cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krigsskip i hellenistisk tid
Quadrirem
Det er kjent fra ulike referanser nedskrevet av romerne i ettertiden at den typiske quadriremen hadde to nivåer av rorere, og derfor var lavere enn quinqueremen, men som samtidig er av omtrent samme bredde (ca. 5,6 m). Deplasementet på skipstypen måtte ha vært på rundt seksti tonn med en kapasitet på ca. 75 marinesoldater i sin bæreevne. «Fireren» var klassifisert som et «stort skip» av romerne (maioris formae), men som et lett krigsskip sammenlignet med andre krigsskiper i den hellenistiske verden medregnet Egypt. Denne skipstypen var spesielt verdsatt for sin store hastighet og manøvrerbarhet, ideelt for kystnære operasjoner med grunn dypgang.
Rambergøya
På Rambergøya ble det i 2012 funnet tanntustemose, en moseart som ikke har vært observert i Norge på 120 år. Den er ført på rødlista som sterkt truet (EN).
Lidia Chmielnicka
Lidia Teresa Chmielnicka-Żmuda (født 8. mars 1939 i Lublin, død 27. september i 2002 i Opole) var en polsk volleyballspiller som deltok i de olympiske leker 1968 i Mexico by.
Chmielnicka vant en olympisk bronsemedalje i volleyball under OL 1968 i Mexico by. Hun var med på det polen laget som kom på tredjeplass i volleyballturneringen for damer bak Sovjetunionen og Japan. Åtte lag deltok, det ble spilt en enkeltserie der alle lagene møttes én gang. Polen vant fem kamper og tapte to. Aszkielowicz spilte fem kamper for Polen i OL-turneringen.
Krigsskip i hellenistisk tid
Quinquerem
Kanskje den meste kjente av alle skipstyper i den hellenistiske tid, på grunn av den omfattende bruk av Karthago og det romerske republikket under punerkrigene er quinqueremen som betegnes som en «femmer» (Latin: quinqueremis, gresk: penteres). Skal ha blitt oppfunnet i den greske kolonien Syrakus i tyrannen Dionysios I av Syrakus' regjeringstid (406-367 f.Kr) i 399 f.Kr som en del av et opprustningsprogram mot den fønikiske kolonien på Nord-Afrika som var blitt en maritim stormakt, Karthago.
Under det meste av det fjerde århundret var «femmere» den tyngste skipstypen, som ofte brukes som flaggskip i flåtene som normalt besto av triremer og quadriremer. Havnebyen Sidon på Levanten hadde quinqueremen i egne flåte ved 351 f.kr, og Athen tok denne skipstypen i bruk først ved 324 f.Kr. På det østlige middelhavet ble de etterhvert erstattet som det tyngste skipet av de massive polyremer som ble satt i bygging i de siste to tiårene av det fjerde århundret, men forble selve kremen i den karthagenske marinen på det vestlige middelhavet.
Etter Roma var blitt involvert i den første punerkrigen, startet det romerske senatet et byggingsprogram for å ha en flåte på 100 quinqueremer og 20 triremer. Ifølge Polybios fant romerne et forlist karthagensk krigsskip av type quinquiremen, og brukt det som en blåkopi for sine egne skip. Det har blitt uttalt om at de romerske kopier var tyngre enn de karthagenske skipene som var bedre bygget. Den romerske «femmeren» ble arbeidshesten i den romerske marinen og var så allestedsnærværende at denne skipstypen ble gjerne omtalt som «krigsskip» av Polybios.
Innlofjellet tunnel
Innlofjellet tunnel (også kalt Gausen tunnel) er en nedlagt jernbanetunnel i Holmestrand, mellom nåværende Vestfoldgaten og Tunnelveien under Fløyveien. Den er 342 meter lang, og ble bygget i 1902. Tunnelen var den eneste på Holmestrand–Vittingfossbanen, og har ikke vært i bruk siden banen ble nedlagt i 1938. I 1982 ble det gjort et brannforsøk i tunnelen, for å teste brennbarheten til en type isolasjonsmateriale.
Krigsskip i hellenistisk tid
Hexarem
Det eksakte arrangementet av årer og roere på «sekseren» er uklart. Hvis den hadde utviklet seg naturlige fra tidligere skipstyper som triremen, vil den ha vertikale seksjoner med tre nivåer med to roere per åre. Det mindre sannsynlige alternativet er at den den hadde to nivåer med tre roere i hver. Rapporter om «seksere» brukt i det første århundret f.Kr under de romerske borgerkrigene tilsier at de var av den samme høyde som quinqueremer på ca. 2,9 til 3 meter, utrustet med tårner reist på dekket for bueskyttere og katapulter. Marcus Junius Brutus som hadde en ledende rolle i konspirasjonen som utførte drapet på Cæsar i 44 f.Kr, hadde en sekser som sitt flaggskip.
Septirem
Plinius den eldre tilskrevet opprettelsen av skipstypen septirem (Latin: septiremis; Gresk: hepteres) til ingen mindre enn den makedoniske kongen Aleksander den store. Denne opplysningen har blitt bekreftet av Curtius som rapporterte at kongen hadde planlagt en sjøekspedisjon for å seile rundt Den arabiske halvøy og videre til østlige Afrika. Som ledd i forberedelsene var det gitt ordre om å kutte ned trær i Libanon for å bygge 700 septiremer. Den makedoniske kongen Demetrius Poliorcetes ( r. 294-288 f.Kr) hadde syv slike skip betegnet som «syvere», bygget i Fønikia. Ptolemaios II (r. 283-246 f.Kr) som grunnlagte et nytt dynasti i Egypt sammen med sin far hadde latt 36 septiremer bygges for den egyptiske marinen. Pyrrhos som først var konge av Epirus og deretter Makedonia i 306 til 272 f.Kr tilsynelatende hadde minst én «syv», som var erobret av karthagenerne og tapt under slaget ved Mylae i 260 f.Kr til romerne.
Antagelig ble septiremen videreutviklet fra hexaremen ved å tilføye en stående roer til det laveste nivået som dermed vil ha roere i ett 2-2-3 arrangement delt i tre nivåer.
