cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henri Cornet
Den andre utgaven av Tour de France var preget av en rekke problemer og skandaler, og et bøllete publikum stengte veien for enkelte ryttere underveis, og kastet spiker og glass langs veien på den siste etappen. Henri Cornet måtte kjøre de siste 40 kilometerne med to punkterte dekk, og kom tilslutt inn på en femteplass. Fra flere hold kom det klager på at det hadde blitt jukset grovt av enkelte ryttere underveis i rittet, blant annet ved å ha brukt andre fremkomstmidler enn sykkel. En granskningskommisjon nedsatt av det franske sykkelforbundet diskvalifiserte til slutt de fire rytterne med best plassering; Maurice Garin (vinner i 1903), Lucien Pothier, César Garin og Hippolyte Aucouturier. Selv om Henri Cornets sammenlagttid var hele tre timer dårligere enn fjerdemann Aucouturiers, ble han i desember samme år utropt til rittets offisielle vinner.
Cornet gjorde aldri samme suksess i Tour de France igjen, og brøt rittet etter 4. etappe året etter. Han vant Paris-Roubaix i 1906, men var ikke i stand til å stille på start i Tour de France. I 1907 brøt han rittet halvveis, men fikk en respektabel 8.-plass i 1908, da han deltok for siste gang.
Kong Atle
Kong Atle er en litterær karakter sannsynligvis basert på den historiske Atilla huneren. Han opptrer flere steder i den norrøne middelalderlitteraturen i forbindelse med tradisjonen rundt Sigurd Fåvnesbane, for eksempel i Atlekvadet, som er en del av Den eldre Edda, og i Atlemål nedskrevet på Grønland. Han er også en sentral karakter i den mer fellegermanske tradisjonen via det tyske helteeposet Nibelungenlied. I Volsungesaga beskrives han som «ein grimm mann stor og svart, men drusteleg og den største hermann», men beksrivelsen står i noe kontrast til annenhåndsbeskrivelsen til den historiske Atilla vi finner i Jordanes som kort av vesen. Atle er i det germanske kildekorpuset bror av skjoldmøen Brynhild, som senere sammen med Sigurd Fåvnesbane blir mor til Åslaug, eller Kråka. I den islandske fornaldersagaen Ragnar Lodbroks saga gifter seg med Ragnar Lodbrok og blir med ham mor til Ivar Beinlause, ifølge tradisjonen grunnleggeren av York, og Sigurd Orm-i-auga som blir forfader til Harald Hårfagre på morssiden, altså store, viktige karakterer i det norrøne legendariske kulturlandskapet.
Atle i Volsungesaga
Gudrun, Sigurd Fåvnesbanes enke, og senere Atles kone, har en drøm som blir tydet av Brynhild, Sigurds forlovede, men Grimhild, Gudruns mor, forhekser ham til å glemme henne og heller gifte seg med datteren sin. Spådommen går ut på at Gudrun vil miste mannen sin for så å få Atle til ekte, men at hun også vil miste brødrene sine og deretter drepe Atle selv. Som spådommer flest i sagalitteraturen fungerer den som litterært virkemiddel og frampek. Etter Sigurd faller blir hun gitt til Atle, mot sin vilje, «Men aldri lagde ho hugen til honom, og liti blidka var det i samlivet deira.»
Når Atle så dreper brødrene til Gudrun, Gunnar og Hogne, i jakt på rikdommene etter Sigurd har hun fått nok. Hun skjærer over strupen på begge sønnene hun hadde med Atle som hevn, og senere, sammen med Hognes sønn Nivlung, stikker hu et sverd gjennom brystet hans mens han sover og brenner ham deretter inne med hele hirden sin.
Camden kullkraftverk
Camden kullkraftverk er et av verdens største kullkraftverk. Det har en installert produksjonskapasitet på 1600 MW fordelt på 8 turbiner, og er lokalisert i Mpumalanga i Sør-Afrika. Anlegget stod ferdig i 1969, men ble stengt i årene 1988–90. Men i 2003 ble anlegget igjen tatt i bruk.
Anlegget forsyner sammen med Arnot kullkraftverk blant annet MOZAL aluminiumsverk ved Maputo i nabolandet Mosambik. Hele kraftverket ble rustet opp med forbedrede blokker fra 2005 til 2008. Anlegget har ca. 240 ansatte.
Where Did They Go
«Where Did They Go» er en amerikansk sang, skrevet av Gloria Sklerov og Harry Lloyd. Den mest kjente versjonen, med Peggy Lee, ble utgitt på singlen Capitol 3113 i USA i 1971. Arrangør og dirigent var Don Sebesky. Produsent var «Snuff Garrett». B-siden var «All I Want».
Nynorsk versjon
Edvard Hoem har skrevet en nynorsk tekst. Den bærer tittelen «Kvar vart de av».
Sømnesåsen
Sømnesåsen er et boligfelt ved Berg i Sømna kommune, beliggende ca. 1 km fra sentrum.
Soslan Tigiev
Soslan Tigiev (født 12. oktober 1983) er en usbekisk bryter, som spesialiserer seg i fri stil. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok bronse i 74-kilosklassen, men ble senere fratatt medaljen på grunn av doping. Han tok sølv under Sommer-OL 2008 i Beijing.
Kristtorn
Kristtorn (Ilex aquifolium) er en av 600 arter i familien kristtornfamilien (Aquifoliaceae). Det er Norges eneste eviggrønne løvtre, og vokser som underskog på fuktig, ikke sur skogbunn i Vest- og Sør-Europa, Nordvestafrika og Sørvestasia. Kristtorn er et typisk varmekrevende treslag og i Norge vokser kristtorn langs kysten fra Kragerø til Smøla. Treet vokser opp til 15 cm hvert år og kan bli opp til 10 m høyt og 40-80cm i diameter på solvarme, lune steder med næringsrik, løs og dyp moldjord. Kristtorn tåler skygge og vokser spredt i furuskoger og edelløvskoger, men blomstring og bærsetting skjer bare når lyset slipper til. Treet tåler saltpåvirkning og finnes ofte i strandkratt. Kommuneblomst for Lyngdal. Kommuneblomst og kommunevåpen for Stord kommune.
Utseende
Bladene sitter på i opptil 5–8 år, er 5-8 cm lange og 4-5 cm brede. Dypgrønne på oversiden og litt lysere under, stive, tykke og læraktige, og har skarpe torner i bladkanten som vender vekselvis opp og ned som beitebeskyttelse. Over beitehøyde på eldre trær mangler ofte tornene.
