cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Bitter Truth
Handling
Anne er forelsket i Jimmy Graves, en mann hun vet er en kjeltring. Hun advarer Jimmy om at politiet er på sporet av ham. Men Annie blir også arrestert, og havner i samme rettssak som Jimmy. Hun blir dømt til fengsel, og når hun blir løslatt planlegger hun hevn på mannen som satte henne bak lås og slå: dommer Marcus. Hun skaffer seg snart arbeid i Marcus-familiens hjem. Dommeren gjenkjenner ikke i sin kones nye sekretær som den samme kvinnen som han en gang hadde fengslet.
Men dommeren blir raskt forelsket i henne. Anne blir kontaktet av noen som arbeider for Marcus sine politiske motstandere, så Anne lover å hjelpe dem med å forårsake en skandale for Marcus. Hun går med på å sette dommeren i en kompromitterende posisjon, når flere vitner kommer til å være til stede. I mellomtiden blir Jimmy Graves også løslatt. Men Anne har etter hvert blitt genuint forelsket i Marcus.
Fuliang
Fuliang (kinesisk: 浮梁县; pinyin: Fúliáng Xiàn) er et fylke i provinsen Jiangxi i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Jingdezhen.
Befolkningen var på 270,735 innbyggere i 1999.
Edward Osei-Nketia
Edward Osei-Nketia (født 8. mai 2001 i Auckland) er en newzealandsk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp. Han ble oseaniamester på 100 meter i 2019.
Sesongene 2017-18
Osei-Nketia deltok i det australske U18-mesterskapet i friidrett 2017, og fikk der gull på 100 meter og bronse på 200 meter. Under det australske skolemesterskapet (Australian All Schools Championships) vant han 100 og 200 meter, og satte ny personlig rekord på begge distansene med hhv 10,51 og 21,40 sekunder. Året etter vant han på nytt 100 meter under det australske U18-mesterskapet i friidrett, og han vant 100 og 200 meter under det australske skolemesterskapet.
Sesongen 2019
I april 2019 vant han 100 meter under det australske U20-mesterskapet i friidrett, og noen dager senere vant han 100 meter under Australsk mesterskap i friidrett 2019 (åpen klasse). Der forbedret han sin personlige rekord på 100 meter til 10,19 sekunder. Han vant 100 meter under Oceania Invitational i juni, og han vant samme distanse under Oseaniamesterskapet i friidrett 2019 i Townsville. På 200 meter ble han slått ut i semifinalen. I september deltok han på 100 meter under VM i friidrett 2019, men ble slått ut i forsøksheatet med 26. beste tid.
I mai 2019, etter to år i Australia, bekreftet Osei-Nketia at han kom til å konkurrere for New Zealand framover.
Sesongen 2020
Han vant 100 og 200 meter under det newzealandske mesterskapet i friidrett 2020.
Metaxymorphus
Metaxymorphus er en slekt av løpebiller.
Utseende
Middelsstore, slanke, litt flate, blanke, ofte svarte løpebiller.
Levevis
Artene lever på relativt varme og tørre, lysåpne biotoper, for eksempel heier.
Utbredelse
Slekten er utbredt i det sørlige Afrika.
Maskeamarant
Maskeamarant er en fugl i gruppen amaranter (Lagonosticta) i familien astrilder. Den forekommer i Benin, Burkina Faso, Kamerun, Den sentralafrikanske republikk, Tsjad, Den demokratiske republikken Kongo, Elfenbenskysten, Etiopia, Gambia, Ghana, Guinea-Bissau, Mali, Niger, Nigeria, Senegal, Sierra Leone, Sudan, Togo og Uganda.
Underarter
Det er beskrevet tre underarter av maskeamarant :
Simrishamn
Simrishamn (tidligere dansk: Simmershavn, tidligere også Cimbers Havn) er en svensk by i Skåne län i landskapet Skåne. Den er administrasjonssenter for Simrishamn kommune. I 2010 hadde tettstedet 6 527 innbyggere.
Historie
Sigurd Jorsalfare skal ifølge Heimskringla ha kommet seilende til «Svimraros» (Simris) i år 1123 og herfra ha gjort utfall mot Tommerup.
Før byen ble kjøpstad var det et lite fiskeleie på stedet, som var havn for den nærliggende kjøpstad Tommerup, hvor den danske kongen hadde et myntverk. Simmershavn fikk kjøpstadsprivilegier og en ny kirke, Sankt Nicolai i begynnelsen av 1300-tallet. Byen hadde sin blomstringstid under Christian 4., men ble i 1655 kraftig rammet av pest. Byen var en viktig del i handelen med det nærliggende Bornholm.
Wuping
Wuping (kinesisk: 武平县; pinyin: Wǔpíng Xiàn) er et fylke i provinsen Fujian i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Longyan.
Simrishamn
Historie
I 1657 beæret kong Frederik III byen med sitt besøk, og året etter gikk Simrishamn over til Sverige. Den svenske arméen hogg ned den omkringliggende bøkeskogen, for å unngå at motstandsmenn og snapphaner kunne gjemme seg i den. Beboerne sørget over tapet av skogen, og over at svinene ikke lenger kunne finne føde i den. Det ble innført toll og restriksjoner på handelen med Danmark og Bornholm, hvilket medvirket til at byen gikk i dvale i en lengre periode.
Wuping
Befolkningen var på 362,341 innbyggere i 1999.
Sydpolen
Sydpolen, eller Sørpolen, er det geografisk sydligste punktet på jordkloden, i kartografiske henseende definert som 90°S. Det finnes også en annen sydpol, den magnetiske sydpolen, som av geomagnetiske årsaker ligger lenger nord enn den geografiske sydpolen.
Simrishamn
Historie
I dag er Simrishamn et yndet turistmål på Østerlen.
Sydpolen
Erobring og utforskning
Det første forsøket på å nå den geografiske Sydpol var Discoveryekspedisjonen i årene 1901–04, som ledet av Robert Falcon Scott nådde 82° 16′ S, rundt 860 km fra Sydpolen. Ved Nimrodekspedisjonen ledet av Ernest Shackleton i 1909 kom de første menneskene opp på Antarktisplatået, som han kalte Kong Edward VII platå. Pga. manglende ressurser til å nå polpunktet og likevel returnere i live, snudde ekspedisjonen på 88° 23' S, kun 97,5 nautiske mil eller 180,6 km fra polpunktet.
