cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Charles Lennox, 1. hertug av Richmond og Lennox
'''Charles Lennox, 1. hertug av Richmond og 1. hertug av Lennox''' (født 29. juli 1672, død 27. mai 1723) var en utenomekteskapelig sønn av Karl II av England og hans elskerinne Louise de Kérouaille, 1. hertuginne av Portsmouth.
Skjenaldelva
Skjenaldelva har sitt utspring i Gagnåsvatnet i Orkdal kommune. Fra inntaket til eksisterende Skjenaldfoss kraftverk har elva et nedbørfelt på 132 km² og en gjennomsnittlig avrenning på 5,5 m³/s.
Storparten av Skjenaldelvas løp ligger i dag på fjell og erosjonen er derfor minimal. Store deler av arealene langs elva er nyttet som jordbruksland. Det meste av dalsidene langs elva er kledd med kystgranskog med innslag av bjørk, og langs elvebredden dominerer gråor. Elva er forholdsvis rasktstrømmende og har få kulper. Store strekk av elva er sterkt berørt av kanalisering og forbygning. Vannkvaliteten i vassdraget er god, og det finnes både en laksestamme og en sjøørretstamme i vassdraget. Elva er et viktig område for en rekke arter.
Skjenaldelva munner ut i Orkdalsfjorden, 400 m vest for Orklas utløp.
Soloppgang
Soloppgang er det tidspunktet solen dukker opp i horisonten i øst. Soloppgang må ikke blandes sammen med daggry, som er tiden da det begynner å lysne etter natten, en stund før selve soloppgangen. På grunn av atmosfæriske forhold vil faktisk solen ses før den stiger over horisonten, og på den måten kan både soloppgang og solnedgang ses på som optiske illusjoner.
Solens gang fra øst mot vest over jorden kommer av vår planets østoverrettede rotasjon. Denne illusjonen er likevel så overbevisende at de fleste kulturer har hatt myter og religioner bygget opp rundt det geosentriske verdensbildet.
På den nordlige halvkule kommer ikke den seneste soloppgangen ved vintersolverv (21. eller 22. desember) slik man skulle tro, men snarere en gang mot slutten av desember. I tillegg til at tidspunktet for soloppgang og solnedgang forandrer seg i løpet av året, forandrer det seg også når man reiser vekk fra ekvator.
Rett før soloppgang kan himmelen få de mest fantastiske farger. Dette er et resultat av lysbrytning i atmosfæren. Sollys er bygget opp av farger med forskjellig bølgelengde, og disse blir spredd av støvpartikler når de går gjennom atmosfæren. Det er dette som gjør at fargen på himmelen kan variere fra blått til rødt avhengig av hvor mye støv det er i atmosfæren og hvilken bane lyset tar. Når solen går ned eller står opp, blir sollyset refraktert i atmosfæren og danner et vertikalt fargespektrum. Disse fargene forsvinner en etter en, og den røde enden av spekteret forsvinner først. En sjelden gang kan man se grønne flekker rett før solen kommer over horisonten.
Eksterne lenker
Aurora (giorno)
Conquest of the Planet of the Apes
Conquest of the Planet of the Apes er en amerikansk futuristisk science fiction- og actionfilm fra 1972 med Roddy McDowall, Don Murray og Natalie Trundy i hovedrollene. Regi er ved J. Lee Thompson og manus av Paul Dehn.
Dette er den fjerde filmen i serien om Apeplaneten.
Handling
Filmen tar for seg Zira og Cornelius’ sønn Caesar (Roddy McDowall) som etter de tragiske hendelsene i 1971 har blitt oppdratt av sirkusdirektøren Armando. Året er 1991, og mye har skjedd. I 1983 ble verden utsatt for en mystisk epidemi som drepte alle verdens hunder og katter og menneskene følte derfor et behov for et nytt husdyr og valgte apen. USA har kollapset som nasjon og består nå av en rekke bystater som er sterkt influert av fascistiske krefter. Bystatene baserer mye av sin eksistens på å holde apene som slaver. Cæsar får i 1991 sitt første besøk med denne nye virkeligheten, og klarer ikke å tie veldig lenge før hans taleevne kommer for en dag. Cæsar ender opp med å bli solgt som slave til guvernør Breck, sjefen for Central City, og blir satt til å jobbe under Mr. MacDonalds (en etterkommer fra slavene fra 1800-tallets USA). Mr. MacDoanlds sympatiserer med apenes situasjon i samfunnet og er samtidig forferdet over sin sjef, guvernør Breck.
I mellomtiden blir Armando avhørt av inspektør Kolp, som mistenker at hans sirkusape i virkeligheten er avkommet til de to siviliserte apene som kom fra verdensrommet for 20 år siden. For å blir sikker i sin sak utsetter han Armando for en maskin som psykologisk tvinger sannheten ut av mennesker, men Armando velger i stedet å begå selvmord. Når Cæsar for vite at hans venn og beskytter er død mister han troen på menneskene og begynner å pønske ut et opprør overfor sine herskere. Han får raskt innflytelse over apene som har hørt ordet «NO!» en del ganger mer enn de liker, og gjør opprør mot menneskene. Den første krigen mellom mann og ape er uunngåelig, og seierherren vil ende opp med verdensherredømme.
Om filmen
Conquest of the Planet of the Apes er den mest voldelige og mest actionfylte i denne filmserien. Men også denne er en viktig pekepinn på menneskers fordommer mot det som er annerledes, og hvordan vi behandler våre husdyr. Denne filmen regnes som den mest kontroversielle i serien.
Filmen har fått 44 % oppslutning på Rotten Tomatoes.
Den ble en moderat kommersiell suksess og spilte inn 9 millioner dollar ved amerikanske kinoer, mot 12 millioner for den forrige og over 32 millioner for den første filmen. Den ble dermed den nest minst innbringende av denne filmserien.
I rollene
(utvalg)
Jacky Durand
Jacky Durand (født 10. februar 1967 i Laval, Mayenne) er en tidligere fransk profesjonell landeveissyklist. Durand var kjent for sin angrepsvillighet. Han vant Flandern rundt i 1992 etter å ha vært 217 km i brudd, og han vant tre etapper i Tour de France. I tillegg ble han fransk mester to ganger (1993 og 1994), og vant Paris-Tours i 1998, som første franske rytter på 42 år.
Durand deltok i syv Tour de France. I 1995 vant han prologen og fikk kjøre i gul trøye på to etapper. Durand vant prisen for mest offensive rytter i 1998 og 1999. I 1999 endte han på sisteplass (Lanterne rouge).
Durand la opp etter 2004-sesongen. Han har siden arbeidet som kommentator for Eurosport.
