cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Matthew McConaughey
Privatliv
Den 26. oktober 1999 ble McConaughey arrestert i Austin, Texas, for å motstå arrest etter offentlig forstyrrelse i de tidlige morgentimer og for besittelse av cannabis. Etter at han hadde blitt funnet naken mens han spilte musikk veldig høyt på bongotrommer. McConaughey benektet besittelse av narkotika som senere ble droppet, men han ble anklaget for å forstyrre offentlig ro og orden. Han sa seg skyldig og måtte betale en bot.
McConaughey møtte sin partner, den brasilianske modellen og skuespilleren Camila Alves, i 2007. Paret er bosatt i Austin, Texas. Sammen har de sønnen Levi Alves McConaughey (født i 2008), og datteren Vida Alves McConaughey (født i 2010).
Gerd Nyquist
Annet virke
Nyquist var en av stifterne av Rivertonklubben. Klubben ble innstiftet i hennes hjem i 1972. Hun var klubbens første president, og satt som president i perioden 1972–1977. Det var hun som egenhendig gikk til anskaffelse av de karakteristiske Gylne revolvere, som klubben premierer til vinnere av Rivertonprisen.
I 1982 foreleste hun om kvinner i kriminallitteraturen, ved en internasjonal kongress i Stockholm. Hun var i mange år medlem av Crime Writers’ Association.
Nyquist var aktiv til det siste. I 1984 mottok hun et kulturstipend fra Oslo kommune. Samme år skulle hun sittet i juryen til Aschehougs spenningskonkurranse, men døde dessverre, og Kim Småge overtok hennes plass.
Nyquist var et kjent fjes i norsk kulturliv, og deltok gjerne i ulike TV-program. Hun stilte også opp som presentatør i et TV-program om klassisk musikk. Sommeren 1984 laget Nyquist et program i NRK P1 med "refleksjoner, minner og musikk.
Hồ Chí Minh
Biografi
Hans far, Nguyen Sinh Huy, var en konfutsiansk lærd, og Ho fikk selv en streng konfutsiansk oppdragelse. Han fikk sin gymnasutdannelse ved en skole i Huế som brukte det franske utdanningssystem, den samme skole som hans senere disipler Pham Van Dong og Võ Nguyên Giáp gikk på. I 1915 reiste han til England for å studere kokkekunst, og ble der kjent med kommunismen. Han fortsatte studiene i Paris fra 1917 til 1923. Under forhandlingene i Versailles etter første verdenskrig oppfordret han stormaktene til gjøre noe med situasjonen i fransk Indokina, men han ble ignorert. Etter dette deltok han i å stifte Det franske kommunistparti, og tilbrakte en del tid i Moskva.
Ho flyttet så til Hongkong, der han grunnla Det vietnamesiske kommunistparti. Han tok på denne tiden navnet Ho Chi Minh, som betyr «den som opplyser». I 1941 vendte han hjem til Vietnam for å lede frigjøringsbevegelsen Viet Minh. Han ledet vellykkede militære operasjoner først mot japanske styrker, og senere mot franske kolonistyrker under Frankrikes forsøk på å ta landet tilbake fra 1946 til 1954.
Han utropte seg til president i Vietnam 2. mars 1946, noe som ikke ble internasjonalt anerkjent. Han signerte 6. mars 1946 en avtale med Frankrike, som anerkjente Vietnam som en autonom stat innenfor Den indokinesiske føderasjon og Den franske union. Dette kompromisset hindret ikke at krig brøt ut i desember 1946. I 1954 ble Den demokratiske republikken Vietnam (Nord-Vietnam) opprettet, og Ho ble først statsminister og deretter president.
Da Vietnamkrigen brøt ut, først mellom Nord- og Sør-Vietnam og etterhvert intervensjon fra flere vestlige og kommunistiske land, ledet Ho krigen. Dette fortsatte han med inntil sin død 2. september 1969. Allerede mens han levde var Ho gjenstand for en personkult, som vokste etter hans død. Hans legeme ble balsamert og utstilt i et mausoleum av granitt i Hanoi, bygget etter modell av Lenins mausoleum i Moskva. Dette var i stil med hva som ble gjort for andre kommunistledere, men i strid med Hos siste ønske; han ville bli kremert, og ba om at asken skulle graves ned på tre fjelltopper, en i hver av Vietnams hovedregioner. Han skrev: «Ikke bare er kremasjon bra fra et hygienisk synspunkt, men det sparer også jordbruksland».
Byen Saigon ble omdøpt til Ho Chi Minh-byen i 1975.
Ganglion trigeminale
Ganglion trigeminale (også kalt ganglion gasseri, gasserian ganglion og ganglion semilunare) er et ganglion beliggende i en forsenkning på bunnen av skallen (Cavum Meckelii).
Forsenkningen har en halvmåneaktig form, med den konvekse del pekende forover. Medialt er den i relasjon til arteria carotis interna og den bakre del av sinus cavernosus.
Antistatiske hjelpemidler
Antistatiske (hjelpe-)midler er fellesnavn på remedier som skal hindre ting i å bli statisk elektrisk ladet.
Statisk elektrisitet oppstår når ikke-ledende materialer får en elektrisk ladning på overflaten. Denne forsvinner bare langsomt ved avladning til luft.
Oppladning kan skje ved induksjon, dvs. nærhet til elektriske og elektroniske kretsløp. (Skjermer til datamaskiner og TV for eksempel).
Vinylplater til grammofoner beveger seg i luft og blir ladet gjennom friksjonen vinyl-luft.
Oppladningen gjør at overflatene trekker til seg støv og partikler fra luften. Skjermene blir uklare og platene får riller med støv og «ullen» lyd.
Det har vært lansert flere ulike løsninger.
Nedre Schlesien
Nedre Schlesien (polsk Dolny Śląsk, tysk Niederschlesien, latin Silesia Inferior) er den nordvestlige delen av det historiske og geografiske Schlesien. Området har gjennom historien vært underlagt Polen, Böhmen, Østerrike, Preussen og Tyskland. Det ligger i dag i Polen, og er fordelt mellom det nederschlesiske voivodskap og voivodskapene Opole og Lubusz.
Historie
Området ble innlemmet i det polske riket i 990 og forble slik til 1348 da det ble en del av Böhmen. Det kom under de østerrikske habsburgerne i 1526, og ble i 1742 avstått til Preussen som en følge av den østerrikske arvefølgekrig. Fra 1870 og frem til 1945 var Nedre Schlesien del av Tyskland, først som en del av provinsen Schlesien og deretter fra 1919 i form av provinsen Nedre Schlesien.