I det som senere er omtalt som kappløpet om Sydpolen, var det i årene 1911-12 to utfordere som samtidig søkte å bli de første menneskene til å nå den geografiske sydpolen. Det ene utfordreren var igjen Robert Falcon Scott i ledelsen av Terra Nova-ekspedisjonen, mens den andre var Roald Amundsen og hans Fram-ekspedisjon. Begge lag nådde polpunktet, men bare det ene vendte tilbake med livet i behold. Etter en ferd på 55 dager nådde det norske mannskapet Sydpolen den 14. desember 1911. Amundsen kalte leiren Polheim, og gav platået omkring polen navnet Kong Haakon VII's vidde (nå Kong Håkon VII Vidde) til ære for kong Haakon VII. Den første i verden til å sette foten på Sydpolen, var Olav Bjaaland, som også fikk Mount Bjaaland oppkalt etter seg. Amundsens konkurrent Scott og hans lag nådde Sydpolen en drøy måned senere, 17. januar 1912. På tilbaketuren omkom Scott og hele hans mannskap på fire av sult og ekstrem kulde.
I 1914 prøvde den britiske utforskeren Shackleton å krysse det antarktiske kontinentet via Sydpolen, men hans skip «Endurance» ble fanget i pakkisen og sank 11 måneder senere. Han ble nødt til å avbryte antarktisekspedisjonen og i stedet evakuere seg og sine menn ut av Sydpollandet. Etter den mest utrolige redningsdåd i den heroiske tidsalderen ble samtlige av Shackletons besetningsmedlemmer reddet (tre personer døde i Rosshavsgruppen).
Den amerikanske admiralen Richard Byrd, med hjelp av førstepilot Bernt Balchen, ble den første til å fly over Sydpolen 29. november 1929. Det var derimot først den 31. oktober 1956 at mennesker igjen satte foten på sydpolen. Dette var da den amerikanske admiralen George Dufek gikk inn for landing i sitt Douglas DC-3-fly. Den amerikanske Amundsen-Scott-basen ble opprettet i 1956–1957, og har siden den gang vært bemannet av forskere.
Den geografiske sydpol
Den geografiske sydpol er definert som ett av de to punktene hvor jordens rotasjonsakse gjennomskjærer jordoverflaten, hvorav det andre er den geografiske nordpol. Jordens rotasjon er imidlertid ikke helt stabil slik at denne definisjonen er ikke helt presis over tid.
Lilly Gunn Nyheim
Lilly Gunn Nyheim (født 20. september 1960) er en norsk lokalpolitiker som representerer Arbeiderpartiet og som fra 2014 til 2019 var ordfører i Surnadal kommune. Før det var hun varaordfører i kommunen fra 2011 etter å ha hatt sete i kommunestyret fra 1999.
Sydpolen
Den geografiske sydpol
For tiden ligger et Antarktika over Sydpolen, men det har ikke alltid vært slik. Dette på grunn av kontinentaldriften. Fastlandet over Sydpolen ligger svært nær havnivået, men iskalotten som dekker området er 3000 meter tykt, slik at overflaten faktisk ligger på en stor høyde.
Lilly Gunn Nyheim
Lilly Gunn Nyheim tiltrådte som ordfører 1. september 2014, da daværende ordfører Mons Otnes (Ap) ble fritatt for ordførervervet for resten av valgperioden på grunn av overgang til annen stilling. Etter kommunevalget i 2015 ble Lilly Gunn Nyheim valgt som ordfører for perioden 2015–2019 med støtte fra Arbeiderpartiet, Miljøpartiet De Grønne og Fremskrittspartiet.
Lilly Gunn Nyheim arbeidet i Surnadal Sparebank før hun ble ordfører og hadde permisjon fra sin stilling i banken.
Sydpolen
Klima
Sydpolen har et helt halvår uten sollys, mens solen aldri går ned det andre halvåret. Selv om den aldri går ned i sommerhalvåret, står den alltid lavt på himmelen. Mye av sollyset som når ned til overflaten, blir reflektert av den hvite sneen. Denne mangelen på varme fra solen, kombinert med høyden Sydpolen ligger på (om lag 3 200 moh), fører til at Sydpolen har ett av de kaldeste klimaene på jorden. Temperaturene på Sydpolen er mye lavere enn på Nordpolen, hovedsakelig fordi Sydpolen ligger i et høyere nivå midt på en stor kontinentallandmasse, mens Nordpolen ligger på havnivået midt i et hav (som virker som et varmereservoar).
På midtsommeren, når solen står høyest på himmelen, om lag 23,5 grader over horisonten, er middeltemperaturen på Sydpolen om lag -25 ºC. Når solen synker, faller temperaturen, og i det solen går ned (sent i mars) eller står opp (sent i september), er den rundt -45 ºC. Om vinteren holder temperaturen seg jevnt rundt -65 ºC. Den høyeste temperaturen som noen gang er målt på Amundsen-Scott-basen er -14ºC, og den laveste er -83 ºC. Dette er derimot ikke det kaldeste som er målt på jorden. Forskningsstasjonen Vostok lenger inne i isødet har målt -89,2 ºC.
Sydpolen har ørkenklima, og opplever nesten aldri nedbør. Vind kan derimot føre til sterkt snedrev.
Tid
De fleste stedene på jorden er den lokale tiden mer eller mindre synkronisert med solens posisjonen på himmelen. Dette går ikke på Sydpolen, siden «dagene» varer et helt år. Man har ikke valgt noen spesiell tidssone på Sydpolen, men av praktiske årsaker benytter Amundsen-Scott-basen New Zealand-tid.
Den seremonielle sydpolen
Den seremonielle sydpolen er et område som er satt opp for å ha et sted å ta bilde av. Den består av en metallkule på en sokkel omringet av flaggene til landene som har signert Antarktistraktaten. Punktet ligger noen meter fra den geografiske sydpolen, som bare er markert av et lite skilt og en stolpe. Dette kommer av at iskalotten flytter seg om lag 10 meter per år, og staken blir flyttet hver nyttårsdag.
Den magnetiske sydpolen
Den magnetiske sydpolen er det punktet på jordoverflaten der de geomagnetiske feltlinjene er direkte vertikale oppover. Den magnetiske sydpolen endrer posisjon hele tiden på grunn av variasjoner i jordens magnetfelt, og i 2005 var den kalkulert til å ligge ved 64,53°S og 137,86°Ø, like utenfor kysten av Wilkes Land i Antarktis.
