cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nedskrevet historie
Europa
«Fra høymiddelalderen (ca. 1000–1300) overlever det skrevne ord i større overflod enn noen annen kilde for vestlig historie,» i henhold til historikeren John Tosh. Vestlige historikere utviklet metoder som kan sammenlignes med moderne historiografisk forskning på 1600- og 1700-tallet, spesielt i Frankrike og Tyskland, hvor de begynte å undersøke kildematerialet for å kunne skrive historier om fortiden. Likevel hadde mange av disse historiefortellingene sterke ideologiske og politiske bånd som påvirket de historiske fortellinger.
] På 1900-tallet begynte akademiske historikere å fokusere mindre på episke nasjonalistiske fortellinger, som ofte hadde en tendens til å glorifisere nasjonen eller store menn, og isteden forsøke gi mer objektive og komplekse analyser av sosiale og intellektuelle krefter. En viktig trend innen historisk metodikk på 1900-tallet var en tendens til å behandle historien mer som en samfunnsvitenskap snarere enn som en kunstart, noe som tradisjonelt hadde vært tilfelle. Franske historikere tilknyttet Annales-skolen (navngitt etter tidsskriftet Annales. Histoire, Sciences Sociales, etablert i 1929 og fortsatt utgitt) introduserte kvantitativ historie, ved å bruke rådata for å spore livene til typiske individer, og var framtredende i etableringen av kulturhistorie.
Metoder for å registrere historie
Mens nedtegnet historie begynner med oppfinnelsen av skriving, har det over tid kommet nye måter å registrere historie på sammen med teknologiens framgang. Historie kan nå registreres gjennom fotografering, lydopptak og videoopptak. På 2000-tallet har arkiver på Internett lagret kopier av nettsider og således dokumentert historien til Internett. Andre metoder for å samle inn historisk informasjon har også fulgt med endringen i teknologier; eksempelvis har det siden 1900-tallet blitt gjort forsøk på å bevare muntlig historie ved å registrere den. Fram til 2000-tallet ble dette gjort ved hjelp av analoge opptaksmetoder som lydkassetter og spolebånd. Med utbruddet av ny teknologi, er det nå digitale opptak, som kan tas opp på kompakte disker (CD) eller til store harddisker. Ikke desto mindre er historisk opptegnelse og tolkning ofte avhengig av skriftlige opptegnelser, delvis fordi det dominerer det eksisterende historiske materialet, og delvis ettersom historikere er vant til å kommunisere og forske i det mediet.
Agardhdalen
Agardhdalen er en dal på østsida av Spitsbergen på Svalbard. Den ligger på overgangen mellom Sabine Land og Heer Land. Agardhdalen er en svært bred og flatbunnet u-dal, 13 km lang og 5–7 km bred. Den begynner ved Kropotkinfjellet og går i sørøstlig retning ned til Agardhbukta i Storfjorden. Ved Kropotkinfjellet ender store dalbreer som Sveigbreen, Elfenbeinbreen og Skruisbreen, og fra brefrontene renner smeltevannselver som etterhvert løper sammen og blir til Agardhelva, som renner videre i et sterkt forgreinet løp ned til Agardhbukta.
Dalen har navn etter den svenske botanikeren, professor Jacob Georg Agardh (1813–1901), som arbeidet med materiale fra de svenske Spitsbergenekspedisjonene.
Sverre Lodgaard
Sverre Lodgaard (født 6. april 1945) er norsk statsviter som har hatt flere ledende stillinger innen statlige og ikke-statlige organisasjoner. Han var direktør for Norsk utenrikspolitisk institutt (NUPI) fra 1997 til 2007.
Sverre Lodgaard tok magistergrad i statsvitenskap ved Universitetet i Oslo i 1971. Han var deretter i flere år tilknyttet Institutt for fredsforskning (PRIO) som forsker og til Universitetet i Oslo som stipendiat. I årene 1980-86 ledet han European Security and Disarmament Studies ved SIPRI i Stockholm. Deretter var han direktør ved PRIO 1986–1992, direktør for FNs nedrustningsinstitutt UNIDIR i Genève 1992-1996 og direktør for NUPI 1997-2007. Han fortsatte deretter i en stilling som forsker ved samme institutt.
Surferlammelse
Surferlammelse (engelsk surfer's myelopati) er en sjelden skade på ryggmargen forårsaket av hyperekstensjon av ryggen som resulterer i lammelse fra livet og ned (paraplegia). Når ryggen er strekt bakover kan det føre til at en blodåre som leder til ryggraden blir akutt innsnevret, som medfører at ryggmargen ikke får oksygen. Tilstanden har oftest blitt sett hos nybegynnere som surfer for første gang, men kan også forårsakes av andre aktiviteter hvor ryggen overstrekkes (yoga, pilates, osv.). I noen tilfeller er lammelsen permanent.
Sverre Lodgaard
Lodgaard har deltatt i en rekke aktualitetsprogrammer på tv og radio. Han har freds-, utenriks- og sikkerhetspolitikk som sitt spesialområde, men har også vært opptatt av U-landsproblematikk. Han har utgitt flere bøker og artikler om rustningskontrol l og nedrustning, sikkerhetspolitikk og om Midtøsten-konflikten.
Lodgaard har vært gift med Ingrid Eide.
Surferlammelse
Historie
Tilstanden er en relativt ny diagnose. I 2012 ble det publisert en medisinsk studie bestående av 19 nybegynnersurfe med myelopati, hvor MR-bilder viste at alle pasientene hadde hyperintensitet fra ryggraden i nedre korsrygg til conus medullaris. Enda en studie med 23 pasienter ble publisert i 2013.
Forebygging
For å forebygge tilstanden foreslår terapeuten Sergio Florian riktig oppvarming, å begrense lengden på surfeøkten, samt å sitte oppreiset på surfebrettet mens man venter på bølger istedenfor å ligge på brettet.
Johan Peter Rønningen
Johan Peter Rønningen (22. april 1925 i Stjørdal i Nord-Trøndelag, død 3. august 2013 samme sted) var en norsk skolemann, lokalhistoriker, klokker, organist og misjonsvenn.
Han var sønn av snekker og småbruker Johan Kornelius Rønningen og Petrine Folvik på Mælasrønningen i Stjørdal. Han giftet seg i 1953 med sykepleier Dagrun Fiskvik, datter av gårdbruker og sparebankkasserer Ragnvald Fiskvik og Petrine Olausdatter Vågan på Skatval. En søster av Dagrun, Ingegjerd, var allerede gift med Johan Peters bror, Nikolai.
