cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Draumkvedet
Bakgrunn
Draumkvedet er den eneste folkeviseballaden som er et gjennomført visjonsdikt; det betyr at den ikke har varianter i det øvrige nordiske balladematerialet, og er dermed enestående i sitt slag. Det utelukker imidlertid ikke at visjonsmotiv også kan forekomme i andre viser, som for eksempel de norske visene «Agnus Dei» og «Olav og Kari». To danske ballader, «Den rige Mands Sjæl» og «Sjælen for Himmerigs Dør» (DgF 105 og 106), har, interessant nok, et omkved som minner om Draumkvedet: «Tungen kan tale, men Sjælen skal svare for Dommen». Jf. Draumkvedet: «Tunga talar, og sanning svarar på domedag.» Dette omkvedet er for øvrig lite belagt i Draumkvede-materialet. Visjonsmotiv forekommer også i sagn og eventyr.
Middelalderen er rik på visjonsdiktning. Fortellingene er som regel i prosa, men forekommer også i poetisk form, som den veldige Dantes Guddommelige komedie, diktet i Italia på 1300-tallet. Den er utpreget litterær og består av en rekke såkalte «sanger». Visjonæren, Dante selv, blir ført ned gjennom helvete, oppover skjærsildsberget, gjennom de ulike kretser i et kosmisk paradis og helt fram til himmelrosen.
Alderen og dikteren av Draumkvedet er ukjent, som vanlig er i folkediktning. Men Draumkvedet kan ikke være eldre enn den genre det er diktet i, altså «folkeviseballaden» også omtalt som «middelalderballaden». Denne genre kan knapt har vært produktiv i Norge før på 1300-tallet (jf. f.eks. den svenske balladeforskeren Bengt R. Jonsson i Sumlen).
Visa ble «oppdaget» i Øvre Telemark litt før midten av 1800-tallet. Det har inspirert forskere, folkemusikere, komponister, billedkunstnere og diktere, som f.eks. Arne Garborg i diktsyklusene om Haugtussa fra 1895 og 1901, og Ivar Mortensson-Egnund i verket Or duldo fra 1895.
Tekster
Draumkvedet ble først kjent for en bredere offentlighet i 1840-årene, da visa ble «oppdaget» og nedskrevet av tradisjonssamlere. Før dette finnes det ingen kjente kilder til visas historie. Kjerneområdet for tradisjonen er Kviteseid og Tokke (tidligere Lårdal og Mo). Draumkvedet er funnet i et relativt avgrenset geografisk område. Derfor er det en vanlig oppfatning at Draumkvedet må være diktet i dette området, ja, at det kan være oppstått i miljøet rundt Eidsborg stavkyrkje. Olav Bø skriver for eksempel at «Draumkvede er eit originalt dikt eller kvede, skapt i eit folkeleg miljø. Det treng ikkje å byggje på visse anglo-irske visjonar, snarare på allmenne refleksjonar kring kyrkjeleg forkynning.» Med anglo-irske visjoner tenker Bø især på Tundals visjon, en prosavisjon som ble oversatt til norrønt på 1200-tallet under navnet Duggals leizla, og som har spilt en rolle i Draumkvede-forskningen.
Nedtegnelsene av Draumkvedet er til dels sprikende og fragmentariske. Den best kjente teksten i vår tid er en rekonstruksjon/restitusjon på 52 strofer laget av Moltke Moe i 1890-årene. Denne har fått stor betydning for den alminnelige oppfatningen av Draumkvedet. Den har også inspirert diktere, billdekunstnere og musikere i ettertid som dels har tatt utgangspunkt i denne restitusjonen, og dels i M.B. Landstads restitusjon i Norske Folkeviser, 1853. Landstad lot imidlertid trykke (som B-tekst) en originalnedtegnelse han selv hadde gjort. Denne er etter Maren Ramskeid fra Kviteseid og er på 30 strofer, dvs. normal lengde for en norsk ballade. Ramskeid-varianten dannet forbildet for oppbygningen av Landstads restitusjon. Fra midten av 1900-tallet av har forskerne især lagt vekt på nettopp varianten etter Maren Ramskeid.
Navnet på visjonæren
Når nettopp Olav Åsteson har slått igjennom i de store restitusjonene og i den allmenne bevissthet, har det to grunner. Den ene er at visjonæren er blitt assosiert med Olav den hellige, som blant annet hos Snorre er tillagt visjonære evner. Hans mor het Åsta. Men det beviser ingenting, ettersom det er gammel tradisjon for at bare barn født utenfor ekteskap ble oppkalt etter moren. Helgenkongen het Olav Haraldsson.
Den andre grunnen er at navnet er blitt satt i samband med det norrøne åst (f), et ord for kjærlighet. Visjonæren kunne dermed betraktes som en særlig begunstiget person som fikk synet opplatt for en virkelighet som normalt er skjult for vanlige dødelige.
Ulike versjoner og restitusjoner
Nils Sveinungsson, klokker i Vinje, var den første som skrev ned Draumkvedstrofer. I 1842 sendte han en oppskrift på 61 strofer til Olea Crøger. Dette var bruddstykker og enkeltstrofer han hadde samlet i flere bygder. Selv skriver han:
Det mest relevante grunnlagsmaterialet for å danne seg et bilde av Draumkvedetradisjonen er trykt i Norske mellomalderballadar 1 : Legendeviser, ved Ådel Gjøstein Blom (1982). Her presenteres 25 varianter etter navngitte og ikke navngitte tradisjonsbærere, nedtegnet i tidsrommet 1842 til 1914. Blant oppskriverne finner vi, i tillegg til M.B. Landstad og Jørgen Moe, folk som Sophus Bugge, Moltke Moe og Rikard Berge.
Professor Svale Solheim holdt en serie forelesninger om Draumkvedet midt på 1900-tallet. Han fastslo som prinsipp at fremtidig forskning på Draumkvedet primært måtte bygge på originaloppskrifter, ikke på mer eller mindre frie restitusjoner. Dette synspunktet har fått store konsekvenser for moderne Draumkvede-forskning. Solheim holdt Ramskeid-varianten for å være den beste originaloppskriften. Den har god sammenheng mellom strofene og en komposisjon som bygger seg fint opp mot et avsluttende klimaks. Nærlesninger av denne varianten er foretatt av Ådel Gjøstein Blom og andre. Olav Bø skriver: «Om vi ikkje hadde andre oppskrifter enn den Landstad gjorde etter Maren Ramskeid, og ingen andre opplysningar enn dei ho kunne gje, ville vi likevel hatt eit godt utgangspunkt for ein diskusjon om problema kring eit norsk visjonskvede i balladestil.»