Den geomagnetiske sydpolen
Jordens geomagnetiske felt kan tilnærmes av en skråstilt dipol plassert i senteret av Jorden. Den geomagnetiske sydpolen er det punktet der aksen til den best tilpassede skråstilte dipolen krysser jordoverflaten på den sydlige halvkulen. I 2005 ble dette punktet kalkulert til å være 79,74°S and 108,22°Ø, nær forskningsstasjonen Vostok. Fordi dette feltet ikke er en eksakt dipol, ligger ikke Den geomagnetiske sydpolen på samme sted som Den magnetiske sydpolen. I tillegg flytter den geomagnetiske sydpolen seg av samme årsak som den magnetiske polen.
Utilgjengelighetspolen
Utilgjengelighetspolen (eller den mest utilgjengelige sydpolen) er det punktet på det antarktiske kontinentet som er lengst borte fra Sydishavet. Det ligger ved og ble nådd 14. desember 1958 av den tredje sovjetiske antarktisekspedisjonen, ledet av Jevgeni Tolstikov. På dette punktet opprettet de en midlertidig stasjon, Poljus Nedostupnosti. På vei til polen, ved, opprettet de stasjonen Sovetskaja, som eksisterte mellom 16. februar 1958 og 3. januar 1959.
En ny sovjetisk ekspedisjon returnerte til Utilgjengelighetspolen i 1967. I dag står en av bygningene fra basen som ble opprettet der, på taket av bygningen er det en byste av Vladimir Lenin med ansiktet vendt mot Moskva.
Utilgjengelighetspolen er mye fjernere, og mye vanskeligere å nå, enn den geografiske sydpolen. Den 4. desember 2006 la Team N2i ut på en ekspedisjon der målet var å bli de første som nådde denne polen uten direkte mekanisk assistanse. De brukte skipulker og kite-skigåing. Målet ble nådd den 20. januar 2007.
Litteratur
Det er skrevet en rekke bøker om og av personer som ledet eller deltok på sydpolekspedisjoner:
Ildikó Erdősi
Ildikó Erdősi (født 14. september 1989 i Dunaújváros) er en ungarsk profesjonell håndballspiller, som spiller for den ungarske klubben og det ungarske landslaget.
Chester Beatty papyri
Chester Beatty-papyri er en stor samling papyrusmanuskripter med tekster fra Det gamle testamente og Det nye testamente,   noen ark inneholder også skrifter om medisin og andre emner. Den medisinske teksten er den eldste bevarte skriften om endetarms sykdommer. Hoveddelen av manuskriptene dateres til cirka 300-tallet e.Kr. og forvares idag hovedsakelig på Chester Beatty Library i Dublin og ved University of Michigan i Ann Arbor.
Manuskriptene
Chester Beatty-papyri er en vel bevart samling av papyrusbøker og papyrusruller. Tekstene er for det meste skrevet på koptisk og klassisk gresk. Papyrusarkene i hele samlingen dateres til cirka mellom 1800-tallet f.Kr. og 800-tallet e.Kr. og strekker seg over en rekke emner.
Bibelske skrifter
Blant de bibelske manuskriptene finnes bl.a:
Medisinske skrifter
Papyrusens medisinske deler er en blanding av trollformler og behandlinger og beskriver dels sykdommer i anus og endetarmen og deres behandling og dels en rad behandlinger av forskjellige former av hodeverk.
St. Charles (Illinois)
St. Charles er en amerikansk by som ligger i Kane County i Illinois.
Chester Beatty papyri
Medisinske skrifter
Disse manuskripter oppbevares på British Museum i London og er noen av de bevarte gammeegyptiske medisinske papyri.
St. Charles (Illinois)
Den har 32,974 innbyggere og dekker et areal på 38,91 km².
Chester Beatty papyri
Historie
Alfred Chester Beattys samling er blant de største private samlinger av papyrus. Beatty donerte ofte fra samlingen, som blant annet Chester Beatty P II-XIX til British Museum i London (BM 10682-10699).
Årene 1930 til 1931 anskaffet Chester Beatty størstedelen av et funn av en religiøs papyrussamling oppdaget i Aphroditopolis nær Memfis samtidig som noen deler i samme funn ble innkjøpt av University of Michigan. Disse deler var P 45, P 46 og P 47. Kjøpet ble offentliggjort den 19. november 1931.
HAL 9000
HAL 9000 er en fiktiv datamaskin i romskipet «Discovery» i Arthur C. Clarkes roman 2001: A Space Odyssey og Stanley Kubricks film 2001: En romodyssé, samt etterfølgende bøker og filmer. Det amerikanske filminstituttet har kåret HAL 9000 til filmhistoriens 13. beste skurkeskikkelse.
Chester Beatty papyri
Historie
I 1952 anskaffet Chester Beatty en del av en større papyrussamling oppdaget nær Pabau samtidig som noen deler i samme funn ble innkjøpt av den sveitsiske Martin Bodmer (se også Bodmer-papyri).
HAL 9000
HAL ble bygd av Dr. Chandra og har en avansert form for kunstig intelligens. HAL er den som kontrollerer romfartøyet «Discovery» og styrer alle andre funksjoner om bord. For å kommunisere med HAL, kan astronauter enten bruke vanlige tastaturer og skjermer – eller snakke med HAL, som svarer gjennom høyttalere. Astronautene kan gi kommandoer og få opplysninger fra HAL på denne måten, men siden HAL kan forstå komplekse betydninger og etterligne den menneskelige måten å uttrykke seg på, kan mannskapet føre sosiale samtaler med HAL. HAL snakker med en morsom, noe syntetisk stemme. I filmen er det Douglas Rain som er stemmegiver. Overalt i «Discovery» er det montert videokameraer, hvilket betyr at HAL kan se alt som foregår.
På romskipets vei gjennom solsystemet rammes HAL, på grunn av tvetydige instruksjoner, av noe som kan ligne et nervesammenbrudd, og maskinen begynner å slå ihjel skipets mannskap. Mot slutten av den første boken/filmen, lyktes astronauten David Bowman i å komme inn i HALs kontrollsenter for å slå av HAL og overta romskipet. Det viser seg senere at HAL er konstruert av modulære krystallblokker, som er mulige å omprogrammere.
HAL 9000 har blitt parodiert i en rekke serier, blant annet Simpsons og Futurama.
Giovanni Pietro Berti
Giovanni Pietro Berti (ca. 1590 – 1638) var en italiensk komponist, organist og sanger fra barokken.
Liv og virke
I barndomsårene sang Berti i Markuskirkens kor, senere var han ansatt som tenorsanger kirkens kapell som ble ledet av under Claudio Monteverdi. I september 1624 fikk han posten som andreorganist i Markusdomen og denne stillingen hadde han til sin død. Han ble etterfulgt av Francesco Cavalli.
