cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Silenos
I kunsten
I 1884 utga Thomas Woolner et langt fortellende dikt om Silenos. I Oscar Wildes roman fra 1890, Bildet av Dorian Gray priser lord Henry Wooton dårskapen i en filosofi som håner «langsomme Silenus» for å være edruelig. I Brian Hookers engelske oversettelse fra 1923 av Edmond Rostands skuespill Cyrano de Bergerac fra 1897, refererer Cyrano forakterlig til den klossete skuespilleren Montfleury som «That Silenus who cannot hold his belly in his arms». («Den Silenus som ikke kan holde på sin buk i sine armer.») I Evelyn Waughs første roman Decline and Fall (1928) finnes figuren professor Silenus.
Silenus er en figur, sammen med Bacchus, i C.S. Lewis roman Prins Caspian, den andre boken i serien Narnia. I bokserien Percy Jackson, skrevet av Rick Riordan, er Silenus en satyr som dør i løpet av slaget mot Cronus. Martin Silenus er en satyrlignende, alkoholglade poeten og pilegrimen i Dan Simmons' science fiction-roman Hyperion Cantos.
Helene Belle Laszlo
Helene Belle Laszlo (født 1971), ofte feilstavet Lazlo, er en norsk tidligere sportsklatrer som representerte Tyrili Klatreklubb.
Heckelfon
Heckelfon er et er et musikkinstrument i treblåserfamilien, funnet opp av Wilhelm Heckel i 1904.
Heckelfonen spilles med dobbelt rørblad-munnstykke og er en tenor-variant av oboen, klingende en oktav dypere enn denne. Teknikk og fingring er den samme som for oboen, men heckelfonen noteres som transponerende instrument i G-nøkkel, klingende en oktav dypere enn notert. Registeret spenner fra A til minst e2. Klokkestykket er kuleformet, som på et engelsk horn.
Heckelfonen ble aldri veldig populært, og er i dag et lite brukt instrument. Den første til å ta i bruk heckelfonen var Richard Strauss i hans opera Salome i 1905. Senere brukte han den også i Elektra og Alpesymfonien, samt andre verk. Andre komponister som har brukt heckelfon, er Hans Werner Henze og Wolfgang Rihm.
Av kammermusikk kan Hindemiths Trio for heckelfon, bratsj, og piano, Op. 47 fra 1928 nevnes. Denne trioen spilles i dag gjerne med saksofon istedenfor heckelfon.
Det ble også laget to varianter av pikkoloheckelfon i E og F, klingende henholdsvis en liten ters og en kvart over notert tone.
Helene Belle Laszlo
Hun vant ett NM-gull, to NM-sølv og en NM-bronse i perioden 1998–2001. Hun vant kongepokalen i 2000.
Sergej Jermisjin
Sergej Aleksandrovitsj Jermisjin (født 4. juni 1970) er en russisk sandvolleyballspiller.
Flammer i regn
Flammer i regn er et mini-cd med Picazzo, utgitt i 1996.
Stop Thief! (film, 1915)
Stop Thief! er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av George Fitzmaurice.
Peter Taylor (roer)
Peter Taylor (født 3. januar 1984) er en newzealandsk roer som spesialiserer seg i dobbeltsculler. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok bronse i dobbeltsculler lettvekt.
Stop Thief! (film, 1915)
Handling
Mr. Carr er en kleptoman og hans to døtre, Madge og Joan, skal giftes med henholdsvis Mr. Cluney og Dr. Willoughby. Pretty Nell Jones, en lettfingret hushjelp, blir forlovet den ettermiddagen. Men hun har lovet sin kjære, kjeltringen Jack Doogan, at hun vil hjelpe ham til å gjøre en siste jobb. En rekke merkelige og mystiske hendelser begynner å skje i Carr-hjemmet, etter ankomsten til de blide lykkelige brudgommene. En rubin forsvinner plutselig fra et bord i bibliotek, inn i skoen til Nell. Men den tomme esken blir oppdaget av Mr. Cluney i frakkelommen hans noen få minutter senere.
Familien mistenker umiddelbart Nell, og Cluney ringer etter en detektiv. Mens han er i ferd med å ringe, legger Nell juvelen tilbake i esken hvor den snart blir oppdaget av Mr. Carr. Cluney blir lamslått av oppdagelsen og betror seg til Dr. Willoughby, som tror at Cluney lider av bevisstløs kleptomani. Situasjonen kompliseres ytterligere av ankomsten av Nells kjæreste, Jack. Hun introduserer Jack for resten av beboerne som en detektiv. Men det forsvinner også en rekke andre eiendeler, og bryllupsgaver for det kommende bryllupet.
Bullion
Bullion er en mynt som har verdi tilsvarende metallverdien. Eksempler på bullioner er sørafrikanske krugerrand, kanadiske maple leaf og kookaburra (australsk mynt oppkalt etter fuglen av samme navn). Myntene er vanligvis i edle metaller som gull, sølv eller platina.
Myntene selges vanligvis til metallverdien + 2 til 5%. Mange investerer i bullioner som en investering i metallene de er laget av, verdien av dem svinger med metallprisene. Som mynter er de fritatt for MVA i de fleste land. Noe barrer ikke alltid er. Det finnes også eksempler på at bullioner er samlerobjekter. Enkelte mynthandlere selger bullioner til samlere for opptil 3 ganger metallverdien, mens det er mulig å kjøpe dem for nær metallverdien hos metallhandlere.
Zac Purchase
Zac Purchase (født 2. mai 1986) er en britisk roer som spesialiserer seg i dobbeltsculler. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok sølv i dobbeltsculler lettvekt.
Heinrich Wölfflin
Heinrich Wölfflin (født 21. juni 1864 i Winterthur, død 19. juli 1945 i Zürich) var en sveitsisk kunsthistoriker.
Fylkesvei 5670
Fylkesvei 5670 går mellom Tysse og Straumsnes i Fjaler kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 394 (Sogn og Fjordane).
Sursild
Sursild er en tradisjonell rett bestående av spekesild, løk og krydder som legges i en lake. Sursilda benyttes enten som snacks, middag eller som pålegg på brødskiven. De aller fleste kommuner i Norge har sin egen variant av oppskriften på dette produktet. På Island serveres ofte sursild til «sildabrød», en brødtype laget av rug, eller serveres med mandelpoteter.
Ingredienser
===Lake ===
Matthew Followill
Matthew Followill (født Cameron Matthew Followill, 10. september 1984 i Oklahoma City, Oklahoma) er leadgitaristen i bandet Kings of Leon.
