cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Overfaldet paa postaapnerens datter
Handling
Poståpneren John Munkevold har i mange år delt ut posten i sitt store distrikt. I de senere årene har han imidlertid vært plaget av gikt og derfor hans datter Ingrid ofte hente posten på stasjonen for ham. Også denne dagen blir Ingrid sendt bort og på stasjonen møter hun sin kjæreste Harry Brown, som jobber på toget. Hun får en postsekk og et brev med penger. Når hun vinker farvel mister hun brevet og en omstreifer fra Kistiania plukker det opp. Før han leverer det tilbake det leser han det som står der: «Enebak Stone Mills Co Banko 5000 kroner». Ingrid snapper brevet til seg og skynder seg hjem. Sammen med en kamerat følger omstreiferen etter Ingrid for å stjele brevet.
Ingrid kommer hjem og gir postsekken og brevet til faren. Han ser da at brevet er merket «hurtigpost» og ber derfor Ingrid om å levere den med det samme. Når omstreiferne hører dette tar de en snarvei for å kunne ta igjen Ingrid. Samtidig er Harry på vei hjem, ikke langt fra John Munkevolds hus. Når Ingrid går på veien blir hun overfalt av omstreiferne. De stjeler brevet og begir seg avsted. Harry dukker opp og forteller hva som har hendt. Harry forstår at han trenger hjelp til å stoppe ranerne og ringer politiet fra nærmeste gård.
Grunnkretser i Lyngdal kommune
Grunnkretser i Lyngdal kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Lyngdal kommune, Vest-Agder, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Karmøy kommunale kino
Karmøy kommunale kino er Karmøys eneste kino. Kinoen som ligger i Kopervik sentrum ble åpnet 6. januar 1968. Da var det slutt på 40 års drift av Kopervik kommunale kino, som var gamle Kopervik kommunes kino fra 1928. Den nye kinoen var en moderne kino, faktisk i sin tid den mest moderne kinoen mellom Stavanger og Bergen. Kinoen har i løpet av de årene den har eksistert gjennomgått flere mindre moderniseringer. Det er fortsatt en moderne kino, som viser det meste av nye kinofilmer. Den består av 3 saler. Sal 1 har 425 seter, mens de to andre er små intime saler på 50 seter. Det er nå bestemt at i løpet av høsten 2010 så vil hele kinoen digitaliseres, samt. at Sal 1 vil bli utstyrt for å kunne vise 3D-filmer.
Siri
Siri er et nordisk kvinnenavn. Det er en yngre form og en sammentrekning av det gamle norrøne navnet Sigrid. Navnet Siri har vært allment i bruk siden sent i middelalderen.
Karmøy kommunale kino
Historikk
De første kinovisningene i byen foregikk på Folkets Hus frem til Koperviks første faste kino, Kopervik Kommunal Kino, ble bygget i hovedgaten i 1928. Etter 40 års drift hadde det skjedd stor utvikling på kinofronten, og det ble klart at den nye storkommunen Karmøy skulle bygge et nytt kinobygg i Kopervik sentrum. Karmøy Kommunale Kino ble åpnet i januar 1968, og var frem til Edda Kino i Haugesund ble bygget distriktets største og beste kino. Det gamle kinobygget i hovedgaten ble så revet for å gi plass til et større forretningsbygg.
Siri
Betyningen er det samme som Sigrid, sammensatt av navnedelene «sig» og «rid», hvor første ledd er avledet av det norrøne ordet sigr = seier, mens siste ledd er avledet fra frid som kommer fra det norrønt frídr = vakker. Satt sammen betyr altså Sigrid og Siri «vakker seier».
Norsk navnedag for Siri er 12. juni. Siri skrevet baklengs blir et annet kvinnenavn: Iris.
Utbredelse
Siri var et vanlig navn i Norge på 1700-tallet.
Kjente personer ved navn Siri
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår
Annen bruk av navnet
Siri er et vanlig navn på kyr og geiter i Norge. Siri var også blant de hundre mest brukte kattenavnene i Norge i 2014.
Ove Christian Owe
Ove Christian Owe er navnet til flere personer:
Gregor Gysi
Gregor Gysi (uttales «gisi», født 16. januar 1948 i Berlin) er en tysk politiker (SED/PDS/Die Linkspartei/Die Linke). Fra 1989 til 1993 var han leder i PDS, og i 2002 var han senator i delstaten Berlin. Han har siden 2005 vært medlem av det tyske parlamentet (Forbundsdagen).
Bakgrunn og utdannelse
Gregor Gysi vokste opp i en kommunistisk funksjonærfamilie. Hans far Klaus Gysi stammer fra en jødisk familie, ble medlem i KPD i 1931 og arbeidet illegal politisk i nazitida. Klaus Gysi var forlegger og ble ambassadør og kulturminister i DDR. Gregor Gysis mor het Irene. Gregor Gysi har vært gift to ganger og har tre barn. Hans søster er skuespillerinnen Gabriele Gysi. Den britiske forfatteren Doris Lessing er hans tante.
Politisk karrière
Fra mars til oktober 1990 var Gysi representant i det første og eneste fritt valgte Folkekammeret i DDR, deretter var han fra oktober 1990 til februar 2002 representant i det tyske parlamentet, Forbundsdagen. Fra 2001 til 2002 var han medlem av delstatsforsamlingen i Berlin. Han var kortvarig senator i Berlin i 2002.
I 2004 var Gysi mye syk, og hadde flere sykehusopphold.
Benoît David
Benoît David (født 19. april 1966 i Montréal), er en canadisk progressiv rock-vokalist, mest kjent som tidligere vokalist for Yes. Han startet sitt samarbeide med bandet som gjestevokalist under bandets «In The Present»-turné i 2008–2009. David ble 15. oktober 2009 presentert som offisielt medlem av Yes. Han sluttet i bandet i februar 2012, etter at han fikk problemer med stemmen under bandets Europa-turné høsten og vinteren 2011.
Han er også medlem av bandet Mystery, og var fra 1994 til 2009 med i Yes-coverbandet Close to the Edge.
Benoît David var våren og sommeren 2010 med på Yes' USA-turné, og bandet startet høsten 2010 innspillinger av albumet Fly from Here med David som vokalist. Albumet ble utgitt sommeren 2011. Han er også vokalist på Yes' konsertalbum In the Present – Live from Lyon, som ble innspilt i desember 2009 og utgitt november 2011. Han synger også på mini-albumet From a Page, innspilt i 2010/2011 og utgitt i 2019 som bonus-CD med studioinnspillinger på nyutgivelsen av In the Present – Live from Lyon.
Justin Bieber: Never Say Never
Justin Bieber: Never Say Never er en amerikansk dokumentarfilm fra 2011 som handler om tenåringsidolet og musikeren Justin Bieber.