Berti var en av de første komponistene som brukte begrepet cantada («kantate»). Med det mente han ikke den formen med resitativ og arier som ble vanlig 30 år senere, men en veksling mellom tekspassasjer og instrumentale ritorneller.
Berti komponerte over femti sanger, blant annet strofiske arier og en rekke nye musikkformer: Dove sei gita fra en samling fra 1624 er kanskje det første bevarte eksempelet på en da capo-arie. Sangenes hans er viktige i kammerkantatens tidlige historie. De fleste ble utgitt i de to samlingene Cantade et arie ad una voce solo con alcune a doi (Venezia, 1624–1627).
Verker (utvalg)
Omtrent 50 av Bertis komposisjoner er kjent i dag.
Cambarus maculatus
Cambarus maculatus eller «freckled crayfish» er en art av ferskvannskreps eller «hulekreps» av slekten av ferskvannskreps (familie Cambaridae, orden Reptantia) som inngår i den store gruppen av såkalte tifotkrepser. Dette er en av i alt om lag 100 arter i slekten med det som på engelsk kalles enten bare «crayfish», eller «cave crayfish».
Utbredelsen er begrenset med forekomster i elver og innsjøer i deler av Nord-Amerika.
Taksonomisk plassering
En moderne oppdatering av systematikken gis her med basis i WoRMS-databasens systematikk fra 2013.
Fakultet for humanistiske fag
Fakultet for humanistiske fag kan referere til
Bjørn Oldervik
Bjørn Åge Oldervik (født 18. oktober 1953) er en norsk lokalpolitiker (Arbeiderpartiet) og forretningsmann. Han var varaordfører i Aure kommune fra 2011 til 2015.
Ivar Betten
Ivar Betten (født 3. september 1949) er en norsk lokalpolitiker for Arbeiderpartiet. Han var medlem av kommunestyret i Halsa kommune i 32 år mellom 1979 og 2019, da Halsa blei slått sammen med Hemne og deler av Snillfjord til Heim kommune. Han var ordfører i Halsa fra 1999 til 2003 og varaordfører fra 2011 til 2015.
Betten har vært daglig leder av Klevset Båt & Industriservice og styremedlem i Stiftelsen Maritim Historie Nordmøre.
Svataea
Svataea er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).
Institutt for filosofi
Institutt for filosofi kan referere til
Halden Dagblad
Halden Dagblad var en gratisavis som ble utgitt i Halden i Østfold en til to ganger per uke. Avisa ble distribuert til alle husstander i Halden-området. Halden Dagblad ble startet som en reaksjon på at Halden Arbeiderblad valgte å etablere et annonsesamarbeid med avisene i Edda Media fremfor A-pressen. A-pressen kjøpte derfor den allerede eksisterende gratisavisa Haldenposten i 2000, gav den nytt navn og bygde ut sin egen fylkesdekkende annonsesamkjøring med sine øvrige aviser.
Halden Dagblad var eid av A-pressen. Ansvarlig redaktør var Trine Bakke.
A-pressen bestemte 24. mars 2009 at avisa skulle legges ned. Endringer og sammenslutninger i annonsesamkjøringene fjernet alt økonomisk grunnlag, og siste utgave utkom 26. mars 2009. Nettutgaven har siden begynnelsen av april 2009 hatt visning av arkivmateriale som hovedfunksjon, men en og annen info-annonse under overskriften "Haldenliv" kommer nå og da.
Mary Wollstonecraft
Mary Wollstonecraft /ˈwʊlstənkrɑːft/ (født 27. april 1759, død 10. september 1797) var en engelsk feminist, forfatter og filosof. Hun er mest kjent for sin bok Et forsvar for kvinnens rettigheter (originaltittel: A Vindication of the Rights of Woman), men for nordmenn også for sin bok Min nordiske reise, basert på en reise til Norge i 1795.
I løpet av Wollstonecrafts korte karriere skrev hun romaner, avhandlinger, en reiseskildring, en historie over den franske revolusjonen, en barnebok og hun drev blant annet en pikeskole og skrev Thoughts on the education of daughters (Tanker om døtres utdannelse). Wollstonecraft mente at kvinnen hadde fornuft på lik linje med mannen og burde derfor ha de samme økonomiske, politiske og sosiale rettigheter. Hun argumenterte for at både menn og kvinner burde bli behandlet som rasjonelle vesener og så for seg et samfunn bygget på fornuft.
Blant det store publikum og spesielt blant feminister har Wollstonecrafts liv fått større oppmerksomhet enn hennes skrifter grunnet hennes ukonvensjonelle og ofte stormende personlige forhold. Etter to vanskelige forhold til Henry Fuseli og Gilbert Imlay giftet Wollstonecraft seg i 1797 med filosofen William Godwin, og ble mor til forfatteren Mary Wollstonecraft Shelley (kjent særlig for romanen Frankenstein). Hun døde i barselseng 38 år gammel og etterlot seg flere ufullførte manuskripter. Godwin utgav hennes biografi året etter hennes død, Memoirs of Mary Wollstonecraft (1798), hvor han i oppriktig ærlighet avslørte hennes uortodokse livsstil og dermed ufrivillig ødela hennes omdømme for et helt århundre. Med fremveksten av feministbevegelsen på 1900-tallet har Mary Wollstonecraft i økende grad blitt mer aktuell og blir betraktet som en grunnleggende feministisk filosof.
Tidligste år
Wollstonecraft ble født den 27. april 1759 i Spitalfields i London, og skjønt hennes familie hadde en komfortabel inntekt da hun var liten mistet hennes far gradvis formuen på spekulative prosjekter. Familien fikk en ustabil økonomi og var stadig på flyttefot i hele hennes barne- og ungdomstid. Familiens økonomiske situasjon ble etterhvert så prekær at Wollstonecrafts far tvang henne til å overføre midler hun ellers ville ha arvet når hun ble myndig. I tillegg var han tilsynelatende en voldelig mann, som brutalt slo sin hustru i fyllerier.
Som tenåring brukte Wollstonecraft å legge seg utenfor sin mors soverom for å beskytte henne. Hun påtok seg også en tilsvarende morsrolle for sine søstre, Everina og Eliza, for resten av livet. For eksempel overtalte hun Eliza, som led av hva som antagelig var en form for fødselsdepresjon, på et avgjørende tidspunkt i 1784 til å forlate sin ektemann og spedbarn. Wollstonecraft sørget for alle de praktiske forberedelser for Elizas flukt, og det demonstrerte Wollstonecrafts vilje til å utfordre sosiale normer. De menneskelige kostnadene var derimot store, hennes søster måtte tåle heftig sosial fordømmelse, og ettersom hun ikke var i stand til å gifte seg på nytt var hun fordømt til et liv i fattigdom og hardt arbeid.
