cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bybranner i Bergen
1702
I 1702 var Frederik von Gabel visestattholder, ettersom stattholderen Ulrik Frederik Gyldenløve hadde liten interesse av det som foregikk i Norge. von Gabel var en mann i femtiårene med lang erfaring som diplomat i Paris og ved tsarens hoff i Russland, og sommeren 1702 dro han på rundreise på Vestlandet som kongens stedfortreder. Han og følget hans var på vei mot Nordhordland da de så røyk fra brannen, men tenkte først at det var en lyngbrann. Etter hvert ble det for mye røyk til at det kunne stemme, og de hørte brakene fra hus som ble sprengt i luften for å skape branngater. Kl 18 var følget tilbake i Bergen og kastet seg inn i slukningsarbeidet, men byen var utbrent. 23. mai skrev von Gabel en beretning om dette til kongen. På Nordnes hadde det ikke brent, men der fantes det heller ikke annet enn ubebodde tomter etter brannen i 1686 som var opphavet til Holbergsallmenningen. For Bergens allmue var brannen i 1702 Guds straff over de griske kjøpmennene og byens ledelse. Jørgen Thormøhlen var i København under brannen i 1702, men hans kone Gjertrud var hjemme, og da brannen nærmet seg hjemmet deres i Muren, ropte hun fortvilt at hun ville betale tusen riksdaler til fordeling blant dem som hjalp henne å redde huset, men allmuen bare lo henne ut. Derimot stilte de opp for å redde «det tyske kontor», for det var viktig for alle som tjente sitt brød der. Like fullt brant også Bryggen ned, for vinden blåste nordover fra Marken.
1751
Storbrann i Vågsbunnen, men denne ble begrenset av allmenningene rundt.
1756
Storbrann på Strandsiden ødela 1 500 bygninger fra Torget til Nordnes. Etter dette ble Tollbodallmenningen anlagt.
1771
Ny storbrann på Strandsiden mellom Murallmenningen og Holbergsallmenningen, kalt «påskebrannen» fordi den startet natt til 2. april (3. påskedag) 1771 og la verdier for rundt 200.000 riksdaler i aske. Sogneprest Nicolai Christian Friis i Korskirken la skylden på soldatene fra delmenhorstiske regiment som var stasjonert på Bergenhus. I løpet av noen timer var 106 hus, gårder, pakkhus og sjøboder nedbrent på strandsiden og begge sider av Markeveien. Brannen startet i Skrivergården i tretiden om natten, og et kvarter etter brannvarslingsskuddet stod fire toetasjes hus i flammer. Brannslukking viste seg praktisk umulig, siden gatepartiet var svært trangt, og tømmerlagrene ga næring til ilden. Ettersom brannårsaken aldri ble klarlagt, ble både det tyske regimentet og tyske innflyttere mistenkt for brannstiftelse, og det måtte innføres portforbud etter halv ett om natten. Skatter fra byens rikeste hadde driftet Bergens fattigvesen. Men byens rikeste mistet varelager og levebrød i flammene, og dermed brøt byens fattigvesen fullstendig sammen. Bare foreldreløse barn og sengeliggende fikk hjelp. Tiggerflokker streife rundt, uten at noen grep inn. Byadministrasjonen falt fra hverandre, og skattene ble stående utbetalte. Stiftamtmann Christian Petersen (1701–75) måtte til sist betale ansatte av egen lomme. Politiet fikk bare lønn hver tredje måned, og de som fikk betalt i form av klær, lignet tiggere. Vekterne klaget over at de var «færdige at crepere fordi de ikke faae dere Løn udbetalt». I februar 1773 skrev stiftamtmann Albrecht Philip von Leventzau (1744-1817) til København at det var hungersnød i Bergen, og vedla prøver av barkemelet og barkebrødet befolkningen levde av. Da det tyske regimentet forlot Bergen i løpet av 1773, tiltok både smugling og annen kriminalitet, slik at myndighetene i København i desember 1773 skrev om Bergen «at denne Bye er opfyldt med en ligesaa ryggesløs og til voldsomhed disponeret som talrig Almue».
1780
40 hus brant ned i Strangehagen på Verftet. En gatevekter ble mistenkt og dømt for brannstiftelse.
1795
50 bygninger mellom Nykirkesmuget og Holbergsallmenningen på Strandsiden gikk tapt i brann. I nummer 3 for 1795 omtalte Den snaksomme Bergenser på lederplass at «et af vor Byes beste Quarterer ble et Rov for Ildens Ødeleggelser». Det stod en takk til «de Franske», dvs militære som hjalp til med slukningsarbeidet, men selve brannen stod det ingenting om. Bergens andre ukeavis, Bergen Adressecontoirs Efterretninger, omtalte ikke brannen overhodet.
1800
Nykirken og 23 omliggende bygninger ble herjet av brann. Nykirken ble senere gjenreist med innsamlede midler.
1830
Hele området mellom Murallmenningen og Holbergsallmenningen brant. Byen innførte da en egen bygningslov.
1855
Natt til 30. mai 1855 brøt det ut en brann hos kjøpmannen Christoffer Lorentz Lossius Brandt ved Torget. Han handlet på Brasil, trolig kaffe. 1840-årene hadde vært en tung tid for Bergens handelsstand med mange konkurser, selv om det tok seg opp utover 1850-tallet med etableringen av BMV og vannverket. Det oppstod derfor rykter om at brannen var påsatt, og i brannforhøret samme ettermiddag kom det for dagen at Brandt bare få dager tidligere hadde overtalt venner til å forsikre husene sine bedre. Selv var han godt forsikret. Denne bybrannen er beskrevet av lensmannssønnen Adolph Nitter (1832-1901) fra Dale i Sunnfjord. Han var i Bergen med sild og bodde da hos sin søster og svoger, malermester Wilhelm Hansen Heibert Schreuder. Schreuder var også brannoffiser, og Nitter hjalp til ved utrykningen og slukningsarbeidet. Hans dagbok med beretning om bybrannen er skrevet med gotisk skrift, men transkribert og utgjør nærmere 600 sider.
En ny reguleringsplan anla blant annet Byparken, Olav Kyrres gate og Christies gate. 182 bygninger brant ned mellom Torget og Lille Lungegårdsvannet.
1901
De gamle sjøbodene av tre mellom Murallmenningen og Holbergsallmenningen brant ned, og ble erstattet av forretningsgårder oppført i mur. C. Sundts gate ble anlagt.