Matthew Followill bruker en Epiphone Sheraton gitar og en 2X12" Ampeg Reverberocket forsterker. Han har også tidligere vært kjent for å bruke en Gibson Les Paul gitar. I musikkvideoen for Molly's Chambers sammen med en dokumentarfilm ser også ut til å tyde på at han tidligere brukte en SG shape gitar. Fra og med 2007, brukte Followill bare hans Epiphone Sheraton gitar fra midten av 1980-årene; han påstod at hans 1970s Les Paul Custom ikke den riktige feedbacken som de nyere Kings of Leon sangene krevde.Han sa i et magasinintervju at hans Les Paul er den gitaren han liker best å spille.
Flash Radio Music magazine reporterte den 27. juni 2007 at Followill ofte røyker sigaretter på scenen. Ved noen anledninger har han vært kjent for å sette fast sigarettstumpen i gitaren sin, mellom A og den nederste E-strengen. Matthew bor for tiden med sin kjæreste Johanna Bennett i et borettslag i Nashville, Tennessee.
«Vasa»
«Vasa», eller «Wasa», er et svensk orlogsskip som kantret og sank i Stockholms havn på jomfruturen 10. august 1628. «Vasa» er et regalskip, som er den svenske betegnelsen på de største krigsskipene i den svenske flåten på 1600-tallet.
Skipet ble hevet 24. april 1961 etter å ha blitt funnet i 1956 av Anders Franzén. «Vasa» var hovedsakelig intakt ved bergingen og er i dag utstilt i Vasamuseet på Djurgården i Stockholm. Etter flere århundrers glemsel er skipet nå en av de største severdigheter i den svenske hovedstaden, som verdens eneste vel bevarte skip fra 1600-tallet.
Årsaken til forliset, som sendte det største krigsskipet under kong Gustav II Adolf til bunns utenfor Beckholmen i Stockholms innløp, viste seg å være en konstruksjonsfeil; «Vasa» hadde for liten stabilitet under seil. På tross av en krengeprøve som viste denne svakheten mens skipet lå ved kai, avseilte fartøyet på grunn av presset fra kongen, som ønsket «Vasa» klart så raskt som mulig. Det ble holdt høringer etter forliset, men det ble ikke felt noen dom, ettersom kongen hadde godkjent konstruksjonen av skipet.
Etter at skipet var funnet, ble flere tusen gjenstander og levningene av 16 mennesker avdekket i og rundt vraket. Blant funnene var klær, våpen, kanoner, verktøy, mynter, mat og drikke samt seks av «Vasa»s ti seil. Funnstedet og skipet har gitt stor innsikt i hverdagsliv, sjøstrid og skipsbyggeteknikk tidlig på 1600-tallet. Det nye flaggskipet skulle representere Sveriges militære og politiske makt, og Gustav II Adolfs autoritet som krigerkonge. Derfor fikk skipet kostbare dekorasjoner, blant annet flere hundre skulpturer i sterke farger.
Historisk bakgrunn
I 1620-årene hadde Gustav II Adolf vært svensk konge i vel ti år. Under Vasa-dynastiet hadde Sverige gått fra å være et lite og fattig kongedømme i den nordeuropeiske periferien til en av stormaktene i europeisk politikk. Perioden fra 1611, da Gustav II Adolf etterfulgte sin far Karl IX, fram til 1718 med Karl XIIs død i Halden, går under navnet stormaktstiden i den svenske historien. Det ble en stormaktstid takket være en rekke sterke monarker, og ved etableringen av en militarisert sentralmakt kunne landet utnytte alle sine ressurser for å føre krig. Gustav II Adolf som en av de mer krigerske konger i Sveriges historie, hadde sterke hærstyrker, men den svenske orlogsflåten var svak.
Den svenske kongen var opptatt med en krig i Polen-Litauen og fulgte samtidig utviklingen av trettiårskrigen i Tyskland. Krigen gikk dårlig for protestantene, og av strategiske hensyn var det nødvendig å skaffe seg kontroll over Østersjøen. Dermed måtte en sterk østersjøflåte etableres for å sikre de svenske interesser, blant annet mot Christian IVs Danmark-Norge. Den dansk-norske orlogsflåten var overlegen, og polakkene hadde planer om å etablere egne flåtestyrker. Dessuten hadde styrker lojale mot den katolske Habsburg-keiseren okkupert Jylland, som i likhet med Sverige var et protestantisk område.
De svenske sjøkrigstyrkene ble rammet av flere tilbakeslag i 1620-årene. Et større forlis fant sted i 1625 da en flåtestyrke utenfor Rigabukten kom ut for en storm, som førte til at ti skip gikk på grunn og ble ødelagt. Under slaget på Danzigs red 28. november 1627 ble en svensk blokadestyrke angrepet av en større polsk flåtestyrke og to skip gikk tapt. Den svenske admiralens flaggskip «Tigern» ble erobret, og «Solen» ble sprengt av sin egen besetning etter å ha blitt entret og nesten tvunget til overgivelse. Året 1628 var heller ikke heldig, i tillegg til «Vasa» som sank på sin jomfrutur, mistet admiral Klas Fleming flaggskipet «Kristina» i en storm utenfor Danzig, og «Riksnycklen» gikk på grunn utenfor Viksten. Tapet av disse tre fartøyene skjedde på mindre enn en måned.
Den svenske sjøkrigsflåten bestod på begynnelsen av 1600-tallet av små skip, med ett batteridekk utrustet med relativt lette kanoner. Skip av mindre størrelse var billigere enn større skip, og bedre egnet for eskorte og patruljeoppdrag langs viktige skipsruter. En flåte med store skip, med større bestykning og stridskapasitet, kunne derimot øke respekten for Sveriges militærmakt, både hos fiender og allierte. Orlogsskipene i den svenske flåten ble deretter rangert etter størrelse og bestykning i minst fem kategorier; minste skip på 100–150 lester, mindre skip på 150–200 lester, rette orlogsskip på 200–250 lester, stort orlogsskip på 300–350 lester og sist regalskip på 400–500 lester.
Kontraktene
Den 23. desember 1624 undertegnet den hollandske skipsbyggeren Henrik Hybertsson og det svenske admiralitetet en kontrakt for å bygge fire skip i løpet av fire år. De to største fartøyene skulle ha en lengde mellom stevnene rundt 136 fot (40,4 m) og bredde på 34 fot (10,1 m). Hybertsson og broren Arendt de Groot overtok ansvaret for skipsbyggeriet på Skeppsgården med en leiekontrakt («arrendekontrakt») for fire år fra 10. januar 1625.
Den første kontrakten ble erstattet av en ny kontrakt undertegnet av kongen, Arendt de Groot og admiralitetet. Kjøllengden på de to større skipene ble økt til 64 alner (128 fot eller 38,0 m) og prisen ble angitt til 40 000 riksdaler for hvert skip. Forbildet for de større fartøyene var det franske krigsskipet «Galion de Guise» med et deplasement på 1 200 tonn. Kontrakten ble undertegnet ett år før byggingen begynte, ettersom admiralitetet og skipsverftet først måtte forberede seg på prosjektet.