Marta av Betania
Marta av Betania er en kvinne omtalt i Det nye testamente. Marta er nevnt i det 10. kapittel i Lukasevangeliet og i det 11. og 12. kapittel i Johannesevangeliet. Skildringene i de to bibelfortellingene viser likheter, men også betydelige forskjeller.
Marta i evangeliene
Lukasevangeliet (Luk 10,38-42) presenterer Marta sammen med hennes yngre søster Maria. Sammen bor de i et hus i en ikke navngitt landsby. Jesus kommer dit: En kvinne som heter Marta tok vennlig imot ham. Maria sitter ved Jesu føtter og lytter til ham mens søsteren sørger for oppvartningen. Til slutt klager Marta på det. Jesus svarer henne: ''« «Marta, Marta! Du gjør deg strev og uro med mange ting. Men ett er nødvendig. Maria har valgt den gode del, og den skal ikke tas fra henne.»''
Acton (London)
Acton er et sted i bydelen Ealing i det vestlige London, England. Det er lokalisert 10 km vest for Charing Cross og ligger innenfor det tradisjonelle grevskapet Middlesex. I henhold til folketellingen av 2011 har dets fire valgkretser (East Acton, Acton Central, South Acton og Southfield) en befolkning på 62,480 personer, noe som over ti år er en økning på 8,791 personer.
Marta av Betania
Marta i evangeliene
Lukas utformet sannsynligvis episoden på den måten selv. Navnene på søstrene som Jesus var gjest hos, hentet han åpenbart fra tradisjonen – dette viser Johannes-parallellen. Lukas har inten å fortelle om Lasarus, broren. Det er påfallende at nettopp dette navnet står i sentrum for den eksemplariske historie om fattige Lasarus, som også er spesiell for Lukas (Luk 16).
Acton (London)
Stedsnavnet Acton har betydningen «eikegård» eller egentlig «gården ved eiketrærne», og er avledet fra sammensetningen av angelsaksiske āc (eik) og tūn (gård). Stedet oppsto som en landsby, som er listet i Domesday Book (1086). Etterhvert som London vokste ble Acton absorbert av hovedstaden. Stedet var sentrum i en krets i Middlesex fra 1921 til 1965, og ble så en del av Ealing og Stor-London.
Marta av Betania
Marta i evangeliene
Navnet Marta er av arameisk opprinnelse og betyr «hun var opprørsk» eller «dame». På hebraisk betyr navnet «den bitre». Det kan ikke antas at Jesus irettesatte arbeid, ikke engang å oppvarte gjester. Det han protesterte mot var at Marta brydde seg. Det greske ord for dette er περισπάω (perispao) «distrahert, mentalt fristet, trukket bort».
Acton (London)
Acton er for det meste et boligområde, men det er noe lett industri der også.
Marta av Betania
Marta i evangeliene
I Johannesevangeliet (kapittel 11), den mirakuløse historie om Lasarus fra Betanias sykdom, død og oppstandelse, presenteres Lasarus som bror til Maria og Marta, og alle tre som nære venner av Jesus. Her driver Marta historien videre, går i dialog med Jesus om oppstandelsen og bekjenner til slutt: «Ja, Herre, ... jeg tror at du er Messias, Guds Sønn, han som skal komme til verden.» (Joh 11,27). Her utvikler Johannes en fortelling som han kun fant en kjerne av i tradisjonen. Navnene på de to søstrene må ha tilhørt denne kjernen (jf. Lukas), med stor grad av sannsynlighet også Lasarus og Betania.
Når det gjelder Jesu salving i Betania fortelles i det følgende kapittelet, fremgår det, som i Lukas, at Marta serverte ved måltidet (Joh 12,2).
I den kristne tolkningen av Bibelen vurderes de lukanske og johannesiske utsagnene om Marta og søsknene hennes sammen. Marta, som dukker opp i bakgrunnen i Lukas 10, får stor betydning i Johannes 11.
Den cubanske revolusjon
Den cubanske revolusjonen (spansk: La Revolución Cubana) var en væpnet revolusjon som førte til at Cubas president, general Fulgencio Batista y Zaldívar, ble styrtet 1. januar 1959 av 26. juli-bevegelsen og andre revolusjonære bevegelser. Den cubanske revolusjonen benyttes også som betegnelse på den pågående realiseringen av sosiale og økonomiske programmer av den nye regjeringen, inkludert skiftet til marxistisk politikk.
Angrepet på Moncada-brakken
Starten på revolusjonen regnes vanligvis som 26. juli 1953, da en dårlig utstyrt gruppe på 160 revolusjonære angrep Moncada-brakken i Santiago de Cuba og brakken i Bayamo. Hvor mange opprørere som ble drept i angrepet kan riktignok diskuteres. I sin biografi hevder Fidel Castro at fem ble drept i kampene, mens femtiseks ble senere drept av Batista-regimet. Blant de døde var Abel Santamaría, nestkommanderende i angrepet på Moncada, som ble fengslet, torturert og henrettet samme dag som angrepet.
De overlevende opprørerne, blant dem Fidel og hans bror Raúl Castro Ruz, ble fanget kort tid etter angrepet. I den følgende politiske rettssaken, Fidel Castro ved å snakke i nesten fire timer, og sluttet med ordene "Døm meg, det spiller ingen rolle. Historien vil tilgi meg" ("La historia me absolverá"). Fidel ble dømt til nesten 15 års fengsel i Presidio Modelo-fengselet på Isla de Pinos, mens Raúl ble dømt til 13.
I Mexico
I 1955 måtte Batista-regimet sette fri alle politiske fanger på Cuba, inkludert Moncada-angriperne, etter stort politisk press. Av Fidels jesuitt-lærere, og muligens også av personlig bekjente, ble Batista overtalt til også å frigi Castro-brødrene.
Castro-brødrene slo seg sammen med andre landsforviste i Mexico for å planlegge en revolusjon som skulle styrte Batista. De ble trent av Alberto Bayo, som hadde ledet republikanske styrker under den spanske borgerkrigen, og Fidel møtte også Ernest "Che" Guevara under denne perioden, som han slo seg sammen med.
I november 1956 dro de landsforviste cubanerne tilbake til Cuba yachten Granma under Fidels ledelse. Ankomsten skulle falle sammen med planlagte opptøyer i byene og en generell streik, samordnet av llano-fløyen av 26. juli-bevegelsen. Det var forventet at regimet ville falle etter en kort væpnet offensiv.