Danny og den store fasanjakten
Danny og den store fasanjakten (engelsk: Danny, the Champion of the World) er ei barnebok fra  av den britiske forfatteren Roald Dahl. Boka forteller om den morløse gutten Danny, og om hvordan han og faren lykkes med å sabotere den årlige fasanjakten for den rike og ufordragelige godseieren Mr Hazell. Boka nevnes som Dahls mest rørende bok og som en fortelling om et kjærlig og respektfullt forhold mellom far og sønn.
Handlingen foregår i 1955, i det minste dateres dette eksplisitt i filmen. Danny og faren bor i en sigøynervogn bak farens bensinstasjon og bilverksted. De er fattige men respektable. Bortsett fra dette at faren er krypskytter som ulovlig fanger fasaner i godseierens skog. Danny oppdager dette en natt han våkner alene i husvogna og må kjøre bil for å hente faren som ligger såret i skogen. Striden mellom Mr Hazell og Dannys far inneholder også uengihet om jordstykket hvor bensinstasjonen står. Danny, faren og farens venner bestemmer seg for å sabotere for Mr Hazell ved å bedøve og bortføre alle fasanene i skogen. De skal gjøre det natta før Mr Hazell har sin årlige fasanjakt som han bruker som et ledd i sin sosiale posisjonering. Planen lykkes til slutt, etter at de har prøvd ulike metoder for å fange fasanene.
I motsetning til de fleste av Dahls øvrige barnebøker har boka en overveiende realistisk setting. Boka følger ellers et vanlig mønster hos Dahl: en polarisering mellom gode og onde voksne, gjerne med karikerte overdrivelser i skildringen av de onde og dumme. Ytre sett er boka en spenningshistorie, hvor Dannys ekspedisjon for å berge faren, og komplottet mot Mr Hazell er høydepunktene. Bak den ytre handlingen er det to andre tema i boka: det varme forholdet mellom Danny og faren – og hvordan Dannys lojalitet til faren overskrider de moralske innvendingene mot krypskytteri, og et undertrykt raseri knyttet til klassemotsetninger.
Den første utgaven av boka var illustrert av Jill Bennett, i 1994 ble boka nyillustert av Dahls etter hvert faste illustratør Quentin Blake.
Boka utkom på norsk i 1977, oversatt av John Hollen. Boka ble filmatisert for tv av Thames Television i 1989, med Jeremy Irons i rollen som Dannys far, sønnen Samuel Irons i rollen som Danny og Robbie Coltrane i rollen som Victor Hazell.
Endre Palócz
Endre Palócz (født 23. mars 1911 i Budapest, død 11. januar 1988) i Budapest) var en ungarsk fekter som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors.
Palócz vant en olympisk bronsemedalje i fekting under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det ungarske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i florett bak Frankrike og Italia. De andre på laget var Aladár Gerevich, Endre Tilli, Lajos Maszlay, Tibor Berczelly og József Sákovics.
Erich Mendelsohn
Erich Mendelsohn (født 21. mars 1887 Allenstein (Østpreussen), død 15. september 1953 San Francisco, USA) var en tysk arkitekt som representerte ekspresjonismen og funksjonalisme innen arkitekturen.
Et av Mendelsohns mest kjente verk er Einsteinturm i Potsdam.
Mendelsohn var engasjert i forprosjektet for Doblouggården i Oslo der også Rudolf Emanuel Jacobsen involvert som arkitekt. Av andre bygg i Norge som er inspirert av Mendelsohns stil kan nevnes Kalmarhuset i Bergen.
Napoleon II av Frankrike
Napoleon II (født 20. mars 1811, død 22. juli 1832) var sønn av Napoléon Bonaparte og hans andre hustru, Maria Louise av Østerrike.
Han ble ved sin fødsel utnevnt til konge av Roma. Ved begge tronfrasigelser prøvde faren å sikre sin sønn tronfølgen, men forgjeves. Barnet ble brakt til sin morfar, keiser Franz av Østerrike, og ble med tiden hertug av Reichstadt. Han døde av tuberkulose 21 år gammel.
Ernst Reventlow
Ernst Christian Einar Ludwig Detlev graf zu Reventlow (født 18. august 1869 i Husum, død 21. november 1943 i München) var en tysk offiser, journalist og nazipolitiker.
Reventlow fikk aldri noe særlig innpass hos Hitler og tilhørte venstresiden i NSDAP. Han var tidligere aktiv i Deutschvölkische Freiheitspartei (DVFP).
Liv og virke
Grev Reventlow ble født Schleswig-Holstein og var sønn av Ludwig Reventlow og Emilie Julie Anna Louise Rantzau.
Reventlow satset på en militær karriere i sjøforsvaret under Det tyske keiserriket og nådde løytnantsgrad før han ble tvunget til å trekke seg grunnet sitt ekteskap med franske Marie-Gabrielle-Blanche d'Allemont.
I 1920 startet han sin egen avis, Der Reichswart, som kom ut helt frem til hans død.
I starten av sin politiske karriere tilhørte han den radikale delen av tysk nasjonalisme og flørtet med nasjonalbolsjevikske ideer. Han var medlem av flere nasjonalistiske partier og ble valgt inn i Riksdagen for Deutschvölkische Freiheitspartei (DVFP). Han kom imidlertid fort i uoverensstemmelser med mer konservative partifeller, brøt ut i 1927 og ble medlem av det nasjonalsosialistiske tyske arbeiderpartiet, NSDAP, noe som bidro til å styrke partiet i den nordlige delen av Tyskland.
Reventlow fikk aldri Hitlers støtte, men siden han hadde en stor personlig popularitet valgte Hitler å ignorere ham.
En periode var Reventlow leder for Deutsche Glaubensbewegung (tyske trosbevegelse), en religiøs organisasjon med målsetting å erstatte kristendommen med en «arisk-nordisk» tro.
Tilbake til Howard’s End
Tilbake til Howard's End (originaltittel: Howards End) er en britisk romantisk dramafilm fra 1992, basert på E. M. Forsters roman fra 1910 med samme navn, en historie om klasserelasjoner på begynnelsen av 1900-tallet i England. Filmen ble produsert av Merchant Ivory Production. Den var deres tredje film som bygger på en roman av Forster (som etterfulgte A Room With a View i 1986 og Maurice i 1987). Manuskriptet ble skrevet av Ruth Prawer Jhabvala, og filmen ble regissert av James Ivory og produsert av Ismail Merchant.
