cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mikhail Speranskij
Fall fra makten
Rett før utbruddet av Napoleons angrep på Russland fikk tsaren ideen om å gjøre Speranskij til syndebukk, for å øke sin egen popularitet. Ved en slik manøver vant også tsaren sympati fra den konservative delen av befolkningen, de var ansett som regimets sterkeste støttespillere ved en invasjon fra det revolusjonære Frankrike. Speranskijs egne feil gav det endelige støtet, han var omgitt av spioner som rapporterte til tsaren om hans kritikk av keiserens handlinger, blant dem at han rådet Aleksander I til å ikke ta kommando over styrkene under det forventede angrep fra Napoleon.
En rekke personer ved hoffet, blant de storhertuginne Katharina Pavlovna, Ignaz Aurelius Fessler, Nikolaj Karamzin og den finske (opprinnelige svenske) greven Gustaf Mauritz Armfelt intrigerte for å involvere Speranskij i beskyldninger om landsforræderi. Tsar Aleksander støttet ikke beskyldningene, men han gjorde Speranskij ansvarlig for egen manglende popularitet og i mars 1812 ble han avsatt fra sin stilling.
Videre karriere under Nikolaj I
Mikhail Speranskij ble igjen tatt inn som embetsmann i 1816, da som generalguvernør over Sibir og i 1821 ble han igjen medlem av statsrådet. I 1826 ble Speranskij av tsar Nikolaj I utnevnt som leder av andre kontor i det keiserlige kanselli, ansvarlig for utarbeidelse og publisering av landets lover. Mikhail Speranskijs arbeide med lovverket gav som resultat at Russlands samlede lover ble publisert i 1833.
Mikhail Speranskij døde i St. Petersburg den 23. februar 1839. Etter sin død ble han brukt av den store russiske dikteren Leo Tolstoj som en av karakterene i romanen Krig og fred.
Grunnkretser i Lierne kommune
Grunnkretser i Lierne kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Lierne kommune i Trøndelag, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Cetoniini
Gullbasser (Cetoniini) er middelsstore, oftest praktfullt fargerike, metallglinsende biller. I Norge finnes 3 arter, de fleste i denne gruppen er fra varmere land.
Levevis
En del gullbasser, deriblant de norske artene, kan fly med lukkede dekkvinger i stedet for å måtte ha dem sperret opp og ut til sidene. Det kommer av at dekkvingenes kant på siden har en utskjæring som gir plass for vingebevegelsene, som bildet oppe til høyre viser.
Habitat
De voksne av mange arter besøker ofte blomster i godt vær, men holder seg skjult når det er overskyet - dette gjelder for de nordlige artene, men neppe for arter som lever i ørkenstrøk. De eter pollen. Larvene lever ofte av vedmuld inne i hule trær, men noen holder til for eksempel i maurtuer. Larvene er store og hvitaktige med gulbrunt hode og sterke kjever, små men velutviklede ben og sparsomt behåret.
Korea National Park Service
Korea National Park Service er et myndighetsorgan i Sør-Korea underlagt landets miljøverndepartement, som har ansvaret for 19 av landets 20 nasjonalparker. Innenfor arbeidsoppgavene til KNPS ligger det å utvikle og etablere fasilitetene i parkene for å gjøre de lettere tilgjengelig for publikum, samt å sørge for informasjonsmateriale om parkene. KNPS ble etablert i 1987 og opererer blant annet en egen politistyrke.
Ansvaret for Hallafjellet nasjonalpark ligger ikke til KNPS, men til Jejus egne myndigheter.
Opprinnelig var myndighetsorganet underlagt Anleggsdepartementet, siden 1991 Innenriksdepartementet, og siden 1998 Miljøverndepartementet.
KNPS ledes av Eum Hong-woo
Johan Ferrier
Johan Ferrier (født 12. mai 1910, død 4. januar 2010) var en surinamsk politiker, og var Surinams første president etter at Surinam ble uavhengig fra Nederland. Han var også den siste guvernøren før uavhengigheten. Han var guvernør fra 1968 til 1975, og president fra 1975 til 1980, da han ble avsatt i et militærkupp.
Thule Island
Thule Island, også kjent som Morrell Island, er ei ubebodd øy i øygruppen Sør-Sandwichøyene, som administreres av det britiske oversjøiske territoriumet Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene. Thule Island utgjør den sørlige delen av Sør-Sandwichøyene sammen med Cook Island og Bellingshausen Island under navnet Southern Thule.
Øya ble oppdaget i 1775 av James Cook og har fått sitt navn fra gresk mytologis Thule etter øyas avsidesliggende beliggenhet.
Argentina etablerte forskningsstasjonen Teniente Esquivel i Ferguson Bay på sørkysten av øya 25. januar 1955 i forbindelse med sitt suverenitetskrav på øygruppen. Forskningsstasjonen ble evakuert i januar 1956 på grunn av et vulkanutbrudd. I 1976 ble en forskningsstasjon, Corbeta Uruguay, etablert på lesiden av øya (sørøstkysten). Britene oppdaget den argentinske stasjonen i 1976 og protesterte via diplomatiske kanaler. Stasjonen ble okkupert av britene etter Falklandskrigen og deretter fjernet 20. juni 1982.
Gaustad
Gaustad er et strøk i bydel Nordre Aker i Oslo. Her bor det 1 115 mennesker over to roder pr 2009.
Beliggenhet
Strøket er avgrenset av Sognsvannbekken i vest, Ring 3 i sør, John Brandts vei og en forestilt rett linje sørover for denne i øst og Nordmarka i nord.
Dermed ligger strøkene Ris i vest, Vinderen i sørvest, Gaustadbekkdalen i sør, og Sogn i øst.
Gaustad stasjon ligger strengt tatt på Vinderen siden den er sør for ringveien.
Bebyggelse
Gaustad har både sykehusene Rikshospitalet og Gaustad sykehus, samt boligområder som ligger helt inntil Nordmarka, oppunder Vettakollen og Sognsvann. Gaustad har gatenavn som Sognsvannsveien, Gaustadalléen og Gaustadveien.