Blomstene er hvite med fire kronblader eller støvbærere og sitter i bladhjørnene. Hannblomstene i knipper og hunnblomstene 1–3 sammen. Hann- og hunnblomster utvikles på hvert sitt tre; særbu. På blomstrende grener mangler ofte tornene unntatt i spissen. Et fåtall trær setter både hann- og hunnblomster.
Frukten er et rødt kulerundt bær som er 6-10 mm diameter og inneholder fire frø. Selv om bærene modnes senhøstes er de svært harde og bitre og spises ikke av fugl før frosten har gjort dem mykere. Bærene er svakt giftige for mennesker. Frøene spirer om våren, men ikke før de har ligget 2–3 år i jorden.
Barken er opprinnelig grønn på nye skudd, men blir grå til lysebrun ettersom den vokser. Veden er hvit med et svakt grønnlig skjær, kan påvirket av fuktighet og luft anta an blålig farge. Yte og kjerneved i ett. Spredte, fine, tettsittende porer, synlige årringer, meget homogen, ligner spisslønn. Seig, hard og ganske tung, tung å kløyve. Ganske holdbar. Vanskelig å sage, men lett å bearbeide ellers.
Dyrking og bruk
Kristtorn var kjent som en plante med magiske egenskaper og ble brukt av europeiske druider.
Planten har i dag sitt viktigste bruksområde som hage-, park- og dekorasjonsplante. Kristtorn er populær som julepynt, spesielt i dekorasjoner og kranser. Kristtorn ble før også brukt som juletre og som erstatning for palmeblader når en skulle pynte kirkene til påske. Kommersiell høsting har lange tradisjoner og foregår i dag i Sunnhordland og Ryfylke, både til eksport og innenlands bruk.
Brukes til Ibenholterstatning (etter farging), intarsia, dreiede gjenstander, skulpturer, håndtak. Den hvite, harde veden er etterspurt til treskjæring og er for eksempel ofte brukt i hvite sjakkbrikker. Den var tidligere viktig til spoler i skytler for maskinveving ettersom det er en tett hard ved som kan poleres svært glatt slik at tråden ikke hekter seg opp. På grunn av hardheten er beinved et annet vanlig navn på kristorn. Lenge var navnet beinved brukt i alle områder der treet vokser, mens navnet kristtorn ble brukt i alle øvrige områder i Norge. Men navnet beinved brukes også om andre treslag, særlig spolebusk Euonymus europaeus som også har lys og veldig hard, tett ved og tradisjonelt bruktes til spoler i skytler.
Bærene er føde for trostefugler og blir lettere fordøyelig etter flere omganger med frost og opptining. Buskene gir vintertid med sine grønne piggete blader vern for småfugler mot rovfugl. Enkelte sommerfugllarver lever spesielt på kristtorn.
Bærene har lav giftighet, men kan gi kvalme, oppkast og diaré hvis de spises.
I andre deler av verden har planten delvis naturmedisinsk bruk som helsebringende te (bladene inneholder nokså mye koffein og andre stimulerende stoffer) og brekkmiddel. Te lages mest av en nærstående art Ilex paraguariensis og er da oftest kjent som «mate».
Anbefales av Astma og Allergiforbundet (naaf.no) som et alternativ til julestjerne ved pynting til jul på offentlige steder, men også i private hjem.
Frankfurt-Altstadt
Altstadt (gamlebyen) er den minste bydelen i Frankfurt am Main. Den er fullstendig omgitt av Frankfurt-Innenstadt, og grenser i syd til elven Main. Bydelen har et areal på 0,477 km² og 3 473 fastboende innbyggere.
Den omfatter Römerberg med rådhuset Römer, keiserdomen St. Bartholomeus og Paulskirken. I den nordlige delen av bydelen dominerer detaljhandelen, mens i den østlige delen er det mest boliger.
Ella Gunson
Ella Gunson (født 9. juli 1989) er en newzealandsk landhockeyspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på fjerdeplass med det newzealandske landslaget.
1448
Begivenheter
Russisk-født metropolitt innsatt som leder for den russiske kirke uten godkjenning fra Konstantinopel. Første skritt mot uavhengighet for den russiske kirke.
Lakshadweep (distrikt)
Lakshadweep er et distrikt som omfatter hele det indiske forbundsterritoriet Lakshadweep.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 64,429 innbyggere i distriktet, mot 60,650 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 78,08 % av befolkningen.
Waldemar Rosenberger
Waldemar (Vladimir Karlovitsj) Rosenberger (på russisk Владимир Карлович Розенбергер), (født 1848 eller 1849, død 1918) var en russisk ingeniør fra St. Petersburg og interlingvist, best kjent som hovedansvarlig for det internasjonale hjelpespråket Idiom Neutral.
Rosenberger var opprinnelig volapükist, rekruttert av Volapüks viktigste internasjonale propagandist og organisator Auguste Kerckhoffs, og medlem av Kadem Valemik Volapüka som ble valgt på den 2. inernasjonale Volapük-kongressen i 1887. Ved splittelsen av den internasjonale Volapük-bevegelsen i 1890 fulgte han Kerckhoffs fløy. I 1892 ble han valgt til leder av Volapük-akademiet. I denne perioden brøt Volapük-bevegelsen sammen. Under ledelse av Rosenberger gikk akademiet over til å bli en gruppe som arbeidet for et nytt internasjonalt hjelpespråk som var enklere å forstå, lære og bruke enn Volapük.
The Sleeping Sentinel
The Sleeping Sentinel er en amerikansk stumfilm fra 1914.
Waldemar Rosenberger
I 1898 skiftet akademiet navn til Akademi Internasional de Lingu Universal, og i 1902 publserte det sitt nye språk Idiom Neutral. Idiom Neutral fikk mye oppmerksomhet og god kritikk, men lite oppslutning. Rosenberger ga ut et tidsskrift på språket, Progres. I 1907 arbeidet Rosenberger sammen med Edgar von Wahl på en reform av Idiom Neutral i naturalistisk og nylatinsk retning. Etter dette ser han ikke ut til å ha spilt noen rolle i den internasjonale hjelpespråk-bevegelsen.
The Sleeping Sentinel
Handling
Samtidig ved parade-plassen er resten av regimentet klare, til å være vitne til straffen til en soldat som hadde sovnet på sin post. Soldatene som skal skyte stiller seg opp, fangen plasseres foran dem, og sjefen er i ferd med å gi det fatale ordet å skyte. Men langt borte høres rop om å stanse. Når alle sammen snur seg i retning av stemmen, blir tilskuerne overrasket over å se en vogn med hester. De har kommet frem akkurat i tide, og beordrer løslatelse av fangen - som deretter kan skynde seg inn i morens armer.
Claus Mølbach-Thellefsen
Claus Mølbach-Thellefsen (født 30. mai 1898, død 19. august 1965) var en norsk fekter og idrettsleder.