1916
Brannen 15. januar 1916 brøt ut i Berstads sjøgård ved Murallmenningen. Blåsten spredte den raskt sørover, og la hele området fra Vågen til Engen, og fra Murallmenningen til Rådhuset, i aske. Brannen brøt ut kl. 17:15 og raste hele natten. 380 bygninger med 612 leiligheter, 388 butikker, 242 verksteder, 42 fabrikker, 219 kontorer og 288 lagerrom gikk tapt. Brannen rammet 3 aviser, 4 hoteller, 6 forsikringsselskaper og 2 skoler, og ca. 1.000 arbeidsplasser gikk tapt. Rundt 2.700 mennesker ble husløse. Det ble utlyst en arkitektkonkurranse om regulering av brannstrøket. Dette endret bybildet totalt. Smørsallmenningen forsvant, det samme gjorde en rekke andre gater og smug. Strandgaten ble rettet ut og utvidet, og nye gater ble anlagt, som Christian Michelsens gate. Denne brannen er senere kjent som Bybrannen og banet vei for omfattende reguleringer av Bergen sentrum.
Fra bybrannen i 1916 er det bevart filmopptak.
1925
«Langfredagsbrannen» 10. april brøt ut i Tonninggården på Strandsiden, og det meste av bebyggelsen på nedsiden av Strandgaten mellom Nykirkeallmenningen og Tollbodallmenningen ble ødelagt. I alt ble 20 familier husløse. Lite ble gjenreist før krigen.
1930
Den 16. mai oppsto det brann i noen boder på Nøstet, og brannen bredte seg østover til kvartalene rundt Skottegaten. 60 bygninger gikk tapt, og 188 familier ble husløse. Reguleringsplanen ønsket å rive store deler av den gamle trebebyggelsen langs Nøstegaten og Skottegaten. Dette ble bare delvis gjennomført, og det meste beholdt som før. På branntomtene kom det opp en del funksjonalistiske bygninger.
1940
Et bombenedslag natt til 15. juni i Nagelgården like ved Tollboden førte til en brann som ødela en rekke gårder på Nordnes. Det brant både i Sparres gate, Nordnesgaten, Nagelgaten og Tollbodallmenningen. 108 hus og sjøboder ble ødelagt. I etterkant ble det utlyst en reguleringskonkurranse, men ingenting ble gjort under krigen
1944
Eksplosjonen på Vågen: Kl. 8 om morgenen på Hitlers fødselsdag 20. april eksploderte det nederlandske ammunisjonsskipet «Voorbode» ved Festningskaien, lastet med 120 tonn dynamitt bestilt av den tyske okkupasjonsmakten. I tillegg til de mange skadene eksplosjonen forårsaket i sentrum, oppsto en rekke branner som ødela et stort område i Dreggen, samt store deler av den gamle bebyggelsen mellom Nykirkeallmenningen og Tollbodallmenningen på Nordnes. Bergenhus festning ble sterkt skadet, og den nyrestaurerte Håkonshallen helt utbrent.
Personskadene var store. Omtrent 100 mennesker omkom, mens mange tusen ble skadet.
29. oktober samme år brøt det ut brann etter bombeeksplosjoner på Nøstet, og en rekke hus i Baneveien, Komediebakken og omkringliggende smug ble ødelagt, deriblant Komediehuset på Engen. 42 mennesker omkom. I 1946 ble det utarbeidet en reguleringsplan for østre Nordnes, i 1948 for vestre Nordnes og Nøstet. Den vedtatte planen tok sikte på å rive det meste av den gamle bebyggelsen, men ble aldri gjennomført i sin helhet. Det nedbrente området ble gjenreist i 1950- og 60-årene.
1955
Mandag 4. juli brøt det ut brann i Søstergården på Bryggen. De fem nordligste gårdene ble totalskadet. Brannen førte til store diskusjoner om hva som skulle skje med området. Til slutt ble det vedtatt å bevare den gjenstående delen av Bryggen, og bygge ut brannområdet. Dette førte til nye diskusjoner om hva som skulle bygges der. I 1970-årene ble det til slutt bestemt å bygge et hotell på tomten, der de gamle fasadene mot Vågen ble gjenskapt. De arkeologiske utgravningene førte til en rekke interessante funn som ga ny viten om Bergens historie. I 1976 ble Bryggens Museum åpnet i nordre del av branntomten.
Referanser
<References />
Rommiskolen (Gamle Rommen skole)
Rommiskolen, også Romiskolen og Gamle Rommen skole, er en tidligere grunnskole beliggende på Sveiva i Trondheimsveien 557 i Stovner bydel i Oslo. Skolen lå under Østre Aker sogn, og var en av byens eldste skoler. Den åpnet 1. mai 1861 som følge av Fastskoleloven av 1860.
Aker kommune bygde i alt 15 faste skoler, men bare Rommiskolen står tilbake med alle hus på plass og uten store arkitektoniske endringer. Skolen har lærerbolig og to skolestuer. Det tilhørte også 15 mål «lærerjord», eller dyrket mark, samt låve og fjøs. I skoleprotokoller som er bevart i Oslo byarkiv finnes blant annet navnet til Trygve Lie. Rommiskolen var eneste skole i området frem til 1900, da Grorud skole ble bygget. I 1911 ble Rommen skole nedlagt, og den nyere Grorud skole tok over elevene.
Skoleanlegget var i sterkt forfall på begynnelsen av 1990-tallet, men en lokal aksjonsgruppe med støtte fra blant andre Groruddalen Historielag og Kulturdepartementet, sørget for å revitalisere skoleanlegget til et lokalt kulturhus. Skolen ble restaurert hovedsakelig på dugnad. En skolestue er restaurert og møblerte, i tillegg til en boligdel og utleielokaler til bruk for lokale foreninger og lag. Ett av rommene i det ene uthuset anvendes som atelier for Groruddalen Kunstforening. Skolen står på kommunens «gule liste».
Interiøret i den gamle skolestua ble brukt til innspilling av sekvenser under vignetten «Hitskolen» i TV-serien Landeplage fra NRK1.
I 2010 åpnet den nye Rommen skole i Karen Platous vei, ved Rommen Golfbane.
Bøkker
En bøkker, bødker eller tønnemaker er en håndverker som lager og reparerer tønner, fat og andre runde eller ovale kjørler av breie trestaver som holdes sammen av utvendige band av tre eller metall. Teknikken eller håndverket kalles bøkring. Det likner på lagging som er en egen teknikk for å lage kar og bøtter av staver.