Pommerske krigen
Pommerske krigen var en krig mellom Sverige og Preussen fra 1757-1762, den sammenfalt dels med syvårskrigen som involverte flere andre europeiske stater. Bakgrunnen for konflikten var et svensk ønske om å få tilbake områder i Pommern som landet måtte avstå i 1720, Sverige fikk også støtte fra sine allierte Frankrike og Russland. Den svenske krigsinnsatsen var imidlertid dårlig basert og slett forberedt og endte med at landets styrker måtte trekke seg tilbake og undertegne separatfred med Preussen i Hamburg den 22. mai 1762
St. Johanneslogen St. Olav til det gyldne Kors
St. Johanneslogen St. Olav til det gyldne Kors er en frimurerlosje i Den Norske Frimurerorden (St. Johannesloge nr. 25). Losjen ble opprettet 11. mai 1950 i Lillehammer. Losjens valgspråk er «Per Crucem ad Lucem» (Gjennom korset mot lyset). Som St. Johannesloge arbeides det i de tre første gradene (av ti/tolv) i det det svenske system.
Josephine til Danmark
Josephine til Danmark (Josephine Sophia Ivalo Mathilda), prinsesse til Danmark, komtesse av Monpezat (født 8. januar 2011 på Rigshospitalet i København) er annen datter og fjerde barn av kronprins Frederik av Danmark og kronprinsesse Mary. Hun er nummer fem i arvefølgen til den danske tronen.
Maringá
Maringá er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Josephine til Danmark
Hun ble født kl. 10.56, 26 minutter etter sin tvillingbror prins Vincent. Prinsessen og hennes bror ble døpt den 14. april 2011 i Holmens Kirke i København.
St. Johanneslogen St. Olav til det gyldne Kors
Våpenskjoldets hovedfelt er todelt med et Olavskors i gull på rød bunn, øverst og Olavsrosen i rødt på gull bunn nederst.
Den tidligere St. Johanneslogen Kolbein til den opgaaende Sol virket i Lillehammer mellom 15. november 1891 og 1903, og ble i 1915 reaktivisert til Oslo.
En broderforening ble deretter grunnlagt den 11. november 1918, underlagt St. Halvard til den flammende Stjerne, som var en av de humanitære losjer av St. Johannes. Den 11. september 1933 ble den opphøyd til deputasjonslosje, og i 1950 ble den selvstendig losje.
Losjen holdt i mange år til i mansardetasjen i Storgaten over restaurant Floris hvor taffelet etter møtene ble holdt. På 1960-tallet var tiden inne for å kjøpe seg sitt første hjem; "Gamle Banken", (i dag Kulturhuset Banken) i krysset Bankgaten/Kirkegate ble bl.a. drøftet, men man fant ut at løftet ville bli for stort i tillegg til at bygget ifølge mange var alt for prangende og tydelig i bybildet. Valget falt til slutt på Mathisensgt. 1, et av byens eldste hus, som til slutt ble kjøpt i 1969. Den ble pusset opp i 1973/1974 og et tilbygg ble oppført i 1992/1993. Huset fungerte som VIP-klubb for nasjonale og internasjonale gjester under Vinter-OL på Lillehammer i 1994.
Fremtredende medlemmer
For Anders Sandvig, tannlegen og grunnleggeren av Maihaugen se St. Johanneslogen Kolbein til den opgaaende Sol. Arne Øglænd (f. 1909 i Sandnes. d 1989 i Lillehammer), jurist som ble headhuntet til Lillehammer av selskapet P.T. Helleberg etter at han hadde avlagt embedseksamen. Arne Øglænd ble tatt opp som frimurer i Stavanger og adoptert til losjen på Lillehammer, han ble valgt til Ordførende Mester i 1968 og beholdt vervet helt til 1984. I nyere tid er han en av dem som har sittet lengst i dette embedet i hele landet.
Leif Solberg (f. 1914 i Lillehammer). Organist, dirigent og ikke minst komponist. Ved siden av en omfattende musikalsk karrière var Leif i en årrekke losjens faste organist og dirigent for losjens kor. Som én av 27 bærer Solberg Den norske Frimurerordens hederstegn.
Olemic Thommessen (f.1956 i Lillehammer). Utdannet jurist, Høyres stortingsrepresentant for Oppland siden 2001, Stortingets president 2013-2018.
Einar Henriksen (f. 1939 i Hammerfest). Tidl. Gudbrandsdalens politimester. (Embede:1983-2009).
Anders Huse (f. 1939) Eier og utvikler, sammen med sin kone Kari, av Hunderfossen Familie Park siden begynnelsen, tidlig på 1980-tallet.
Nathu La
Nathu La (tibetansk: རྣ་ཐོས་ལ་, nepali: नाथू ला, kinesisk: 乃堆拉山口, pinyin: Nǎiduīlā Shānkǒu, hindi: नाथूला दर्रा) er et fjellpass i Himalaya på grensen mellom Kina og India, som forbinder den indiske delstat Sikkim med Tibets sydlige deler.
Nathu betyr «lyttende ører» og La betyr «pass» på tibetansk.
Passet ligger 4.310 meter over havet og var i mange århundrer en viktig handelsvei, – den kan betraktes som et ledd av en sørlig utløper av Silkeveien. Passet var viktig for handelen mellom Tibets større handelssentra som Lhasa og Shigatse og havnene i Britisk India, særlig Calcutta ved elven Hooghly.
Handelen tiltok særlig etter 1815, da britene annekterte Sikkim, Nepal og Bhutan. I desember 1893 ble det det inngått en handelsavtale mellom det britiskdominerte daværende kongerriket Sikkim og Tibet, som garanterte vareutvekslingen over Nathu La.
Passet ble midlertidig stengt etter opprøret i Lhasa i 1959, og erklært permanent stengt i 1962 etter de kinesisk-indiske grensestrider. Det ble gjenåpnet den 6. juni 2006.
Hanestad
Hanestad er et sogn og ei grend i Rendalen kommune i Østerdalen, ca. 266 kilometer fra Oslo. Hanestad ligger i Glåmas dalføre mellom Atna og Alvdal, og er den eneste delen av Rendalen kommune som ikke ligger i Renavassdraget.
På Hanestad finnes Hanestad stasjon, bensinstasjon/servicesenter, vertshus, Bjøntegaard leirskole og Hanestad kirke. Befolkningen har gått ned fra 70 personer i 1999 til 40 i 2017. Rørosbanen, Glåma og riksvei 3 passerer gjennom bygda.
Seks kilometer nord for Hanestad renner Tegninga ut i Glåma, her kan man finne vannfallet Tegningfallet. Tyve kilometer nord for Hanestad ligger Jutulhogget, en av Nord-Europas lengste canyoner.