Sierra Maestra
Granma ankom Cuba 2. desember 1956, to dager senere enn forventet. Det var fordi båten var tungt lastet, ikke slik som den hadde vært under øvelseseilaser. Dette knuste håpet om et samordnet angrep med llano-fløyen. Deretter begynte opprørene fra Granma å bevege seg mot Sierra Maestra-fjellene, en fjellkjede på det sørvestlige Cuba. Tre dager etter reisen startet, ble de angrepet av Batistas soldater. De fleste av revolusjonærene fra Granma ble drept i dette angrepet, men noen få unnslapp. Det faktiske antallet er omdiskutert, men det er enighet om at ikke mer enn tjue av de opprinnelige åttifire mennene overlevde de første blodige sammenstøtene med den kubanske hæren og klarte å flykte til Sierra Maestra-fjellene. Blant dem var Fidel Castro, Raúl Castro, Che Guevara og Camilio Cienfuegos. De overlevende var spredt, enten alene eller i små grupper, og vandret i fjellene mens de lette etter hverandre. Til slutt ble de gjenforent ved hjelp av bønder som sympatiserte med opprørerne, og kom til å utgjøre kjernen i gerriljahæren. Celia Sánchez og Haydée Santamaría, Abel Santamarías søster, var to kvinnelige revolusjonære som hjalp Fidel Castro i fjellene.
El Directorio Revolucionario
13. mars 1957 stormet en annen revolusjonær gruppe – Studentenes antikommunistiske revolusjonære direktorat (Directorio Revoluciónario; RD) – presidentpalasset, og prøvde å myrde Batista og styrte regimet, men angrepet var fullstendig mislykket. RDs leder, studenten José Antonio Echeverria, døde i en skuddveksling med Batistas styrker i Havannas radiostasjon, som han hadde inntatt for å spre nyhetene om Batistas død. Blant de få overlevende var Dr. Humberto Castello (senere inspektør i Escambray) og Rolando Cubela og Faure Chomon (senere kommandanter i 13. mars-bevegelsen).
Seier i Sierra Maestra
Batistas regime brukte ofte dødelig undertrykkelse for å holde Cubas byer under kontroll helt til slutten. Men i Sierra Maestra-fjellene organiserte Castro, hjulpet av Frank País, Ramos Latour, Huber Matos og mange flere, suksessfulle angrep på Batistas mindre garnisoner. Che Guevara og Raúl Castro hjalp Fidel med å sikre seg kontroll i fjellene, ofte gjennom henrettelser av folk mistenkt for å være Batista-lojalister eller andre rivaler til Castro. I tillegg plaget dårlig utstyrte irregulære styrker kjent som escopeteros Batista-styrker i Oriente-provinsen. Disse skaffet også Castros styrker direkte militær støtte ved å beskytte forsyningslinjer og dele informasjon. Til slutt kom fjellene under Castros kontroll.
I tillegg til de fysiske angrepene mot Batista kom det flere fornærmelser fra en piratradiostasjon kjent som opprørsradioen (Radio Rebelde), lagt i februar 1958 av Che Guevara. Den var gjennom disse sendingene at Castro og hans styrker kringkastet budskapet sitt til folk, fra innenfor fiendtlig territorium. Disse radiosendingene var muliggjort av Carlos Franqui, da en av Castros bekjente og nå en eksilkubaner boende på Puerto Rico.
Operasjon Verano; La Ofensiva
På denne tida var Castros styrke svært liten, til tider under to hundre mann, mens den kubanske hæren og politistyrken hadde mellom 30 og 40 000 mann. Likevel var det de som endte opp med å flykte fra kampen hver gang de sloss mot de revolusjonære. Det kubanske militæret var utrolig ineffektivt. Et stadig voksende problem for Batista-styrkene var et våpenimportforbud som USAs regjering påtvang Cubas regjering 14. mars 1958. Den kubanske flystyrken mistet raskt sin posisjon siden fly ikke kunne repareres uten reservedeler fra De forente stater.
Til slutt svarte Batistas styrker med et angrep mot fjellene kalt operasjon Verano (la Ofensvia av opprørerne). Rundt 12 000 soldater, hvorav flere enn halvparten var nye, utrente rekrutter, angrep inn i fjellene. I en serie mindre trefninger ble den kubanske hæren beseiret av Castros besluttsomme soldater. I slaget om La Plata, som varte fra 11. til 21. juli, beseiret Castros styrker en hel bataljon og tok til fange 240 mann, mens de selv bare mistet tre. Tidevannet snudde 29. juli, da Castros lille hær på ca. tre hundre mann nesten ble ødelagt i slaget ved Las Mercedas. Mens hans styrker var holdt nede av overlegende Batista-styrker, spurte, og fikk, Castro en midlertidig våpenhvile (1. august). Castros styrker kom seg bort fra fellen over de neste sju dagene, mens ufruktbare forhandlinger fant sted. 8. august hadde hele Castros hær kommet seg tilbake til fjellene, og operasjon Verano hadde mislyktes.
Oriente
Etter den mislykkede ofensiva begynte Castros styrker sin offensiv. I Oriente-provinsen var det fire fronter (Santiago de Cuba, Granma, Guantánamo og Holguín), ledet av Fidel Castro, Raúl Castro og Juan Almeida Bosque. Castros styrker vant en serie seirer etter å ha kommet ut av fjellet, utstyrt med våpen tatt under ofensiva og smugglet inn med fly. Etter den første store Castro-seieren ved Guisa, som førte til kontroll over flere byer (Maffo, Contramaestre, Central Oriente osv.), konsoliderte Castro seg på Cauto-slettene.
Yaguajay til Havanna
Samtidig ledet Che Guevara, Camilio Cienfuegos og Jaime Vega tre kolonner vestover mot provinshovedstaden Santa Clara. Vegas kolonne ble tatt i bakhold og ødelagt. De gjenværende to kolonnene fortsatte, og nådde de sentrale provinsene, hvor de slo seg sammen med flere andre motstandsgrupper som ikke var under Castros kommando. Ifølge Faria dro Guevaras kolonne gjennom hans hjemprovins Las Villas, mer konkret gjennom Escambray-fjellene, hvor 13. mars bevegelsen hadde sloss mot Batistas hær i flere måneder. Motsetninger utviklet seg mellom de to gruppene. Ches styrker fra 26. juli-bevegelsen viste seg å være veldig infiltrert av journalister, slik som Armando Acosta og den farligere Felix Torres. Men de to sammenslåtte opprørshærene fortsatte offensiven, og Cienfuegos vant en viktig seier i slaget om Yaguajay 30. desember 1958, hvor han fikk kallenavnet "Helten fra Yaguajay."
