cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hengelo (Overijssel)
Hengelo er en by som ligger i den nederlandske provinsen Overijssel og regionen Twente. Hengelo har 81 291 innbyggere (per 1. mai 2006) og et landareal på 61,78 km². Beckum, Oele og Woolde inngår i kommunen Hengelo.
Magnus Berrføtt
Norges konge
Trønderbøndene var ikke lystne på enda en konge, men på Tores råd ga Håkon det ene valgløftet etter det andre: han ville fjerne landøreavgiften og andre retterbøter, og når han i tillegg også ville frata dem plikten med å gi kongen julegaver gikk trønderne med på å gi ham kongsnavn.
Lokalt opprør
Om høsten kom Magnus Berrføtt til Trøndelag med syv langskip, la til ved kongsgården i Nidelven og var ikke blid. Trønderne hadde tatt en slektning av ham som medkonge og tillegg fratatt ham rettigheter og inntekter som han mente han hadde krav på. Kong Magnus nektet kategorisk å godkjenne ordningen eller opprørskongen. Tore fikk høre at kong Magnus var i Nidaros og fikk fraktet Håkon dit, men de følte seg truet av kongens nærvær og hær og reiste hastig av sted igjen. Kort tid etter var Håkon på rypejakt på Dovrefjellet, men ble syk på fjellet og døde.
Håkon Toresfostre fikk ingen egen saga av Snorre, og representerte kun et lokalt, uforløst opprør mot den rettmessige kongen, Magnus Berrføtt. Fosterfaren Tore og en alliert danske ved navn Svein Haraldsson hadde ingen tro på at de kunne komme til forlik og vennskap med kong Magnus, skriver Snorre, på grunn av den motstanden de hadde satt i verk mot kongen. De satte ut på et desperat plyndringstokt nordover langs kysten. De vant et slag mot trønderne ledet av lendmannen Sigurd Ullstreng, og dro deretter nordover da kong Magnus seilte etter dem. De kom så langt nord som til Bjarkøy i Hålogaland, brente gården og røvet løsøre. Hærstyrken til Magnus Berrføtt fikk endelig fatt i dem og klynget dem opp i et tre.
Snorre nevner at Steigar-Tore var gammel, stor og tung av fedme. Da han ble hengt ble halsen slitt av, og kroppen falt til jorda. «Vonde er vonde råd,» sa han på veg mot galgen. Deretter kunne kong Magnus sikre freden for landet og «ødela for alle ransmenn».
Krig mot Danmark og Sverige
Da Håkon var død kunne Magnus vende blikket mot utlandet. Som farfaren hadde gjort før ham lot han rene plyndringstokter fylle statskassen. Fra Viken seilte han sør til Halland i Danmark og herjet vidt og bredt. «Der brente han Viskadalen og flere andre bygder. Han vant mye gods der og fór siden tilbake til sitt rike,» skriver Snorre.
Ved utløpet av Göta älv møttes de tre nordiske rikene. Her hadde de politiske forholdene vært ustabile i mange år og grensene aldri blitt skikkelig fastlagt. I 1097 rykket Magnus Berrføtt inn i Götaland med «en stor og vakker hær» for å sikre den norske grensen og for å pasifisere områdene langs den økonomisk viktige ferdselsåren. Han red rundt med hæren og herjet og brente inntil lokalbefolkningen svor troskap til ham. Ved den store innsjøen Vänern lot han bygge en borg av torv og tømmer og grov en vollgrav rundt. Her etterlot han en garnison på 300 mann med forråd, ledet av Finn Skoftesson og Sigurd Ullstreng, før han dro tilbake til Viken.
Da isen festet seg på innsjøen kom svenskekongen med en stor hær. Han krevde at nordmennene skulle overgi seg, men de avviste tilbudet. Først etter at svenskene hadde fylt diket og dratt i stykker befestningen overga nordmennene seg. Uten våpen og ytterklær dro de ydmyket tilbake til Norge. Om våren dro kong Magnus igjen tilbake til Sverige for å herje og brenne. Da de kom på østsiden av Göta älv ved Foksene, nå Fuxerna i Lilla Edets kommun, kom de i kamp med en svensk hær. Nordmennene var underlegne og tok til slutt til flukten. Svenskene fulgte etter og drepte de som de kom over, men Magnus Berrføtt greide med nød og neppe å slippe unna.
Fred og bryllup
Sommeren 1101 ble det avtalt stevne mellom de tre nordiske kongene ved Konghelle i norske Båhuslen. De ble enige om at grensene skulle være som under rikene til fedrene deres. Magnus oppnådde intet på hærferden til Sverige, men han fikk ekte datteren til svenskekongen, Margret Ingedatter (1085–1130). Hun blir siden kalt for Margret Fredskolla (Fredskvinne), på svensk kalt Margareta Fredskulla. De fikk ingen barn sammen, og hun ble siden gift med Nils Sveinsson, sønn av Svein Estridsson av Danmark. Til tross for grensetvisten til en viss grad ble ordnet på fredsmøtet skulle det strategiske området forbli et tvisteområde i flere hundre år i nordisk historie.
Margret Fredskolla kom østfra med stort følge til Norge. Magnus hadde allerede noen barn, nevner Snorre tørt, og lister Øystein, født av en navnløs og «lite gjæv mor»; Sigurd, født av Tora; og Olav, født av Sigrid Saksedatter fra Strinda i Trøndelag, og denne frillen var gjæv nok. Han hadde også en datter, Ragnild Magnusdatter, som enkelte steder oppgis å være født av Margret Fredskolla, men det er neppe riktig da datteren må være født rundt 1090.
Erobringen av Irskesjøen
Etter at Harald Hardråde falt i slaget ved Stamford Bridge i 1066 og den påfølgende normanniske erobringen av England ga de danske og norske kongehusene opp å hevde norrøne rettigheter til landet. Danmark la planer om et tokt en gang på 1080-tallet, men det ble aldri realisert, og Norges interesse gikk uansett mer mot Skottland, Irland og de ytterste øyene hvor det allerede var en stor norsk befolkning.
På slutten av 1000-tallet var det uro og splid i området Lothlend (Laithlinn og senere kalt for Lochlainn) som den irske forskeren Donnchadh Ó Corráin har argumentert for betydde de norrøne, selvstyrte bosetningene på skotskekysten. På Orknøyene lå de to jarlene Pål og Erlend i strid med hverandre. Det var indre stridigheter mellom norrøne og irske høvdinger på Irland. Etter at Godred Crovan, konge av Man, døde i 1095 ble det borgerkrig på øya i Irskesjøen. Øya ble i tillegg truet fra Irland. Det var gode grunner til å hevde norsk råderett og overherredømme over de norrøne områdene. Kong Magnus hadde etter all sannsynlighet storslåtte planer om et norsk imperium rundt Irskesjøen: Alle de norrøne småkongene skulle svare til ham og Norge. I 1098 hadde Magnus med seg «en stor og vakker hær og gode skip» ut av landet. Han tok Orknøyjarlene til fange, og lot sin unge sønn Sigurd styre i sitt navn.