Aleksandr Alekhin
Aleksandr Aleksandrovitsj Alekhin (russisk: Александр Александрович Алéхин) (født i Moskva, død 24. mars 1946) var en russisk sjakkspiller som hadde verdensmestertittelen i to perioder.
17 år gammel vant Alekhin det russiske amatørmesterskapet i St. Petersburg med tolv seire, to remis og to tap. I 1914, etter at Alekhin hadde kommet på tredjeplass bak Emanuel Lasker og José Raúl Capablanca i en turnering i St. Petersburg, ble han utnevnt av tsar Nikolai II til en de fem opprinnelige stormestrene, Emanuel Lasker, José Raúl Capablanca, Aleksandr Alekhin, Siegbert Tarrasch og Frank Marshall. Alekhin bodde etter hvert i flere forskjellige land og snakket russisk, fransk, tysk og engelsk.
Verdensmestertittelen
I 1927 vant han verdensmestertittelen fra Capablanca, en stor overraskelse i hele sjakkverdenen. Etter denne seieren var han den dominerende spilleren i lang tid. Han tapte bare 7 av 238 turneringspartier i perioden 1927–1935.
I 1935 tapte han tittelen til Max Euwe, men vant tittelen tilbake i 1937. Han spilte ikke flere tittelkamper og beholdt tittelen frem til sin død.
Åpningsteori
Flere sjakkåpninger og varianter har fått navn etter Alekhin. Alekhins forsvar (1. e4 Nf6) er den viktigste.
Eddie Kendricks
Edward James Kendrick (født 17. desember 1939, død 5. oktober 1992; med tilnavnet «Corn» (mais) på grunn av sin forkjærlighet for maisbrød) var en soul-/rhythm-and-blues-sanger fra USA, en av grunnleggerne av Motown-gruppa The Temptations. Han sang førstestemmen på blant annet «The way you do the thing you do», «Get Ready» og «Just My Imagination». På 1970-tallet hadde han også en del hits som soloartist.
Kendricks begynte tidlig å synge. Som ung var han med i det lokale kirkekoret. 16 år gammel gikk han sammen med kameratene Paul Williams, Kel Osbourne og Willie Waller om å lage doo-wop-gruppa The Cavaliers. Da de seinere flytta til Detroit, skifta de navn til The Primes og blei nokså populære lokalt. Gruppa blei oppløst i 1961, og Kendricks og Williams slo seg da sammen med sangere fra The Distants. Dette blei The Temptations, som fikk kontrakt med Motown.
The Temptations blei tidlig anerkjent for sin flotte sang, sine harmoniske arrangementer og sitt elegante sceneshow. Det tok imidlertid noen år før de store hitlåtene kom, men når dette skjedde, etablerte de seg som den mest suksessrike vokalgruppa på 1960-tallet. Kendricks var førstetenor, men han er mest kjent for sin klare falsett. Han hadde førstestemmen på blant annet «Dream Come True» (1962), «The Way You Do the Things You Do» (1964), «I'll Be in Trouble» (1964), «The Girl's Alright With Me» (1964), «Girl (Why You Wanna Make Me Blue)» (1964), «Get Ready» (1966), «Please Return Your Love to Me» (1968) og «Just My Imagination» (1971). I gruppas funk-periode hadde de ofte lange melodier, der alle sangerne hadde sine partier som førstesanger, blant annet Grammy-vinneren «Cloud Nine» (1968), «I Can't Get Next to You» (1969) og «Ball of Confusion» (1970). Kendricks sang også den mannlige hovedstemmen på duetten «I'm Gonna Make You Love Me» (1968), som de spilte inn sammen med Diana Ross & the Supremes. Han er videre i front på The Temptations' kjente versjon av juleklassikeren «Rudolph the Red-Nosed Reindeer» (1968).
I gruppa hadde Kendricks ansvaret for de fleste vokalarrangementene. Han var også medkomponist på mange av gruppas låter. I tillegg til dette var han ansvarlig for sceneantrekkene.
Kendricks forlot The Temptations i 1971 etter en lang periode da han ikke trivdes med gruppas utvikling. Han likte dårlig overgangen til funk og psykedelisk soul og foretrakk de rolige balladene fra den første tida. Han kom heller ikke godt overens med kollegene Otis Williams og Melvin Franklin – og heller ikke med Motown-direktøren Berry Gordy. Den siste låten han spilte inn med The Temptations var «Just My Imagination (Running Away with Me)» i 1971. Den nådde toppen av listene i USA omtrent samtidig som Kendricks lyktes å få en solokontrakt med Tamla, som var eid av Motown.
Solokarrieren var nokså slapp, men Kendricks fikk et visst innpass på discoklubber, og i 1973 fikk han en listetopp med «Keep on Truckin'». Han hadde noen flere populære låter, men interessen var svinnende både hos publikum og plateselskap. I 1978 tok han overgang først til Arista Records, og så til Atlantic Records, uten særlig effekt. Stemmen blei også dårligere på grunn av utstrakt røyking.
I 1982 var han med på en gjenforeningsturne med The Temptations, og i 1988 spilte han inn ei plate med David Ruffin, som hadde vært sentral i gruppa en periode. I 1989 blei The Temptations innvotert i Rock and Roll Hall of Fame. Kendrick og Ruffin slo seg da sammen med Dennis Edwards og danna gruppa Ruffin/Kendrick/Edwards, Former Leads of The Temptations. De rakk å turnere litt før Ruffin døde av en overdose i 1991. Samtidig fikk Kendrick diagnosen lungekreft, og han døde 5. oktober 1992.
Dubland
Dubland (1886: Dobland) er et gards-, steds- og familienavn som stammer fra Varhaug i Hå kommune i Rogaland. Gården Dubland hadde materikkelnummer, gnr 42 bnr 15-24, og et areal ca. 56 da.
Garden ble utskilt fra garden Sør-Varhaug og fikk eget bruksnummer på 1850-tallet av Ole Olsen Bratland (f. 5. november 1825) som bureiste på Dubland og gav garden navn. Ola tok også navnet Dubland som etternavn og er dermed første person i historien med dette etternavnet.
Ola overlot garden til sin sønn Ommund (f. 12. mai 1863) som igjen overlot den til sin sønn Jon (f. 26. oktober 1902).
