cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mars (planet)
Geografi
Før romsonder kunne sende detaljerte bilder, ble kart vanligvis tegnet over albedoformasjoner, lysere eller mørkere flekker eller mønstre som kunne observeres ved hjelp av jordbaserte teleskop. De ble navngitt etter klassisk mytologi, mens de i dag blir navngitt ut fra flere kilder. Kratre større en 60 km blir oppkalt etter avdøde vitenskapsmenn og forfattere og andre som har bidratt til studiene av Mars. Kratre som er mindre enn 60 km blir oppkalt etter byer og landsbyer på jorden med mindre enn 100,000 innbyggere. Store daler er oppkalt etter ordet mars eller stjerne på forskjellige språk, og mindre daler er oppkalt etter elver.
De gamle albedoformasjonsnavnene brukes også i moderne navngivning. Et fjell i albedoformasjonen Nix Olympica (Olympus' snø) fikk for eksempel navnet Olympis Mons (Olympusfjellet). Sett fra jorden er overflaten delt inn i to områdetyper med ulik albedo. De blekere slettene dekket med støv og sand rik på røde jernoksider var en gang sett på som «kontinenter» og gitt navn som Arabia Terra eller Amazonis Planitia. De mørke formasjonene var antatt å være hav og fikk derfor navn som Mare Erythraeum, Mare Sirenum og Aurorae Sinus. Den største mørke formasjonen sett fra jorden er Syrtis Major Planum. Den permanente nordlige polkalotten blir kalt Planum Boreum mens den sørlige kappen blir kalt Planum Australe.
Siden Mars ikke har noe hav eller «havnivå», ble nullhøydeflaten valgt som Mars' areoid, analogt med det den terrestriske geoiden. Nullhøyden er definert av høyden hvor det er 610,5 Pa (6,105 mbar) atmosfærisk trykk. Dette trykket tilsvarer trippelpunktet for vann og er rundt 0,6 % av overflatetrykket på havnivået på jorden (0,006 atm). I dag blir overflaten i praksis definert direkte fra gravitasjonsmålinger med satellitter.
Nedslagstopografi
Dikotomien i topografien er slående: De nordlige slettene er flatet ut av lavastrømmer, mens det sørlige høylandet er fulle av arr gamle nedslagskratre. Forskning i 2008 bekreftet en teori fra 1980 om at den nordlige halvkulen for fire milliarder år siden ble truffet av et objekt med størrelse på en tiendedel til to tredjedeler av månen. Teorien tilsier at den nordlige halvkulen er åstedet for et nedslagskrater som er 10,600 km langt og 8,500 km bredt. Området er omtrent på størrelse med Europa, Asia og Australia til sammen, overgår Sydpol-Aitkenbassenget, og er det største nedslagskrateret i solsystemet.
Totalt 43,000 nedslagskratre har en diameter på 5 km eller mer. Det største er nedslagsbassenget Hellas, en lys albedoformasjon godt synlig fra jorden. På grunn av Mars' mindre masse er sannsynligheten for at et objekt kolliderer med planeten rundt halvparten av jordens. Planeten ligger imidlertid nærmere asteroidebeltet, og har derfor økt sjanse for å bli truffet av steiner herfra. I tillegg er sannsynligheten større for å treffes av kortperiodiske kometer som ligger innenfor banen til Jupiter. Mars har likevel langt færre kratre enn månen, fordi atmosfæren gir beskyttelse mot små meteorer. Morfologien til noen kratre tyder på at bakken ble våt etter at meteoren slo ned.
Vulkaner
Skjoldvulkanen Olympus Mons (Mount Olympus) på 21,3 km er det høyeste kjente fjellet i solsystemet. Det er en utdødd vulkan i det aller høyereliggende regionen Tharsis som inneholder en rekke andre store vulkaner. Olympus Mons er over tre ganger så høy som Mount Everest, som til sammenligning er 8 848 meter.
Tektoniske steder
Den store dalen Valles Marineris (latin for Mariner Valleys, også kjent som Agathadaemon i de gamle kanalkartene) har en lengde på 4,000 km og en dybde på opp til 7 km. Dens lengde tilsvarer lengden av Europa og strekker seg over en femtedel av Mars' omkrets. Til sammenligning er Grand Canyon på jorden 446 km lang og nesten 2 km dyp. Valles Marineris ble dannet av hevelser i Tharsis-området som forårsaket at jordskorpen i området ved Valles Marineris kollapset. Dalen Ma'adim Vallis (Ma'adim er hebraisk for Mars) er 700 km lang og flere ganger større enn Grand Canyon med en bredde på 20 km og en dybde på 2 km enkelte steder. Det er mulig at Ma'adim Vallis ble oversvømmet av flytende vann i fortiden.
Grotter
Bilder fra Thermal Emission Imaging System (THEMIS) ombord på NASAs banesonde Mars Odyssey har avdekket syv mulige grotteinnganger på flankene av vulkanen Arsia Mons. Grottene, oppkalt etter oppdagernes kjære, er kollektivkt kjent som «syv søstre». Grotteinngangene er fra 100–252 m brede og de antas å være minst 73–96 m dype. Siden lyset aldri når bunnen av de fleste hulene er det sannsynlig at de går mye dypere enn disse lave estimatene, og at de utvides under overflaten. «Dena» er det eneste unntaket; dens bunn er synlig og ble målt til å være 130 m dyp. Innsiden av disse grottene kan være beskyttet fra mikrometeoroider, ultrafiolett stråling, solstormer og høyenergi-partikler som bombarderer planetens overflate.
Atmosfære
Mars mistet magnetosfæren for fire milliarder år siden. Solvinden vekselvirker direkte med ionosfæren og senker den atmosfæriske tettheten ved å fjerne atomer fra de ytre lagene. Både Mars Global Surveyor og Mars Express har oppdaget disse atmosfæriske partiklene forsvinne ut i rommet utenfor Mars. Sammenlignet med jorden er atmosfæren ganske fortynnet. Det atmosfæriske trykket ved overflaten går fra et minimum på 30 Pa (0,030 kPa) på Olympus Mons til over 1,155 Pa (1,155 kPa) i Hellas Planitia, noe som betyr et overflatetrykk på 600 Pa (0,60 kPa). Overflatetrykket på det tykkeste tilsvarer trykket som finnes 35 km over jordens overflate, som er mindre enn 1 % av jordens overflatetrykk (101,3 kPa). Skalahøyden av atmosfæren er ca. 10,8 km, noe som er høyere enn jordens (6 km) fordi overflategravitasjonen bare er ca. 38 % av jordens – en effekt oppveid av både lavere temperatur og 50 % høyere gjennomsnittlig molekylvekt i atmosfæren på Mars.