Den følgende dagen ble byen Santa Clara tatt under stor forvirring av Che Guevara, Cienfuegos og RDs, ledet av Rolando Cubela, Juan "El Mejicano" Abrahantes og William Alexander Morgan, kombinerte styrker. Dette gjorde Batista desperat, og han flykta til Den dominikanske republikk få timer senere, 1. januar 1959. William Alexander Morgan fortsatte å slåss, og 1. og 2. januar tok han byen Cienfuegos i kjølvannet av Batistas avreise. Castro fikk greie på Batistas flukt på morgenen, og startet umiddelbart forhandlinger for å ta over Santiago. 2. januar beordret byens militære kommandant, oberst Rubido, at soldatene hans ikke skulle gjøre motstand, og Castros styrker tok over byen. Omtrent samtidig gikk Guevara og Cienfuegos' styrker inn i Habana. De møtte ingen motstand på veien fra Santa Clara til hovedstaden. Castro selv kom fram til Havanna 8. januar, etter en lang seiersmarsj, og hans utvalgte president, Manuel Urrutia Lleó, inntok stillingen 3. januar.
Etter 1959 - Etter revolusjonen
Hundrevis av folk mistenkt for å ha vært Batista-agenter, politifolk og soldater ble dømt under offentlige rettssaker for misbruk av menneskerettigheter og krigsforbrytelser, inkludert mord og tortur. De fleste av disse ble henrettet, mens andre fikk lange fengselsstraffer. Mange tusener av politiske flyktninger døde mens de forsøkte å flykte fra øya. Desperate, men mislykkede opprør mot Fidel Castro fortsatte fram til 1965, kjent som krigen mot bandittene.
Cuba ble gjort til en sosialistisk stat styrt av Cubas kommunistparti med Castro som statsminister, og senere president, og ble en alliert av USSR under den kalde krigen. Amerikas forente stater forsøkte flere ganger å styrte regjeringa, men etter cubakrisen i 1962 lovet landet å ikke invadere Cuba.
Suppresjon
Suppresjon er et medisinsk begrep som betegner en undertrykking. Ifølge SML er dette for eksempel undertrykking av funksjon, aktivitet, utskillelse eller psykiske impulser.
Europavei 713
E713 eller Europavei 713 er en europavei som går mellom Valence og Grenoble i Frankrike. Veiens lengde er rundt 80 km.
Basitoxus
Utseende
En stor (ca. 50 millimeter), avlang trebukk. Hode og forkropp er svarte, dekkvingene gulbrune, litt mørkere ved roten. Antennene er temmelig korte, bare litt lengre enn hode + pronotum, kjevene er ikke påfallende forstørrede. Pronotum er rektangulært med knudrete yttersider, overflaten svært kraftig punktert og ujevn. Dekkvingene er kraftig punkterte, men uten lengderibber.
Levevis
Larvene borer i død ved, ofte i døde røtter. De etterlater seg grove ganger i veden. Utviklingen tar flere år. Disse billene besøker ikke blomster, og mange arter er nattaktive. En del av dem kommer til lys.
Utbredelse
Arten er bare kjent fra det sørlige Brasil.
Carl Henkel
Carl Henkel (født 16. august 1969) er en amerikansk sandvolleyballspiller.
Han representerte USA under Sommer-OL 1996 i Atlanta, hvor han ble nummer 5.
Mustvee kommune
Mustvee (estisk: Mustvee vald) er en landkommune i Jõgeva fylke i Estland. Administrasjonssenteret i kommunen er Mustvee.
Kommunen ble grunnlagt den 25. oktober 2017 gjennom en sammenslåing av bykommunen Mustvee og de fire kommunene Avinurme, Kasepää, Lohusuu, Saare, samt en del av kommunen Torma (byen Võtikvere).
Fylkesvei 6428
Fylkesvei 6428 (Fv6428) går mellom Å og Gjengstø i Heim.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen fylkesvei 293 (Sør-Trøndelag).
Sørlig savannesjiraff
Sørlig savannesjiraff, angolasjiraff eller namibiasjiraff (Giraffa camelopardalis angolensis) er en genetisk variant av sjiraff som finnes i Namibia, Sørvest-Zambia og trolig Vest-Zimbabwe, og Botswana. Paradoksalt nok kan den være utryddet i Angola. Forskere har nemlig indikert at sjiraffene som lever i den nordlige delen av Namibiaørkenen og i Etosha nasjonalpark kan være en distinkt art.
Varianten særpreges store flekker med litt hakkete kanter mot en off-white bakgrunn. Både innsiden av lemmene og lemmene nedenfor hasene er har flekkmønster. Dominante hanner blir gjerne litt mørkere i pigmenteringen. Den er den nest mest vanlige av de ni underartene, og regnes ikke som truet. Ifølge Giraffe Conservation Foundation overlever færre enn 20 000 ville individer i dag.
Hånes kirke
Hånes kirke er en arbeidskirke fra 1986 i Kristiansand kommune, Agder fylke.
Atiq Rahimi
Atiq Rahimi (født 26. februar 1962 i Kabul) er en fransk-afghansk forfatter og filmskaper. Han flyktet fra Afghanistan i 1984, bodde ett år i Pakistan og kom til Frankrike som politisk flyktning.
Hånes kirke
Byggverket er i mur og har 300 plasser.
Kirkens altertavle utgjøres av monotypiene som er limt til veggen i hele koret, laget av kunstneren Borgny Svalastog.
Atiq Rahimi
I 2008 ble han tildelt Goncourt-prisen for romanen ''Syngué Sabour. Pierre de patience''. Dette var hans første roman skrevet direkte på fransk.
Yorkshire Regiment
Yorkshire Regiment (14th/15th, 19th and 33rd/76th Foot) er et regiment i British Army, opprettet 6. juni 2006 som ledd i en større arméreform. Det fungerer som grevskapsregiment for Yorkshire og rekrutterer fra det meste av det tradisjonelle grevskapet (de tre delene (ridings) av grevskapet: East Riding of Yorkshire, North Riding of Yorkshire og West Riding of Yorkshire) med unntak for den østlige halvdelen av Syd-Yorkshire og det sydøstlige West Yorkshire, som er rekrutteringsområde for The Rifles, og den delen av West Riding som inngår i Greater Manchester.
Fred M. Vinson
Frederick Moore Vinson (født 22. januar 1890 i Louisa i Kentucky, død 8. september 1953 i Washington, D.C.) var en amerikansk demokratisk politiker og jurist kjent som USAs 53. finansminister under president Harry S. Truman i perioden mellom 1945 og 1946 og som USAs høyesterettsjustitiarius i perioden mellom 1946 og 1953.
Vinson var medlem av representantenes hus fra Kentucky i perioden 1924 til 1929 og fra 1931 til 1938. Han ble valgt inn på et tilleggsvalg i 1924 på grunn av at William J. Fields hadde blitt delstatens guvernør. I 1928 tapte Vinson valget, mye på grunn av at han stod for nære den daværende presidentkandidaten Al Smith. Han ble likevel medlem av Kongressen igjen i 1930. I Kongressen ble han personlig kjent med partikollegaen Harry S. Truman, som var medlem av Senatet for Missouri, og gjennom disse årene ble Vinson en pålitelig rådgiver for Truman. Da Truman forlot presidentembedet på 1950-tallet forsøkte han å overtale Vinson til å stille opp som presidentkandidat.
I november 1937 sluttet Vinson i kongressen på grunnlag av at han ble nominert av Franklin D. Roosevelt til å stille som dommer i den føderal appelldomstolen U.S. Court of Appeals for the District of Columbia Circuit, en stilling han hadde fra 1938 til 1943. Da Harry S. Truman ble valgt til president i 1945 utnevnte han Vinson til finansminister.
USAs høyesterettsjustitiarius
Allerede etter et år i sitt verv som finansminister ble han så utnevnt til justitiarius i Supreme Court of the United States, en stilling han beholdt til 1953. Som kongressmedlem, finansminister og sjefsdommer fikk Vinson utøve tre ulike typer av makt i henhold til maktfordelingsprinsippet: nemlig lovgivende makt, utøvende makt og dømmende makt.
Da Vinson ble USAs høyesterettsjustitiarius var relasjonene mellom dommerne i hoveddomstolene dårlig. Han fikk derfor æren for å ha fått dommerne til å prate med hverandre. De viktigste spørsmålene under hans periode i domstolen var rasesegregasjonen, fagforeningsbevegelsen, kommunismen og anvendelsen av lojalitetseden i USA under mccarthyismen. Når det gjaldt separate but equal–lovene anså Vinson at de delstatene som praktiserte rasesegregasjon måtte tilby likeverdige arrangementer for begge parter.
Da utenriksminister Dean Acheson ble anklaget for å ha vært for myk mot kommunismen i 1950, ble det spekulert i om at han kom til å bytte jobb med Vinson, slik at Acheson ble den nye høyesterettsjustitiariusen og Vinson utenriksminister. Etter at Truman hadde besluttet for å ikke stille til gjenvalg i 1952 tilbød han Vinson den demokratiske presidentnomineringen, men Vinson avslo dette. Nomineringen tilfalt til slutt Adlai Stevenson, som da var guvernør i Illinois, men Stevenson tapte valget til fordel for Dwight D. Eisenhower. Vinson fikk likevel æren av å avlegge eden for begge presidentene Truman og Eisenhower i hans rolle som høyesterettsjustitiarius.
Vinson døde uventet den 8. september 1953 i Washington, D.C. av et hjerteinfarkt og ble erstattet av Earl Warren.
Stian Berget
Stian Berget (født 2. juni 1977) er en norsk tidligere fotballspiller. Han har spilt for Rena, Ham-Kam og Lillestrøm. Etter opprykket fra 2. divisjon til 1. divisjon gikk han til Flisa idrettslag.
Günter Behnisch
Günter Behnisch (født 12. juni 1922 i Lockwitz ved Dresden, død 12. juli 2010 i Stuttgart) var en tysk arkitekt og professor i arkitektur. Blant hans mest kjente verk er olympiaparken i München (1967–1972) sammen med Frei Otto og dessuten plenumssalen i Forbundsdagens tidligere bygning i Bonn.
Frank Alesia
Frank Alesia (født 4. januar 1944 i Chicago, Illinois, død 27. februar 2011 i California) var en amerikansk skuespiller og regissør.
Alesia var best kjent for sine filmer fra 1960-tallet, herunder Riot on Sunset Strip fra 1967. Alesia flyttet fra Chicago til Los Angeles i 1964. Ifølge avisen The Hollywood Reporter ble Alesia en av de siste aktørene i filmbransjen som arbeidet under studio-systemet, som var synkende på denne tiden. Alesia regisserte også flere episoder av TV-serien Captain Kangaroo, noe som skaffet ham en Daytime Emmy-nominasjon i 1979.
Alesia sluttet seg også til besetningen rundt TV-serien Laverne & Shirley i 1980 som både manusforfatter og regissør. Alesia forlot senere underholdningsindustrien, og drev deretter med fullblodshester. Frank Alesia døde av naturlige årsaker i sitt eget hjem i Carlsbad, California, den 27. februar 2011, i en alder av 65 år. Alesia etterlot seg sin kone, Sharon, og deres to barn, Dore og Eden Alpert.
Den armenske sosialistiske sovjetrepublikk
Den armenske sosialistiske sovjetrepublikk var en delrepublikk i Sovjetunionen. Den væpnede konflikten, som startet på 1980-tallet, med Den aserbajdsjanske sosialistiske sovjetrepublikk om området Nagorno-Karabakh bidro til Sovjetunionens sammenbrudd i 1991.
Johan Jakobsson
Johan Mikael Jakobsson (født 12. februar 1987) er en svensk håndballspiller som spiller for klubben Aalborg Håndbold. Han representerte landet sitt i Sommer-OL 2012 i London, der han tok sølv med det svenske landslaget.
Helmut Schön
Helmut Schön (født 15. september 1915 i Dresden, død 23. februar 1996 i Wiesbaden) var en tysk fotballspiller og -trener. Han var landslagssjef for fra 1964 til 1978.
Schön ble i sin tid som sjef for Vest-Tyskland en av verdens mest framgangsrike trenere. Schön tok over det tyske landslaget i 1964 etter Sepp Herberger som han hadde vært assistent under. Schön leda tyskerne i deres store periode da de vant EM-gull i 1972 og VM-gull i 1974, VM-sølv i 1966 og EM-sølv i 1976 og VM-bronse i 1970.
Han gikk av etter fotball-VM 1978 etter et VM-sluttspill med svake resultater. Han kjennetegn var hodeplagget og han kalles «Der Mann mit der Mütze» i Tyskland. Han ble etterfulgt av Jupp Derwall.
Louise de Kérouaille, 1. hertuginne av Portsmouth
Louise Renée de Penancoët de Kérouaille, hertuginne av Portsmouth (født 6. september 1649, død 14. november 1734), var en av kong Karl IIs elskerinner. Hennes eksakte fødselsdato er ukjent.
I 1679 fikk John Dryden seg en omgang juling av maskerte menn (Rose Alley Ambuscade) for å ha skrevet noen giftige linjer om blant andre hertuginnen i Essay on Satire. Dette skjedde utenfor puben Lamb & Flag (= Lam-og-flagg) i Covent Garden. På folkemunne ble puben kalt The Bucket of Blood (= Bøtten-med-blod) etter nevekampene som ble arrangert der. Dryden selv var på vei hjem fra et kaffehus.
Olaus Michael Schmidt
Olaus Michael Schmidt (født 11. juli 1784 i Trondheim, død 5. juli 1851) var en norsk jurist, stortingsrepresentant og statsråd.
Schmidt tok juridisk embetseksamen i 1812. Han ble høyesterettsassessor i 1829.
Schmidt satt på Stortinget i 1827–29 som første representant fra Christianssand. I perioden 1838–48 hadde han statsrådposter. Dels ledet han Justisdepartementet, og dels Finansdepartementet. I tre perioder var han medlem av statsrådsavdelingen i Stockholm.
Broren Peter Schmidt var medlem av Riksforsamlingen i 1814.
Varmluftskip
Varmluftskip er et fartøy med luftskipsballonghylster, og oppdrift skapt av varmluft. I motsetning til varmluftballongene har varmluftskipene aerodynamiske utforming og kontrollerbart fremdriftsmaskineri. Luften som fyller opp ballonghylsteret, varmes opp på ulikt vis. Oppdriften er sikret av at varm luft er lettere enn omgivende uoppvarmet luft. Utseendemessig kan varmluftskipene forveksles med ustive luftskip kalt blimper. Disse har et mer lukket oppdriftssystem basert på helium.
Historien om varmluftskip
De første varmluftskipene ble gjort tilgjengelig for sivilmarkedet av Cameron Balloons Ltd. i Storbritannia i 1970-årene. Den første flyvningen med varmluftskipet D-96 var på Wantage 4. januar 1973. D-96 hadde propanapparater, en Volkswagen bilmotor og et skyvepropell montert i en gondol med plass for pilot og én passasjer. Fram til år 2000 hadde Cameron Balloons Ltd. og konkurrenten Thunder & Colt produsert om lag 100 varmluftskip. Thunder Colt Balloons ble grunnlagt 1976 i Irland av de to svenskene Håkan Colting og Per Lindstrand. Lindstrand stiftet i desember 1991 sitt eget firma Lindstrand Balloons Ltd. Flere år senere, i 1995, ble Thunder & Colt oppkjøpt av Cameron Balloons Ltd. Fra Tyskland kom en ny konkurrent, GEFA-FLUG GmbH som var grunnlagt av Karl-Ludwig Busemeyer i Aachen i 1975.
Konkurransen ledet til en forbedring av design, materiale og teknikk, dels krydret med visse private eksperimenter. De større luftskipene har fått lukket ballonghylster med interne trykk med pumpeviftesystem for sirkulering av varmluft. Det største varmluftskipet som var bygd i det tjuende århundret, er Thunder & Colt AS-261 med et volum på 261 000 kubikkfot fra 1989. Det ble ombygd med nytt ballonghylster av Lindstrand Balloons Ltd. i 1993, og fikk navnet AS-300 med volum på 300 000 kubikkfot (8 500 m³).
Varmluftskipet
I 2011 hadde om lag 218 forskjellige varmluftskip blitt bygd. Varmluftskip er billigere enn tradisjonelle luftskip som måtte ha den meget kostbare helium som oppdriftsgass, ved å kun ha propan som kan varme opp vanlig luft, og enkelt å transportere etter deflasjon. Men praktiske begrensninger i bruk hadde avslørt at det var mer følsomt for skiftende vindforhold. Ved å bruke varmluft som oppdriftsgass har man bare 30 % av det som er oppnådde med helium og hydrogen, noe som fulgt til meget lette byggematerialer for gondol og ballonghylster. Under sterk vind er det ikke mulig å ha luftskipet under kontroll. Dessuten har varmluftskipet liten lasteevne og liten varighetsevne under flyvning, dermed bare var ment for kortvarige flytur.
Varmluftskipets fordeler er at det var først og fremst ment som et billig alternativ med lave driftsutgifter. Hovedanvendelsen er innenfor luftreklame i forbindelse med store arrangerte begivenheter som konserter, festivaler og idrettsarrangementer, luftsport og miljøovervåkning.
Ulykker med varmluftskip
Et varmluftskip av type GEFA FLUG AS 105 GD forulykket den 15. juni 2016 under et reklameoppdrag på vegne av Airsign under golfturneringen US Open Championship ved Erin Hills, Wisconsin i USA. Ifølge vitner skal hylsteret ha deflatert og brutt sammen, så luftskipet falt ned på bakken. Piloten kom ned på bakken, men propanapparatet eksploderte og brant opp vraket. Piloten ble sendt på sykehus med alvorlige brannskader. Trevor Thompson som var i stand til å forklare seg om hendelsesforløpet, mente vinden var for sterk på 300 m høyde, og at ballonghylsteret gav etter. Propanapparatet var avslått, men forbrenningen hadde ikke stanset, så hylsteret kom i brann.
Hox-gen
Hox-gener er en gruppe relaterte gener som spesifiserer anterior-posterior (fremre og bakre) aksene og identifiseringen av segmentene i flercellede organismer gjennom en tidlig embryonalutvikling. Disse genene er avgjørende for et riktig antall og plasseringen av embryonale strukturelementer (som bein, antenner og øyne).
Sinjin Smith
Sinjin Smith (født 7. mai 1957) er en amerikansk sandvolleyballspiller.
Hox-gen
Gener påvirket av hox-gener
Hox-gener virker på flere nivåer innen utviklingbiologien og geners hierarkiske utvikling: på et «utøvende» nivå regulerer de gener som igjen regulerer et stort nettverk av andre gener (som genene som danner vedheng). De regulerer også direkte det som er kjent som realisatorgener (engelsk: realizator genes) som fungerer i bunnen av slike hierarki ved å danne vev, strukturer og organer til hvert enkelt segment. Segmenteringen involverer behandling av morfogener, en tett assosiering av cellegrupper med lignende virkemåte, utformingen av strukturer og segmenthindringer via programmert celledød og forflytningen av celler fra hvor de først ble dannet til hvor de til slutt vil fungere. De spesifikke målgenene av Hox-gener fremmer celledeling, celle-adhisjon, apoptose og celleflukt.
Sinjin Smith
Han representerte USA under Sommer-OL 1996 i Atlanta, hvor han ble nummer 5.
Colin Stein
Colin Stein (født 10. mai 1947 i Linlithgow, Skottland) er en skotsk tidligere profesjonell fotballspiller.
Spillerkarriere
Stein begynte sin karriere med Armadale Thistle FC, og fortsatte med å spille for Hibernian FC, Rangers FC og gjennom 1960- og 1970-årene. Han hadde også en periode i England med Coventry City FC. Han var en viktig del av det Rangers-laget som vant UEFA cupvinnercupen i 1971-1972-sesongen, der han bl.a. scoret åpningsmålet i finalen. Rangers slo Stade Rennais FC, Sporting Clube de Portugal, Torino FC, FC Bayern München og FK Dinamo Moskva på sin vei til troféet.