To nære vennskap preget Wollstonecrafts tidligste år. Det første var med Jane Arden i Beverley. Sammen leste de ofte bøker og fulgte forelesninger som ble gitt av Ardens far, en selvutnevnt filosof og forsker. Wollstonecraft blomstret i den intellektuelle atmosfæren hos Ardenfamilien og verdsatte vennskapet med Jane meget høyt, noen ganger til et punkt som i ettertid synes følelsesmessig besatt. Wollstonecraft skrev til Jane at «Jeg har dannet romantiske forestillinger om vennskap… Jeg er noe ensidig i mine tanker om kjærlighet og vennskap; jeg må ha førsteplassen eller ingenting». I noen av hennes brev til Jane avslører hun de truende og tyngende følelsene som ville hjemsøke henne resten av livet.
Hennes andre og mer essensielle vennskap var med Fanny Blood, introdusert til Wollstonecraft av ekteparet Clares fra Hoxton, som fikk en foreldrerolle for henne. Wollstonecraft har kreditert Blood for å ha åpnet hennes sinn. Ulykkelig med sitt liv i hjemmet var Wollstonecraft bestemt på å skape sitt eget i 1778 og hun aksepterte en post som selskapsdame for Sarah Dawson, en enke som levde i Bath. Hun hadde derimot problemer med å komme overens med den hissige og bråsinte kvinnen – en opplevelse hun bygget på da hun beskrev ulempene ved slikt arbeid for kvinner i Thoughts on the Education of Daughters (Tanker om døtres utdannelse, 1787). I 1780 dro hun tilbake til hjemmet for å pleie sin syke mor. Heller enn å dra tilbake til Mrs. Dawsons tjeneste etter at hennes mor døde, flyttet hun inn hos familien Blood. Hun forsto i løpet av de to årene som hun tilbrakte med familien Blood at hun hadde idealisert Fanny Blood, som var langt mer interessert i tradisjonelle feminine verdier enn Wollstonecraft var. Hun forble uansett knyttet til henne og hennes familie resten av livet, og ga for eksempel ofte økonomisk hjelp til Bloods bror.
Mary Wollstonecraft hadde sett for seg at hun ville leve i en kvinneidyll, en form for feministisk utopi, sammen med Fanny Blood. De hadde planlagt å leie et rom og støtte hverandre følelsesmessig og økonomisk, men denne drømmen kollapset på grunn av de økonomiske realitetene. For å kunne ha en inntekt startet Wollstonecraft, hennes søstre og Blood en skole sammen i Newington Green, et frikirkeområde. Blood ble snart forlovet og etter at hun ble gift tok hennes ektemann, Hugh Skeys, henne med til Europa for at hennes skrøpelige helse skulle bedres. Til tross for miljøskiftet ble Bloods helse enda dårligere da hun ble gravid, og i 1785 forlot Wollstonecraft skolen for å følge Blood og pleie henne, men uten at det hjalp. At hun forlot skolen betydde samtidig at den ble forsømt og deretter nedlagt. Fanny Bloods død oppskaket Wollstonecraft og var delvis inspirasjon for hennes første roman, Mary: A Fiction (Mary, en fiksjon, 1788).
«Den første av en ny slekt»
Etter Fanny Bloods død hjalp Wollstonecrafts venner henne med å få en stilling som guvernante for døtrene til den engelsk-irske familien Kingsborough i Irland. Selv om hun ikke kom overens med fruen i huset synes barna at hun var en inspirerende lærer; Margaret King kom senere til å si at hun «hadde befridd hennes sinn fra all overtro». Noen av Wollstonecrafts erfaringer fra året i Irland ble senere benyttet i hennes eneste barnebok, Original Stories from Real Life (Originale fortellinger fra det virkelige livet, 1788).
Frustrert over de begrensete karrieremuligheter som var tilgjengelige for respektable, men dog fattige kvinner, noe Wollstonecraft veltalende beskrev i et kapittel i Tanker om utdannelse for døtre kalt «Uheldige situasjoner for kvinner, moderne utdannet, og uten formue» – besluttet hun etter kun ett år som guvernante å satse på en karriere som forfatter. Det var et radikalt valg ettersom det var svært få kvinner på denne tiden som kunne leve av å skrive. Som hun skrev til sin søster Everina i 1787 forsøkte hun å bli «den første i en ny slekt».
Hun flyttet til London og støttet av den liberale utgiveren Joseph Johnson fant hun et sted å bo og arbeide. Hun lærte seg fransk og tysk og kunne således oversette utenlandske tekster, de mest minneverdige er Of the Importance of Religious Opinions (Om viktigheten av religiøse meninger) av Jacques Necker og Elements of Morality, for the Use of Children (Moralske stykker, til bruk for barn) av Christian Gotthilf Salzmann. Hun skrev også anmeldelser og omtaler, hovedsakelig av romaner, for Johnsons Analytical Review.
Mary Wollstonecrafts intellektuelle univers ble utvidet i løpet av denne tiden, ikke bare fra å lese som hun gjorde for sine omtaler, men også fra det selskap som hun omgav seg med: hun var til stede ved Johnsons berømte middager og møtte lysende begavelser som blant annet Thomas Paine og William Godwin. Etter hennes og Godwins første møte var de begge skuffet over hverandres selskap. Godwin hadde kommet for å høre Paine, men Wollstonecraft plaget ham hele kvelden, var uenig og motsa ham i bortimot hvert eneste emne som kom opp. Johnson selv, derimot, ble mye mer enn en venn for henne, og i brev har hun beskrevet ham både som en far og en bror.
Mens hun var i London hadde Mary Wollstonecraft et forhold til den engelske kunstneren Henry Fuseli, til tross for at han allerede var gift. Hun var, skrev hun, forhekset av hans geni, «storheten i hans sjel, hans kvikke forståelse, og elskverdige sympati». Hun foreslo at hun kunne bo platonisk sammen med ham og hans hustru, men Fuselis hustru var forferdet over forslaget og han brøt forholdet med Wollstonecraft. Etter Fuselis avvisning besluttet Wollstonecraft å reise til Frankrike for å unnslippe ydmykelsen og heller delta i de revolusjonære hendelsene der, som hun nylig hadde hyllet i sin nye bok; Vindication of the Rights of Men (Et forsvar for menneskenes rettigheter, 1790) og som hadde gjort henne berømt over natten. Boken var et tilsvar til Edmund Burkes Reflections on the Revolution in France (1790) og var et innlegg i en heftig debatt i Storbritannia, den såkalte Revolusjonsdebatten.