Bøkkerens produkter var nødvendig emballasje for oppbevaring og transport av varer som vin og sild, og i enhver husholdning fantes flere typer kjørel laget av bøkkere.
Etymologi
Ordet stammer fra det middelnedertyske Bödeker, et ord dannet av bodik som betød «kar». Yrkesbetegnelsen har gitt opphav til slektsnavn som Bødtker i Norge, Bødker, Bødtcher, Bøttger i Danmark og Böttcher i Tyskland.
Bøkker kan også kalles «tønnemaker» eller «tønnebinder». Bøkker kalles Böttcher, Küfer eller Fassbinder på tysk, cooper på engelsk og tunnbindare på svensk.
«Å falle i staver» - dvs. bli åndsfraværende, falle i tanker - er et uttrykk fra bøkkerfaget. Ei tretønne kan falle i staver, helt bokstavelig talt.
Historie i Europa
Fra middelalderen av var det vanlig å oppbevare mat og drikke i tønner av ulike slag, noe som gjorde at bøkkere var en stor yrkesgruppe i flere hundre år. På denne tiden overtok tre for keramikk som materiale for transport av flytende gods, og det hadde den store fordel at emballasjen ikke så lett ble slått i stykker. Skarpe og presise redskaper til trearbeide var en forutsetning for å produsere slike beholdere. I Sør-Europa var vin en viktig vare, i Nord-Europa var sild i saltlake viktig. På kontinentet var eik bøkkernes viktigste materiale. Tyske illustrasjoner fra 1500-tallet er en viktig kilde til bøkkerhandverkets historie i middelalderen. Bøkkerfaget i Norge hentet impulser fra Nederland og Nord-Tyskland.
Tønnefabrikkene
I USA ble bøkkerhåndverket industrialisert. Her var arbeidskraften kostbar, og en forsøkte derfor å erstatte bøkkerens gamle håndverktøy med maskiner. Fordelen med disse var blant annet at de kunne betjenes av ufaglærte. Slike maskiner ble i flere tilfelle introdusert i Norge av hjemvendte norskamerikanere. Maskinene kunne brukes i gamle håndverksbedrifter for å rasjonalisere driften. Det ble også etablert større tønnefabrikker. Særlig til masseproduksjon av sildetønner ble disse fabrikkene viktige.
Historie i Norge
I Norge var sildetønner det viktigste produkt for bøkkerne, ved siden av tønner til rogn og stamper til line. Store mengder sild skulle hvert år saltes i tønner, det meste for eksport. Bøkkerfaget hadde derfor særlig mange utøvere i enkelte byer på Vestlandet, som Flekkefjord, Haugesund, Bergen, Ålesund og Kristiansund. Faget hadde sine konjunkturer i takt med sildeperiodene. På Østlandet var faget i større grad tilpasset et jevnt behov for kjørler til husholdninger og melkestell.
I takt med fangst og omsetning av sild fikk faget et stort oppsving i Rogaland på 1800-tallet. I 1845 var det 45 bøkkere i Stavanger, og antallet var mer enn firedoblet i 1880.
Tønner ble også brukt som emballasje for industriprodukter; på Rjukan hadde Norsk Hydro lenge egen fabrikk for å lage tønner til kunstgjødsel.
Bøkkerfaget var utbredt i Norge fram til 1930, men nye metoder for emballering, samt maskinering av deler av prosessen gjorde at behovet for utøvere sank raskt. Emballasje av plast tok over markedet for bøkkerens produkter; dette skjedde litt etter litt midt på 1900-tallet, ikke bare i Norge, men på global basis. På 1960-tallet ble de fleste fabrikkene i Norge nedlagt, Da hadde plasten overtatt all produksjon av tønner til nedlegging av sild.
Under første verdenskrig døde yrket nesten ut. Bøkkere var også kjent som kipere (fra tysk Küpe = tønne), og fremdeles ligger Kippersmauet på Nordnes i Bergen. I Skuteviken i Bergen var den såkalte «kippermusikken» fast innslag i nyttårsfeiringen frem til bergensbrannen i 1916. Da hadde det vært tradisjon i over hundre år at deltakerne samlet seg på Skutevikstorget nyttårsaften, gjerne utkledd som til karneval. Folk trommet på bøtter, blikkspann og kjeler, blåste i fløyter og slo på instrumenter som ble kalt «kikhoster», der bråket kom fra lokk med bjeller på som ble smelt sammen, og strenger spent over en boks med småstein eller spiker som raslet når en slo på strengene. Flokken marsjerte oppover Skuteviksveien gjennom Steinkjelleren og Øvregaten ned til Torgallmenningen. Mange sluttet seg til opptoget underveis, og avhengig av været kunne bråket pågå i noen timer, for dette årvisse rabalderet var noe politiet så stort på. I dag lever denne folkefesten videre i Florø som «kjippen».
Verneverdig håndverk
Det er få bøkkere igjen i landet, i 2016 var det kun fire med håndverksbrev, men det er stadig et lite, men viktig, marked for faget. og faget ble tatt ut av lærlingeordningen. Vinmonopolet tok initiativ til å få faget innført igjen i 1994. Eikefat er en nødvendig del av norsk akevittproduksjon, og blant annet Vinmonopolet har behov for vedlikehold og restaurering av sine fat og såkalte liggere. Gode eikematerialer til staver er stadig vanskeligere å få tak i, og vedlikehold av gamle fat desto viktigere.
Bøkkerfaget er (pr. 2016) med på Utdanningsdirektoratets liste over små og verneverdige håndverksfag. Dette innebærer blant annet at bedrifter innen faget mottar utvidet støtte fra fylkeskommunen når de tar inn nye lærlinger.
Kulturminner
Av bevarte bøkkerverksteder i Norge må fremheves Nordmøre Museums verksted på Voldbrygga ved Vågen i Kristiansund. Dette verkstedet er bevart i sin helhet, med verktøy og maskiner og er dessuten godt dokumentert ved intervjuer med bøkkere som har arbeidet her og i andre bøkkerverksteder i Kristiansund.
Materialer
Bøkkerne arbeider med råmaterialer av tre, dels eik for finere og varige produkter, dels furu for tønner til engangsbruk. Produksjon av tønnestaver for salg til bøkkerverkstedene var viktig i mange skogsbygder på Vestlandet og på Sørlandet. Tønnebanda eller gjordene ble opprinnelig laget av tre, helst hassel, men ble seinere laget av jern. Tønnebandproduksjon for bøkkerne var lenge en egen bivirksomhet for bønder med egnet hasselskog, som ble kalt for bandaskog.