Deretter dro han videre til Suderøyene (Hebridene) hvor han satte seg i respekt med å brenne og herje. Magnus lot hæren seile videre fra Ljodhus (Lewis) til Ivist (North Uist), Tyvist (Tiree), Myl (Mull) og klosterøya Iona som var senter for kultusen knyttet til den hellige Columba. Magnus besøkte kirken før han dro videre til Il (Islay) for å brenne der, dro så til Saltire (Kintyre) og herjet på begge sider før han satte opp en provisorisk festning på øya Bute i en bukt som har det norrøne navnet Rothesay og som lå strategisk mot det skotske fastlandet. Festningen var sannsynligvis bygd på samme måte som den borgen han fikk reist i Sverige. Etter at hans Irskesjø-imperium falt sammen ble borgen overtatt og utbygd av skottene, men ble faktisk angrepet av nordmenn i 1230 og gjenerobret i 1262 etter tre dagers beleiring og med stort mannefall før den igjen ble etterlatt for godt. Festningen står fortsatt og har navn etter stedet, Rothesay Castle.
Konge av Man
Etter å ha plassert mannskap og forsyninger i Rothesay dro han videre med 160 skip til den viktige øya Man midt i Irskesjøen. Han ankret sannsynligvis først opp i den gode skipshavna Peel. De norrøne og gæliske øyboerne underkastet seg norskekongen, kanskje det skjedde ved Tingvollen, dagens Tynwald hvor det fortsatt holdes ting etter gammel norrøn skikk. Etter lengre tids indre strid på Man var kanskje norskekongens ankomst ønsket. Avdøde Godred Crovans sønn Olav aksepterte norskekongens overherredømme. Biskopen i Peel på Man var underlagt erkebiskopen i Nidaros, og øya hadde lenge svart til Norge, unntatt en kort periode hvor de betalte skatt til kong Johan av England.
Kongelisten for Man viser at Magnus II av Man (1095–1102), det vil si kong Magnus III av Norge, etterfulgte Godfred IV av Man (1079–1095), og en Lagman av Man (1102–1104) etterfulgte kong Magnus igjen.
I henhold til den lokale Krøniken om kongene av Mann og Øyene seilte kong Mangus først til St. Patricks øy utenfor Peel: «...han kom for å se det sted hvor manxmennene hadde kjempet en kort tid med hverandre, ettersom mange av kroppene til de døde lå fortsatt ubegravd. Da han så hvor vakkert landet var, det ga glede for hans øyne og han bestemte seg for å bo der. Han bygde de festninger der som til denne dag bærer hans navn. Han befalte at mennene fra Galloway skulle kutte ned trær for byggingen av festningene...»
Den dag i dag står Peel Castle utenfor Peel, i dag av stein, men første gangen hurtig bygd med trestolper i den naturlige omkretsen som øya ga. Utgravninger i 1947 har avslørt hulrom fra trestokkene. Selve navnet Peel synes å være avledet fra pæler. Festningen var en nødvendighet, både for å kunne kontrollere befolkningen og for å sikre et trygt sted. Lokale historikere mener at det som i dag er middelalderfestningen Castle Rushen i Castletown, som senere ble øyas hovedstad fram til moderne tid, ble også første gang reist av kong Magnus på tilsvarende vis som på Rothesay. Festningen lå på et strategisk sted der den kunne vokte og beskytte munningen til elven Silverburn River.
Etter kampanjen sørover returnerte kongen til Man og ble der vinteren over. Krønikene til kongene av Mann og Øyene gjør det klart at Peel Castle ble residens og senter for de norrøne kongene av Mans administrasjon helt fram til midten av 1200-tallet.
Wales
Fra Man dro han mot Bretland (Wales og Sørvest-England) og gikk i land ved Ongulsøysundet (Menai Strait mellom Wales og Anglesey) hvor den norske hæren kom i kamp med hærstyrken til normannerne Hugh av Montgomery og Hugo av Avranches. Det ble en hard strid. Huge Prude, som Snorre kaller den førstnevnte Hugo er brynjekledd. Både kong Magnus og en hålogalending skøt hver sin pil mot ham, begge pilene traff, men den ene bøyde unna på rustningen, mens den andre gikk inn i øyet og ut på motsatt side. Høflige kronikører regnet den siste pilen å komme fra kongen selv. Den norske hæren vant seier, og kong Magnus la dermed under seg Ongulsøy (Anglesey) nord for Wales, slår Snorre fast, men det var nok mer et mindre slag som ikke betød erobring for Norge.
Derimot betød det erobring for en walisisk konge, Gruffudd ap Cynan, konge av Gwynedd i nordlige Wales fra 1075 til 1135. Som sønn av en waliser vokste han opp i det norrøne Dublin hos sin mor, datter av den norrøne Sigtrygg Silkeskjegg. Da kong Henrik I av England tok over Wales besluttet Gruffudd å kreve sin arv. Hans to første militære forsøk var mislykkede, men det tredje forsøket var vellykket. Han hadde med seg en hær bestående norrøne og irske hærmenn. Først erobret han Anglesey, deretter Gwynedd. Med seg som støttespiller var Magnus Berrføtt og hans hær. Det er mulig, slik engelske historikere antyder, at Gruffudd aksepterte å være vasallkonge under kong Magnus som motytelse for militær hjelp.
Leguminocythereis scarabaeus
Leguminocythereis scarabaeus er en av to arter av slekten Leguminocythereis, eneste slekt i familien Leguminocythereididae, som igjen er plassert direkte (incertae sedis) inn under selve underklassen Myodocopa av muslingkreps - en gruppe små krepsdyr. Slekten (familien) inneholder bare to arter, og enkelte arter av slekten er trolig utdødd. Som alle andre Myodocopa-arter har også disse artene mykt og lite forkalket skall (carapax) på overkroppen (thorax), og lang yttergren (eksopod) på andre antenne-par. Individene er maskimalt etpar millimeter lange.
Magnus Berrføtt
Skottland
Om vinteren satt kong Magnus på Suderøyene (og Man) og lot mennene seile rundt og binde øyene under Norgesveldet. Han giftet bort sønnen Sigurd til datteren til irskekongen Muircheartach som Snorre kaller for Myrkjartan, rimelig nok for norrøne ører. Om sommeren 1099 dro kong Magnus, sannsynligvis vel fornøyd, tilbake til Norge. Grunnlaget for et norsk imperium rundt Irskesjøen var tilsynelatende godt befestet.
Andre hærferd til Vesterøyene 1102–1103
I 1102 dro kong Magnus igjen fra landet med «den vakreste hæren som var til i Norge». Hensikten var å ytterligere befeste riket hans ved Irskesjøen. Denne gangen skulle Irland erobres. De betydeligste norske stormennene fulgte ham: Sigurd Ranesson og broren hans, Ulv Ranesson, Vidkunn Jonsson, Dag Eilivsson, Serk fra Sogn, kongens stallare Øyvind Olboge og mange andre. På Orknøyene fikk han med seg sønnene til Erlend jarl, Erling og Magnus Erlendsson, og ytterligere skip og mannskap. Ved kysten mot Skottland flyktet Magnus Erlendsson ved å hive seg i sjøen og fant beskyttelse hos skottekongen. Hæren seilte videre til Irland og fikk med seg kong Myrkjartan. Sammen erobret og befestet de Dublin og landområdene rundt, Dublinskir. Om våren dro den norske hæren nordover i Irland til området Ulster, holdt mange slag, forteller Snorre, og vant «mesteparten av landet».
Med østsiden av Irland passivisert og delt mellom kong Magnus og kong Myrkjartan var det på tide å dra tilbake til Norge igjen, men vegen var lang og hæren stor. Irskekongen lovte å skaffe slaktefe og de ble enig om avleveringsdagen, men da dagen kom var kjøttet fortsatt ikke framme. Utålmodig valgte kong Magnus, slik Harald Hardråde gjorde før slaget ved Stamford Bridge, å gå i land med en mindre hærstyrke for å orientere seg. Øyvind Olboge advarte kongen: «Konge, hva mening har du med denne ferden? Uvarsomt synes jeg du farer fram; du vet at irene er svikefulle.»
Snorre forteller at irene i stort antall overfalt nordmennene, og for hver som blir drept kom en ny i dennes sted, og nordmennene måtte trekke seg tilbake. En del ble sendt i forvegen for å beskytte tilbaketrekningen, ledet av Torgrim Skinnlue fra Opplandene, men de kastet skjoldet på ryggen og flyktet. Atter opplevde kong Magnus svik fra Oppland. Da er resten av hæren ille ute. «Umandig skilles du fra kongen din,» ropte kong Magnus etter ham. Han får selv et spyd gjennom lårene, knekker det med hendene, men deretter et hogg av ei øks mot halsen og falt. Sammen med ham døde også mange norske stormenn, og det er en fattig trøst at Snorre nevner at enda flere irer falt og at Vidkunn Jonsson drepte ham som drepte kongen.
Ettermæle
Ulster-annalene noterer kort for året 1103: Maghnus ri Lochlainni do marbad for chreich i nUlltaib – «Magnus, konge av Lochlainn, ble drept på et tokt i Ulster».
Etter at norskekongen involverte seg i Irskesjøen skiftet Lochlainn mening. Fra å være skotskekysten, de ytre øyene og kanskje Man, betød det nå Norge.
Gatenavn
Magnus Barfot har fått gater oppkalt etter seg i Oslo, Drammen, Sem, Kristiansand, Bergen og Hundhammeren, mens varianten Magnus Berrføtt finnes i Haugesund og Trondheim.
Erik Fossum Svendsen
Erik Fossum Svendsen (født 17. september 1955 i Moskva) er en norsk fiolinist og dirigent. Han har studert med blant andre Kaare Sæther ved Østlandets musikkonservatorium. Kjent som tolker av irsk og rumensk musikk. Medlem av orkestrene Primas, Gypsy Stars of Grünerløkka, Café Zigan, Tara. Samarbeider med Magne Henriksen, Per Karang,Roar Engelberg, Reidar Aarsand, Helge Ellingsen m.fl.
Indalsälven
Indalsälven (også kalt Jämtlandsälven, Litsälven, Storsjöälven) er en av Sveriges mest vannrike elver. Den er 430 km lang og er omfattende utbygd for kraftproduksjon. Elva har utspring i fjellområdene i Jämtland og munner ut i Bottenhavet i Timrå kommune, ca. 20 km nordøst for Sundsvall i Medelpad. Det totale nedslagsfeltet er 26 727 km². De viktigste sideelvene til Indalsälven er Järpströmmen, Långan, Hårkan og Ammerån. Fossen Ristafallet ligger i Indalsälven.
Fra kildeområdene i Jämtlandsfjellene renner Indalsälven ned til Storsjön ved Östersund. Storsjön er det viktigste reguleringsmagasinet for vannet som de mange kraftverkene nedstrøms trenger om vinteren, og elva er en av Sveriges største kraftprodusenter. Det nederste kraftverket, Bergeforsen, ligger knapt en mil fra utløpet i havet. Nedenfor Bergeforsen begynner elvedeltaet, som er Sveriges største kystdelta. Sanddybden ned til fast fjell er opptil 60 meter. Elva munner ut i Klingerfjärden i Timrå.
Indira Terrero
Indira Terrero Letuce (født 29. november 1985 i Havanna) er en cubanskfødt friidrettsutøver som konkurrerer for Spania i sprintløp og mellomdistanseløp. Hun har sølv på 400 meter fra EM i friidrett innendørs 2015 som fremste internasjonale meritt.
Hun flyttet fra Cuba til Spania i 2010, og ble spansk statsborter i april 2014, slik at hun kunne konkurrere for Spania fra 15. mai 2014.
Idrettskarriere
Terrero deltok ved ALBA-lekene 2005, der hun kom på 2.-plass på 400 meter, bak sin landsmann Aymeé Martínez. Hun deltok også ved CAC-mesterskapet i friidrett 2005 i Nassau, der Cuba kom på 3.-plass på 4 x 400 meter stafett. Her deltok hun også på 400 meter, men ble slått ut i kvalifiseringsheatet, der hun kom sist i sitt heat med tiden 55,47.
Ved ALBA-lekene 2007 vant hun 400 meter med tiden 51,99, og slo Susana Clement med over et sekund, og hun deltok også på Cubas stafettlag som vant 4 x 400 meter stafett. Ved de Panamerikanske leker 2007 i Rio de Janeiro vant Cuba 4 x 400 meter stafett, og Terrero deltok i tillegg på 400 meter individuelt, der hun kom på 3.-plass. Hun deltok også ved VM i friidrett 2007, der hun ble slått ut i semifinalen, med 15. beste tid. Cuba nådde finalen på 4 x 400 meter stafett, og endte på 7.-plass.
I juli 2008 deltok hun ved CAC-mesterskapet i friidrett 2008 i Cali i Colombia, og vant to gullmedaljer. Først vant hun 400 meter, der hun løp på 50,98 i finalen. Deretter deltok hun på Cubas stafettlag som vant 4 x 400 meter stafett. Hun deltok i sitt første OL ved sommer-OL 2008, og på 400 meter ble hun slått ut i semifinalen, med 16. beste tid. Cuba nådde finalen på 4 x 400 meter stafett, og endte på 6.-plass. De satte ny cubansk rekord i finalen, med tiden 3:23,21.
Hun vant igjen 400 meter ved ALBA-lekene 2009, 1,4 sekunder foran Daysurami Bonne. Ved CAC-mesterskapet 2009 gjentok hun plasseringene fra året før, og vant både 400 meter og 4 x 400 meter stafett. I august deltok hun ved VM i friidrett 2009, der hun ble slått ut i semifinalen på 400 meter, med 16. beste tid (51,87), og hun deltok igjen på Cubas stafettlag på 4 x 400 meter, som denne gangen kom på 8. og siste plass i finalen, med tiden 3:36,99.
I 2010 ble det Ibero-amerikanske mesterskapet i friidrett arrangert i San Fernando i Spania. Her kom Terrero på 3.-plass på 800 meter, bak Andrea Ferris og Rosemary Almanza. Cuba vant her 4 x 400 meter stafett, med Terrero på laget.
Hennes første store internasjonale stevne for Spania var Lag-EM i friidrett 2014 i juni. Hun deltok på Spanias stafettlag på 4 x 400 meter, men disse ble diskvalifisert for løping utenfor sin bane. Ved EM i friidrett 2014 i august løp hun inn til bronse på 400 meter, kun 2 hundredels sekund bak Olha Zemljak som kom på 2.-plass. Hun representerte også Europa ved Verdenscupen i friidrett 2014 i Marrakech i Marokko, der det sammensatte europeiske laget løp inn til 2.-plass bak Amerika.
Ved EM i friidrett innendørs 2015 kom hun på 2.-plass på 400 meter, med tiden 52,63, kun slått av ukrainske Natalija Pyhyda.
Evigskogen
Evigskogen er en fantasy-antologi utgitt i Bokklubben Nova av Bok og Magasinforlaget i 1990 med Ingar Knudtsen som redaktør og bidragsyter. Alle bidragene er originale, norske noveller i genren.
Utgivelsesdetaljer
1990, Bok og Magasinforlaget, ISBN 8290387253
Se også
Andre antologier av norsk science fiction og fantasy:
Lavvo
Lavvo (av nordsamisk lávvu) er et tradisjonelt samisk telt som samene har brukt i over 2 000 år. Lavvoen er lett å flytte på, og er godt egnet til samenes tradisjonelle nomadeliv. Lavvoen er veldig lik indianerenes tipi, men er litt lavere og tåler derfor vinden bedre. Den består av flere påler (raier) som er festet i toppen og spredt utover i en sirkel. Duken besto tidligere av sammensydde reinskinn, og reindriftssamene byttet ofte til seg spesielle ulltepper, rádno, som sjøsamene vevde på oppstadtvever. Teppene var laget av hjemspunnet ull, og var både vann- og vindtette. I dag brukes duk av forskjellige stoffer. I midten fyrer man med et bål for å holde varmen. Røyken går ut i toppen av lavvoen. Lavvoen blir kjegleformet når den er oppslått. Lávvu forveksles ofte med bealljegoahti. Bealljegoahti er teltet som sees på bildet «Norsk samefamilie fra 1890-tallet» (det kan for øvrig ikke utelukkes at denne familien kommer fra svensk side). Bealljegoahti har et annet reisverk, og man kan lett skille lávvu fra bealljegoahti ved å se om stengene møtes og henger sammen i toppen av konstruksjonen. Hvis de ikke gjør det, må de ha et annet reisverk å stå mot, og det er en buekonstruksjon lagd av bjørketrær som naturlig har vokst i bue. Mens lávvu tradisjonelt har vært brukt som gjetertelt, har bealljegoahti vært brukt som sommerboplass for hele familier.
Moderne lavvo
I dag finnes lavvo i mange forskjellige varianter. Venor i Kautokeino startet i 1984 å videreutvikle de tradisjonelle lavvuene, og kom ut med modellene Ovnslavvo og Enstangslavvo, begge med stenger av aluminium i stedet for de tradisjonelle trestengene. Disse forandringene gjorde at lavvuen ble lettere å slå opp, og lettere å frakte med seg. Dette gjorde at lavvuen raskt gikk over fra å være et bosted kun for samene, til å bli et allemanseie hos friluftsfolk over hele landet.
De minste (enstangslavvoene) består av en teltstang i midten og veldig lett kunststoffduk. De største lavvoene har flere aluminiumsstenger og tykkere duk. De største lavvoene kan romme mer enn 100 personer. I dag er det også vanlig å bruke ovn til fyring inni lavvoen.
Montreal HC
Laget deltok i ishockeyturneringerne ved Montreal Winter Carnival fra 1883, og var med på å stifte Amateur Hockey Association of Canada i 1886. Laget spilte deretter i årene 1899–1908 i Canadian Amateur Hockey League, og deretter i Eastern Canada Amateur Hockey Association.
Laget forlot MAAA i 1932 og ble Montreal Royals, og senere et halvprofesjonelt lag i Quebec Senior Hockey League.
Highland Football League
Highland Football League (Highland League) er en halvprofesjonell fotballiga i Skottland, stiftet i 1893. Den er en av tre ligaer på nivå 5, det høyeste nivået under den skotske fotballigaen og skotsk Premier League. (De to andre er East of Scotland League og South of Scotland League.) Highland League har, som navnet indikerer, klubber fra det skotske høylandet, men også fra Moray og Aberdeenshire.
Det finnes ikke noe automatisk opp- og nedrykkssystem mellom disse tre avdelingene og 3. divisjon (nivå 4) i den skotske ligaen, men flere klubber fra Highland League har likevel blitt valgt inn i den skotske ligaen.
Klubbene
I sesongen 2008/09 deltok disse 15 klubbene i Highland League:
Serievinner sesongen 2007/08 var Cove Rangers. Da Gretna FC gikk konkurs og måtte trekke seg fra den skotske ligaen sommeren 2008, var Cove Rangers blant fem søkere til den ledige plassen, men ble ikke valgt inn.
Eliska Misáková
Eliska Misáková (født 12. oktober 1926 i Kojetice, død 14. august 1948 i London) var en tsjekkoslovakisk turner.
Hun deltok på det tsjekkoslovakiske laget som reiste til OL i 1948 i London. Hun ble syk underveis på turen til London, og ble sendt til sykehus i Uxbridge. Her fikk hun påvist polio, og døde samme dag som lagkonkurransen ble gjennomført.