Anne Lillegård fra Eidsborg i Tokke, tidligere Lårdal kommune, hadde Draumkvedet i en versjon som regnes som den nest beste. Den er nedtegnet av to samlere på 1840-tallet, Olav Grasberg og Jørgen Moe (1847). Grasbergs nedtegnelse har 24 strofer, Moes 22. De to nedtegnelsene etter samme kilde avviker ellers lite fra hverandre som rimelig er. Lillegård-varianten åpner på den karakteristiske måten som alle restitusjoner har: «Vi du meg lye e kvea kan», altså med den såkalte minstrelstrofen, der sangeren (dikteren?) presenterer seg i første person. Lillegård-varianten mangler imidlertid den monumentale domsscenen som avslutter Ramskeid-varianten.
Det eldste kjente Draumkvedematerialet skriver seg fra Nils Sveinungsson. Selv om han satte sammen stoff fra flere muntlige kilder, kan resultatet knapt kalles en restitusjon, snarere en variantkompilasjon.
Restitusjoner av Draumkvedet har som regel med trekk fra Maren Ramskeids variant. Landstad legger oppbygningen hos Ramskeid til grunn for sin restitusjon, men fyller på med strofer fra andre kilder.
I 1927 laget Ivar Mortensson-Egnund en «rekonstruksjon» på 119 strofer. Han lanserte en teori om at Draumkvedet var utgangspunktet for all nordisk balladedikting. Han kunne dermed hemningsløst tillate seg å hente inn strofer fra andre ballader. Det er knapt noen i dag som for alvor slutter seg til Egnunds ytterliggående teori og praksis.
I 2002 publiserte Magne Myhren en restitusjon med feste i moderne Draumkvedeforskning. Den respekterer komposisjonen i Ramskeid-varianten.
Stevrekke eller ballade?
Strofeformen i Draumkvedet er, som nevnt, identisk med gamlestevet. Gamlestev er ofte visdomsstev. Det er derfor ikke så merkelig at det i en del oppskrifter av Draumkvedet finnes strofer som også kan opptre som frittstående gamlestev. Om det er stev som har gått inn i visa, eller stevliknende strofer som har slitt seg løs fra visa, er ikke godt å si.
Stev med felles tema forekommer i overleveringen som stevrekker. Eksempler på det er Norafjøllssteva, som skildrer ei reise, og Draugkvedet, som inneholder stev som er lagt i munnen på en avdød (en draug er en gjenganger etter en død person, og forekommer for eksempel i sagn). Brynjulf Alver har drøftet om Draumkvedet i bunn og grunn kan være en stevrekke, og altså ikke en ballade. Svale Solheim og flere med ham mener imidlertid at Draumvedet er ei selvstendig vise, noe de beste nedtegnelsene synes å bekrefte.
I materialet etter Sveinungsson forekommer strofer som også finnes i Beltevisa, ei skjemtevise. Dette er i og for seg normalt i balladematerialet. Slike strofer kalles vandrestrofer og opptrer gjerne når det er noe felles i situasjonen i ulike viser. I likhet med Draumkvedet handler også Beltevisa om en mann som gjør seg bemerket i samband med kirkegang, den ene ved sine fortellinger fra det hinsidige, den andre ved sitt iøynefallende belte. Observasjonen i seg selv kan ikke brukes til å undergrave eksistensen av et selvstendig Draumkvede. De beste variantene har imidlertid ikke strofer til felles med Beltevisa.
Dateringsforsøk, forbildeteorier og tolkninger
Jørgen Moe mente at Draumkvedet var «verken meer eller mindre den ældre Eddas Sólarljód, omformet til en Romance», og at Olav Åsteson måtte være Hellig-Olav. M. B. Landstad sluttet seg til synspunktet, men mente at både Sólarljód og Draumkvedet bygger på den hellige Ansgars visjoner som er kjent fra hagiografien om ham.
Sophus Bugge skrev alt i 1854, 21 år gammel, en artikkel der han pekte på reminisenser fra norrøn mytologi og han registrerte slektskap mellom Draumkvedet og middelalderens visjonsdiktning. Spesielt fant han slektskap med den irske Tundals visjon fra 1149, som var blitt oversatt til norsk (norrønt) ca. 1250 under tittelen Duggals Leizla. Bugge skulle komme til å legge føringer for Draumkvede-forskningen i de neste hundre år.
Da Moltke Moe holdt sin forelesningsserie om Draumkvedet i 1901 og 1902, knyttet han seg til Sophus Bugges oppfatning. Han mente at Draumkvedet måtte være diktet av en nordmann i England på grunnlag av Tundals visjon, og at det skrev seg fra en brytningstid mellom kristendom og hedensk tankegang.
Seinere forskere har stilt seg skeptiske til Moltke Moes tidlige datering. Svenskene Strömbeck og Hildemann har framholdt at direkte sammenheng med de middelalderske visjonene ikke var overbevisende begrunnet. De nevner for eksempel at bru-forestillingen (jf. Gjallarbrua) finnes i mange religioner, og at den også var levende i reformasjonsårhundret. Minstrelstrofen, det vil si åpningsstrofen der sangeren/kvedaren ber om oppmerksomhet, i tillegg til andre strofer i første person, peker etter deres mening også mot en seinere datering. Det må da bemerkes at minstrelstrofen ikke forekommer i Ramskeid-versjonen. Strofer i første person er imidlertid typisk for Draumkvedet, ettersom visjonæreren gjengir noe selvopplevd.
Brynjulf Alver er den mest ytterliggående når han antyder at Draumkvedet ikke trenger å være eldre enn 1700.
Den svenske balladeforskeren Bengt R. Jonsson, som også har arbeidet mye med den norske balladetradisjonen, mener at Draumkvedet sannsynligvis er blitt til en gang mellom 1350 og 1550. Jonsson har også argumentert godt for at den nordiske balladen må være oppstått i Norge på 1300-tallet, og altså ikke i Danmark, som man tidligere har tenkt seg.
Ivar Mortensson-Egnund mente å vite at Draumkvedet var diktet av abbed Runolf på Lyse kloster en julekveld på 1100-tallet, mens Rudolf Steiner mente at Draumkvedet var fra omkring 400-tallet. Disse teoriene har liten eller ingen støtte i dag.