Høsten 1625 hadde Arendt samlet det meste av tømmeret som skulle gå til byggingen av de første to fartøyene, et større og et mindre, fra omkringliggende markeder i Østersjøen; de kongelige skogene og private skogeiere ved Smålandskysten og Mälaren. Men skipsbyggeren kunne ikke begynne arbeidet på begge skip samtidig, og tok kontakt med kongen som var i Polen. Henrik Hybertsson hadde ikke fullført arbeidet på det siste skipet i den foregående kontrakten, og han ville basere de mindre skipene i den nye kontrakten på skipet på beddingen, og sendte en tegning til kongen.
Skipet, som muligens var «Tre Kronor», hadde en kjøllengde på 108 fot (32,1 m) og en bredde på 24 fot (7,12 m) ved flaket (den flate delen av bunnen). Skipsbyggeren måtte ha kongens godkjennelse, og brevet med tegningen ble sendt den 3. oktober av admiral Klas Fleming til kongen.
Natten til 21. september mistet den svenske flåten ti skip i en storm ved Domesnäs. Kongen sendte da et brev datert 4. november til Klas Fleming, med instruksjoner om å be skipsbyggeren begynne arbeidet på de to mindre skipene først. Tegningene for «Tre Kronor» ble godkjent, og kongen sendte også en ny tegning av et større skip til Stockholm. Den nye tegningen angav at det større skipet skulle bygges med en kjøllengde på 120 fot (35,6 m) som en forlengelse med 12 fot fra «Tre Kronor».
Den nye spesifikasjonen forårsaket en del problemer på verftet, ettersom den nye malen lå mellom målene for de større og mindre fartøyene, da tømmeret for et mindre og et større skip allerede var hugd. Hybertsson aksepterte den nye tegningen ettersom man bare hadde tømmer nok til et mindre skip, og med økonomiske problemer på verftet ønsket man ikke økt økonomisk risiko. I et nytt brev datert 22. februar 1626 forlangte imidlertid svenskekongen at de nye proporsjonene skulle følges.
Skipsbyggingen
På Skeppsgården lå Skeppsholmens varv, et av de fire kongelige verft i Sverige (de andre lå i Västervik, Nyköping og Kalmar) med Antonius Monier som sjef. Skipsbygger Henrik Hybertsson på verftet kom fra Rijswijk ved Haag i Nederlandene, men hadde arbeidet ved de kongelige verft i Sverige siden 1603, og var kjent som en dyktig fagmann. Sammen med broren Arendt de Groot og Monier hadde skipsbyggeren over fire hundre arbeidere på verftet. Tømmermenn dro til skogene langs strendene av innsjøen Mälaren og valgte ut trær med form som ville passe de planlagte skipenes linjer. Tømmeret ble om vinteren fraktet til Stockholm så skipsbyggingen kunne begynne i januar 1626. I julen 1625 ble imidlertid Hybertsson syk, og arbeidet ble i hans fravær ledet av assistenten Hein Jakobsson.
På den tiden brukte man ikke arbeidstegninger slik man gjør i dag; skipsbyggingen var basert utelukkende på skipsbyggerens erfaringer og kundens ønsker. Det var forskjellige byggeteknikker for bygging av store fartøyer, skipsbyggeren og hans assistent var opplært i konstruksjonsprinsippet kalt «den hollandske manéren», som var basert på en sammensmeltning mellom eldre byggeteknikker i Holland og kravellbyggingen. Denne byggemetoden er bedre kjent som klampbygging eller «på klamp», ved at man først konstruerte skipet som en skallkonstruksjon istedenfor å starte med en skjelettkonstruksjon.
Etter kjølstrekkingen, og etter at for- og akterstevner var satt opp, ble bunnplankene satt på plass og holdt sammen med påspikrede «klamper», så det utgjorde et skall med opptil tolv bordganger på hver side av kjølen mot slaget/kimingen (knekken mellom bunn og skipsside på skipet). På «Vasa» er opptil 20 000 spikerpinner av tre (spijkerpinnen) funnet på bunnseksjonen, som et uomtvistelig bevis for at skipet var klampbygget. Etter at skallet var ferdig, ble klampene knekket av og spikerhullene proppet med trepinner som var hamret tvers gjennom bordlegningen. I kontrast til et skip bygd etter «den engelske manéren» eller søreuropeisk kravellbygging, ble ikke spanter brukt som formgivende element på skipet, bunnen og slaget ble i stedet formet med skallet.
Kimingen/slaget på «Vasa» er stort sett formet av sirkelslag med en radius på 1,36–1,43 meter midtskips. Deretter ble spantestykker montert oppover skipssidene, og langsgående planker ble plassert langs spantene. En fordel med klampbygging er at det er mulig for skipsbyggeren å justere bunnformen. Hein Jakobsson gjorde skipet bredere med 1 fot og 5 tommer (cirka 45 cm), trolig sommeren 1626. En slik justering er ikke mulig ved skjelettbyggingsteknikken.
Det halvferdige skroget ble planket opp i en regulær kravellteknikk etter at bunnstokkene og spantene var reist og «innveden» ble satt inn. Først ble kjølsvinet lagt på plass over bunnstokkene, deretter den innvendige bordkledningen kalt garnering, og sist et meget komplekst system av forsterkninger. Det ble lagt meget grove tverrgående bjelker som kalles «kattespor» ovenpå garneringen og kjølsvinet. Kattesporene ligger meget tett på hverandre fra stevn til stevn. Fra kattesporet går massive knær oppover slaget mot dobbeltknær som holder oppe de tverrgående bjelkene som bærer dekkene. Skroget er uvanlig kraftig bygget for sin tid, med de mange kattesporene, massive knær og langsgående bjelker. Flere barkholter (tykke hudplanker) ble spikret som ytterkledning ovenpå bordgangene. Mot kanonportene i det nedre kanondekket var fire barkholter lagt til før sjøsettingen i våren 1627.
Etter sjøsettingen våren 1627 begynte arbeidet med den øvre delen av skroget. De kraftige spantene gikk helt opp til tverrbjelkene over det øvre kanondekket. Dimensjonene på forsterkningene som var lagt inn i kanondekkene for å tåle vekten av kanonene, var meget grove. Det skulle vise seg at skroget over vannlinjen var for kraftig bygget. Skipshistorikeren Fred Hocker kom med en teori om at det var for å bære vekten av eldre 24-punds kanoner med to tonn stykkvekt.