Den 2. januar 1971, under en Old Firm-kamp på Ibrox Stadium, scoret Stein utlikningsmålet i tilleggstiden, slik at det ble uavgjort for Rangers, etter at Celtic FC hadde tatt ledelsen i det 89. minutt. Noen minutter etter at kampen var over gav barrierene på Stairway 13 på Ibrox etter, noe som førte til en kjedereaksjon med tilskuere som ble stuet tett sammen, og 66 tilskuere ble drept og over 200 mennesker ble skadet, i det som nå kalles for Ibrox-katastrofen. De første rapportene spekulerte i at Rangers-supportere som hadde forlatt stadion, kom tilbake da de hørte jubelen etter Steins utlikningsmål, noe som skulle ha ført til katastrofen. Den offisielle etterforskningen av tragedien var imidlertid entydig i at alle tilskuerne beveget seg i samme retning da kollapsen inntraff.
Stein er den siste spilleren til å score et hat-trick for Skottland, da han scoret fire mål i en kamp mot Kypros i 1969. Han fikk totalt 21 kamper for, og scoret ni landslagsmål.
Lady Catherine Grey
Lady Catherine Grey (noen ganger stavet «Katherine») (født august 1540, død 26. januar 1568), grevinne av Hertford, var den andre overlevende datteren av Henry Grey, 1. hertug av Suffolk og Lady Frances Brandon. Hun var lillesøsteren til Lady Jane Grey og storesøster til Lady Mary Grey.
Hennes besteforeldre på morssiden var Charles Brandon, 1. hertug av Suffolk og Maria Tudor, tidligere gemalinne av Frankrike. Maria var datter av Henrik VII av England og Elizabeth av York og lillesøsteren til Henrik VIII av England.
Charana
Charana er en slekt av glansvinger som tilhører underfamilien stjertvinger (Theclinae).
Utseende
Middelsstore stjertvinger (vingespenn ca. 30 millimeter) med to stjerter på bakvingen, den ene er kort og tynn, den andre mye lengre og bredere. Hannens overside er metallisk grønnlig blå, den ytre delen av forvingen svart. Undersiden er hvitgul i de indre to tredjedelene, rødbrun i den ytre tredjedelen.
Levevis
Larvene lever på parasittiske planter i slekten Loranthus (mistelteinfamilien).
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
Ringeriksbanen
Når den nye banen står ferdig, vil det forkorte Bergensbanen med ca. 60 km og er beregnet å forkorte reisetiden mellom Oslo og Bergen med ca. 50 minutter. I dag kjører tog på Bergensbanen enten via Drammen på Randsfjordbanen og Drammensbanen, eller via Roa på Roa–Hønefosslinjen og Gjøvikbanen.
I 1891  og  1892  la  Samferdselsdepartementet  fram  to  proposisjoner  for  Stortinget om  en  hovedretning  for  Bergensbanen  fra  Hønefoss  over  Humledal  til  Sandvika. Stortinget utsatte saken og vedtok senere en tilknytning fra Hønefoss via Roa til Gjøvikbanen. Vedtaket var begrunnet dels  i  militære  og  økonomiske  forhold,  men  også  i  at  Drammenbanen  den  gang  ikke var utbygd for normalspor. Forslag har senere blitt lansert flere ganger, og Stortinget har stemt over det i 1954, 1978, 1984 og 1992. I 1992 ble forslaget vedtatt, men ikke fulgt opp med finansiering.
Teknisk
Ringeriksbanen ble i utgangspunktet planlagt bygget som enkeltsporet bane, med dimensjonerende hastighet på 200 km/t for ikke krengende tog, men dette ble i 2012 endret til dobbeltspor med 250 km/t. Banen planlegges i hovedsak for persontrafikk, og godstrafikk bare i avvvikssituasjoner.
Tilgrensende banestrekninger og definisjoner
Ringeriksbanen har vært i planene flere ganger, blant annet i NSBs landsplan fra 1922 og Jernbanekomiteen av 1949. I 1961 utviklet NSB en detaljert plan med tunnel fra Sundvollen til Bærum. Man regnet da med at banen ville stå ferdig i løpet av 1960-årene. Planene er endret og utredet en rekke ganger siden.
Fra 2008 går Bergensbanen etter Jernbanedirektoratets definisjon mellom Bergen stasjon og Roa stasjon der den møter Gjøvikbanen. Før 2008 var Bergensbanen jernbanestrekningen mellom Bergen og Hønefoss, ved at den banen som Stortinget gjorde vedtak om i 1894 og 1898 (Voss–Taugevand og Taugevand–Hønefoss) ved åpningen i 1909 tok opp i seg den eldre Vossebanen mellom Bergen og Voss.
Ringeriksbanen blir dermed knyttet til Bergensbanen ved Hønefoss i nord, og med Askerbanen like vest for Sandvika stasjon i sør. Det har ikke blitt tatt et vedtak på at Ringeriksbanen under Jernbanedirektoratets definisjoner skal regnes som en del av Bergensbanen. Ringeriksbanen planlegges trafikkert med to avganger i timen Hønefoss-Moss og en avgang i timen med fjerntog.
Relansering av idéen
I 1955 lanserte bergensmannen Fritz Rieber en idé for avkorting av Bergensbanen; med Ulrikstunnelen, elektrifisering mellom Voss og Bergen, og bygging av Ringeriksbanen. Prosjektet skulle finansieres av et privat aksjeselskap og betales med en avgift på billettene over 20 år, som var lik reduksjonen i billettprisen på grunn av kortere bane. i løpet av tjue år gjelden ville bli dekket. Forslaget ble vedtatt av Stortinget i 1955, men endret etter ett år, slik at bare strekningen rundt Bergen skulle gjennomføres. Statsminister Trygve Bratteli kommenterte at en privat gjeldsfinansiering vil måtte konkurrere med gjeld tatt opp av regjeringen på andre jernbaneprosjekter, siden politikerne måtte se den nasjonale økonomien som helhet, og at privat finansiering ikke ville gjøre at flere baner kunne bygges. Kostnadene var beregnet til 100 millioner kroner.