Tonebokstaver
Tonebokstaver er tegn i det skriftlige språket som brukes for å markere et språks toner, spesielt konturtoner. De ble utviklet av Yuen Ren Chao, og har siden blitt adaptert for bruk med det internasjonale fonetiske alfabetet. Tonebokstaver består av en loddrett strek (|) med et merke på seg, som markerer hvilket tonelag en stavelse skal ha.
Mary Wollstonecraft
«Den første av en ny slekt»
Hun ble, 31 år gammel, sammenlignet med ledende intellektuelle som Joseph Priestley og Paine, sistnevntes Rights of Man (Menneskets rettigheter, 1791) skulle bli det mest populære tilsvaret til Burke. Wollstonecraft fulgte opp ideen hun understreket i Paines bok med A Vindication of the Rights of Woman (Et forsvar for kvinners rettigheter, 1792), hennes mest berømte og innflytelsesrike verk
Tonebokstaver
Chao delte tonespekteret inn i fem felter (som på bildet), og en merke på den loddrette streken, viser hvilken tone det er snakk om, f.eks. ˥ for den høyeste tonen, eller ˨ for den nest laveste tonen. Fordelen med dette systemet, sammenlignet med f.eks. å markere toner med diakritiske tegn er at man kan kombinere flere tonebokstaver, og visuelt konturtoner. Den tredje tonen, som vi i bildet ser synker fra andre til første toneleie, og så stiger fra første til fjerde toneleie, kan med tonebokstaver skrives slik: ˨‌˩‌˦. En flat tone, som den første tonen i kinesisk (rød linje i bildet), vil skrives med to tonebokstaver: ˥˥. En enkelt tonebokstav brukes for å markere en glottal plosiv, som gjerne inngår i et tonem på flere språk.
Mary Wollstonecraft
Frankrike og Gilbert Imlay
Mary Wollstonecraft reiste til Paris i desember 1792 og kom til Frankrikes hovedstad rundt en måned før kong Ludvig XVI ble henrettet i giljotinen. Den franske nasjonen var i opprør. Hun oppsøkte andre britiske besøkende som Helen Maria Williams, og omgikkes andre britiske landflyktige i Paris
Etter å ha skrevet Et forsvar for kvinners rettigheter var hun fast bestemt på teste sine tanker, og i den stimulerende intellektuelle atmosfæren under den franske revolusjonen etablerte hun sitt mest eksperimentelle romantiske forhold til da: hun møtte og ble lidenskapelig forelsket i Gilbert Imlay, en amerikansk eventyr, forretningsmann og forfatter. Om Wollstonecraft var interessert i å gifte seg eller ikke er uvisst, men Imlay hadde absolutt ingen slike ønsker. Muligens ble Mary Wollstonecraft forelsket i en idealisert oppfatning av mannen.
Mens hun hadde avvist den seksuelle delen av forhold i Et forsvar for kvinners rettigheter, synes det som om Imlay vekket hennes lidenskap og hennes interesse for sex, og hun ble snart gravid. Den 14. mai 1794 fødte hun sitt første barn, Fanny, sannsynligvis oppkalt etter hennes nærmeste venninne. Hun var selv overlykkelig over sitt nyfødte barn, og skrev til en venn: «Min lille pike begynner å suge så mannlig at hennes far antar uforskammet om henne at hun skriver den andre delen av Kvinners rettigheter».
Wollstonecraft fortsatte å skrive intenst, til tross for graviditeten og byrden ved å være enslig, nybakt mor i et fremmed land og de voksende urolighetene under den franske revolusjonen. Mens hun var i Le Havre i det nordlige Frankrike, skrev hun den franske revolusjonens tidlige historie, An Historical and Moral View of the French Revolution (En historisk og moralsk vurdering av den franske revolusjon, utgitt i London i desember 1794)
Da den politiske situasjonen forverret seg erklærte Storbritannia krig mot Frankrike, noe som satte alle britiske borgere i Frankrike i betydelig fare. For å beskytte Wollstonecraft registrerte Imlay henne som sin hustru i 1793, selv om de ikke var gift. Noen av hennes venner var ikke like heldige: Thomas Paine ble arrestert og andre ble henrettet. Wollstonecrafts søstre trodde lenge at hun satt i fengsel. Etter at hun forlot Frankrike fortsatte hun å referere til seg selv som fru Imlay, selv til sine søstre, for å gi legitimitet til sitt barn.
North Chicago (Illinois)
Den har og dekker et areal på 20,72 km².
Mary Wollstonecraft
Frankrike og Gilbert Imlay
Imlay var ikke begeistret da hun ble preget av hjem, barn og foreldreansvar, og han forlot henne. Han lovte at han skulle komme tilbake til Le Havre hvor hun fødte sitt barn, men hans manglende brev og lange fravær overbeviste Wollstonecraft om at han hadde funnet en ny kvinne. Hennes brev til ham er fulle av fortvilede bebreidelser, de fleste litteraturforskere ser på disse som uttrykk for en dypt deprimert kvinne, mens andre ser på dem som et naturlig resultat av hennes situasjon, alene med et nyfødt barn i midten av en revolusjon.
England og William Godwin
Lengtende og søkende etter Imlay forlot Wollstonecraft Frankrike og dro tilbake til London i april 1795, men der avviste han henne. I mai 1795 forsøkte hun å begå selvmord, sannsynligvis med laudanum, et opiat oppløst i alkoholholdig væske, men Imlay reddet livet hennes, hvordan er fortsatt noe uklart. I et siste forsøk på å vinne ham tilbake gikk hun inn i noen forretningsforhandlinger for ham i Skandinavia, i et forsøk på gjenvinne noe av hans finansielle tap.
Wollstonecraft reiste til de nordiske landene kun sammen med sin unge datter og en hushjelp. Hun fortalte om reisen, som engelskmennene mente var risikabel, i brev til Imlay, og mange av disse brevene og tankene ble senere utgitt i boken Letters Written During a Short Residence in Sweden, Norway, and Denmark i 1796. Boken som har en personlig og historisk interesse for norske lesere, er blitt utgitt på norsk under tittelen Min nordiske reise: beretninger fra et opphold i Sverige, Norge og Danmark 1795. Da hun kom tilbake til England innså hun etterhvert at hennes offer og tjenester ikke hadde bidratt til å vinne ham tilbake og at forholdet var over for godt. Hun forsøkte da å begå selvmord for andre gang og etterlot dette brevet til Imlay:
Hun gikk deretter ut i en regntung natt og «for å gjøre sine klær tunge med vann gikk hun opp og ned i omtrent en halv time» før hun hoppet i elven Themsen, men en fremmed så henne forsvinne og reddet henne. Mary Wollstonecraft betraktet selv sitt selvmord som dypt rasjonelt, og skrev etter at hun var blitt reddet:
Straks Mary Wollstonecraft igjen ble gravid besluttet de å gifte seg, slik at deres barn skulle bli legitimt og født innenfor ekteskapet. Deres ekteskap avslører det faktum at Wollstonecraft aldri hadde vært gift med Imlay, og av den årsak mistet både hun og Godwin mange såkalte venner. I tillegg mottok Godwin ytterligere kritikk, ettersom han hadde gjort seg til talsmann for avskaffelsen av ekteskapet i sin politiske avhandling Politisk rettferdighet.