Nyryddinga
Nyryddinga er en roman av den norske forfatteren Sigmund Løvåsen. Boken kom ut i 2003 på Samlaget og er Løvåsens debutroman. Den handler om ti år gamle Geir, som vil bli bonde som sin far. Nyryddinga kom ut som billigbok i 2004 med ISBN 9788252164374. Hjemmesiden hos forlaget har informasjon og lenker til mange anmeldelser. I 2006 kom den ut som lydbok, lest av Anders Eide, på CappelenDamm forlag. Lydbokutgaven har ISBN 9788278442777 og spilletiden er 4 timer og 24 minutter.
Handling
Geir bor på en liten gård sammen med moren, faren og lillebroren sin. De lever et idyllisk liv oppe i landsbygda. Men plutselig en dag skjer det ting. Boken handler om kjærlighet, motgang og vennskap.
«Vasa»
Skipsbyggingen
Etter å ha bordet helt opp til relingen på værdekket, som ble satt som et lokk på det øvre kanondekket, begynte arbeidet på overbygget på akterskipet. På hollandske skip, eller skip bygd etter «den hollandske manéren», ble de øverste deler av skroget forut og akterover avsluttet i klink. På «Vasa» er bordkledningen på skansen langs halvdekket og hyttedekket i klink. På låringen ble et dobbelt sett låringsgallerier reist, kledd med kravell og klink.
Ved sjøsettingen hadde skipet en kjøllengde på 130,5 fot, bygd etter «den hollandske manéren», med en relativt flat bunn. Det var det første skipet på Gustav Vasas tid som var bygget med to gjennomgående lukkede batteridekk, samt plass for et antall kanoner på øvre dekk. Større skip med to til tre dekk var bygd i Sverige flere tiår tidligere for kongene Erik XIV og Johan III, blant annet storskipene «Makalös» på 700 lester og «Stora Skeppet», som ble sagt å være på 1200 lester.
Skipets navn
Skipet var oppkalt etter den svenske kongefamiliens navn Vasa, som kom i bruk mot slutten av 1500-årene og viser til den heraldiske figur i Vasaættens våpenskjold, en vase eller risvase med samme form som en fasces, en bunt med grener eller kvister. En slik bunt kalles også risknippe, som hadde en militær betydning i beleiringskrig. Soldater skulle bruke risknipper som beskyttelse og som underlag for å ta seg over fiendens feltbefestninger og vollgraver.
Som for andre skip fra 1600-tallet oppkalt etter symboler, gjenstander eller dyr, ble navnet i bestemt form brukt, det vil si «Vasen» på svensk. Ettersom et enhetlig skriftspråk ikke eksisterte på 1600-tallet, forekom ulike navneformer som «Wasen», «Wasan» og «Wassen».
Først på 1900-tallet ble navneformen «Wasa» etter den kongelige Vasaætten brukt om skipet, senere moderniserte i 1990-årene til «Vasa».
Navnet var tidligere brukt på to andre skip, ett som var bygd i 1570-årene, bedre kjent som «Smålands Lejonet», og ett som var bygd i 1599 og forliste i 1623, men kjent i moderne tid som «Riksvasa» etter å ha blitt oppdaget i 1950-årene. Navnet ble brukt to ganger etter tapet av regalskipet i 1628, linjeskipet «Wasa» sjøsatt i 1778 og panserskipet HMS «Wasa» sjøsatt i 1901.
Bestykningen
Byggingen av «Vasa» fant sted i en overgangsperiode for maritim krigføring, fra den gang man fremdeles entret fiendeskipet for væpnet kamp mann mot mann som den viktigste taktikken under sjøslag, til perioden med linjeskip, hvor fokus lå på overlegen ildkraft i en ren artillerikamp for å ødelegge fiendeskipets evne til å kjempe videre. Istedenfor strid mellom isolerte fartøy hadde forskjellige europeiske lands krigsflåter allerede på 1500-tallet gått over til strid i formasjoner, enten som gruppe eller i kjølvannsorden. Den siste og defensive taktikken med fartøyer som seilte i hverandres kjølvann i en såkalt slaglinje lot formasjonen slåss med samlet artilleristyrke (bredside) mot fienden, men den offensive mêlée-taktikken var fremdeles det beste valget for gallioner. Taktikken innebar nærkamp skip mot skip, med liten sentral styring når slaget først var i gang.
Mens «Vasa» var under bygging, var skipsartilleriet fremdeles ansett som et middel for å bryte ned fiendens motstandskraft før entringen. Til forskjell fra senere tid hadde «Vasa» lite ammunisjon og krutt. Artilleriduell var bare et forspill før det virkelige sammenstøtet, da man forsøkte å borde og erobre fiendeskipet. Som artilleriskip var «Vasa» utstyrt med både betydelig ildkraft og et høyt fribord til relingen på værdekket, samt en høy hekk akterover. Dermed kunne det være en effektiv artilleriplattform i nærstrid.
«Vasa» var ikke det største skipet som var bygget og sjøsatt i sin samtid. Det hadde heller ikke det største antallet kanoner ombord, men det kunne måle seg med skip fra Danmark-Norge og England. Grunnen til at «Vasa» allikevel kan anses som sin tids mest slagkraftige, var bredsiden, samlet avfyrt ammunisjon. En bredside fra den ene siden av skipet hadde en sammenlagt vekt på 267 kg ammunisjon. Det store overtaket i ildkraft var nytt i et skip som var relativt lite i forhold til bestykning. Likevel er den samlede vekten av bestykningen på 5,1 % av det totale deplasementet, normalt for krigsskip konstruert i tre med to kanondekk.
Til sammenligning hadde USS «Constitution», en berømt amerikansk fregatt som ble sjøsatt 169 år etter «Vasa», en like stor bredside, men et skrog som var 700 tonn tyngre enn «Vasa». Ulike planer for skipets bestykning var utarbeidet mens skipsbyggingen pågikk, admiralitetet og arkliet (artilleriadministrasjonen) ønsket 24-punds kanoner på nedre kanondekk og mindre 12-punds kanoner på øvre kanondekk. En slik blandet bestykning var vanlig praksis som et kompromiss mellom stabilitet og ildkraft.
Men kongen hadde helt fra begynnelsen ambisjoner om en enhetlig bestykning ombord på «Vasa», og dette ble besluttet i den siste bestykningsplanen for 1628. «Vasa» har femti kanonporter på skipssiden. Til forskjell fra et linjeskip, hadde ikke kanonene i en gallion før 1650 en konsentrert ildssone, ettersom alle kanoner var retningsbestemt i alle retninger. Mêlée-taktikken var fremdeles dominerende i sjøslag. Denne taktikken betyr at «Vasa» var utrustet for å delta i et «møljeslagsmål» skip mot skip under uoversiktede omstendigheter.