Jon var siste bruker og garden ble solgt til kommunen i 1967/68 for utbygging av boliger. Dette var den første boligfeltutbyggingen på Varhaug. Mye av stasjonsområdet (sentrumsområdet) ligger på jord som ble videresolgt fra Dubland. Jærbanen ekspropierte også fra garden da banen ble anlagt.
Art Institute of Chicago
Art Institute of Chicago («Chicagos kunstinstitutt») er et av de fremste museer i USA. Museet ligger sentralt i Chicago med adresse 111 South Michigan Avenue og er særlig kjent for sin samling av impresjonister, postimpresjonister og amerikansk kunst, herunder skulptur, arkitektur og design. I tillegg har museet en egen fløy som viser våpen og rustninger fra middelalderen og renessansen.
Bygningen som i dag huser museet ble åpnet i 1893, og ble bygget med sikte på at Art Institute skulle flytte inn i denne. Men den ble først brukt til verdensutstillingen i Chicago dette året, kalt World's Columbian Exposition, en utstilling som blant annet viste en kopi av Gokstadskipet.
I 1999 ble det besluttet at bygningen skulle bli gjenstand for en større utvidelse, som blant annet skulle huse moderne kunst. Den nye fløyen, som kalles The Modern Wing, ble tegnet av den italienske arkitekten Renzo Piano, og ble innviet i 2009.
Av nordiske kunstnere er blant annet Danmark er representert med bildet Klosteret San Lorenzo fuori le mura av Christoffer Wilhelm Eckersberg (1824) og Norge med Thomas Fearnleys Pergola med appelsiner, ca. 1834 og en rekke bilder av Edvard Munch.
Office Publisher
Microsoft Office Publisher eller bare Publisher er et dataprogram utviklet av Microsoft. Programmet blir brukt til tekst- og bildeutforming.
Anneli Jäätteenmäki
Anneli Tuulikki Jäätteenmäki (født 11. februar 1955 i Lappo) er en finsk politiker som representerer Centern.
Hun var medlem av Finlands riksdag fra 1987 til 2004, justisminister i Esko Ahos regjering fra 1991 til 1995, partileder fra 2002 til 2003 og Finlands statsminister fra 17. april til 18. juni 2003. Jäätteenmäki var Finlands første kvinnelige statsminister, men ble tvunget til å gå av etter bare to måneder, da hun ble anklaget for å ha løyet om hemmelige dokumenter angående Finlands Irak-politikk.
Jäätteenmäki var medlem av Europaparlamentet fra 2004 til 2019.
Hun er utdannet jurist fra Helsingfors universitet. Hun har vært kommuneadvokat i Lappo.
Boss Nigger
Boss Nigger er en amerikansk westernfilm fra 1975 regissert av Jack Arnold. Filmen handler om den afroamerikanske dusørjegeren, «Boss Nigger» og hans medhjelper Amos, som kommer ridende inn i en småby på jakt etter rømt forbryter. Da de oppdager at byen ikke har noen sheriff, tar Boss Nigger selv den posisjonen etter å ha klart å lure byens borgermester. Hovedrollen spilles av Fred Williamson. Williamson har også skrevet manus samt medvirket som produsent for filmen.
Handling
To mørkhudede dusørjegere, Boss og Amos, oppdager en vogn under angrep av banditter. De griper inn og redder Clara Mae, en mørkhudet kvinne. Etter å ha inspisert likene, oppdager dusørjegerne blant annet et brev fra en borgermester fra den nærliggende byen San Miguel. De to dusørjegerne tar med Clara Mae til sikkerhet i San Miguel, og møter borgermester Griffin. Boss og Amos blir ansatt som sheriff i byen, og begynner raskt å utsende bøter eller fengsel dersom innbyggerne kaller en av dem en "nigger" offentlig. Boss møter snart Miss Pruit (spilt av Barbara Leigh) en hvit lærer, som opprinnelig fornærmer Boss ved å snakke om de gode minner hun har rundt familiens mørkhudede slaver. Men de utvikler etter hvert en romantisk interesse for hverandre.
Boss og Amos dreper et gjeng-medlem og arresterer to til. Med en fange blir drept når han forsøker å unnslippe byen assistert av ordføreren. Jed og hans fredløse gjeng forsøker deretter å hjelpe flere fanger til å rømme ved å ødelegge en vegg i et fengsel ved hjelp av dynamitt. Kort tid senere blir Clara Mae kidnappet, og ført vekk av Jeds håndlangere. Men et meksikansk barn ved navn Poncho (som Boss tidligere hadde blitt venn med) blir drept. Boss forsøker å møte Jed og gjengen hans ved deres skjulested, men blir selv kidnappet, bundet fast og torturert. Amos klarer å redde ham, og de planlegger deretter et bakhold mot Jed. De planter sprengstoff, og planlegger hvor de kan gjemme seg for å skyte mot bandittene.
Om filmen
Boss Nigger har fått brukbar omtale hos filmkritikere i The New York Times og Time Out. Leonard Maltin gav den 2 av 4 stjerner.
HMR
HMR kan blant annet vise til:
Sebastian Warholm
Sebastian Warholm (født 31. desember 1995) er en norsk skuespiller fra Oslo. Han har røtter i Brønnøysund og Alta.
Skuespillerkarriere
Han har også spilt Edwin i musikkvideoen til The BlackSheeps sin låt med samme navn. I 2014 og 2015 var Warholm skuespiller i Nissenrevyen.
Etter videregående skole tok Warholm utdannelse ved skuespillerlinjen ved Teaterhøgskolen, som er en del av Kunsthøgskolen i Oslo.
I februar 2023 spilte Warholm en av hovedrollene i Brageteaterets oppsetning Stor cis-energi. Aftenpostens anmelder skrev rosende om hans rolletolkning:"«Sebastian Warholm spiller læreren med følelsene utenpå kroppen. (---) Sebastian Warholm forsvarer sin karakter, men lar den likevel være tvetydig. Det gjør forestillingen enda mer nyansert enn både manus og debatten legger opp til.»."
Annet
I 2009 druknet han nesten under en ferie på Gran Canaria, men ble reddet av en ukjent nordmann. Han har slitt med ettervirkninger etter ulykken.
Nedre Målselv
Nedre Målselv er ett av fire statistiske delområder i Målselv kommune i Troms. Området omfatter den nordvestlige delen av kommunen, langs Målselvfjorden og Målselvas nedre del og utløp. Området har et areal på 515,1 km².