Atmosfæren består av 95 % karbondioksid, 3 % nitrogen, 1,6 % argon og inneholder spor av oksygen og vann. Den er ganske støvete og inneholder partikler på ca. 1,5 µm i diameter som gir marshimmelen en gulbrun farge når den ses fra overflaten.
Den underforståtte nedbrytingstiden for metan kan være så lang som fire år og så kort som omtrent 0,6 år. Denne raske omveltningen skulle tilsi en aktiv kilde til gass. Vulkansk aktivitet, kometnedslag og metanogenske mikrobielle livsformer er blant andre mulige kilder. Metan kan også bli produsert av en ikke-biologisk prosess kalt serpentinisering som involverer vann, karbondioksid og mineralet olivin, som er vanlig på Mars.
Klima
Av alle planetene i solsystemet er årstidene på Mars mest lik jordens, fordi helningen på rotasjonsaksene er veldig like. Årstidene er likevel rundt dobbelt så lange som jordens, ettersom omløpstiden rundt solen tilsvarer 1,88 år på jorden. Overflatetemperaturene varierer fra ca. −150 ℃ under vinteren ved polene til +20 ℃ på det meste om somrene. Det store spranget i temperaturene kommer av den tynne atmosfæren som ikke kan lagre mye solvarme, det lave atmosfæriske trykket og den lave termiske tregheten i jordsmonnet. Planeten er også 1,52 ganger lenger unna solen enn jorden, og mottar kun rundt 43 % av sollyset.
Hvis Mars hadde en jordlignende bane, ville dens årstider være like jordens fordi aksehelningen ligner på jordens. Den relativt store eksentrisiteten i Mars bane ville imidlertid ha en betydelig effekt. Mars er i nærheten av perihelion når det er sommer på den sørlige halvkulen og vinter på den nordlige, og nær aphel når det er vinter på den sørlige halvkulen og sommer på den nordlige. Årstidene på den sørlige halvkulen er derfor mer ekstreme, og årstidene på den nordlige halvkulen er mildere enn det som ellers ville vært tilfelle. Sommertemperaturene i sør kan komme opp i 30 °C varmere enn ekvivalente sommertemperaturer i nord.
Mars har også de største sandstormene i solsystemet. Disse kan variere fra en storm over et lite område til gigantiske stormer som dekker hele planeten. De oppstår tilsynelatende når Mars er nærmest solen, og øker den globale temperaturen.
Omløp og rotasjon
Gjennomsnittlig avstand fra solen er omtrent 230 millioner kilometer (1,5 AE) og omløpsperioden er 687 jorddøgn. Et soldøgn (eller sol) på Mars er bare litt lengre enn jordens døgn; 24 timer, 39 minutter og 35,244 sekunder. Et år på Mars tilsvarer 1,8809 år på jorden, eller 1 år, 320 dager og 18,2 timer.
Aksehelningen er 25,19 grader, noe som er tilsvarende aksehelningen til jorden. Som et resultat er årstidene like jordens, selv om de på Mars er nærmere dobbelt så lange på grunn av planetens lange år. Nordpolens nåværende orientering er nær stjernen Deneb. Mars passerte sitt aphelium i mars 2010, sitt perihelium i mars 2011, og sitt aphelium i februar 2012. Den passerer sitt neste perihelion i januar 2013.
Mars har en markant baneeksentrisitet på ca. 0,09. Av de syv andre planetene i solsystemet er det kun Merkur som har en større eksentrisitet. For 1,35 millioner år siden var banen mye mer sirkulær, med en eksentrisitet på 0,002 – mye mindre enn jorden har i dag. Syklusen for eksentrisiteten er 96,000 år sammenlignet med jordens 100,000 år. Imidlertid har Mars også en mye lengre syklus for eksentrisiteten med en periode på 2,2 millioner år, og dette overskygger syklusen på 96,000 år i grafer over eksentrisiteten. I de siste 35,000 årene har banen vært noe mer eksentrisk på grunn av påvirkningen fra andre planeters gravitasjon. Den minste avstanden mellom jorden og Mars vil fortsatt reduseres noe de neste 25,000 årene.
Måner
To relativt små naturlige måner, Phobos og Deimos, går i bane nær planeten. Begge månene ble oppdaget av Asaph Hall i 1877 – Deimos den 12. august og Phobos den 18. august. De er oppkalt etter skikkelsene Phobos (frykt) og Deimos (avsky) i gresk mytologi. Phobos var personifikasjonen av frykt, og hans navn er opprinnelsen til begrepet «fobi». Deimos var hans tvillingbror. De var sønner av kjærlighetens gudinne Afrodite og krigsguden Ares (av romerne kalt Mars). Sammen med krigsgudinnen Enyo og splidens gudinne Eris (søstre av Ares), deltok de i krigshandlinger sammen med Ares.
Fra overflaten på Mars fremstår bevegelsene til Phobos og Deimos svært forskjellig fra vår egen måne. Phobos stiger opp i vest, går ned i øst, og stiger opp igjen på kun 11 timer. Deimos, som bare såvidt er utenfor synkron bane – hvor omløpsperioden er lik planetens rotasjonsperiode – stiger som ventet i øst, men svært sakte. Til tross for 30 timers bane, tar det 2,7 dager å gå ned i vest ettersom de langsomt faller bak Mars' rotasjon, og så like lang tid for å stige igjen.
Fordi Phobos' bane er under synkron høyde, vil tidevannskreftene fra planeten Mars gradvis senke dens bane. Om ca. 50 millioner år vil den enten krasje med Mars eller brytes opp i en ringstruktur rundt planeten.
Opprinnelsen til månene er uklar. En utbredt teori er at de er asteroider fanget av Mars' gravitasjon, og dette støttes av deres lave albedo og sammensetningen av karbonholdig kondritt. Den ustabile banen til Phobos synes å peke mot en relativt nylig fangst, men begge har sirkulære baner, svært nær ekvator, noe som er svært uvanlig for fangede objekter og de nødvendige dynamikkene for å fange objekter er komplekse. Akkresjon tidlig i Mars' historie er også plausibelt, men ville ikke forklare en sammensetning som ligner asteroider snarere enn Mars selv, hvis det er bekreftet.
En tredje mulighet involverer et tredje legeme eller noen form for splittelse etter et nedslag. Nyere linjer med bevis for at Phobos har et svært porøst indre og antyder en sammensetning som hovedsakelig består av fyllosilikater og andre mineraler kjent fra Mars, peker mot en opprinnelse fra materialer kastet ut av et nedslag på Mars som reakkrerte i en marsbane, lik den rådende teorien for opprinnelsen til jordens måne. Mens VNIR-spektra av månene til Mars ligner asteroider i det ytre beltet, er det termiske infrarøde spektra av Phobos rapportert å være uforenlig med kondritter av noen klasse.