Věra Růžičková var reserve, og måtte derfor delta i stedet for Misáková. Sammen med Miloslava Misáková, Eliskas søster, og resten av laget vant de lagkonkurransen 4,95 poeng foran Ungarn. Under premieutdelingen var Tsjekkoslovakias flagg merket med svart sørgebånd.
I et intervju i 2008 fortalte lagvenninnene at Eliska ble syk i flyet på vei over til London, men at de trodde det bare var influensa. Feberen økte, og da hun kom seg til sykehuset ble det fastslått at det var polio. Det ble hun lagt i jernlunge. Hun mistet evnen til å snakke, ble lam i armene, og dagen etter lam i beina. Like etter konkurransen fikk de vite at Eliska døde.
Den internasjonale olympiske komité tildelte Misáková en gullmedalje i memoriam.
Bodhicitta
Bodhicitta (sanskrit; devanāgarī: बोधिचित्त, tibetansk: བྱང་ཆུབ་ཀྱི་སེམས, wylie: byang chub kyi sems, tradisjonell kinesisk: 菩提心, pinyin: pútíxīn, koreansk: 보리심 borisim, japansk: 菩提心, bodaishin, thai: โพธิจิต, photi chit, vietnamesisk: bồ-đề tâm) er et buddhistisk begrep som betegner innstillingen og sinnstilstanden til en bodhisattva.
Ordet er en kombinasjon av sanskritordene bodhi (opplyst/oppvåknet) og citta (hjerte/sinn). Det har blitt oversatt med det opplyste sinn, det gode hjertet eller tanken på opplysning. Bodhicitta er både et middel og et mål. Det er ønsket om å oppnå full oppvåkning og bli en buddha for å frigjøre alle levende vesener fra lidelse. Bodhicitta kan karakteriseres ved selvutslettende altruisme, total og uten grenser.
Det er to grader av engasjement (å ta bodhisattva-løfter) i praktisering av Bodhicitta:
Bodhicitta deles av og til i to typer (eller sannheter):
For å bli en Buddha er det nødvendig å perfeksjonere både relativ og absolutt bodhicitta.
Relativ boddhicitta utvikles ved å dyrke frem ikke-diskriminerende kjærlighet og barmhjertighet, som kan sies å være to sider av samme sak. Kjærlighet er å ønske at andre skal være lykkelige, og ingenting mer. Barmhjertighet er å ønske at andre skal slippe lidelse, og ingenting mer. I treningsprogrammer for boddhicita rendyrkes kjærlighet og barmhjertighet uten følelsesmessig tilknytning eller krav om gjengjeldelse, ofte ved at man øver seg i kjærlighet og barmhjertighet overfor folk man i utgangspunktet ikke liker.
Absolutt bodhicitta utvikles ved å dyrke frem erkjennelse av tomhet, eller den absolutte (ultimate) virkeligheten. Doktrinene om tomhet bygger på det buddhistiske synet om at alle fenomener er forgjengelige og årsaksbetinget, og at de derfor er tomme/mangler selvstendig eksistens. Dette brukes så for å vise at man har full frihet til å velge hvilken verdi man ønsker å tillegge de opplevelsene man har, og at svært mye er «avhengig av øyet som ser». Det er utarbeidet svært raffinerte filosofiske argumentasjonsrekker om tomhet, og det finnes forskjellige skoler med litt forskjellige standpunkter. Treningen består av filosofiske studier som skal gi intellektuell forståelse, og meditasjonsøvelser som skal gi direkte opplevelse av tomhet. Det praktiske resultatet av treningen er blant annet at man ikke henger seg opp i ideer, og at man ikke fanges som offer for situasjoner som oppstår. Å ha innsikt i tomhet er ikke det samme som nihilisme eller virkelighetsflukt, det praktiseres samtidig med at man er helt til stede og oppmerksom på den konvensjonelle, relative virkeligheten.
Innenfor tibetansk buddhisme er Tonglen og Lojong to velkjente treningsopplegg for å kultivere bodhicitta. Tonglen (ta og gi) er en meditasjonsteknikk hvor man absorberer andres lidelse og gir sin egen lykke til andre levende vesener isteden, og metoden er kjent for å ha en sterk transformerende virkning. Lojong (trening av sinnet) er basert på gradvis utvikling av dyp bodhicitta i hjertet, ved at man gjør det til en vane. Både Tonglen og Lojong ble overlevert av den indiske munken Atisha da han var i Tibet og har blitt svært utbredt.
Rolf Nordhagen (informatiker)
Rolf Nordhagen (født 2. august 1927 i Bergen, død 1. juli 2013) var en norsk fysiker, informatiker og internett-pioner.
Kjernefysiker
Etter cand.real. fra Universitetet i Oslo tok han Ph.D. i Liverpool i 1958 og var dosent i kjernefysikk ved Universitetet i Oslo fra 1970 til 1974. Han gjorde seg svært tidlig bemerket ved å ta i bruk elektroniske datamaskiner for innsamling og analyse av data fra kjernefysiske eksperiment. Han la med dette grunnlaget for et datateknisk målelaboratorium ved Fysisk institutt ved Universitetet i Oslo. Han har senere arbeidet med generelle problem innen datateknologi.
EDB-sjef
Han ble i 1972 også den første EDB-sjef ved universitetet. Han satt i dette til 1986 da han ble tilsatt som professor i informatikk.
Internettpioner
Han var sentral ved opprettelsen av det norske akademiske nettverket UNINETT og NORDUnet. Han var engasjert i nettets muligheter til å fremme internasjonalt samarbeid i mange tiår, også etter at han fikk status som professor emeritus i informatikk.
Han overtok i 1995 som leder for BALTNet-prosjektet, der han bidro til videre utbredelse av nettet, først til de baltiske stater, dernest til Polen og tidligere sovjetrepublikker. Første tilkobling var via satellitt fra Oslo til Vilnius i 1991.
For dette ble han i 2014 posthumt innlemmet i "Internet Hall of Fame", et æresgalleri etablert 2012 av Internet Society. Han hadde i 1996 fått "gullmusa" fra bladet Computerworld.
Maria Teresa av Luxembourg
Maria Teresa av Luxembourg (født María Teresa Mestre y Batista-Falla 22. mars 1956 i Havanna på Cuba) er storhertuginne av Luxembourg. Hun er gift med landets regjerende fyrste, storhertug Henri av Luxembourg, som overtok landets trone da storhertug Jean trådte tilbake i 2000.