Handling
Familien velger å ødelegge papirene som Ruth skrev under på, og de bestemmer seg for å fullstendig ignorere hennes siste ønsker. Henry Wilcox, enkemannen til Ruth, begynner å utvikle en tiltrekningskraft mot Margaret, og godtar å hjelpe henne med å finne seg et nytt hjem. Til slutt foreslår han ekteskap, og Margaret godtar. Margaret og Henry gifter seg, og paret bruker Howards End som oppbevaring av Margaret og søsknenes eiendeler. Etter flere måneder med bare å høre fra Helen via postkort, blir Margaret bekymret.
Når tante Juley blir syk, returnerer Helen til England for å besøke henne. Men når hun får beskjed om at hennes tante har blitt frisk, unngår hun å møte Margaret eller noen av hennes familie. I frykt for at Helen er mentalt ustabil, lokker Margaret henne til Howards End for å hente eiendelene sine, bare for å møte opp sammen med Henry og en doktor. Imidlertid forstår hun ved første øyekast at Helen er gravid. Helen insisterer på å returnere til Tyskland for å oppdra babyen på egen hånd, men ber om at hun får overnatte ved "Howards End" før hun reiser sin vei. Men Henry nekter hardnakket, og paret krangler.
Du er budskapet
Du er budskapet er en innføringsbok i kommunikasjon skrevet av Roger Ailes og Jon Kraushar.
Boken tar for seg hvordan fjernsynet har forandret alle regler for kommunikasjon, hvordan andre mennesker oppfatter deg, de fire kommunikasjonstabbene, hvordan bli kvitt frykt, hvordan takle press og hvordan du kan oppnå det du vil.
Michael Mifsud
Michael Mifsud (født 17. april 1981 i Pietà på Malta) er en fotballspiller som fra 2014 spiller for Sliema Wanderers i hjemlandet. Han spilte for den samme klubben i perioden 1997–2001 og i 2004, og har også representert de maltesiske klubbene Valletta i 2010 og i 2011–2013 og Qormi i 2011. I de mellomliggende periodene har han spilt for utenlandske klubber – tyske Kaiserslautern, norske Lillestrøm Sportsklubb, de engelske klubbene Coventry City og Barnsley, samt australske Melbourne Heart. Han har dessuten over 100 kamper for det maltesiske landslaget.
Klubbkarriere
Mifsud startet sin karriere i Sliema Wanderers, en av de beste klubbene på Malta. Han ble cupmester med dem i 2000. Han var toppscorer i den maltesiske serien både i 1999/00 og 2000/01 med henholdsvis 21 og 30 mål.
Sommeren 2001 ble han hentet til Kaiserslautern. Her fikk han lite spilletid på toppnivå, og vinteren 2004 ble han løst fra kontrakten. Han dro hjem til Malta og hjalp Sliema Wanderers med å vinne seriegull før han sommeren 2004 ble hentet til Lillestrøm Sportsklubb. Han spilte to og en halv sesong i Tippeligaen, og han markerte seg etter hvert som en hurtig og målfarlig spiller.
Men Mifsud hadde høyere ambisjoner enn den norske tippeligaen, og han fornyet ikke kontrakten med Lillestrøm. Det tok overraskende lang tid før Mifsud fikk signert selv om flere engelske klubber viste interesse, men 10. januar 2007 signerte han for Coventry City. Mifsud markerte seg som en flittig målscorer i sin nye klubb, og 26. september 2007 scoret han begge målene da Coventry slo Manchester United 2-0 i ligacupen.
Mifsud var en periode på utlån til Barnsley i 2009, men i 2010 vendte han tilbake til Malta og klubben Valletta. Her var han frem til 2013, avbrutt av et opphold i klubben Qormi i 2010. I 2013–2014 spilte han i Australia i klubben Melbourne Heart, før han vendte tilbake til moderklubben Sliema Wanderers.
Landslagskarriere
Mifsud debuterte for Maltas landslag i 2000 og har spilt over 100 landskamper. Han var en viktig årsak til at Malta vant en historisk seier over i EM-kvalifiseringen i oktober 2006. Dette var landets første seier i en kvalifiseringskamp siden 1982.
Karriere som spiller
''Bare seriekamper. Oppdatert 25. januar 2014''
Norsk Artistforbund
Norsk Artistforum er et forum for norske musikere. Det ble stiftet i 2000.
Forumet er et ideelt forum, som er åpent for både norske utøvere og låtskrivere, og har til hensikt å fremme medlemmenes interesser overfor myndighetene og andre parter.
Det utgir også den årlige prisen Norsk Artistforbunds Ærespris.
9 × 19 mm Parabellum
9 × 19 mm Parabellum (av latin, for krig, 9 × 19 mm Luger, 9 × 19 mm NATO) er en patron for pistol utviklet av Georg Luger rundt 1900. I dag er det den mest brukte ammunisjonstype til pistol i verden, og de fleste vestlige land har approbert den. Den er blant annet i bruk i Glock 17 og MP5, som er i bruk i det norske forsvaret (2007).
Historie
Georg Luger utviklet denne patronen på Deutsche Waffen und Munitionsfabriken (DWM) rundt 1902. Den tyske marine tok i bruk Luger-pistolen i kaliber 9 × 19 i 1904, og hæren gjorde det samme i 1908. I 1902 henvendte Luger til Storbritannia med sin nye 9 mm pistol og presenterte den for British Small Arms Commitee. Våren 1903 ble 3 Lugerpistoler og 9 mm ammunisjon levert til den amerikanske hæren for testing ved Springfield Armory. I 1904 ble ytterligere 50 pistoler og 25 000 skudd levert for videre testing. Disse pistolene, samt noen som ble produsert i USA før første verdenskrig, ble stemplet med den amerikanske ørn og ble derfor kalt «American Eagle». Amerikanerne valgte å heller approbere John Moses Brownings .45 ACP patron.
På samme tid viste også det tyske forsvaret interesse for kaliberet. Deres 7,65 Lugerpatron hadde ikke nok slagkraft og i løpet av kort tid erstattet den tyske hæren all pistolammunisjon med 9 mm. En del av nabolandene begynte også å benytte kaliberet, blant annet Italia, som reduserte kruttmengden og omdøpte den til 9 mm Glisenti. De benyttet den i sine Glisenti M1910 pistoler. Da Italia og Tyskland begynte å utvikle de første praktiske maskinpistolene rundt 1914–15 var det dette kaliberet som ble brukt.
Christopher Cross
Christopher Cross (født 3. mai 1951) er en amerikansk musiker og låtskriver. Han har blant annet skrevet låten «Arthur's Theme (Best That You Can Do)» fra Dudley Moore-filmen Arthur  fra 1981 og vant Oscar for beste sang for denne.