Rudolf Steiner bidro ellers mye til å gjøre Draumkvedet kjent i Mellom-Europa. Ingeborg Møller gjorde ham oppmerksom på Draumkvedet da han besøkte Norge i 1910. Hun viste ham en kortversjon av Moes restitusjon, publisert av sangeren Thorvald Lammers i 1901. Hun oversatte den for ham ord for ord. Sammen oversatte de den til tysk. Rudolf Steiner mente at Draumkvedet framstilte en autentisk innvielseserfaring, og holdt flere foredrag om dette. Marie Steiner-von Sivers fremførte da alltid teksten på tysk. Steiner skal ha lagt fram sin tidlige datering for Ingeborg Møller og begrunnet den med at det skulle ha eksistert en stor innviet kristen dikter eller visjonær i Norge på 400-tallet. Han skulle ha båret mysterienavnet «Olav Åsteson» og angivelig ha foretatt en ferd gjennom stjernenes verden. Steiner mente videre at det Draumkvedet han var blitt presentert for, måtte være ruinene av et mye større og mer opprinnelig kvad. Han ga støtet til en fornyet interesse for Draumkvedet i Norge, og folk som Ivar Mortensson-Egnund og Olav Aukrust lot seg inspirere.
Georg Johannesen argumenterte i en bok om Draumkvedet fra 1993 for at diktet kunne dateres til tiden rundt reformasjon og motreformasjon. Han la da særlig vekt på rammefortellingen, der Olav Åsteson (eller Åkneson) "kjem i motstrid med det presten held på med framfor alteret". Han understrekte samtidig det prinsipielt umulige i å datere muntlige dikt: "Datering av anonyme dikt er ein selskapsleik". Et hovedsynspunkt i boken er at en må skille mellom Draumkvedet som muntlig (oral) sang (Draumkvede O), skriftfestet dikt (Draumkvede S) og som objekt for Draumkvede-forskning (Draumkvede F).
Melodier
Melodiene som er nedtegnet til Draumkvedet svarer stort sett til melodier som også er i bruk til gamlestev. Den firelinjede folkevisestrofen har samme metrum som gamlestevet og forekommer i mange ballader. Men til forskjell fra gamlestevet har den firelinjede strofen omkved som normalt i ballader. Draumkvede-melodiene har følgelig også omkved (refreng). Hver overlevert Draumkvedemelodi har et omkved i stil med melodien til strofens hoveddel (dvs. de fire linjene i gamlestevmetrum). Melodien til omkvedet er nødvendigvis utformet i samsvar med rytmen og lengden på hvert enkelt omkved. Man kan kanskje si det slik at melodivalget langt på vei bestemmes av omkvedet.
I vår tid er det vanlig at folketonesangere framfører Draumkvedet med forskjellige melodier til de ulike avsnittene. Maren Ramskeids variant tyder på at det er i samsvar med gammel praksis. Hennes variant har disse omkvedene: - Å dæ va Olaf Åknesonen som sovi hæve så længje -, - For månen skjine og vægjine fadde så vie -, og - I Broksvalin dær sko domen stande -.
Hvordan Maren Ramskeid sang, vet vi ikke. Men det er overveiende sannsynlig at hun har brukt flere mer eller mindre beslektede melodier. At en og samme vise blir sunget til flere melodier eller melodivarianter, er belagt i muntlig tradisjon i nyere tid. Et eksempel er «Kråkevisa», som er innsunget i NRK av gudbrandsdølen Kristian P. Åsmundstad. Mange yngre kvedere har Draumkvedet på repertoaret i dag. Enkelte utøvere varierer mellom opp til fem ulike toner under en framføring. Den mest kjente melodien er nedtegnet av Ludvig Mathias Lindeman etter Ivar Aasen. Aasen hadde lært den av Olav Glosimot i Seljord da han oppholdt seg i Telemark og gransket målføre i 1845.
Draumkvedet i kunstmusikk og billedkunst
En rekke norske komponister har skapt til dels omfangrike komposisjoner over Draumkvedet for ulike besetninger og formål: Ludvig Mathias Lindeman, David Monrad Johansen, Klaus Egge, Sparre Olsen, Johan Kvandal, Ludvig Nielsen, Eivind Groven og Arne Nordheim. De fleste bygger mer eller mindre på de melodiene som har levd i tradisjonen. Nordlendingen Monrad Johansens mannskorverk fra 1920-tallet bruker bare nyskapt melodistoff. Telemarkingen Eivind Groven, som vokste opp i Tokke i samme miljø der Draumkvedet hadde levd i muntlig tradisjon fram til hans egen tid, bygde på det gamle tonematerialet, men skapte også mye nytt melodistoff i samme ånd. Han fulgte langt på vei oppbygningen i Ramskeid-varianten og plasserte domsscenen til slutt. Men han tok med avsnittet om Pilgrimakyrkja, som mangler hos Ramskeid, men er med hos Anne Lillegård.
Mange billedkunstnere har latt seg inspirere av Draumkvedet. Et eksempel finnes i festsalen i Raulandshuset i Rauland, et område der visa har levd. I denne salen har A. K. Svalastoga laget kulltegninger med motiv fra Draumkvedet, og broren hans, bygdekunstneren Sveinung Svalastoga, har tolket diktet i et sammenhengende maleri på omkring 30 meter – rundt alle de fire veggene i den gamle kommunestyresalen, «Draumkvedesalen».
I en særstilling står et 50 meter langt håndbrodert billedteppe bygd over Draumkvedet. Det er Torvald Moseids hovedverk, en monumental frise som har fått et eget Draumkvede-rom i Telenors hovedkvarter på Fornebu. Det tok Moseid ti år å brodere teppet i middelaldersk leggsøm. Det var ferdig i 1993. Draumkvedet hadde fulgt ham hele livet, siden han som niåring hørte det heime i Byglandsfjord i Setesdal. Moseid blir omtalt som en visjonær med nål og tråd. Han broderte sine billedsyner uten forutgående tegninger. Draumkvede-teppet har vært vist på slottet i Praha 17. mai 1999, i Durham-katedralen i England og St. Magnuskatedralen på Orknøyene.
134 (tall)
134 (ett hundre og trettifire) er det naturlige tallet som kommer etter 133 og kommer før 135.
134 er et partall.
Mistra
Mistra er ei elv i Rendalen kommune i Innlandet. Den har kilder i traktene vest for fjellet Sølen, og den munner ut i Rena ved tettstedet Åkrestrømmen. Mistra renner i den midtre delen delvis i dype gjel, delvis i en bratt V-formet dal. Mistra er kjent for sitt gode fiske.