Teknikk og verktøy
En bøkker må kunne ta ut egnede materialer, bearbeide materialene til tønnestav og forme dem i en stavkrakk. Stavene tilpasses, og deretter tettes, for eksempel med siv, mellom stavene der det trengs. Tønnestavene trekkes sammen i toppen etter å ha blitt varmet opp for å bli føyelige. Tønnebånd slås så på plass med mokker og sleggert. Topp- og bunnbånd settes først endelig på etter at lokket er kommet på plass i egen fals.
Utdanning
I Norge i dag er utdannelsen til bøkkerhandverket innen utdanningsprogrammet Design og håndverk, bygg- og anleggsteknikk eller Teknikk og industriell produksjon. Du må gå to år på skole og to år i lære ute i bedrift. Første skoleåret er Vg1 Design og håndverk, bygg- og anleggsteknikk eller Teknikk og industriell produksjon, og andre skoleåret er Vg2 Design og trearbeid. Utdanningen avsluttes med en svenneprøve.
Karl I av England
Karl I av England (engelsk: Charles I of England) (født 19. november 1600, død 30. januar 1649) var konge  av England, Skottland og Irland fra 1625 til 1649. Han var sønn av og etterfulgte kong Jakob I av England. Han giftet seg 1625 med Henrietta Maria av Frankrike. Karl I regjerte uten parlamentet fra 1629 til 1640. Regimet utviklet seg i retning av et enevelde.
I 1640 måtte Karl I kalle sammen det engelske parlamentet for å få bevilgninger til å finanisere kampen mot et opprør i Skottland. Striden utviklet seg til den engelske borgerkrigen. Borgerkrigen brøt ut i 1642. Parlamentshæren, som ble ledet av Oliver Cromwell vant og tok over makten i 1649. Kongen ble dømt til døden og ble halshogd. Monarkiet og overhuset ble avskaffet, og frem til 1660 ble landet styrt som en republikk, Det engelske samveldet.
Tidlig liv
Prins Karl var andre sønn av Jakob VI av Skottland og Anne av Danmark. Han ble født på slottet i Dunfermline i Fife. Som barn var han sent utviklet, og han står i Guinness rekordbok som Storbritannias laveste konge, bare 162 cm høy. Tre år gammel hadde han fortsatt ikke lært å gå. Det året, i 1603, døde Elizabeth I, og faren hans overtok tronen som Jakob I av England. Dette innledet en personalunion som skulle vare inntil England og Skottland ble slått sammen til kongeriket Storbritannia i 1707.
Prinsen ble etterlatt i Skottland da foreldrene reiste sørover. Man fryktet at han ikke ville tåle den lange reisen, og at han ville ha det bedre hos barnepiker og tjenere i Skottland. I juli 1604 fulgte han etter. Alletta Carey, hoffmannen sir Robert Careys hollandskfødte kone, lærte ham å gå og snakke. Hun gav ham spesiallagde støvler av spansk lær og messing som styrket anklene hans.
Hans eldre bror, Henry Frederick, prins av Wales, nøt høyere anseelse enn Karl. Han forsøkte derfor å etterligne broren som han forgudet. I 1605 ble Karl utnevnt til hertug av York, som tradisjonen tilsier for monarkens andre sønn. To år tidligere var han utnevnt til hertug av Albany, en skotsk tittel med tilsvarende tradisjon. I 1612 døde Henry Frederick uventet av tyfoidfeber, og dermed ble Karl tronarving. Han ble utnevnt til prins av Wales og jarl av Chester i november 1616.
Karl var opptatt av kunst og elegante maskerader av Ben Jonson og Inigo Jones. Men den voksende uroen med kriger i Europa, viste nødvendigheten av et ekteskap mellom en protestant og en katolikk for å sikre fred. Karl var sterkt påvirket av farens favoritt George Villiers, 1. hertug av Buckingham. Hertugen tok ham i 1623 med til Spania for å finne en katolsk brud, og de kom frem til at infanta Maria, datter av Filip III, var den rette. Men den spanske kongen krevde at prinsen måtte konvertere til katolisismen, og dette var utelukket. Da de kom hjem i oktober samme år, krevde begge at Jakob I måtte erklære krig mot Spania.
Kongen innkalte, med støtte fra sine protestantiske rådgivere, parlamentet slik at han kunne be om subsidier til krigføringen. Han bad også parlamentet om å godkjenne ekteskap mellom prinsen av Wales og Henrietta Maria av Frankrike, som Karl hadde møtt i Paris på vei til Spania. Hun var søster av Ludvig XIII, og således et godt parti. Parlamentet gikk med på ekteskapet med den franske prinsessen, men var svært kritisk til forsøket på å skape en allianse med Spania gjennom ekteskap. Jakob hadde begynt å bli senil, og hadde store problemer med å kontrollere parlamentet. I det siste leveåret hans var det Karl og hertugen av Buckingham som i realiteten styrte landet.
Tidlig regjeringstid
Prins Charles tok tronen som Karl I den 27. mars 1625. Den 13. juni samme år ble han gift med Henrietta Maria, som var ni år yngre enn ham. De var ikke sammen; bryllupet ble foretatt i Canterbury med stedfortreder for prinsessen. Kongen åpnet sitt første parlament i mai 1625. Forsamlingen var mot ekteskapet med Henrietta Maria, ettersom hun var katolikk. Parlamentsmedlemmene fryktet at dette kunne føre til at kongen lempet på restriksjonene mot katolsk virke, og at det kunne undergrave det protestantiske etablissementet. Karl lovte parlamentet å ikke lempe på restriksjonene i forhold til recusanter. Men i en hemmelig avtale han inngikk med Ludvig XIII, brudens far, lovet han å gjøre nettopp dette.
Karl I ble kronet den 2. februar 1626 i Westminster Abbey. Hans dronning ble ikke kronet sammen med ham, og var ikke til stede, på grunn av kontroversen omkring hennes katolske tro. Paret fikk ni barn, hvorav tre sønner og tre døtre overlevde spedbarnstiden.
En kontrovers omkring presten Richard Montagu førte til ytterligere skepsis omkring Karl Is religionspolitikk. Montagu gav ut en pamflett der han argumenterte mot Calvins lære, noe som førte til at puritanerne straks gikk ut mot ham. En av puritanerne i House of Commons, John Pym, angrep pamfletten under en debatt. Montagu følte det nødvendig å be om kongens hjelp, og skrev en ny pamflett, Apello Ceasarem («Jeg appellerer til keiseren»), en tittel som refererte til apostelen Pauls appell til den romerske keiseren under en jødisk forfølgelse av kristne. Kongen tilbød sin beskyttelse, noe som førte til at mange puritanere ble fiendtlig innstilt også mot ham.