Cross slo gjennom i USA med sitt debutalbum i 1980 som fikk hele fire hitsingler; «Ride Like the Wind», «Sailing», «Never Be the Same» og «Say You'll Be Mine». Ved den amerikanske Grammy-prisutdelingen året etter fikk han fem priser, blant annet for Beste nykommer og Årets låt («Sailing»).
Forutenom ovennevnte filmlåt, som Cross skrev sammen med Burt Bacharach, Carole Bayer Sager og Peter Allen, har Cross kun hatt noen mindre hiter etter dette; «Think of Laura» og «All Right» (begge fra 1983).
Hans Flock
Hans Flock (født 18. april 1940 i Hølonda) er en norsk jurist og tidligere høyesterettsdommer.
Han tok juridisk embedseksamen ved Universitetet i Oslo i 1966 og har tidligere jobbet som dommerfullmektig, privatpraktiserende advokat og lagdommer i Frostating lagmannsrett. Fra 1. september 1996 til 2010 var han dommer i Høyesterett.
Flock var leder for «Liland-utvalget» som gransket politiet og påtalemyndigheten sin behandling av Liland-saken. Han er også medredaktør til Norges lover.
Flock er jurist i femte ledd. Hans bestefar, også hetende Hans Flock, var byfogd i Trondheim og justitiarius i Trondheim byrett. Hans Flocks grandtante var pianisten, forkynneren og sosialarbeideren Sara Flock. Hans tippoldefar var rådmann i Christiania og mannen som leste opprørsloven under det berømte Torgslaget 17. mai 1829.
Unni Wikan
Wikan ble født på Ibestad og vokste opp i Harstad. Hun studerte sosiologi ved Universitetet i Oslo 1965–1966 og sosialantropologi ved Universitetet i Bergen 1967–1968. Hun har også studert arabisk ved American University in Cairo (1968–1969). Wikan ble dr. philos ved Universitetet i Oslo i 1980 og ble utnevnt til professor i 1987. Hun ble tildelt Fritt Ords Pris i 2004.
Hun har forsket på kjønn og kultur i Oman og har foretatt feltarbeid i Indonesia og Bhutan. Wikan har også utgitt flere bøker og har publisert en rekke artikler i ulike fagtidsskririfter.
Wikan har vært gjesteprofessor ved flere utenlandske universiteter:
Wikan deltar ofte i offentlig debatt om fremmede kulturer. Hun er spesialist på islam og Midtøsten og har blant annet skrevet flere artikler om folkeopprøret i Egypt i 2011.
Wikan er medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi.
Hun var gift med sosialantropologen professor Fredrik Barth (1928-2016).
Jussi Jääskeläinen
Jussi Jääskeläinen (født 19. april 1975) er en finsk tidligere fotballspiller.
Han spilte i Bolton fra 1997 til 2012. Før Bolton-epoken spilte han for VPS Vaasa i hjemlandet Finland. Han har spilt 474 ligakamper for Bolton, og over 600 totalt. Fra og med sommeren 2015 er han keeper i Wigan Athletic.
Jääskeläinen har også spilt 56 landskamper for.
Libanon-krigen 1982
Etter å ha kjempet seg forbi kombinerte styrker fra PLO, Syria og flere libanesiske fraksjoner, okkuperte Israel den sørlige halvdelen av Libanon og beleiret etter hvert Beirut, Libanons hovedstad. Den syriske hæren ble tvunget til å signere våpenhvile etter en omringing, og PLO ble etterhvert stående alene mot overmakten i Vest-Beirut. Etter kraftige bombardementer overgav PLO seg, og i en påfølgende våpenhvileavtale ble PLO nødt til å forlate Libanon. Internasjonale fredsbevarende styrker ble stasjonert i Libanon for å se til at tilbaketrekningen fant sted, noe som ergret flere libanesiske fraksjoner. Etter tilbaketrekningen av PLOs styrker forsøkte Israel å få til en permanent fredsavtale med Libanon, men denne planen slo feil da Bashir Gemayel ble myrdet. En mann ved navn Habib Tanious Shartouni fra Det syriske sosialistiske nasjonale parti ble anklaget og dømt for drapet. Etter dette lyktes man ikke i å samle de libanesiske fraksjonene gjennom en fredsavtale, og borgerkrigen i landet fortsatte. Israelske tropper forble stasjonert i Libanon inntil de omsider trakk seg ut leddvis i 1985. Israel beholdt en såkalt «sikkerhetssone» i Sør-Libanon som de mente var nødvendig for å forsvare Nord-Israel mot terrorangrep. Denne ble omsider returnert til libanesisk kontroll i 2000.
Rundt 18 000 ble drept og ca. 30 000 såret. 90 % av ofrene var sivile libanesere.
Forhistorien
Så tidlig som 1976, hadde Israel begynt å gi militærhjelp til de libanesiske falangistene som kjempet mot PLO. I løpet av Operasjon Litani i 1978 etablerte Israel en sikkerhetssone i Sør-Libanon. Denne sonen inneholdt i stor grad kristne innbyggere, og herfra forsynte Israel de kristne militsene med militær trening og våpen. Dette førte til opprettelsen av Den sørlibanesiske armé (SLA), som var Israels allierte og forlengede arm i Libanon. Israels hovedpartner var Falangistpartiet, som ble ledet av Bashir Gemayel. Falangistene hadde lenge alliert seg med Syria og hadde invitert de syriske styrkene til Libanon for å hjelpe dem mot PLO. Etter hvert hadde imidlertid Syria begynt å ta PLOs parti og benyttet anledningen til å styrke sin posisjon i Libanon. I 1978 erklærte Israels statsminister Menachem Begin at Israel ikke ville tillate et folkemord rettet mot de kristne libaneserne. Hundrevis av libanesiske militser ble trenet av den israelske hæren. Samarbeidet mellom Israel og maronittene utviklet seg etter hvert til å bli en politisk-strategisk allianse, og medlemmer av den israelske regjeringen, som Ariel Sharon, begynte å klekke ut en plan om å hjelpe en falangist-dominert regjering til makten i Libanon. Dette passet godt med Gemayels målsetting, som var å fjerne PLO fra landet.