Skipsartilleriet på begynnelsen av 1600-tallet hadde lengre levetid enn krigsskipene. Det var ikke uvanlig at en bronsekanon kunne tjene marinen i nesten 100 år, mens de fleste krigsskip hadde en levetid på 15 til 30 år. Krigsskipene var derfor ofte utstyrt med en blanding av ulike kanontyper av varierende alder og størrelse. Ettersom hver kanon krevde egne kuler, og mannskapet måtte kjenne hver kanon for å utnytte alle optimalt, var dette upraktisk. «Vasa» var uvanlig ved å ha en enhetlig bestykning med identiske kanoner av én serie, av en ny og bedre design og med mindre vekt enn eldre kanoner med det samme kaliberet.
The Stronger Mind
The Stronger Mind er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Joe De Grasse.
«Vasa»
Bestykningen
46 av de 48 24-punds kanonene ombord tilhørte en serie som var bestilt av Gustav II Adolf i august 1626. Disse var støpt med stor presisjon, deres dimensjoner varierte med bare noen få millimeter, med et kaliber på nøyaktig 146 mm for kuler med en vekt på 24 pund. Skipets 24-punds kanoner av bronse veide hver rundt 1200 kg, vekten av hele bestykningen kom opp i 72,2 tonn, samt raperter, «understell», på 20 tonn.
The Stronger Mind
Handling
En kjeltring og kameraten hans blir forstyrret, samtidig som de forsøker å rane en bank. En av dem er bekymret for å bli arrestert, og reiser til en gruve-by langt vekk. Der møter han snart en vakker, ung kvinne, som arbeider med å dekke andres behov i nød. På grunn av kvinnens gode innflytelse bestemmer kjeltringen seg for å unngå videre kriminalitet.
«Vasa»
Bestykningen
De siste to 24-punds kanonene tilhørte den eldre typen og var montert i forskipet som såkalte jaktkanoner, opptil to ganger tyngre enn den lettere typen.
Ammunisjonen for kanonene bestod gjerne av forskjellige prosjektiltyper for generelt tre formål; å slå hull i siden på skroget til fiendens skip, skyte ned master og seil, og å drepe fiendtlig personell. I nærkamp ble det brukt såkalte avriggningsskott (bestående av pikelod, sexelod, kedjelod og länklod, «lod» står for «kule») for å ødelegge riggingen på fiendens skip. Mot fiendens besetning var lenkekuler og kardesk også benyttet. «Vasa» skulle medføre seks tønner krutt med en vekt på 185 pund. En 24-punds kanon krevde en besetning på 7 mann utstyrt blant annet med ladestokk, viskestokk, visker, krutthorn og lunter. Batteridekket måtte ikke bare tåle vekten fra stykket (kanonen) og raperten, det måtte også absorbere rekylkreftene når kanonen ble avfyrt.
The Stronger Mind
Handling
Mannen skriver et brev til kameraten sin om dette, men kameraten hans nekter å akseptere denne avgjørelsen. Kameraten kommer derfor til det samme området, for å overbevise kjeltringen til å gi avkall på sine nye, gode intensjoner. Kameraten ønsker også å gjøre et forsøk på å rane den lokale banken, hvor kvinnens far har blitt ansatt som en vaktmann.
«Vasa»
Utsmykning
Som det tiltenkte symbolet på den svenske monarkens autoritet, visdom og dyktighet som krigsherre, ble flaggskipet utsmykket med skulpturer som skulle hylle og glorifisere hans makt, samtidig som fienden skulle bli skremt og hånet.
Skulpturene utgjorde en anselig del av kostnadene ved byggingen av skipet og veide så mye at de til en viss grad hemmet manøverdyktigheten. Et krigsskip var i de to første århundrer av tidlig moderne tid omhyggelig dekorert av statusgrunner, på tross av fare for skader under sjøstrid. Det hendte at kapteiner fjernet mye av utsmykningen, og på 1700-tallet ble den redusert til et minimum.
Dekorasjonene var i renessansens stil med hyllest og idealisering av den romerske og greske antikken, importert til Sverige fra Italia av tyske og nederlandske mestere. De fleste motivene er fra antikkens mytologi, men det er også motiver fra Det gamle testamentet og fra oldtidens Egypt. Mange av skulpturene er lagd i en nederlandsk stil som kalles grotesk ornament, med skremmende skapninger som havfruer, villmenn, monstre og tritoner. Inne i skipet er dekoren mye mer sparsom, stort sett begrenset til offiserenes oppholdsrom og «stora kajutan» for admiralen på øvre kanondekk.
Spor av maling har blitt funnet på mange skulpturer og andre deler av skipet. Alle skulpturene ble opprinnelig malt i lyse og livlige farger, i noen tilfeller forsterket med bladgull. Sider av gallionen, den utstikkende plattformen under baugsprydet som skjøt ut fra forstavnen, relingen, taket på låringsgallerier og bakgrunnen på akterspeilet var rødmalt med skulpturene i naturlige farger. Tidligere antok man at bakgrunnsfargen var blå, og at de fleste skulpturene var helt forgylt, som vist på illustrasjoner av «Vasa» for bøker, tidsskrifter og malerier fram til 1990-årene. På slutten av 1990-årene ble bakgrunnsfargen revidert til rød på illustrasjoner og reproduksjoner av skipet. De malte skulpturene på «Vasa» representerer blant de siste rester etter den middelalderske skulpturtradisjonen, med sin hang til glorete farger, før barokken med forgylte skulpturer overtok.
Skulpturene er skåret i eik, furu og lind, mange av de større figurer, som den tre meter lange løven som utgjorde gallionsfiguren, består av flere mindre deler som har blitt skåret hver for seg og deretter satt sammen med jernbolter. Mer enn 500 kunstferdig utskårne figurer er funnet på skipet, mesteparten på akterskipet med gallerier på sidene, og på gallionen (plattformen forut for forstavnen). Skulpturer av Herkules, en eldre og en yngre, ble funnet som hverandres motparter på de nedre gallerier. De representerte motsatte egenskaper av den mytologiske helten, som var meget populær både i antikken og i 1600-tallets Europa.
På akterspeilet finnes mange bibelske og patriotiske motiver. Et spesielt populært og stadig tilbakevendende motiv er løven, som blant annet er funnet som brølende maskaroner på innsiden av samtlige kanonporter; på hver side av riksvåpenet og på toppen av det ti meter høye roret. På hver side av gallionen var det opprinnelige 20 skulpturer (bare 19 har blitt funnet), som viser romerske keisere fra Tiberius til Septimius Severus. Nesten all ikonografi med heltemodige og positive motiver er antatt å skulle forbindes med kongen, for å glorifisere ham som en absolutt feilfri hersker av Sverige. Den eneste egentlige avbildningen av Gustav II Adolf er plassert på toppen av akterspeilet, og viser en ung gutt med langt, bølgende hår i ferd med å bli kronet av to griffer som representerer hans far Karl XI.