Liv
Den gjeldende forståelsen av planeters evne til å opprettholde liv, favoriserer planeter med flytende vann på overflaten. Dette krever som oftest at planeten ligger innenfor den beboelig sone, som for solen i dag strekker seg fra like utenfor Venus og omtrent til Mars' store halvakse. Under perihel befinner Mars seg innenfor denne regionen, men den tynne (lavtrykk) atmosfæren hindrer flytende vann fra å eksistere i store regioner over lengre perioder. Den siste strømmen av flytende vann demonstrerer imidlertid planetens potensial for beboelighet. Noen nyere bevis antyder at vannet på overflaten kan ha vært for salt og syrlig til å opprettholde vanlig jordisk liv. Mangelen på en magnetosfære og den ekstremt tynne atmosfæren er en utfordring. Planeten har lite varmeoverføring over overflaten, dårlig beskyttelse mot bombardement fra solvinden og utilstrekkelig atmosfærisk trykk til å opprettholde flytende vann (vann sublimerer i stedet til gassform). Mars er også nær, eller kanskje totalt, geologisk død; slutten på vulkansk aktivitet har tilsynelatende stoppet resirkulasjonen av kjemikalier og mineraler mellom overflaten og planetens indre.
Planeten var en gang betydelig mer beboelig, men om levende organismer har eksistert der er ukjent. Viking-sondene gjennomførte på midten av 1970-tallet eksperimenter for å oppdage mikroorganismer i jordsmonnet ved deres respektive landingssteder. De ga positive resultater, inkludert en midlertidig økning av CO2-produksjon ved eksponering for vann og næringsstoffer. Livstegnet ble bestridet i etterkant og resulterte i en kontinuerlig debatt, hvor NASA-forsker Gilbert Levin hevdet at Viking kunne ha funnet liv. En senere analyse av dataene, i lys av moderne kunnskap om ekstremofile former for liv, har antydet at Viking-testene ikke var sofistikerte nok til å oppdage slike former for liv. Testene kan også ha drept en (hypotetisk) livsform. Tester utført av Phoenix Mars Lander har vist at jordsmonnet har en svært alkalisk pH og inneholder magnesium, natrium, kalium og klorid. Næringsstoffene i jorden kan støtte liv, men liv må også skjermes fra det ultrafiolette lyset.
Ved Lyndon B. Johnson Space Center ble det 6. august 1996 funnet figurer i meteoritten ALH 84001 som stammer fra Mars. Noen forskere antyder at de kan være forsteinede mikrober som ble sprengt ut i rommet av et meteornedslag og sendt ut på en 15 millioner år lang ferd mot jorden. En utelukkende uorganisk opprinnelse er også foreslått.
Små mengder med metan og formaldehyd som har blitt oppdaget av omløpssonder rundt Mars er begge hevdet å være hint om liv, ettersom disse kjemiske forbindelsene raskt brytes ned i atmosfæren. Det er mulig at disse stoffene i stedet kan fullstendiggjøres eksternt av vulkansk eller geologiske virkemiddel som serpentinisasjon.
Utforskning
Dusinvis av romsonder, inkludert banesonder, landingsfartøy og rovere, har blitt sendt til Mars av Sovjetunionen, USA, Europa og Japan for å studere planetens overflate, klima og geologi. Per 2008 har det kostet omtrent 309,000 dollar per kilo material som ble fraktet fra jordens overflate til Mars' overflate.
Aktive sonder per 2014 inkluderer Mars Reconnaissance Orbiter (siden 2006), Mars Express (siden 2003), Mars Odyssey (siden 2001), Opportunity (siden 2004) og Mars Science Laboratory (siden 2012). Mer nylig avsluttede oppdrag omfatter Mars Global Surveyor (1997–2006) og Spirit (2004–2010).
Tidligere oppdrag
Oppskytningen av NASAs Viking-program i 1975 bestod av to banesonder, hver med et landingsfartøy; begge sondene landet vellykket i 1976. Viking 1 forble operativ på planeten i seks år, Viking 2 i tre år. Landingsfartøyene sendte panoramabilder av Mars i farger og banesondene kartla overflaten så godt at bildene fremdeles er i bruk.
De sovjetiske sondene Phobos 1 og 2 ble sendt til Mars i 1988 for å studere planeten og dens to måner. Phobos 1 mistet kontakten på vei til Mars. Phobos 2, som vellykket fotograferte Mars og Phobos, mislyktes like før den skulle sette ut to landingsfartøy på overflaten av Phobos. Etter at banesonden Mars Observer feilet i 1992, gikk NASAs Mars Global Surveyor inn i bane rundt Mars i 1997. Dette oppdraget var en suksess og fullførte det primære oppdraget med kartlegging tidlig i 2001. Kontakten med sonden ble brutt i 2006 under dens tredje utvidede program, etter nøyaktig ti operative år i verdensrommet. NASAs Pathfinder, som brakte med seg roboten Sojourner, landet i Ares Vallis sommeren 1997 og returnerte mange bilder.
Landingsfartøyet Phoenix nådde den nordlige polarregionen 25. mai 2008. Robotarmen ble brukt til å grave i jordsmonnet og tilstedeværelsen av vann ble bekreftet 20. juni. Oppdraget ble avsluttet 10. november 2008 etter at kontakten ble brutt.
Nåværende oppdrag
NASAs banesonde Mars Odyssey gikk inn i bane rundt Mars i 2001. Dens gammastrålingsspektrometer oppdaget betydelige mengder hydrogen i den øvre meteren i regolitten på Mars. Hydrogenet er antatt å ligge i store forekomster av is.
Den europeiske romfartsorganisasjons (ESA) oppdrag Mars Express nådde frem til Mars i 2003. Den hadde med seg landingsfartøyet Beagle 2 som startet nedstigningen til Mars-overflaten 25. desember 2003. Intet signal fra sonden ble mottatt, og Beagle 2 ble erklært tapt i februar 2004. Tidlig i 2004 kunngjorde forskerlaget bak Planetary Fourier Spectrometer at banesonden hadde oppdaget metan i atmosfæren. I juni 2006 kunngjorde ESA oppdagelsen av aurora polaris på Mars.