Den 10. juli 1981 brøt det ut harde kamper i Sør-Libanon og Nord-Israel mellom PLO og israelske styrker. Israel gjengjeldte et bombardement fra PLO med å bombe PLOs stillinger langs grensen. Den 17. juli bombet det israelske flyvåpenet PLOs bygninger i Beirut, noe som medførte store menneskelige tap. Israel fokuserte hovedsakelig på å bli kvitt PLOs raketter i grenseområdene uten særlig suksess. PLOs taktikk, som senere ble adoptert av Hizbollah, gikk ut på å spre ammunisjonen over store områder. Dette gjorde det umulig for selv et mektig israelsk flyvåpen å ødelegge alle våpnene fortløpende. Som et resultat av dette, flyktet mange israelere som bodde nord i landet, sørover. Samtidig som Israel feilet i å oppnå sitt mål om å nøytralisere PLOs ildkraft i grenseområdene, opplevde samtidig PLO store menneskelige og materielle tap. Når USA omsider fremforhandlet en våpenhvile, ble den godtatt av begge parter. Etter dette forble grensen rolig i nesten ett år.
Vinteren og våren 1982 ble det klart at partene hadde en sterk uenighet om hva våpenhvilen egentlig sa. Palestinske styrker mente at den bare gjaldt området mellom Israel og Libanon og fortsatte derfor sine angrep på andre fronter. Dette bidrog til at den israelske regjeringen bestemte seg for å klarere Libanon for PLO-soldater for godt.
Målene med krigen
Invasjonen av Libanon hadde fem strategiske mål:
Krigen
Hovedmålet for Israel var å angripe de palestinske basene lokalisert i Tyr-området, ved Sidon og Damour. Israels statsminister Menachem Begin uttalte at målet var å opprette en 40 km bred «sikkerhetssone» i det sørlige Libanon, der ingen palestinske soldater kunne oppholde seg. Denne sonen skulle sikres av internasjonale styrker, ifølge Israel. Israelske styrker invaderte Sør-Libanon i en tredelt offensiv. De erobret strategiske posisjoner gjennom landet, hvorav de hardeste kampene ble utkjempet ved Beaufort -borgen i Nabatieh og i den syrisk-okkuperte byen Jezzine. Israels flyvåpen satte igang Operasjon Jordkreps 19 for å bekjempe det syriske flyvåpenet og sikre dominans i luftrommet. Operasjonen var en suksess, og ifølge IAF ble 27 syriske fly styrtet og 17 antiflymissil-batterier satt ut av spill. IAF mistet ingen fly i operasjonen. Etter dette satte IAF fokuset på PLOs infrastruktur, og israelske krigsskip bombarderte store kystområder for å kutte PLOs forsyningslinjer. Israelske styrker kjempet seg frem til den syrisk-okkuperte byen Sultan Yacoub. Her ble de omringet av de syriske styrkene, men klarte å kjempe seg ut. For å kutte PLOs retrettruter ble det landsatt stridsvogner, pansrede personellkjøretøy og fallskjermjegere nord for Sidon. Disse styrkene nådde snart Beirut, og okkuperte forsteder og flyplassen under harde kamper. Som følge av invasjonen ble PLOs tilstedeværelse i Sør-Libanon fjernet fullstendig. Tyr og Sidon ble hardest rammet i angrepet, og i Beirut var det også forholdsvis store tap både militært og sivilt.
Sommeren 1982 var det meste av oppmerksomheten rettet mot kampene ved Beirut. De syriske styrkene hadde trukket seg ut av byen, og PLO stod alene mot overmakten. Den vestlige delen av byen ble utsatt for et konstant bombardement fra luften, sjøen og fra artilleri. En mengde våpenhviler ble inngått og brutt. Israel blokkerte samtidig forsyningene av mat og andre nødvendigheter til innbyggerne i Vest-Beirut, noe som rammet omtrent 500.000 sivile libanesere og palestinere i bydelen. Etter harde slag lyktes de israelske styrkene å erobre Beirut, og i en påfølgende våpenhvileavtale ble PLO tvunget til å forlate Libanon. Den multinasjonale styrken i Libanon, som bestod av tropper fra Frankrike, Italia og USA, ble stasjonert i landet for å påse at tilbaketrekningen fant sted i henhold til avtalen, og at ingen av partene brøt våpenhvilen. PLO opprettet sitt nye hovedkvarter i Tunisia, men flere medlemmer flyktet også til Jemen, Jordan, Syria, Irak, Sudan og Hellas. USA forsikret PLO om at palestinske sivile i flyktningleirene i byen ikke ville bli skadet.
Den 14. september ble den nylig valgte libanesiske presidenten Bashir Gemayel drept av Habib Shartouni fra Det syriske sosialistiske nasjonale parti. Dette satte et hardt støkk i libanesisk politikk, og fraksjonene begynte å splittes igjen ettersom håpet om en fredelig slutt på borgerkrigen begynte å svinne hen. Neste dag okkuperte israelske styrker Vest-Beirut, i strid med Habib-avtalen. Israel ønsket at falangistene mer aktivt skulle hjelpe Israel med jobben som var å gjøre, og flyktningleirene Sabra og Shatila ble overlatt i falangistenes ansvar. Israel hadde regnet med at PLO hadde gjemt hundrevis av krigere i leiren, noe som viste seg å ikke stemme. Men da denne feiltakelsen nådde dagens lys, var skaden allerede skjedd. Verden ble sjokkert når man fikk vite nyheten om at falangiststyrkene hadde drept minst 800 sivile i de beryktede massakrene i Sabra og Shatila. Selv om Israel ikke hadde tatt del i massakren, ble forsvarsminister Ariel Sharon anklaget for å ikke ha gjort nok for å forhindre at falangistene tok hevn over drapet på Gemayel. En israelsk undersøkelse konkluderte med at Sharon bar «personlig ansvar» for å ha mislykkes i å forhindre et massakre og for å ha feilet i å handle når han fant ut hva som foregikk. Komiteen anbefalte at Sharon trakk seg som forsvarsminister, noe Sharon først nektet å gjøre. Først etter et dødsfall under en stor anti-krigsdemonstrasjon i Israel valgte Sharon å trekke seg fra sin post.
Til tross for PLOs tilbaketrekning fra Libanon, fortsatte kampene i Libanon. Flere libanesiske grupperinger motsatte seg den israelske tilstedeværelsen i landet. 4. november ble de israelske styrkenes hovedkvarter i den libanesiske byen Tyr rammet av en bombe som drepte 60 mennesker, inkludert 28 israelere. I februar 1983 ble multinasjonale styrker på nytt utplassert, denne gangen for å hjelpe libaneserne med å gjenopprette stabiliteten i landet. Den 17. mai kom Israel og Libanon frem til en avtale som gjorde slutt på krigen mellom de to landene, og banet vei for en etappevis israelsk tilbaketrekning fra landet. Avtalen tillot Israel å etablere en såkalt sikkerhetssone i Sør-Libanon, og patruljere denne så lenge de fant det for godt. Den libanesiske regjeringen møtte skarp kritikk for å ha undertegnet det enkelte anså som en kapitulasjonsavtale. Når Israel til slutt trakk sine styrker ut, opplevde de multinasjonale styrkene hard motstand, og måtte omsider trekke seg ut etter store tap forårsaket av libanesiske fraksjoner. Samtidig led den libanesiske hæren nederlag i den såkalte fjellkrigen, som Israel unngikk å bli involvert i, og landet ble på nytt kastet inn i en borgerkrig. Denne skulle vare inntil det omsider ble undertegnet en fredsavtalen i 1989.