Vassdraget ble i 1980 vernet mot kraftutbygging i Verneplan II for vassdrag.
Livia
Livia Drusilla (latin: LIVIA•DRVSILLA, LIVIA•AVGVSTA) (født 30. januar 58 f.Kr., død 28. september 29 e.Kr.), også omtalt som Julia Augusta etter hennes formelle adopsjon i Julius-familien i 14 e.Kr., var hustru av den eneveldige romerske hersker Augustus. Hun var mor til keiser Tiberius, bestemor på farssiden av keiser Claudius, oldemor på farssiden av keiser Caligula, og tippoldemor på morssiden til keiser Nero. Hun ble gudegjort av Claudius som også ga henne tittelen Augusta.
Framstillingen av Livia i ettertiden går på sitt verste som en seriemorder som ryddet alle som sto i vegen for hennes ambisjoner om å gjøre sønnen Tiberius til Augustus’ etterfølger som keiser av Romerriket, og som til sist også fjernet Augustus selv ved å forgifte fersk fiken. En mindre ekstrem framstilling er en selvrådig og sterk kvinne spilte en avgjørende rolle som sin ektemanns fremste rådgiver, som i forfatteren Robert Graves' ord: «Augustus styrte verden, men Livia styrte Augustus.» Hva som er de historiske realitetene er vanskelig for ettertiden å avgjøre.
Første ekteskap
Livia ble født i 59 eller 58 f.Kr. som datter av Marcus Livius Drusus Claudianus med hans hustru Aufidia, en datter av magistraten Marcus Aufidius Lurco. Diminutiv Drusilla er ofte funnet i hennes navn og antyder at hun var den andrefødte datteren. Marcus Livius Drusus Libo var hennes adopterte bror.
Hun ble antagelig gift i 43 f.Kr. Hennes far giftet henne bort til Tiberius Claudius Nero, hennes fetter som tilhørte patrisierstanden, og som kjempet sammen med ham på siden til Julius Cæsars mordere mot Octavianus. Hennes far begikk selvmord i slaget ved Filippi i 42 f.Kr., sammen med Gaius Cassius Longinus og Marcus Junius Brutus, men hennes ektemann fortsatt å kjempe mot Octavianus, nå på vegne av Octavianus’ tidligere allierte, Markus Antonius. Hennes første barn, den framtidige keiser Tiberius, ble født i 42 f.Kr. I 40 f.Kr. ble familien tvunget til å flykte fra Italia for å unngå det andre triumvirat bestående av Octavianus (senere kalt for Augustus), Marcus Aemilius Lepidus og Markus Antonius, og de forbudene som de satte i gang. Mange av de som ble rammet av disse allierte seg med Sextus Pompeius, en sønn av Pompeius, som bekjempet triumviratet fra sin base på Sicilia. Senere flyttet Livia med sin ektefelle Tiberius Nero og deres to år gamle sønn til Hellas.
Mongolsk
Mongolsk er et språk i den mongolske språkfamilien. Det er det mongolske språket med flest brukere, og også det mest kjente. Hlalmongolsk (khalkisk) snakkes i Mongolia, og er offisielt språk der. Perifermongolsk, også kalt sørøstmongolsk, er offisielt i Indre Mongolia, en region i Folkerepublikken Kina.
Livia
Hustru av Augustus
Etter at freden ble etablert mellom triumviratet og Sextus Pompeius’ tilhengere ble det annonsert en generell amnesti. Livia kom da tilbake til Roma hvor hun ble introdusert for Octavianus i 39 f.Kr. På denne tiden hadde hun som nevnt allerede en sønn, Tiberius, og var også gravid med en andre sønn, Nero Claudius Drusus. Det hevdes at Octavianus øyeblikkelig ble forelsket i henne, til tross for at han allerede var gift med Scribonia. Han sørget for å skille seg fra sin hustru samme år, og på nøyaktig den samme dagen som hun fødte hans datter Julia. På denne tiden var Livia seks måneder i graviditeten, men hennes ektemann Tiberius Claudius Nero ble overtalt eller tvunget av Octavianus til å skille seg fra henne. Den 14. januar fødte hun sin andre sønn. Octavianus giftet seg med henne den 17. januar, frafalt den tradisjonelle venteperioden. Tiberius Claudius Nero var tilstede ved bryllupet og ga henne bort i ekteskap «akkurat som en far ville ha gjort».
Viktigheten av å knytte den patrisiske slekten Claudii til Octavianus’ sak, og den politiske bevarelsen av slekten Claudii Nerones (en annen gren av Claudii bar etternavnet Nero), er antagelig en mer rasjonell forklaring for den brå og voldsomme foreningen. Livia og Octavianus forble uansett gift i mer enn 51 år, til tross for det faktum at de ikke hadde barn sammen, unntatt en enkel abort. Det synes som om hun hadde en særegen posisjon som en privilegert rådgiver for sin ektemann, og Dio Cassius hevdet at hun kom med anmodninger til ham på vegne av andre, og hadde innflytelse på hans politikk. Det er en uvanlig rolle for en romersk hustru i en kultur dominert av pater familias.
Etter at Markus Antonius begikk selvmord i 31 f.Kr. som følge av nederlaget i slaget ved Actium, hadde Octavianus fjernet alle hindringer til sin makt og styrte eneveldig (formelt ikke som keiser) fra 27 f.Kr. under ærestittelen Augustus, som deretter også ble det navn han omtales som. Sammen med Livia da han rollemodellen for den romerske familie og husholdning, og deres familie fortsatte å bo moderat i deres hus på Palatinerhøyden i Roma. Livia satte mønsteret for den adelige romerske matrona. Hun bar verken overdrevent med smykker eller gilde, pretensiøse klær. Hun tok hånd om husholdningen og sin ektemann, og Augustus hevdet at hun vevde hans klær, hvor lite troverdig det enn er, og sto alltid fram som trofast og dedikert. Hensikten med Augustus’ skryt var antagelig å understreke for samtiden i hvilken grad Livia var en ydmyk og selvofrende dydig romersk kvinne, og samtidig peke på hans egne moderate vaner. I 35 f.Kr. ga Octavianus henne uten presedens friheten til å styre sine egne finanser og dedikerte en offentlig statue til henne. Hun hadde sin egen sirkel av klienter og dyttet fram mange egne protesjeer i politiske posisjoner, inkludert bestefedrene av de senere keiserne Galba og Otho.