Den 4. januar 2004 landet NASA-tvillingene i Mars Exploration Rover-programmet, Spirit (MER-A) og Opportunity (MER-B), på Mars' overflate. Begge har oppnådd eller overgått sine mål, deriblant ved å returnere avgjørende bevis for at flytende vann på et eller annet tidspunkt har eksistert ved begge landingsstedene. Støvvirvler og vindstormer har av og til rengjort begge rovernes solpaneler og gitt roverne lengre levetid. Kommunikasjonen med Spirit opphørte den 22. mars 2010.
10. mars 2006 gikk NASAs sonde Mars Reconnaissance Orbiter (MRO) inn i bane for å utføre en to år lang vitenskapelig undersøkelse. Banesonden fortsetter imidlertid å kartlegge terrenget og været på Mars for å finne passende landingssteder for fremtidige landingsoppdrag. 3. mars 2008 fortalte vitenskapsmenn at MRO hadde tatt de første bildene av en serie aktive skred nær planetens nordpol.
Mars Science Laboratory, Curiosity, ble skutt opp den 26. november 2011 og landet på sletten Aeolis Palus i Gale-krateret den 6. august 2012 kl. 07.30 norsk tid. Den er et større og mer avansert versjon av Mars Exploration Rovers, med en bevegelseshastighet på 90 m/t. Eksperimentene inkluderer en laser som kan samle kjemiske prøver av stein på en avstand av 13 m.
Banesonden Mars Atmosphere and Volatile Evolution (MAVEN) har til oppgave å studere Mars-atmosfæren. Oppdraget ble kunngjort i 2008. Blant målsettingene er å finne ut hvorfor atmosfæren og mengden med vann, som en gang antas å ha vært betydelig, har blitt så radikalt redusert over tid. Sonden ble skutt opp av NASA den 18. november 2013, og kom i bane rundt Mars den 22. september 2014. NASAs romsonde InSight (akronym for Interior Exploration using Seismic Investigations, Geodesy and Heat Transport) ble skutt opp 5. mai 2018 og landet i Elysium Planitia 26. november 2018. Sondens oppdrag er å undersøke det indre av Mars for å finne ut hvordan jordlignende planeter utvikler seg. Den benytter det samme designet som Phoenix-sonden som landet på Mars i 2008, men landet ved ekvator på Mars, og ikke ved en av polene slik Phoenix gjorde. Phoenix sendte vel 25 000 bilder og andre data tilbake til NASA.
I 2018 skjøt ESA opp sin første rover til Mars; ExoMars som skulle være i stand til å kunne bore 2 m ned i jordsmonnet på jakt etter organiske molekyler. Den krasjet under landing.
Det finsk-russiske MetNet-oppdraget hadde som mål å sette ned flere små kjøretøy på Mars og etablere et spredt observasjonsnettverk for å undersøke planetens atmosfæriske struktur, fysikk og meteorologi. Oppdraget var planlagt fra 2014.
Perseverance
NASA skjøt opp roveren Perseverance 30. juli 2020, og den landet i krateret Jezero 18. februar 2021.
Perservance er utstyrt med mange instrumenter, blant annet et spektrometer (PIXL), en oksygenprodusent (MOXIE) som skal sjekke hvordan man kan produsere oksygen på Mars, og en georadar (RIMFAX) utviklet av Forsvarets forskningsinstitutt som kan ta bilder opp til ti meter ned i Mars-overflaten.
Perservance hadde med seg dronen «Ingenuity» som 19. april 2021 foretok en flytur som varte rundt 40 sekunder i Mars' atmosfære. Dette var historiens første motordrevne flyging i en utenomjordisk atmosfære. Dronen fløy ca. tre meter opp, tok et bilde og landet igjen.
Planer om bemannede oppdrag
ESA håper å kunne sette ned mennesker på Mars mellom 2030 og 2035. Dette vil innledes med suksessivt større sonder som starer med lanseringen av ExoMars-sonden og Mars Sample Return, et felles oppdrag mellom ESA og NASA
Bemannet utforskning ble av USA satt som et langsiktig mål i Vision for Space Exploration som ble annonsert i 2004 av president George W. Bush. Den planlagte romsonden Orion er planlagt brukt til en bemannet ekspedisjon til jordens måne i 2020 som et springbrett for en ekspedisjon til Mars. 28. september 2007 uttalte NASAs administrator Michael Griffin at NASA har som mål å sette en mann på Mars innen 2037.
Mars Direct, et rimelig bemannet oppdrag foreslått av Robert Zubrin, grunnleggeren av Mars Society, ville bruke tungtløftende raketter i Saturn V-klassen som Space X, Falcon X eller Ares V for å utelate banekonstruksjoner, møter i lav bane og drivstoffdepoter på månen. Et modifisert forslag, kalt «Mars to Stay», innebærer å ikke returnere de første immigrantene umiddelbart, om noensinne.
Historiske observasjoner
Mars som et vandrende objekt på nattehimmelen ble nedtegnet av de gamle egyptiske astronomene, og i året 1534 f.Kr. var de kjent med den retrograde bevegelsen til planeten. Under det nybabylonske rike (626–529 f.Kr.) foretok babylonske astronomer regulære nedtegnelser av planetenes posisjoner og systematiske observasjoner av deres adferd. De visste at planeten Mars foretok 37 synodiske perioder, eller 42 omløp i zodiaken, hvert 79. år. De skapte også aritmetiske metoder for å foreta mindre rettelser av planetenes forutsagte posisjoner.
I det fjerde århundre f.Kr. observerte Aristoteles at Mars forsvant bak Månen under en okkultasjon, som indikerte at planeten var lengre unna enn Månen. I det 2. århundre forsøkte Klaudios Ptolemaios, en gresk-romersk borger i Alexandria, å løse problemet med omløpsbevegelsene til Mars. Hans modell og hans samlede verker om astronomi ble presentert i flerbindsverket Almagest, som ble den autoritative avhandling om vestlig astronomi i de neste fjorten århundrene. Litteratur fra det gamle Kina viser at Mars ble kjent av kinesiske astronomer ikke senere enn det fjerde århundre f.Kr. I det femte århundre e.Kr. ble diameteren til Mars beregnet i den indiske astronomiske teksten Surya Siddhanta.
I det syttende århundre målte Tycho Brahe parallaksen til Mars, som Johannes Kepler senere benyttet til å lage en foreløpig kalkulasjon av den relative avstanden til planeten. Da teleskopet ble tilgjengelig, ble parallaksen til Mars enda en gang målt av Giovanni Domenico Cassini i 1672 i et forsøk på å bestemme avstanden mellom Solen og Jorden. Disse tidlige målingene var unøyaktige på grunn av kvaliteten på instrumentene. Den 13. oktober 1590 ble en okkultasjon av Mars av Venus observert av Michael Maestlin nær Heidelberg. I 1610 ble Mars observert av Galileo Galilei, som var den første til å se planeten via teleskop. Den første personen som tegnet et kart over Mars som viste deler av dens overflateformasjoner, var den nederlandske astronomen Christiaan Huygens.