Ehud Olmert
Ehud Olmert (hebraisk ; født 30. september 1945 i Binyamina i Palestinamandatet) var statsminister i Israel i perioden 2006–2009. Han har siden sonet en fengselsstraff for korrupsjon.
Hans verv i israelsk politikk inkluderer visestatsminister, finansminister og minister for industri, handel og arbeid, i tillegg til å være minister for Israels arealadministrasjon og for den israelske rikskringkastingen. Han ble i mars 2006 leder for partiet Kadima, grunnlagt av Ariel Sharon.
4. januar 2006 ble statsministerembedet midlertidig overført til Olmert etter at Ariel Sharon hadde pådratt seg en større hjerneblødning.
14. april 2006 overtok Olmert formelt som statsminister etter at Sharon var erklært ute av stand til å regjere. Olmerts nye regjering var klar 4. mai 2006.
Bakgrunn
Ehud Olmert er født i Israel av harbinrussiske jødiske foreldre, og er uteksaminert fra Det hebraiske universitetet i Jerusalem med eksamener i psykologi, filosofi og jus. Han har tidligere vært en suksessrik advokat med egen advokatpraksis i Israel.
Olmert ble første gang valgt til Knesset i 1973 i en alder av 28 år og ble gjenvalgt 7 ganger på rad. Han har tjent som minoritetsminister (1988–90) og som helseminister (1990–92). I årene 1981–88 var han medlem av Utenriks- og sikkerhetskomiteen, og han har også tjent i Finans, Utdanning og Forsvarsbudsjett-komiteene.
Fra 1993 til 2003 har Ehud Olmert jobbet to perioder som bystyreleder i Jerusalem. I denne tiden viet han seg til å begynne og deretter utvikle store prosjekter i byen: utviklingen og forbedringen av utdannelsessystemet og utviklingen av vei infrastruktur. Han har også vært selve spydspissen for utviklingen av et light rail-system i Jerusalem og investeringen av millioner av shekels i utviklingen av offentlig transport i byen.
Ehud Olmert ble valgt som medlem av det 16. Knesset i januar 2003. Han jobbet som sjef for valgkampanjen til Likud-partiet i valget og følgelig som sjefsforhandler i koalisjonsforhandlingene. Fra 2003–04 var han også kommunikasjonsminister.
Olmert ble utnevnt til fungerende finansminister 7. august 2005, etter at Benjamin Netanyahu hadde gått av i protest mot Israels planlagte tilbaketrekning fra Gazastripen. Olmert, som opprinnelig har motsatt seg tilbaketrekking fra land som ble tatt under seksdagerskrigen i 1967, og som har stemt mot Camp David-forhandlingene i 1978, er en høylytt tilhenger av tilbaketrekkingen fra Gaza.
Politisk orientering
Som barn var Olmert medlem i ungdomsorganisasjonen Beitar. Han opplevde også at foreldrene hans ofte ble svartelistet og diskriminert på grunn av deres tilknytning til opposisjonen til det dominerende partiet Mapai. Dette ble imidlertid i 1970-årene mindre skadelig for hans karriere enn det var på 1950-tallet, og Olmert lyktes i å starte et fremgangsrikt advokatselskap i Jerusalem.
Etter krigen mot Hizbollah sommeren 2006 ble Olmert kraftig kritisert for sin håndtering av krigen. Til tross for en kraftig massiv militær innsats mot Hizbollah i Libanon holdt rakettene frem med å regne ned over Nord- Israel, og den israelske Winograd-kommitteen konkluderte senere med at krigen ikke bragte noen klar militær seier. Flere krevde Olmerts avgang rett etter at krigen var over. Israelske kommentatorer hevder at det var håndteringen av krigen som la grunnlaget for statsministerens fall. Operasjon Endre kurs 11, og spesielt Slaget om Wadi Saluki, førte til massiv kritikk mot statsministeren. Anklagene hadde sin grobunn i at operasjonen ble ansett som et unødvendig og dårlig planlagt alternativ, og at mange israelske soldater døde som følge av en inkompetent og rotete ledelse. Endre kurs 11 ble kritisert som et panisk og kostbart siste forsøk på å vinne krigen før FNs våpenhvile trådte i kraft. Olmert avviste anklagene om at krigen var mislykket, og hevdet at Israel oppnådde sine politiske målsetninger med kampanjen mot Hizbollah. Han hevdet også at den avsluttende offensiven var et vellykket middel som bidrog til bedre våpenhvilebetingelser. USAs daværende president George W. Bush støttet offentlig Olmerts versjon, men rygget noe i memoarene han utgav i 2010.
Olmert-affærene og dom
I et rettslig avhør i mai 2008 forklarte den amerikanske finansmannen Morris Talansky hvorledes han under en periode på femten år hadde forsynt Olmert med hundretusener av dollars. Pengene skal han ha anvendt på dyre reiser og varer til seg selv.
I en TV-tale 30. juli 2008 opplyste Olmert at han trakk seg som leder for partiet Kadima på grunn av alvorlige korrupsjonsanklager.
Tostatsløsning
På tampen av sin karriere uttalte Ehud Olmert at Israel bør trekke seg ut fra nesten alt land som ble okkupert i 1967 i bytte mot fred med palestinere og syrere. Med denne uttalelsen gikk han lengre i å tilby fred enn han noen gang hadde gjort før. Riyad al-Malki, som er palestinsk utenriksminister, sa at hadde ønsket at Ehud Olmert hadde kommet med dette ønsket før enn like før han trakk seg som statsminister.
Gaza-krigen
Som Israels statsminister gav Ehud Olmert ordre om bakkeinvasjon av Gaza-stripen lørdag 3. januar 2009 etter luftangrep. Personell fra Røde Kors og internasjonale journalister ble av Israel nektet innreise til Gaza-stripen. Før bakkeoperasjonen startet, var fire israelere og minst 446 palestinere drept i luftangrep.
Privatliv
Olmert er gift og har fire barn. Han har i flere tiår vært en iherdig tilhenger av og arbeidet for fotballklubben Beitar Jerusalem.
Finn Thorsen
Finn Thorsen (født 10. mars 1940 i Hamar) er en norsk tidligere fotballspiller og skøyteløper som gjennom sin aktive karriere spilte for og. Thorsen ble regnet som en sikker midtstopper som fikk 48 landskamper for.
Fotballkarrieren
Thorsen spilte 83 toppseriekamper for Skeid Fotball mellom 1963 og 1967, og 72 toppseriekamper for Hamarkameratene i perioden 1970–1973. Han skåret Ham-Kams første mål i toppserien da laget vant 2-0 mot Viking Fotballklubb i 1970.