Propagandakrigen
Rapporter om israelske angrep mot sivile mål ble brukt av palestinerne. Israel på sin side, viste frem store palestinske våpenlagre de hadde erobret i Sør-Libanon. Israel anklaget også PLO for å bruke sivile som skjold under kamphandlingene.
Krigen ble etter hvert en stor belastning for Israel og dets støttespillere, med USA i spissen. Selv internt i Israel vokste det frem en misnøye med invasjonen. 8. november 1982 må statsminister Begin forklare seg for en undersøkelseskommisjon vedrørende massakrene i de palestinske flyktningleirene Sabra og Shatila.
31. oktober 1982 ble det avholdt en nordisk «Libanon-høring» i Oslo. Der ble det hevdet at den israelske krigføringen i Libanon brøt med Folkeretten.
Etter de innledende kamphandlingenes avslutning
Etter beleiringen av Beirut ble PLO tvunget til å forlate Libanon, of organisasjonen flyttet sitt hovedkvarter til Tunis. Det syriske militæret, spesielt flyvåpenet, ble også svekket. Imidlertid lyktes ikke Israel i å få en slutt på den libanesiske borgerkrigen gjennom en fredsavtale, og alliansen mellom Israel og falangistene opphørte. Israelske styrker ble stående i Libanon i håp om at fraksjonene ville bli enige seg imellom til slutt, men da det viste seg at dette ikke kom til å skje bestemte Israel seg for å trekke styrkene sine ut av mesteparten av Libanon. I 1983 begynte Israel en tilbaketrekning som var oppdelt i flere ledd, og i 1985 var tilbaketrekningen fra mesteparten av landet fullført. Israel holdt på en sikkerhetssone i Sør-Libanon som de mente var nødvendig for å forsvare landet. Denne ble omsider gitt tilbake til Libanon i 2000.
Grovt sett kan det hevdes at Israel vant krigen militært, men tapte politisk. Selv om Israel lyktes i å tvinge PLO ut av landet og etablere sikkerhetssonen i sør, var det flere politiske mål med krigen som ikke ble nådd. En av målsettingene var å få innsatt en Israel-vennlig regjering i Libanon som kunne slutte fred med Israel, men i stedet fikk Libanon et regime som i stor grad ble avhengig av Syria. Blant israelerne ble krigen upopulær på grunn av de store tapene, samt at de følte seg ført bak lyset av lederne. Det at krigen trakk ut i tid ble også et problem. Innad i Israel skapte krigen bitter strid, utad ble den en alvorlig påkjenning for landets internasjonale anseelse. Massakrene i Sabra og Shatila var blant de hendelsene i krigen som skadet Israels internasjonale omdømme mest. Forsvarsminister Ariel Sharon ble av en israelsk undersøkelseskommisjon holdt personlig ansvarlig for massakren, selv om ingen israelske soldater var delaktig, og ble anbefalt å frasi seg sin stilling. Først nektet han, men gikk til slutt med på å trekke seg etter at en fredsdemonstrant ble drept når en granat ble kastet inn i et demonstrasjonstog.
Etter invasjonsfasen fortsatte krigen i mindre intensitet, og israelske styrker ble stående i Libanon for å bekjempe PLO-styrker som etter hvert returnerte til landet. PLO beholdt sitt fotfeste i enkelte flyktningsleirer, men ble tvunget på retrett når også Syria utviklet seg til å bli en fiende for organisasjonen. I desember 1983 trakk Yasir Arafat seg fra Libanon for andre gang, men mindre styrker ble stående i landet. Mot krigens avsluttende fase skjedde det forbausende, stilltiende alliansebytter da Israel, Syria og Amal-bevegelsen alle kjempet mot PLO, som for øvrig ikke hadde nevneverdig utenforstående støtte. Israel fortsatte å operere aktivt mot PLO i Libanon etter tilbaketrekningen, i form av hyppige luftangrep mot bevegelsens baser sør i landet.
Sikkerhetssonen
Med amerikansk assistanse kom Israel og Libanon frem til en avtale i mai 1983. Denne avtalen, som fikk tilnavnet 17. mai-avtalen, innebar en etappedelt israelsk tilbaketrekning fra Libanon og fortsettende israelsk patruljering i en «sikkerhetssone» sammen med den libanesiske hæren. Avtalen inkluderte flere forpliktelser om strategisk samarbeid mellom Israel og Libanon for å forhindre at PLO infiltrerte grenseområdene mellom de to landene. Avtalen var kontroversiell i den arabiske verden, og Libanons president Amin Gemayel ble stemplet som en forræder for å ha gått med på det mange arabere anså som en kapitulasjon. Imidlertid lyktes ikke Israel og Libanon i å holde avtalen. Den libanesiske hæren ble oppløst i februar 1984, og dermed kunne ikke Libanon holde sin del av avtalen. Libanon trakk seg fra avtalen i mars 1984, etter press fra Syria etter at USA plutselig trakk seg ut av landet før fristen, og Israel ble dermed overlatt ansvaret for sikkerhetssonen på egen hånd.