Han vant seks NM-gull i sabel i perioden 1927–1937. Han vant kongepokalen i 1932 og 1935.
Han var president i Norges Fekteforbund fra 1937 til 1946.
Stigand
Stigand (død 22. februar 1072) var erkebiskop av Canterbury i tiden før den normanniske erobringen av England. Ved 1020 tjente han som kongelig kapellan og rådgiver. Han ble gjort til biskop av Elmham i 1043, og senere til biskop av Winchester og erkebiskop av Canterbury. Stigand fungerte som rådgiver for danske, angelsaksiske og normanniske konger i England, og tjente hele seks påfølgende konger. Han ble ekskommunisert av flere paver for hans pluralisme i å holde to kirkeseter samtidig, både Winchester og Canterbury, og ble endelig avsatt i 1070, og hans eiendommer og personlige formue ble konfiskert av Wilhelm Erobreren. Stigand ble satt i fengsel i Winchester hvor han døde uten å ha fått igjen friheten.
Stigand tjente kong Knut den mektige som kapellan ved en kongelig grunnleggelse ved Ashingdon i 1020, og som rådgiver da og senere. Han fortsatte i rollen som kongelig rådgiver for Knuts sønner, Harald Harefot og Hardeknut. Da Knuts stesønn Edvard Bekjenneren etterfulgte Hardeknut ble Stigand antagelig den fremste administratoren. Klosterskribenter på denne tiden anklaget Stigand å presse penger og landområder fra kirken. Ved 1066 var de eneste eiendommer som var rikere enn Stigands de som tilhørte kong Harald Godwinson.
Mongolsk buddhisme
I følge en folketelling fra 2010 praktiseres den av 53% av Mongolias befolkning. Den er således landets største religion.
Stigand
I 1043 utpekte Edvard Stigand til bispesetet Elmham. Fire år senere, i 1047, ble han utpekt for setet i Winchester og fra 1052 etterfulgte han som erkebiskop av Canterbury, men uten å tre av som biskop av Winchester. Fem påfølgende paver, inkludert Nikolas II og Alexander II, ekskommunisert ham for å holde to kirkeseter samtidig. Stigand var til stede ved kong Edvards dødsleie og kroningen av Harald Godwinson som konge av England i 1066. Etter at Harald døde i kamp mot Vilhelm Erobreren underkastet Stigand seg Vilhelm. Juledagen 1066 kronet Ealdred av Worcester Vilhelm som konge av England. Ettersom Stigand var ekskommunisert kunne han bare assistere ved seremonien enda det var erkebiskopen av Canterburys rett til å krone Englands konge.
Tidlig liv
Verken år eller dato til Stigands fødsel er kjent. Han ble født i East Anglia, muligens i Norwich, i en familie som synes å ha vært velstående. Familien var av blandet angelsaksisk og norrøn slekt, noe man kan se på det faktum at Stigands navn var norrønt, mens hans brors navn var angelsaksisk. Hans bror Æthelmær var også prest, og etterfulgte senere Stigand som biskop av Elmham. Hans søster eide jordeiendommer i Norwich, men hennes navn er ikke nedtegnet.
Stigand opptrer første gang i de historiske nedtegnelser i 1020 som kongelig kapellan til kong Knut den mektige av England (regjerte 1016–1035). I dette året ble han utpekt til Knuts kirke i Ashingdon, eller Assandun,  som var innviet av den reformvennlige biskop Wulfstan II av York.
Lite er kjent av Stigands liv under Knuts regime. Han var vitne ved enkelte charter, som viser at han hadde en posisjon ved det kongelige hoff. Etter at Knut var død tjente Stigand for Knuts sønner, Harald Harefot (regjerte 1035–1040) og Hardeknut (regjerte 1040–1042). Da sistnevnte døde ble Stigand rådgiver for Emma av Normandie, Knuts enke, og mor til Hardeknut og hans etterfølger, Edvard Bekjenneren. Stigand kan ha vært Emmas kapellan. Det er mulig at Stigand var rådgiver for Emma allerede mens Knut var i live, og at han skyldte sin posisjon ved Ashingdon til Emmas innflytelse og gunst. Ettersom det er såpass lite som er kjent av Stigands aktiviteter før han ble utnevnt som biskop, er det vanskelig å avgjøre til hvem han var skyldig sin posisjon.
Biskop av Elmham og Winchester
Kort tid etter Edvard Bekjennerens kroning den 3. april 1043, ble Stigand utpekt som bispesetet Elmham, antagelig på råd fra dronning Emma. Dette var den første biskoppelig utnevnelsen i Edvards regime. Setet Elmham dekket East Anglia i østlige England, og var et av de fattigste bispeseter på den tiden. Stigand ble innviet som biskop i 1043, men senere det samme året avsatte Edvard ham og tok fra ham den rikdom han hadde. I løpet av det neste året ble Stigand gitt sin geistlige posisjon tilbake. Grunnen til at kongen avsatte ham er ikke kjent, men antagelig var det knyttet til at enkedronning Emma mistet sin makt. Ryktene som ble nedtegnet et århundre senere indikerte at Emma og Stigand skulle ha hatt et upassende forhold og at denne påståtte affæren var grunn til at begge mistet makt. Andre kilder hevdet at Emma hadde invitert kong Magnus den gode av Norge, en rivaliserende fordringshaver til den engelske trone, til å invadere England og at hun hadde tilbudt sin personlige rikdom som den norske kongens støtte. Noen mistenkte at det var Stigand som hadde anmodet Emma å støtte Magnus, og hevdet at hans avsettelse hadde sin årsak i dette. Medvirkende faktorer til deres fall fra makten var også Emmas rikdom, og misnøye med hennes politiske innflytelse som var knyttet til regimet til den upopulære Hardeknut.
Ved 1046 var Stigand vitne ved charter til Edvard Bekjenneren, noe som viste at han igjen var innenfor de kongelige sirkler. I 1047 ble Stigand overført til Winchester bispedømme, men han beholdt Elmham fram til 1052. Han kan ha takket sin forfremmelse til Godwin, jarl av Wessex, svigerfar til kongen, skjønt en del historikere er ikke enige. Emma, som hadde trukket seg tilbake til Winchester etter å ha fått tilbake kongens gunst, kan også ha påvirket forfremmelsen, alene eller sammen med Godwin. Etter forfremmelsen til Winchester var Stigand vitne ved alle de bevarte charter til kong Edvard fra perioden 1047 til 1052.