Etter at de giftet seg den 29. mars 1797 flyttet de inn i to sammensluttede hus, kjent som Polygonet, slik at de begge kunne fortsette å opprettholde sin uavhengighet, og de kommuniserte ofte via brev. Ut fra alle vurderinger synes deres forhold å ha vært lykkelig og stabilt, skjønt tragisk kort.
Død og Godwins Memoarer
Den 30. august 1797 fødte Mary Wollstonecraft sin andre datter, Mary. Selv om fødselen tilsynelatende gikk etter planen, sprakk morkaken i løpet av fødselen og ble infisert, noe som ikke var uvanlig på 1700-tallet. Etter flere dager i angst og dødskamp døde hun av sepsis, det vil si blodforgiftning, den 10. september.
Godwin var knust av sorg: han skrev til sin venn Thomas Holcroft, «jeg tror bestemt at hennes like ikke eksisterer i verden. Jeg vet av erfaring at vi ble skapt for å gjøre hverandre lykkelige. Jeg har ingen forhåpninger om at jeg noen gang vil bli lykkelig igjen»
Mary Wollstonecraft ble gravlagt på kirkegården til Old Saint Pancras og et minnesmerke for henne ble reist der, skjønt både hennes og Godwins levninger ble senere flyttet til Bournemouth. Hennes gravstein sier: «Mary Wollstonecraft Godwin, forfatter av Et forsvar for kvinners rettigheter'': Født 27. april 1759: Død 10. september 1797»''.
I januar 1798 utga Godwin sin biografi om sin avdøde hustru, Memoirs of the Author of A Vindication of the Rights of Woman (Memoarer av Forfatteren av Et forsvar for kvinners rettigheter). Selv om Godwin selv mente at han ga et ærlig og redelig portrett av sin hustru, skrevet med kjærlighet, medlidenhet og oppriktighet, ble mange lesere sjokkert over at han kunne avsløre Wollstonecrafts barn utenfor ekteskap, hennes kjærlighetsforhold og hennes forsøk på å begå selvmord. Robert Southey beskyldte ham for «ønsket om rive klærne av sin døde hustru», og ondskapsfulle satirer som det kvinnehatske The Unsex'd Females (De ukjønnslige kvinner, 1798) ble skrevet av Richard Polwhele.
Godwins Memoarer portretterer Wollstonecraft som en kvinne dypt innhyllet i sterke følelser balansert av hans fornuft, og som en mer religiøs skeptiker enn hennes egne skrifter antyder. Godwins syn på Wollstonecraft ble videreført gjennom hele 1800-tallet og ga seg utslag i dikt som «Wollstonecraft and Fuseli» av poeten Robert Browning, og ett av William Roscoe med følgende linjer:
Woodridge (Illinois)
Woodridge er en amerikansk by som ligger i DuPage County i Illinois.
Mary Wollstonecraft
Ettermæle
Mary Wollstonecraft har hatt hva Cora Kaplan betegnet som et «underlig» ettermæle: «for en forfatteraktivist dyktig i mange sjangrer... fram til det siste kvartårhundre har Wollstonecrafts liv blitt lest mer nøye enn hennes egne skrifter». Etter den tilintetgjørende effekten av Godwins Memoarer lå Wollstonecrafts rykte i ruiner i det neste århundret. Hun ble satt i gapestokk av forfattere som Maria Edgeworth som formet figuren Harriet Freke i Belinda (1801), som et «misfoster», etter Wollstonecraft. Andre kvinnelige forfattere, som Mary Hays, Charlotte Smith, Fanny Burney og Jane West, skapte lignende litterære figurer inspirert av hennes liv, alle med den hensikt å gi leserne «en moralsk lærdom».
Som Wollstonecraft-forskeren Virginia Sapiro viser leste svært få Wollstonecrafts egne verker under 1800-tallet, ettersom «de som angrep henne antydet eller uttrykte direkte at ingen kvinne med respekt for seg selv kunne lese hennes verker».
Woodridge (Illinois)
Den har 32,971 innbyggere og dekker et areal på 9,79 kvadratmile.
Mary Wollstonecraft
Ettermæle
Kun Lucretia Mott, en tidlig amerikansk feminist, synes å ha blitt påvirket av Wollstonecrafts skrifter. I henhold til Sapiro, «det er få indikasjoner på at noen som spilte nøkkelroller i kvinners historie eller i feminismen, andre enn Lucretia Mott, leste Wollstonecrafts verker seriøst etter hennes død, før på 1900-tallet». Med framveksten av den moderne feministbevegelsen omfavnet derimot kvinner, som ellers sto fjernt fra hverandre politisk slik som Virginia Woolf og Emma Goldman, historien om Wollstonecrafts liv og feiret hennes «eksperimenter i levesett», slik Woolf betegnet det i et berømt essay. Imidlertid var det mange som fortsatte å rakke ned på og fordømme Wollstonecrafts livsstil, og hennes verker ble fortsatt oversett.
Med fremveksten av feministisk forskning og vitenskap i den akademiske verden på 1960- og 1970-tallet kom Wollstonecrafts verker igjen til verdighet. Verkenes skjebne reflekterte den feministiske bevegelsen selv, eksempelvis på begynnelsen av 1970-tallet ble det utgitt hele seks betydelige biografier om Wollstonecraft, som presenterte hennes «lidenskapelige liv i tillegg til (hennes) radikale og rasjonalistiske agenda». Wollstonecraft ble sett på som en paradoksal, skjønt samtidig fengslende figur, som ikke kunne plasseres i 1970-tallets versjon av feminismens — «det personlige er politisk». På 1980- og 1990-tallet oppsto et annet bilde av Wollstonecraft, som beskrev henne mer som en skapning av sin egen tid: forskere som Claudia L. Johnson, Gary Kelly, og Virginia Sapiro demonstrerte kontinuiteten mellom Wollstonecrafts tanker og andre betydningsfulle tenkere på 1700-tallet, innenfor emner som følsomhet, økonomi, og politisk teori.