I den første tiden som konge hadde utenrikspolitikken høyeste prioritet. Fredrik V av Pfalz, som var gift med kongens søster Elizabeth, hadde tapt sine nedarvede områder i Palatinatet til Ferdinand II av det tysk-romerske riket over tredveårskrigen. Karl var forpliktet til å hjelpe sin svoger, noe han ville gjøre gjennom å føre krig mot Filip IV av Spania. Spanskekongen skulle således presses til å intervenere overfor den tysk-romerske keiseren.
Parlamentet foretrakk et angrep fra sjøen på spanske kolonier i Den nye verden. Dette var mindre kostbart enn andre former for krigføring, og kunne føre til inntekter dersom en del av den spanske skatteflåten ble erobret. Men Karl ønsket en mer aggressiv, og langt mer kostbar, krigføring på kontinentet. Parlamentet innvilget 140 000 pund i subsidier, en stor sum, men for lite for kongen. De gav også kongen rett til å skrive ut ekstraavgifter, tonnage og poundage i ett år. Tidligere konger hadde siden 1414 regelmessig blitt innvilget rett til å kreve inn slike avgifter på livstid. Underhuset håpet på denne måten å holde kontroll over kongen.
Karls allierte i House of Lords (Overhuset), ledet av Buckingham, nektet å vedta loven. Dette var en støtte til kongens krav, men samtidig førte det til at han ikke kunne innkreve avgiftene med Parlamentets tillatelse. Kongen valgte å begynne å kreve dem inn allikevel.
Regjering uten parlament
I januar 1629 åpnet Karl I andre sesjon for parlamentet som hadde blitt prorogert, det vil si befalt å ta pause, i juni 1628. Han mente at det fantes en konspirasjon mot ham, blant annet på grunn av mordet på Buckingham i august 1628, og omtalte underhuset som «oppviglersk». Samtidig begynte medlemmer av underhuset å komme med kritikk på grunn av Rollesaken. Rolle var et parlamentsmedlem som hadde fått sine eiendeler konfiskert av kronen fordi han nektet å betale tonnage og poundage. Mange av parlamentsmedlemmene mente at dette var et brudd på Petition of Right, deres privilegium som gav immunitet fra arrestasjon, ettersom de tolket det dithen at privilegiet også omfattet eiendeler. Da kongen i mars 1629 bad parlamentet om å ta pause ble speaker, John Finch, holdt fast i stolen av parlementsmedlemmer mens tre resolusjoner mot Karl I ble lest opp. Den siste av disse erklærte at enhver som betalte tonnage eller poundage som ikke var godkjent av Parlamentet ville «bli regnet som en forræder mot Englands friheter, og en fiende av disse». Resolusjonen ble ikke formelt vedtatt, men mange medlemmer uttrykte sin støtte. Det må påpekes at en rekke medlemmer måtte holdes igjen i salen; det var altså ikke en enhetlig motstand mot kongen i underhuset. Da medlemmene senere vedtok lover som ikke passet kongen, oppløste han Parlamentet.
Karl I bestemte seg for å ikke være avhengig av Parlamentet for videre økonomisk støtte. Han inngikk fredsavtaler med Frankrike og Spania. De neste elleve årene styrte han uten et parlament, en periode som er kjent som Elleveårstyranniet eller Det personlige styre. Hans styre uten parlament var lovlig, men presset det kongelige prerogativ til det ytterste. Tidligere ville dette ikke vært så spesielt å gjøre noe slikt, men ut i det 17. århundre ble det av mange sett som en innføring av enevelde.
Kongen måtte finne nye måter å fylle skattkammeret på. Han fant frem en statutt fra føydaltiden, The Distraint of Knighthood fra 1278, som krevde at alle som tjente mer enn 40 pund måtte være til stede ved kroninger slik at de kunne slutte seg til kongens hær som riddere. På dette grunnlaget bøtela han alle som ikke hadde vært til stede under kroningen i 1626 og som hadde den nødvendige inntekt. Han gjeninnførte også føydalskatten skipspenger, noe som var enda mindre populært. I 1634 ble den innført i fredstid, til tross for at Edvard I og Edvard III hadde forbudt slik skattlegging utenfor krigstid. Det første dekretet førte ikke til særlig kraftig opposisjon, men da kongen gjorde det samme igjen i 1635, kom det kraftigere protester. Neste år krevde han igjen skatten, og gjorde det da klart at han hadde avskaffet det gamle forbudet mot å kreve inn skipspenger i fredstid. Konstitusjonelt var dette problematisk: Kongen kunne ikke skrive ut skatter uten parlamentets godkjenning, og valgte derfor å bruke en gammel lov. Dette hadde han rett til, men så fort han begynte å endre den for å utvide mulighetene til også å kreve inn skatt i fredstid, skulle han hatt et parlamentsvedtak bak dette. Skipspengene førte til sterk opposisjon, spesielt blant de rikeste, men det var forsøket på å presse gjennom bruken av en revidert angelikansk bønnebok i Skottland som førte til slutten på det personlige styre i 1640.
Religiøse konflikter
Karl I ønsket å føre Den engelske kirke vekk fra kalvinismen og tilbake til den mer tradisjonelle, sakramentale retningen. Han fikk støtte fra William Laud, som han i 1633 utnevnte til erkebiskop av Canterbury. Laud og kongen begynte med en serie reformer for å føre kirken i en høykirkelig retning, noe som ble mottatt. Laud avsatte klerikere som ikke innrettet seg, og nedla puritanske organisasjoner. Dette ble oppfattet som fiendtlige handlinger av de mange i England og Skottland som ønsket å gå mer i kalvinistisk eller puritansk retning. Erkebiskopen var tilhenger av arminianismen, en retning som kalvinister mente var praktisk talt katolsk. Han krevde at liturgien skulle feires med alt det seremoniell som Book of Common Prayer foreskrev.