En del historikere, som Frank Barlow og Emma Mason, har hevdet at Stigand støttet jarl Godwin i denne krangel med kongen i 1051-1052; andre, inkludert Ian Walker, har hevdet at Stigand var nøytral. Stigand dro uansett ikke i eksil sammen med familien Godwin da krangelen var brutt i åpen strid. Utgangspunktet for krangelen var en strid mellom grev Eustace II av Boulogne, svoger av Edvard Bekjenneren, og folk i byen Dover. Kongen ga ordre til Godwin om å straffe byen, men jarlen nektet. Fortsatt press fra Edvard underminerte Godwins posisjon, og til slutt måtte jarlen og hans familie flykte fra England i 1051. Jarlen kom dog tilbake i 1052 med en betydelig militær styrke, noe som antagelig var avgjørende til at han kom til en fredelig overenskomst med kongen. En del kilder fra middelalderen hevder at Stigand tok aktiv del i forhandlingene som førte fram til fredsavtalen. Canterbury-manuskriptet til Den angelsaksiske krønike kaller Stigand for kongens kapellan og rådgiver under forhandlingene.
Utnevnelse og problemer med paven
Erkebiskopen av Canterbury ble dratt inn i en konflikt mellom Edvard og Godwin. Pave Leo IX hadde påbegynt en reformbevegelse som senere ble kjent som den gregorianske reform. Pave Leo fokuserte på å forbedre geistligheten og hindre simoni – å kjøpe og selge presteembeter og geistlige posisjoner. I 1049 uttalte paven offentlig at han vil se nærmere på den engelske kirke og undersøke kandidater for bispeseter mer strengt før de ble godkjent. Da erkebiskop Edsige av Canterbury, senere helgenforklart, døde i 1051, valgte munkene ved Canterbury Æthelric, en slektning av jarl Godwin, som erkebiskop. Kong Edvard satte seg imot valget og utpekte isteden Robert av Jumièges, noe som var kontroversielt da han var normanner og i tillegg allerede biskop av London. Foruten å øke Edvards krangel med Godwin signaliserte utnevnelsen at det var grenser til Edvards villighet til å inngå kompromisser med kirkereformen.
Selv om Robert ikke var kjent som reformator før utnevnelsen, da han kom tilbake fra Roma, hvor han hadde dratt for å bli bekreftet av pavedømmet, satte han seg imot kongens valg for biskop av London på grunnlag av at kandidaten ikke var egnet. Roberts forsøk på å skaffe tilbake kirkeeiendom som hadde blitt tatt av jarl Godwin bidro til krangelen mellom jarlen og kongen. Da Godwin kom tilbake til England i 1052 ble Robert både gjort fredløs og forvist fra riket. Kong Edvard utpekte deretter Stigand til posisjonen som erkebiskop. Utnevnelsen var enten en belønning fra Godwin for Stigands støtte i løpet av konflikten eller en belønning fra Edvard for å ha forhandlet fram en fredsløsning til krisen i 1052. Stigand var den første ikke-munk som ble gitt erkebispedømme siden tiden med Dunstan (erkebiskop fra 959 til 988).
Pavedømmet nektet å anerkjenne Stigands forfremmelse da Robert fortsatt var i live og ikke hadde blitt fratatt sin posisjon av en pave. Robert av Jumièges appellerte til pave Leo IX som tilkalte Stigand til Roma. Da Stigand ikke møtte opp ble han ekskommunisert. Kirkehistorikeren Nicholas Brooks har fremmet det syn at Stigand ikke ble ekskommunisert på dette tidspunktet, men ble heller beordret fra å utføre enhver erkebispefunksjon, som å utnevnte biskoper. Han argumenterte at i 1062 var pavelige legater i møte med Stigand, noe de ikke ville ha gjort om han hadde vært ekskommunisert. Legatene gjorde ingenting for å endre Stigands posisjon, skjønt en av legatene bidro senere til å avsette Stigand i 1070. Pave Leo IX, og hans etterfølgere, pave Viktor II og pave Stefan IX, fortsatte å betrakte Robert som den rettmessige erkebiskop av Canterbury.
Stigand reiste ikke til Roma for å motta sitt pallium, båndet båret rundt nakken som symbol på en erkebiskops autoritet, fra paven. Å reise til Roma for sitt pallium hadde blitt en skikk som ble praktisert av en rekke av hans forgjengere. Isteden har en del krønikeskribenter hevdet at han benyttet Robert av Jumièges' pallium. Det er ikke kjent om Stigand noen søkte pavedømmet for pallium etter at han ble utnevnt, men på grunn av reformbevegelsen kjente Stigand til at en søknad neppe ville bli innvilget. I 1058 ga motpave Benedictus X, som var motstander av reformbevegelsen, Stigand et pallium. Imidlertid ble Benedictus avsatt det påfølgende året og erklært som antipave, noe som tilbakestilte alle hans handlinger, inkludert Stigands pallium. De nøyaktige forhold som førte til at Benedictus ga et pallium er ikke kjent, om det var på Stigands forespørsel eller om det gitt av seg selv.
Stigand ble senere anklaget for simoni av klosterkrøniker, men alle disse anklagene dateres til etter 1066 og er av den grunn preget av et ønske å sverte den engelske kirke som korrupt og tilbakestående. Middelalderenkrønikeren William av Poitiers hevdet også at Stigand i 1052 gikk med på at Vilhelm av Normandie, daværende hertug av Normandie, den framtidige Vilhelm Erobreren, skulle etterfølge kong Edvard. Dette ble benyttet som propaganda etter den normanniske erobringen, men historikeren David Bates sammen med andre historikere, har markert at det er usannsynlig at dette noen gang har skjedd. Men Stigands posisjon som overhode av den engelske kirke ble benyttet for alt det var verd av normannerne i deres propaganda før, under og etter erobringen.
Kirkelige affærer
Erkebiskopen av York dro fordel av Stigands vanskeligheter med pavedømmet og krevde autoritet over biskoper som normalt var underlagt Canterbury. York hadde lenge blitt holdt sammen med Worcester, men i løpet av den tiden da Stigand var bannlyst krevde York også overherredømme over Lichfield og Dorchester.
I 1062 kom pave Alexander IIs legater til England. De avsatte ikke Stigand, men faktisk konsulterte ham og behandlet ham som erkebiskop. Han fikk også tillatelse til å være til stede ved det kirkeråd som de holdt og var aktiv deltager i rådet.