Mars i populærkulturen
Mars har alltid fascinert menneskene. Den røde, ildfulle planeten på himmelen er mystisk og fengslende. Etter at Giovanni Schiaparelli i 1877 publiserte sin oppdagelse av kanalene på Mars, og senere kartla dem, begynte en å tenke seg mulighetene for livsformer der. Herbert George Wells utga i 1898 Klodenes kamp, hvor Marsboere prøvde å flykte fra deres døende planet ved å invadere jorden. Boken ga opphav til episoden The War of the Worlds i det amerikanske radiohørespillet The Mercury Theatre on the Air. Episoden ble sendt halloween den 30. oktober 1938 med regi av Orson Welles og beskrev en romskipslanding i Central Park, New York som direktesendt reportasje. Publikum var stort sett dårlig forberedt, og det ble kaos og panikkstemning i byen. Repriser har senere blitt behørig varslet både før og under sendingen.
Andre forfattere brukte planeten som arena for heltehistorier. De mest kjente er Ray Bradbury's The Martian Chronicles, hvor menneskelige utforskere ved et uhell ødelegger en Mars-sivilisasjon, Edgar Rice Burroughs' Den røde planet (Barsoom serien) med helten John Carter, C. S. Lewis' roman Reisen til Malacandra (Out of the Silent Planet, 1938, norsk utgave 1948 og 1975), og en rekke andre fortellinger av Robert A. Heinlein før midten av 1960-tallet. I Stranger in a Strange Land (1961) skildrer Heinlein marsboerne som kalde filosofer med uante mentale krefter grunnet sin overlegne verdensforståelse. Illustratører og tegneserieskapere fremstilte muskuløse helter som forsvarer vakre kvinner mot amøboide eller insektoide angrep.
I 19. kapittel av romanen Gullivers reiser (1726) omtalte den anglo-irske forfatteren Jonathan Swift de to månene til Mars, med en nøyaktig beskrivelse av deres omløp, 151 år før deres oppdagelse av Asaph Hall i 1877. Kanskje ble Swift inspirert av den tyske astronomen Johannes Kepler som i Harmonices Mundi («Verdens harmonier») fra 1619 helt korrekt hevdet at Mars hadde to måner, men med feil logikk: Ettersom jorden har en måne, og Jupiter hadde fire kjente (de galileiske måner), var det «logisk» at Mars hadde to. Swift kan ha påvirket Voltaire, som i novellen Micromégas (1750) omtalte de to månene til Mars.
Tegneseriefiguren Marvin the Martian kom på TV i 1948 i tegnefilmen Looney Tunes av Warner Brothers og har vært en del av populærkulturen frem til i dag.
Etterhvert som astronomiske fakta ble flere, skildret romanene ekspedisjoner, kravene for å leve sammen på en så lang reise, og hva som trengtes for å klare seg ellers. Problemet med lite vann ble tenkt løst ved å forflytte en eller flere vannholdige asteroider. Energi- og lys/varmebehovet ble tenkt løst ved å sette i gang en kjernefysisk reaksjon på en av månene som deretter vil kunne tjene som minisol. Et eksempel fra denne sjangeren, er Mars Trilogy av Kim Stanley Robinson.
Noen forfattere ser muligheter for regimene på Jorden til å bruke planeten slik en i sin tid brukte Australia: Eksil for uønskede individer (Luna er tiltenkt lignende rolle hos noen forfattere). En marskoloni som kjemper for uavhengighet fra Jorden er temaet i novellene til Greg Bear, i filmen Total Recall (1990) som var basert på en novelle av Philip K. Dick og i TV-serien Babylon 5. Videospillene Red Faction (2001) og Zone of the Enders for PlayStation 2, Microsoft Windows og Macintosh, tar også opp disse temaene. Mars og dens to måner var også settingen i videospillene DOOM (1993) og Martian Gothic: Unification (2000).
Marsboere ble etterhvert sjeldnere, men fikk en renessanse i Robert A. Heinleins senere bøker. Number of The Beast (1980) skildrer marsboere fra et Barsoom-lignende parallellunivers.
De senere årene er det blitt merkbart færre romaner om planetene rundt Jorden. Fantasien har flyttet til reiser flere lysår vekk og planeter rundt andre soler.
Michael O’Keeffe
Under Sommer-OL 2012 i London deltok han for landet sitt der laget hans ble utslått i gruppespillet.
Klagenemnda for tilskudd til kulturarrangementer
Klagenemnda for tilskudd til kulturarrangementer er en norsk nemnd opprettet under covid-19-pandemien for å behandle klager over enkeltvedtak Kulturrådet fatter under ulike økonomiske støtteordninger for kultursektoren. Støtteordningene skal avhjelpe kultursektoren gjennom covid-19-pandemien ved å stimulere til gjennomføring av kulturarrangementer innenfor smittevernpålegg gitt av myndighetene.
Gjennomsnittlig saksbehandlingstid er 50 dager.
Nemnda har fire faste medlemmer og to varamedlemmer.
Sekretariatet for nemnda ivaretas av Klagenemndssekretariatet i Bergen.
Menstad
Menstad er en bydel i Skien kommune i Telemark, men regnes ofte som en del av Borgestad. Menstad er mest kjent for Menstadslaget, som fant sted i 1931. Her ligger blant annet Menstad Ungdomsskole.
Navnet Menstad (tidligere skrevet Meenstad) er sammensatt av Meen og stad. ”Stoð” betyr båtstø på oldnorsk, og var stedet der gården Meens båter la til. Derfor har Menstad sannsynligvis vært utskipningssted for tømmer og andre varer fra gården Meen i tidligere tider.
Aerofon
En aerofon er ethvert musikkinstrument som lager lyd først og fremst ved å få et luftlegeme til å vibrere, uten hjelp av strenger eller membraner og uten at vibrasjon fra selve instrumentet legger vesentlig til lyden. Det er en av de fire hovedinndelingene (klasse 4) av instrumenter i det originale Hornbostel-Sachs-systemet for klassifisering av musikkinstrumenter.
Hornbostel-Sachs inndeler aerofoner etter om lufta som vibrerer er holdt inni selve instrumentet eller ikke.
Den første klassen (41) inkluderer instrumenter hvor den vibrerende lufta ikke er omsluttet av selve instrumentet, slik som brummeren. Slike instrumenter kalles frie aerofoner. Denne klassen inkluderer instrumenter med fritt rør slik som munnspill, men også mange instrumenter som neppe ville bli kalt blåseinstrumenter i det hele tatt av de fleste mennesker, slik som sirener og pisker.