Etter eksamen ved Levanger lærerskole i 1953 var han lærer i Budal samt klokker og organist i Budal kirke 1953–1957. Han var lærer ved Øfsti skole i Stjørdal 1957–1959, deretter lærer ved Moen skole på Skatval frem til han gikk av med pensjon. I de 14 siste årene var han også rektor ved skolen. Rønningen vikarierte som organist i kirker i Stjørdal, Meråker, Åsen og Malvik, og var også klokker i Værnes kirke.
Han la ned et stort arbeid i kristelige organisasjoner, blant annet som medlem av kretsstyret for Det Norske Misjonsselskap, styremedlem i Misjonsbibelskolen i Trondheim, senere Olavsgården. Han satt i menighetsrådene i Skatval og Nedre Stjørdal og ledet Stjørdal Misjonsforening og menighetens misjonsutvalg. Han var redaktør i Menighetsbladet i Nedre Stjørdal prestegjeld.
Rønningen var ansvarlig for beretninger om Skatval kirke ved 90- og 100-årsjubileene i 1991 og 2001. Han var medforfatter av Værnes kirkes beretning ved 900-årsjubileet i 1985 og en bok om Folvik-slekten i 1994.
Rønningen ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i 2002.
Sako Finnfire II
Sako Finnfire II er en sylinderlåsrifle laget av den finske våpenprodusenten Sako siden 2014. Selv om Finnfire II navnemessig kan se ut til å være lik den eldre Sako Finnfire fra 1996, så er den i egenskaper en blanding av Sako Finnfire og den nyere Sako Quad. Låskassen har mange likheter med Quad, men pipeinnfestningen er hverken lik pipeskiftsystemet på Quad eller gjengede innfestningen som på Finnfire. Istedet for tversgående bolter som på Finnfire, så har Finnfire II istedet en tversgående stift slik at pipen ikke kan lett kan byttes. Fabrikkpiper fås kamret i enten .17 HMR eller .22 LR, og har henholdsvis 229 mm og 419 mm riflestigning. Munningen er gjenget fra fabrikk (1/2"-20, tilsvarende 12.7 x 1.270 mm i metrisk betegnelse). Riflen hadde justerbart direkteavtrekk på mellom 1-2 kg, men kan også fås med snellertavtrekk.
Astrid Marie Nistad
Astrid Marie Nistad (født 9. desember 1938 i Fjaler, Sogn og Fjordane) er en norsk politiker (Ap). Hun ble innvalgt på Stortinget fra Sogn og Fjordane i 1989.
Videospillåret 2000
Videospillåret 2000 er en oversikt over hendelser og lanseringer med tilknytning til videospill i 2000.
Sven Ole Engelsvold
Sven Ole Engelsvold (født 18. august 1977 i Stavanger) er en norsk tv/radio-journalist og programleder fra Klepp i Rogaland som fra mai 2022 er programleder i samfunnsmagasinet EKKO i NRK P2.
Han jobbet i Radio 1 Jærradioen allerede mens han gikk på gymnaset på Sola videregående skole, som han gikk ut av i 1996. I 1997 ble han engasjert som programleder i Poprush på NRK P3 og har siden vært knyttet til NRK.
Fra 2000 til 2003 tok han utdanning som TV-journalist – BA (Hons) Media Studies Television – på Westminster School of Communication, Media and Arts ved University of Westminster i London. Da var han freelancer i NRK, men siden har han arbeidet som programleder i NRK P1 og NRK P2 og som TV-journalist i diverse kultur og underholdnings-programmer i NRK1 og NRK2. Han har blant annet jobbet i Sommeråpent, Reiseradioen, i redaksjonen for Den store klassefesten og Brenner - historier fra vårt land som vant Gullruten 2013. Fra 2009 til 2012 var han programleder for Mozart og Madonna på P2 og var fra 2014 programleder for Spillerom i samme kanal.
I 1995 var Sven Ole Engelsvold vokalist på Zombie Porkchops album Pig Party sammen med Terje Winterstø Røthing.
Metrostandard
Metrostandard er en kvalitetsstandard for T-banestrekninger og -stasjoner i Oslo. Standarden ble innført av Oslo Sporveier, nå Ruter/Sporveien T-banen, for å klassifisere selskapets T-banelinjer. Det mest tydelige tegnet på metrostandard er (den gule) strømskinnen som går parallelt med togskinnene 15 cm over bakken. Alle strekninger tilfredsstiller mer eller mindre kravene til metrostandard i dag, med unntak av Holmenkollbanen. I tillegg krever mange gamle stasjoner i systemet oppgradering før de fullt og helt oppfyller metrostandardkravene. Lambertseterbanen var stengt sommeren 2010 nettopp for en slik oppgradering, og samme bane var også stengt sommeren 2011 for samme formål. Lambertseterbanen ble også stengt for oppgradering i 2013.
Krav
Metrostandard innebærer blant annet:
Gjeldende standard
Etter oppgraderingen av Holmenkollbanen og Kolsåsbanen rundt 2010, er det ikke lenger noen linjer med luftledning. Holmenkollbanen bærer imidlertid fremdeles preg av å være en over hundre år gammel bergbane, og mangler blant annet universell utforming, planskilte krysninger og plattformer lange nok til 6-vognstog.
Små Vesen Bryggeri
Små Vesen er et håndverksbryggeri i Aurdal i Valdres. Etter å ha blitt lagt ned i 2010, startet Små Vesen opp igjen i 2015 med produksjon i nye lokaler på gården Anmarkrud i Aurdal, Valdres. Bryggeriet drives av Kristian Peter Beisheim, Knut Kulhuset og Espen Blåfjelldal, sistnevnte var også driver fram til 2010.
Navnet Små Vesen kommer av at før så trodde en på underjordiske og andre små vesen. Det var disse som fikk alkoholen i ølet, og det var disse en så spor av når boblene bruste i glasset.
Små Vesen produserer blant annet hveteølet Vette et kremet og fruktig øl ; pale ale Audhumla, aromatisk med humlepreg; overgjæret engelsk øl Kvernknurr med mye maltfylde og smak av engelsk humle; den amerikanske amber ale Gygr med mye smak av amerikansk sitrushumle. For høst- og vintersesongen produseres også rakfiskølet Marmæle, og juleølet Fjøsnisse.
.sz
.sz er Eswatinis nasjonale toppnivådomene (ccTLD) for Internett. Det administreres av Swaziland ISP Association ("SISPA").
Eksterne lenker
Toppdomän
Den svensk-russiske meridianbue-ekspedisjonen
Den svensk-russiske meridianbue-ekspedisjonen var en flerårig vitenskapelig forskningsekspedisjon til Svalbard i årene 1899 til 1902. Ekspedisjonen gjennomførte meridianbuemålinger for å studere jordas krumning og form ved Nordpolen og utførte samtidig en rekke andre undersøkelser. Ekspedisjonen tok også de første fotografiene av nordlyset i arktiske områder og var det første internasjonale samarbeidsprojektet i Arktis.