Da Augustus var far til en kun et barn, datter Julia med sin første hustru Scribonia, viste Livia seg som en ambisiøs mor og begynte snart å dytte fram sine to sønner Tiberius og Nero Claudius Drusus til maktposisjoner. Drusus ble en tillitsfull general og giftet seg med Augustus’ favorittniese Antonia Minor som han fikk tre barn med: den populære general Germanicus, Livilla («lille Livia»), og den framtidige keiser Claudius. Tiberius var gift med Vipsania Agrippina, datter av Marcus Vipsanius Agrippa, og som han synes å elske høyt, men ble likevel tvunget av Augustus å skille seg fra henne og isteden gifte seg med hans datter Julia i 11 f.Kr., et ekteskap som ble ulykkelig for dem begge. Han ble til sist adoptert av sin stefar Augustus i 4 e.Kr. og navngitt som hans arving.
Marcus Claudius Marcellus, nevø av Augustus, døde i 23 f.Kr., men det gikk rykter om at det ikke var en naturlig død, og at Livia sto bak dødsfallet. Etter at de eldre sønnene til Julia med Agrippa, som Augustus hadde adoptert som sine sønner og etterfølgere, hadde dødd, ble den ene gjenværende sønnen Agrippa Postumus adoptert samtidig med Tiberius. Senere ble Agrippa Postumus forvist til en øy og senere drept. Tacitus antydet at Livia ikke var uskyldig i disse dødsfallene, og Dio Cassius nevnte også slike rykter. Det var også rykter som Tacitus og Dio Cassius omtalte om at Livia også drepte Augustus selv ved å forgifte ferske fikener. Augustus’ barnebarn var Julia den yngre. En gang mellom 1 og 14 e.Kr. ble hennes ektemann Paullus henrettet under anklagen av å konspirert til en oppstand. Moderne historikere har teoretisert at Julias forvisning var ikke for påstått utroskap, men for at faktisk var involvert i Paullus’ opprør. Livia Drusilla selv konspirerte mot hennes stedatters familie og fikk dem ruinert. Det førte til åpen medynk for den falne familie. Julia døde i 14 e.Kr. uten å få tillatelse av sin far å komme tilbake til Roma fra sin forvisning.
Fiskevollen
Fiskevollen er et fiskevær ved Sølensjøen i Rendalen kommune i Innlandet. Fiskevollen regnes som Norges eneste innlandsfiskevær. Her jobber fortsatt en del fiskere, men turisme er også en viktig næringsvei.
Livia
Etter Augustus’ død
Augustus døde i 19. august 14 e.Kr., 75 år gammel, og ble gudegjort av det romerske senatet. I sitt testamente etterlot han en tredjedel av sin eiendom til Livia, og de andre to tredjedelene til Tiberius. I testamentet adopterte han han også til familien Julia og ga henne den ærerike tittelen Augusta. Disse fordelingene gjorde det mulig for henne å opprettholde hennes status og makt etter hans død under det nye navnet Julia Augusta. Tacitus og Dio Cassius skrev at ryktene om at Augustus ble myrdet av Livia vedvarte, men disse er hovedsakelig blitt forkastet som ondskapsfulle fabrikasjoner spredt av politiske fiender av dynastiet.
For en tid synes det som om Livia og hennes sønn Tiberius, den nye keiser, kom godt ut av det med hverandre. Å snakke imot henne ble forrædersk i 20 e.Kr. og i 24 e.Kr. bevilget han sin mor en teatersete blant vestalinnene. Livia utøvde en uoffisiell, men faktisk makt i Roma. Til sist ble Tiberius irritert på sin mors politiske status, særskilt oppfatningen at det var hun som hadde gitt ham keisertronen. I begynnelsen av sitt styre la han ned veto mot den tittelen Mater Patriæ («landsmoder»), som var uten tidligere sidestykke, som senatet ønsket å bevilge henne. Tittelen var forlengelsen av at Augustus hadde blitt navngitt Pater Patriæ («landsfader»). Tiberius hadde også konsekvent avvist tittelen for seg selv.
De antikke historikerne Tacitus og Dio Cassius har framstilt en overdreven, selv dominerende enke, som uten problemer blandet seg inn i Tiberius’ beslutninger. Det mest kjente eksempelet var tilfellet med Urgulania, bestemor av Claudius’ første hustru Plautia Urgulanilla, en kvinne som korrekt antok at hennes vennskap med keiserinnen plasserte henne over loven, og Munatia Plancina, mistenkt for å ha myrdet Germanicus og reddet ved at Livia grep inn. Plancina begikk for øvrig selvmord i 33 e.Kr. etter å ha blitt anklaget på nytt for mord etter at Livia døde. En notis fra 22 e.Kr. nedtegnet at Julia Augusta (Livia) dedikerte en statue til Augustus i sentrum av Roma og plasserte da sitt eget navn før selv det til Tiberius.
Antikkens historikere har gitt som årsak for at Tiberius reiste fra Roma og trakk seg tilbake til Capri var at han ikke orket henne lengre. Fram til 22 e.Kr. hadde det vært, i henhold til Tacitus, «en ekte harmoni mellom mor og sønn, eller et hat godt skjult»; Dio Cassius har fortalt at på den tiden han ble keiser hadde Tiberius dypt avskydd henne. I 22 e.Kr. Ble Livia syk, og Tiberius hadde i all hast reist tilbake til Roma for å være hos henne. I 29 e.Kr. hadde hun virkelig blitt syk og døde av det, men Tiberius ble da værende på Capri, hevdet at han var hardt nedlesset i arbeid, og sendte Caligula for å holde gravtalen. Suetonius la til den makabre detaljen at «da hun døde... etter en forsinkelse på flere dager, hvor han ventet i håp om at han skulle komme, ble hun til sist gravlagt da likets forfatning hadde gjort det nødvendig...» At hun skulle bli erklært guddommelig hadde Tiberius lagt ned veto mot, og uttalte at det var imot hennes egne instruksjoner. Senere la han ned mot alle æresbevisninger som senatet hadde bevilget henne etter hennes død og avlyste utførelsen av hennes testamente.
Det var ikke før 13 år senere, i 42 e.Kr. under styret til hennes barnebarn Claudius, at alle hennes æresbevisninger ble gjenopprettet og hennes guddommeliggjøring til sist ble utført. Hun fikk da navnet Diva Augusta («Den guddommelige Augusta»), og en stridsvogn trukket av en elefant fraktet hennes avbildning til alle offentlige leker. En statue av henne ble satt opp i Augustus’ tempel sammen med hennes ektemann, hestekappløp ble holdt i hennes ære, og kvinner skulle påkalle hennes navn når sa fram hellige eder. I 410, under herjingen av Roma, ble hennes aske spredt da Augustus’ tempel og grav ble herjet.