Den andre klassen (42) inkluderer instrumenter hvor den vibrerende lufta er omsluttet av instrumentet. Denne klassen inkluderer nesten alle de instrumenter som generelt kalle blåseinstrumenter i vesten, sånn som fløyte, obo og trompet.
Passagem Franca
Passagem Franca er en kommune i delstaten Maranhão i nordøstregionen av Brasil.
Aerofon
Klassifisering
Hornbostel-Sachs system for klassifisering av musikkinstrumenter deler inn membranofoner i følgende klasser, avhengig av hvordan lyd blir produsert:
Wokou
Et av den kinesiske keisermakts tiltak mot wokou-røveriet var hai jin-politikken, som innebar forbud mot privat sjøfartshandel. Men denne politikken ble i virkeligheten en medvirkende årsak til at sjørøveriet vedvarte, ettersom utarmede kinesere i kystområdene ikke kunne livnære seg og gikk over til røveri.
Litteratur
Primærkilder:
Sekundærlitteratur:
Aksel Niska
Aksel Niska (født 13. august 1926, død 9. august 2014) var en norsk jazzmusiker (trekkspill), bosatt i Hammerfest og Vadsø, der han har ledet jazzband i en årrekke. Han er far til jazzmusikeren Bodil Niska, har medvirket på hennes First song (2000), turnert og opptrådt på kulturaften med Nordlændingernes Forening. Han var i tillegg kunstmaler (salgsutstillinger senest i 2006) og har arbeidet med restaureringen av revyhuset Vårbrudd og Revykameratan i Vadsø (1994) og i den sammenheng etablert Vadsø Jazz-sekstett med blant annet Jan Trygve Henriksen, Ivar Thomassen, Guttorm Skjold og Johnny Johnsen. I sin yrkeskarriere var han konsulent hos fiskerisjefen i Finnmark. Hans musikerkarriere startet med en henvendelse til Schlagerforlaget (1942) der han ba om saksofon og som svar fikk et trekkspill, det eneste instrumentet de hadde.
Duchesne County
Duchesne County er et fylke i den amerikanske delstaten Utah. Det ligger i den nordlige delen av staten og det grenser mot Summit County i nord, Daggett County i nordøst, Uintah County i øst, Carbon County i sør, Utah County i sørvest og mot Wasatch County i vest.
Duchesne Countys totale areal er 8 433 km² hvorav 46 km² er vann. I 2005 hadde fylket 14 371 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Duchesne og fylkets største by er Roosevelt. Fylket ble grunnlagt i 1915 og det er uklart hva som er opprinnelsen til navnet, flere ulike forklaringer forekommer.
Indusdalen
Indusdalen er en bred elvedal ved grensen mellom Pakistan og India, omkring 100 000 km² stor. De eldste sporene av sivilisasjon på det indiske subkontinentet er avdekket ved steder langs eller nært inntil Induselven, som har gitt navn til området. Kulturen i Indusdalen fungerte omtrentlig i tiden 2600 f.Kr. og 1500 f.Kr. Den spredte seg sørover på det indiske subkontinentet, men hadde sitt hovedområde langs elvene i nordøst. Denne sivilisasjonen hadde betydning for senere tiders hinduisme og indisk kultur.
Feriha Öz
Ganime Feriha Öz (født 1933 i Kadıköy ved Istanbul i Tyrkia, død 2. april 2020) var en tyrkisk patolog og professor.
Bakgrunn
Feriha Öz gikk ut av grunnskolen i 1951 fra en pikeskole. Hun fullført medisinstudiet i 1957 ved Universitetet i Istanbul.
Karriere
Etter medisinstudiet arbeidet hun som lege ved det statlige helsesenter i Akdağmadeni i den sentralanatoliske provinsen Yozgat. I 1959 ble hun ansatt som vitenskapelig assistent ved lærestolen for patologi ved Universitetet i Istanbul. Öz kvalifiserte seg i 1962 som faglege for patologi med et arbeid vedrørende mitralklaffstenose.
Fra 1963 til 1972 arbeidet hun som patolog ved den kirurgiske klinikk i bydelen Cerrahpaşa i Istanbul. Etter at hun ble assisterende professor i 1968 med et arbeid om histopatologiske endringer i nyrene på grunn av anestesi med halothan og eter, ble hun full professor med et habilitasjonsskrift om endringer av lymfeknutene hos barn med aksidensiell thymus-atrofi. Hun underviste frem til sin emeritering i 2000 ved lærestolen for patologi og var grunnleggelsesmedlem av det medisinske fakultet ved Det trakiske universitet i Edirne og det medisinske fakultet i Haliç-universitetet i Istanbul.
I bokform offentliggjorde hun i 2005 et anatomisk atlas om lesjoner på skjoldbruskkjertelen. Hun offentliggjorde vitenskapelige artikler blant annet for dagtidsskriftene Yeni Tıp Alemi, Türk Tıp Cemiyeti Mecmuası, Cerrahpaşa Tıp Bülteni, Journées Médicales du Proche et du Noyen Orient og Çağdaş Hekim.
Den 2. april 2020 døde Feriha Öz av COVID-19. Tyrkias helseminister kondolerte familien, og i mange tyrkiske aviser kom det omtale om hennes liv og hennes bortgang.
Hun var gift og hadde to barn.
Amon Lhaw
Amon Lhaw (Sindarin: Ørets Ås) er en fiktiv ås i J.R.R. Tolkiens Midgard.
I en tid for lenge siden hadde Amon Lhaw vært en del av Gondors forsvarsverk ved nordgrensen, og en av de viktigste utkikkspostene. Det var bygget et høysete på toppen (Hørselens høysete), og dette sete var bygd lenge før Ringkrigen i det tredje tidevervet; da var det alt falt under Saurons innflytelse.
Amon Lhaw blir også kalt Hørselens ås på Vestrønt.
Burlöv kommune
Tettsteder
Burlöv kommune har tre tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Noter
<references group='lower-alpha'/>
Almanakk for Norge
Almanakk for Norge er en almanakk som har blitt utgitt av Universitetet i Oslo hvert år siden 1814. Almanakken blir redigert av Almanakk-komitéen, som er oppnevnt av Det akademiske kollegium ved Universitetet i Oslo. Den utgis på bokmål og nynorsk. På nynorsk heter den Almanakk for Noreg. Tabellene beregnes ved Institutt for teoretisk astrofysikk.