Octeres
Veldig lite er kjent om octeres (Gresk: okteres) som betyr «åttere». Minst to av denne typen var i Filip V av Makedonias flåte under slaget ved Chios i 201 f.Kr i kamp mot Rhodos med deres allierte. De ble veddet av de rhodesiske skipene med suksess under sjøslaget i baugene. Deres siste opptredenen i historien er ved Actium, der Marcus Antonius ifølge Plutark skulle ha hatt mange «åttere». Basert på kommentarer av Orosius om at skipene i Antonius' flåte bare var lik høy som den typiske quinqueremen (dekket ca. 3 m over havet), er det antatt at «åtteren» ble rodd i to nivåer av roere.
Enneres
Skipstypen enneres som betyr «nier» først ble rapportert for ettertiden i 315 f.Kr etter tre skip av den nye typen var blitt inkludert i Antigonus Monophthalmus' armada. En «nier» var beslaglagt av kong Pyrrhos i den greske byen Syrakus i 278 f.Kr, betegnet som en «kongelig nier». Den egyptiske marinen i Ptolemaios IIs regjeringstid (284-246 f.Kr) hadde 30 «niere». Den makedoniske kongen Filip V hadde med seg én nier under slaget ved Chios. Florus og Dio Cassius mente det hadde vært slike fartøyer definert som «niere» i Antonius' flåte ved Actium, men Plutark nevnte bare «åttere» og «tiere».
Åresystemet på denne skipstypen kan ha vært en endring av arrangementet på quadriremen med to rekker på fem og fire roere. En relieff funnet i Palestina som har blitt datert til det andre århundret f.Kr, viser et stort krigsskip antakelig av egyptiske opprinnelse som kan være en nier med to rekker av massive årer.
Deceres
Likesom septiremen er også æren for oppfinnelsen av deceres tilskrevet Aleksander den store av Plinius, men har ikke blitt bekreftet på annet hold. Det er mulig at dette kan være riktig fordi «tiere» utgjorde en viktig del av den store armadaen opprettholdt av Antigonus Monophtalmus i 315 f.Kr åtte år etter den sagnomsuste erobrerens død. Det er faktisk mest sannsynlig at «tieren» var en «nier» med en ekstra roer i et arrangement på 5-5 i to nivåer. Antigonus' armada hadde 10 tiere. En tier er nevnt som flaggskipet for den makedoniske kongen Filip V under slaget ved Chios i 201 f.Kr. Deres siste opptreden i historien var ved Actium ifølge Plutarch og Dio Cassius i Antonius' flåte som tapte det avgjørende sjøslaget mot Octavian.
Større polyremer
Tendensen om å bygge stadige større skip stoppet ikke med «tieren» i det fjerde århundret i det østlige middelhavsområdet. Demetrius Poliorcetes som tok kontrollen over Kypros og senere Athen, gjorde seg kjent for å bygge umåtelige store skip som en «elleve» og en «trettener», deretter «fjortener», «femtener» og «sekstener» i hans flåte på 500 skip. Disse typene formodentlig var praktisk nok for bruk av de ulike mariner. Den egyptiske marinen under Ptolemaios II inkludert 14 «ellever», 2 «tolver», 4 «trettener», 1 «tjue» og 2 «trettier». I slutten overgikk Ptolemaios IV (r. 221-204 f.Kr) alle andre ved å introdusere den enestående  tessarakonteres, som betyr førti.
Historikeren Callixeinus rapporterte dette monsteret av et skip betegnet som en «førti» med påfølgende opplysninger om en besetning på 4000 roere og 400 andre menn som kunne i tillegg ha 3000 soldater ombord. Det må imidlertid bemerkes at det er ikke indikasjoner på at de større skipstyper større enn en «tier» faktisk deltar i kamp, og de større har blitt antatt for å være skip med doble skroger som kjempemessige katamaraner. John Morrison har argumentert for at samtidige typer betegnes som «polyremer» med unntak av tessarakonteres-skipet må ha hatt deres roere på to nivåer.
Lembos
Begrepet lembos (i latin lembus), generelt brukes for mindre fartøyer, deretter mer spesifikt for et mindre og lett krigsskip som vanligvis forbindes med aktiviteter av de illyriske stammer hovedsakelig for piratvirksomhet på Adriaterhavet ved Dalmatia. Denne fartøytypen ble også vedtatt for marineoppdrag av den makedoniske kongen Filip V, deretter av Selevkidriket, romerriket og Sparta som gjorde et sist forsøk på å gjenoppbygge den spartanske marinen under den spartanske konge Nabis (r. 207-192 f.Kr)
I stedet for en bestemt type fartøy er begrepet «lembos» blitt brukt av moderne historikerne som en klassedefinisjon fremfor en beskrivelse av skipstypen. Betydelige variasjoner er tydelige i kildene som omtalte fartøyer som var betegnet som «lembos»: antall årer varieres fra 16 til 50 stykker enten i et eller to nivå, noen av variantene hadde ikke vedderbaug f.eks.
Hemiolia
Hemiolia eller hemiolos har blitt betegnet som et lett og hurtig krigsskip fra det fjerde århundret f.Kr som var særlig foretrukket av pirater i det østlige Middelhavet, men også av ulike mariner etter 346 f.Kr. Aleksander den store hadde brukt denne typen så langt bort i øst som elvene Indus og Hydaspes i 336 f.Kr. Romerne benyttet denne skipstypen som et tropptransportfartøy. Det er svært mulig at typen var oppfunnet av pirater, sannsynligvis i Karia.
Navnet på skipstypen skyldes et unik arrangement av roere og årer som ble delt i en og en halv rekker på hver side. Aleksander den stores fartøyene på elvene var betegnet som «triacontorer» ifølge Ptolemaios' beretninger med femten årer på den ene siden, og antagelige hadde hemioliaen en rekke med ti roere og den halve rekken med fem roere på den ene siden av skroget som var langt og slankt med størst bredde midtskips.
Trihemiolia
Fartøytypen ble klassifisert som trirem ved å ha to hele rekker og en halv rekke roere på hver side. Basert på undersøkelsene av viktige skulpturer som den berømte Nike fra Samothrake som gjenviste vitale detaljer tatt fra krigsskip identifisert som trihemioliai, har det blitt konkludert med at de to øverste nivåer ville ha vært innkvartert i et boks lagt ovenpå det slanke skroget og den halve rekken underst i en klassisk thalamites plassering som på en klassisk trirem. En stor relieff hugget inn i fjellet på akropolisen i Lindos representerte ikke bare et krigsskip man antok er en trihemiolia, men også nedskrivninger med en liste på 288 navner på medlemmer av besetningene i to trihemioliai. Besetningen skulle være på 144 mann, hvorav 120 roere. En moderne rekonstruksjon basert på skulpturene og relieffen vist et relativt lavt skip med et bokslikende overbygg som kan ha et deplasement på 40 tonn.