Bakgrunn
På 1500-tallet hadde man allerede bevist at jorda var rund, dog hevdet Isaac Newton på 1600-tallet at jorda på grunn av sin rotasjon burde være noe sammenpresset ved polene. Datidens vitenskap ga forskere mulighet til å utforske jordklodens form og størrelse, og forskere fra Tyskland, England og Frankrike gjennomførte målinger i Nord- og Sør-Amerika inntil 1800-tallet. Fra 1816 til 1852 pågikk målinger av Struves meridianbue der astronomen Friedrich Georg Wilhelm von Struve beregnet jordas størrelse og form ved hjelp av triangulering. Denne målingen strakk seg imidlertid kun til Fuglenes i Nord-Norge. Om jorda var sammentrykt burde meridianbuen vise en mindre krumning nærmere Nordpolen.
Flere vitenskapsmenn, deriblant astronomen Georg Lindhagen, foreslo at man også burde utføre målinger nord for Hammerfest, nemlig på Svalbard, da man der kunne måle ytterligere 4 meridiangrader og dermed bedre kunne beregne jordas krumning ved polene.
Forberedelser
Til tross for å være blant de mest fremtredende polare nasjoner besluttet Sverige og Russland å gjennomføre et felles prosjekt på grunn av de høye kostnadene. Ettersom dette berørte de polare strøk, så ble den norske regjering bedt om å ta en del av kostnadene. Så, etter at prosjektet ble godkjent av de svenske og norske regjeringene ble det etablert særskilte komitéer og den svenske riksdagen og den russiske regjeringen bevilget til slutt de nødvendige midler til ekspedisjonen. Ekspedisjonen ble organisert av Kungliga Vetenskapsakademien og Det russiske vitenskapsakademi.
Storhertug Konstantin, leder for den russiske komitéen, og Struve, sjef for Pulkovo-observatoriet, reiste deretter til Stockholm for den felles planleggingen. Den svenske komitéen ble ledet av kronprins Gustav og besto blant andre av Nils Selander, sjef for Stockholms observatorium, og Christopher Hansteen, sjef for Kristianias observatorium. Det ble bestemt at ekspedisjonen i tillegg til meridianmålinger også skulle utføre magnetiske, meteorologiske, topografiske og geologiske undersøkelser samt observasjoner av nordlyset.
Utrustningen ble skaffet til veie fra hele Europa, og marinefartøyer ble benyttet på reisen til Svalbard.
Den forberedende reisen i 1898 ble i sin helhet finansiert av svensken Gösta Mittag-Leffler.
Personell
Ekspedisjonens medlemmer varierte i løpet av de fem sommersesongene som ekspedisjonen varte.
1898
Denne ekspedisjonen under ledelse av Jäderin utførte en del forberedende arbeider.
På ekspedisjonen foretok Carlheim-Gyllensköld i første rekke observasjoner nordlyset, men utførte også geologiske målinger, deriblant beregnet han i juli breddegraden til Parryøya.
1899–1900
Denne ekspedisjonen utgjorde hoveddelen i meridianmålingsarbeidet og øvrig forskning, og den svensk-norske delen ble også denne gang ledet av Jäderin.
Den 16. mai 1899 forlot fartøyet HMS «Svensksund» under kaptein H.W. Hamilton havna i Karlskrona mot Stockholm der ekspedisjonen gikk om bord. De siste fartøyene gikk fra Stockholm 10. juni. Siden gikk ferden via København, Trondheim og Tromsø, der man møtte de russiske fartøyene. Den 25. juni forlot hele konvoien på fem fartøy Tromsø med kurs mot Svalbard.
Fremme ved Spitsbergen krysset man forbi Advent Bay, Danskøya, Nordøyene, Red Bay, Magdalena Bay, South Gatt, Liefde Bay, Wood Bay og Wiedje Bay til fartøyet den 20. juli ankret ved Crozierpynten ved Treurenburgbukten (Sorgfjorden) i Hinlopenstretets sørøstre del. Det ble besluttet å etablere den svenske ekspedisjonens overvintringsplass her. Områdets geografiske koordinater er. Fartøyet vendte deretter tilbake til Karlskrona, der det ankom 13. oktober.
Den russiske avdelingen fotlot Russland om bord på fartøyet «Bakan». Ved ankomsten til Spitsbergen ble overvintringsplassen anlagt ved Konstantinovka på Gåshamna ved Hornsund. På denne reisen fulgte de Geer med den russiske ekspedisjonen. Områdets geografiske koordinater er.
Begge overvintringsstasjonene besto av flere bygninger til forskningsformål, forsyninger og innlosjering.
Meridianmålingene ble utført ved triangulering av punkter på ulike fjelltopper som utgjorde en kjede. Om ett meridiansegment ved et punkt på breddegraden var lengre enn motsvarende punkt lengre sør viste dette at krumningen minsket mot Nordpolen. Målepunktene strekte seg i en rett linje fra Vesle Tavleøya i Sjuøyane og sørover til Keilhaufjellet i Sørkapp Land og omfattet over 4 breddgrader.
Den svenske avdelingen var ansvarlig får målingene i den nordre delen av området og den russiske avdelingen for den søndre delen. Da svenskene i august satt opp en 3,5 m høy varde på Chydeniusfjella på nordlige Spitsbergen kunne russerne se denne fra sin meteorologiske observationsstasjon ved Kapp Lee på Edgeøya. Det skulle imidlertid drøye ytterligere to år før alle målepunktene i kjeden var klare.
Den 8. mai 1900 forlot HMS «Svensksund» under kapten M. von Krusenstierna igjen Karlskrona og ankom Spitsbergen i juli for å plukke opp den svenske ekspedisjonen. De var tilbake i Stockholm 6. oktober.
Ekspedisjonens oppdrag skulle vært fullført på denne reisen, men vanskelige værforhold, ikke minst i Hinlopenstretet, forsinket forskningsarbeidet og ytterligere ekspedisjoner var nødvendige for å sluttføre målingene.
1901–1902
Denne ekspedisjoenn utførte kompletterende meridianmålinger og besto også denne gang av russiske og svenske forskere. Den svenske avdelingen reiste med fartøyet «Antarctic» og ble denne gang ledet av de Geer. Fartøyet hadde motvillig blitt leid ut av Otto Nordenskjöld.
De russiske målingene ble fullført i 1901. Ekspedisjonen ble gjennomført i løpet av sommersesongen og kom tilbake til Stockholm 20. september.