Almanakken ble første gang utgitt i 1643; den ble da utgitt for 1644. Almanakken har siden 1912 kommet ut med parallellutgaver på bokmål og nynorsk. Boka har nå et A6-format og 128 sider. I dag inneholder den blant annet tider for oppgang, kulminasjon og nedgang for sol, måne og planetene fra Venus til Saturn, månefaser, tussmørketabell og planetkart, som viser planetenes gang på himmelen gjennom året. Det er også statistiske oppgaver og meteorologiske data.
I almanakken er det også regler for jakt, fangst og fiske.
Almanakken har hvert år en temaartikkel. Temaartiklene de siste årene har vært:
Fra 1912 til 1987 hadde Almanakkforlaget enerett til å produsere almanakker. Siden 1995 har Gyldendal vært forlegger for Universitetet i Oslo. Samtidig begynte Almanakkforlaget å gi ut sin egen Norsk almanakk.
Rubén Darío Bustos
Rubén Darío Bustos (født 18. august 1981 i Villa del Rosario, Norte de Santander) er en colombiansk fotballspiller.
Ruben Dario blir ofte forvekslet med sin bror, Darío Alberto Bustos, som også er en colombiansk fotballspiller som spiller for klubben Deportes Tolima. Han hjalp klubben Cucuta Deportivo med å komme til semifinalen i Copa Libertadores i 2007, der han scoret to mål ved frispark som hjalp Cucuta med å nå semifinalen. Etter turneringen Campeonato Brasileiro i 2007 signerte Bustos en kontrakt med den brasilianske klubben Internacional, som var hovedrival til hans tidligere klubb.
I november 2007 var Bustos medlem av det colombianske landslaget under FIFA World Cup-kvalifisering (CONMEBOL) i 2010, hvor han spilte mot og  og scoret to mål via frispark.
Shang Jincai
Shang Jincai (født 10. oktober 1993) er en kinesisk langrennsløper.
Han representerte Kina under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor hans beste individuelle resultat var nummer 41 på 15 kilometer klassisk.
Sparken
Sparken er en skateboardpark ved Hamnmagasinet og Umeälven i sentrum av Umeå. Parken ligger rett under Tegsbron hvor E4 og E12 krysser elven. Sparken er 20 meter bred og 120 meter lang. Parkens navn er resultatet av en navnekonkurranse. En skisse av parken ble utviklet av aktive ungdomsforeninger og Umeå kommune, og det kanadiske designselskapet New Line Skateparks INC tegnet etterpå den endelige utformingen. Parken er bygd helt i betong, med rails og gjerde rundt, og stod ferdig i 2009 som den første delen av et større infrastrukturprosjekt i Umeå som endrer store deler av byens sentrum, et prosjekt som kalles Staden mellan broarna. Parken vant Sveriges Arkitekter Övre Norrlands Arkitekturpris i 2012.
Yvette Baker (synkronsvømmer)
Yvette Baker (født 25. november 1991) er en britisk synkronsvømmer. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble nummer seks i lagkonkurransen.
Leif Dietrichson
Leif Ragnar Dietrichson (født 1. september 1890 i Hønefoss, død 18. juni 1928 ved Bjørnøya), var en norsk marineflyger. Han er mest kjent for å ha vært med på Roald Amundsens ekspedisjon i retning Nordpolen i 1925. Dietrichson forsvant sammen med Amundsen og fire andre da de var på leting etter Umberto Nobiles ekspedisjon i 1928.
«N 24» og «N 25»
I 1925 deltok Dietrichson på Roald Amundsens ekspedisjon fra Ny-Ålesund i retning Nordpolen med de to flybåtene «N 24» og «N 25». Den 21. mai 1925 startet de to flybåtene fra Ny-Ålesund på Svalbard. På «N 24» var Dietrichson flyger, Lincoln Ellsworth navigatør og Oskar Omdal mekaniker. På «N 25» var Hjalmar Riiser-Larsen flyger, Roald Amundsen navigatør, og Karl Feucht mekaniker.
Etter ca. åtte timers flyging bestemte Riiser-Larsen og Amundsen seg for å lande for å kunne ta nøyaktig stedsobservasjon. De geodetiske målingene fastslo at man var kommet til 87° 44' nord, på det daværende tidspunkt det nordligste punkt noe menneske hadde kommet til. Det gjensto 251 km til Nordpolen. «N 24» var blitt skadet allerede under avgangen, og kunne ikke repareres da den landet i isen. De to flybåtene landet et par kilometer fra hverandre og først etter et par dager greide besetningene å få kontakt med hverandre. Da de tre fra «N 24» skulle ta seg bort til «N 25», gikk Omdal og Dietrichson gjennom isen og holdt på å drukne. Takket være at alle hadde på seg redningsvesten Tethys, at de hadde blåst dem delvis opp og at Ellsworth ikke havnet i vannet, klarte han å hjelpe de to opp på isen igjen slik at de kunne gjenforenes med besetningen på «N 25». Etter et strevsomt arbeid klarte de å lage en startbane på 500 m. Først 15. juni tok de av med Riiser-Larsen som fartøysjef med alle seks ombord i samme fly, og de kom velberget tilbake til Svalbard.
I 1926 takket Dietrichson nei til å delta på Amundsens ekspedisjon med luftskipet «Norge» over Nordpolen.
«Latham»
Dietrichson og fire franskmenn var med da Amundsen la ut fra Tromsø med den franske flybåten «Latham» av typen Latham 47 18. juni 1928 for å lete etter Umberto Nobiles ekspedisjon som var savnet i ishavet med luftskipet «Italia». «Latham» er antatt å ha styrtet i havet ved Bjørnøya under denne aksjonen, og ingen av mannskapet er senere funnet.
Annet
Leif Ragnar Dietrichson falt også ned med fly ved Portør havn i 1919.
Til minne om Leif Ragnar Dietrichson
Det er reist en minnestein over Dietrichson i Søndre park i Hønefoss. Den ble avduket av Dietrichsons venn og kollega kontreadmiral Hjalmar Riiser-Larsen den 17. mai i 1949.
Det er en gate oppkalt etter Leif Dietrichson i Stavanger. Leif Dietrichsons gate fikk navnet sitt i 1956 og ligger ved blokkene på Saxemarka.
Odd Geir Sæther
Odd Geir Sæther (født 1941) er en norsk filmfotograf som primært har arbeidet med spillefilm og TV.