Livias personlighet
Over tid førte enkestanden, et hovmod og en utilslørt trang til makt og den ytre prakt i statusen kom i økende grad fremst. Livia hadde alltid vært den fremste som dro fordel av det klima med smisking som Augustus hadde skapt, og som Tiberius avskydde og hadde «en sterk forakt for æresbevisninger», i henhold til Tacitus. I 24 e.Kr. Da hun gikk i teateret var et sete blant vestalinnene reservert for henne, men hensikten kan ha vært heller å ære prestinnene enn henne selv, i henhold til Ovid.
Livia hadde en vital rolle i oppdragelsen og utformingen av sin barn, Tiberius og Drusus. Det er uklart hva som var hennes rolle i skilsmissen fra hennes første ektemann, barnas fedre, i 39/38 f.Kr. Det er uklart hva som var hennes rolle da Augustus insisterte på at Tiberius skilte seg fra Vipsania Agrippina i 12 f.Kr.; om hun var kun nøytral eller om hun aktivt bidro til ektemannens bestemmelse. Den første skilsmissen etterlot Tiberius som fosterbarn i Octavianus’ hus; den andre skilsmissen etterlot Tiberius med et varig følelsesmessig sår da han ble tvunget til å forlate den kvinnen han elsket for dynastiske årsaker.
I antikk litteratur
Tacitus framstilte Livia som en høytstående kvinne med stor innflytelse, i en grad hvor hun «hadde den aldrende Augustus i tett kontroll — i en slik grad at han forviste sin eneste overlevende barnebarn til øya Planasia».
Livias bilde framsto i antikkens visuelle media i form av mynter og portretter. Hun var den første kvinne som ble vist på mynter i provinsene i 116 f.Kr. og hennes portrettbilder kan bli kronologisk identifisert delvis fra progresjonen i hennes frisyrer, som representerte mer enn å være i henhold til tidens moter da hennes avbildning med samtidige detaljer kan oversettes til politiske uttrykk som representasjon av den ideelle romerske kvinne. Livias bilde utviklet seg i ulike portrettstiler som sporet hennes påvirkning på den keiserlige propaganda som bidro til å bygge bro over avgrunnen mellom hennes rolle som hustru til eneherskeren Augustus og som mor til keiser Tiberius. Ved å bli mer enn «en vakker kvinne», som hun ble beskrevet som i antikkens tekster, fungerte Livia som et offentlig bilde på det romerske idealet for kvinnelige kvaliteter, en moderlig figur, og til sist en gudinnelik representasjon som hentydet til hennes kyske dyd. Livias makt i å symbolisere fornyelsen av republikken med de kvinnelige dydene Pietas og Concordia i offentlige framvisninger hadde en dramatisk effekt på den visuelle representasjonen av de framtidige keiserlige kvinnene som de ideelle, ærverdige mødre og hustruer av Roma.
I moderne litteratur
I Robert Graves’ roman Jeg, Claudius, basert på Tacitus’ framstilling, er Livia framstilt som gjennomgående machiavelliansk, en intrigant og kald beregnende mesterhjerne. Bestemt på aldri å tillate republikansk styre til å overta makten igjen, da hun mente det førte til korrupsjon og innbyrdeskrig, og samtidig bestemt på å føre Tiberius til eneveldig makt og holde ham der, var hun involvert i hver eneste død eller vanære i det Julo-claudiske dynasti helt fram til hennes egen død. På sitt dødsleie fryktet hun kun guddommelig straff for hva hun hadde gjort og sikret seg løfte om framtidig guddommeliggjøring fra sitt barnebarn Claudius, en handling hun mente ville garantere henne et velsignet etterliv. Imidlertid er dette portrettet av henne balansert av hennes intense hengivenhet til Romerrikets beste som helhet, og hennes konspirasjoner er rettferdiggjort som nødvendig grusomhet til hva hun selv betrakter som en edel streben etter å gjøre det beste for alle romere, oppnåelig kun under et strengt keiserlig styre.
I TV-serien til BBC fra 1976, Jeg, Claudius, var Livia spilt av Siân Phillips. Skuespilleren vant en BAFTA for sin framstilling av rollen. TV-serien var basert på Graves’ romaner, men Jack Pulman, som dramatiserte romanene Jeg, Claudius og Claudius Guden, og gjorde dem langt mer radikale, særskilt å gjøre Livia til en dominerende, ond kraft i den første halvdel av serien. Graves fulgte Tacitus og i den skjønnlitterære framstilling er hun sjelden i forgrunnen, og isteden er det antydninger framfor direkte uttrykt om hva som er hennes ansvarlige hånd i begivenhetene. Pulman, i kontrast, trakk Livia i Siân Phillips’ skikkelse i forgrunnen som en minneverdig, om enn ikke helt historisk korrekt seriemorder, og Pulman ga henne tekst som hadde klangbunn mot andre ond kvinner i filmhistorien, som Mae West i Night after Night (1932). «Det er meget snilt av deg», hostet unge Marcellus mens Livia sikkert pleide ham til døde. «Nei, min kjære,» svarte hun, «snillhet har ingenting med det å gjøre.»
BBCs dramatisering i Jack Pulmans framstilling ble også vist i USA, med innledning av Alistair Cooke og hvor enkelte scener ble fjernet ved at de ble ansett som for sterke for det amerikanske publikum. Serien fikk resonans hos den meget konservative delen av publikum i USA i kjølvannet av Watergate-skandalen. Oppførselen til Livia og de keiserlige kvinnene ga historisk rettferdiggjøring hos den såkalte moralske majoritet, en politisk-religiøs pressgruppe som anså kvinner som en nøkkelfaktor for den amerikanske tilbakegangen.
I ITVs TV-serie The Caesars fra 1968 ble Livia spilt av Sonia Dresdel.
I dramaserien Rome, en samproduksjon mellom HBO, BBC og RAI, og gikk i årene 2005 til 2007 ble Livia, spilt av Alice Henley, introdusert i episoden «A Necessary Fiction» (2007) hvor hun fanger oppmerksomheten til unge Octavianus. Roma kjenner til eksistensen av Livias barn Tiberius, men ikke at hun gravid med Drusus da hun møtte Octavianus. Livia er framstilt som villedende ydmyk og underdanig i offentligheten, mens i det private har hun en jernvilje og en vilje til konspirasjoner.