I november 1984 innledet Israel og Libanon de såkalte Nakura-samtalene, hvor detaljene rundt Israels tilbaketrekning ble diskutert. Mens Israel krevde at SLA skulle forbli utplassert i Sør-Libanon, nektet Beirut å gå med på dette. Samtalene brøt dermed sammen uten at noe var oppnådd. I januar 1985 ble tilbaketrekningen fra resten av de okkuperte områdene iverksatt, og i juni var den fullført. Israel kontrollerte nå kun områdene som lå nærmest grensen, sør for Litani-elva. Her hadde man bare en mindre styrke utstasjonert, mellom 1000 og 1500 soldater om gangen. Patruljeringen av sikkerhetssonen var det stort sett SLA som stod for, selv om den libanesiske regjeringen protesterte mot dette. Okkupasjonen av området førte til en varig lavintensivitets-konflikt med Hizbollah, en militant organisasjon som ble opprettet i 1982 som følge av den israelske invasjonen. Konflikten var en langvarig stillstand; Hizbollah hadde ikke mulighet eller ressurser til å kaste ut okkupantene, og Israel hadde ikke viljen til å gå til krig mot dem som støttet den libanesiske organisasjonen. Etter hvert fikk Hizbollah tak i raketter som kunne nå over sikkerhetssonen og inn i Israel, noe som førte til at Israel satte igang Operasjon Accountability i 1993 og Operasjon Grapes of Wrath i 1996. Begge operasjonene hadde et umiddelbart utfall med at situasjonen roet seg for en stund, men freden varte ikke lenge. Israel gav til slutt sonen tilbake til Libanon i 2000 under ledelse av statsminister Ehud Barak som en del av en større plan for fredsavtaler med Syria og Libanon. Denne planen mislyktes, og man endte opp med en spent situasjon som til slutt kulminerte med krigsutbruddet i 2006. Denne krigen endte med at Hizbollah trakk seg fra områdene sør for Litani-elva og etableringen av en FN-kontrollert buffersone i Sør-Libanon.
Kurdistan (Irak)
Regionen Kurdistan er en del av den irakiske føderasjonen. Regionen omfatter formelt om lag 2/3 av områdene med kurdisk flertall i Nord-Irak og grenser mot Syria, Tyrkia og Iran.
Historie
Kurdiske geriljastyrker har kjempet for uavhengighet siden staten i Irak ble opprettet i 1932. Opprettelsen av en kurdisk region bestående av de tre provinsene Dohuk, Arbil og Suleimania ble opprinnelig slått fast i en avtale fra 1970 som aldri ble satt ut i livet. Etter Gulfkrigen i 1991 gjorde den kurdiske befolkningen nok en gang opprør og tok makta i store områder i Nord, mens sjiabefolkningen gjorde opprør i Sør-Irak. Baath-regimet gikk imidlertid til motangrep og hundretusener av kurdere flyktet til Iran og Tyrkia. For å trygge flyktningene ble det opprettet en sikker sone på irakisk side av grensa, beskyttet av en flyforbudssone.
Våren 1992 trakk Saddam Hussein sin administrasjon fra et område som stort sett svarte til den kurdiske regionen som fastsatt i avtalen fra 1970. De kurdiske partiene, først og fremst KDP og PUK, etablerte sivil administrasjonen i de områdene regimet hadde forlatt, og gjennomførte parlamentsvalg samme år.
I 1995 brøt det ut borgerkrig mellom PUK og KDP. KDP fikk støtte fra Bagdad, mens PUK fikk støtte fra Iran. USA forhandlet fram en våpenhvile som trådte i kraft i 1998. Deretter var regionen delt i to; KDP styrte provinsene Dohuk og Arbil, mens PUK styrte den folkerike Suleimania-provinsen.
Etter den amerikansk-ledede invasjonen i 2003 har kurderne deltatt aktivt i styringa av Irak. En rekke kurdiske partier er representert i nasjonalforsamlinga i Bagdad, og flere har vært representert i ulike regjeringer. Den kurdiske regionens status er slått fast i den irakiske grunnloven fra 2005, men status for grenseområder som Kirkuk, Khanaquin, Makhmour og Sinjar er fortsatt uavklart.
Mens de arabiske delen av Irak er preget av vold og usikkerhet, har Kurdistan etter 2003 stort sett unngått alvorlige voldshandlinger.
I juni 2014 erobret islamistgruppa ISIL store områder langs grensa til den kurdiske regionen, herunder storbyen Mosul. Den irakiske hæren forlot sine stillinger i de omstridte områdene, inklusive Kirkuk og peshmerga-styrker rykket inn. Dermed har KRG fått reell kontroll over nesten alle de områdene de tidligere har gjort krav på.
Flere hundre tusen flyktninger fra Mosul og andre områder der ISIL har rykket fram, har kommet til den kurdiske regionen, flest til Dohuk området, der det allerede var over 200 000 flyktninger fra borgerkrigen i Syria.
Loammi Baldwin
Loammi Baldwin (født 10. januar 1744 i Woburn i  Massachusetts, død 20. oktober 1807) var en amerikansk ingeniør, politiker, og soldat i USAs revolusjonskrig. Sønnen hans, Loammi Baldwin jr., var også en velkjent ingeniør.
Kurdistan (Irak)
Historie
I februar 2015 ble området rundt byen Halabja erklært som egen provins, den fjerde provinsen i Kurdistan.
I folkeavstemning i september 2017 stemte 92,73 % av de stemmeberettigede for uavhengighet for Kurdistan. Irak nektet å akseptere resultatet, ettersom det innebar et krav på irakisk territorium.
Befolkning
Størstedelen av befolkningen i Kurdistan er kurdere, men det er også mange turkmenere, arabere og assyrere. Et skille mellom sorani-talende kurdere i sør og kurmanji-talende i nord svarer i stor grad til grensa mellom PUKs og KDPs maktområder.
Om lag 80% av befolkningen er sunnimuslimer. Religiøse minoriteter blant kurderne omfatter blant annet sjiamuslimer og yazidier. Det finnes også kristne grupper, herunder assyrere, kaldeere og armenere, og etniske minoriteter som turkmenere og arabere. Prinsippet om religionsfrihet er slått fast i den kurdiske grunnloven, og mange kristne har flyktet fra arabiske deler av Irak til Kurdistan de siste åra.
Både kurdisk og arabisk er offisielt språk, men administrasjon og undervisning foregår hovedsakelig på de kurdiske dialektene sorani (i sør) og kurmanji (i nord). Ved universitetene undervises det i mange fag også på arabisk og engelsk. Etniske og religiøse minoriteter har lovfestet rett gjennom grunnloven til å undervise på sine egne språk, først og fremst turkmensk og assyrisk.
Dagens region slik den formelt er bekreftet i den irakiske grunnlovens artikkel 113, omfatter de fire provinsene Dahuk, Arbil, Suleimania og Halabja. (Den nye provinsen Halabja ble i februar 2015 formelt utskilt fra Suleimania.) Reelt kontrollerer kurdiske partier og kurdisk milits atskillig større områder enn dette, blant annet store deler av provinsene Ninawa og Diyala og av oljebyen Kirkuk. Endelige grenser for den kurdiske regionen, herunder status for Kirkuk, skulle vært avgjort gjennom en serie folkeavstemninger i 2007.