Mange av biskopene i England ville ikke bli innviet av Stigand. Både Giso av Wells og normanneren Walter av Hereford reiste til Roma for å bli innviet av paven i 1061 framfor Stigand. I løpet av den korte tiden som da han holdt et lovlig pallium utnevnte dog Stigand Æthelric II av Selsey og Siward av Rochester. Abbeder kom imidlertid til Stigand for innvielser i gjennom hele hans tid som erkebiskop. Disse inkluderte ikke bare abbeder fra klostre innenfor hans eget bispedømme, slik som Æthelsige som abbed av St Augustine's Abbey i Canterbury, men også Baldwin som abbed av Bury St. Edmunds og Thurstan som abbed av Ely. Etter den normanniske erobring ble Stigand anklaget for å selge posisjoner som abbed, men ikke abbed ble avsatt for å ha kjøpt sin stilling, og således er denne anklagen ikke troverdig.
Stigand var sannsynligvis den mest overdådig geistlige giver i sin tid med store landområder til kirker i en til da uovertruffet skala. Han tjente som velgjører for klosteret i Ely og store gull eller sølv krusifikser til Ely, St Augustine's Abbey i Canterbury, Bury St. Edmunds Abbey, og til hans egen katedralkirke i Winchester. De som ble gitt til Ely, Bury og Winchester synes alle å ha vært figurer i legemsstørrelse av Kristus, jomfru Maria og Johannes døperen, og som sannsynligvis ble plassert over alteret. Disse var antagelig gjort av tynne lag av kostbart metall som dekket en struktur av treverk. Ingen av disse synes å ha blitt bevart til vår tid, men det finnes store malte kors i tre som det tyske Gerokorset fra rundt 980 som er kjent å ha inspirert Leofstan ved klosteret i Bury (død 1065) til å skape tilsvarende figurer, kanskje dekket av kostbart metall, på hans hjemreise fra Roma.
Selv det ikke synes som om Stigand noen gang reiste til Roma er det likevel indikasjoner på at han gjorde en pilegrimsreise. I helgenbiografien til den hellige Willibrord av Utrecht fra 1100-tallet, skrevet ved Echternach-klosteret i hva som i dag er Luxembourg, er det nedtegnet at «til dette stedet kom også Stigand, den eminente erkebiskop for de engelske». Stigand er nedtegnet for å ha gitt rike gaver til klosteret foruten også relikvier av helgener.
Rådgiver for kongen
I løpet av Edvards regime ble Stigand en innflytelsesrik rådgiver ved hoffet og benyttet sin posisjon til å øke sin personlige formue foruten også å gjøre sine venner og familie rike. Samtidens vurderinger av de landområder som han kontrollerte ved tiden av Edvards død i 1066, slik de er listet i Dommedagsboken, kom til en årlig inntekt på utrolige 2500 pund. Det er få bevis på at han beriket verken Canterbury eller Winchester. Han utpekte også egne tilhengere til posisjoner innenfor hans egne bispeseter i 1058, fikk gjort Siward til biskop av Rochester og Æthelric som biskop av Selsey. Mellom å holde sine to geistlige seter og utpeke sine egne menn til andre seter i sørøstlige England var Stigand en betydelig person i kystforsvaret av England.
Stigand kan ha hatt ansvaret for den kongelige administrasjon. Han kan også ha vært en av kreftene bak arbeidet å lokalisere Edvard den landflyktige og hans bror Edmund etter 1052 for å sikre en mer akseptabel arving til kong Edvard Bekjenneren. Hans landeiendommer var spredt over ti grevskaper og i en del av disse var hans eiendommer større enn kongens. Selv normannisk propaganda hevdet at så tidlig som 1051 eller 1052 skal kong Edvard ha lovt Englands krone til hertug Vilhelm av Normandie, som senere ble Vilhelm Erobreren, er de få samtidige bevis på et slikt løfte fra ikke-normanniske kilder. Ved 1053 har Edvard antagelig skjønt at han ikke ville få en sønn fra sitt ekteskap, og han og hans rådgivere begynte å søke etter en arving. Edvard den landflyktige var sønn av kong Edmund Jernside (regjerte i 1016) og Edvard hadde vært i landflyktighet fra England siden 1017 etter at hans far var død. Selv om Ealdred av Worcester, biskop av Worcester, faktisk reiste til kontinentet på leting etter Edvard den landflyktige, mener Ian Walker, historikeren bak en biografi om kong Harald Godwinson, at det var Stigand som var den drivende kraft bak forsøket. Til sist kom faktisk Edvard tilbake til England, men hadde døde kort tid etter, og etterlot en ung sønn, Edgar Ætheling.
Den normanniske erobring
På sitt dødsleie ga kong Edvard den engelske krone til sin svoger Harald Godwinson, sønn av jarl Godwin. Stigand utførte begravelsesritualene og normanniske forfattere hevdet at Stigand kronet Harald som konge i januar 1066. Moderne forskere mener at den påstanden er propaganda og det var i Vilhelms egeninteresse å framstille Harald som kirkestridig kronet. Om Harald ikke var rettmessig kronet kunne Vilhelm hevde at han var den rettmessige arvingen, og ikke en som avsatte en rettmessig konge. Bayeuxteppet avbilder Stigand ved Haralds kroning, skjønt ikke den som faktisk plasserer kronen på Haralds hode. Angelsaksiske kilder hevder at det var Ealdred av Worcester, erkebiskop av York, som sto for kroningen. Dette er antagelig riktig, og avviket i kildene skyldes normannisk ønske om å endre de faktiske forhold til å passe inn i deres egen propaganda. Moderne forskning har også bekreftet at seremonien ble utført av Ealdred på grunn av kontroversen som Stigand hadde med paven. Det er imidlertid en historiker, Pauline Stafford, som har teoretisert at begge erkebiskopene kan ha stått for kroningen. En annen historiker, Frank Barlow, skrev i 1979 at de engelske kildene ikke spesifiserte hvem som kronet Harald, noe som «tippet balansen i favør av Stigand».
Stigand støttet Harald og var til stede ved Edvard Bekjennerens dødsleie. Stigand kontroversielle posisjon kan ha påvirket pave Alexander IIs støtte til Vilhelm Erobrerens invasjon og påfølgende erobring av England. Reformatorene, ledet av erkediakon Hildebrand, den senere pave Gregor VII, var motstander av den eldre type biskop, rike og installert av verdslige krefer.
Etter at Harald Godwinson døde i slaget ved Hastings samarbeidet Stigand med jarlene Edwin av Mercia og Morcar av Northumbria, foruten også Ealdred av Worcester i å få plassert unge Edgar Ætheling som den neste angelsaksiske konge på Englands trone. Denne planen lot seg ikke verksette, hovedsakelig på grunn av Edgars unge alder, men også på grunn av uenighet fra jarlene i nord og en del av biskopene. Som andre underkastet Stigand seg Vilhelm Erobreren ved Wallingford i Oxfordshire tidlig i desember 1066, og assisterte ved hans kroning juledagen 1066. Den som utførte kroningen, som ved Haralds noen måneder tidligere, var Ealdred igjen. Vilhelm tok Stigand med seg til Normandie i 1067, men om dette hadde sin grunn i at Vilhelm ikke stolte på Stigand, slik middelalderkrønikeforfatteren William av Poitiers hevdet, er uklart. Stigand var til stede ved kroningen av Vilhelms dronning, Matilda i 1068, men også denne seremonien ble utført av Ealdred.
Avsettelse og død
Etter at de første opprørene brøt ut i 1067 benyttet Vilhelm en politikk hvor han søkte en forsoning med den engelske kirke. Han ga Stigand en posisjon ved hoffet foruten også administrative posisjoner til Ealdred av York og Æthelwig, abbed ved klostret i Evesham. Erkebiskop Stigand opptrer som vitne på en rekke kongelige charter i 1069 sammen med både normanniske og angelsaksiske ledere. Han innviet faktisk også Remigius de Fécamp som biskop av Dorchester i 1067. Straks faren ved opprøret var over hadde derimot Vilhelm tilsynelatende ikke lenger behov for Stigand. Et råd ble holdt i Winchester påsken 1070 hvor biskopene møtte de pavelige legatene til pave Alexander II.
Den 11. april 1070 ble Stigand formelt avsatt av pavens legat Ermenfrid, biskop av Sion (Sveits) og satt i arrest i Winchester. Stigands bror Æthelmær, biskop av Elmham, ble også avsatt av det samme kirkerådet. Kort tid etter ble Aethelric biskop av Selsey, Ethelwin biskop av Durham og Leofwine, biskop av Lichfield, som var gift, også avsatt ved et kirkemøte som ble holdt ved Windsor. Det var tre grunner til at Stigand ble avsatt: at han holdt bispesetet Winchester i pluralitet med Canterbury; at ikke bare okkuperte Canterbury etter at Robert av Jumièges flyktet, men også at han hadde tatt Roberts pallium som var blitt igjen; og at han hadde mottatt sitt eget pallium fra Benedictus X, en antipave. En del redegjørelser hevdet at Stigand var til stede ved det kirkerådet som avsatte, men ingenting er nedtegnet av et forsvar som han eventuelt har gitt. Anklagene mot hans bror er ikke nedtegnet noe sted, noe som tyder på at begge avsettelsene var politiske og ikke religiøse. Den samme våren hadde Stigand lagret sin personlige rikdom ved klosteret i Ely for sikker forvaring, men Vilhelm konfiskerte det etter at han var blitt avsatt, sammen med hans eiendommer. I Stigands sted som erkebiskop av Canterbury utpekte Vilhelm et utlending, Lanfranc fra Italia, som i seg selv var godt skikket som lærd og abbed i Normandie.
Kong Vilhelm synes å ha gitt initiativet for Stigands avsettelse til pavedømmet, og gjorde ingenting til å hindre Stigands autoritet inntil pavens legater kom til England for å avsette erkebiskopen. Foruten å være vitne på charter og innvie Remigius synes det som om Stigand var til stede ved det kongelige råd, og ikke forhindret til å reise fritt i det erobrede England. Men etter at legatene kom gjorde Vilhelm intet for å beskytte Stigand fra avsettelse, og erkebiskopen anklaget etterpå kongen for å handle ut fra dårlig tro. Stigand kan ha blitt overrasket over at legatene ønsket ham avsatt. Det var sannsynligvis Ealdreds død i 1069 som fikk paven til å sende delegasjonen ettersom det etterlot kun en erkebiskop i England, og Stigand var ikke betraktet som legitim og kunne derfor ikke utnevne biskoper. Historikeren George Garnett har trukket paralleller mellom behandlingen som kong Harald Godwinson fikk i Dommedagsboken, hvor han i all vesentlig ble ignorert som konge og kun omtalt som jarl, og behandlingen av Stigand etter at han var blitt avsatt hvor hans tid som erkebiskop i stor grad ble behandlet som om det aldri hadde skjedd.
Stigand døde i 1072 mens han fortsatt satt fengselet, og hans død ble minnet den 21. februar eller 22. februar. En tid mellom hans avsettelse og hans død fikk han besøk i fengslet av kong Edvards enke og søster av kong Harald, Edith av Wessex, og etter sigende skal hun ha bedt ham om å ta bedre vare på seg selv. Han ble gravlagt i den gamle kirken, Old Minster, ved Westminster.
Ettermæle
Ved Edvards død var de eneste kongelige eiendommer som Harald eide som var større og rikere var de som var holdt av Stigand. Middelalderens skribenter fordømte ham for hans grådighet og hans pluralisme. Hugh sangeren, en middelalderkrøniker, hevdet at den konfiskerte rikdommen til Stigand hjalp Vilhelm Erobreren å beholde sin engelske trone. Nyere forskning av hans rikdom og hvordan den ble anskaffet viser at mens han benyttet en del utbyttende metoder for å skaffe en del av sin rikdom, ble andre landområder mottatt via arv eller via kongelig gunst. Den samme forskningen viser at det er få bevis som viser at han plyndret sine bispeseter, skjønt nedtegnelser i klostrene er mer mistenkelige. Det er ingen klage i samtidige nedtegnelser om hans private liv, og anklagene om at han begikk simoni og at han var ikke lesekyndig stammer fra 1100-tallet.
Selv om krøniker etter den normanniske erobringen anklaget ham for forbrytelser som mened og drap har de ikke kommet med noe bevis på disse. Moderne historikere tenderer å se på ham som enten en utspekulert politiker og en likeglad biskop, eller utelukkende vurdert ham i henhold til hvordan han feilet som geistlig. Historikeren Frank Stenton mente at «hele hans karriere viser at han i all vesentlig var en politiker». Samsvarende med dette er historikeren Nick Higham som hevdet at «Stigand var en krydret politiker hvis karriere hadde blitt bygget opp på nøyaktig lesning av maktbalansen.» En annen historiker, Eric John, har sagt at «Stigand har et rimelige krav på å være den verste biskop i kristenheten.» Historikeren Frank Barlow mente at «han var en mann med kulturell smak, en patron av kunstartene som var sjenerøs mot de klostre som han holdt.»
François Faber
François Faber (født 26. januar 1887, død 9. mai 1915) var en luxembourgsk landeveissyklist og Tour de France-vinner. Han ble født i Aulnay-sur-Iton i Frankrike, men fordi faren var fra Luxembourg hadde han luxembourgsk statsborgerskap.
Keenleyside-demningen
Keenleyside-demningen, tidligere kjent som High Arrow Dam, er en demning som danner reservoaret Nedre Arrow Lake, og gir vann til Arrow Lakes vannkraftverk i Columbia River 12 km ovenfor byen Castlegar i delstaten Britisk Columbia, Canada.