Han fikk 48 landskamper, og ble av VG kåret til årets spiller i 1966. VG hadde han dessuten på årets lag i 1964–66 og 1970–72. Thorsen ble også norgesmester med Skeid i 1963 og 1965. Han avsluttet fotballkarrieren i 1973.
Skøytekarrieren
Thorsen var i begynnelsen av sin karriere også skøyteløper, og ble i 1959 juniornorgesmester som medlem av Hamar Idrettslag. Han kombinerte lenge fotball og hurtigløp på skøyter, men valgte etter 1962-sesongen å prioritere fotball på bekostning av en skøytekarriere.
Batna (provins)
Provinsen Batna (arabisk: ولاية باتنة) er en av Algeries 48 provinser. Administrasjonssenteret er Batna.
Ekornslekten
se egen seksjon
Ekornslekten (Sciurius) er en slekt i ekornfamilien. Den omfatter de fleste av de trelevende ekornartene med stor, buskete hale i Europa, Nord-Amerika og de tempererte delene av Asia og Sør-Amerika. Navnet Sciurius kommer fra gresk: skia «skygge» og oura «hale» – «haleskygge».
Arter
Slekten er delt inn i seks undergrupper:
Äänekoski økonomiske region
thumb|200px|Äänekoski økonomiske region Äänekoski økonomiske region (svensk: Äänekoski ekonomiska region, finsk: Äänekosken seutukunta) er en finsk økonomisk region i landskapet Mellersta Finland. Regionens areal er 1,819 km², og i 2011 var folketallet 23,258. Äänekoski økonomiske region består av to kommuner:
Narvik lufthavn, Framnes
Narvik lufthavn, Framnes (IATA: NVK, ICAO: ENNK) er en flyplass, og en tidligere lufthavn som eksisterte fra 1972 til 2017. Flyplassen er lokalisert 2 km utenfor sentrum av Narvik i Nordland.
Rullebanen var 965 meter lang i baneretningen 01–19. Flyplassen var lokalisert 29 meter over havet og betjente 25 708 passasjerer i 2016.
Narvik ble betjent med sjøfly fra 1935 til 1939 og fra 1946 til 1971. Planleggingen av flyplassen på Evenes startet i 1950-årene; i slutten av 1968 foreslo Narvik kommune å bygge både en kortbaneflyplass på Framnes, og en stor flyplass på Evenes i samarbeid med nabobyen Harstad, som ville ha kortere reisetid til Evenes.
Framnes ble ferdigstilt i 1972, ett år før Evenes, og rutetrafikken startet 1. oktober 1975. Terminalbygningen sto ferdig den 24. september 1986, og flyplassen ble overtatt av Luftfartsverket den 1. januar 1997.
Lufthavnen ble nedlagt den 1. april 2017 og flyplassen hadde sin siste ruteflyvning til Bodø den 31. mars 2017. En avtale mellom Samferdselsdepartementet og Narvik kommune fra 24. mai 2012, bestod i å bygge Hålogalandsbrua mot at lufthavnen ble lagt ned. Brua ble åpnet av statsminister Erna Solberg den 9. desember 2018. Den forkortet kjørelengden til Harstad/Narvik lufthavn, Evenes med 18 km (fra 75 km til 57 km) og reisetiden med 20 minutter (fra 70 til 50 minutter).
Widerøe opererte fra flyplassen i hele driftsperioden, unntatt 2003–2006, da Kato Air hadde anbudet. Lufthavnen var eid og drevet av Narvik kommune i perioden i perioden 1972–1997 og av Avinor i perioden 1997–2017.
Historie
Første gang Narvik fikk besøk av fly var 22. juli 1922, da de to sjøflyene «F.56» og «F.58» av typen Hansa-Brandenburg W.33 fra Marinens Flyvevæsen landet i Narvik havn og la til ved Bjørnstadkaien. Flyene var på tur sørover fra Kirkenes til Horten, og skulle videre til Bodø etter Narvik. I juni 1928 fikk Narvik en rekke flybesøk i forbindelse med letingen etter Umberto Nobile som var savnet under sitt forsøk på å nå Nordpolen med luftskipet «Italia». Et av flyene var «Uppland», en Junkers G 24, eid av det svenske flyselskapet AB Aerotransport, som landet på Narvik havn på vei nordover til Svalbard for å unnsette Nobile.
I 1929 gikk sildoljefabrikken Mercur i Harstad til anskaffelse av en De Havilland DH60M Moth fra Storbritannia. Den 5. august 1929 kom flyet på besøk til Narvik for å vises for byens befolkning. Det ble også tilbudt taxiflyginger over byen til en pris av 15 kroner for 20 minutter. 23. august samme år kom Narvik-jenta Gidsken Jakobsen innom med sitt eget fly «Måsen», en VL Sääski II bygd i Helsingfors. «Måsen» kunne ta 4 passasjerer og kunne brukes til daglige taxiturer over byen.
Sjøfly
Den første ruteflygningen til Narvik ble utført av Det Norske Luftfartselskap i 1935. Flyvningen ble utført med en Junkers W 34 som fløy kystruten mellom Bergen og Tromsø, og som mellomlandet i Narvik. Ruten fortsatte til 1939, da den ble avsluttet på grunn av utbruddet av andre verdenskrig. Ruten ble gjenopptatt i 1946 og ble deretter fløyet med en Junkers Ju 52. Sjøflyplassen besto av en flytebrygge i havna og var kun operativ om sommeren. Widerøe begynte å fly til Narvik i 1951, først via Svolvær til Bodø. SAS, som etterfulgte DNL, avsluttet sjøflyrutene sine året etter og overlot dem til Widerøe. Widerøe opererte ruten med Noorduyn Norseman og DHC-3 Otter. Sjøflyhavna i Narvik hadde 6 139 passasjerer i 1959. Flyselskapet Polarfly startet opp i 1946 med base i Narvik. Selskapet fikk derimot ikke konsesjon og ble kjøpt opp av Widerøe i 1948.
Etablering
Harstad-Narvikområdet hadde blitt foreslått som en mulig plassering av Bardufoss flystasjon da den ble planlagt på slutten av 1930-årene. Bardufoss ble imidlertid valgt på grunn av sin strategisk gunstige plassering. I 1950-årene startet diskusjonen om å bygge en ny lufthavn mellom Bodø og Tromsø. I Narvik startet arbeidet med å planlegge en flyplass i Evenes, som ble godkjent av Narvik bystyre i februar 1951. Det også vurdert flere å bygge lufthavnen andre steder, som for eksempel Herjangfjellet, Elvgårdsmoen, Håkvikleira og Vidrek. En viktig sak for Narvik ble da byggingen av Rombaksbrua, som skulle gi fast veiforbindelse og kutte reisetiden til Evenes. Den sivile delen av Bardufoss lufthavn ble åpnet i 1956 og betjente området fra Tromsø og sørover til Ofoten og Narvik. Reisetid til Bardufoss var da tre timer fra Narvik.