For å straffe de som nektet å akseptere reformene, brukte Laud to spesielle domstoler: Court of High Commission og Court of Star Chamber. Begge instanser var fryktet og beryktet for sin uforutsigbarhet. Førstnevnte kunne presse tiltalte til å avgi vitnemål mot seg selv, mens sistnevnte kunne ilegge en hvilken som helst straff, inkludert tortur, unntatt dødsstraff. Under Karl I gikk Court of Star Chamber lenger i å fjerne seg fra lover og konvensjoner enn under noen av hans forgjengere. Personer ble regelmessig stilt for retten uten tiltalebeslutning og uten juridisk prosess og vitneavhør. Tortur ble rutinemessig brukt for å presse frem vitnemål fra de tiltalte.
De første årene med personlig styre var nokså fredelige i England, tildels på grunn av den sterke sentralmakten. Selv om det var opposisjon mot skattene og mot Lauds styre av kirken, var det alt i alt en rolig periode. Men kongen besluttet å ta kontroll over kirken i Skottland og beordret innføringen av en ny bønnebok skrevet etter mønster av Book of Common Prayer. Han fikk støtte fra skotske biskoper, men mange presbyterianere var sterke motstandere av det de så som et forsøk på å innføre anglikanisme i Skottland. Den skotske kirke avskaffet sitt episkopale styre i 1638 og innførte et presbyteriansk styre. Karl I så dette som et opprør mot hans autoritet i religiøse affærer.
I 1639 brøt den første bispekrigen ut. Karl forsøkte å kreve inn skatt fra sine undersåtter, som nektet å betale. Krigen endte i juni samme år med en våpenhvile som var ydmykende for kongen. I fredsavtalen i Berwick gikk han med på å gi sine skotske undersåtter borgerlige og kirkelige friheter.
CFA-franc
Historie
Valutaen ble opprettet samtidig som CFP-franc den 26. desember 1945, som valuta for de franske kolonier i Afrika. Navnet sto opprinnelig for franc des Colonies Françaises d'Afrique (de franske koloniene i Afrikas franc). I forbindelse med begynnende løsriving av kolonier måtte man endre dette, og man valgte å finne et navn som gjorde det mulig å beholde forkortelsen CFA. Den første endringen, i 1958, var til Franc des Communauté française d'Afrique (det franske afrikanske samfunns franc). Etter at brukerlandene var blitt selvstendige fikk den igjen nytt navn, nemlig det nåværende ''Franc des Communauté Financière Africaine (det afrikanske økonomiske samfunns franc).
Valutaen var tidligere bundet til franske franc. Den opprinnelige vekslingskursen, i 1945, var 1 CFA-france = 1,7 franske franc. Ved innføringen av euro i Frankrike ble bindingen overført til den nye valutaen. Den daværende kursen på 100 CFA-franc = 1 fransk franc ble overført direkte, slik at bindingen siden 1. januar 1999 har vært 655,957 CFA-franc = 1 €.
Endringene som er gjort i verdi har stort sett vært knyttet til endringer i fransk valuta. Dette har gjort den til en av de sterkeste valutaene i Afrika, men samtidig har den hatt en kunstig høy verdi som har gjort det vanskelig å følge den økonomiske utviklingen i brukerlandene. Den har kun blitt devaluert en gang, i 1994, da verdien ble endret fra 1 CFA-franc = 0,02 franske franc til 1 CFA-franc = 0,01 franske franc.
Institusjoner
CFA-franc finnes i to versjoner, med samme verdi. Begge er garantert av Frankrike.
Vestafrikansk CFA-franc
Denne versjonen utstedes av De vestafrikanske staters sentralbank (BCEAO), og brukes i de 8 landene som er medlem av Den vestafrikanske økonomiske og monetære union (UEMOA):
ISO 4217-koden er XOF
Sentralafrikansk CFA-franc
Denne versjonen utstedes av Sentralbanken for de sentralafrikanske statene (BEAC), og brukes i de 6 landene som er medlem av Den sentralafrikanske økonomiske og monetære union (CEMAC):
ISO 4217-koden er XAF.
Karl I av England
De korte og lange parlamenter
Disputter omkring tolkningen av fredsavtalen mellom Karl og Den skotske kirke førte til ytterligere konflikt. Kongen trengte mer penger for å legge press på skottene, og i april 1640 innkalte han et nytt parlament for å skaffe midler. Han tilbød seg å slutte å kreve inn skipspenger, mens underhuset gikk med på å la ham skaffe penger til krigen. Men da Parlamentet krevde å diskutere forskjellige former for maktmisbruk under det personlige styret stoppet forhandlingene opp. Begge sider nektet å gi etter, og Parlamentet ble oppløst allerede i mai 1640. Dette parlamentet ble derfor kjent som «Short Parliament».
I mellomtiden hadde Karl I forsøkt å slå skottene i den annen bispekrigen. Igjen led han nederlag, og traktaten i Ripon, signert etter nederlaget i oktober 1640, ble ydmykende for ham. Han måtte blant annet betale utgiftene til den skotske hæren han hadde kjempet mot. I denne krisen gjorde han noe uvanlig; han innkalte magnum concilium, et eldgammelt råd bestående av alle adelige i riket. Rådet hadde ikke vært innkalt på flere århundrer, og det er heller ikke blitt innkalt etter Karl Is tid. Rådet adelen gav ham var å innkalle et nytt parlament, noe kongen gjorde. Denne gang ble forsamlingen sittende lenger, og fikk tilnavnet «Long Parliament».
Parlamentet ble samlet i november 1640, under ledelse av John Pym. For kongen ble det akkurat like vanskelig denne gangen. Selv om parlamentsmedlemmene så på seg selv som kongens, kirkens og parlamentets forsvarere mot kongens rådgivere, regnet kongen mange av dem som farlige opprørere som forsøkte å undergrave hans styre.
For å forhindre kongen fra å oppløse Parlamentet etter eget forgodtbefinnende vedtok forsamlingen Triennial Act, som fikk kongelig godkjenning i februar 1641. Loven krevde at et parlament skulle innkalles minst hvert tredje år, og at dersom kongen ikke gjorde dette kunne medlemmene samles på eget initiativ. I mai godkjente kongen en enda mer vidtrekkende lov, som foreskrev at et parlament ikke kunne oppløses uten å selv godta det. Kongen ble presset til den ene innrømmelsen etter den andre. Blant annet autoriserte han henrettelsene av Thomas Wentworth og William Laud. Han måtte erklære at skipspengene, bøtene pålagt de som ikke hadde møtt til kroningen og tvungne lån til kronen som ulovlige. Og han måtte avskaffe Court of Star Chamber og Court of High Commission. Samtidig klarte han imidlertid å styrke sin militære posisjon gjennom å sikre seg skottenes velvilje, noe han gjorde ved å akseptere en formell etablering av presbyteriansk styre.