Trihemioliaen var meget vellykket, og ble tatt i bruk av forskjellige mariner som Egypt og Athen blant annet. Selv om de ble klassifisert som lette krigsskip, ble de ofte tatt i bruk i slaglinjen under et sjøslag som sett under slaget ved Chios der rhodierne vant en knusende seier over sine motstanderne.
Åresystemet på trihemiolia er en fortsettelse av det samme arrangementet på hemiolia med et ekstra nivå i tillegg til det hele nivået og det halve nivået. De to øverste nivåer vil ha 24 roere hver mens den nederste halve rekken skulle ha 12 roere, dermed minst seksti årer på den ene siden.
Liburniere
Liburnien (Latin: Liburna, Gresk: libymis) er ansett som en variant av den kjente fartøytypen lembos utviklet av stammen liburni i en kystregion mot nordøstlige Adriaterhavet. Opprinnelig brukt som piratfartøy, deretter tatt i bruk av romerne under Illyrerkrigene (229 f.Kr til 168 f.Kr). Fartøyene av denne typen i slutten skulle utgjøre hoveddelen av de romerske flåtene i Romerriket etter Actium, etterhvert fortrengte de tyngre krigsskipene. Spesielt de provinsielle romerske flåtene nesten bare utelukkende bestod av liburniere.
Forfatterne Livius, Lucan og Appian hadde alle beskrevet liburnien som en birem med to nivåer av roere i et helt dekket skip som ble betegnet som «cataphract», med en mer strømlinjeformet skrogform for større hastighet og en kraftig vedderbaug. I forhold til fart var liburnien trolig tregere enn en trirem, men lik raskt som en «femmer».
Bevæpning og taktikk
I forbindelse med innføringen av de større åredrevede krigsskipene med større deplasement i den skipsteknologiske utviklingen fra den lette triremen som var et effektivt vedderfartøy med hovedvekten på å ramme sitt fiendtlige motstykket med et vedderbaug, ble de sjøtaktiske prinsipper endret om fra veddertaktikk til entringstaktikk.
Prosjektilvåpen
Innføringen av entringstaktikken som det ledende prinsippet under et sjøslag mellom krigsskip utstyrt med vedderbaug skyldes utplassering av katapulter på dekket på fartøyene. Aleksander den store hadde brukt det nye våpenet montert på sine skipene med betydelig effekt under beleiringen av Tyr fra havet i 332 f.Kr. Formålet med katapulten gikk ikke ut på å senke fiendtlige skip, men heller skade eller drepe roere for å svekke det fiendtlige skipets ytelser med sin avhengighet på åredrift. På lengre avstand ble det mulig å bombardere hverandre med prosjektiler fra deres katapulter oppstilt på dekket eller i midtertidige stridstårner reist på dekket.
Allerede under sjøslagene mellom athenerne og syrakusanerne ved Syrakus i 413 f.Kr oppdaget man at roere på det øverste nivået, thranitai, var sterkt sårbart for fiendtlige prosjektiler ettersom de var blottstilt med bare det lette konstruerte dekket (katastroma) som beskyttelse ovenpå. Krigsskip uansett type og størrelse med en slik konstruksjon som blottstilte roere har fått betegnelsen «aphract» mens disse som hadde lukket konstruksjon omkring deres roere også helt opp til dekket, betegnes som «cataphract». De lette krigsskipene opptil triremen normalt er av aphract type som bare hadde vertikale skjermer og lette overhenger som midtertidig beskyttelse, men ikke mot katapulter med deres kraftigere prosjektiler. Alle krigsskip i den hellenistiske tiden som deltok i slaglinjen under et sjøslag måtte deretter være av cataphract-typen.
Det vanligste prosjektilvåpenet ombord på de hellenstiske krigsskipene har oppgitt å være katapulter eller mer presist ballista som for første gang var nedskrevet for å ha vært brukt i Syrakus rundt 400 f.Kr. En ballista ligner en gigantisk armbrøst som skjøt steiner, bolter eller piler. Svakheten med disse våpnene på et stort skip er at det ikke er mulig å skyte under horisont, at en blindsone rundt dette skipet på kloss hold oppstod. Bruk av disse massive prosjektilvåpner på et stridsplattform i stadige bevegelse under et sjøslag var ikke enkelt, og kunne være mer fordelaktige som et defensivt tiltak enn som et offensivt våpen. Det var lettere å treffe et skip på langs enn på tvers med nedfallende prosjektiler. Soldatene som måtte stod på deres post uten å bevege seg mye på det åpne dekket, var langt mer utsatt for de dødelige prosjektiler enn roere.
En ballista kunne skyte ut minst tre bolter per minutt for å rydde rent dekket for fiendens soldater. For å forårsake skader på fartøyet deriblant å slå seg gjennom dekket ned til roere, ble massive stein benyttet. Den største lithobolos (steinskytende ballista) skjøt et 27 kg prosjektil av stein med en rekkevidde på 500 m. Som sett under slaget ved Actium var katapulten eller ballistaen et morderisk og nådeløst våpen for å ødelegge fiendtlige skip som nektet å kapitulere ved bruk av ildpåsettende prosjektiler.
Rambukk
Bruk av ramming som taktikk under sjøstridighetene hendt under de fleste sjøslagene i perioden, men hensikten med å vedde det fiendtlige skipet var ikke om å senke det, men om å slå overende dette ute av stand til å slåss videre. Den greske forfatteren Thukydid beskriver i sitt hovedverk Historien om Peloponneskrigen (fra det femte århundre) skip som var slått ut, med verbene diaphtheirein («slå ut») eller katadyein («senke»). Etter å ha blitt veddet av fienden, ville det ikke være mulig å kontrollere det beskadige skipet som var blitt stillestående med mye vann innabords.