Etter ønske fra samferdselskomiteen på Stortinget ble Flyplassutvalget nedsatt i 1962 for å utrede spørsmålet om en videre utbygging av flyplasser i Norge. Utvalget skulle også komme med forslag til hvor i landet det burde bygges nye flyplasser, hvilke tekniske og andre krav som skulle stilles til slike plasser. Utvalget anbefalte å bygge ni nye mellomstore lufthavner i Norge, og at Evenes og Kristiansund lufthavn, Kvernberget ble prioritert. Utvalget argumenterte for å bygge flyplassen på Evenes på grunn av beliggenheten. Til tross for at den nye flyplassen ville ligge litt nærmere Harstad enn Narvik, ville den medføre kortere reisevei fra Narvik, enn det var å reise til nærmeste flyplass i Bardufoss. På et felles møte 11. mai 1965 mellom elleve kommuner i Sør-Troms og Ofoten, ble det vedtatt enstemmig støtte til Evenes som ny lufthavn. Kommunene etablerte en komité som skulle utarbeide en rapport og levere denne til regjeringen. Rapporten ble levert i juni 1966 og konkluderte med at det ville være mulig å ha en lufthavn ferdig innen 1968.
Flyselskapene Braathens SAFE og Widerøe foreslo begge et rutenett med en kombinasjon av stamruter og tilførselsruter, basert på kortbaneflyplasser. Da Håkon Kyllingmark ble utnevnt til samferdselsminister i 1965, la han planen om å bygge ut primærflyplassene på vent, og ville i stedet fokusere på bygging av kortbaneflyplasser. Dette førte til en lokal interesse for å gå videre med flyplasser på Kvæfjordeidet utenfor Harstad, og Vidrek utenfor Narvik, etter initiativ fra Widerøe. Flere næringsinteresser i Narvik støttet en flyplass ved Vidrek, mens deres kolleger i Harstad støttet en større flyplass på Evenes. Narvik kommune fortsatte å støtte Evenes, inntil det i stedet ble foreslått å bygge Evenes lufthavn som en kortbaneflyplass. De vedtok i februar 1968 å fortsette å støtte Evenes som en primær flyplass, samtidig som de ønsket å arbeide for en kortbaneflyplass i Narvik.
Planlegging av en flyplass på Vidrek startet i 1968 og tidlig i 1969 ble selskapet A/S Narvik flyplass etablert. Det ble arrangert flere møter med departementet, hvor det ble fastslått at planleggingen måtte vente inntil det ble utarbeidet en plan for utbyggingen av flyplassnettet i Nordland. Kyllingmark uttalte i 1970 at han hadde til hensikt å la Narvik få en egen kortbaneflyplass. Gjennombruddet for Narvik lufthavn kom da gruveselskapet LKAB, som eksporterer malm via Narvik, trengte et sted å dumpe løsmasser. Det ble gjort en avtale med kommunen der de fikk løsmassene gratis og plasserte disse på Framneslia, en tomt som var eid av LKAB. Kommunestyret godkjente i juli 1971 planer om å bygge en kortbaneflyplass på Framneslia, med en avtale om å få gratis leie av tomta i 13 år. Den nye flyplassen fikk konsesjon for å drifte en passasjerflyplass fra regjeringen i starten av 1972 og teknisk godkjenning fra Luftfartsverket ble gitt i august samme år.
I drift
Harstad/Narvik lufthavn, Evenes åpnet 30. juni 1973. I starten ble Framnes bare benyttet til generell luftfart, men i slutten av 1974 godkjente Stortinget at flyplassen ble brukt til konsesjonsruter. 1. oktober 1975 ble det startet med ruteflygninger fra Framnes. Det opprinnelige terminalbygget var et bolighus som hadde vært i veien for rullebanen og flyttet for å brukes som terminalbygg. Rutetrafikken ble betjent av Widerøe med en 19-seters Twin Otter med ruter til Bodø lufthavn; Harstad/Narvik lufthavn, Evenes; Svolvær lufthavn, Helle og Stokmarknes lufthavn, Skagen Lufthavnen hadde 19 135 passasjerer i 1985.
Widerøe begynte å bruke Dash 8 på sine ruter til Narvik i perioden mellom 1993 og 1995, ettersom selskapet skulle bytte ut de eldste flyene sine. Flyplassen ble overtatt av staten og Luftfartsverket (senere Avinor) 1. januar 1997. Rutene til Narvik lufthavn, Framnes ble konsesjonsruter med støtte fra Samferdselsdepartementet fra 1. april 1997, der Widerøe vant det første anbudet. I den tredje anbudsrunden vant Kato Air retten til å fly mellom Narvik og Bodø. De startet å fly turen 1. april 2003 med sine Fairchild Dornier 228. I mars 2004 trakk Kato Air seg fra kontrakten med virkning fra 8. mars 2005. Departementet utlyste derfor en ny anbudsrunde, men fikk ingen tilbud. Departementet ble tvunget til å reforhandle kontrakten med Kato Air; det resulterte i at selskapet fikk økt tilskuddet fra 8 til 18,2 millioner kroner for de siste tretten månedene. Etter at Kato Air tok over ruten i 2003 var antall reisende blitt halvert. Widerøe vant på nytt anbudsrunden til Narvik fra 1. april 2006.
Anbudet gjeldende fra 1. april 2012 ble tildelt Danish Air Transport og omfattet rutene til Svolvær, Leknes, Røst og Narvik. To uker før flyvningene skulle starte, sa Luftfartstilsynet at DAT ikke tilfredsstilte kravene til sikkerhet, noe som resulterte i at Widerøe i stedet ble tildelt kontrakten. Den viktigste grunnen var at DAT ikke klarte å skaffe landingssystemet SCAT-I før anbudet startet. Selskapet hevdet at det ville ta åtte måneder å installere systemet, men fikk tildelt kontrakten bare åtte uker før anbudsperioden startet. DAT uttalte at innføringen av SCAT-I-systemet hadde resultert i et de facto monopol for Widerøe. DAT saksøkte departementet for brudd på anbudsreglene, men tapte saken. DAT har også saksøkt Widerøe i EFTAs overvåkningsorgan for å ha forhindret hurtig installasjon av systemet og organet har startet undersøkelse.
Nedleggelse
Lufthavnen ble foreslått nedlagt flere ganger. Første gang var i 2002, da de tre lufthavnene Vardø (Svartnes), Narvik (Framnes) og Fagernes (Leirin), ble foreslått nedlagt på bakgrunn av utredninger av Luftfartsverket. Ved stortingsbehandlingen ba Stortinget om at spørsmålet om framtidig regional lufthavnstruktur ble behandlet ved rulleringen av Nasjonal transportplan. Stortinget la til grunn at hver enkelt lufthavn som foreslås nedlagt må vurderes i lys av de totale samfunnsmessige hensyn og at det ved nedlegginger skal føres en tett dialog med berørte parter, samt at nedlegginger blir kompensert gjennom avbøtende tiltak.
I Nasjonal transportplan (NTP) for perioden 2006–2015, ble det igjen foreslått å legge ned lufthavnene i Narvik og Fagernes. Dette ble derimot nedstemt av Stortinget. Komiteflertallet ba om at neste rullering av NTP måtte inneholde en grundigere vurdering av luftfartens rolle i distriktene og den enkelte lufthavns rolle i en total samfunnsmessig sammenheng. I neste NTP (2010–2019) ble spørsmålet om lufthavnstruktur ikke behandlet fordi regjeringspartnerne var enige om ikke å endre denne i perioden.
Regjeringen vedtok å bygge Hålogalandsbrua med en betingelse av at Narvik lufthavn, Framnes skulle legges ned. Samferdselsminister Magnhild Meltveit Kleppa sa i 2010 at pengene som kunne spares på å ikke oppgradere sikkerhetssonen på rullebanen, samt bortfallet av driftstilskuddet og subsidiene på konsesjonsruten, ville hjelpe til å finansiere brua, som var kostnadsberegnet til 2,2 milliarder kroner. Brua betyr en innkorting av E6 på 18 km og ei redusert reisetid på 20 minutter, til 61 km og 55 minutter. Byggingen av brua startet 18. februar 2013 og var planlagt å åpne sommeren 2017. Forsinkelser gjorde at brua ble åpnet 9. desember 2018.
Fasiliteter
Rullebanen var asfaltert, målte 904 x 30 meter og hadde baneretningen 01–19, der begge retninger hadde 815 meter tilgjengelig for avgang. Flyplassen lå på Framnes, 2 km fra sentrum. Flyplassen hadde drosjeholdeplass, bilutleie og parkeringsplass for 40 biler.
Trafikk
Narvik lufthavn, Framnes var nærmeste flyplass for innbyggere i Narvik og Ballangen kommuner, samt deler av Tysfjord og Hamarøy kommuner.
På grunn av nærheten til den mye større Harstad/Narvik lufthavn, Evenes, ble flyplassen stort sett benyttet av passasjerer som skulle reise til andre flyplasser i Nordland og Trøndelag, selv om Widerøe-rutene også korresponderte med SAS-flyvninger fra Bodø til Oslo.
Siste flyvning var Widerøes rute WF855 til Bodø, 31. mars 2017 kl 19:59. Flyet gikk noe senere, kl 20:34, på grunn av avslutningen på flyplassens historie.
Statistikk
Alle tall er fra Avinor.
Alvorlige hendelser
Den 29. september 2004 forsøkte den mannlige passasjeren Brahim Bouteraa fra Chlef i Algerie å styrte et av Kato Airs Fairchild Dornier 228-fly som var på vei fra Narvik lufthavn, Framnes til Bodø lufthavn med kaptein Stein Magne Lian (f. 1948), styrmann Kristian Andresen og seks passasjerer. Passasjeren slo til pilotene med en øks, og skjøv deretter stikka på flyet fremover slik at flyet gikk inn i et stup. Han ble overmannet av passasjerene Trond Frantzen og Odd Eriksen (1955–2023), og styrmannen, som fikk kontroll over flyet 30 meter over bakken og hindret at flyet styrtet ved Tverlandet. Mannen ble 23. juni 2005 av Hålogaland lagmannsrett dømt til 15 års fengsel for kapringen.
Den 27. september 2014 ble Brahim Bouteraa sendt ut av Norge, tilbake til Algerie, etter å ha sonet to tredjedeler av dommen.
Béchar (provins)
Provinsen Béchar (arabisk: ولاية بشار) er en av Algeries 48 provinser. Administrasjonssenteret er Béchar.
Solungen
Solungen kan vise til:
V – The Original Mini Series
V er en amerikansk science fiction-miniserie som gikk på NBC i 1983. Serien handler om den dagen jordens innbyggere fikk besøk fra verdensrommet. De besøkende kommer i gigantiske farkoster, ser ut som mennesker og hevder de kommer i fred. Men etterhvert viser det seg at de har meget onde hensikter. Serien er skapt av Kenneth Johnson og hovedrollene spilles av Marc Singer, Faye Grant, Jane Badler og Frank Ashmore. Den fikk to oppfølgere og en nyinnspilling (2009).
Seriens manusforfatter, Kenneth Johnson, var inspirert av nazismens fremvekst og fall når han skrev manuset til V. Han har også funnet inspirasjon hos Sinclair Lewis roman It Can't Happen Here, fra 1935.
Serien fikk liten oppmerksomhet i Norge, men den ble utgitt på video midt på 1980-tallet. I 1991 ble den vist på TV3.
Handling
Skapninger fra en annen verden ankommer jorden i en rekke gigantiske tallerkenformede farkoster. De ser nøyaktig ut som vanlige mennesker og virker å være vennligsinnede. Men etter å ha innyndet seg hos menneskeheten setter de gradvis sin djevelske plan ut i livet. Det første de gjør er å fjerne mennesker innen forskning og vitenskap – mennesker som utgjør en trussel overfor deres planer og som kan avsløre dem. Etterhvert blir flere og flere grupper forfulgt av de uteomjordiske og deres lakeier på jorden. Samtidig med disse forfølgelsene blir stadig flere mennesker skeptisk til den fascistiske samfunnsorden de skaper, samt påskuddene for stadige utrenskninger overfor "samfunnsfarer". Det dannes motstandsgrupper.
Oppfølgere
Miniserien ble i 1984 etterfulgt av den tredelte miniserien V - The Final Battle, og fra 1984 til 1985 ble den etterfulgt av V - The Series, en TV-serie på 19 episoder. I 2009 kom en nyinnspilling av den første serien.
Biskra (provins)
Provinsen Biskra (arabisk: ولاية بسكرة) er en av Algeries 48 provinser. Administrasjonssenteret er Biskra.
Charlotte Brontë
Charlotte Brontë (født 21. april 1816, død 31. mars 1855) var en engelsk forfatter, eldst av de tre Brontë-søstrene; Emily var den mellomste og Anne den yngste. Charlotte var den mest produktive. I 1845 utga de tre søstrene en diktsamling under mannlig pseudonym. Charlottes var «Currer Bell» slik at initialene hennes var intakte; «Bell» etter sognepresten Arthur Bell Nicholls som hun senere giftet seg med, mens «Currer» var etternavnet til Frances Mary Richardson Currer som hadde grunnlagt skolen deres.