Økonomi
Den kurdiske regionen opplevde på begynnelsen av 2010-tallet en økonomisk boom basert på store oljeinntekter, men eksperter var bekymret for at næringslivet for øvrig ikke ble utviklet.
Tradisjonelt har de fruktbare kurdiske områdene i Nord-Irak vært eksportør av landbruksprodukter, men jordbruk og øvrig næringsliv ble rasert av Baath-partiets militære kampanjer på 1980-tallet, ikke minst Anfal-kampanjene. Fra 1991 til 2003 var de kurdiske områdene utsatt for blokade fra regimets side. Etter 2003 ble mye bygd opp igjen, men økonomien var hovedsakelig basert på inntekter fra olje-eksporten.
Kurdistan skal motta 17 % av Iraks oljeinntekter, men de politiske motsetningene mellom Arbil og Bagdad fører ofte til problemer med overføringene. Det er store oljeressurser i den kurdiske regionen, og regjeringa i Bagdad lyste ut en lang rekke konsesjoner. De første funnene ble gjort av det den gang norskeide oljeselskapet DNO (nå: DNO International) i Tawke-feltet øst for byen Zakho. Seinere ble det påvist en lang rekke andre oljefelter. Kurdistan tilbød i 2012 selskapene bedre betingelser enn de fikk fra Bagdad, som avviste at Arbil hadde rett til å inngå slike avtaler.
Kurdistan gjorde også krav på den oljerike provinsen Kirkuk. Denne provinsens status og grenser var et av de sentrale stridstemaene mellom sentralregjeringa og den kurdiske regionen på begynnelsen av 2010-tallet.
Styreform
Den kurdiske regionen er en parlamentarisk republikk. Presidenten har vide fullmakter. Det foregår en løpende debatt om maktfordelinga mellom presidenten og parlamentet.
Parlamentsvalg
De første frieparlamentsvalget i regionen ble avholdt i 1992 og ga i praksis dødt løp mellom de to store partiene PUK og KDP. Ingen andre nådde over sperregrensa på 7 %. Etter nytt valg i 2005, ble også det islamistiske  KIU representert, mens en rekke andre partier inngikk i en "patriotisk valgfront" ledet av PUK og KDP i fellesskap. Internasjonale observatører rapporterte i januar 2006 at det hadde vært enkelte uregelmessigheter ved gjennomføringen av valget, og også ved senere valg ble PUK og KDP anklaget for valgfusk.
PUK og KDP delte makta mellom seg ved at Massoud Barzani (KDP) ble president for den kurdiske regionen og hans nevø Nechirvan Barzani (KDP) ble statsminister, mens Adnan Mufti (PUK) fikk vervet som president for parlamentet. Jalal Talabani (PUK) fikk vervet som president for hele Irak.
Ved parlamentsvalget i september 2013 stilte PUK og KDP separate lister. KDP ble klart største parti med 38% av stemmene, mens Gorran ble nest størst med 24%. PUK oppnådde mindre enn 18% av stemmene, mens tre islamistiske partier tilsammen fikk 16%. KDP hadde med dette styrket sin stilling, mens det dårlige resultatet for PUK utløste en intern krise i partiet.
Ikke før i juni 2014, i skyggen av ISILs erobringer av Mosul og andre områder, ble det enighet om en ny tverrpolitisk regjering.
Presidentvalg
I 2005 ble Massoud Barzani utnevnt til president av det nyvalgte parlamentet, etter avtale mellom KDP og PUK, som innebar at Jalal Talabani fikk KDPs støtte til å bli Iraks president. I 2009 var det for første gang direkte valg på president, og Barzani ble gjenvalgt med nesten 70 % av stemmene. Fremste utfordrer var Kamal Mirawdeli, som ble støttet av Gorran. Han fikk 30 % totalt, og over 50 % av stemmene i provinsen Suleimaniya.
Det skulle vært avholdt nytt presidentvalg samtidig med parlamentsvalget i 2013, og Barzani kunne ikke gjenvelges til en tredje periode ifølge grunnloven. Parlamentet forlenget i juni 2013 Barzanis funksjonstid med to år, mot protester fra opposisjonen. Selv om presidentperioden hans formelt opphørte i 2015, ble Barzani sittende som president. Den 17. juni 2017 kunngjorde Barzani at det skulle avholdes folkeavstemning om Kurdistans selvstendighet, og at datoen som var fastsatt var 25. september 2017. Den 26. september 2017, dagen etter folkeavstemningen, erklærte Barzani at det var flertall for løsrivelse fra Irak, og han oppfordret nabostatene til å være åpne for dialog. Den sentrale regjeringen i Baghdad avviste folkeavstemningsresultatet, og den 15. oktober 2017 rykket irakiske sikkerhetsstyrker og andre irakiske militære enheter inn i Kirkuk. Peshmerga-styrkene ble tvunget til retrett fra Kirkuk, og det samme skjedde i andre byer i irakisk Kurdistan.
Den 29. oktober 2017 erklærte Barzani at han ville gå av som president.
Massakrene i Sabra og Shatila
Massakrene i Sabra og Shatila fant sted i de palestinske flyktningleirene Sabra og Shatila i Vest-Beirut i Libanon mellom 16. og 18. september 1982. Sabra var egentlig en forstad i Vest-Beirut befolket av palestinske flyktninger, mens Shatila var en regulær palestinsk flyktningleir etablert i 1949. Massakren fremstod som en hevnaksjon etter drapet på den nyvalgte libanesiske president Bashir Gemayel, leder for Falangistpartiet. Det ble allment antatt at det var palestinske militante som hadde gjennomført bombeangrepet mot ham.
Bakgrunn
Den 6. juni 1982 hadde Israel invadert Libanon med det mål å fordrive PLO, som i flere år hadde operert mot mål i Israel fra baser i landet. I løpet av sommeren omringet de Beiruts vestre forsteder, der befolkningen var overveiende shiamuslimsk. Den 18. august ble det inngått våpenstillstandsavtale etter amerikansk mekling ledet av Ronald Reagans spesielle sendebud Philip Habib. PLOs væpnede styrker skulle forlate Libanon under internasjonalt tilsyn, og Israel lovet å ikke rykke lenger inn i Beirut. Avtalen garanterte sikkerheten for de palestinere som ble igjen i Beirut. En internasjonal styrke, MNF, som skulle overvåke PLOs tilbaketrekning, ble opprettet. Den 1. september var tilbaketrekningen fullført. Drøyt 14.000 palestinere hadde forlatt Beirut. Yasir Arafat var den siste lederen som forlot Beirut den 30. august da han gikk ombord på den greske krysseren Atlantis og seilte mot Tunis.