Delområdet består av følgende 13 grunnkretser (innbyggertall 2011):
Utvikling i folketallet de senere år:
Haugland (Bergen)
Haugland er en liten bygd i Bergen, et gårdslandskap mellom Åsane og Ytre Arna. Stedet ligger ved Gaupås i Arna.
Her finnes Haugland bedehus, i tillegg til Haugland skule.
Maripá
Maripá er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Schwarza-demningen
Schwarza-demningen (tysk: Schwarzatalsperre) er en demning som regulerer innsjøen Schwarzabecken i elva Schwarza, beliggende i Landkreis Waldshut i Regierungsbezirk Freiburg, langt sør i Schwarzwald i det sørvestlige i Tyskland. Demningen ligger 723 meter over havet.
Demningen er en gravitasjonsdam i betong. Den er 43 meter høy og 158 meter lang. Oppdemmet vannmasse er inntil 1,29 millioner m³. Demningen ble reist 1929-31.
Schwarzabecken er et svært lite reservoar med største areal på bare 20 hektar. Tilførselen kommer derimot fra et nedbørfelt på 20,54 km². Demningens formål er å danne nedre reservoar for Häusern vannkraftverk, samt forsyne vannmasser videre nedover til Witznau vannkraftverk via en underjordisk tilførselstunnel.
Gnathocera
Gnathocera er en slekt av biller som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Middelsstore (15-20 millimeter), litt flate, gul- eller brunaktige gullbasser.
Levevis
Larvene lever i jorda. Det har ennå ikke lykkes å avle fram disse i fangenskap. De voksne billene finnes ofte mellom høyt gress.
Utbredelse
Artene er utbredt i Afrika.
Aérospatiale-BAC Concorde
Aérospatiale-BAC Concorde (ofte referert til bare som Concorde) var et turbojet-drevet supersonisk passasjerfly. Flyet var et resultat av et anglofransk samarbeid, hvor britiske BAC og franske Aérospatiale samarbeidet om å utvikle flyet. Concorde fløy første gang i 1969 og ble satt inn i rutetrafikk i 1976.
Concorde fløy faste transatlantiske flygninger fra London og Paris til New York og Washington D.C. Overlydsflyet var i stand til å fly disse strekningene på halvparten av den tiden vanlige kommersielle jetfly brukte.
Selv om flyet var i drift i 27 år, ble kun 20 maskiner bygget. Salget kunne derfor ikke forsvare utviklingskostnadene, og de to produsentene led store økonomiske tap. Den britiske og franske staten anså det likevel som viktig å opprettholde driften av Concorde, og subsidierte derfor Air France og British Airways, de to operatørene av flytypen, for å sikre fortsatte flygninger. Dette skulle likevel vise seg ikke å være tilstrekkelig. I kjølvannet av flytypens eneste fatale ulykke i 2000 og krisen i flybransjen like etter terrorangrepet 11. september 2001, fant begge operatørene ut at videre drift ville være umulig. Concorde hadde dermed sin siste flygning den 26. november 2003.
Overlydsflyet Concorde ble sett på som en teknologisk triumf innen moderne passasjerfly og står igjen i dag som et ikon innen flyhistorien. Utviklingen av Concorde bidro også til mange teknologiske nyvinninger som brukes i dagens passasjerfly.
Utvikling
Det var først på 1950-tallet at interkontinentale flygninger ble virkelig effektive, da jetalderen kom for fullt med blant annet pionérflyet Boeing 707, som reduserte tiden på langdistanseflygninger betydelig. I kjølvannet av utviklingen som hadde foregått innenfor den militære luftfarten med nyskapende og raske fly med bedre flygeegenskaper, ønsket man å overføre disse nyvinningene til den sivile passasjertrafikken. På midten av 1950-tallet ble deltavinge-bombeflyet Avro Vulcan utviklet, og britiske flyingeniører blant annet hos Bristol Aeroplane Company, som f.o.m 1960 ble en del av British Aircraft Corporation (BAC), begynte i kjølvannet av Vulcan-flyets operasjoner å planlegge et sivilt passasjerfly med bakgrunn i Olympus-motorene som ble utviklet for Avro Vulcan.
I 1956 ble The Supersonic Transport Aircraft Committee (STAC) opprettet i Storbritannia, en komité som skulle finne ut om det var mulig å bygge et supersonisk fly for passasjertransport. På slutten av 1950-årene var det ikke bare STAC og Storbritannia som hadde planer om et slikt fly, men også Frankrike, USA og Sovjetunionen. Disse landene satte i gang flere lignende prosjekter basert på samme behov som britene, disse prosjektene var i stor grad finansiert av de respektive landene. Sovjetunionens planer skulle for øvrig resultere i «søsterflyet» til Concorde, som ble til Tupolev Tu-144.
Samarbeid mellom to nasjoner
Både Frankrike og Storbritannia hadde hver for seg satt samme mål om å utvikle et overlydsfly som kunne krysse Atlanterhavet på rundt tre timer, men det franske Sud Aviation og britiske BAC (som begge var statseide flyfabrikker) kom til den konklusjon at oppgaven var for stor til at de kunne løse den hver for seg. Begge selskaper hadde på dette tidspunktet arbeidet med to ulike prototyper, hvor BAC arbeidet med Bristol 223 og Sud Aviation med Super-Caravelle. Men den britiske regjeringen vedtok at BAC måtte søke internasjonalt samarbeid grunnet de høye omkostningene ved utviklingen. Flere forsøk ble gjort, men det var bare Frankrike og Sud Aviation som viste genuin interesse. Samarbeidet som fulgte dette var i begynnelsen mer en internasjonal traktat enn en kommersiell avtale, og det første utkastet til denne traktaten ble signert den 28. november 1962.
De to selskapene ønsket i starten å samarbeide om både et mellom- og langdistansefly, men grunnet liten interesse ble planene for mellomdistanseflyet droppet. Begge de to lands flyingeniører gikk deretter sammen om å løse utfordringene som lå i et nytt passasjerfly som kunne fly i overlydsfart. Utfordringene lå ikke bare i hurtighet, men også i det at flyet måtte ha en tilstrekkelig lastekapasitet til rundt hundre passasjerer med bagasje samt en kapasitet til å frakte nok drivstoff for å kunne gi det en tilstrekkelig rekkevidde.