Bakgrunn
Hun var det tredje av de seks barna til den irskfødte, anglikanske presten Patrick Brontë (1777–1861). Søskenflokken var: Etternavnet Brontë er gresk (Βροντή) og betyr «torden». Patrick endret etternavnet sitt fra det mer vanlige Brunty. Tre av Brontë-søstrene ble kjente forfattere: Charlotte, Emily og Anne. Broren Branwell (1817–48) ble kjent som maler. I mai 1821 flyttet morens søster, tante Elizabeth, inn hos dem, og i september samme år døde moren. I august 1824 begynte Charlotte på Clergy Daughters' School («prestedøtrenes skole»). I mai 1825 døde eldstesøsteren Maria av tuberkulose. Det samme gjorde ti år gamle Elizabeth måneden etter. Fra da av gikk barna på hjemmeskole og fikk undervisning av sin far og sin mors søster frem til 1830. I juni 1826 fikk Branwell en eske med tolv leketøyssoldater som inspirerte de fire gjenlevende søsknene til fantasi-rikene Glass Town, Angria og Gondal. De to eldste diktet om Glass Town og Angria; Emily og Anne fantaserte frem Gondal i 1831 mens Charlotte var borte på kostskole. I juli 1835 dro Emily til skolen Roe Head, der hennes undervisning ble betalt ved at Charlotte arbeidet der som lærer, men alt i oktober overtok Anne Emilys friplass ved skolen. De tre månedene borte fra Haworth gjorde Emily så syk at Charlotte fryktet for livet hennes. Fratatt muligheten til å søke tilflukt i fantasi-riket Gondal hun delte med søsteren Anne, ble Emily fysisk syk. Charlotte på sin side lengtet etter fantasi-riket Angria som utløp for sin fantasi og skaperevne.
Brontë-søsknene blandet seg lite med landsbybarna, men hadde ingen isolert barndom. De ble ivaretatt av morens søster og den vennlige, midaldrende hushjelpen Tabitha Aykroyd. Prestegården der de bodde, var et sted der folk støtt kom innom. Avgjørende var også Patrick Brontës syn på barneoppdragelse, helt uvanlig Wordsworth-aktig liberalt i viktoriatiden. Han oppmuntret barna til å farte fritt rundt om på heiene og plukke ut de bøkene de likte fra reolene. Han lærte dem å lese, og underviste i geografi, historie og matematikk. Av sin sparsomme lønn klarte han å skaffe barna de beste lærerne i området i kunst og musikk. Hans egen tidlige «ubeskrivelige glede» over å skrive, og hans kjærlighet til naturen bidro sterkt til at de utviklet et rikt indre liv.
Elizabeth Gaskell utga i 1857 en biografi om Charlotte Brontë, der hun forsvarte Brontë mot beskyldninger om umoral basert på romanen Jane Eyre. Under arbeidet fikk hun låne en pakke med Brontë-søsknenes tidligere arbeider. Gaskell skrev førti sider om disse, hovedsakelig ført i pennen av Charlotte, med en bitteliten, gnidrete skrift som var nesten umulig å tyde uten lupe. Gaskell nøyde seg trolig med å se gjennom de øverste, tidligste arbeidene - eventyr, dikt, skuespill - og avskrev resten som forståelige «kun for de små kvikke hodene de var ment for». Til sin forlegger skrev hun imidlertid: «De gir inntrykk av en skaperevne grensende til galskap». De minnet henne om noen manuskripter hun nylig hadde sett av William Blake, men i biografien sin skriver hun ingenting om den voldsomme skaperkraften hun ante i denne «wild, weird writing» («ville, sære skrivingen»). Og selv om Gaskell lot trykke en faksimile av første side i Charlottes fortelling The Secret («Hemmeligheten») i sin bok, nevner hun ingenting om handlingen, som dreier seg om utpressing, sjalusi og drap, menns nådeløse makt over kvinner, til og med hint om spebarnsdrap - emner særdeles upassende å ta opp for en tenåringsjente i viktoriatiden, attpåtil en prestedatter.
Lærer
I 1835 vendte Charlotte tilbake til skolen i Roe Head, denne gang sammen med Emily og for å arbeide som lærer. Slik betalte hun for Emilys skoleplass. Emily vantrivdes så sterkt at Charlotte fryktet for hennes liv, og i oktober tok Anne Emilys plass og likte seg bedre. Både Charlotte og Anne knyttet varige vennskaper med jenter de ble kjent med på skolen.
I 1836 sendte Charlotte noen av sine dikt til Robert Southey der hun nevnte sin ambisjon om å bli «berømt for alltid» som lyriker. Southey anerkjente i sitt svar hennes dikterevne (faculty of verse), men rådet henne til «å dikte for diktningens egen skyld...ikke for å bli berømt». I 1837 merkes det at hun slet med å skulle undervise når hun lengtet etter å fordype seg i sin drømmeverden. Etter hvert ble også Anne syk og deprimert av livet ved skolen, og flyttet hjem igjen til Haworth i desember 1837. I mai 1838 forlot Charlotte skolen pga depresjon, men vendte tilbake om sommeren og underviste frem til desember. Også Emily hadde en lærerpost denne vinteren. I 1839 kom Branwell tilbake til barndomshjemmet etter å ha oppgitt sin kunstnerkarriere. Charlotte tok en guvernantepost i tre måneder og skrev ellers en del. I 1841 planla hun og søstrene å drive en skole sammen ut fra den erfaringen de hadde opparbeidet seg. Flere brev som Charlotte skrev til venninnen Ellen Nussey, er bevart.
Faren fulgte i februar 1842 Charlotte og Emily til Pensionnat Heger i Brüssel der de tok timer for å forbedre sine språkkunnskaper. Oppholdet hos ekteparet Heger fikk stor betydning for Charlottes videre utvikling. Hun falt for Constantin Heger (1809-96) og knyttet seg sterkt til ham. Samtidig ble Branwell avskjediget pga uregelmessigheter i sine regnskaper. Tante Elizabeth døde i oktober, og etterlot hver av sine nieser en arv på £ 350. Charlotte og Emily kom hjem i november 1842, men Charlotte vendte tilbake til Brüssel i januar for å gi Heger og hans svoger timer i engelsk. Uten søsteren følte hun seg likevel ensom og ble tiltagende besatt av sin forelskelse i Heger, en erfaring som ga stoff til flere av hennes romaner. I Shirley er hovedpersonen Caroline, en kvinne så sjokkerende ukonvensjonell at hun elsker først, før hun er blitt fridd til, og for øvrig vrakes av mannen slik hun selv ble vraket av Heger. 1. januar 1844 dro Charlotte tilbake til Haworth der hun oppdaget at farens syn var i ferd med å svikte helt. Dette utsatte hennes planer for å starte en skole, og i november da hun annonserte etter elever, meldte ingen seg. Dette kan ha skyldtes at Haworth lå avsides, men også hennes brors dårlige rykte som alkoholiker.
Constantin Heger var den første utenfor familien som hadde tatt henne på alvor som intellektuell, og da hun dro hjem til Haworth, var hun overbevist om at de kom til å holde kontakten i brev. Men jo mer inntrengende hennes brev ble, jo mer trakk Heger seg unna, noe som fremkalte panikk i Charlotte. I januar 1845 beskrev hun sine følelser pinefullt tydelig. Han sluttet gradvis helt å svare, og 18. november 1845 fikk han en siste hilsen: «...jeg mister matlyst og søvn - jeg pines bort.» Da Hegers familie overlot fire brev fra Brontë til British Library i 1913, skapte det sensasjon at hun hadde følt så sterkt for en gift mann; men uten å kjenne Hegers brev, var det lett å avfeie brevene hennes som uttrykk for en overspent og irrasjonell, ugjengjeldt forelskelse. Hegers kone Zoe fortalte datteren at Heger hadde revet og kastet brevene fra Brontë, men Zoe hadde fisket dem opp av søppelkorgen og reparert dem med limbånd og tråd, før hun gjemte dem i smykkeskrinet sitt som bevis for at Brontës sterke følelser for mannen hennes, var ubesvarte. (Zoe Heger tenkte på skolens omdømme.) Imidlertid viser brevene tegn på å ha blitt brettet og gjenlest en god stund, så Heger kan godt ha beholdt dem hos seg over tid, selv om han lot være å svare på dem. I 1856 intervjuet Elizabeth Gaskell ham til biografien sin om Charlotte, og Heger leste opp utdrag fra brevene og lot henne kopiere dem. Etter at Brontë ble berømt, har kanskje Heger revurdert vennskapet deres og vært stolt over det. Men i 1845 opplevde han henne bare som et plagsomt bekjentskap. Hennes siste, ubesvarte brev der hun skrev hvordan minnene pinte henne, må ha ligget åpent på Hegers bord, for på siste siden har han i blyant skriblet ned adressene til noen lokale handelsmenn. Hennes hjerteskjærende rop om hjelp var da bare et kladdeark for ham.
Forfatterinne
I 1846 ble Poems utgitt av forfatteren «Currer, Ellis og Acton Bell», det vil si av Charlotte, Emily og Anne. Den inneholdt 21 dikt av Emily og Anne, og 19 av Charlotte. Den fikk to oppmuntrende anmeldelser, men bare to eksemplarer ble solgt. Ikke lenge etter sendte Charlotte sin roman Professoren til ulike forlag, men ble refusert. Den ble først utgitt i 1857. Hun skrev Jane Eyre fra august 1846 og fram til 19. august 1847, og den ble utgitt 19. oktober 1847 i tre bind under signaturen «Currer Bell».
I 1848 dediserte Charlotte andre utgaven av Jane Eyre til William Thackeray fordi hun ble så begeistret for Vanity Fair som han hadde utgitt samme året. Men uten at hun visste det, hadde Thackeray i likhet med romanskikkelsen Rochester, en sinnslidende kone som ble holdt innelåst, uten at Thackeray kunne få skilsmisse. Dermed gikk det snart rykter om at «Currer Bell» var en tidligere guvernante i Thackerays hjem som skrev romanen på bakgrunn av det som foregikk der. På tross av denne uheldige starten ville Brontë gjerne treffe forfatteren, og da hun besøkte London i desember 1849, møtte hun ham for første gang i et middagsbesøk. Brontës sjenerthet og skuffelse over at han fremstod som en helt alminnelig herre, gjorde henne nærmest stum. Thackeray på sin side skal ha uttalt at «''jeg led den ynkelige ydmykelse å se hennes idealbilde av meg svinne bort, etter hvert som alt forsvant inn i munnen på meg og ingenting kom ut, inntil mot slutten, da jeg forsynte meg med min femte potet, hun lente seg frem med hendene knuget sammen og tårevåte øyne, og hvisket: «Å, herr Thackeray! Ikke gjør det!''»» Neste møte falt heller ikke heldig ut. Thackeray inviterte henne hjem til seg til en middag for kvinnelige forfattere i juni 1850. Brontë var igjen så hemmet av sjenerthet at hun knapt sa noe, og de andre kvinnene viste tydelig forakt for hennes taushet og gammeldagse kjole. Thackerays datter Anne sa om middagen at «''det var en dyster og taus kveld. Alle ventet på den briljante konversasjonen som aldri kom i gang.''» En av damene henvendte seg til slutt direkte til Brontë og spurte henne om hun likte seg i London. Brontë svarte: «Ja; og nei.» Så ble det stille igjen. Brontë gikk tidlig, og de øvrige gjestene ble overlatt til seg selv da Thackeray brøt opp for å tilbringe resten av kvelden på klubben sin.
Ekteskap og siste tid
Den fjerde som fridde til Charlotte, var hennes fars sogneprest, Arthur Bell Nicholls (1817–1906). Det tok noen måneder å få faren hennes overtalt, men 29. juni 1854 giftet hun i Haworth kirke. Bryllupsreisen gikk til brudgommens hjemland, Irland. Han delte ikke sin kones intellektuelle liv, men hun skal ha gledet seg over å bli elsket for sin egen skyld, og over sine oppgaver som prestefrue. Hun fant tid til å begynne på nok en bok, Emma, men bare noen sider er bevart. I sitt svangerskap var hun plaget av sterk kvalme og døde, trolig av svangerskapskomplikasjoner, etter bare ni måneders ekteskap.
Den historisk sett mest berømte biografien av Charlotte Brontë er skrevet av Elizabeth Gaskell (1810–65), hvor The Life of Charlotte Brontë ble ett av biografens hovedverker. En av Gaskells hovedkilder var rundt 350 brev utvekslet mellom Charlotte og ungdomsvenninnen Ellen Nussey. Disse brevene hadde Charlottes mann bedt Nussey om å ødelegge etter Charlottes død for å skåne hennes ettermæle. Gaskell beskrev deres første møte i et brev: «Hun er underutviklet, tynn og mer enn et halvt hode mindre enn meg [med] rødlig ansikt, stor munn og mangler mange av tennene; alt i alt mindre pen.» Brontë la merke til Gaskells behov for å infantilisere henne og skrev til sin forlegger George Smith at «''hun virker som hun har bestemt seg for at jeg er en slags invalid. Hvorfor kan jeg ikke være like frisk som andre?''»
Matthew Arnold traff henne i 1850: «Jeg snakket med frøken Brontë (over tretti og lite pen, men med uttrykksfulle grå øyne).» Forleggeren hennes, George Smith, mintes sitt første inntrykk av henne: «''Hennes personlige fremtreden var interessant heller enn tiltrekkende. Hun var svært liten, med et merkelig gammeldags utseende. Hodet hennes virket for stort for kroppen. Hun hadde fine øyne, men ansiktet hennes var skjemmet av munnens linjer og av huden. Hun hadde lite av feminin sjarm.''»
Sigrid Bø
Sigrid Bø (født 14. februar 1946) er en norsk kulturforsker. Hun har arbeidet med kulturhistorie og kulturvern. Hun er professor emerita ved Universitetet i Sørøst-Norge (tidligere Høgskolen i Telemark). Blant hennes utvalgte publikasjoner er Lekamslyst: om erotikk i norsk folkedikting. Novus forlag, Oslo 2008.
Senkningsreaksjon
Senkningsreaksjon (SR) eller ofte bare kalt senkning er en blodprøve som gir et uspesifikt mål for inflammasjon (betennelse) og blir ofte brukt i screening-tester i undersøkelse av pasienter.
For å utføre testen må blod tilblandet koagulasjonshemmer, (oftest sitronsyre) plasseres i et tynt rør i stående stilling. Deretter måles hastigheten som erytrocyttene (røde blodceller) synker med, og svaret leses av etter en time. Da blodcellene ikke synker i et konstant tempo, kan man ikke måle i en halvtime og gange med to eller la det stå to timer og dele på to. Man må lese av etter en time. Alternativt må man standardisere prosedyren. Svaret opplyses i antall mm per time.
Når man har en betennelsesreaksjon i kroppen vil den høye andelen av fibrinogen i blodet føre til at de røde blodcellene lettere klistrer seg til hverandre. De røde cellene danner "pengeruller" (fransk rouleaux) som faller raskere enn røde blodceller som ligger enkeltvis.
SR blir økt av en hvilken som helst betennelse uavhengig av årsak og lokalisasjon. Den normale SR er litt høyere hos kvinner og er høy hos gravide.
Testen ble oppfunnet i 1897 av den polske doktoren Edmund Biernacki. I 1918 gjorde den svenske patologen Robin Fåhræus krav på samme oppfinnelse.
Bruk av SR
Selv om prøven ofte blir rekvirert (bestilt) er ikke SR noen god screening-test. Den gir svar med lav spesifisitet og usikker sensitivitet. Den har likevel vært svært mye benyttet og har gitt mye nytte, særlig før CRP-testen ble tilgjengelig. Forhøyet senkning sees ved et stort antall sykdommer, men for mange av disse kommer økningen for sent i forløpet til at sykdommen kan bli oppdaget så tidlig som ønskelig.
CRP er en raskere og muligens enklere test. I mange tilfeller er det ikke nødvendig å ta SR når man har tatt CRP. Ved bakterieinfeksjoner øker CRP mer og tidligere enn SR, og virusinfeksjoner gir liten økning med CRP. Senkningsreaksjonen er spesielt nyttig ved mistanke om sykdommene temporalisarteritt og polymyalgia rheumatica (hvor verdien kan passere 100 mm/t). Ved andre revmatiske sykdommer kan SR være en del øket for noen pasienter med såkalt "seropositiv" tilstand. Tilstander som mikrocytær anemi og nefrotisk syndrom er andre eksempler hvor man får forhøyet SR, mens CRP er normal.
Bruken av SR som screening-test på asymptomatiske (fremstår som friske) personer har begrenset verdi. Når man har mistanke om en betennelsestilstand, kan den ha en viss verdi, men som regel ikke utover det man får ut av et CRP-svar.
Ved proteinelektroforese kan det for pasienter med høy senkning påvises forandringer i proteinmønsteret som kan si noe mer om hva slags sykdom som forårsaker høy senkning.
Ferritin er et protein i blod og i lever som er et av de viktigste jernlagrene i kroppen. Hos en del pasienter med høy senkning vil ferritinanalysen være forhøyet uten at jernlagrene er øket.
Snowdonia
Snowdonia (walisisk Eryri) er et fjellområde og en nasjonalpark i Conwy og Gwynedd i det nordlige Wales. Området fikk nasjonalparkstatus i 1951, som den første av de tre walisiske parkene.
Navn og utstrekning
Det engelske navnet kommer fra Snowdon, som med en topp på 1 085 moh. er det høyeste fjellet i Wales. Mange tror at det walsisiske navnet, Eryri, kommer fra eryr, som betyr «ørn», men språkforskeren Ifor Williams har vist at det rett og slett betyr «høyland». I middelalderen ble tittelen Prins av Wales og Lord av Snowdonia (Tywysog Cymru ac Arglwydd Eryri) brukt av Llywelyn ap Gruffudd; bestefaren Llywelyn Fawr brukte tittelen ''Prins av nord-Wales og Lord av Snowdonia.
Før grensene til nasjonalparken ble bestemt, ble «Snowdonia» vanligvis brukt om et mindre område, først og fremst høylandet nord i Gwynedd rundt Snowdon-massivet, mens dagens nasjonalpark dekker et område mer enn dobbelt så stort, det strekker seg langt sørover inn i Meirionnydd. Dette ser man tydelig i guidebøker utgitt før 1951, som George Borrows Wild Wales (London 1862) og H. Carr og G. Listers The Mountains of Snowdonia (London 1925). I F.J. Norths Snowdonia (London 1949), som ble skrevet etter at det var bestemt å opprette en nasjonalpark i området, sier forfatteren at «da komiteen satte provisoriske grenser inkluderte de områder et stykke utenfor selve Snowdonia». Det opprinnelige Snowdonia inkluderer derfor fjellkjeden Snowdon og omkringliggende topper, Glyderau, Carneddau og Moel Siabod-gruppen. Det inkluderer ikke høydedragene sør for Maentwrog. Som Eryri (se over), har dette området en unik plass i walisisk historie, tradisjon og kultur.
Snowdonia nasjonalpark
Nasjonalparken ble opprettet i 1951 som den første i Wales og den tredje i England og Wales etter Peak District og Lake District. Den dekker 2 132 km², og har 60 km kystlinje.
Parken forvaltes av Snowdonia National Park Authority, som er sammensatt av lokale og nasjonale myndigheter. Hovedkvarteret ligger i Penrhyndeudraeth.
Som i andre britiske nasjonalparker er det både offentlig og privat eiendom i parken. Sammensetningen er:
Omkring 26 000 mennesker bor i nasjonalparken, og av disse kan omkring 58,6% snakke walisisk. Det er rundt 4,7 millioner besøkende og 10 millioner gjestedøgn årlig.