Biografi
Sæther debuterte som kameraassistent på filmen Petter fra Ruskøy (1960), og som sjeffotograf på Arne Skouens Vaktpostene fra 1965. I samme periode fotograferte han også Reisen til havet (1966) og Musikanter (1967). Gjennom store oppgaver på 1970-tallet ble han etter hvert en av Norges ledende filmfotografer. Han debuterte som fotograf på TV i 1970 hvor han hadde foto på Fjernsynsteatrets Selma Brøter. Etter det hadde han foto på miniseriene Alberte (1972) og Edvard Munch (1974). Han hadde i samme tiår også foto på Sverre Udnæs' to filmer: Fru Inger til Østråt (1975) og Øyeblikket (1977). Han har også hatt foto på flere utenlandske produksjoner, blant annet den svenske action-thrilleren Mannen på taket (1976), den tyske TV-produksjonen Keiner kann was dafür (1978), den flernasjonale krigsdokumentaren Resan (1987), den franske La commune (2000) og på David Lynchs Inland Empire (2006).
Sæther har også hatt regioppdrag, blant annet filmkomedien Den grønne heisen fra 1981, samt flere av Fjernsynsteatrets oppsetninger i perioden 1979–1981.
På begynnelsen av 1960-tallet var han involvert i flere av de såkalte husmorfilmene, som var humoristiske instruksjonsfilmer.
Han mottok Filmkritikerprisen i 1976, og Aamot-statuetten i 1977 og Arne Skouens Ærespris i 2008.
Bergens Roklub
Bergens roklub er en roklubb i Bergen kommune i Hordaland. Den ble stiftet 22. mai 1906. Klubbens lokaler ligger ved Skjoldbukten på sørsiden av Nordåsvannet, og har i tillegg selskapslokaler og båthus. Størst aktivitet er det fra mars til oktober, men medlemmene ror på Nordåsvannet hele året, så sant det ikke er islagt. I 2013 hadde klubben 163 medlemmer, hvorav ca. 40 var aktive roere. De er delt inn i eliteroere, mosjonsroere (også kalt baderoere), og nybegynnere. Nesten alle nasjonale regattaer har deltakere fra Bergens Roklub, og klubben deltar i regattaen Scandinavian Open. Bergens Roklub har vunnet en rekke nasjonale og internasjonale regattaer. Tonbridge School of rowing i England er lagets vennskapsklubb. Klubben har vært medlem i Norges Roforbund siden 1909.
Rosporten i Bergen
Den første organiseringen av Bergens Roklub var den 11.mars 1879. Dette var den første som ble stiftet utenfor østlandsregionen. På samme tid ble det dannet flere kortvarige roklubber i Bergen, som Njørd og Concordia. Bergens Roklub holdt sin første regatta i Puddefjorden i september 1879. Kristofer Lehmkuhl var klubbens første formann, og satt i posten til 1885. Andre som stod bak stiftelsen var Johan Bugge, John Lehmkuhl Grieg, Daniel Martens, C. S. Ellertsen, Schak Bull, Carl Geelmuyden (senere ordfører i Bergen), Albert Gierding, Konrad Meyer, Helen Nilsen, Caspar Nilsen og Vedeler (s 16). I 1886 overtok Johan C. Martens som formann. De bygget nøst og klubbhus på Møhlenpris, ved havneområdene og fergekaien ved Puddefjorden. På denne tiden opplevde sporten stor konkurranse fra andre idretter, og engasjementet var vekslende. Intern strid førte til nedleggelse, og det som var igjen av klubben gikk inn i Bergens Turnforening i 1895. Disse hadde nettopp bygget nytt hus, og hadde nøst ved bukten i den nordøstlige delen av Store Lungegårdsvannet der NSB ligger i dag. I 1898 ble det holdt landskapproing i anledning Landsutstillingen 1898 på klubbens hjemmebane. Det bergenske seniorlaget markerte seg sterkt, og året etter vant de Christiania Roklubs 20-års jubileumsregatta i Holtekilen. I 1901 vedtok Bergen kommune å fylle ut bukten der roerne hadde sine treninger, roavdelingen ble nedlagt og interessen døde ut.
Nyetableringen 1906
Christen K. Heiberg var hovedmannen bak nyetableringen i 1906, og forble klubbens leder til 1919. Klubbens første nøst var på Marineholmen. Andre navn bak stiftelsen var Richard Arnesen, Chr. Dekke, L. Gladstad, Ivar Hald, Jacob de Rytter Kielland, Alfred Pedersen, Egill Reimers, Fr. Thomassen og Kr. Thorbjørnsen. Klubben var eksklusiv og eskluderende, og søknad om medlemskap skulle godkjennes av styret. Denne klausulen ble bevart til midten av 1900-tallet.
Klubben deltok i kappoinger fra 1910, og arrangerte sammen med forbundet norsk mesterskap og uttak til nordisk mesterskap ved Landsutstillingen i Bergen 3. juli 1910. Banen gikk fra Gyldenpris til Nordnespynten. Stevnet hadde 1500 betalende tilskuere. Her vant Bergens juniorlag Centralforeningens pokal, samt Kongepokalen, og seiret over Christiania Roklubs seniorlag i seniorløpet. Gavmild støtte fra Haakon Johan Wallem som ble klubbens første æresmedlem (æresmedlem også i Fana Roklub, ærestegn fra Christiania Roklub og Norske Studenters Roklub og i 1949 Norges Roforbunds gullmedalje), gav klubben nye muligheter. Det ble rodd og konkurrert på Store Lungegårdsvannet, og det ble arrangert utflukter til såkalt baderoing på Geitanger.
Utah County
Utah County er et fylke i den amerikanske delstaten Utah. Det ligger i de sentrale delene av staten og det grenser mot Salt Lake County i nord, Tooele County i vest, Wasatch County i øst, Juab County, Sanpete County og Carbon County i sør og mot Duchesne County i sørøst.
Utah Countys totale areal er 5 545 km² hvorav 369 km² er vann. I 2005 hadde fylket 443 738 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Provo som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1852, og det har fått sitt navn etter det spanske ordet Yuta for indianerstammen Ute.
Her ligger Lake Side kraftverk som fyres hovedsakelig på naturgass, og fyringsolje.
Norgesmesterskapet i boksing 1975
Norgesmesterskapet i boksing 1975 ble arrangert 9. november i Oslo.
Kongepokalen ble vunnet av Magne Adolfsen. Forbundspokalen ble vunnet av Egil Røis.
Pastos Bons
Pastos Bons er en kommune i delstaten Maranhão i nordøstregionen av Brasil.
Ni liv (bok)
Ni liv, historien om Jan Baalsrud (engelsk We die alone) er en dokumentarbok av den engelske historikeren og forfatteren David Howarth som handler om den norske motstandsmannen Jan Baalsruds flukt i Nord-Norge til Sverige etter en mislykket oppdrag våren 1943.