Ved årsskiftet 1641/1642 fikk kongen høre rykter om at Parlamentet var i ferd med å stille hans katolske dronning for retten. Dronningen overtalte ham til å arrestere fem parlamentsmedlemmer som hadde ledet kampen mot huset Stuart for høyforræderi. Men da kongen gikk med på dette gjorde hun et feilgrep; hun fortalte det til en venn, som straks advarte parlamentet. Karl I gikk til parlamentsbygningen med en væpnet styrke det 4. januar 1642, men de som skulle arresteres hadde flyktet. Ved å gå inn med en væpnet styrke var også bruddet med Parlamentet et faktum. Corporation of London og befolkningen i City of London uttrykte sin støtte til parlamentet, noe mange andre også gjorde. Kongen følte seg ikke lenger trygg i London, og reiste nordover for å samle en hær. Dronningen reiste utenlands for å skaffe penger til hæren.
Borgerkrigen
Begge sider begynte å bevæpne seg med tanke på borgerkrig. Etter nytteløse forhandlinger hevet Karl I det kongelige banner i Nottingham den 22. august 1642, en måte å erklære krig på som var vanlig i middelalderen, men som i det 17. århundre var en anakronisme. Han opprettet hoff i Oxford, og kontrollerte det nordlige og vestlige England. Parlamentet kontrollerte de sørlige og østlige delene av landet, inkludert London. Borgerkrigens første trefning fant sted 25. oktober 1642, da slaget ved Edgehill endte uavklart. Det kom ingen avgjørende slag i løpet av 1643 og 1644. Først i slaget ved Naseby 14. juni 1645 klarte parlamentarianerne å vinne en avgjørende seier med sin New Model Army. Deretter fulgte en serie nederlag for rojalistene. Under beleiringen av Oxford i april 1646 klarte kongen å flykte. Han overgav seg til en skotsk, presbyteriansk hær i Newark og ble flyttet til Southwell mens de vurderte hva de skulle gjøre med ham. I 1647 ble presbyterianerne enige med parlamentarianerne og utleverte kongen. Han ble fengslet i Holdenby House i Northamptonshire, inntil kornetten George Joyce tok ham med makt og førte ham til Newmarket på vegne av New Model Army. Det hadde oppstått en gjensidig tillitskrise mellom New Model Army og Parlamentet, noe kongen ønsket å utnytte.
Fra Carisbrooke forsøkte Karl å forhandle videre. Han ble enig med skottene om å tillate etablering av en presbyteriansk kirke også i England i en prøveperiode. I juli 1648 utløste rojalistene en ny borgerkrig, og skottene invaderte England slik de hadde avtalt med Karl. Opprøret i England ble for det meste slått ned av parlamentets styrker etter kort tid og med bare begrensede trefninger, men i Kent, Essex, Cumberland og Wales, samt i områdene hvor det var skotske styrker, ble det større slag og beleiringer. Da skottene ble slått i slaget ved Preston mistet rojalistene enhver mulighet til å vinne krigen.
Rettssak og henrettelse
Mot slutten av 1648 ble Karl først flyttet til Hurst Castle, og deretter til Windsor Castle. I januar 1649 bestemte Parlamentet seg på grunn av hans trass mot forsamlingen til tross for krigsnederlaget, og hans oppfordring til en ny borgerkrig mens han satt i fangenskap for å stille ham for retten. Det ble opprettet en særdomstol for å gjøre dette.
Å stille en konge for retten var noe nytt. Man hadde tidligere avsatt monarker, men ingen monark var noen gang blitt tiltalt og ført frem for en domstol. High Court of Justice, hvor saken skulle føres, bestod av 135 kommissærer, som alle var parlamentarianere. Anklagerembetet ble ledet av generaladvokat John Cook.
Tiltalten lød på høyforræderi og «andre alvorlige forbrytelser». Prosessen begynte 2. januar, men kongen nektet å si seg skyldig eller uskyldig etter tiltalen, fordi han mente at ingen domstol hadde jurisdiksjon over monarken. Han mente at hans rett til å styre var gitt av Gud da han ble kronet og salvet, mens de som stod mot ham fikk sin makt fra tønner med krutt. Retten mente på sin side at intet menneske står over loven. I løpet av den første uken ble kongen spurt tre ganger om skyldsspørsmålet, men han nektet å svare. Praksis var at man da regnet dette som pro confesso, en innrømmelse av skyld, noe som betød av anklageren ikke kunne kalle inn vitner. Men vitner ble allikevel hørt under saken.
Femtini av kommissærene signerte henrettelsesordren den 29. januar 1649. Karl I ble så ført fra St. James's Palace til Palace of Whitehall. En plattform ble bygget utenfor Banqueting House slik at han kunne henrettes der.
Den 30. januar 1649 ble han halshugget på Whitehall. Han skal ha hatt to skjorter på seg, slik at han ikke skulle skjelve i det kalde januarværet og således bli oppfattet som redd eller svak. Han beklaget seg over at blokken var for lav, slik at han nærmest ble liggende utstrakt da øksen falt – han ville knele i bønn når det skjedde. Han protesterte også mot jernkrokene i gulvet, som var satt der for å kunne spenne ham fast i armer og ben om han skulle gjøre motstand. Tvert om ville han selv gi signal til bøddelen – og det skal han ha gjort.
Phillip Henry noterte at det et øyeblikk etter henrettelsen kunne høres et stønn fra tilskuerne, og at noen dyppet lommetørklær i blodet. Dermed oppstod en kultur for Karl I som martyrkonge. Ingen andre øyenvitner forteller om noe slikt; blant dem finner man Samuel Pepys, som regnes som svært etterrettelig. Henry var nitten år gammel da kongen ble henrettet, hørte til en familie som skrev rojalistisk propaganda, og skrev sine erindringer i forbindelse med restaurasjonen omkring tolv år senere.
Det har vært en debatt om hvem som faktisk henrettet kongen, ettersom bøddelen var maskert. Kommissærene henvendte seg til Richard Brandon, som var bøddel i London, men han nektet å utføre henrettelsen. Samtidige kilder identifiserer ham heller ikke som kongens bøddel. Et unntak er Ellis' Historical Inquiries, hvor det hevdes at Brandon på sitt dødsleie sa at det var han som hugget av kongens hode. Det er mulig at han ombestemte seg og i hemmelighet tok jobben. Men det er også andre kandidater. En av de som regnes som svært sannsynlig er en ire ved navn Gunning, og i Galway er det satt opp en plakett hvor han navngis som bøddelen. Andre kandidater er William Hewlett, som ble dømt for kongemord etter restaurasjonen, to personer bare identifisert som Dayborne and Bickerstaffe, den revolusjonære journalisten Henry Walker eller hans bror William, eller en rekke personer fra andre steder i England.