Rambukken ofte støpt i bronse egentlige var ikke ment for å penetrere det fiendtlige skipets bordkledningen, men for å bryte opp plankene på bordkledningen i skroget. Den vanligste typen blant rambukkene på krigsskipene har flere sløve horisontale finner forrest designet for å rette enorme krefter ved sammenstøt på et mindre kontaktområde, men uten å penetrere for langt inn. Skipbyggingsteknikken i antikken er basert på tappsammenføyningen med bruk av låste tretapper i tapphull som forbandt plankene kant mot kant. Med denne type rambukken var det mulig å bryte opp sammenføyningen på skroget og skape omfattende lekkasjer så vannet strømmet inn.
I moderne tid har en rambukk fra det tredje århundret f.Kr blitt funnet i Athlit, Israel. Denne rambukken som trolig hadde tilhørt en «femmer» har et stykkvekt på 465 kg. Etter slaget ved Actium hadde Octavian reist et seiermonument med rambukker tatt fra de erobrede skipene. De største veiet opptil 2 tonn.
Rhodierne fra Rhodos var ansett som eksperter på veddertaktikk med deres mindre og raskere skip som lettere kunne manøvreres. I møte med bedre beskyttede og større skip tok de fram en meget effektiv veddertaktikk med vektforskyvning. Det angripende skipet av type trihemiolia midt under et angrep ble tvunget dypere i vannet ved å flytte så mange menn som mulig framover, så rambukken skulle støte rett inn i skroget under vannlinjen.
Det finnes to forskjellige typer vedderbaug med tilhørende rambukk, disse med rambukken liggende i vannlinjen og disse med rambukken hevet over vannlinjen, betegnet som «anasteiroi», utelukkende de større typer av krigsskipene som foranledning til entring. Et krigsskip med rambukken over vannlinjen skulle hugge seg fast på det fiendtlige skipet ved sammenstøtet for at deres soldatene skulle være i stand til å borde og innlede entringskamp med de fiendtlige soldatene.
Entring
Under et sjøslag måtte den stående kontingenten av stridsmenn eller marinesoldater oppholdt seg på dekket midtskips for deretter å forflytte seg mot forstevnen når angrepet startes. Et anasteiroi skip med rambukken hevet over vannet skulle dermed ramme det fiendtlige skipet langt over vannlinjen for å penetrere langt inn i det lette konstruerte «bokset» som rommet de to øverste nivå roere. Det var langtfra uvanlig å ramme hverandre i baug mot baug. For å entre var det ikke nok med å kjøre sitt skip inn i det fiendtlige skipet, entredregg ble benyttet for å forankre seg fast for at den angripende troppen skulle ta seg over til det andre skipet.
Romerne som utviklet deres egne sjømilitære taktikk basert på entringskamp under punerkrigene om å entre fiendens skip, hadde først benyttet et spesielt bordingsutstyr kalt corvus som ikke var mer enn en bro med nedvendte spiss styrt fra en påle reist forrest på forstevnen. Men innretningen var en stor byrde for skipene som deretter ble ustabilt som et resultat, og deretter erstattet med entredregger.
I slutten på de romerske borgerkrigene i det første århundret f.Kr hadde Octavian kommet inn i en dramastisk sjøkrig med admiral Sextus Pompeius i 40 til 36 f.Kr. Octavians admiral Agrippa vant sjøkrigen ved å introdusere en ombordsinnretning kalt harpax, en slags harpun med dregg forbandt med en massiv snøre av tauverk tilbake til ballistaen på skipet. Agrippa kunne med denne innretningen skyte ut store harpuner som ble sittende fast i det fiendtlige skipet. Snøren ble rullet opp så skipene møttes for entringskamp.
Entringsstridighetene som en regel uansett tidsepoke er meget intenst og blodigt mellom flokker av menn som sloss med sverd, dolke og spyd i brutale basketak. Fra de reiste stridstårner omtalt som propugnacula skjøt stridsmenn (propugnatores) pil og kaste spyd som sten nedover på det fiendtlige skipets dekket.
Den romerske marinen
Den romerske marinen besto av triremer, quadriremer og quinqueremer for det meste, men drives som et supplement til den romerske hæren som en vital sjømilitær assistanse i den romerske erobringen av middelhavsområdet. Gjennom historien ble marinen aldri helt omfavnet av den romerske staten som forble meget landbasert, og dermed aldri eksistert som en selvstendig militærorganisasjon. Etter å ha blitt stiftet ca. 311 f.Kr var det ikke før den første punerkrigen med Karthago marinen ble utvidet og omgjort til et kraftig våpen i hender på den romerske republikken. Krigen sluttet med en martitim seier som skulle bli startspunktet for en oppstigning til det maritime hegemoniet et par århundrer senere.
Det tredje århundret
Den romerske flåten på ca. tjue skip etter ca. 311 f.Kr var mest sannsynlig rettet mot å bekjempe piratvirksomhet og for å yte assistanse til det landbaserte militæret for ekspansjon på Den italienske halvøya. Marinen manglet erfaring i sjøkrig, og var dermed en ubetydelig sjømakt i forhold til de fleste mariner i middelhavsområdet fram til utbruddet på den første punerkrigen i 264 f.Kr. Underveis ble den romerske flåten utvidet med allierte deltagelse fra de søritalienske byene med gresk bakgrunn, socii Navales. Den første romerske ekspedisjonen utenfor fastlandet Italia var mot øya Sicilia i 264 f.Kr under ledelse av konsul Appius Claudius Caudex over det trange Messinastredet. Dette startet den første større sjøkrigen for den romerske staten.
Dermed i 261 f.Kr begynte det romerske senatet arbeidet med å bygge en flåte på 100 quinquiremer og 20 triremer, hjulpet av tilgjengelighet på en betydelig verftskapasitet på Italia og større mengder skipstømmer enn Karthago hadde. Den nye flåten ble kommandert av romerske høytstående offiserer, men majoriteten av den maritime kompetansen var fremdeles knyttet til det brede laget av offiserer, for det meste grekere. Etter den langvarige sjøkrigen var vunnet i 241 f.Kr under slaget ved de egatiske øyer, oppnådde romerne en fredslutning som gav dem kontroll over Sardinia og Korsika.
Den romerske marinen hadde vunnet herredømmet over det vestlige Middelhavet, hvilken tvunget Hannibal til å bringe krigen over landet til Den italienske halvøya fra sine baser i Den iberiske halvøy i begynnelsen på den andre punerkrigen (218-201 f.Kr). Samtidig hadde den romerske republikkens ekspansjon spredt seg nordøstover til Balkan over Adriaterhavet og til den hellenistiske verden omkring det østlige Middelhavet.
Roma hadde allerede vært engasjert i den første makedonske krigen som startet i 214 f.Kr etter Filip V av Makedonia intervenerte i den andre punerkrigen for egne vinning, men den var stort sett utført mellom Romas greske allierte og kongeriket Makedonia. Den romerske marinen i større grad samarbeidet med sine allierte og hadde tvunget seg inn i Egeerhavet før krigens slutt i 205 f.Kr som en betydelig sjømakt. I 205 f.Kr startet Filip V en ny krig mot Romas allierte, kongedømmet Pergamon på vestlige Lilleasia og Rhodos i et sist forsøk på å undertvinge seg de siste gjenværende greske stater.
Krigen endte i en stillstand etter slaget ved Chios hadde sluttet med en seier for den rhodesiske marinen støttet av Pergamon i 201 f.Kr. Pergamon og Rhodos appellerte til Roma om hjelp, og den andre makedonske krigen startet i 200 f.Kr.
Det andre århundret
Nesten umiddelbart etter kongedømmet Makedonia var avgjørende slått med deres marine utradert i 197 f.Kr, ble romerne involvert i en ny krig med den neste greske stormakten, Selevkidriket fra 192 f.Kr. Denne krigen også ble avgjort hovedsakelig på land, men den romerske marinen i samarbeid med den rhodiske marinen vant også sine seire til sjøs og besørget de landbaserte tropper med transport, forsyninger og forsterkninger.
Romerne hadde forlengst forstått seg på viktigheten av sjømakt, og deretter avsluttet deres seirene med ileggelse av fredsavtaler som forbød vedlikehold og opprettholdelse av alt annet enn symbolske marinestyrker. Den tredje makedonske krigen (171-168 f.Kr) som ødelagt kongedømmet Makedonia for godt, sikret det romerske hegemoniet fra midten av det andre århundret f.Kr på hele Middelhavet. I den siste halvdelen av århundret, romersk kontroll over alt det som senere blir kalt Mare Nostrum («vårt hav») hadde blitt etablert.
I fravær av en sterk sjømilitær tilstedeværelse annetsteds ble den romerske marinen drastisk redusert, avhengige av sine greske allierte til å levere skip og mannskap etter behov. Piratvirksomheten som et resultat blomstret over hele Middelhavet, spesielt i Kilikia, men også Kreta og andre steder.
Det første århundret
Potensielle utfordrere som kong Mitridates VI av Pontos bidro sterkt til piratenes virksomhet med penger og krigsskip i hensikten om å anvende disse mot romerne. Den romerske konsul Sulla var nødt til å rekvirere skipene som kunne benyttes for å motvirke dette, og klarte å beseire den pontiske marinen under slaget ved Tenedos i 86 f.Kr i den første mitridateskrigen (89-85 f.Kr)
Men selv om en permanent styrke på ca. hundre fartøyer var blitt etablert i Egeerhavet ved hjelp av bidragene fra Romas maritime allierte stater mot trusselen fra Pontos, var denne styrken utilstrekkelig mot piratene. I løpet av de neste tiårene var plaget fra piratene blitt så sterk at Roma trues av hungernød etter den enorme forsendelsen av korn og andre næringsmidler fra Afrika og Egypt var hardt rammet. Marcus Antonius Creticus ble utnevnt som praetor med ekstraordinære fullmakter i form av imperium i 74 f.Kr med instruks om å bekjempe sjørøvere, men ble beseiret av kretanerne som hadde allierte seg med de samme sjørøverne i 72 f.Kr under et sjøslag.
Til slutt i 67 f.Kr ble det vedtatt at hærføreren Pompeius skulle gis kommando over flåten, så vel som et imperium som skulle gjelde for hele Middelhavet. Vedtaket vist seg å være et klokt skritt, Pompeius med sine organisatoriske evner klarte i en massiv og samordnet offensiv i løpet av flere uker å rydde rent havet for pirater. Den raske suksessen skyldes sosiale tiltak ved å tilby piratene godt jordbruksland mot overgivelse fremfor bruk av vold. Etterpå ble flåten redusert igjen til mindre plikter som politioppdrag mot de gjenværende pirater.
For første gang var en romersk flåte engasjert i kamp utenfor Middelhavet i 56 f.Kr da Julius Cæsar konfronterte den galliske stammen Veneti som hadde gjort opprør mot det romerske overherredømmet. Romerne hadde meget store vansker med venetenes skip som var bedre bygd, men beseiret dem til slutt ved å bruke innretninger som forårsaket store skader på venetenes rigging. Dermed hadde den romerske marinen etablert deres tilstedværelse på Atlanterhavet for flere århundrer framover.
Borgerkrigene
De romerske borgerkrigene som hadde deres sprede begynnelse i forbundsfellekrigen (91-88 f.Kr) og maktkampen mellom Sulla og Gaius Marius, rystet det store romerske imperiet. De indre stridighetene likevel forstyrret ikke den romerske ekspansjonen mot til dels alvorlige ytre trusler. Den romerske marinen på nytt skulle utspille en viktig rolle under de indre stridigheter, spesielt etter Cæsars kryssing av Rubicon den 10. januar 49 f.Kr. Under den romerske borgerkrigen i hans navn gjenopprettet Cæsar Romas herredømme i det østlige Middelhavet etter å ha underlagt seg Levanten og elimintert den siste gjenværende militære trusselen i Lilleasia, Pontos. Etter mordet på Cæsar brøt borgerkrigene ut på nytt i 44 f.Kr.
Octavians makt ble ytterligere forsterket etter sin seier mot de kombinerte flåtene av Marcus Antonius og den egyptiske dronningen Kleopatra i slaget ved Actium i 31 f.Kr. Dette siste sjøslaget i den romerske republikkens ære hadde ikke bare etablerte Octavian som enehersker over Roma og middelhavsområdet, men også rensket Middelhavet for potensielle maritime utfordrere mot romerne. Den romerske marinen etter borgerkrigene var nå den eneste marineorganisasjon i det romerske Mare Nostrum.
George DiCarlo
George Thomas DiCarlo (født 13. juli 1963 i St. Petersburg i Florida), amerikansk svømmer som deltok i de olympiske leker 1984 i Los Angeles.
Mein ist die Rache
Mein ist die Rache er en tysk stumfilm fra 1916, regissert av Rudolf Meinert.
Kjell-Erik Kristiansen
Kjell Erik Kristiansen (født 1960) er en norsk speaker fra Mysen. Han har vært speaker på skiarenaer i over 400 konkurranser i langrenn og skiskyting, både under OL og VM samt i verdenscupen. Han begynte sin karriere som speaker i Veteran-VM i orientering på Mysen.
Bouchavesnes-Bergen
Bouchavesnes-Bergen er en kommune i departementet Somme i regionen Hauts-de-France nord i Frankrike.
Kjell-Erik Kristiansen
Siden har han blant annet vært speaker under Ski-VM i Falun i 1993, Vinter-OL 1994 på Lillehammer, Ski-VM 1997 i Trondheim og Ski-VM 1999 i Ramsau. I tillegg til norsk snakker han svensk, finsk, tysk, engelsk og spansk og litt italiensk.
Under et skiskytterrenn i Östersund i 2012 beskyldte Björn Ferry han for å ha ødelagt for de svenske løperne slik at nordmennene skulle vinne. Påstanden fra Bjørn Ferry ble i ettertid undersøkt av Aftonbladet, som konkluderte med at han tok feil, og at Kristiansen hadde behandlet alle likt.
Bouchavesnes-Bergen
Landsbyen ble nærmest totalt ødelagt under første verdenskrig. Australske tropper frigjorde landsbyen 4. september 1918. En statue av feltmarskalk Ferdinand Foch ble reist med penger fra skipsreder Haakon Wallem. Etter krigen ble det også samlet inn penger fra Bergens befolkning og Haakon Wallem ga 100 000 franc til gjenreisningen av landsbyen. I takknemlighet ble Bergen lagt til landsbyens navn i 1920. Rådhuset, som også var en gave fra Bergen, er tegnet av arkitekt Ole Landmark og ferdigstilt i 1925.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Bouchavesnes-Bergen
Vagabonden
Vagabonden (orig. The Vagabond) er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Charles Chaplin.
Handling
Historien begynner med at Charlie, en landstryker, ankommer en pub, hvor han spiller fiolin for å tjene penger. Men det oppstår en spennende rivalisering mellom to konkurrerende musikere, og dette resulterer snart i bråk og kaos. Han kommer tilfeldigvis over en sigøyner-karavane på landsbygda, hvor han møter den attraktive Edna. Han underholder henne med fiolinen sin. Men hun hadde blitt bortført og misbrukt av disse sigøynerne, lederen blant dem ble spilt av Eric Campbell - som har pisket henne nådeløst. Charlie kommer henne derfor til unnsetning. Han slår de største plageåndene over hodet med en kjepp, før Charlie og Edna reiser sin vei sammen.
Kort tid senere møter Edna en kunstner som mangler inspirasjon. Edna blir hans muse, og han maler et portrett av henne - inkludert hennes unike fødselsmerke. Men artisten reiser snart videre, og Edna blir sittende igjen med Charlie. Men portrett han lagde blir lagt merke til av jentas mor som gjenkjenner det spesielle fødselsmerket hennes. Hun skynder seg, sammen med kunstneren, for å redde datteren hennes. Men kvinnen innser snart at hun har blitt forelsket i Charlie.
Tyrkias kvinnelandslag i basketball
Tyrkias kvinnelandslag i basketball er landslaget i basketball som representerer Tyrkia i internasjonale konkurranser.
Landslaget er rangert som nummer 7 på FIBA-rankingen, og tok sølv i EuroBasket i 2011.
Sang
Sang er musikk som innbefatter bruk av stemmen, det å synge. Å synge er vanligvis den enkleste formen for fremføring av musikk. Teksten som synges kan være poetisk og også ha rim. En tekst med melodi til kalles også sang.
Sosialtjenestemedaljen
Sosialtjenestemedaljen (Ehrenzeichen für deutsche Volkspflege) er en tysk utmerkelse ifra det tredje rike. Medaljen ble innstiftet 1. mai 1939 som en erstatning for Tysk Røde kors medalje, og ble tildelt sanitetsparsonell og offiserer som anerkjennelse av godt utført arbeid.
FC Lokomotiv Tbilisi
FC Lokomotiv Tbilisi (georgisk:) er en georgisk fotballklubb fra Tbilisi. Klubben ble grunnlagt i 1936.
Sang
En enkelt sang er vanligvis en relativt kort musikalsk komposisjon for menneskets stemme (instrumenter blir også ofte brukt), og har tekster som synges til melodier.
Ordet sang blir også brukt i forbindelse med større, litterære verk som trolig opprinnelig ble sunget, men vanligvis ikke blir det i dag. Eksempler på slike verk er Iliaden og Odysseen. Illiaden består av 24 sanger.
Sosialtjenestemedaljen
Design
Medaljen utført som kors i bronse på 52 x 52 millimeter (3. klasse er 41 x 41), og har hvit emalje på begge sider med en tynn gullkant, samme som Tysk Røde kors medalje. På advers er det tredje rikes riksvåpen med hakekorset i klørne, i senter. Medaljen i den laveste klassen er rund og i forsølvet sink eller bronse. På advers er et kors med det tredje rikes riksvåpen med hakekorset i klørne, i senter. På revers står inskripsjonen «Medaille Fur deutsche volkspflege» (Medalje for den tyske sosialtjeneste). Medaljen er 38 millimeter i diameter, har løs ring med 31 mm bredt medaljebånd med 5 mm hvite kanter.
Michael O’Brien
Michael «Mike» Jon O'Brien (født 23. oktober 1965), amerikansk svømmer som deltok i de olympiske leker 1984 i Los Angeles.
O'Brien ble olympisk mester i svømming under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Han vant 1500 meter fri for menn foran sin landsmann George DiCarlo og Stefan Pfeiffer fra Vest-Tyskland.
FC Lokomotiv Tbilisi
Meritter
1999–00, 2001–02, 2004–05
Sevre kraftverk
Det er et elvekraftverk som utnytter et fall på 190 meter i Sevreåne, en sideelv til Hallingdalselva.
Det er installert 3 peltonturbiner med samlet effekt 4,8 MW. Årsproduksjon er 17 GWh.
Sevre Kraftverk AS eies av Aventron Norway AS.
Oljeraffineri
Et oljeraffineri er et industrielt prosessanlegg som omdanner råolje til ulike kvaliteter av petroleum. Raffineringen foregår ved partiell destillasjon der de ulike fraksjonene tas ut ved bestemte temperaturer. Raffineriproduktene brukes vesentlig til drivstoff og oppvarming, mens noe videreforedles ved petrokjemisk industri.
Sluttprodukter
Sluttprodukter fra raffineringen går vesentlig til drivstoff og oppvarming. Noen prosent er halvfabrikata til petrokjemisk industri:
Ulike krakkingprosesser kan delvis styre mengdefordelingen og fordeling av ulike kvaliteter av bensin med ulike oktantall.
Elkton (Ohio)
Elkton er et kommunefritt område (unincorporated community) som befinner seg sentralt i Elkrun Township, Columbiana County, i delstaten Ohio i USA. Selv om det er et kommunefritt område, har Elkton eget postnummer (ZIP code) 44415. Det ligger langs med State Route 154.
Vice Versa
Vice Versa er en britisk stumfilm fra 1916 regissert av Maurice Elvey.
Elkton (Ohio)
Historie
Elkton ble opprettet i 1835. Samfunnets navn kommer fra en bekk, Elk Run, som renner i nærheten. Et postkontor kalt Elkton har vært i drift siden 1838. Samfunnet blomstret på grunn av plasseringen ved Sandy and Beaver Canal, men hadde tilbakegang på slutten av 1840-årene da kanalen gikk med tap og etterhvert ikke lenger ble brukt.
Notable institusjoner
I Elkton finnes et føderalt fengsel, Federal Correctional Institution, Elkton.
Eiliv Eide
Eiliv Eide (født 17. januar 1920, død 16. januar 2007) var en norsk litteraturkritiker, litteraturlærer og oversetter, knyttet til Universitetet i Bergen og Bergens Tidende.
Han ble magister i litteraturhistorie i 1948. Allerede fra 1946 var han tilknyttet Universitetet, først i litteraturhistorie og fra 1953-58 som lektor i fransk. 1958-68 var han lektor ved Bergen katedralskole, og fra 1968 var han igjen tilknyttet Universitetet. Han var det meste av tiden også litteraturkritiker i Bergens Tidende.
Han var medredaktør av Teorier om diktekunsten fra Platon til Goldmann (1970) og Europeisk litteraturteori fra antikken til 1900 (1987). Han redigerte Nyere perler i prosa (1975) (gjenutgitt som Perler i prosa 2 1993), var medforfatter i Norges litteraturhistorie (1997) og skrevet et bind av Den Nationale Scenes historie (1977). Han oversatte også 15 romaner fra fransk.
Han fikk Dalgards kritikarpris i 1990.
Ji Sheng
Ji Sheng var en kinesisk keiserlig maler under Xuandeæraen (tidlig 1400-tall) i Ming-dynastiet. Hans fødsels- og dødsår er ukjent
Spanias herrelandslag i basketball
Spanias herrelandslag i basketball er landslaget i basketball som representerer Spania i internasjonale konkurranser.
Avokado
Avokado er et tre som kan bli opp til 20 meter høyt, med spiselig frukt. Aztekerne dyrket planten. I dag dyrkes avokado både i tropiske områder og andre steder over hele verden.
Etymologi og historie
Ordet avokado stammer fra nahuatl-ordet ahuacatl (som også betyr testikkel). Spanjolene endret det til «avocado», et gammelt ord for advokat, men det heter i dag «aguacate» på spansk.
Uttrykket «guacamole» (et meksikansk ord for en avokadobasert dipp) kommer fra nahuatl-ordet «ahuacamolli», som betyr avokadosuppe eller avokadosaus.
I 1519 nevnte spanjolene frukten for første gang i en bok.
Planten
Avokadotreet er eviggrønt og vokser raskt i varme og relativt tørre områder. Treet har mørkegrønne, opptil 40 cm lange blader. De små blomstene er gulgrønne. Etter om lag 10 år begynner treet å bære frukter. De fleste sortene bærer frukt to ganger i året.
Frukten
Frukten man får i butikken er fremdeles hard, og modner etter hvert. Når skallet gir etter for lett trykk, er avokadoen moden nok til videre bruk.
Avokadofrukter modner aldri fullstendig på treet, men faller i hard tilstand ned på bakken, der de raskt modner. Under dyrking blir de harde fruktene høstet så snart de er store nok.
Bruk på kjøkkenet
Skallet er ikke spiselig, men fruktkjøttet rundt steinen er svært næringsrikt. Før frukten spises, deles den i to. Fruktkjøttet kan spises ublandet. Avokado er hovedingrediensen i guacamole.
Næringsinnhold per 100 g
Avokadoen er rik på kalium, folsyre og vitamin B6. I tillegg inneholder frukten pantotensyre, A- og C-vitaminer, magnesium, kobber, nikotinsyre, jern og sink.
The Vicar of Wakefield (1916)
The Vicar of Wakefield er en britisk stumfilm fra 1916, regissert av Fred Paul.
Avokado
Botaniske særtrekk
Barlow og Martin har funnet ut at avokadoplanten har utviklet seg i økologisk forbindelse med store pattedyr (noen av disse er utdødd). Dyra spiste avokadofrukter med den svakt giftige steinen, som senere kom ut med avføringen langt fra morplanten. I dag er det bare menneskene som sprer avokadosteinene.
The Vicar of Wakefield (1916)
Handling
Historien er sentrert rundt en velstående gods-eier som får en sokneprest arrestert og fengslet på grunn av manglende betaling av gjeld.
Gods-eieren forfalsker deretter et ekteskap med sogneprestens datter.
Matthew Morrison
Matthew Morrison (født 30. oktober 1978) er en amerikansk skuespiller og sanger. Han er best kjent for å medvirket i diverse oppsetninger på Broadway, inkludert Hairspray. I Norge er han best kjent for sin rolle som Will Schuester i TV-serien Glee. For denne rollen har han blitt nominert til både Golden Globe og Emmy, og vunnet en Satellite Award for rollen.