I 1902 avgikk ytterligere en svensk ekspedisjon under ledelse av Rubin, som nå kunne fullføre målingene i løpet av sommeren.
Resultat
De innsamlede dataene ble bearbeidet i flere år og resultatene ble publisert i omganger. Målingene beviste at jorda ikke er helt rund, men sammentrykt ved polene.
Ekspedisjonen kartla også stora deler av Spitsbergens hittil ukjente indre.
Ringertz og de Geers fotografier ga dessuten et stort arkiv av bilder som underlag til senere forskning.
Den svenske regjeringen belønnet de russiske forskerne med Nordstjerneordenen og Mittag-Leffler ble belønnet med den russiske Stanislavordenen
Bolærne fort
Bolærne fort er ett av kystfortene i Oslofjord festning. Fortet ligger på Østre Bolærne i øygruppen Bolærne i Færder kommune.
Opprettelse av fortet
Høsten 1916 startet Forsvaret med en provisorisk utbygging på Østre Bolærne med fire stk eldre 12 cm Bofors-kanoner og to stk. 65 mm kanoner på Østre Bolærne for å sikre marinens hovedbase som den gang var Karljohansvern i Horten.
Alaskan Independence Party
Partiet har siden midten av 1970-tallet jobbet for at det skal holdes en folkeavstemning om hvorvidt Alaska fortsatt skal være en del av USA.
Partiets grunnlegger har uttalt følgende «I'm an Alaskan, not an American. I've got no use for America or her damned institutions».
Bolærne fort
Invasjonen i 1940
Kl. 23:32 den 8. april 1940 observerte Bolærne fort tre mindre fartøyer i tåken, etter at de nesten hadde passert observasjonsfeltet til kommandoplassen. Fortsjefen, major F.W. Færden, beordret ild med brisantgranater, men batterisjefen var så inneksersert med nøytralitetsreglene at han beordret varselsskudd. Fartøyene svarte på varselsskuddet med å blende fortet med lyskastere. Da fortsjefen fikk batteriet til å skyte skarpt fikk ikke den uøvde betjeningen åpnet ild før etter at fartøyene hadde kommet ut av orografens sektor. Om morgenen 9. april lettet tåken, og mellom kl. 09 og 10 forsøkte tyskerne å angripe fortet med tre mindre fartøyer. Fortsjefen lot fartøyene komme midtfjords før han beordret ildåpning. Etter fem skudd trakk tyskerne seg tilbake mens de la røykskjerm. Etter angrepet ble fortet bombet av fly. Sjefen for den ene mitraljøsetroppen, fenrik G.A. Kvisle, ble såret av en bombesplint gjennom kjeven. En menig ble også såret. Tyskerne angrep på ny ca. kl. 12 med to fartøyer. Kl. 12.14 var kanon 1 ute av funksjon, og kl. 12.23 var kanon 2 også ute av funksjon, men tyskerne trakk seg likevel tilbake. Flyangrepene fortsatt utover dagen. Etter at tyskerne merket at det norske luftvernet var ineffektivt gikk de på mer nærgående og bestrøk fortet med mitraljøseild. Etter gjentatte angrep var to av tre kanoner ute av drift kl. 09.40 den 10. april. Den siste kanonen hadde mulighet til å avfyre noen få skudd før den også ville være ute av drift. Kl. 12.30 heiste fortet hvitt flagg for å markere at det hadde overgitt seg. Menig Hans Christian Furuseth ble drept i det han heiste flagget. Senere på kvelden ble mannskapet ført vekk fra Bolærne av tyskerne.
Alaskan Independence Party
På det nasjonale nivå har partiet kontakt med det konservative Constitution Party.
Walter Joseph Hickel ble i 1990 valgt til guvernør i Alaska fra partiet. Han hadde i årene 1966 til 1969 vært guvernør, den gang som kandidat fra Republikanerne, og året etter vært innenriksminister i ett år i Richard Nixons regjering. Men Hickels valgkamp denne gangen dreide seg om andre sider av Alaskan Independence Partys program, da han personlig var imot tanken om at Alaska skulle løsrive seg fra USA. Etter at embetsperioden var over i 1994, meldte han seg igjen inn i Det republikanske parti.
Bolærne fort
Under andre verdenskrig
Under krigen bygde okkupasjonsmakten ut Østre Bolærne med ytterligere en 15 cm HKL/50 Bofors-kanon og i tunnelbatteriet ble det i 1944 montert fire stk 10,5 cm K331(f). Førstnevnte batteri fikk betegnelsen "MKB 3/501 Bolärne, tunnelbatteriet "HKB 8./980 Kongshavn (983)" (MKB ⇒ Marine-Küsten-Batterie).
Under den kalde krigen
Under den kalde krigen utgjorde Bolærne sammen med Rauøy fort Bolærne-Rauøy-linjen som skulle hindre en fiende i å trenge inn i Oslofjorden. I tillegg til kanoene ble det lagt ut et kontrollerbart minefelt i Huikjæla i fredstid. Minestasjonen ligger på Vestre Bolærne. Ved mobilisering skulle det legges ut et ukontrollerbart minefelt mellom Rauøy og Bolærne, slik at skipstrafikken måtte gå mellom fastlandet og hhv. Rauøy eller Bolærne. Under hele den kalde krigen var enten Bolærne eller Rauøy fort beredskapsfort hvor hovedstridsmidlene skulle være klare til å åpne ild på 30 minutters varsel. I 1981 ble kravet redusert til 4 timer.
I 1950/51 ble kanonene i tunnelbatteriet byttet ut med 4 stk 12,7 cm SKC/34. Bofors-kanonene ble faset ut før 1960. I 1972 ble det montert to 75 mm Bofors tårnkanoner, og ytterligere en ble montert i 1974. På Vestre Bolærne ble det på 1960-tallet bygget et lageranlegg i fjellet for NATO-midler som hovedsakelig ble brukt av den vesttyske marinen.
Nedleggelsen av fortet
Tunnelbatteriet samt minefeltet ble nedlagt i 1999. De tre tårnkanoene ble lagt i møllpose i 2001. I 2004 ble Bolærne solgt til Brunstad Christian Church. Etter mye politisk debatt frasa BCC seg eiendommen, slik at den ble solgt til Vestfold fylkeskommune og åpnet som friluftsområde. Før området ble åpnet for allmennheten ble øyene sikret ved at løpegraver ble gjenfylt, bunkere og nærforsvarsstillinger gjenmurt og piggtråd fjernet. Kanonene i tunnelbatteriet står igjen, men er gjenmurte, slik at kanonrørene stikker ut av kasemattene.
Museumsvirksomhet
I 2013 ble fjellanlegget til to av tårnkanonene plombert, men selve kanonene står igjen. Den sydligste kanonen samt radarstasjonen er åpen for omvisning om sommeren i regi av Tønsberg Forsvarsforening.
Dangriga
Dangriga Town, tidligere kjent som Stann Creek Town, er en by i Belize som ligger ved den karibiske kysten. Dangriga er hovedstad i distriktet Stann Creek, og har rundt 9 100 innbyggere.
Byen har fått tilnavnet «Kulturhovedstaden» siden innbyggerne representerer mange ulike folk og kulturer.
Fra Dangriga går Southern Highway til Punta Gorda.
Hedemarken og Østerdalen prosti
Hedemarken og Østerdalen prosti (Hedemarcken oc Østerdalen Provsti) var et tjenestedistrikt (prosti) i Oslo bispedømme. Prostiet ble i 1759 delt i Hedemarken og Østerdalen prosti. Det omfattet menighetene i det meste av Hedemarken amt, med unntak av de som lå under Øvre Romerike prosti.
Historikk
Opprettelsen av prostiet kan ikke tidfestes nøyaktig, men antas å gå tilbake til reformasjonen eller den katolske kirken i middelalderen. Det omfattet alle prestegjeldene på Hedemarken og i Østerdalen fra Elverum og nordover. Prostiet ble delt i 1759, ved reskript 12.10.1759, i Hedemarken prosti og Østerdalen prosti.
Prestegjeld i Hedemarken og Østerdalen prosti
(Til Hedmarken prosti 1759) (Til Østerdalen prosti 1759)
Martin Niemöller
Friedrich Gustav Emil Martin Niemöller (født 14. januar 1892 i Lippstadt i Det tyske keiserrike, død 6. mars 1984 i Wiesbaden) var en fremstående tysk teolog og luthersk prest som kom i opposisjon til nazi-styret. Han var med på å stifte Den bekjennende kirke og er særlig kjent for diktet Likegyldighet fra 1946. Han hadde bakgrunn fra forsvaret og var ubåtkaptein under første verdenskrig.
Bakgrunn
Martin Niemöller var sønn av den lutherske pastoren Heinrich Niemöller og hans hustru Pauline (født Müller) og vokste opp i et ganske konservativt hjem. I 1900 flyttet familien til Elberfeld der han så avsluttet sin skolegang i 1908 med abitur.
Elverumshallen
Historie
Hallen ble bygget slik den står idag i 1965. Det første byggetrinnet er ifra 1936 slik vi kjenner den idag er den gamle delen av bygget som er Messehallen som disponeres av Elverum Turn som har moderne turnapparater.
Martin Niemöller
Første verdenskrig
Han var orlogskaptein på ubåt under første verdenskrig og belønnet med jernkorset av 1. klasse (EK I). Etter første verdenskrig var han medlem av Freikorps. Siden studerte han teologi og ble innsatt som prest i 1931 i St. Annes kirke i Dahlem, en forstad til Berlin. Som ubåtkaptein under første verdenskrig torpederte Niemöller det norske skipet «Bygdønæs».
Elverumshallen
Historie
Elverum Håndball har anlegget som trengingsbase. Før Terningen Arena ble bygd opp ved Basthjørnet i Elverum var hallen arena for store idrettopplevelser da Elverum håndball nådde UEFA-Cup der de spilte til kamp mot flere europeiske klubber.
Martin Niemöller
Første verdenskrig
Han ble sogneprest i Berlin-Dahlem i 1931.
French Open 2022
French Open 2022 var en Grand Slam tennisturnering på ATP-touren 2022 og WTA-touren 2022, som fant sted på Stade Roland Garros i Paris i Frankrike fra 22. mai til 5. juni 2022.
Martin Niemöller
Nazitiden
Selv om han var konservativ nasjonalist og til å begynne med sympatiserte med noen av Hitlers synspunkter, grunnla han i september 1933 Pfarrernotbund, en forløper for Bekjennelseskirken. Den stod i motsetning til den tyske protestantiske kirke som var styrt av nasjonalsosialistene ved hjelp av kirkestrukturen Deutsche Christen.
Niemöller var heftig motstander av nazistenes «arierparagraf», men kom selv med bemerkninger om jøder som noen forskere mener må regnes som antisemittiske.
Etter hvert om Niemöller i nazistenes søkelys, og hans frittalenhet ble ikke tålt. Han satt i fangenskap i Schutzhaftlager Sachsenhausen og Dachau fra 1937 til andre verdenskrigs slutt i 1945.
Etterkrigstiden
Best kjent er Niemöller for diktet Likegyldighet som foreligger i flere versjoner, siden det stammer fra hans spontane taler:
I sine taler for fredsbevegelsen omtalte Niemöller ofte at han hadde tatt feil, ettersom han - i motsetning til sin venn Heinz Kraschutzki (1891-1982) – begge gikk inn i marinen som sjøkadetter i 1910 - først var blitt pasifist etter andre verdenskrig. Om Kraschutzki sa Niemôller: «Hans øyne ble åpnet av første verdenskrig. Jeg trengte dessverre den andre i tillegg.»
Historikeren Ger van Roon skriver om Niemöller anno 1933: «Han var ennå ingen bitter fiende av nasjonalsosialismen den gang». Martin Broszat har påvist at når de senere såkalte «bekjennende pastorer» til å begynne fikk så stor oppslutning, var det fordi de grunnleggende støttet valgresultatet i 1933, og bare var mot bestemte strømninger innenfor den nasjonalsosialistiske bevegelse.
Etter andre verdenskrig deltok Niemöller i gjenoppbyggingen av Evangelische Kirche in Deutschland, og deltok i grunnleggelsen av Kirkenes verdensråd. Der og i det tyske regionale økumeniske arbeidet hadde han sentrale funksjoner. I årene 1947–64 var han kirkepresident i «den evangeliske kirke i Hessen og Nassau».
Niemöller rettet skarp kritikk mot Konrad Adenauers opprustningspolitikk. Da Sovjetunionen foretok sin første prøvesprengning, ga han uttrykk for stor lettelse. Nå stod den kalde krigs stormakter på like fot. Med sovjetisk jevnbyrdighet i forholdet til USA mente Niemöller at verdensfreden var sikret. I 1950-årene utviklet han seg til en radikal pasifist, og i 1957 ble han leder for Det tyske fredsforbund (Deutsche Friedensgesellschaft).
Han ble gjort til æresformann for Verdensfredsrådet i 1967. I slutten av 1970-årene deltok han i det tredje Russel-tribunalet som behandlet menneskerettighetsspørsmål i Vest-Tyskland.
Agardhelva
Agardhelva er ei elv på Spitsbergen på Svalbard. Den renner gjennom Agardhdalen og er rundt 15 kilometer lang. Elva danner skillet mellom Sabine Land og Heer Land.
Agardhelva starter fra Sveigbreen, sør for Kropotkinfjellet, lengst nordvest i Agardhdalen. Den får også et stort tilløp fra Elfenbeinbreen på nordsida av Kropotkinfjellet. Agardhelva ligger i en bred, flatbunnet dal med mye løsmasser, og elva brer seg utover i et sterkt forgreinet elveløp som stadig endrer seg. På enkelte steder er elveløpet nærmere en kilometer bredt. Elva munner ut i Agardhbukta.
Elva er oppkalt etter den svenske botanikeren professor Jacob Georg Agardh (1813–1901), som arbeidet med materiale fra de svenske Spitsbergenekspedisjonene.
Karen Lønø Forgaard
Karen Lønø Forgaard (født 21. april 2001 i Stavanger) er en norsk ishockeyspiller som spller for Stavanger Oilers. Hun representerte Norge under Vinter-OL for ungdom 2016.
Gordon C. Zahn
Gordon C. Zahn (født 7. august 1918 i Milwaukee i Wisconsin i USA, USA, død 9. desember 2007 i Wauwatosa i Wisconsin) var en amerikansk sosiolog.
Gordon C. Zahn tok doktorgrad i sosiologi i 1952 ved Catholic University of America i USA, og var fra 1953 til 1967 professor for sosiologi ved Loyola University i Chicago. Fra 1967 til 1980 underviste han ved University of Massachusetts i Boston. I 1968 ble han president for American Catholic Sociological Society.
Han var en av grunnleggerne av Pax Christi i USA.
Gordon C. Zahn er blant annet blitt kjent for en biografi om den østerrikske antinazisten og militærnekteren Franz Jägerstätter, som ble henrettet av nazistene. På grunnlag av denne boken ble det laget en spillefilm, Axel Cortis «Der Fall Jägerstätter».
Jägerstätter ble saligkåret den 36. oktober 2007 i Linz i Østerrike, altså før Zahn, den mann som mer enn noen annen hadde gjort ham kjent, døde.
Skjoldehamndrakten
Skjoldehamndrakten er betegnelsen på en svært godt bevart klesdrakt som ble funnet i ei myr på Andøya i 1936. Nyere forskning har vist at drakten kan være så gammel som fra 1050, og det gjør den i så fall til Norges eldste bevarte klesdrakt. Skjoldehamndrakten består av ei kofte med hette (kaprun), skjorte eller innerjakke, bukse, belte, ankelkluter og ankelsurringer, sokker og sko.
Et gammelt lik ble funnet under torvstikking i Skjoldehamn sommeren 1936. Liket bar preg av å ha ligget lenge i myra, men drakten det hadde på seg var etter forholdene godt bevart. Liket med klærne ble først gravd ned igjen i ei annen myr i nærheten, men ble senere samme år sendt til Tromsø Museum, der klærne ble preparert og tatt vare på. Konservator Gutorm Gjessing, som publiserte funnet i en artikkel i tidsskriftet Viking i 1938, anslo at klesdrakten var fra senmiddelalderen, altså 1400-1500-tallet. På 1970-tallet ble drakten overført til Bergen Museum.
Fra 2008 til 2010 ble Skjoldehamndrakten rekonstruert ved Lofotr Vikingmuseum, og samtidig forsket mastergradsstudent Dan Halvard Løvlid ved Universitetet i Bergen på draktens bakgrunn. Forskningen avdekket at drakten er eldre enn det man tidligere trodde, sannsynligvis fra rundt 1050. Duodjiekspert Aline Mikkelsen mente i 2009 at Skjoldehamndrakten måtte være ei lulesamisk kofte. Historiker Johan Borgos støttet denne teorien, men tok forbehold om at det ikke finnes andre bevarte norske eller samiske klesdrakter fra samme tidsperiode, slik at det er umulig å fastslå sikkert om drakten har norsk eller samisk opprinnelse. Ifølge Dikka Storm, konservator ved Tromsø Museum, må eieren av drakten ha vært en viktig person i lokalsamfunnet.
Drakten er nå (pr. juni 2013) flyttet fra Bergen til Tromsø Museum igjen, der den på nytt skal rekonstrueres, etter at det ble oppdaget at det var gjort noen mindre feil ved tidligere rekonstruksjon.
Rudy Sarzo
Rudy Sarzo (født Rodolfo Maximiliano Sarzo Lavieille Grande Ruiz Payret y Chaumont 18. november 1950 i Havanna på Cuba) er en cubansk-amerikansk heavy metal-bassist. Sarzo var bassist i Blue Öyster Cult fra 2008 til 2012, og har tidligere spilt med blant andre Ozzy Osbourne, Quiet Riot, Whitesnake og Dio.
Diskografi
Med Ozzy Osbourne Med Quiet Riot Med Whitesnake Med M.A.R.S. (MacAlpine/Aldridge/Rock/Sarzo) Med Manic Eden Med Michael Angelo Batio Med Dio Med Bassinvaders Med Tim «Ripper» Owens
Popol Ace
Popol Ace (tidligere Popol Vuh) var et norsk progressivt rockeband i 1970-årene, startet under navnet Arman Sumpe d.e. rundt saksofonisten Reidar Arman Myhre (Wenche Myhres bror) og Pete Knutsen, Terje Methi og Thor Andreassen fra 1960-tallsbandet The Scavers. Vokalist var Jahn Teigen. De hadde suksess med låtene «All We Have Is the Past», «Queen of All Queens» og «Music Box». Bandet fikk Spellemannprisen i 1972 i klassen «Beste gruppe».
Gruppen spilte på Roskildefestivalen (1972), Kalvøyafestivalen (1972 og 1973) og Ragnarockfestivalen (1973 og 1974).
De medvirket i 1975 på vokalistens solodebut Teigen Synger Falsk. Samtidig spilte de på plateseriene Treff og Frem fra Glemselen.
Popol Ace ble i 1976 engasjert som backingband under Melodi Grand Prix; hvor Teigen og Gudny Aspaas var vokalister. Albumet Stolen From Time ble samme år fremført i NRKs Studio.
Gruppen ga ut en LP til, Curly Sounds med Asbjørn «ASA» Krogtoft som vokalist etter at Jahn Teigen sluttet for å satse på solokarriere.
I 1994 gjennomførte Popol Ace, med Jahn Teigen som vokalist, en landsomfattende turne i forbindelse med utgivelsen av sampleplaten Cat of 9 Tales. De hadde også en gjenforening i 2003 i forbindelse med konserter arrangert sammen med KORK/Kringkastingsorkestret.
28. mai 2017 ble Popol Ace innlemmet i Rockheim Hall of Fame.