Livia er en figur i Neil Gaimans tegneseriefortelling «Distant Mirrors – August», utgitt samlet i utgivelsen The Sandman: Fables and Reflections (1993).
I John Maddox Roberts' novelle «The King of Sacrifices», utgitt i hans serie av noveller, SPQR, lot Livia ansette Decius Metellus til å etterforske mordet på en av Julia den eldres elskere.
I Colleen McCulloughs roman fra 2007, Antony and Cleopatra, er Livia framstilt som en listig og effektiv rådgiver til sin elskede ektemann Augustus.
Luke Devenishs romanserie Empress of Rome, henholdsvis Den of Wolves (2008) og Nest of Vipers (2010), har Livia som en sentral figur en fiktiv, skjønnlitterær redegjørelse av hennes liv og historiske epoke.
Diana, prinsesse av Wales
Diana, prinsesse av Wales (født Diana Frances Spencer; 1. juli 1961, død 31. august 1997) var den første hustru til daværende prins Charles. Deres to sønner, prins William og Harry, er nummer en og fem i arverekkefølgen til den britiske tronen og 14 andre samvelderiker. Både før og etter sin død har hun blitt populært kalt for «prinsesse Diana».
Diana ble kjent for sin stil, karisma, humor og sitt intense arbeid med veldedighetsorganisasjoner, selv om hennes filantropiske forsøk ble overskygget av det kompliserte ekteskapet med prins Charles.
Fra forlovelsen med prins Charles i 1981 til hennes død etter en bilulykke i 1997 var Diana en av verdens mest kjente kvinner – en mye omtalt kjendis i sin generasjon. Og mens hun levde, ble hun ofte beskrevet som verdens mest fotograferte kvinne. For sine beundrere var Diana en rollemodell – etter hennes død var det til og med ønsker om at hun skulle nomineres for helgenverdighet – mens hennes kritikere anklager henne for å ha lidd av en sinnslidelse. Diana innrømmet selv at hun slet med depresjon og spiseforstyrrelsen bulimi, som plaget henne i store deler av hennes voksne liv.
Oppvekst
Diana Frances Spencer ble født inn i det britiske aristokrati. Hun var den tredje og yngste datteren av Edward John Spencer, 8. jarl Spencer og hans første kone, Frances. Hun ble født i Park House i Sandringham, som ligger i Norfolk i England. Spencer-familien hadde fått leid Park House av Dronning Elizabeth II. Dåpen ble utført ved St. Mary Magdalene's Church i Sandringham, av presten Percy Herbert (kirkens sogneprest og tidligere biskop av Norwich og Blackburn); hennes gudfedre var blant andre John Floyd (formann ved Christie's). Dianas fire søsken var:
Etter hennes foreldres skilsmisse, som en følge av morens utroskap med Peter Shand Kydd, tok Dianas mor med seg sine to yngste barn for å leve i en leilighet i Knightsbridge i London, hvor Diana begynte på en lokal dagskole. Ved juletider samme år (1967, Diana var bare 6 år gammel) dro Spencer-barna for å feire med sin far, og han nektet konsekvent på å la dem reise tilbake til moren i London. Moren saksøkte for å få foreldreretten til barna, men farens rang, hjulpet av vitneforklaring fra mormoren mot sin datter under rettssaken, bidro til at retten gav faren foreldreretten til de to barna. Da hennes farfar, Albert Spencer, 7. jarl Spencer døde i 1975, ble Dianas far den 8. jarl Spencer. Det medførte at hun selv ble omtalt som Lady Diana Spencer. Hun flyttet fra sitt barndomshjem i Park House til sin families (og forfedres) hus fra 1500-tallet i Althorp.
Kongelig slektsbakgrunn
På farssiden var Diana en direkte etterkommer av Karl II, gjennom fire sønner født utenfor ekteskap:
Hun slektet også fra Jakob II og VII via en utenomekteskapelig datter, Arabella FitzJames. Arabellas mor var Arabella Churchill, søster av John Churchill, 1. hertug av Marlborough, og hun var dermed en fjern slektning av Winston Churchill.
Dianas andre kjente stamfedre inkluderte Robert I av Skottland og Maria I av Skottland (en del av familiehistorien som Diana viste stor interesse for); Mary Boleyn; Lady Catherine Grey; María de Salinas; John Egerton, 2. jarl av Bridgewater og James Stanley, 7. jarl av Derby.
Skuespilleren Oliver Platt er en av hennes tremenninger, som et av de andre oldebarna til Frances Work. Diana var også i slekt med en av sine favorittskuespillerinner, Audrey Hepburn. Hun hadde også kjente slektninger som Humphrey Bogart og Rainier III av Monaco.
Utdannelse
Diana utdannet seg først ved Silfield School i King's Lynn, Norfolk, deretter ved Riddlesworth Hall i Norfolk og ved West Heath Girls' School i Sevenoaks, Kent, hvor hun ble ansett som en svak student etter å ha strøket på alle sine ungdomsskoleeksamener to ganger. I 1977, i en alder av 16 år, forlot hun West Heath for et kort opphold på Institut Alpin Videmanette, en pensjonatskole i Rougemont, Sveits. Omtrent på denne tiden møtte hun sin fremtidige ektemann, som da hadde et forhold til hennes søster, Lady Sarah. Diana har selv fortalt at hun var «fat and podgy» men at hun lagde mye lyd, noe prins Charles skal ha likt. Diana har alltid utmerket seg i svømming og stuping, og hun sa at hun ønsket å bli en ballerina dersom hun ikke giftet seg med Charles. Hun var derimot for useriøs i ballerinaopplæringen, og med en høyde på 178 cm var hun for høy for en slik karrière.
Da det ble klart at hun ikke ville få seg noen formell utdannelse, ba Diana sine foreldre om tillatelse til å flytte til London, et ønske som ble innvilget før hun ble 17 år. En leilighet ble kjøpt til henne i Coleherne Court i jarleseteområdet, og hun levde der frem til 1981 med tre samboere. I denne perioden studerte hun for å få et Cordon Bleu matlagingsdiplom, selv om hun tilsynelatende hatet å lage mat, og jobbet ved Madame Vacanis danseakademi i Kensington, hvor hun sluttet fordi hun fikk en skade, som ødela dansekarrieren. Lady Diana brukte også tid som renholder og cocktailservitør, før hun fant en jobb som deltidsassistent ved Young England Kindergarten i Pimlico, London. Hun trivdes veldig godt med jobben, og de som jobbet der skal ha sagt at hun var veldig flink med barna, spesielt de veldig små.