Et lag av dyktige snekkere arbeidet i to år for å fullføre skulpturene og panelene for dekorasjonen av skipet. Det skal ha vært minst seks mestersnekkere med assistanse av et ukjent antall lærlinger og medhjelpere. Ingen av skulpturene ble signert av snekkerne, men en av de meste erfarne mestersnekkerne, tyskeren Marten Redtmer, kunne identifiseres ved hjelp av den særegne stilen på hans skulpturer. Andre kunstnere, som Hans Clausink, John Didrichson Tijsen (eller Thessen) og muligens Marcus Ledens kan ha vært hyret av verftet for arbeidet, men man har ikke vært i stand til å assosiere deres stil med individuelle skulpturer på «Vasa». Den kunstneriske kvaliteten på dekorasjonene varierer, og man har identifisert minst fire særegne «stiler».
Den eneste kunstneren man med sikkerhet kan forbinde med arbeidet, Marten Redtmer, hadde en stil som er beskrevet som «kraftfull», «levende» og «naturalistisk», noe som kan forbindes med en stor del av figurene, inkludert noen av de viktigste og mest prestisjefylte motiver som gallionsløven, det kongelige våpenskjoldet og avbildningen av kongen på akterspeilet. To andre stiler beskrives som «elegant [...] litt stereotyp og manieristisk», og «tung, rolig, men likevel rik og livlig.» Den fjerde og siste stilen anses for å være betydelig dårligere enn de andre tre. Den regnes som «stiv og rigid», muligens utført av snekkere med mindre kompetanse enn mestersnekkerne.
Skipet «Vasa»
Seilføringen bestod av ti seil med et samlet areal på 1 275 kvadratmeter, fordelt på tre master: fokkemasten, stormasten og mesanmasten, samt baugsprydet. Riggen hadde til sammen 11 700 meter rep. Seilene var laget av hamp og lin, importert fra de beste produsentene i Europa, siden ingen seilmakere i Sverige kunne fremstille seilduk av så høy kvalitet. Repene i riggen hadde en vekt på 9 tonn.
Besetningen var planlagt å være på 145 sjøfolk, og med 300 soldater ble totalbesetningen om lag 450 mann. På jomfruturen var 200 mennesker, inkludert kvinner og barn, ombord. Flere dokumenter, blant annet H K M ttz och Cronones Skieps Flotta pro Anno 1628 (Hans Kongelige Majestets og Kronens Skipsflåte for året 1628), gjorde en kartlegging av besetningen mulig. Det skulle være seks befalingsmenn i tillegg til admiralen og flere underbefalingsmenn, samt 90 båtsmenn og 20 skyttere. I tillegg var det en kokk, fire tømmermenn og fire skipsgutter, trompeteren og presten og en del andre. To kompanier med til sammen 30 befal og 270 knekter skulle også være om bord.
Stabilitetstesten
Flåtens sjef, admiral Klas Larsson Fleming, som ledet utrustningen av «Vasa», foretok en stabilitetsprøve på initiativ av kaptein Søfring Hansson. 30 mann løp tre ganger fra den ene siden til den andre for å få skipet til å krenge. Ifølge skipperen Jöran Matsson, som vitnet under sjøforklaringen, krenget skipet den første gangen en plankebredde, den andre gangen to plankebredder, deretter tre plankebredder, før Fleming avbrøt prøven. Hadde mennene løpt flere ganger, ville skipet ha kantret. En normal stabilitetsprøve var å løpe seks ganger fram og tilbake. Etter at «Vasa» i 1960-årene var berget og undersøkt, ble det regnet ut at skipet ikke tålte mer enn 10 graders krengning. Krengningsvinkelen ved tre plankebredder var eksakt 10 grader.
Etterhvert som «Vasa» ble utrustet, ble det oppdaget, blant annet av kapteinene Matsson og Petter Gierdsson, at skipet altfor lett rullet i vannet, et tegn på at det kan være rankt. Matsson hadde ansvaret for å føre ballasten om bord, men det var ikke mye plass i skipet, som var «smalt i botten». Kun 120 tonn stein ble tatt inn. Det var viktig at kanonportene ikke skulle ligge for lavt mot vannlinjen, grensen var fire svenske fot (1,19 m), som på orlogsskipet «Kronan» fra 1616. Kanonportene på «Vasa» lå fire til fire og en halv fot (1,19–1,34 m) over vannlinjen.
Forliset
På tross av den avbrutte stabilitetstesten lettet «Vasa» anker den 10. august 1628 for sin jomfrutur. Først ble skipet varpet langs Stadsholmen fra Lodgården nedenfor slottet ned til Tranboddarna, hvor den danskfødte kaptein Søfring Hansson gav ordre om å sette seil. Fire seil ble satt, og det ble skutt salutt. Vinden var svak, og «Vasa» seilte sakte langs Skeppsbron og så videre langs Södermalm. Skipets avgang var en så stor begivenhet at nærmere 10 000 mennesker hadde kommet for å se fra kaien eller fra egne småbåter. Første havn var flåtestasjonen ved Älvsnabben i den stockholmske skjærgården, hvor 300 soldater med forsyninger ventet på transport til Polen.
Noen kilder oppgir at skipet allerede krenget på tross av den svake vinden, en lett bris fra sørvest. Klippene på sørsiden av havnen ga «Vasa» nesten helt le for vinden, men ved et lite vindkast som traff seilene, krenget skipet mot babord. Skipet rettet seg opp etter få sekunder. Ved Tegelviken ble vinden sterkere, og katastrofen inntraff. Et kraftigere vindkast traff seilene slik at skipet på ny krenget mot babord. De nedre kanonportene på babord side var åpne, og vannet flommet inn idet «Vasa» krenget under vindpresset. Kanonportene var åpnet for å avfyre salutt, og kanonene var ført ut i sine skytestillinger. For å stenge portene måtte kanonene, som var tjoret fast, løsnes og hales inn.
Skipet kantret og sank utenfor Beckholmen på Djurgården. Tusenvis av tilskuere så dramaet som fant sted da folk kastet seg i vannet fra øverste dekk for enten å svømme i land eller bli reddet av de mange småbåtene. «Vasa» seilte i 20 minutter, distansen var 1 300 meter før hun brått sank. Flere besetningsmedlemmer hadde fått lov til å ta familien med ombord på turen ut av havnen. Ifølge samtidige rapporter var mellom 25 og 50 sjømenn, kvinner og barn omkommet, av om lag 200 personer ombord.