Wollstonecrafts verker har også hatt innvirkning på feminismen utenfor den akademiske verden i de senere år. Ayaan Hirsi Ali, en feminist som er kritisk til Islams diktat over kvinner, siterer fra Et forsvar for kvinners rettigheter i sin selvbiografi, og skriver at hun var «inspirert av Mary Wollstonecraft, en pioner blant feministiske tenkere som fortalte kvinner at de hadde samme fornuftsevner som menn, og således fortjente de samme rettigheter».
Pedagogiske verker
Det fleste av Wollstonecrafts tidligste skrifter var sentrert rundt pedagogikk. Hun samlet en antologi av litterære utdrag «for forbedringen av unge kvinner» kalt The Female Reader (Den kvinnelige leser), og hun oversatte to barnebøker; Maria Geertruida van de Werken de Cambons Young Grandison (Unge barnebarn) og Christian Gotthilf Salzmanns Elements of Morality (Moralske stykker). Hennes egne skrifter tok også opp dette emnet. I begge hennes bøker om oppførsel, Thoughts on the Education of Daughters (Tanker om døtres oppdragelse, 1787) og barneboken Original Stories from Real Life (Originale fortellinger fra virkeligheten, 1788), hevder hun at barn bør bli utdannet i den framvoksende middelklassens etikk: selvdisiplin, ærlighet, nøysomhet og sosial tilfredshet.
Begges bøkene fremhevet også viktigheten av å lære barn fornuft, å resonnere og trekke slutninger, noe som viser hennes intellektuelle gjeld til den betydningsfulle pedagogen og filosofen John Locke. Imidlertid skiller den betydning som hun tillegger religiøs tro og de naturlige følelser, hennes verker fra hans, og hennes skifter knyttes derfor til tankene om følsomhet som ble populære på slutten av 1700-tallet. Begge hevder at kvinner bør kunne utdanne seg, et kontroversielt emne på denne tiden og ett som hun stadig kom tilbake til i løpet av sin litterære karriere, mest merkbart i Et forsvar for kvinners rettigheter. Wollstonecraft argumenterte at godt utdannende kvinner ville bli gode hustruer og mødre og til syvende og sist også bli til det beste for nasjonen.
Politiske skrifter
Forsvar av menneskets rettigheter ble utgitt som et polemisk svar på Edmund Burkes Reflections on the Revolution in France (Refleksjoner om revolusjonen i Frankrike, 1790), som var Burkes forsvar av det konstitusjonelle monarkiet, aristokratiet og Den engelske kirke. Wollstonecrafts Forsvar av menneskets rettigheter (1790) angrep aristokratiet og argumenterte for republikansk styresett. Hun fremmet dette synet først i en pamflettkrig, som siden ble kjent som «Revolusjonsdebatten» og hvor Thomas Paines bok Rights of Man (Menneskets rettigheter, 1792) ble kampropet for de radikale.
Wollstonecraft angrep ikke bare aristokratiet og arvelige privilegier, men også det språket som Burke benyttet for å forsvare og opphøye det. I en berømt passasje i Refleksjoner hadde Burke jamret: «Jeg har tenkt titusen sverd dratt fra slirene for å hevne selv truende blikk som fornærmet henne (Marie Antoinette). Men ridderlighetens tidsalder er nå over». De fleste motstanderne av Burke avviste det de så på som teatralsk medlidenhet med den franske dronningen — en medlidenhet de følte var på bekostning av folket. Men Wollstonecraft var unik i sitt angrep på Burkes kjønnsbetingede språk.
Ved å omdefinere «det opphøyde» og «det vakre», begreper først etablert av Burke selv i A Philosophical Enquiry into the Origin of Our Ideas of the Sublime and Beautiful (En filosofisk granskning av opprinnelsen til våre ideer om det opphøyde og det vakre, 1756), underminerte hun hans retorikk samt hans argumenter. Burke hadde assosiert det vakre med svakhet og kvinnelighet, og det opphøyde med styrke og maskulinitet. Wollstonecraft snudde disse definisjonene mot ham, argumenterte at hans teatralske tablå gjorde Burkes lesere, borgerne, til svake kvinner som er blitt forført av hans oppvisning. I sin første åpenbare feministiske kritikk, som Wollstonecraft-forskeren Claudia L. Johnson mener har forblitt uovertruffen i sin polemiske styrke, angrep Wollstonecraft Burkes forsvar av et ulikhetssamfunn basert på kvinners passivitet.
Forsvar for kvinners rettigheter
Wollstonecrafts Et forsvar for kvinnens rettigheter (1792) er et av de tidligste verker innenfor feministisk teori. Her argumenterer Wollstonecraft for at kvinner burde ha en utdannelse som er i samsvar med deres posisjon i samfunnet, og går deretter videre for å redefinere denne posisjonen ved å hevde at kvinner er uunnværlige for nasjonen, ettersom de utdanner barna og fordi de kan være «kamerater» for sine ektemenn, ikke bare deres hustruer. Istedenfor å se på kvinner som samfunnets dekorasjoner eller eiendeler, som kan bli kjøpt og solgt ved ekteskap, fastholder hun at de er menneskelige vesener som fortjener de samme grunnleggende rettigheter som menn. Store deler av boken går heftig i rette med forfattere som James Fordyce og John Gregory og pedagogiske filosofer som Jean-Jacques Rousseau, som ønsket å frata kvinner retten til utdannelse. Eksempelvis har Rousseau berømt argumentert i Émile (1762) at kvinner burde bli utdannet for å kunne glede menn.
Wollstonecraft hevdet at mange av samtidens kvinner var tåpelige og overfladiske, hun omtaler dem som «spaniels» (fuglehunder) og «leketøy», men argumenterte at dette ikke var grunnet medfødte mangler i deres intelligens, men heller at menn har nektet dem tilgang til utdannelse. Wollstonecrafts hensikt var å illustrere de begrensninger som kvinners utilstrekkelige utdannelse har gitt dem, som hun skriver, «lært fra barndommen at skjønnhet er kvinners septer, sinnet former seg etter kroppen, og skimlet rundt dets forgylte bur, og søker kun å smykke dets fengsel». Hun forutsatte at kvinner kunne oppnå langt mer, uten den oppmuntring som unge kvinner mottar fra tidlig alder til å fokusere sin oppmerksomhet på skjønnhet og ytre ferdigheter.