Ekteskap med prins Charles
Prins Charles' kjærlighetsliv hadde lenge vært et hett tema i pressen, og han ble koblet til diverse glamorøse og aristokratiske kvinner. Da han var i begynnelsen av 30-årene, ble han satt under stadig økende press om å gifte seg. Legalt sett var det eneste kravet at han ikke kunne gifte seg med en av den romersk-katolske kirke; et medlem av den engelske kirke ble foretrukket. For å skaffe tillatelse fra sin familie og deres rådgivere, ble det forventet at en potensiell brud skulle ha kongelig eller aristokratisk bakgrunn, være jomfru, så vel som å være protestant. Diana møtte disse kravene.
De giftet seg i St. Pauls katedral den 29. juli 1981, et bryllup som ble sett av nesten én milliard seere. Kongefamilien har hatt mange bryllup i løpet av 1900-tallet, men dette var det største og dyreste bryllupet. I 2011 valgte sønnen William å ikke gifte seg i St. Pauls katedral på grunn av det ulykkelige ekteskapet til foreldrene.
Separasjon og skilsmisse
Mot slutten av 1980-tallet falt ekteskapet til Diana og Charles sammen. Dette ble først neddysset, og deretter fremstilt som en sensasjon av media. Begge kommuniserte angivelig med pressen via venner, hvor de la skylden på hverandre for at ekteskapet falt i grus. Charles gjenopptok sitt gamle, førekteskapelige forhold til Camilla Parker Bowles, mens Diana hadde et forhold til sin rideinstruktør, James Hewitt. Hun bekreftet senere dette forholdet til Hewitt i et TV-intervju med Martin Bashir for BBCprogrammet Panorama. Charles hadde bekreftet sitt eget forhold mer enn ett år tidligere, i et TV-intervju med Jonathan Dimbleby. Selv om ingen beskyldninger ble rettet mot dem, var (og har alltid vært) utroskap med gemalinnen eller fyrstinnen av Wales ansett som høyforræderi i England, i hvert fall siden Treason Act 1351.
Det ble også påstått at Diana hadde et forhold til James Gilbey, hennes telefonvenn i det såkalte Squidgygate-forholdet. En annen antatt elsker var hennes livvakt Barry Mannakee, som hadde ansvaret for fyrstinnens sikkerhet, selv om Diana benektet et seksuelt forhold med ham på det sterkeste. Etter at hun separerte seg fra prins Charles, blir det sagt at hun skal ha blitt involvert med den gifte kunsthandleren Oliver Hoare, som hun innrømmet å ha hatt flere telefonsamtaler med, og med rugbyspilleren Will Carling. Hun hadde også et offisielt forhold til den respekterte hjertekirurgen Hasnat Khan, og til slutt skal hun ha funnet kjærligheten i Dodi Al-Fayed. Andre menn som etter ryktene skal ha vært hennes elskere, både før og etter skilsmissen, inkluderte totalentreprenøren Christopher Whalley, bankmannen Philip Waterhouse, Kong Juan Carlos I av Spania, sangeren Bryan Adams og John F. Kennedy jr.. Det finnes lite bevis på at disse forholdene var noe mer enn vennskap, med unntak av hennes siste forhold med Dodi Al-Fayed, som hun var offentlig intim med.
Charles og Diana ble separert den 9. desember 1992, på et tidspunkt da hennes forhold til kongefamilien, med unntak av hertuginnen av York, Sarah Ferguson, var vanskelig. Skilsmisse ble sluttført den 28. august 1996. Diana mottok et skilsmisseoppgjør på 17,000,000 pund i tillegg til en rettsorden som forbød henne å diskutere detaljene.
Etter skilsmissen gjorde Diana mye samfunnsnyttig arbeid, spesielt for Røde Kors og i en kampanje for å bli kvitt all verdens landminer. Hennes arbeid var alltid på et humanitært nivå, fremfor et politisk. Hun var ekstremt opptatt av sin status som mor til en fremtidig konge, og var forberedt på å gjøre hva som helst for å beskytte sine sønner. Diana gjenopptok sine interesser innen filantropi, musikk, mote og reising – selv om hun fortsatt krevde kongelig samtykke for å ta med sine barn på ferie eller representere Storbritannia utenlands. Uten en ferie eller helg hjemme, brukte Diana mesteparten av sin tid i London, ofte uten sine sønner som var hos prins Charles eller på kostskole. Hun behandlet sin ensomhet ved å dra på treningssenter og kino, privat veldedighetsarbeid, hemmelige midnattsturer i Sentral-London og ved å følge med på sine faste såpeoperaer (EastEnders og Brookside).
Veldedighetsarbeid
Ved midten av 1980-tallet hadde Diana blitt kjent for sitt arbeid med veldedighetsprosjekter. Dette var en naturlig følge av å være fyrstinne av Wales – det var forventet at hun skulle delta i sykehusbesøk for å trøste de syke. Dette gjorde at hun automatisk beskyttet diverse veldedighetsorganisasjoner – men det var også hennes interesse for bestemte sykdommer og helserelaterte saker som lå til grunn. Diana lovet på et tidspunkt å være frontfigur for saker knyttet til informasjon og samfunnskontakt, og brukte sin innflytelsesrike status for å bidra positivt til kampen mot landminer, en sak som vant nobelprisen i 1997, og til å hjelpe med å minske diskrimineringen av aids-ofre.
Aids og landminer
Diana foretok også hemmelige besøk for å vise godhet overfor de syke. Ifølge en av sykepleierne dukket hun ofte opp uanmeldt (for eksempel, ved Mildmay-herberget i London) med klare instruksjoner om at hennes besøk skulle skjermes fra medias oppmerksomhet.
Bildene av Diana som reiser i et angolansk minefelt, iført en ballistisk hjelm og skuddsikker vest, ble sett av mennesker verden rundt. Det var under denne kampanjen at konservative anklaget Diana for å blande seg inn i politikken, og kalte henne for en «løs kanon». I august 1997, noen dager før hennes død, besøkte hun Bosnia sammen med organisasjonen Landmine Survivors Network. Hennes interesse for landminer var konsentrert rundt omfanget av skader de forårsaker, ofte på barn, lenge etter at en konflikt er over.
Det antas at hun har påvirket, dog bare etter hennes død, signeringen av Ottawa-traktaten, som skapte et internasjonalt forbud mot bruken av antipersonelle landminer. I 1998 uttalte Storbritannias utenriksminister, Robin Cook, følgende som en hyllest til Dianas arbeid mot landminer: