cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cesare Mori
Kampen mot mafiaen
Taktikken han brukte lignet den man brukte rett etter Italias samling, da man gjennomførte en storstilt anti-kriminalitetskampanje. Denne taktikken ble brukt flittig i de kommende årene. Det var disse metodene som snart brakte frem koblinger mellom mafiabosser og viktige medlemmer av statsapparatet. 16. juni 1929 ble han gjort til senator og kalt tilbake til Roma, mens statspropagandaen i Italia stolt kunne erklære at mafiaen hadde blitt beseiret.
Moris innflytelse
Effektiviteten og verdien av metodene Mori brukte mot mafiaen blir den dag i dag debattert. Hans ukonvensjonelle metoder var utvilsomt effektive, i hvert fall på kort sikt. På den annen side, så var det hovedsakelig småkriminelle som var målet, og man unnlot å ta de virkelig store mafiabossene. Dessuten førte hans metoder til misnøye blant de fattigere, og dette førte igjen til mistro mot staten.
De siste årene
Som senator fortsatte Mori å følge nøye med på det som skjedde på Sicilia, og han sørget for å holde seg godt oppdatert. Men han hadde ingen innflytelse lenger. I 1932 skrev han sine memoarer. Han gikk av med pensjon og flyttet til Udine i 1941, og døde der året etter. Da var han en glemt figur i landet, og 2. verdenskrig raste.
McKean County
Det ligger nordvest i staten og det grenser mot Potter County i øst, Cameron County i sørøst, Elk County i sør, Forest County i sørvest og mot Warren County i vest. Det har også grense mot delstaten New York i nord.
McKean Countys totale areal er 2,549 km² hvorav 7 km² er vann. I år 2000 hadde fylket 45,936 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Smethport.
Fylket ble grunnlagt i 1804 av land fra Lycoming County.
Endre Molnár
Endre Molnár (født 23. juli 1945 i Gheorgheni i Romania), ungarsk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1968 i Mexico by, 1972 i München, 1976 i Montréal og 1980 i Moskva.
Molnár ble olympisk mester i vannpolo under Sommer-OL 1976 i Montréal. Han var med på det ungarske laget som vant vannpoloturneringen foran Italia og Nederland. Det ungarske laget vant fire kamper og spilte en uavgjort i finalerunden som besto av seks lag. Ungarn fikk ni poeng og sølvvinnerne Italia fikk seks poeng. Molnár spilte åtte kamper og scoret ett mål i OL-turneringen.
Dracula vs Frankenstein
Dracula vs Frankenstein er en amerikansk film fra 1971 som blant annet springer ut fra historien om «Frankenstein» i romanen ved samme navn av Mary Shelley, regissert av Al Adamson. I denne filmen møter vi J. Carrol Naish som «Dr. Frankenstein» og Zandor Vorkov som «grev Dracula».
Historien
«Judith Fontaine» (Regina Carrol) leter etter søsteren sin, «Joanie», som har sluttet seg til et hippiekollektiv i Venice, California og er forsvunnet. Det viser seg at «Joanie» har blitt offer for «Groton» (Lon Chaney jr.), en gal mann som jobber for «Dr. Durray» (J. Carrol Naish), som egentlig er den siste i «Frankenstein»-slekten og bor i et skrekkhus ved stranden hvor han utfører eksperimenter på «Gorton»s ofre. En natt får doktoren besøk av «grev Dracula» (Zandor Vorkov) og viser han den originale Frankenstein-kreasjonen som ligger begravet på den nærliggende kirkegården. Doktoren tar den i øyensyn og bruker den for å ta hevn mot sine profesjonelle konkurrenter.
Christiane F. – Å være ung er for jævlig
Christiane F. – Å være ung er for jævlig (tysk originaltittel Christiane F. – Wir Kinder vom Bahnhof Zoo, på norsk «Vi barna fra Bahnhof Zoo») er en tysk spillefilm fra 1981 som baserer seg på den dokumentariske boken Å være ung er for jævlig (Wir Kinder vom Bahnhof Zoo).
Handling
Temaet for filmen, som av mange regnes som en kultfilm, er det harde livet ved Bahnhof Zoo i Vest-Berlin på slutten av 1970-tallet og begynnelsen av 1980-tallet. Den er en brutal og realistisk fortelling om den unge jenta Christiane F. (Christiane Felscherinow, f. 1962), som bor i den fattige drabantbyen Gropiusstadt i Neukölln. Etter at familien går i oppløsning søker hun tilflukt i et belastet miljø rundt diskoteket «Sound». Der blir hun tilbudt narkotika, og etterhvert blir hun drevet ut i narkotikamisbruk og prostitusjon. Filmen ender med at Christiane leser på forsiden i avisen B.Z. at venninnen «Babsi» (Babette Döge) er død av en overdose som Tysklands da yngste heroinoffer, 14 år gammel.
Bakgrunn
Filmen er spilt inn på virkelige steder og i stor grad med amatørskuespillere (bare for hovedrolleinnehaveren Natja Brunckhorst, valgt blant 2000 andre unge jenter, ble filmen begynnelsen på en filmkarrière) og er en studie over narkotika- og prostitusjonsmiljøet. Den er svært tro mot boka og den faktiske historia. Perioden filmen finner sted i dekker tiden fra 1974 da Christiane F. som tolvåring kommer i kontakt med narkotika første gang til 1977 da Babsi dør, skjønt i filmen kan det se ut som ting skjer over et kortere tidsrom.
Regissør Uli Edel fikk støtte fra David Bowie, og musikken fra hans Berlin-periode, da han selv ble avvent fra narkotika, spiller en mindre, men betydningsfull rolle i filmen. Den virkelige Christiane F. hadde vært til stede ved en konsert han holdt i Berlin. Disse scenene med David Bowie ble gjenskapt spesielt for filmen. Bowies sang Heroes, selv om den ikke opprinnelig er skrevet direkte for filmen, er nært forbundet med dens tematikk.
Biografien Wir Kinder vom Bahnhof Zoo ble skrevet av Stern-journalistene Kai Hermann og Horst Rieck 1977–1978 på bakgrunn av omfattende intervjuer med Christiane F. Opptakene til filmen fant sted fra august til november 1980 og hadde tysk première den 2. april 1981.
Beretningen om Christiane F. skapte offentlig debatt om filmens virkemidler, om den skremte unge jenter til å holde seg borte fra narkotika, eller om den faktisk glamoriserte det samme.
Baikalogammarus pullus
Baikalogammarus pullus er en av artene under overfamilie Gammaroidea (parvorden Gammaridira, infraorden Gammarida) - innenfor Senticaudata-gruppen av amfipoder. Gruppens arter lever som bentiske bunndyr og kjennes fra Gammaridea-arter på avvikende morfologi i halepartiet. Denne gruppens ene art (den er monotypisk) lever i bare Bajkalsjøen.
Gruppens taksonomi
Gruppen ble systematisert på ny i 2003. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Mick Jackson (forfatter)
Mick Jackson (født 1960) er en britisk forfatter, kjent for sin roman The Underground Man (1997). Boken, basert på livet til William Cavendish-Scott-Bentinck, 5. hertug av Portland, var nominert til Bookerprisen og Whitbreadprisen 1997 for beste debutantroman.
Liv og virke
Jackson arbeidet i lokale teatre, studerte drama ved Dartington College of Arts, og spilte i et rockband kalt for «The Screaming Abdabs». I 1990 studerte han kreativ skriving ved Universitetet i East Anglia, og begynte deretter å arbeide på romanen The Underground Man. Han har vært forfatter på fulltid siden 1995.
Foruten The Underground Man har han skrevet romanene Five Boys (2002) og The Widow's Tale (2010), og to novellesamlinger, Ten Sorry Tales (2006) og The Bears of England (2009). Under pseudonymet Kirkham Jackson skrev han filmmanuset forfjernsynsfilmen Roman Road (2004).
Jackson bor i Brighton.
Ernst Josef Albert Weiner
Weiner kom fra Oberpfalz i Bayern og påbegynte en utdanning til katolsk prest, men skiftet studium og avla juridisk embedseksamen i 1936. Han var medlem av NSDAP og fikk en stilling i politiet.
Himmler ga Weiner i oppdrag å skrive en troslære for fromme nazister. Like før avreisen til Norge skrev Weiner et utkast som ble godkjent av Adolf Hitler personlig. Weiner snakket syv språk godt, og med sitt rolige vesen virket han tillitvekkende på agenter og de arrestertes vettskremte pårørende. Iblant fikk han norske patrioter til å arbeide for seg, mot løfte om at de som ble angitt, ikke ville bli arrestert, et løfte han også holdt. Han var uenig i den beryktede Siegfried Fehmers fremgangsmåte med arrestasjoner og mishandling. Wieners egen metode var nøye kartlegging i første omgang. Han slo til først når situasjonen ble kritisk.
Som Kriminalrat var han leder for Gestapos agentkontor i Norge, Sipos avdeling «Referat IV» i Oslo, der han vervet nordmenn til infiltrering av motstandsbevegelsen, og var anklager under standretten 8. februar 1945. var Weiner involvert i operasjon Blumenpflücken og foretok personlig likvideringen av Einar Hærland, Sigurd Roll, Gunnar Spangen og Sigrid Hammerø.
«Agent nr 25» var en norsk motstandsmann som ble arrestert, men lot seg overtale av Weiner til å bli dobbeltagent, mot et løfte om at nordmenn han anga, ikke ville bli arrestert. «Nr 25» var medlem av en sabotasjegruppe, og slik fikk Weiner vite at gruppen skulle sprenge det tyske luftvernets sentralkommando på Holmenkollen. Weiner fikk advart vedkommende general om at kommandoen ville bli sprengt dagen etter, og dermed ble området straks sikret. Det var derfor en alvorlig strek i regningen da Fehmer arresterte «nr 25» og ødela Weiners mulighet for å følge med på sabotasjegruppens planer.
Werner bodde sammen med Hellmuth Reinhard i en rekvirert skipsredervilla i Tennisveien på Slemdal. På fritiden syslet Werner med å forfatte en operatekst som hyllet kvinnelig skjønnhet, særlig hos gravide kvinner.
Gunnar Lindvig (1905-44) som var major i det nazifiserte statspolitiet, ble likvidert av Milorg 24. mai 1944 utenfor sitt hjem i Langaards gate 1 på Briskeby. Terboven forlangte en omgående hevnaksjon. Ut fra tanken om «øye for øye» kom Einar Hærland dermed på drapslisten, siden han i likhet med Lindvig var major. I tillegg beordret Terboven at Hærland skulle likvideres med en 9 mm pistol, slik Lindvig ble. Weiner kartla Hærlands daglige rutiner, og gikk på drapsdagen 12. juni ti meter foran majoren iført sivile klær. I trappen til første etasje, der det var dårlig belysning, snudde Weiner seg brått og skjøt et drepende skudd fra hoften. Weiner sprang inn i en ventende bil som kjapt skiftet nummerplate i en tverrgate og satte av Weiner på Drammensveien. Tilbake på Victoria Terrasse ble han kritisert av Heinrich Fehlis for å skutt Hærland med bare ett skudd, siden motstandsbevegelsen brukte å skyte to eller flere skudd. Men ellers var han fornøyd, og en proforma etterforskning av drapet ble iverksatt av Sipo.
I 1945 ble Weiner arrestert. Han ble avhørt som en del av det norske landssvikoppgjøret, men aldri dømt, ettersom han skjøt seg selv og en medfange 17. desember 1945. Weiner erkjente seg skyldig etter norsk lov. Han fryktet at han skulle bli hengt, og unngikk dette ved å overfalle en vokter, rive til seg vokterens skytevåpen, skyte sin medfange og deretter seg selv.
Økomuseum
Økomuseum er et museum hvor natur- og kulturhistoriske samlinger fremdeles befinner seg i sine opprinnelige omgivelser. Begrepet ble introdusert av den franske museologen Hugues de Varine i 1971, og skulle vise hvordan mennesket og miljøet påvirker hverandre gjennom tidene. I den franske forståelsen legges det vekt på at «Et økomuseum er et instrument etablert, formet og drevet i fellesskap av en offentlig myndighet og en lokalbefolkning.» John Aage Gjestrum ved Toten Økomuseum var en av aktørene som utviklet økomuseumstanken i Norge.
Begrepet er mye misbrukt og det er fremdeles et kontroversielt tema innen samtidens museologi. Mange museologer har forsøkt å definere økomuseenes egenart. Nyere definisjoner baserer seg mer på hva de gjør enn hva de er.
ISO 3166-2:MC
ISO 3166-2:MC er Monacos del av ISO 3166-2, som er del av ISO 3166-standarden utgitt av International Organization for Standardization, som definerer koder for navna til hovedinndelingene (f.eks. delstater eller fylker) av alle land med kode i ISO 3166-1.
For Monaco er det definert koder for 17 kvartaler.
Hver kode består av to deler, atskilt av en bindestrek. Første del er MC, ISO 3166-1 alfa-2-koden for Monaco. Andre del er to bokstaver.
Endringer
Følgende endringer i Monacos oppslag har blitt kunngjort i nyhetsbrev fra ISO 3166/MA siden ISO 3166-2 først ble utgitt i 1998:
Eksportfinans
Eksportfinans ASA er et norsk selskap for eksportfinansiering. Selskapet forvalter en portefølje av eksportkreditter og lån til norsk kommunal sektor. Selskapet er eid av banker som opererer i Norge (85 prosent), samt den norske stat (15 prosent). Som en følge av at staten i 2011 etablerte et eget selskap for håndtering av nye eksportkreditter, Eksportkreditt Norge AS, gir Eksportfinans for tiden ikke nye utlån.
Historie
Eksportfinans ble etablert i 1962 som Forretningsbankenes Finansierings- og Eksportkreditt-Institusjon etter initiativ fra Finansdepartementet, Norges Bank og norske kommersielle banker. I perioden 1978 til 2011 forvaltet Eksportfinans ordningen for subsidiert kreditt til utenlandske kjøpere av norske varer. Omkring 44 ansatte forvalter nå den eksisterende porteføljen videre i Eksportfinans ASA.
Se også
Garanti-instituttet for eksportkreditt
Francesco Salviati
Francesco Salviati (født 1510 i Firenze, død 11. november 1563 i Roma), også kjent blant mange navn som Francesco de' Rossi eller som Il Salviati, og som Francesco Rossi og Cecchino del Salviati. Han er en italiensk manierist maler fra Firenze som også var aktiv i Roma. Med Salviati i Roma sammen med Michelangelo, Raffaello Santi og Giulio Romano utviklet renessansemaleriet seg i retning av manierismen. I tillegg til sitt arbeid i fresko og portrett, var han etterspurt for annet produktivt arbeid, og mange av hans tegninger og figurstudier ble design for florentinske teppeprodusenter.
Liv og virke
Salviati ble født i Firenze. Han var lærling hos Giuliano Bugiardini, Baccio Bandinelli, Raffaele Brescianino, og til sist hos Andrea del Sarto i årene 1529–1530. Etter at mange andre kunstnere etter plyndringen av Roma 1527 hadde forlatt byen, reiste han dit i eller rundt 1531. Her møtte han en annen elev av Bandinelli, Giorgio Vasari, som han fikk et livslangt vennskap med og som han hjalp til med å fullføre freskoene til Livet til Johannes Døperen i Palazzo Salviati for kardinal Giovanni Salviati, en onkel av Cosimo I de' Medici. Det er fra sin tilknytning til kardinalens hus at han selv benyttet dette etternavnet. I Roma fikk han anledning til å studere unike arbeider av Michelangelo, Raffaello Santi og Giulio Romano, og hans studier påvirket fremtidens maleri.
Han malte også freskobildet Bebudelse i San Francesco a Ripa (1533-1535), en kirke i Roma, og hans modne stil har manieristiske konturer og sammenklemte figurscener tilsvarende til hva Giulio Romano framstilte. I 1538 han blitt sammen med Jacopino del Conte for å fullføre en fresko av Visitasjon for San Giovanni Decollatos oriatorium, en florentinsk orden. I Bologna malte han i 1540 ved siden av Vasari, og oppholdt seg for en kort tid i Venezia hvor freskomalte dekorasjoner for Palazzo Grimani i antikk stil. I løpet av denne tiden viste hans stil innflytelse fra Parmigianino. Hans mange portrettmalerier kan tidvis bli forvekslet med Agnolo Bronzino. Salviati gjorde innredninger til slott og palasser, kirker og klostre i norditalienske byer som Venezia, Bologna, hjembyen Firenze, en gang til Frankrike på Château de Dampierre til prins Karl av Lorraine (1555-1557), men kom tilbake igjen og igjen til lengre eller kortere opphold i Roma.
Ved 1543 var han i Firenze hvor han arbeidet for Cosimo I de' Medici og fullførte en freskodekorasjon som lovpriste Medicifamilien, Camillus' triumf i Sala dell'Udienza til Palazzo Vecchio, 1543-1545. Han designet også veggtepper for det nylig etablerte Arazzeria, inkludert Ecce homo, Gjenoppstandelse, og Josef tolker faraos drømmer. Den siste bestillingen ble gitt en pris da det var fullført, noe som satte ham opp mot samtidige florentinske manierister som Agnolo Bronzino|Bronzino og Jacopo da Pontormo|Pontormo. Han malte også et alterstykke for kirken Santa Croce i 1547-1548. Dette temaet, som ble et fast emne for kunstnere fra seinrenessansen, er håndtert i sammenklemt og komplekst vis.
I tiden 1548 og 1563 reiste han hyppig til Roma for å fullføre ulike freskomalerier, eksempelvis Bryllupet i Kana i bedekammeret til Piceni, Johannes Døperens fødsel i San Giovanni Decollato, og tilsvarende i Palazzo della Cancelleria (Pallium Cappella), i Palazzo Sacchetti (Davids historie) og i Palazzo Farnese.
I moderne tid har en rekke amerikanske museer og institusjoner skaffet seg verker av Salviati, blant annet Cleveland Museum of Art, Getty Museum, Harvard University Art Museums, Honolulu Academy of Arts, Museum of Fine Arts i Boston, Metropolitan Museum of Art i New York, National Gallery of Art i Washington D.C., Ringling Museum of Art i Florida, men også i Europa kan han bli sett i offentlige samlinger som blant annet Courtauld Institute of Art i London, Liechtenstein Museum i Wien, Louvre i Paris, Museo Poldi Pezzoli i Milano, Eremitasjen i St. Petersburg og Museum der bildenden Künste i Leipzig.
Programvarekonstruksjon
Programvarekonstruksjon eller implementasjon er en underdisiplin av programvareutvikling som omhandler detaljert konstruksjon av meningsfylt programvare gjennom en kombinasjon av programmering, verifikasjon, enhetstesting, integrasjonstesting og debugging.
Målene for programvarekonstruksjonen er å:
Athetesis
Athetesis er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, ganske fargerike trebukker. Artene etterligner giftige biller i familien rødvinger (Lycidae) og ligner sterkt på disse. De er farget i rødt og svart i ulike kombinasjoner. Kroppen er jevnbred. Antennene er svarte, sagtakkede og kortere enn kroppen. Pronotum er sekskantet, dekkvingene jevnbrede med fine, opphøyde lengderibber.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør-Amerika (Fransk Guyana, Surinam, Brasil og Peru).
Maubert Mutualité (Paris Metro)
Maubert Mutualité er en stasjon på metroen i Paris. Den er oppkalt etter Place Maubert og Maison de la Mutualité (et konferansesenter), og ligger i 5. arrondissement. Stasjonen betjenes av linje 10.
Stasjonshallens vegger er kledd med hvite fliser, som de fleste andre av stasjonene i metronettet. Taket er et tønnehvelv i skinnegangens og plattformenes retning. Spesielt for stasjonen er to parallelle rør med bevegende, oransje lys som følger det buede takets kurve over sporene fra den ene siden til den andre. Disse rørene er plassert nær midten av plattformen.
Maubert-Mutualité en av få metrostasjoner som fortsatt har i bruk særpregede halvkuleformede, oransje sitteplasser fra begynnelsen av 1980-årene.
Monroe County (Pennsylvania)
Monroe County er et fylke i den amerikanske delstaten Pennsylvania.
Bright Eyes
Bright Eyes er bandet til den amerikanske singer-songwriteren Conor Oberst.
Triodontonyx
Triodontonyx er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En nokså liten (mindre enn 10 millimeter), bred, brunrød oldenborre. Forkroppen er tett kledt med lange, lyse hår. "Snuten" (clypeus) er avrundet med litt opphøyd rand. Antennene har ti ledd, de tre ytterste danner en vifte, viftebladene er litt lengre enn "skaftet" (det er bare kjent hanner av denne arten).
Utbredelse
Arten er bare kjent fra en øy i Victoriasjøen i Tanzania.
Wasserkuppe
Wasserkuppe er et 950 meter høyt fjell i naturreservatet Hessische Rhön mellom de tyske byene Gersfeld og Poppenhausen og rundt 30 kilometer fra Fulda.
Wasserkuppe er det høyeste fjellet i delstaten Hessen, og elva Fulda har sin kilde der.
Siden 1910 har fjellet vært av betydning for forskjellige former for flysport. De tyske forberedelsene til seilflykonkurransen ved (det avlyste) sommer-OL 1940 fant sted her.
Michel Bizot (Paris Metro)
Michel Bizot er en stasjon på metroen i Paris.
Stasjonen betjener linje 8.
Montgomery County (Pennsylvania)
Montgomery County er et fylke i den amerikanske delstaten Pennsylvania.
Fresno Yosemite internasjonale lufthavn
Fra lufthavnen er det flyruter til en rekke innenriks destinasjoner i USA og utenriks destinasjoner i Mexico.
Moon Young-hui
Moon Young-hui (født 19. juni 1983) er en sørkoreansk landhockeyspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på åttendeplass med det sørkoreanske landslaget.
Siranusj Andriasian
Andriasian er armensk mester i sjakk i kvinneklassen i 2006, 2007 og 2011, og har representert Armenia ved tre sjakkolympiader. Hun oppnådde i 2005 tittel som kvinnelig internasjonal mester i sjakk.
1. divisjon fotball for menn 1969
Det ble spilt 18 runder. De to nederste lagene rykket ned. Det ble gitt to poeng for seier og ett poeng for uavgjort.
Montour County
Montour County er et fylke i den amerikanske delstaten Pennsylvania.
Ramil Sjejdajev
Ramil Tejmurovitsj Sjejdajev (russisk: Рамиль Теймурович Шейдаев, aserbajdsjansk: Ramil Teymur oğlu Şeydayev, født 15. mars 1996) er en russiskfødt russisk-aserbajdsjansk fotballspiller som spiller for Sabah FC.
Monte Azul Paulista
Monte Azul Paulista er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Sildhopfjellet tunnel
Sildhopfjellet tunnel, ofte omtalt som Basis tunnel, er en tunnel i Sørfold som ble påbegynt under andre verdenskrig, tiltenkt som jernbanetunnel på Polarbanen. Tunnelen skulle gå gjennom Sildhopfjellet mellom de to planlagte stasjonene Gjerdal i sør og Mørsry i nord. Sildhopfjellet tunnel var ment å bli den lengste av tunnelene på Polarbanen, med en samlet lengde på 6 740 meter. Ved krigens slutt i 1945, var det tatt ut 396 meter stoll og åtte meter fullprofil fra tunnelen.
Humanitært arbeid
Eksterne lenker
Noen humanitære organisasjoner, stiftelser og lag som driver humanitært arbeid.
Dmytro Tsjyhrynskyj
Sjaktar Donetsk
Tsjyhrynskyj startet sin profesjonelle karriere i Sjakhtar Donetsk. I begynnelsen av 2009 ble flere storklubber i Europa interessert i ham, etter storspill både for Sjakhtar og.
FC Barcelona
FC Barcelona var en av klubbene som var svært interessert. Barca-manager Josep Guardiola var blant dem, men Sjakhtar var ikke interessert i å selge. 26. august 2009 ble imidlertid presset for sterkt, da Tsjyhrynskyj selv uttalte at han ville skifte klubb. Overgangen ble offentliggjort 27. august, og en overgangssum på om lag 25 millioner euro ble en realitet. Tsjyhrynskyj skrev under på en femårskontrakt med den spanske storklubben.
Ukraineren debuterte den 12. september 2009 i en kamp mot Getafe, hvor han spilte samtlige 90 minutter. Etter å ha spilt tolv kamper for den katalanske klubben, ble han solgt tilbake til Sjakhtar Donetsk i begynnelsen av juni 2010.
Orphaned Land
Orphaned Land er et israelsk heavy metal-band, som ble dannet i 1991, som kombinerer progressiv metal, jødisk og arabisk folkemusikk, og doom metal med growl-vokal.
Gerhard Schröders første regjering
Gerhard Schröders første regjering var Tysklands regjering fra 27. oktober 1998 til 22. oktober 2002. Den ble ledet av forbundskansler Gerhard Schröder (SPD), og inkluderte ved siden av det sosialdemokratiske partiet også Bündnis 90/Die Grünen som koalisjonspartner.
Gerhard Schröders første regjering og Gerhard Schröders andre regjering er kjent som den rødgrønne regjeringen.
Let It Be (andre betydninger)
Let It Be kan ha flere betydninger:
Mirabeau (Paris Metro)
Mirabeau er en metrostasjon i Paris' 16. arrondissement. Stasjonen ble åpnet for trafikk i 1913 og er oppkalt etter Honoré Mirabeau.
Mirabeau hører til linje 10 og har kun en plattform. Med denne betjenes tog østover mot Austerlitz. Merkelig nok passerer tog vestover mot Auteuil stasjonen på et forhøyet spor. Den merkverdige profilen som følger den steile hellingen mot Autueuil er både en konsekvens av hvor dypt tunnelen ble lagt for å passere under elven Seinen og at linjen måtte legges nærmere kirkens fundering.
István Szívós jr.
Han var sønn av István Szivós som ble olympisk mester to ganger, i OL i 1952 og OL i 1956.
Vitenskapsåret 1759
Vitenskapsåret 1759 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1759.
Trafford Leigh-Mallory
Trafford Leigh-Mallory (11. juli 1892 – 14. november 1944) var en høytstående offiser i Royal Air Force. Leigh-Mallory tjenestegjorde som pilot og skvadronsleder i Royal Flying Corps under første verdenskrig og hadde en rekke stillinger i RAF i 1920- og 1930-årene.
Ved utbruddet av krigen og under slaget om Storbritannia hadde han kommando over No. 12 (Fighter) Group. I 1942 ble han øverstkommanderende for RAF Fighter Command, en stilling han hadde inntil han ble øverstkommanderende for allierte luftstyrker ved invasjonen i Normandie. Leigh-Mallory ble drept i en flystyrt på vei til Ceylon og var den høyest rangerte britiske offiser som ble drept i krigen.
Tidlige år
Trafford Leigh-Mallory ble født i Mobberley, Cheshire, som sønn av Herbert Leigh Mallory, rektor på Mobberly. Han var yngre bror til den kjente fjellklatreren George Leigh Mallory. Han ble utdannet ved Haileybury og ved Magdalen College, Cambridge hvor han var medlem av en litterær klubb. Her møtte han Arthur Tedder, den senere luftmarskalk for RAF. Han bestod sin bacheloreksamen i jus og hadde søkt om lov til å fungere som advokat i London i 1914, da krigen brøt ut.
Første verdenskrig
Leigh-Mallory meldte seg straks som frivillig i en bataljon i territorialhæren (dvs. reserven) som menig. Han ble snart utnevnt til offiser og overført til Lancashire Fusiliers, selv om offisersutdannelsen holdt ham tilbake i England, da hans bataljon ble sendt til fronten. Våren 1915 kom han til fronten sammen med South Lancashire Regiment og ble såret under et angrep i det andre slaget om Ypres. Tilbake i England giftet han seg med Doris Sawyer, som han fikk to barn med.
Etter at hans sår var helet, sluttet han seg til Royal Flying Corps i januar 1916 og ble opptatt som pilotaspirant. I juli 1916 ble han sendt til No. 7 Squadron, hvor han gjennomførte bombing, rekognosering og luftfotografering under slaget ved Somme. Deretter ble han overført til No. 5 Squadron, innen han vendte tilbake til England for å bli forfremmet til major og bli skvadronsjef.
Ved våpenhvilen ble han Mentioned in Despatches og ble tildelt Distinguished Service Order.
Mellomkrigstiden
Etter krigen overveide Leigh-Mallory å gå tilbake til advokatstanden, men uten større utsikt til at få en juridisk karrière valgte han å bli i det nylig etablerte Royal Air Force (RAF), hvor han overtok kommandoen over våpenhvileskvadronen. Senere forfremmelser betød at han kom på RAF Staff College og fikk ledelsen av School of Army Cooperation, innen han ble forflyttet til Army Staff College, Camberley. Han var nå en førende autoritet, når det gjaldt samarbeide med hæren, og i 1930 underviste han på Royal United Services Institute i samarbeid mellom luftvåpenet og mekaniserte styrker.
En post i luftfartsministeriet i 1932 betød, at Leigh-Mallory var med i den britiske delegasjonen ved nedrustningskonferansen i Genève innen Folkeforbundets rammer, og han fikk mange kontakter. Etter konferansens sammenbrudd vendte han tilbake til luftfartsministeriet og ble sendt på Imperial Defence College, det høyest rangerte stabskurs. Manglende erfaring som overordnet sjef betød, at han i en overgangsperiode var leder av No. 2 Flying School, innen han kom til å gjøre tjeneste som stabsoffiser i utlandet. Han ble overført til RAF i Irak i julen 1935 og var til stede under kuppet i 1936, hvor han var ansvarlig for sikkerheten på basen og på et vist tidspunkt måtte kvele et opprør med bløff. I desember 1937 vendte Leigh-Mallory, som nå var oberst (Group Captain), tilbake til England for å bli sjef for 12. jagergruppe, Fighter Command.
Slaget om Storbritannia
På tross av sin manglende erfaring med jagerfly overtok Leigh-Mallory kommandoen over 12. jagergruppe og viste seg å være en energisk organisator og leder. Den 1. november 1938 ble han forfremmet til generalmajor (Air Vice Marshal), en av de yngste på daværende tidspunkt i RAF. Hans stab satte stor pris på ham, mens han hadde et anstrengt forhold til sjefene på flystasjonene i sitt område. Det ble sagt om ham, at han «aldri søkte popularitet, men alltid stod bak sin stab. Han var ytterst ambisiøs, men holdt aldri igjen på grunn av ambisjoner.»
12. jagergruppe og «Big Wing»
Under slaget om Storbritannia hadde Leigh-Mallory harde diskusjoner med generalmajor Keith Park, sjefen for 11. jagergruppe. Park, som var ansvarlig for forsvaret av det sydøstlige England og London, klagde over, at 11. jagergruppe ikke gjorde nok for å beskytte flystasjonene i det sydøstlige området. Leigh-Mallory hadde på den andre siden sammen med fungerende skvadronsjef Douglas Bader utformet en stor jagerformasjon, som var kjent som Big Wing, som de forsøkte å benytte for å angripe tyske formasjoner.
Leigh-Mallory var kritisk overfor Parks taktikk og Sir Hugh Dowding, lederen av Fighter Command, idet han mente, at det ikke ble gjort nok for å la store formasjoner operere. Han arbeidet energisk i de politiske sirkler for å få fjernet Park som sjef for 11. jagergruppe.
Etter slaget om Storbritannia fjernet luftmarskalk Charles Portal, den nye sjefen for luftstaben både Park og Dowding fra deres poster. Leigh-Mallory overtok Parks post som sjef for 11. jagergruppe. Som en av dem, som hadde fordel av ledelsesendringen, er Leigh-Mallory blitt beskyldt for å ha stått bak et komplott for å få fjernet Dowding.
Fighter Command og D-dag
En av grunnene til at Leigh-Mallory ble utpekt til å lede 11. jagergruppe var at han ble ansett for å være en offensiv leder av samme støpning som RAFs grunnlegger Trenchard. Etter utnevnelsen begynte han snart å sende skvadroner med jagerfly inn over Frankrike, kjent som «rodeoer». Når de var ledsaget av bombefly for å provosere fiendtlige jagere, ble de kalt Circus-operasjoner. Leigh-Mallory fikk mye kritikk for disse angrepene over fiendens territorium, fordi de medførte store tap for RAF, som bare i 1941 mistet 500 piloter, hvilket betød, at man mistet fire fly for hvert tysk fly som skutt ned. Det var bestemt en steil innlæringskurve.
I 1942 ble Leigh-Mallory utpekt til å lede flystyrkene under Diepperaidet, som fant sted i august. Fighter Command satte inn 50 skvadroner som skulle gi dekning og seks, som skulle gi nærstøtte. Tapene under det mislykkede angrepet var igjen store, delvis på grunn av de nye tyske jagerfly Fw 190 som var de britiske Spitfire Mark V overlegne.
I november 1942 etterfulgte Leigh-Mallory Sholto Douglas som leder av Fighter Command og ble forfremmet til general (Air Marshal). Han ble også utnevnt til Knight Commander of the Order of the Bath. Han ble derved opphøyet i ridderstanden og fikk rett til å føre tiltaleformen Sir foran sitt navn. I januar 1943 etter å ha besøkt hovedkvarterer for hær og flyvåpen i Afrika begynte han å arbeide for en samlet ledelse av de allierte luftstyrker ved den kommende invasjonen i Vest-Europa. Der var betydelig motstand mot en slik stilling, da ingen av de bestående ledere herunder Arthur Tedder, Arthur Harris i Bomber Command og Carl Spaatz fra den amerikanske hærs flyvåpen syntes interessert i å avgi innflytelse eller autonomi. Det var naturligvis grunnen til, at det var behov for en samlet leder, og Leigh-Mallory med sin betydelige erfaring i å samarbeide med hæren var den opplagte kandidat til stillingen. I august 1943 ble Leigh-Mallory således utpekt til øverstkommanderende for luftstyrkene i Allied Expeditionary Air Forces ved den kommende invasjonen i Normandie.
Leigh-Mallorys dagbøker viser at hans primære bekymring ved invasjonen gikk på å få avskjermet kampområdet og begrense og avbryte de tyske enheters bevegelsesmuligheter. Da mange av de tilknyttede bombeangrep rettet seg mot transportknutepunkter så som byer og landsbyer, kom Leigh-Mallory under politisk press for å begrense effekten på franske sivile. Han strittet imot og insisterte på, at sivile ofre var uheldige, men nødvendige hvis bombeangrepene skulle ha noen effekt.
Hans holdninger brakte Leigh-Mallory i konflikt med mange i luftvåpenet som var bekymret over å bli underlagt hæren og kun var villige til å yte minst mulig støtte til styrkene på landjorden. Leigh-Mallory måtte slå hårdt i bordet for å kunne gi invasjonshærene mest mulig luftstøtte.
Det viste seg, på tross av dårlig vær, at Leigh-Mallorys plan for innsatsen i luften bidro sterkt til å forsinke mobiliseringen av den tyske hær, og hans erfaring med å samarbeide med hæren bar frukt. General Bernard Montgomery var tilfreds med støtten fra luften og skrev til krigsministeriet: «Vi må helt klart beholde Leigh-Mallory som luftmarskalk. Han er den eneste i luftvåpenet, som arbeider for å vinne krigen på landjorden, og han nærer ingen sjalusi».
Etter invasjonen måtte Leigh-Mallory også håndtere trusselen fra V-1 – de flyvende bomber og sette inn bombefly i angrep på avfyringsrampene i en operasjon med kodenavnet Operation Crossbow.
Død og ettermæle
I august 1944, da slaget i Normandie var omtrent overstått ble Leigh-Mallory utpekt til luftmarskalk i Sydøst-Asia, men innen han kunne overta sin kommando, ble han drept underveis til Burma, da hans fly styrtet i de franske alpene. Alle ombordværende, også hans kone, ble drept. Den etterfølgende undersøkelsen viste, at ulykken skyldtes dårlig vær og kunne ha vært unngått, hvis Leigh-Mallory ikke hadde insistert på at flyvningen skulle gjennomføres under så dårlige omstendigheter.
Leigh-Mallory ligger sammen med sin kone og de 10 besetningsmedlemmer begravd i Le Rivier d'Allemont i nærheten av ulykkesstedet. I 2004 åpnet den lokale kommunen et lite, men utmerket museum om Leigh-Mallory og ulykken i anledning av 60-årsdagen for ulykken og som erindring om de, som døde.
Leigh-Mallory betraktes ikke generelt som en av de store ledere under andre verdenskrig. Det er flere grunner for det. Noen mener, at hans rykte ble skadet av tilhengere av Dowding og Park i debatten etter krigen om Big Wing. Under hans ledelse av Fighter Command i 1941 var han imidlertid også ansvarlig for introduksjon av taktikk som førte til store tap. Andre tok senere en stor del av æren for flyvåpenets innsats under invasjonen i Normandie, som foregikk under hans ledelse.
Hobbyer og interesser
Leigh-Mallory var en ivrig seiler. Etter at en av hans barn hadde overlevd en alvorlig sykdom, ble han interessert i helbredelse ved tro og spiritualisme. Ifølge en anekdote hevdet han, å ha sett ånden fra Mrs Emily Langton Massingberd, kvinnesaksforkjemperen ved Gunby Hall i Lincolnshire. Da Gunby Hall var truet av nedrivning under andre verdenskrig for å skaffe plass til en flyplass, grep Leigh-Mallory inn for å bevare den. Den er nå i hendene på National Trust.
Sjøkrigen i Iddefjorden
Sjøkrigen i Iddefjorden under den store nordiske krigen var flere sjøsammenstøt på Iddefjorden mellom den norske Iddefjordsflotiljen og den svenske flotiljen som var dratt over Galärvägen.
Bakgrunnen
Iddefjorden som en grensefjord lå mot den strategiske viktige havnebyen Halden med den uinntagelige Fredriksten festning som etter svenskekongen Karl XIIs mislykkede første Norgesfelttoget i 1716 var blitt det fremste målet. Etter nederlaget under slaget om Halden og etter å ha vært tvunget til retrett etter slaget i Dynekilen ville Karl XII gjenoppta kampen om Norge, men med et nytt og større felttog for å ta nøkkelen til Norge i første omgang. Det skogkledte terrenget i Dalsland og Värmland, med lange og utstrekkende kommunikasjoner egnet seg dårlig for tyngre transport som et beleiringstren som måtte fraktes på sjøveien som i 1716. Fra Göteborg kunne beleiringstrenet forflyttes på gruntgående lastefartøyer til Strömstad og på den utbyggede landveien til Svinesund, utenfor rekkevidde for den dansk-norske fellesflåten.
Tordenskjold var klar over trusselen som en fremskutt base med store magasiner og kaserner som en trygg havn representerte i Strömstad. Han forsøkte å forpurret de svenske forberedelsene. Men angrepet på Strömstad den 19. juli 1717 gikk galt. Han møtte sterkere motstand enn ventet og angrepet var på forhånd svekket ved flere feil da Tordenskjold forhastet seg. Svenskene klarte seg med et nødskrik, og med Strömstad under trygg forvaring kunne Karl XII sette i gang sine forberedelser for det kommende andre Norgesfelttoget.
I september 1717 kom Karl XII til Strömstad for å takke general Gierta for hans innsats under angrepet mot Strömstad og den påfølgende sjøblokaden som var brutt den 29. august. Ved hans ankomst startet de første omfattende forberedelsene til felttoget. Kaptein Johan Clausen og hans bataljon rykket mot Enningedalen ledet av krigerkongen, som i streiftoget var alene med sine offiserer på returen over grensen. Streiftoget inn i Enningedalen var lite begivenhetsrikt uten en eneste norsk soldat å finne, men Karl XII kom over tre små båter på den norske siden av Iddefjorden.
Disse tre båtene med besetning på fire til fem mann hver, ble overført til Krokstrand ved Hälle på den svenske siden av fjorden der en vakt med hundre grenaderer holdt til. Den svenske flotiljen i Iddefjorden fikk sin spede begynnelse som et resultat av streiftoget inn i de norske grensetraktene på kongens eget initiativ.
Den svenske flotiljen
På begge sider av Svinesund var det bygget ut feltbefestninger, kanonstillinger og mindre skanser så det viktige sundet som ledet til grensefjorden hadde vært lukket helt siden mai 1716. På den svenske siden inspirerte Karl XII de nyoppførte Sundsborg skanser. Kongen bestemte kort etter at kaptein Clausen skulle oppføre en ny skanse, Clausenborg skanse ovenpå havnen i Krokstrand. Et båtbyggeri var startet der for å begynne oppbyggingen av den nye flotiljen som skulle ta herredømme over fjorden og støtte hans planlagte felttog, som også inkluderte en beleiring av Fredriksten festning.
Etter et krigsråd mellom general Wedel og schoutbynacht Rosenpalm hadde rapportene om oppbyggingen av et magasin og en skanse ved Krokstrand ledet til en spektakulær operasjon. Den var etter forslag av Tordenskjold. To dobbelte sjalupper ble trukket over land fra Røsneskilen til Isebakkestranden ved Knivsøya mot Iddefjorden i oktober 1717. På denne transportruten skulle seks dobbelte sjalupper og en halvgalei bli slept av et oppbud av soldater og bønder til den norske siden av grensefjorden. Under et møte i juni 1718 kom Emanuel Swedenborg med sin anmodning ovenfor svenskekongen om å få føre en flotilje av krigsfartøyer tatt fra Gøteborgseskadren over land fra Strömstad til Pilegården ved Hälle. Karl XII gav sin tillatelse til dette og overvar selv den første overføringen den 26. juni fra Strömstad på Galärvägen. Tre måneder senere var tolv større og mindre krigsfartøyer eller tre galeier, tre halvgaleier og seks dobbelte eller enkelte sjalupper ført til sin havn i Trångstrandsviken.
Sjøslaget den 18. juli 1718
Nyhetene om Galärvägen kom til kommandant Landsberg i Frederiksten festning tidlig i juli. Han og  kaptein Peder Colbjørnsen var enige om et preventivt angrep med et fremstøt over fjorden med 300 mann. Men prosjektet måtte kanselleres da de svenske feltbefestninger ble sterkere slik at et angrep på de nyankomte svenske krigsfartøyene ville skje på sjøsiden. Den 15. juli stevnet major Green med to brigantiner og to dobbelte sjalupper sammen med flere mindre båter og 300 soldater ut på fjorden.
Et forsøk på å kom nærmere ble forhindret av sterk ild fra et vakttårn under Clausenborg skanse så Iddefjordsflotiljen måtte vente til de første to svenske skjærbåter eller halvgaleier var satt på vannet. Natt til 18. juli angrep major Green, men kom ut for en overraskelse da han støtte på større motstand enn ventet.
Tilsammen syv svenske krigsfartøyer hvorav to halvgaleier, to dobbelte sjalupper og to enkelte sjalupper samt et uidentifisert, spissgattet fartøy av samme størrelse som en skjærbåt tok opp kampen støttet av et landbatteri. Mot denne overmakten så Green seg nødt til å bryte av og kom ut på fjorden vekk fra svenskene. Norske tap var 4 døde og 7 sårede, tre dager før hadde en vært drept under den svenske ilden. Svensk tap er ikke kjent, men anslått fra norsk side til 30-40 mann.
Rosenpalm på Skriverøya observerte om morgen svenskene ved Krokstrand og Pilegården. Han måtte kalle tilbake Iddefjordsflotiljen til Sauøysundet. Rosenpalm fikk to dobbelte sjalupper og en halvgalei, «Achilles», transportert fra Røsneskilen for å styrket Iddefjordsflotiljen. Et kappløp om å ha flest mulig skip var startet.