Bakgrunn
Maria Teresa er født på Cuba i en familie med spansk bakgrunn. Familien forlot Cuba etter revolusjonen i 1959 og bosatte seg i først i New York, deretter i Santander og til slutt i Genève. Hun fikk sveitsisk statsborgerskap. Maria Teresa har utdannelse i statsvitenskap fra Universitetet i Genève, der hun også møtte sin kommende ektemake.
Ekteskap og barn
Henri og Maria Teresa ble gift 14. februar 1981. Storhertugparet har fem barn: Parets eldste sønn er arvestorhertug.
Utmerkelser
Maria Teresa er innehaver av storkors av St. Olavs Orden og er ridder av Elefantordenen.
Globalisme
Globalisme er en betegnelse på politikk, næringsvirksomhet eller liknende som er innrettet mot globalisering. Det kan bety fremming av verdensomspennende kontakt, påvirkning, samhandling og forflytninger innen økonomi, politikk og kultur. Globalisme betegner også en politisk og ideologisk overbevisning som bygger på overnasjonale heller enn nasjonale prinsipper. Tilhengere av globalismen blir gjerne kalt globalister.
Nød
Nød kan referere til:
Globalisme
«Globalisme», «globalist» og «globalistisk» kan brukes i nedsettende betydning, blant annet for å fremme kritikk mot overdreven og grenseløs internasjonalisering eller aktører som åpner for å la overnasjonale organer, som EU og FN, overstyre nasjonal lovgivning, men kan også brukes som en hedersbetegnelse.
Globalismen kan anses som motsatsen til patriotisme og nasjonalisme. Forestillingene om en truende globalisme knyttes ofte til konspirasjonsteorier om den nye verdensordningen og en elitestyrt, overstatlig og antidemokratisk «verdensregjering».
DS «Skjold» (1870)
DS «Skjold» var i perioden 1870-1912 et lokalrutebåt tilhørende Det Stavangerske Dampskibsselskab, Stavanger. Etter 42 år hadde den et mindre havari som gjorde at den ble solgt. Den skulle senere få en svært langt liv som fraktefartøy i kystfart før den forliste i Karmsundet i 1966.
GRS
GRS kan referere til:
Kjell Johnsen
Kjell Johnsen (født 11. juni 1921 i Meland kommune utenfor Bergen, død 18. juli 2007 i La Rippe, Sveits), var en norsk fysiker og professor ved NTH.
Han tok artium ved Fana gymnas i 1941 og studerte til sivilingeniør ved NTH i Trondheim. Allerede i sitt doktorgradsarbeid ved Chr. Michelsens Institutt i Bergen studerte han de fysiske og matematiske egenskapene til ladde partiklers individuelle og kollektive bevegelser og deres akselerasjon.
Han ble av Odd Dahl fra Bergen og en av CERNs opphavsmenn valgt til å ta del i de innledende studier av akseleratorer for det fremtidige europeiske laboratoriet CERN i Genève. Han sluttet seg til CERN i 1952, to år før organisasjonen ble offisielt opprettet.
I mai 1952 hadde CERNs midlertidige råd bestemt at CERN skulle bygge en høyenergiakselerator etter modell av 2 GeV Cosmotronen ved Brookhaven (USA), men med energi 10 GeV. En ekspertgruppe ble satt sammen med Hannes Alfvén (Sverige), Odd Dahl (Norge), D.W. Fry (Storbritannia), W. Gentner (Tyskland), F. Goward (Storbritannia), Kjell Johnsen (Norge), E. Regenstreif (Frankrike), C. Schmelzer (Tyskland) og Rolf Widerøe (Sveits og Norge). I august 1952 dro Dahl, Goward og Widerøe til Brookhaven for å diskutere med Cosmotron-ekspertene, men ble i stedet presentert for en revolusjonerende og ny akseleratorteknologi som tidligere aldri var blitt utprøvd. Ved å benytte alternerende og meget sterke magnetfeltgradienter kunne man oppnå en mye bedre fokusering av partikkelstrålen og derved mye høyere partikkelenergier for samme magnetmasse. Odd Dahl lot seg ikke be to ganger, og etter diskusjoner med oppfinnerne Ernest Courant, Stanley Livingston og Hartland Snyder, bestemte han seg for at dette skulle bli CERNs nye akselerator. Om dette lykkes, ville CERN få verdens sterkeste og mest avanserte akselerator, noe som ville gi det nye laboratoriet et forsprang i startfasen i forhold til de andre store akseleratorlaboratoriene.
Odd Dahl klarte å overtale CERNs råd som i oktober 1952 besluttet å bygge en slik akselerator, en Proton Synkrotron (PS) på ca. 30 GeV.
Et av hovedproblemene var at de meget sterke magnetfeltgradientene, krevde at både magnetkonstrukjonen og plasseringen av magnetene måtte utføres med en presisjon som overgikk alt man tidligere hadde forsøkt. Det var under arbeidet med den nye akseleratoren at Kjell Johnsen utviklet seg til å bli en av verdens fremste eksperter, og hans bidrag var av vesentlig betydning når CERNs PS kom i gang mot slutten av 1959. Det var først ni mnd senere at Brookhaven fikk ferdig sin nye maskin basert på det samme konseptet. PS er fremdeles CERNs arbeidshest nr. 1 og fungerer nå som injektor i kjeden av større akseleratorer, og PS-teknologien er nå brukt i alle større akseleratorer.
I 1966 bestemte CERN å bygge en dobbel protonring, kalt ISR, der protonene sirkulerer i motsatte retninger og blir brakt til å kollidere front mot front. En slik maskin ville gi muligheter til å nå opp i mye høyere kollisjonsenergier enn det som kunne oppnås i andre akseleratorer. Kjell Johnsen påtok seg lederansvaret for prosjektet, som ble fullført med suksess i 1971. Dette var lenge den eneste akseleratoren av sitt slag i verden, men ble senere etterfulgt av andre både på CERN og ved andre laboratorier. Med denne suksessen var det klart at Europa og CERN var i ferd med å vinne tilbake hegemoniet i akseleratorbasert fysikk; ikke bare kunne man nå ved CERN drive forskning ved høyere kollisjonsenergier enn noe annet sted, men teknologiutviklingen i forbindelse med ISR dannet grunnlaget for senere akseleratorer både ved CERN og andre laboratorier. Det var dette som gjorde det mulig for CERN 10 år senere å bygge sin første maskin med kolliderne stråler av protoner og antiprotoner, og som førte til oppdagelser belønnet med Nobels fysikkpris i 1984 til Carlo Rubbia og Simon van der Meer.
Forsknings- og utviklingsarbeidet i forbindelse med PS og ISR er grunnlaget for at CERN nå er i ferd med å avslutte bygging og installering av en ny protonakselerator, med kolliderende stråler der partiklene har energier på 7 TeV, 230 ganger høyere enn ISR, og som gjør dette til den ledende akseleratoren i verden, for mange år fremover.
I 1990 ble Kjell Johnsen belønnet med Robert R. Wilson prisen for akseleratorfysikk.
Norge, som aldri har hatt en egen tradisjon for akseleratorbygging, har fostret tre av verdens fremste pionerer gjennom alle tider: Rolf Widerøe er av mange karakterisert som opphavsmannen til de fleste typer akseleratorer. Odd Dahl, som ble gitt tilnavnet eventyrer og trollmann, hjalp Johan Holtsmark til å bygge Nordens første akselerator, en Van de Graaf-generator, ved NTH (1933–1937), og var den som presset igjennom hvilken akselerator CERN skulle bygge, og Kjell Johnsen var hovedansvarlig for at planene med PS og ISR i det hele tatt lot seg realisere.
Kjell Johnsen ble kalt til professor ved NTH og var også professor II ved Universitetet i Bergen. På CERN tok han initiativet til opprettelsen av den europeiske skolen i akseleratorfysikk der ingeniører og fysikere lærer avansert akseleratorteknologi som anvendes i så vel forskningslaboratorier som i industri og medisin. Han deltok også i et stort antall internasjonale komitéer, der hans faglige innsikt og internasjonale visjoner kom til nytte.
Takuro Ogawa
Sammenlagt i Verdenscupen
Oppdatert etter sesongen 2018/19.
Ezio Auditore da Firenze
Ezio Auditore da Firenze er hovedkarakteren i blant annet Assassin's Creed II, Assassin's Creed: Brotherhood og Assassin's Creed: Revelations.
Mottagelse og priser
Figuren Ezio Auditore fikk gode mottagelser av både media og publikum. Figuren mottok en pris fra GameSpot for beste nye figur i 2009. GameZone nominerte figuren Ezio til spillguden for 2009. Figuren Ezio ble også nominert til Spike Video Game Awards 2010 i klassen beste figur og mottok en pris for den best kledde attentatmann.
Guinness World Records Gamer's Edition for 2011 har plassert figuren Ezio på 35. mest populære videospill figur. I 2012 ble figuren rangert som den syvende mest minneverdige, innflytelsesrike og slemme hovedfigur i spill. Complex rangerte figuren på 37.-plass som den slemmeste videospillfigur noensinne.
GamesRadar ga figuren andreplass på listen over generasjonens slemmeste spillfigurer og sa «Ezio har blitt synonymt med sinnbildet av videospill attentatmannen», samtidig som de utnevnte ham til Herr 2009 i sin artikkel om de mest sexy nye figurene i tiåret 2000-2010. Complex rangerte figuren som det tiende beste kampvideo-portrettet for figurens gjesteopptreden i 2012 i Soulcalibur V. PlayStation Official Magazine rangerte figuren Ezio på femteplass i sin liste over spillverdenens beste ansiktshår. Figuren kom også på UGO Networks' liste over mest minneverdige italienere i videospill.
Eksterne lenker
Ezio Auditore da Firenze på The Assassin's Creed Wiki
Control+Alt+Delete
Control+Alt+Delete (ofte kortet ned til Ctrl+Alt+Del) er en tastekombinasjon på PC som brukes for å starte maskinen på nytt. På nyere Windows operativsystem starter man oppgavevelgeren, eller Windows Security som gir brukeren valget om å avslutte ett eller flere program. Operasjonen vil settes igang ved å trykke ned Delete (Del)-tasten på tastaturet samtidig som Control (Ctrl)-tasten og Alt-tasten holdes nede.
Denne tastekombinasjonen ble innført av David Bradley som jobbet som designer for det opprinnelige PC-konseptet hos IBM. David Bradley designet først Control+Alt+Escape som kombinasjonen som skulle iverksette en slik myk omstart av systemet. Han fant etter hvert ut at Control+Alt+Delete, var en mer egnet kombinasjon. Han mente det var tryggere at en måtte bruke begge hender for å utføre kombinasjonen. Dette reduserte muligheten for å trykke på taste-kombinasjonen ved et uhell, som resulterer i en uønsket omstart.
Selv om Bradley var programmereren som lagde tastatur-snareveien, er det Microsoft (Bill Gates) som har gjort den «kjent».
I populærkultur
Ctrl+Alt+Del (CAD) er også en spillrelatert online tegneserie, skrevet av Tim Buckley
Ctrl+Alt+Del er også Norges eldste radioprogram om videospill som sendes på Studentradion fra Studentersamfundet i Trondhjem.
Mary Todd Lincoln
Mary Todd Lincoln (født 13. desember 1818 i Lexington i Kentucky i USA, død 16. juli 1882 i Springfield i Illinois) var gift med Abraham Lincoln, og var USAs førstedame fra 1861 til ektemannen ble myrdet i 1865.
Bakgrunn
Mary Todd var datter av en bankier, Robert Smith Todd, og Elizabeth Parker-Todd. Moren døde da hun var sju år gammel, og hun fikk et vanskelig forhold til sin stemor, Elizabeth «Betsy» Humphreys-Todd, som faren giftet seg med i 1826. Medregnet sine halvsøsken, hadde Mary Todd Lincoln femten søsken.
Ekteskap med Abraham Lincoln
Ved 22 års alder, under et besøk hos en gift søster i Springfield, forlovet hun seg med advokaten Abraham Lincoln, som var kollega til hennes svoger. Forlovelsen ble hevet da Lincoln ikke hadde dukket opp til bryllupet, men til slutt fant bryllupet sted den 4. november 1842. . De fikk fire barn, men bare Robert Todd Lincoln nådde voksen alder.
Førstedame
Som førstedame ledet hun en renovering av Det hvite hus' interiør og utsryrte det med nytt møblement til en stor kostnad, noe som førte til at hun ble klandret for sløseri. Under den amerikanske borgerkrig ledsaget hun i blant presidenten på hans reiser til slagfeltene. I hovedstaden besøkte hun sykehus för sårede soldater, og tok seg tid til å skrive deres brev. Krigsårene gjorde at rollen som vertinne i en hovedstad preget av politiske konflikter og spenninger ble vanskelig og krevde stort diplomati, en rolle hun ikke klarte å beherske.
Hun ble beskrevet som livlig og intelligent. Men hun hadde dessuten et eksplosivt temperament, og var kranglete av natur, og var mentalt ustabil i perioder. Hun var særlig plaget av migreneanfall. Noen historikere og psykologer har ment at det kunne ha dreid seg om schizofreni, men en slik diagnose eksiserte ikke i hennes samtid, og en diagnose satt så lenge etter hennes død kan ikke være helt sikker.
Lincoln ble skutt av John Wilkes Booth på langfredag 14. april 1865 under oppføringen av teaterstykket Our American cousin i Fordteateret i Washington, D.C. Mart Todd Lincoln satt i stolen ved siden av ektemannen da han ble skutt og drept.
Drapet gikk tungt innpå henne, det samme gjorde dødsfallene til de tre sønnene som alle døde av naturlige årsaker ganske unge.
Senere liv
Etter å ha blitt enke begynte hun å oppvise en eksentrisk oppførsel. Hun fikk etterhvert et noe anstrengt forhold til sønnen Robert. Det førte til store overskrifter i avisene da hun forsøkte å selge sine gamle klær of juveler. Den 19. mai 1875 ble hun erklært sinnssyk av en domstol i Chicago og måtte deretter tilbringe fire månader på hvilehjemmet Bellevue Place i Batavia i Illinois. Etter oppholdet der levde hun et tilbakedtrukket liv, periodevis i utlandet og periodevis bosatt hos slektninger. Hon bodde en lengre periode i Pau i Frankrike.
Sphecomorpha
Sphecomorpha er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Mary Todd Lincoln
Senere liv
Hun døde av hjerteslag 63 år gammel og ligger begravet ved siden av ektemannen og sønnene i Lincoln's tomb.
Sphecomorpha
Utseende
Middelsstore, slanke, mer eller mindre brunsvarte trebukker. Disse artene har sterkt forkortede, rundede dekkvinger som ikke dekker bakkroppen eller flygevingene, som gjerne er mørke. Antennene er kortere enn kroppen og noe sagtakkede. Hodet har en påfallende "snute" foran fasettøynene. Pronotum er mer eller mindre tønneformet, uten pigger på sidene. Dekkvingene er små, hvelvede og rundede. Beina er middels lange med tydelig klubbeformede lår og tynne legger. Artene ligner overflatisk på vepser, noe slektsnavnet også viser til.
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i Mellom- og Sør-Amerika.
Systematisk inndeling
Slektslisten følger.
Bendt Bendtsen
Bendt Bendtsen (født 25. mars 1954 i Odense) er en dansk konservativ politiker. Han var leder i Det Konservative Folkeparti fra 1999 til 2008 og Danmarks økonomi- og næringsminister fra 2001 til 2008. Han var medlem av Folketinget fra 1994 til 2009, da han ble medlem av Europaparlamentet. Han gikk ut av parlamentet i 2019.
Han vokste opp på en gård ved Odense som sønn av Jørgen og Anna Marie Bendtsen. Etter realskolen i Odense gikk han Korinth Landbrugsskole ved Faaborg. Han har også eksamener i regnskap og driftsøkonomi fra Tietgenskolen i Odense. I 1975 begynte han på Politiskolen i København. Han arbeidet først i politiet i København, deretter som politiassistent og kriminalassistent i Odense 1980–1988. Han har også overtatt familiegården på Fyn.
Fra tidlig i 1980-årene hadde han også en rekke verv i de konservative velgerforeningene, og i 1987 ble Bendtsens forslag til justispolitisk program vedtatt på de konservatives landsmøte. Bendtsen var medlem av bystyret i Odense 1989–1994, så medlem av Folketinget 1994–2009, hvor han var gruppeformann og politisk leder 1999–2008. I 2000 ble han også valgt til de konservatives nye partiformann som kompromisskandidat etter en opprivende lederstrid. Han var økonomi- og næringsminister og visestatsminister i Anders Fogh Rasmussens regjeringer 2001–2008, og gikk av som partiformann etter eget ønske i 2008. Fra 2009 til 2019 var han medlem av Europaparlamentet for Det Konservative Folkeparti, tilsluttet Det europeiske folkepartis gruppe.
Bendt Bendtsen er kommandør av 1. grad av Dannebrogordenen fra 2008 og er også tildelt Den aztekiske ørns orden, Eikekroneordenen, Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden, Kroneordenen, Nordstjerneordenen, Stara Planina-ordenen og Sydkorsordenen.
Espen Andersen Bråthen
Espen Andersen Bråthen (født 1983 i Norge) er en norskfødt dansk massemorder. Han er dømt for massedrapet på Kongsberg, hvor han drepte fem og skadet tre personer den 13. oktober 2021. Bråthen ble varetektsfengslet den 15. oktober 2021 med brev- og besøksforbud, samt full isolasjon og medieforbud den første måneden.
Rettssaken etter massedrapet på Kongsberg begynte den 18. mai 2022, og ble avsluttet den 8. juni 2022. Rettssaken foregikk i Hokksund tingrett. Den 24. juni 2022 ble det offentliggjort at Espen Andersen Bråthen er dømt til tvungent psykisk helsevern. Dommen ble forkynt til Bråthen ved Dikemark sykehus, et psykiatrisk sykehus som befinner seg i Asker i Viken.
Bakgrunn
Espen Andersen Bråthen ble født i Norge til en norsk far og dansk mor. Han er dansk statsborger, men har vært bosatt i Kongsberg kommune. I barndommen besøkte han flere ganger familien i Danmark.
Xiphiopsylla poggii
Xiphiopsylla poggii er en art som hører til ordenen lopper (Siphonaptera). Som andre lopper er de parasitter som lever i bolene eller reirene til varmblodige dyr. Lopper regnes til de vingede insektene til tross for at alle artene er helt vingeløse.
Espen Andersen Bråthen
Utdannelse og helsehjelp
Han ønsket å bli kokk og gikk kokkelinjen på videregående skole, han fikk lærlingplass på en restaurant i Kongsberg. Etter å ha vært kokkelærling i ett års tid da han var rundt 18 år gammel sluttet han å møte opp på restauranten. Bråthens psykiske utfordringer ble stadig verre, han isolerte seg fra venner og var i kontakt med det psykiske helsevesenet og institusjoner i flere år.
Xiphiopsylla poggii
Liv og utvikling
I alle fall noen av artene er knyttet til gnagere som lever i høylandet i Afrika.
Espen Andersen Bråthen
Utdannelse og helsehjelp
Bråthen ble innlagt ved en psykiatrisk akuttavdeling i 2017 og 2019, og ble senere overført til andre behandlingstilbud. Han ønsket derimot ikke helsehjelp de siste to årene før massedrapet på Kongsberg. Det ble konkludert av Statsforvalteren i Oslo og Viken at Bråthen fikk forsvarlig helsehjelp. Det ble ikke funnet at fastlege hadde opptrådt uforsvarlig, men det var derimot forhold ved helsehjelpen fra spesialisthelsetjenesten som kunne ha vært bedre. Avvikene fra god praksis var ikke så store at de brøt med krav til faglig forsvarlighet ifølge statsforvalteren.