Ved henrettelser av høyforrædere var det vanlig praksis at bøddelen løftet opp det avkappede hodet, viste det til tilskuerne og ropte «se en forræders hode!». Karl Is hode ble vist frem, men ordene ble ikke sagt. Det er usikkert hvorfor, men muligens er det fordi personen ikke var vant til å foreta henrettelser. En undersøkelse utført på kongens jordiske levninger i kapellet på Windsor Castle i 1813 konkluderte med at det var en erfaren bøddel som hadde utført henrettelsen.
Oliver Cromwell godkjente etter henrettelsen at kongens hode kunne sys på halsen, slik at familien kunne vise sin respekt. Noe slikt er ikke kjent fra andre henrettelser. Karl ble gravlagt i en privat seremoni om natten den 7. februar 1649, i Henrik VIIIs hvelv i St. Georges kapell på Windsor Castle. Hans sønn Karl II planla senere å reise et storslagent mausoleum, men dette ble det aldri noe av.
Ti dager etter henrettelsen dukket boken Eikon Basilike (gresk for «kongelig portrett») opp. Den ble utgitt for å være Karl Is egne memoarer, med en apologetisk tekst som ble et viktig stykke rojalistisk propaganda. William Levett, kongens kammertjener, sverget senere på at han hadde sett kongen skrive boken. John Cook svarte med å publisere talen han skulle holdt dersom Karl I hadde svart på skyldspørsmålet, og John Milton ble hyret av Parlamentet for å skrive Eikonoklastes («ikonoklasten»), men ingen av disse skriftene kunne svekke gjennomslagskraften til det rojalistiske boken.
I samtidens presse ble det rapportert om flere jærtegn: En strandet hval ved Dover døde i løpet av en time «til ære for kongen», en stjerne falt over Whitehall og en mann som hadde sagt at kongen fortjente å dø fikk øynene hakket ut av kråker.
Arven etter Karl I
Etter at monarkiet var styrtet tok Council of State, statsråd, makten. Dette rådet inkluderte blant annet Oliver Cromwell, som var øverstkommanderende for parlamentshæren. Parlamentet som hadde blitt innkalt av Karl i 1640 satt helt til Cromwell oppløste det med makt i 1653 og ble Lord Protector. Formelt var landet en republikk, Det engelske samveldet, i hele perioden frem til restaurasjonen, men Cromwell var monark i alt unntatt navnet; han hadde til og med en investiturseremoni på kroningsstolen. Han ble etter sin død i 1658 etterfulgt av sønnen Richard Cromwell, som ikke klarte å styre landet. Det lange parlamentet ble gjeninnsatt i 1659, og oppløste seg selv og skrev ut det første nyvalget på tyve år i 1660. Parlamentet som da ble valgt gjeninnførte monarkiet og satte Karl II på tronen.
Ved restaurasjonen innførte Karl II en kirkelig festdag for sin far den 30. januar i Book of Common Prayer. Denne ble under Victoria nedgradert til en mindre festival, slik at den er valgfri. Det finnes flere anglikanske kirker som er viet til Karl I som konge og martyr i England, Canada, Australia og USA. I 1894 ble Society of King Charles the Martyr opprettet av en fru Greville-Negent med hjelp fra f. James Fish, rektor i St. Margaret Pattens kirke i London. Selskapet arbeider for å få tilbake markeringen 30. januar som festdag i Den anglikanske kirke og for fremme av helgenkulten rundt Karl I. En del anglikanere regner ham som martyr på grunn av hans tanker om det kristne kongeembete og som en forsvarer av den anglikansk tro.
Provinsen Carolina, senere delt i Nord-Carolina og Sør-Carolina, ble oppkalt etter Karl I. Det ble også flere shires i Nord-Amerika, og ett av dem, Charles City County i Virginia, har fortsatt hans navn.
Karl i populærkultur
En spesialepisode av Sorte Orm, Blackadder: The Cavalier Years, fremstiller en surrealistisk versjon av hendelsene som førte til henrettelsen.
Monty Pythons sang «Oliver Cromwell» begynner med ordene: «Den mest interessante tingen ved kong Karl I er at han var fem fot 6 tommer høy ved begynnelse av sin regjeringstid, men bare fire fot åtte tommer ved slutten...». Sangen beskriver videre med svart humor hendelsene som førte til henrettelsen.
Kongens liv har blitt fremstilt i flere seriøse bøker, skuespill og filmer også. En av de mest kjente filmene er Cromwell fra 1970, med Alec Guinness som Karl I. Arturo Pérez-Reverte har i romanen El Capitán Alatriste med Karl I, som dukker opp sammen med hertugen av Buckingham da han som prins av Wales i 1623 reiste til Spania for å finne en hustru.
Jean Hagen
Hennes far Christian Verhagen, var en innvandret nederlender, mens hennes mor Marie, var født i Chicago. Jean Hagen døde i en alder av 54 år av spiserørskreft.
Liste over kirker i Nordland
Liste over kirker i Nordland lister kirkebygg i Den norske kirke og andre kristne kirkebygg i Nordland fylke. Området tilsvarer Sør-Hålogaland bispedømme.
Francis Hagerups første regjering
Francis Hagerups første regjering var en koalisjonsregjering mellom Høire (H), Moderate Venstre (MV) og Venstre (V). Den tiltrådte 14. oktober 1895, og fratrådte 17. februar 1898.
Fylkesvei 6938
Fylkesvei 6938 (Fv6938) går mellom Kjerknesvågen og Melhus i Inderøy kommune.
Aage Myhrvold
Aage Myhrvold (født 29. september 1918, død 16. juni 1987) var en norsk syklist, blant landets beste mellom 1937 og 1953. Han vant sitt første gutteritt i 1934 og ble i 1937 opptatt i C-gruppa for seniorer. I debutsesongen vant han 10-mila i NM med fire minutter forbedring av Leif Ekås sin rekord. Året etter ble han nummer 13 i nordisk. Han satte et titall norske rekorder og var kjent som Tempokongen. Frem til 1952 representerte han Oslo-klubbene IK Hero, senere SK Rye.