Albany
Albany er et navn eller begrep som har flere betydninger:
Matthew Morrison
Karriere
Matthew Morrison startet sin karriere med en opptreden på Late Show with David Letterman 4. februar 1999 som medlem i det fiktive boybandet Fresh Step, som var satt sammen for programmet. Samme koreografen som hadde koreografien for Fresh Step var også koreograf for Broadway-musikalen Footloose og ga Morrison en rolle i stykket.
GPU (Sovjetunionen)
Glavnoje polititscheskoje uprawlenije (Den politiske hovedforvaltning, GPU) eller Objedinjonnoje gossudarstwennoje polititscheskoje uprawlenije (russisk: Объединённое государственное политическое управление, Forente statlige politiske forvaltning, OGPU) var et statspoliti i Sovjetunionen og hørte under det russiske innenriksministeriet. Det eksisterte i perioden 1922 til 1954, og var etterfølgeren til Tjekaen og forløperen til KGB.
Historie
De mange militære småenheter med spesielt utdannede tropper ble samlet av Felix Dzerzhinsky i starten av 1920-årene, og da VChK ble til GPU i februar 1922 var enhetene organisert i en divisionslignende struktur. Divisjonen ble kalt Dzerzhinsky-divisjonen. GPU ble allerede i desember 1923 endret til OGPU.
Eyehategod
Eyehategod (også forkortet og referert til som EHG) er et amerikansk sludge metal-band fra New Orleans, som ble grunnlagt i 1988. De har blitt et av de mest kjente og viktigste bandene som har komt fra New Orleans. Gjennom årene deres har bandet bestått av hovedsakelig de samme, med unntak av bassisten, som har blitt byttet ut flere ganger.
Eyehategod har nevnt Melvins, The Obsessed, Black Flag og Black Sabbath som store påvirkninger på musikken deres. Tunge, nedstemte og bluesy gitarriff dominerte bandets lyd. De er kombinert med sterk feedback og torturert vokal, for å lage en sterk misantropisk lyd. Albumene deres har blitt gitt ut gjennom Century Media Records siden starten, mens det siste ble gitt ut av Emetic Records. Flere split-album har også blitt gitt ut på andre plateselskap. Bandet er gode venner med Anal Cunt, og spilte med A.C. under den første konserten etter at Seth Putnam kom ut av koma.
Tidlige år - In the Name of Suffering
Veldig lite er kjent om begynnelsen av Eyehategod. Jimmy Bower og Joey LaCaze grunnla bandet den 20. april 1988, og de rekrutterte Mike Williams, Brian Patton og Steve Dale. Bandet spilte inn demoen Lack of Almost Everything i 1990, og sendte den til forskjellige plateselskap. De fikk til slutt en kontrakt med et lite fransk plateselskap, Intellectual Convulsion, og gav ut deres første album, In the Name of Suffering den 1. desember 1992. Albumet hadde en mye råere og mer primitiv lyd en deres senere utgivelser (da den ble spilt inn billig, og bandmedlemmene var ganske uerfarne), og hadde en mer hardcore punk-følelse over seg. Plateselskapet ble oppløst etter kun å ha trykt et par tusen kopier, og tvang bandet til å lete etter et nytt plateselskap. De ble snart plukket opp av Century Media, som gjenutgav In the Name of Suffering, som den er kjent i dag. In the Name of Suffering ble også gjenutgitt i 2006 med fire bonusspor. Disse fire sporene var de samme som på den originale demoen, Lack of Almost Everything.
Take as Needed for Pain
Eyehategod fortsatte med å spille inn Take as Needed for Pain i 1993, med den nye bassisten Mark Schultz, som også hjalp til på In the Name of Suffering. Albumet ble stilt inn på Studio 13, et lite plateselskap som jobbet fra den trettende etasjen i et nedlagt varemagasin i en gammal kanalgate i New Orleans. Bandet samlet daglig i løpet av denne perioden for å spille inn nye spor for albumet. På denne tiden var Mike Williams hjemløs (han ble kastet ut av sin tidligere kjæreste) og bodde i et forlatt, lus-infisert rom over en strippeklubb, kun et par minutter fra studioet. Lyden på Take as Needed for Pain virket mye nærmere det bandet prøvde på, enn det man kunne høre på In the Name of Suffering, samt en renere, mer distinktiv lyd, med bedre riff. Southern rock, blues og doom-innvirkningen er mye tydeligere på dette albumet. Etter utgivelsen av albumet begynte bandet å turnere med band som Buzzov*en, White Zombie og Corrosion of Conformity. Etter turneringen splittet bandet opp en liten stund. Mike Williams begynte å medvirke i Metal Maniacs, mens Jimmy Bower spilte trommer på Crowbars Broken Glass, samt Downs debutalbum, NOLA. Brian Patton spilte in Soilent Greens debutalbum, Pussysoul.
Dopesick
Bandet hadde spilt inn flere demoer, som ble gitt ut på forskjellige 7"-skiver og split-albums på forskjellige plateselskaper, men slo seg endelig til ro med et fullstendig album i 1996, med Pepper Keenan fra Corrosion of Conformity som plateprodusent, og den nye bassisten Vince LeBlanc, som endte opp med å hete Dopesick. På denne tiden bodde Mike Williams i Clinton Hill, Brooklyn i New York, og måtte reise mellom der og New Orleans for å spille inn i studio. Innspillingssesjonene var kaotiske, og det ble rapportert at studioeeieren ringte Century for å spørre om bandet var mentalt syke, og truet med å kaste dem ut. Akkurat denne hendelsen skjedde etter at Mike Williams prøvd å spille inn en lyd av et knusende glass i begynnelsen av filmen, ved å knuse en flaske på gulvet i studioet. I prosessen kuttet han hånden sin, og blødde over hele gulvet (denne innspillingen havnet i introen på det første sporet, "My Name is God (I Hate You)"). Et av bandmedlemmene skrev deretter ordene "Hell" og "Death to Pigs" i blod. Brian Patton og Joey LaCaze tok deretter fly ut til San Francisco for å mikse albumet. Dette albumet var mye mer kaotisk enn det forrige, men hadde fremdeles den spesielle sørlige, blues-aktige følelsen, noe som skilte den fra In the Name of Suffering. Bandet la ut på en USA-turne i våren 1997 for å støtte albumet, og spilte med White Zombie og Pantera, noe som brakte musikken deres til et bredere publikum, og dermed gjorde sludge metal litt mer kjent, samt at de ble kjent som ett av de grunnleggende bandene innen sjangeren.