Arbeidsfordeling
Ifølge en avtale som ble skissert av de to statene på starten av 1960-tallet skulle britiske BAC og franske Aérospatiale begge stå for selve produksjonen av flytypen, en produksjon som ville foregå på de respektive selskapenes egne fabrikker, mens Rolls-Royce og franske SNECMA skulle konstruere Concordes motorer.
Følgende BAC-fabrikker var involvert på britisk side: BAC-fabrikken i Preston hadde ansvaret for luftinntakene til motorene. En fabrikk i Hurn monterte nesepartiet. Den fremste og bakerste delen av skroget ble montert i Weybridge (der G-BBDG nå er utstilt). Også haleroret ble satt sammen i Weybridge, mens motorhuset ble montert i Filton. BAC hadde også ansvaret for følgende komponenter: Elektrisk anlegg, oksygensystem, drivstoffsystem, motorinstrumentering, motorkontroller, brannslukningssystemer og de-ising.
Aérospatiale hadde ansvaret for den midtre delen av skroget og vingeseksjonene ved sine fabrikker i Marignane, Bouguenais, St. Nazaire, Bourges og Toulouse. De sto også for de hydrauliske systemene, flygekontroller, luftkondisjonering og radio- og navigasjonssystemer.
Oppfinnelser og nye tekniske løsninger
Da utviklingen var på sitt mest intense på midten av 1960-tallet, var over 200 000 mann og i overkant av 600 ulike bedrifter involvert i prosjektet, hvor en stor del av disse var engasjert med motorene. Utgangspunktet ble lagt til Olympus-motorene, som var blitt utviklet og senere testet og produsert til de britiske bombeflyene av typen Avro Vulcan. Olympus-motoren var ikke av typen turbofan slik som den mest utbredte motortypen på datidens jetdrevne passasjerfly, men av typen turbojet med etterbrenner, som var utbredt innenfor det militære på grunn av dens større kraftpotensiale. Det var nettopp dette potensialet som kunne bidra til at det prosjekterte flyet kunne nå supersoniske hastigheter.
Det neste problemet som møtte ingeniørene var farten som motorene skapte, og som potensielt kunne gi flyet en toppfart på rundt 3 000 km/t og samtidig en problematisk varmefriksjon på grunn av luftmotstanden. De daværende materialene som ble brukt i byggingen av ordinære fly på denne tiden var i utgangspunktet ikke gode nok til å takle disse ekstreme temperaturene, og den nærmeste løsningen lå i lettvektsmaterialet titan, som til slutt ble forkastet på grunn av at det var for kostbart. For å finne balansen mellom vekt og evnen til å motstå ekstreme temperatursvingninger ble det besluttet å bygge Concorde av aluminiumslegeringen duraluminium. Dette materialet kunne for øvrig ikke bli varmere enn 127 °C hvis det fortsatt skulle bevare sine strukturelle egenskaper, og ut ifra beregninger måtte ingeniørene finne en tilstrekkelig marsjfart slik at motorene og resten flyet kunne fungere optimalt. Denne marsjfarten ble derfor satt til mach 2,02, eller 2 100 km/t. Beregningene viste også at friksjonen som flyet møtte i disse hastighetene fikk flyskroget til å strekkes opp mot 30 centimeter, noe som gav store krav til festeskjøter og eksteriørmaling.
Over hundre uforpliktende leveringsordre ble skrevet på det prosjekterte langdistanseflyet, og disse som kom fra de største flyselskapene i verden på den tiden, hvor blant andre Pan Am, BOAC og Air France var de første som skrev ordre på typen. Oljekrisen i 1973 satte dog en stopper for de fleste ordrene, og til sist var det bare to operatører som opprettholdt sine ordre: Air France og British Airways. Testingen av flytypen fortsatte gjennom første halvdel av 70-tallet, til den endelig ble introdusert for de to operatørene i 1976.
Mariópolis
Mariópolis er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Aérospatiale-BAC Concorde
Design
Concorde var et deltavinget fly, med fire Rolls-Royce Olympus-motorer, motorer som opprinnelig ble utviklet for bombeflyet Avro Vulcan. Store utfordringer var knyttet til flyets design, da det var nødvendig at det kunne tåle de kraftige påkjenningene supersonisk fart gir. Vingene var av samme type som de man fant på britiske jager- og bombefly på den tiden: V-formede og store i areal. Selve flykroppen var veldig smal og lang, noe som førte til at man kunne merke at flyet «bøyde» seg ved store påkjenninger, spesielt under avgang. For at passasjerene ikke skulle bli urolige av denne effekten, ble det installert toaletter midt i kabinen, for å redusere den visuelle «tube-effekten» hvis man så nedover langs midtgangen.
Concorde var også det første sivile flyet som benyttet seg av fly-by-wire-styresystem, som betyr at det ikke er noen mekanisk kontakt mellom styrestikken i cockpit og rorflatene.
Et av Concordes mest kjente kjennetegn var droppsnuten. Dette snutedesignet var et resultat av et kompromiss for å skape et aerodynamisk design, samtidig som sikten for pilotene ikke skulle bli for redusert ved taksing og avgang. Det var mulig å senke nesen 12,5° for å gi pilotenes bedre oversikt.
Bremser og understell
Under utviklingen av Concorde viste det seg at understellet måtte være eksepsjonelt sterkt for å tåle de voldsomme påkjenningene supersoniske flygninger påfører. Dette var spesielt på grunn av at flyet hadde en veldig bratt stigningskurve ved takeoff, i tillegg til de V-formede vingene som økte vekten på flyet betraktelig.
Concordes hjulbrønn skapte også problemer for flyet. Hjulopphenget var lengre enn selve hjulbrønnen, og hvis begge hovedhjulene skulle bli trukket opp samtidig ville de ha låst seg fast. Utviklerne løste dette ved at hjulopphenger først trakk seg opp teleskopisk, for så å svinge opp i hjulbrønnen.
Flykarakteristikk og rekkevidde
Vanlige kommersielle jetfly bruker ca. åtte timer på å fly strekningen Paris – New York, mens Concordes gjennomsnittstid på samme rute var knappe 3,5 timer. Med andre ord var Concorde mer enn dobbelt så rask som konvensjonelle jetrutefly.