Sjøslaget den 22. juli
Major Stockman med den svenske flotiljen kom natt til den 22. juli ut på fjorden for å rekognosere utenfor Furuvarp. Kaptein Walter Jansen stakk straks ut på sjøen med hele Iddefjordsflotiljen, nå var på fem krigsfartøy, hvorav halvgaleien «Achilles», men Stockman hadde snudd tilbake. Kort etterpå angrep svenskene Skriverøya, men da gikk Iddefjordsflotiljen til angrep. Etter en og en halv time med kamp var Stockman drevet tilbake til under landbatteriet på Pilegården.
Men Iddefjordsflotiljen lå nå utenfor Furuvarp og Halden havn ble beskyttet av det armerte fartøyet «Bjørnen».
Slaget den 10. august
Ved daggry åpent de norske kanonene ild fra batteriene på Skriverøya ved signal fra Rørbæk mot nord. I forveien hadde flere galeier fra Magø på Skagerrak gått til angrep på utposter ved munningen av Svinesund og deretter engasjert Sundsborg skanser med støtte fra Rørbækbatteriet på den norske siden av Svinesund. Svenskene lykkes å slå tilbake avledningsangrepet med små tap, men på Pilegården kom bombardementet som en overraskelse.
De åtte norske krigsfartøyene i Iddefjordsflotiljen påfærte svenskene store ødeleggelser. Etter hvert som timene gikk, trakk de mindre krigsfartøyene seg til sørsiden av Skriverøya. «Bjørnen» på nordsiden fortsatte å beskyte de svenske krigsfartøyene.
Bombardementet fra Skriverøya var ikke uten problemer, bombekasteren sprang i lufta og to affuteringer under kanonene gikk i stykker under den voldsomme beskytningen. Men krigsrådet av mange ulike offiserer i Halden mente at ilden var virkningsløs og besluttet å rømme Skriverøya der en redutt ble reist av en mindre garnison på 200 mann. Batteriene ble forlatt og ført tilbake til Halden.
Angrepet på Rørbækbatteriet
Den 25. august startet Sundsborgsskansene et bombardement på Rørbækbatteriet om aftenen og fram til ettermiddagen den 26. august 1718. Tre båter med sytti svensker ble sendt over Svinesund og inntok batteriet som var forlatt av artilleristene. Før hundre dansker fra Fyenske regiment under kaptein Trampe kunne jaget vekk svenskene, var tre kanoner fornaglet og to andre ødelagt. Under de harde kampene hadde danskene 2 døde og 9 sårede mot et noe større svensk tap. Rødbæksbatteriet ble satt i stand mindre enn tre dager senere.
Sjøslaget den 21. september 1718
Samarbeidsproblemene i ledelsen av sjøkrigen på den dansk-norske siden ble større da den viktige Skriverøya var oppgitt som støttepunkt sammen med Furuvarp på generalløytnant Sponecks forslag. Etter å ha reist et batteri på Eskeviklandet utenfor Sauøysundet med 4 6-punds jernkanoner fant et nytt krigsråd sted på Skriverøya. Der kunne offiserene observere de svenske forberedelsene og besluttet å oppføre et nytt batteri for å forhindre utfall fra Trångstrandsviken ut i Iddefjorden.
Men bare to dager senere gikk svenskene til angrep på Iddefjordsflotiljen som under kommandør Paulsen lå under Helleholmen. Med 15 krigsfartøyer inkludert galeien «Luren» rykket svenskene over fjorden og opp mot den norske flotiljen om ettermiddag. Om aften hadde svenskene vunnet kampene, for selv om de var stoppet av batteriet på Eskeviklandet og det armerte skipet «Bjørnen», hadde de stengt adgangen til den indre del av Iddefjorden med Skriverøya og Furuvarp.
Tapene på begge sider er ukjent, men betydelig. Sjøslaget som befridde sjøveien mellom den svenske siden av fjorden og havnestedet Furuvarp og trusler mot deres baser ved Hälle var effektivt stoppet.
Sjøslaget den 14. november 1718
Den svenske flotiljen som lå i Hälleviken og kontrollere den indre delen av Iddefjorden ved å blokkere Helleholmen fikk ordre for å tiltvinge seg adgang til Svinesund som ennå var underlagt kontroll av den norske Iddefjordsflotiljen. Om morgen kl. 8.30 den 14. november la hele den svenske flotiljen ut fra Hälleviken. Mindre enn en halvtime senere kom Iddefjordsflotiljen under kommandør Paulsen dem i møte.
Karl XII av Sverige som var på et av sine streiftog i de norske grensetraktene, hadde med liten eskorte hørt kanondrønn og straks ridd til Nåkedalen vest for Id kirke. Der kunne han overvære det største sjøslaget noensinne sett i Iddefjorden med 18 svenske og 18 norske krigsfartøyene. De større armerte skipene som «Haabet» under unge, dristige skipsjefer gjort et uvurderlig innsats.
Sjøslaget med mellom 700 og 1000 mann ombord på de trettiseks krigsskipene sluttet med norsk seier da svenskene var tvunget tilbake til beskyttelse under landbatteriet ved Hälleviken. De svenske tapene var ukjente, men merkbare. De norske tapene var 11 døde og 10 sårede hvorav flere offiserer som vant seg ry for sin tapperhet.
Slutten
Den 16. november 1718 ble Iddefjordsflotiljen evakuert med flere kanonstykker som ble brakt opp i Fredriksten festning og deretter senket. Karl XII hadde startet det lengre ventet andre Norgesfelttoget tidligere på dagen. Generalløytnant Sponneck kunne ikke stå og slåss i en utsatt posisjon klemt inne av tre korps fra sør, sørøst og nordøst og gav ordre om full retrett. Iddefjordsflotiljen måtte forlates og ødelegges som et resultat av tilbaketoget.
Beleiringen av Fredriksten festning kunne ha vært slutten på sjøkrigen i Iddefjorden, men krigerkongens død den 11. desember 1718 tvang fram en brå slutt. Dagen etter hans død gav Fredrik av Hessen ordre om umiddelbar tilbaketrekning fra Norge.
Året etter, den 14. juli 1719, var Svinesund åpen etter tre års blokade og i den neste måneden ble verftet ødelagt av nordmennene.
Theodore Levitt
Theodore Levitt (født 1. mars 1925 i Vollmerz i Main-Kinzig-Kreis i Tyskland, døde 28. juni 2006 i Belmont i Massachusetts i USA) var en tysk-amerikansk økonom og professor ved Harvard Business School.