Skipet sank på 30 meters dyp og mastene brøt derfor lenge havflaten; stormasten skal ha vært synlig til tidlig på 1700-tallet. Svenskekongen hadde i forveien dratt til Pillau under krigen mot Polen, og da nyheten nådde ham den 27. august, ble han rasende over tapet av skipet,. Den svenske marinen var snar til å sette i gang en sjøforklaring, både for å finne årsaken til forliset og den skyldige, som skulle utpekes og straffes. Sjøforklaringen begynte den 5. september.
Blant tilskuere til forliset var også utenlandske ambassadører, som umiddelbart meldte fra til Sveriges venner og fiender om prestisjenederlaget. En danske skrev en rapport til Christian IV i København om hendelsen den 17. august, med nyheten om at det nye skipet hadde forlist med åtti nye bronsekanoner og mer enn femti omkomne.
Hvorfor sank «Vasa»?
Det var vanlig praksis å bygge skrogets øvre deler i lettere trevirke, mens det ble gjort plass for ballast i bunnen for å tynge ned skipet. Som orlogsskip hadde «Vasa» en tung bestykning, kanonene var fordelt på to gjennomgående dekk. Vanlig praksis var å ha de tyngste på nedre kanondekk og de lettere på mellomdekk eller øvre dekk, som et kompromiss mellom skrogets stabilitet og bestykningens samlede stykkvekt.
Det britiske linjeskipet HMS «Victory», sjøsatt i 1765 med tre kanondekk, hadde en blandet bestykning med 30-punds kanoner på nedre dekk, 24-punds på mellomdekk og 12-punds på øvre dekk. Etter at «Vasa» var berget, antok man i begynnelsen at skipet var topptungt på grunn av den enhetlige bestykningen, men den samlede stykkvekten var på bare 468,5 skeppund (62,2 tonn), 5,1 % av deplasementet. Kanonenes vekt utgjorde vanligvis mellom 5 og 7 prosent av deplasementet på en todekker eller en tredekker.
Kaptein Søfring Hansson og admiral Klas Fleming tok risikoen ved å seile, i håp om at fartøyet ville få bedre stabilitet ved å ta ombord tre hundre mann med utstyr i Älvsnabben. Seilasen fra Stadsholmen til Älvsnabben var kort og i lukket farvann. Den erfarne kaptein Hans Jonsson hadde gått ombord for å hjelpe til. Som en av flåtens meste erfarne fartøysjefer skulle han være dyktig nok til å takle et rankt skip. Hverken Hansson eller Fleming visste imidlertid om skipets svakhet, at det var altfor kraftig konstruert og at skroget var topptungt.
Den kraftige konstruksjonen med fire gjennomgående dekk fra topp til bunn: værdekket, øvre kanondekk, nedre kanondekk og banjerdekket, skyldtes erfaringer som var høstet med det første regalskipet, «Äpplet», levert til den svenske flåten i 1622. Dette krigsskipet var lengre og større enn «Vasa», men skulle vise seg å ha et for svakt skrog for den tunge bestykningen og var derfor utsatt for såkalt hogging i vannet.
Brødrene Hybertsson fikk den 10. februar 1625 en reparasjonskontrakt på «Äpplet», og dermed ble det undersøkt av skipsbyggeren og Jakobsson. Jakobsson, som overtok ansvaret for byggingen av «Vasa», satte inn meget kraftig støtte for kanondekkene, på bakgrunn av erfaringene fra «Äpplet». Kongens krav om en enhetlig bestykning med 24-punds kanoner førte muligens til bruk av for kraftig trevirke. Den vanlige 24-punds kanonen hadde en stykkvekt på mer enn to tonn. Dessuten ønsket ikke svenskene mindre avstand mellom vannlinjen og de nedre kanonportene.
«Vasa» fikk et for høyt tyngdepunkt, oppdriftsenteret, metasenteret, ligger så vidt over tyngdepunktet. At de nedre kanonportene var åpne under seilasen, bidro til katastrofen. Mer ballast i bunnen ville ha bidratt til å senke tyngdepunktet. Den avbrutte stabilitetsprøven var en indikasjon på at noe var galt med skipet, og at hun ikke var sjødyktig. Etter at skipet ble berget i april 1961, ble det mulig å undersøke konstruksjonen for å finne årsaken til stabilitetsprobleme, ved å foreta målinger av skroget, samt beregne ballastens vekt. Skrogets proporsjoner og form var ikke uvanlig etter normen for bygging av gallioner i perioden. I kontrakten var det spesifisert en kjøllengde på 128 fot (38,0 meter) og en bredde på 17 alen (10,1 meter). I virkeligheten fikk «Vasa» en kjøllengde på 130,5 fot (38,72 meter) og en bredde på 37,5 fot (11,7 meter).
Om «Vasa» hadde fått mer ballast, ville avstanden mellom de nedre kanonportene og vannlinjen ha vært mindre enn det som var ansett å være normalt. På linjeskipet HMS «Victory» er denne avstanden omtrent den samme som på «Vasa», men den var litt mindre enn de engelske skipsbyggerne ønsket ved sjøsettingen i 1765. I sjøgang vil skipet rulle, og dermed ville bølgene komme farlig nær kanonportene, som måtte stenges ved grov sjøgang. Et rankt skip vil lettere rulle i vannet og kan ikke fungere effektivt som en artilleriplattform.
Under sjøforklaringen kunne riksrådet ikke utpeke skipsbyggeren som den skyldige. Etter å ha stilt flere personer, inkludert kaptein Hansson, for retten, begynte man å klarlegge hendelsesforløpet for katastrofen. Etter å ha forhørt offiserer, skipsbyggere og eksperter, måtte man konkludere med at skipet var godt konstruert, men med gale proporsjoner. Om man skulle hatt mer ballast, ville «Vasa» ha ligget så dypt i vannet at hun ville ha vært ubrukelig som krigsskip.
Den skyldige måtte være den som var ansvarlig for proporsjonene, og etter hvert som forhørene fortsatte, ble det åpenbart at en skyldig ikke kunne utpekes. Gustav II Adolfs krav og handlinger hadde i all hovedsak ført til problemene. Han hadde kommet med personlige anvisninger og godkjennelser til skipsbygger Hybertsson og dessuten lagt så sterkt press på de ansvarlige for skipet, at admiral Fleming, som visste om stabilitetsproblemet etter stabilitetsprøven, ikke hadde annet valg enn å adlyde den utålmodige monarken.
Sjøforklaringen ble avsluttet uten at noen ble dømt.
Bergingen av «Vasa»
Bare tre dager etter forliset forsøkte man å berge skipet. Den engelske ingeniøren Ian Bulmer, som hadde kommet til Stockholm samtidig med forliset, fikk fullmakt av riksrådet for bergingsoperasjonen. Detaljene er lite kjent. Det eneste man oppnådde var å rette skipet til styrbord, hvilken bare fikk det til å synke dypere ned i mudderet på bunnen. Skipet var tungt lastet, og mudderet på bunnen gjorde bergingen vanskelig.