For at Concorde skulle være lønnsom, var det essensielt at flyet var i stand til å fly hurtig fra Europa til enten New York eller Washington D.C. Derfor var flyets design nøye forhåndsutprøvd for å være så aerodynamisk som mulig, mens de fire motorene hadde stor effekt i tillegg til å være utstyrt med etterbrennere. Det ble for øvrig gjort flere modifikasjoner på skroget og vingeformen kort tid etter at Concorde kom i operativ drift.
Smellet som alltid følger fly som går supersonisk, skulle vise seg å bli et problem. Flere og flere land fant støyen så plagsom at operatørselskapene etter hvert kun fikk lov til ta ut full hastighet over åpent hav. Dette fikk igjen betydning for reisetiden.
Operativ historie
Air France og British Airways' første kommersielle flygninger med Concorde fant sted den 21. januar 1976 på rutene London – Bahrain og Paris – Rio de Janeiro (via Dakar). Planen var opprinnelig at jomfrurutene skulle gå til New York, men USA hadde noen måneder før flytypens kommersielle inntog bannlyst Concorde-operasjoner i landet, hovedsakelig grunnet klager på supersoniske smell som oppstår når fly bryter lydmuren. Kongressen gav likevel Concorde tillatelse til å trafikkere Washington Dulles internasjonale lufthavn, og både Air France og British Airways startet flygninger dit senere samme år. 22. november 1977 kunne begge selskapene starte supersoniske flygninger til John F. Kennedy internasjonale lufthavn utenfor New York.
I 1977 startet British Airways et samarbeid med Singapore Airlines på sine Concorde-operasjoner til Singapore. Denne ruten ble for øvrig nedlagt få år senere grunnet gjentatte støyklager fra den malaysiske stat, samt restriksjoner fra India på supersonisk fart over landet. Støy fra den supersoniske farten på flyet skapte også problemer på andre ruter, for eksempel Air Frances Paris – Mexico by, hvor flyet var tvunget til å holde lav fart over USA.
Braniff International Airways leide ti Concorder mellom 1978 og 1980, fem fra begge de to operatørene av typen, men disse ble ikke lakkert i selskapets farger. Flyene ble brukt på innenriksruter i USA, men det viste seg at dette ikke var lønnsomt for Braniff. Fremtiden til Concorde begynte nå å se mørk ut. Den britiske staten, som sterkt subsidierte driften av flytypen, tapte mer og mer penger på operasjonene, og sterke krefter innad i regjeringen ønsket å legge ned prosjektet fullstendig. Den britiske staten solgte i mars 1984, etter 18 måneders forhandlinger, eierskapet sitt i Concorde til British Airways for 16,5 millioner pund.
Leasingavtaler
Singapore Airlines samarbeidet med British Airways på 70-tallet. Concorde hadde ikke tillatelse til å lande på John F. Kennedy-lufthavnen utenfor New York på denne tiden, og Air France og British Airways lette derfor etter nye ruter å benytte Concorde-flåten på. British Airways fant ut at det mest lukrative markedet foruten USA fantes i Asia, og da spesielt tidligere britiske kolonier som Singapore og Hongkong. De første forsøkene ble gjort i 1976 med en rute fra London til Singapore via Bahrain. Satsingen var ingen stor suksess, siden flyruten gikk over mange landområder, noe som gav restriksjoner på supersoniske flygninger. British Airways brukte 9 timer på ruten, medregnet mellomlandingen i Bahrain. Flyet som ble benyttet på ruten, G-BOAD ble malt i Singapore Airlines' fargeskjema på venstre side, mens det hadde British Airways' på høyre. Braniff International Airways leide ti av Air France og British Airways sine Concorder i 1979. Disse ble brukt på ruter mellom Dallas og Washington D.C.. Det var Air France og British Airways-mannskap som opererte segmentet mellom Europa og USA, mens Braniffs eget mannskap avløste dem ved ankomst i USA, og fløy videre mellom de to byene.
FAA (USAs luftfartsverk) ville ikke gi Concorde tillatelse til å fly innenriks i landet så lenge flyene ikke var registrert i USAs luftfartøysregister. Denne restriksjonen ble unngått ved at flyet ble «omregistrert» ved ankomst i USA, og det franske eller britiske registreringsmerket ble tapet over, og erstattet med et amerikansk. Braniff ga opp samarbeidet i 1980. Interessen var lav fra starten av, og kabinfaktoren var ikke høy nok til å forsvare utgiftene ved drift av flytypen.
Destinasjoner
Ettersom driftskostnadene til Concorde-flyene var meget høye, ble flytypen i hovedsak benyttet på ruter med et høyt businessegment-belegg. Selv om flere forskjellige destinasjoner ble trafikkert av flytypen ved testing eller charterflygninger, var det bare noen få som ble trafikkert på regulær rutebasis:
British Airways
Barbados, Bahrain, Dallas, Miami, New York, Singapore, Toronto, Washington D.C.
Ulykken med Air France flight 4590
Den 25. juli 2000 krasjlandet F-BTSC som Air France flight 4590 sørvest for Charles-de-Gaulle internasjonale lufthavn utenfor Paris. Alle de 100 passasjerene om bord i tillegg til en besetning på ni, samt fire mennesker på bakken omkom i ulykken. Ulykken var den eneste fatale noensinne med et Concorde-fly.
Ifølge den offisielle etterforskningen til den franske havarikommisjonen (BEA) traff et gummifragment drivstofftanken på flyet og ødela en av flyets elektriske kabler. Drivstofftanken sprang lekk på grunn av dette og tok deretter fyr på grunn av gnister fra den ødelagte kabelen. Gummifragmentet kom fra et av flyets hjul, og ble flerret løs av en titansplint som lå på rullebanen, som trolig kom fra en DC-10 fra Continental Airlines, som minutter før hadde benyttet samme bane. Mannskapet om bord i Concorde-flyet ble gjort oppmerksom på brannen gjennom brannvarsleren i cockpiten, og stengte derfor av motor nummer to. Det viste seg likevel å være umulig å heve landingshjulene, noe som førte til at flyet ikke var i stand til å klatre høyere. Motor nummer en gav liten drivkraft, og flyet begynte å spinne, før det krasjlandet inn i et hotell i den lille byen Gonesse.
Ulykken førte til flere modifikasjoner på Concorde-flyene, blant annet bedre sikring av elektriske komponenter. En fransk aktor fremmet i 2008 en tiltale mot fem personer relatert til Continental Airlines' tap av titansplinten på rullebanen, en tiltale som inkluderer uaktsomt drap. Rettssaken er fremdeles ikke fullført, og har flere ganger blitt utsatt.
Økonomiske vansker, resesjon og programavvikling
Både Air France og British Airways opplevde på midten av 80-tallet sviktende interesse for Concorde-flygninger. Billettene var dyre, og på enkelte av selskapenes ruter ble ikke mer enn knappe 50 prosent av setene fylt opp. Storbritannia og Frankrike ville likevel at operasjonene skulle fortsette, noe de gjorde uavbrutt fram til årtusenskiftet. Ulykken med flight 4590 i 2000 markerte starten på en kraftig nedgang for Concorde. Flyene ble satt på bakken en tid for å få installert nye sikkerhetskomponenter, men da de returnerte til ruteflygninger var interessen nok en gang lav. I kjølvannet av terrorangrepene 11. september 2001 sviktet passasjertallet, og det ble enda vanskeligere å forsvare driften av Concorde økonomisk. Flykroppene hadde nå også så mange timer i luften, at en større overhaling var påkrevet: kostnadene for en slik overhaling ville bli svært store, og både British Airways og Air France bestemte seg for å legge ned sin drift av Concorde. Dette ble kunngjort den 10. april 2003. Air France hadde sin siste Concorde-flygning den 27. juni 2003, British Airways den 23. oktober samme år.
Concorde i Norge
Concorde ble aldri brukt på regulære flygninger til og fra Norge, men har besøkt landet ved flere anledninger. Første gang var 23. juni 1975 på Bodø lufthavn i forbindelse med testflyvning.
Det har også vært en rekke Concorde-maskiner på Stavanger lufthavn, Sola, særlig om somrene på 90-tallet. Stort sett har det vært British Airways, men Air France har også vært innom Sola.
Flyoversikt
Totalt ble det produsert 20 Concorde-fly, inkludert seks som ikke ble brukt på ruteflygninger : (AF = Air France, BA = British Airways, BN = Braniff International Airways)
Rekorder
Den raskeste kryssingen av Atlanteren med en Concorde skjedde den 7. februar 1996 med British Airways' G-BOAD. Flyet brukte 2 timer, 52 minutter, og 59 sekunder fra Heathrow til JFK.
Spesifikasjoner
Dimensjoner
Ytelse
Emperor/Hordanes Land
Emperor / Hordanes Land (utgitt 1993) er det første Split-albumet til de norske black metal-bandene Emperor og Enslaved. Plateomslaget er fra et av Gustave Dorés trebilder.
Sporliste
Emperor Enslaved
Artister
Emperor: Enslaved
Vinter-X Games Aspen 2012
Vinter-X Games Aspen 2012 ble arrangert i Aspen i Colorado i USA fra 26. januar til 29. januar 2012.
Henrique Capriles Radonski
Henrique Capriles Radonski (født 11. juli 1972 i Caracas) er partileder for det politiske opposisjonspartiet Primero Justicia i Venezuela. Han var ordfører i kommunen Baruta fra 2000 til 2008.
Forfalskning av forespørsler på tvers av nettsteder
CSRF er et speilbilde av XSS-angrep. Mens et XSS-angrep utnytter nettstedets tillit til eksterne brukere, utnytter et CSRF-angrep brukernes tillit til nettstedet ved å lure dem til å tro at overført data kommer fra nettstedet.
Grunnkretser i Råde kommune
Grunnkretser i Råde kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Råde kommune, Østfold, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Bakkehaugområdet
Bakkehaugområdet er ett av fire statistiske delområder i Målselv kommune i Troms. Området omfatter den midtre og sørvestlige delen av kommunen, langs den midtre delen av Målselva, samt Kjervelvdalen, Iselvdalen og Kirkesdalen. Området har et areal på 640,88 km².
Forfalskning av forespørsler på tvers av nettsteder
Om for eksempel en person er logget inn på et nettsted, A, hvor webskjemaet for å bytte passord er ubeskyttet, kan et annet nettsted utnytte dette ved å ha et JavaScript på sin side som endrer passordet på nettsted A ved å sende en forespørsel om det. En slik forespørsel vil virke helt legitim i nettsted A, fordi det er nettleseren som iverksetter det.
Bakkehaugområdet
Delområdet består av følgende fem grunnkretser (innbyggertall 2011):
Forfalskning av forespørsler på tvers av nettsteder
Eksempler på CSRF-angrep i HTML-kode:
Bakkehaugområdet
Utvikling i folketallet de senere år:
Ask (Askøy)
Ask ( Postnummer 5307 og 5326 ) er en bygd i Askøy kommune i Vestland, som ligger ved riksvei 563 på østsiden av øyen Askøy, omtrent 10 kilometer nord for Kleppestø. Ask er kjent for sine spesielle jordbær («Askebær») som blir solgt på torget i Bergen om sommeren. Bygden er også kjent for Ask kirke. Tettstedet skiller seg en del ut fra resten av Askøy med sin nære tilknytning til bergensk dialekt.
Ask er nevnt i tidligere sagaer i forbindelse med en arvesak mellom Egil Skallagrimson og Berg-Onund på Ask. På Ask befant det seg en kongsgård, og det eldste kirkestedet på Askøy lå også her. Kirkestedet (fra 1200 til 1741) er markert med et steinkors, med inskripsjonen Kirkia à Aske, ved Kirkevik.
Ask gård, med gårdsnummer 1, har gitt navnet til Askøy.
Den kommunale barneskolen, Hop skole, er lokalisert ved Ask.
Eldre historie
Stormennene Starkad, Egil Skallagrimson og Olav Engelbrektsson knyttes til Ask.
Sagalitteraturen nevner mennesker, faktiske og litterære, som går tilbake til kanskje 600-tallet. Hertjov, en småkonge på Hordaland, reiste på tokt til Agder og ranet med seg guttene Starkad og Vikar. Han lar hirdmannen Grane på gården Ask oppfostre disse guttene. De blir etter hvert dyktige fangstmenn og krigere. Det skulle vise seg at de hevnet seg på hordalendingene som hadde herjet i Agder og etter kort tid ble de ganske vidgjetne. Ask ble deres hjemsted inntil Vikar ble drept. Etter dette måtte Stakard forlate landet. Starkad ble kjent i Danmark og Sverige som en djerv mann.