François Faber
Som første ikke-franskmann vant Faber Tour de France i 1909, og ble samtidig den første som tok fem etappeseire i ett og samme ritt. Han deltok i Tour de France første gang i 1906, men fullførte ikke. I 1907 ble han nummer syv, og i 1908 kom han på andreplass sammenlagt.
Da første verdenskrig brøt ut meldte Faber seg til den franske fremmedlegionen. En anekdote forteller at da han 9. mai 1915 mottok han et telegram der det sto at hans kone hadde født en datter. Jublende glad hoppet han opp av skyttergraven, og ble truffet av en tysk kule. En mer akseptert historie er at han ble truffet da han bar en såret kamerat tilbake fra ingenmannsland under kampene mellom Carency og Mont-Saint-Éloi. Hans regiment tapte her 1,950 av 2,900 mann i angrepet. Faber ble tildelt posthumt Médaille militaire.
Keenleyside-demningen
Demningen ligger der hvor Columbia-elva flyter sammen med sideelva Kootenay River. Reservoaret Arrow Lakes ble skapt ved oppdemmingen ved at to opprinnelig atskilte innsjøer smeltet sammen som følge av vannstigningen. Innsjøen er 232 km lang og volumet er på 8,8 km³. Ovenfor innsjøen finner vi neste dam oppstrøms – Revelstoke-demningen.
Installert kapasitet i vannkraftproduksjonen er 185 MW, med en årsproduksjon på inntil 772 GWt.
Selve demningen var ferdig i 1968. Deretter oppstod det planer om å utnytte den til vannkraft. Det ble etter hvert besluttet å bygge en tilknyttet dam med kraftstasjon litt nedenfor Keenleyside-dammen, med en egen tilførselskanal for vann på sinnsiden av elveløpet. Arbeidet med Arrow Lakes vannkraftverk begynte i mars 1999, og begge generatorene ble satt i drift våren 2002.
Denis Tsargusj
Denis Igorevitsj Tsargusj (russisk Денис Игоревич Царгуш, født 1. september 1987) er en russisk bryter, som spesialiserer seg i fri stil. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok bronse i 74-kilosklassen.
Traian Cihărean
Traian Ioachim Cihărean (født 13. juli 1969) er en tidligere vektløfter fra Romania som i OL 1992 i Barcelona fikk bronsemedalje i 52-kilosklassen, samme resultat fikk han i VM i 1989. I 1991 vant han EM i Władysławowo, Polen. I tillegg til disse prestasjonene har han en rekke sølv- og bronsemedaljer fra ulike europamesterskap. Under OL i 2000 i Sydney testet han positivt på nandrolon.
Aking under Vinter-OL 2010 – Dobbel
Mennenes dobbelkonkurranse under Vinter-OL 2010 i Vancouver blei avvikla den 17. februar ved Whistler Sliding Center i Britisk Columbia. Tjue lag deltok. De østerrikske brødrene Andreas og Wolfgang Linger, som var regjerende OL-mestre og europamestere, tok gull. Sølvmedaljen gikk til et annet brødrepar, Andris og Juris Šics fra Latvia. Tyskerne Patric Leitner og Alexander Resch tok bronse etter å ha slått ut italienerne Christian Oberstolz og Patrick Gruber, som lå på tredjeplass etter første runde.
Octave Lapize
Octave Lapize (født 24. oktober 1887, død 14. juli 1917) var en fransk profesjonell landeveissyklist og banesyklist. Han vant Tour de France i 1910, tok bronsemedalje på herrenes 100 kilometer i sommer-OL 1908, og vant Paris-Roubaix hele tre ganger; 1909, 1910 og 1911.
Aking under Vinter-OL 2010 – Dobbel
Det har blitt gjort endringer på banen etter at den georgiske utøveren Nodar Kumaritashvili døde under en trening før lekenes start. Svingen der ulykken skjedde blei modifisert og søyla ved siden av blei polstra.
Octave Lapize
Under første verdenskrig var Lapize jagerflypilot for den franske hæren, og ble 28. juni 1917 skutt ned ved Flirey, Meurthe-et-Moselle. På sykehuset i Toul døde han senere av skadene.
Liljeholmsviken
Liljeholmsviken er en vik av Mälaren, vest for Stockholm sentrum. Liljeholmsviken ender i øst ved Liljeholmsbron, hvor Årstaviken fortsetter videre. I nord ligger vestre del av Södermalm og Reimersholme, og i sør Gröndal og Liljeholmen. Mot vest avgrenses den av en tenkt linje mellom vestspissen av Reimersholme og Gröndal. Viken er rundt 1200 meter lang og mellom 90 og 200 meter bred.
Liljeholmsviken hadde en gang ytterligere en forbindelse med Mälaren, via innsjøen Trekanten og Vinterviken/Mörtviken. Denne forbindelsen ble brutt for cirka 1 500 år siden som følge av den postglasiale landhevningen.
Etter at Hammarbyleden ble åpnet i 1929 ble Liljeholmsviken hovedled for båttrafikken mot Østersjøen.
Bremen erkebispedømme
Bremen erkebispedømme (periodevis også Bremen bispedømme eller Hamburg-Bremen erkebispedømme) var et tysk romersk-katolsk erkebispedømme som hadde stor betydning for kristningen av Norden. «Nordens apostel» Ansgar var Hamburg-Bremens første erkebiskop.
Erkebispedømmet omfattet hele den tyske Nordsjøkysten med bl.a. byene Hamburg og Bremen. Bremen var metropolitanbispedømmet for middelalderens største kirkeprovins, som inntil opprettelsen av egne nordiske erkebispeseter omfattet hele Nord-Tyskland og Norden.
Historie
Bremen bispedømme ble opprettet i 787 som et suffraganbispedømme av Köln erkebispedømme. Den første biskopen var Willehad.
Hamburg erkebispedømme ble utskilt av Bremen bispedømme i 831. Ansgar, som var Hamburgs første erkebiskop fra 834, flyktet allerede i 845 da vikinger herjet i byen. Av kong Ludvig den tyske ble han i 847 utnevnt til biskop av Bremen, som hadde vært vakant siden 845. Fra da av hadde erkebiskopene av Hamburg sitt bispesete i Bremen og var også (i personalunion) biskoper av Bremen. Bispedømmets offisielle navn ble dermed Hamburg erkebispedømme og Bremen bispedømme eller forkortet Hamburg-Bremen erkebispedømme. Erkebiskopen av Köln prøvde å forhindre sammenslåingen, fordi den innebar at Bremen ble løst fra Kölns kirkeprovins, men pave Nikolaus I bekreftet den i 870. Forholdet mellom Bremen og Hamburg ble formalisert da Bremen i 1072 ble opphøyet til erkebispedømme og Hamburg erkebispedømmet ble opphevet i 1224 til fordel for Bremen. Hamburgs domkapitel (som var plassert i Hamburg) ble imidlertid bestående og hadde spesielle rettigheter ved bispevalgene. Navnet var deretter (og delvis også tidligere) Bremen erkebispedømme.
Ansgar og hans etterfølgere betraktet hele Norden som sin misjonsmark og spredte etter hvert kristendommen til store deler av Norden. Blant annet opprettet de mellom 948 og 1080 ni suffraganbispedømmer i Danmark (inkludert Skåne), fem i Norge (inkludert Færøyene og Island) og fire i Sverige. Erkebiskop Adalbert I (død 1072) prøvde å få Bremen opphøyet til Nordens patriarkat, men fikk ikke medhold av paven. Til gjengjeld klarte Adalbert å forhindre opprettelsen av nye erkebispedømmer i Bremens svære kirkeprovins. Hans etterfølgere måtte imidlertid i 1104 godta opphøyelsen av Lund til metropolitanbispesete for Norden. (1152 og 1164 fulgte opphøyelsen av Nidaros og Sigtuna til hhv. Norges og Sveriges erkebispeseter.) Bremen stod etter dette bare igjen med de tre suffraganbispedømmene Lübeck, Ratzeburg og Schwerin, som dessuten var vakante inntil 1160-tallet på grunn av hedenske opprør.
På 1200-tallet bidro Bremens erkebiskoper til kristningen av De tyske riddernes ordensstat i Baltikum. Her ble det opprettet åtte bispedømmer, som en kort periode lå under Bremen erkebispedømmet, inntil Riga bispedømme rundt 1250 ble opphøyet til metropolitansbispedømme for ordensstatens bispdedømmer.
I løpet av høymiddelalderen bygget erkebiskopene opp en territorialstat, som omfattet omtrent en tredjedel av bispedømmet. I dette erkestiftet var altså erkebiskopen ikke bare kirkelig, men også verdslig hersker. Som fyrsterkebiskop var han også riksfyrste i Det hellige romerske rike av den tyske nasjon. Byene Bremen og Hamburg ble imidlertid i hhv. 1186 og 1510 frie rikssteder, hørte altså ikke til erkestiftet. Erkebiskopene hadde derfor stort sett sin residens i borgen Vörde (dagens Bremervörde).
1540 ble området reformert. Mens byen Bremen var kalvinistisk, ble erkestiftet luthersk. Den siste katolske erkebiskopen døde i 1566 og ble erstattet av protestantiske administratorer. Dermed ble erkebispedømmet i den romersk-katolske kirkens syns opphevet, og området tilfalt det apostoliske vikariat i nord. Territorialstaten (erkestiftet) fortsatte imidlertid å eksistere med de protestantiske administratorene som fyrsterkebiskoper. Med freden i Westfalen (1648) ble imidlertid erkestiftet sekularisert, omvandlet til et verdslig hertugdømme og slått sammen med det likeledes sekulariserte høystiftet Verden til Bremen-Verden. Hertugdømmet tilfalt først Sverige og fra 1715 kurfyrstedømmet Braunschweig-Hannover.
Suffraganbispedømmenes utvikling
Erkebiskopen av Bremen var metropolitt for en lang rekke suffraganbispedømmer. De fleste av disse ble etter hvert tildelt andre kirkeprovinser. Den følgende listen gir en oversikt over disse (i parentes: årstall for grunnleggelsen og for eventuelle skifter av kirkeprovinsen):
Referanser
Brēmenes arhibīskapi
Rubiácea
Rubiácea er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Geniale griser
Geniale Griser er et norskspråklig punk-skranglerock-band med medlemmer fra Oslo og omegn.
Geniale Griser ble dannet i 1995 og debuterte på Bærum Rockfestival samme år. På dette tidspunktet hadde bandet syv medlemmer. Bandet bestemte seg i 2002 for å satse hardere og endte opp med fem faste medlemmer, med Ilker Dursun som vokalist. I denne perioden var det generelt sterkt fokus på norsk rock og spesielt norskspråklig rock, og bandet fikk økt oppmerksomhet takket være denne bølgen. Gjennom de neste tre årene spilte de mange konserter i Oslo og rundt på Østlandet, samt ga ut debutalbumet Til ungdommen i 2004. Albumet ble spilt inn i Amper Tone studio; det var produsert av Kim Morten Mohn, med Johnny Skalleberg som lydtekniker
I 2005 sluttet vokalist Ilker og ble erstattet med Halvard Djupvik. Bandet spilte inn en coverlåt av Jokke & Valentinerne s «Eller var det en drøm» til hyllestalbumet for Joachim Nilsen, Det beste til meg og mine venner. Låta «Fredag» fra Til Ungdommen kom med på den svenske punk-samlealbumet Äggröran 7. Halvard Djupvik sluttet i 2006, og i 2007 fikk bandet ny kvinnelig vokalist ved navn Sunniva Lind Høverstad.
Den situasjonistiske internasjonale
Situasjonisme, eller situasjonistene, refererer til en kulturell praksis utviklet av den Situasjonistiske Internationalen (SI) (fr. Internationale situationniste). SI besto av en liten gruppe politisk og kunstnerisk radikale aktører, som med utgangspunkt i marxistisk teori og det tidlige 1900-tallets avant-garde hadde ambisjoner om grunnleggende sosiale og politiske endringer i Europa.
SI ble grunnlagt i 1957, og var aktive gjennom hele 1960-tallet. I løpet av 1960-tallet ble den opprinnelige Situasjonistiske Internasjonale oppdelt i flere, mindre fraksjoner, som Bauhaus Situationiste (med de danske kunstner-brødrene Jørgen Nash og Asger Jorn), Antinasjonalen og den Andre Situasjonistiske Internasjonale. Medlemmene i den opprinnelige SI oppløste organisasjonen i 1972.
Oversikt
Situationistene sto for en frihetlig, venstreorientert kritikk av samfunnet. Mye av kritikken grunnet i tanken om at kapitalen har fått øve en nær fullstendig dominans på den vestlige kulturen, og at kapitalismen har tatt form av en total varefetisjisme. Dette har resultert i et «skuespillsamfunn» der mennesker er redusert til tilskuere uten mulighet til å gripe inn i og endre sin egen virkelighet. Dette er ideer som en av bevegelsens grunnleggere, Guy Debord omtaler i sin bok «Skuespillsamfunnet» (La Société du spectacle) som kom ut i 1967.