Bergingsteknikken på 1600-tallet var enkel, men i prinsippet den samme som under bergingen over tre hundre år senere. To skip eller holker ble lagt parallelt på hver side av vraket, utstyrt med rep som ble senket ned i vannet og festet ved hjelp av ankre. De to bergingsfartøyene ble fylt med vann så de lå dypere ned i vannet, og etter at repene var strammet til ble vannet pumpet ut. Dermed steg bergingsfartøyene, og med dem vraket av bunnen. Vraket ble siden flyttet på grunnere vann for en gjentagelse av prosessen.
Etter flere omganger var vraket løftet opp på så grunt vann at det kunne settes på grunn og tømmes. «Vasa» var ikke for tungt, men det hadde satt seg fast i mudderet, og dermed måtte man ha større løftekraft enn hva som var realistisk med datidens teknologi. Etter gjentatte forsøk var det blitt klart at det ikke var mulig å berge skipet.
Gotfred Tvede
Tvede var i tillegg arkitekt for Det Østasiatiske Kompagni og Det Classenske Fideicommis. Han drev i flere årtier Danmarks største arkitektkontor og alle arbeidsoppgavene gjorde det mulig for mange av Tvedes medarbeidere å sette sitt personlige preg på prosjektene.
«Vasa»
Bergingen av «Vasa»
Peckell og Treileben hadde også berget mye av trevirket i skipet, opptil tretti vognlaster med tre. Flere skulpturer som i dag mangler i skipets utsmykning kan ha vært blant materialene som de berget. Man ser at det mangler en romersk soldat i naturlig størrelse i baugen og en mindre skulptur av Septimus Severus som skal ha stått på babord side. Alle bergingforsøkene gjorde stor skade på vraket.
Gotfred Tvede
Bakgrunn
Tvedes foreldre var arkitekt Vilhelm Tvede og hustru. Han avla realeksamen i 1879, gikk i murerlære, ble svenn i 1883 og dimittert fra Det tekniske Selskabs Skole i 1884. Deretter ble han tatt opp på Kunstakademiets Arkitektskole i september 1881 og var ferdig utdannet arkitekt i 1890.
«Vasa»
Bergingen av «Vasa»
Som vrak var «Vasa» eksponert for både naturlige og menneskerelaterte påkjenninger ved å ligge i innløpet til Stockholm. Blant annet var flere tonn slagg og grus fra byggingen av tørrdokken ved Beckholmen på 1800-tallet dumpet ovenpå vrakstedet. Det meste av skansen og værdekket ble presset nedover som et resultat. Spor etter ankre som hadde festet seg på vraket, ble også oppdaget. Men de største skadene kom av naturlig nedbrytning i vannet og mudderet. De mange tusen nagler og bolter av jern i skroget, overbyggene og gallionen var de første som i tidens løp forsvant.
Gotfred Tvede
Bakgrunn
I studietiden var han elev av Hans J. Holm og Martin Nyrop.
«Vasa»
Bergingen av «Vasa»
Nesten alt jern på skipet var rustet bort. Av de største gjenstander som kanonkuler var lite bevart. Annet metall som bronse ble ikke utsatt for den samme nedbrytningen og var derfor i behold. Derimot ble organisk materiale lettere nedbrutt, så av menneskene ombord var bare skjelettene tilbake, sammen med klærne. Klær og gjenstander av lær var beskyttet i mudderet og overlevde bedre fram til bergingen på 1900-tallet.
Gotfred Tvede
Karriere
Gotfred Tvede fikk eget arkitektkontor fra 1891. Han var på tallrike reiser i utlandet.
«Vasa»
Bergingen av «Vasa»
Etter at mastene hadde forsvunnet, ble vrakets beliggenhet stort sett glemt fram til midten av 1900-tallet. Et kart fra 1830-årene i Stockholms stadsmuseums arkiv viste vrakstedet, og Anton Ludwig Fahnehjelm, en marineoffiser, hevdet i 1844 at han hadde funnet vraket. Han ønsket bergingsrett fra myndighetene, blant annet hadde han lagd seg en dykkerdrakt og deltatt i andre bergingsoperasjoner.
Gotfred Tvede
Karriere
Han vant Neuhausens premie i 1891, Årsmedaljen første gang i 1902, andre gang i 1908 (Eckersbergmedaljen), Lasenius Kramps medalje i 1940 og ble æresmedlem av Akademisk Arkitektforening 1943. Han stilte ut på Charlottenborg i 1891, 1892 og 1905 og på Landsutstillingen i Aarhus i 1909.
«Vasa»
Gjenoppdagelse
Den svenske amatørmarinarkeologen Anders Franzén hadde observert at Østersjøen hadde så liten saltholdighet at den trespisende pelemarken ikke kunne leve der. Han antok at man kunne finne en rekke vel bevarte vrak og begynte søk, basert på gammelt kildemateriale. Flere interessante vrak som «Äpplet» og «Lybska Svan» ble funnet før søket etter «Vasa» begynte i 1950-årene. Stort sett alene lette Franzén etter vraket i området hvor «Vasa» skulle ha forlist, men som regel var det nyere etterlatenskaper som damesykler og gryter å finne. Sommeren 1956 ble han oppmerksom på et topografisk avvik utenfor Gustav V-dokken på Beckholmen og dro dit.
Gotfred Tvede
Karriere
Tvede var medlem av flere råd og utvalg, blant annet av styret for Lægeforeningens Boliger og for Foreningen til Hovedstadens Forskønnelse 1906–1912, av dens rådgivende utvalg 1913–1947, av Akademiraadet 1928–1932 og av Bikubens tilsynsråd. Han var ridder av Dannebrogordenen og Dannebrogsmann.
«Vasa»
Gjenoppdagelse
Den 25. august 1956 fant Anders Franzén «Vasa», vel bevart, stående på bunnen av Stockholms havn. Han hadde brukt hjemmelaget prøvetagningsutstyr for å hente opp prøver fra bunnen og fant et stykke eiketre som ble tatt med til marinen. Marinen sendte ned dykkeren Per Edwin Fälting, som bekreftet at Franzén hadde funnet vraket. Det var til og med i god stand. Til tross for at vrakets identitet ikke var sikkert, var man overbevist om at det måtte være «Vasa», og oppmuntret av funnet og vrakets tilstand ønsket Franzén å få det hevet. Oppdagelsen hadde kommet på rett tidspunkt, bergingsselskaper hadde utviklet ny teknologi som gjorde berging på dypt vann mulig. Dessuten hastet det å få reddet vraket fordi skipstrafikken var i vekst.