Nye forslag ble debattert i Stortinget i 1978, og igjen i 1984, men ble ikke vedtatt. Den endelige beslutningen om å bygge banen ble tatt i 1992, som en del av en politisk byttehandel mellom Arbeiderpartiet og SV. Arbeiderpartiet skulle støtte byggingen av banen, hvis Sosialistisk Venstreparti støttet bygningen Europavei 16 via Lærdalstunnelen og Valdres, i stedet for via Hol eller Eidfjord. Ifølge avtalen skulle Ringeriksbanen ferdigstilles i 1997. Vedtak i Stortinget, 18 juni 1992: ”Stortinget ber Regjeringen forsere arbeidet med innkorting av Bergensbanen (Hønefoss – Oslo), med sikte på oppstart i planperioden 1994 - 97. Det legges til grunn at prosjektet ikke skal fortrenge prioriterte investeringer på for eksempel Østfold- og Vestfoldbanen, eller i Intercitysammenheng. Prosjektet innarbeides og vurderes nærmere i Norsk Jernbaneplan for 1994-97.”
Samferdselsdepartementet bestilte i 2006 en konseptvalgutredning (KVU) av Ringeriksbanen som skulle gjennomføres av Jernbaneverket. Den første rapporten ble ferdigstilt 19.09.2008, og hadde så store mangler at den ikke ble sendt til kvalitetssikring som planlagt. Samme år ble Jernbaneverket pålagt å lage en revidert versjon, som ble ferdigstilt i juni 2011. I september 2012 konkluderte departementet med at heller ikke den andre rapporten hadde et tilfredsstillende grunnlag for ekstern kvalitetssikring. Samferdselsdepartementet hadde flere innvendinger mot utredningen: føringene på å velge en trasé mellom Hønefoss og Sandvika hadde vært for sterke, den samfunnsøkonomiske analysen var for svak og utredningen var ikke oppdatert i henhold til politiske signaler om å satse på høyhastighet med dobbelt spor. Resultatet av bortleggingen var at planleggingen av E16 ikke lenger var knyttet til planleggingen av jernbanen.
I 2015 ble en ny utredning klar. E16 var med i prosjektet igjen, og prisen for Ringeriksbanen og vei E16 Skaret–Hønefoss ble anslått til 26 milliarder. Da var planlagt byggestart fire år senere, i 2019. Ifølge Nasjonal transportplan (NTP) 2018–2029 er byggestart satt til 2021–2022, fire år senere. Ferdigstillelse og åpning anslås til 2028 eller 2029. I 2019 er byggekostnaden for Fellesprosjektet Ringeriksbanen/E16 beregnet til 33,9 mrd. kroner. Den samfunnsøkonomiske netto nytten av prosjektet er i 2020 beregnet til minus 21,7 mrd kroner, se dok. side 28. Klimagassutslippene ved å bygge og drifte Fellesprosjektet i 60 år er beregnet å være 13,6 ganger høyere enn innsparte utslipp ved at noen går over fra fly og bil til tog. Overgangen fra fly til tog er beregnet til ca 2,4 % av trafikken Flesland-OSL i 2019. Mesteparten av klimagevnsten antas å komme fra overgang fra buss til tog mellom Hønefoss og Sandvika/Oslo. Personbiltrafikken forventes å øke.
Tidslinje fremdrift for Ringeriksbanen
Listen under forsøker å gi oversikt over alle endringer i tidsplanen som har vært kommunisert for Ringeriksbanen. Listen er vanskelig å gjengi korrekt siden det har blitt gjort politiske snuoperasjoner flere ganger i ettertid.
PJAK
Kurdistans parti for det frie liv (Kurdisk: پارتی ژیانی ئازادی کوردستان eller Partiya Jiyana Azad a Kurdistanê, forkortet til PJAK eller PEJAK) er en militant nasjonalistisk kurdisk gruppe som besitter baser i Nord-Irak og som har gjennomført flere angrep i Iran, Tyrkia og Syria.
Eksperter anslår at PJAK har nære bånd til Kurdistans arbeiderparti (PKK). PJAK er imidlertid mest fokusert mot Iran, mens PKK retter sin oppmerksomhet mot Tyrkia. I 2011 ble begge gruppene utsatt for et felles angrep fra Tyrkia og Iran, som endte med at PJAK ble nedkjempet i grenseområdet mellom Irak og Iran. Både PKK og PJAK regnes som terrororganisasjoner av USA.
Det anslås at gruppen har rundt 3,000 medlemmer fra Iran, Tyrkia, Irak, Syria og den kurdiske diasporaen.
Finland under EM i friidrett 1994
Finland deltok med 85 utøvere under EM i friidrett 1994 som ble arrangert 7.–14. august 1994 i Helsingfors. Utøvere fra Finland tok to medaljer under mesterskapet.
Truong Son muntjak
Truong Son muntjak (Muntiacus truongsonensis) er et lite hjortedyr i slekten muntjaker. Den ble først oppdaget av forskere i Truong Son fjellene i Vietnam i april 1997, og beskrevet året etter.
Beskrivelse
Truong-Son muntjak tilhører de minste muntjakene og veier kun omkring 15 kg. Sammenlignet med indiamuntjak er den omtrent halvparten så stor. Siden den aldri har blitt studert av forskere i levende live, så er et svært sparsomt med informasjon om dette dyrets utseende forøvrig.
Annet
Truong Son muntjak ble oppdaget av forskere fra WWF, Danang universitetet og landbruks- og utviklingsdepartementet i Vietnam. Den ble funnet i Truong Son fjellene, som ligger i Quang Nam provinsen, nær grensen til Laos. Man antar at utbredelsen trolig fortsetter nord- og østover, men dette har ennå ikke blitt dokumentert.
Arten ble bestemt med bakgrunn i studier av skaller og beskrivelser gitt av lokalbefolkningen. Vevsprøver ble dessuten sendt til instituttet for zoologi ved universitetet i København, som kunne bekrefte at det var en egen art. Truong Son muntjaken trives i tett underskog i høyder på 400-1 000 moh., i det eviggrønne skogbeltet med temperert regnskog.
Johan Sjöstrand
Johan Sjöstrand (født 26. februar 1987) er en svensk håndballspiller som spiller for klubben THW Kiel. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok sølv med det svenske landslaget.
Sixto Jiménez
Han representerte Spania under Sommer-OL 1996 i Atlanta, hvor han ble nummer 5.
Halsbåndparakitter
Halsbåndparakitten (Psittacula) er ei slekt som hører til gruppen parakitter (Psittacidae). Artene er sosiale og lever et matriarkisk system der monogami praktiseres. Dette vises spesielt i hekkesesongen, da hunnene kan bli særlig aggressive mot hannene.
Beskrivelse
Hannene har et markert bånd rundt halsen, som kan variere i farge og har gitt opphav til det norske navnet på gruppen. Det mest karakteristiske ved halsbåndparakittene er deres lange og sterke hale. Den gjør dem til gode flygere og som er dyktige til å manøvrere. Et annet kjennetegn er et bredt og kraftig nebb, som står i kontrast til en lang og slank kropp.