Cem Özdemir
Cem Özdemir (født 21. desember 1965 i Bad Urach) er en tysk politiker fra partiet Bündnis 90/Die Grünen. Han ble i 2021 utnevnt som Tysklands minister for ernæring, landbruk og forbrukerbeskyttelse.
Bakgrunn og utdannelse
Cem Özdemirs foreldre er Çerkez (tsjerkessere) fra Tyrkia, og faren hans var immigrant i Tyskland. Tyrkere i Tyskland hevder at han er tyrker, men han foretrekker selv å kalle sine foreldre Çerkez.
Özdemir er utdannet sosialpedagog.
Forbundsdagen
Han var medlem av den tyske forbundsdagen fra 1994 til 2002, og var innenrikspolitisk talsmann for de grønnes fraksjon. På grunn av uryddige økonomiske forhold, bl.a. mottak av gunstige privatkreditter fra en PR-rådgiver, trakk han sitt kandidatur i til forbundsvalget i 2002. Da stemmene allerede var talt opp kunne han ikke lenger trekke seg, men han stilte ikke opp i forbundsdagen etter gjenvalget.
Europaparlamentet
Fra 2004 til 2009 var han medlem av Europaparlamentet for De grønne i Tyskland, hvor han satt i parlamentets utvalg for utenrikssaker.
Castel Sant’Angelo
Castel Sant'Angelo, også kalt Engelsborgen på norsk, er en bygning ved Tiberen i Roma, nær Vatikanet. Den ble bygd i det annet århundre av keiser Hadrian som et mausoleum.
Navnet kommer fra historien om at erkeengelen Mikael en gang viste seg over borgen; under en pestepidemi gikk paven og folket i prosesjon, og de så engelen stikke et sverd i sliren som tegn på at pesten skulle opphøre. En statue av engelen ble reist på borgen, som fikk sitt nye navn. Dagens statue er den kopi av den opprinnelige.
I middelalderen ble det ombygd til en kraftig festning, selv om det meste av den gamle strukturen ble bevart. Pave Nikolas III sammenbandt borgen med Peterskirken med en overbygd korridor kalt Passetto di Borgo. Borgen lå på et strategisk sted i forhold til broene over Tiberen, som det var færre av dengang enn i dag.
Borgen ble utsatt for mange beleiringer, og er særlig kjent fra «Sacco di Roma» da keiser Karl Vs styrker plyndret Roma i 1527 og pave Klemens VII klarte å flykte til Engelsborgen.
Castel Sant'Angelo ble også benyttet som fengsel. En av fangene var Giordano Bruno, som ble holdt der i seks år.
I dag er borgen et museum, hvor man blant annet kan se de pavelige gemakker. Fra toppen er det god utsikt til blant annet Peterskirken.
Gustav M. Flisnes
Gustav Mjaaland Flisnes (født 18. april 1928, død 24. desember 2021) var en norsk veterinær og tidligere politiker (V). Fra 1972 representerte han Det Nye Folkepartiet (DNF).
Han avla eksamen ved Norges veterinærhøgskole i 1953, og var kontrollveterinær/byveterinær i Ålesund 1954–1993. Flisnes var blant annet sentralstyremedlem i Den norske veterinærforening (DNV), medlem av formannskap og kommunestyre i Borgund og Ålesund i 16 år, ordfører i Borgund og deretter i Ålesund 1968–1975 (etter sammenslåing av Ålesund og Borgund), medlem av fylkesting og fylkesutvalg i Møre og Romsdal, samt 2. vararepresentant til Stortinget fra Møre og Romsdal 1969–1973, men uten å møte. Han var styreformann i Tafjord Kraft i 14 år.
Flisnes ble i 1997 tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull for 40 års samfunnsbyggende virke.
Strategus surinamensis
Utseende
En middelsstor til stor (18-40 millimeter), kraftig, blank, mørkbrun hornbille, kroppen mer eller mindre sylindrisk. Hos denne arten har tre lange, litt krumme, butte horn på pronotum: ett foran i midten og to på sidene. Pronotum er glatt og blankt over hele overflaten. Hos hunnen mangler hornene på sidene, og hornet i midten er redusert til en liten knøl, her er det en rundet uthulning foran på pronotum, pronotums fremre del har kraftig, nettmasket mikroskulptur. Antennene er korte og vifteformede. Dekkvingene er blanke, fint og ganske spredt punkterte. Undersiden er kledt med lange, rødlige hår.
Levevis
Larvene lever i jorden av røtter og råtnende plantedeler. Noen ganger kan de gjøre litt skade på plener og lignende. Utviklingen tar ett år. De voksne billene spiser gjerne frukt eller nektar fra blomster. De flyr om natten og kommer gjerne til lys.
Utbredelse
Arten er utbredt over det meste av Sør-Amerika, fra Trinidad i nord til Argentina i sør.
Irene Iversen
Irene Iversen (født 1942)  er professor emerita i litteraturvitenskap ved Universitetet i Oslo. Hun ble utnevnt til professor i 1991. Hun tok sin magistergrad i litteraturvitenskap ved Universitetet i Bergen i 1972 på avhandlingen Innføring i Lucien Goldmanns litteratursosiologiske metode. Hun ble forlagsredaktør i Pax Forlag i 1970, en stilling hun hadde frem til 1980. I perioden mellom 1980 og 1991 var hun timelærer, vitenskapelig assistent, forsker og prosjektkoordinator.
Irene Iversen skriver nå biografien om forfatteren Torborg Nedreaas, spesielt om den politiske siden ved hennes forfatterskap.
TV-huset
TV-huset er hovedkvarteret til den svenske kringkasteren Sveriges Television. Bygningen ligger i Stockholm og er tegnet av arkitektene Erik Ahnborg og Sune Lindström på VBB. TV-huset ligger på samme tomt som Radiohuset til Sveriges Radio og ble innviet 30. oktober 1967. Bygget hadde flere store studioer som var tilrettelagt for produksjon av farge-tv-programmer. Det gikk likevel over halvannet år før tv-studioene var klare for tv-produksjon, og Studio 2 ble første gang tatt i bruk i juni 1969. Den første innspillingen var en barne-tv-serie om Mummitrollet med Gösta Ekman i en av rollene. Serien hadde premiere på TV2s åpningskveld 5. desember 1969. I november samme år ble også studio 1 tatt i bruk, den var da Europas største tv-studio.
Grete Henry-Hermann
Grete Henry-Hermann (født 2. mars 1901 i Bremen, død 15. april 1984 samme sted) var en tysk matematiker, fysiker, vitenskapsteoretiker, pedagog, motstandskvinne og politiker. Hun er mest kjent for sine bidrag til algebra. Hennes bidrag til kvantemekanikkens filosofi har derimot lenge blitt oversett.
Biografi
Grete Hermann studerte matematikk, fysikk og filosofi ved universitetene i Freiburg og Göttingen. Hun tok doktorgrad hos Emmy Noether i 1925 og jobba etterpå som assistent for filosofen Leonard Nelson. Etter mange diskusjoner med bl.a. Carl Friedrich von Weizsäcker, Werner Heisenberg og Niels Bohr publiserte hun «en av de første og beste filosofiske analysene av den nye kvantemekanikken.» Her påviste hun bl.a. en feil i John von Neumanns bevis på umuligheten av «skjulte variabler», men artikkelen ble ikke lagt merke før på 1970-tallet.
I Bremen organiserte hun oppbygginga av Den pedagogiske høyskole (nå del av Universität Bremen), der hun ble professor i filosofi og fysikk. Hun leda høyskolen fra 1947 til 1950, og var nestleder fra 1950 til 1966.
Otto zu Stolberg-Wernigerode
Otto zu Stolberg-Wernigerode (født 30. oktober 1837 i Gedern i storhertugdømmet Hessen, død 19. november 1896 i Wernigerode) var en tysk politiker. Han var visekansler under Otto von Bismarck.
Bakgrunn
Grev Otto zu Stolberg-Wernigerode ble født 30. oktober 1837 som sønn av arvegreven Hermann og grevinne Emma zu Erbach-Fürstenau på et slott i hessiske Gedern. Hans far døde, kun 39 år gammel, kort før hans fireårsdag. Han gikk på gymnasiet i Duisburg, studerte jus og forvaltningsvitenskap ved universitetene i Göttingen og Heidelberg og tjenestegjorde fra 1859 til 1861 som offiser i kavaleriet i den prøyssiske armé. To år senere giftet han seg med den 26-årige prinsesse Anna Reuss, som skjenket ham fire sønner og to døtre.
Politisk karriere
Hans politiske karrière lot ikke vente lenge på seg. Fra 1867 til 1873 ledet han med stor suksess Hannover som provinsens overpresident, en stilling han fikk på forslag fra Bismarck. Han lyktes i å integrere den nylig ervervede provinsen i den prøyssiske stat. I 1867 fikk han et sete i den nordtyske forbundsdagen, og ble fire år senere som medlem av det konservative partiet innvalgt i den tyske Riksdagen (frem til 1878) og 1872 også president for Overhuset i den prøyssiske landdagen (til 1877).
I mars 1876 ble han takket være Bismarcks innflytelse Det tyske rikes ambassadør i Wien.
1. juni 1878 ble han utnevnt til tysk visekansler og visepresident for det prøyssiske statsministerium. Dermed var Stolberg-Wernigerode både i Preussen og Tyskland nr. 2 etter Bismarck. Sin egnethet for denne posisjonen beviste han ved å klare å overbevise keiser Wilhelm I, som opprinnelig var en motstander av planen, til å inngå forbund med Østerrike.
I april 1880 la han frem Samoaforslaget i Riksdagen på vegne av Bismarck, som var forhindret av sykdom. Forslaget ble imidlertid nedstemt med 128 til 112 stemmer, noe som betød av tysk kolonipolitikk fikk et tilbakeslag. På grunn av meningsforskjeller med «Jernkansleren» la grev Stolberg-Wernigerode ned sitt embede som visekansler den 20. juni 1881.
Den keisertro prøysseren ble 1884 utnevnt til overkammerherre (til 1894) og 1885 også stedfortredende minister for kongehuset (til 1888). I 1890 ble han av keiser Wilhelm II opphøyet i fyrstestanden. Han døde 59 år gammel i Wernigerode.
Den høye anseelse han nøt i sin livsstid viser seg blant annet i det store antall æresposisjoner han hadde utenfor politikken: Kansler av Johannitterordenen (1872–1876) og den Sorte Ørns Orden, formann for den ekstraordinære generalsynoden (1875), sentralkomitéen av tyske foreninger og det prøyssiske foreningen Røde Kors.
Universitetet i Arizona
Universitetet i Arizona er et delstatseid universitet i Tucson i delstaten Arizona i USA. Universitetet ble grunnlagt i 1885. Det tilhører gruppen av offentlige, høykvalitets-universiteter med meget høy akademisk standard – den såkalte Public Ivy-gruppen.
Valdres Gardsbryggeri
Valdres Gardsbryggeri var et lite bryggeri i Volbu i Øystre Slidre. Det produserte øltypene Brisk, Kvek og Staut. Den førstnevnte øltypen ble levert på tolitersflasker. Gardsbryggeriet startet i 2001, og i 2003 hadde det en omsetning på rundt en million kroner. Bryggerilokalet var opprinnelig et sauefjøs som siden ble gjort om til et bryggeri på to etasjer.
Universitetet i Arizona
Ved lærestedet var det 36,805 studenter og 1,455 vitenskapelig ansatte i 2006, og dette året var skolepengene US$ 47,660 for studenter folkeregistrert i delstaten Arizona. Undervisningen gis opp til doktorgradsnivå.
Valdres Gardsbryggeri
Bryggeriet ble lagt ned i 2018.
Paul Wilhelm av Württemberg
Hertug Paul Wilhelm av Württemberg (født 25. juni 1797 i Carlsruhe, Schlesien, død 25. november 1860 i Bad Mergentheim) var en betydningsfull tysk naturforsker og oppdager, som i det tidligere 19. århundre foretok tallrike forskningsreiser til Nord-Amerika, Nord-Afrika og Australia. I 1829 oppdaget han floden Missouri.
Han var sønn av hertug Eugen Friedrich Heinrich av Württemberg og hertuginne Luise, født prinsesse av Stolberg-Gedern. Han var nevø av Württembergs konge Friedrich.
Aden Adde internasjonale lufthavn
Aden Adde internasjonale lufthavn, tidligere kalt Mogadishu internasjonale lufthavn. Det er Somalias hovedstad Mogadishus internasjonale lufthavn og er oppkalt etter Aden Abdullah Osman Daar, Somalias første president.
Flyplassen var opprinnelig av beskjeden størrelse. Etter at Somalia ble selvstendig vokste den mye. Den har hatt flere renovasjonsprosjekter etter dette. Da den somaliske borgerkrigen brøt ut på 1990-tallet ble det store forstyrrelser i driften av flyplassen. Etter at situasjonen i Mogadishu ble forbedret i årene 2010–2011 har det blitt mye rehabilitering av flyplassen.
Berndt Lindfors
Berndt Torbjörn Lindfors (født 21. oktober 1932 i Helsingfors) var en finsk turner som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne.