cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Megadytes
En utdødd kjempe?
Arten Megadytes ducalis er den største kjente vannkalven, opptil 47 millimeter lang. Lenge var den bare kjent fra typeeksemplaret, som stammet fra en ukjent lokalitet i Sør-Ameria. Nylig ble det funnet noen flere eksemplarer fra Bahia i det sørlige Brasil, men alle disse ble samlet inn på slutten av 1800-tallet og arten har ikke blitt funnet siden. Området der eksemplarene ble samlet inn har senere blitt sterkt forandret av menneskelig aktivitet, og arten blir antatt å være utdødd. Det er likevel mulig at den kan overleve da det ikke har blitt lett spesifikt etter den i området, og arter i denne slekten tross sin store kroppsstørrelse kan være forholdsvis vanskelige å finne - de svømmer såpass godt at de vanligvis unngår å bli fanget av den type håver som er vanlig å bruke til innsamling av vannsinsekter.
Sigfrid Axel Nylander
Nylander ble født i Gävle i Sverige som sønn av Emil Salomon Nylander og Hedvig Katarina. Han utdannet seg som ingeniør og immigrerte til Norge i 1917. Han gikk inn i Nasjonal Samling i 1934. Senere ble han utnevnt til leder for Nasjonal Samlings Transportkontor.
Det var Nylander som utarbeidet «Spørreskjema for jøder i Norge», som ble brukt til å registrere alle jøder i Norge i 1942. Han fikk trykket totalt 12,000 eksemplarer, og hver jødisk person skulle fylle ut tre eksemplarer, som gikk til Sikkerhetspolitiet, NS' statistiske kontor og stedets politimester.
Han ble gift i 1919 med Inger Therese (f. Sonne) (1898–1975).
Høysommer
Høysommer er en film fra 1958 av den norske regissøren Arild Brinchmann. Skuespilleren Jørn Ording skrev manus til filmen på grunnlag av Cora Sandels novelle «Nina» fra 1949.
Handling
Filmen forteller en kjærlighetshistorie, og handler om Rasmus, som etter å ha mislykkes som maler har trukket seg tilbake fra sivilisasjonen som fyrvokter-assistent på en avsidesliggende øy. En dag oppdager han en drivende robåt med en svært medtatt og bevisstløs ung kvinne i. Etter å ha fått liv i henne, oppdager han at hun har forsøkt å ta sitt eget liv med gift. Alle ytre kjennetegn tyder på at hun er en rik bydame, og når hun blir etterlyst i radioen, viser det seg at hun heter fru Nina Berg og har adresse Huk Aveny, Bygdøy.
Rasmus vil straks melde fra til politiet, men kvinnen trygler han om å vente med det og la henne få bli til hun kommer litt til krefter. Han føyer henne i det gjentatte ganger, dog med store samvittighetskvaler. Etter hvert lar han seg bedåre og fascinere av denne vakre, sjarmerende og ansvarsløse, men tilsynelatende ulykkelige kvinnen, og det oppstår et stormende kjærlighetsforhold. Nå ønsker han bare at hun skal melde seg, gjøre opp med mannen sin, og så komme tilbake, men hun insisterer på å leve ut forelskelsen uten tanke på omverdenen eller på framtiden.
Etter noen stormende dager eller uker dukker en dag mannen opp i sin store lystjakt. Han snakker til Nina som til et uskikkelig barn, og det kommer fram at det langt fra er første gang at noe liknende har skjedd. Han forteller henne også at hun ganske snart vil komme til å savne en del av de livets goder som han er i stand til å gi henne, og at hun derfor nok snart vil vende tilbake som hun har gjort før. Etter at han har dratt sin veg, virker det som om fortryllelsen er brutt, og ingenting blir som før.
Om filmen
Mens Cora Sandels novelle foregikk på et falleferdig småbruk langt til skogs, har Brinchmann og Ording valgt å legge handlingen til kysten. Urda Arneberg gjør en stor rolle som den ustadige og uansvarlige Nina. Jørn Ording og Ola Isene gjør også en solid innsats som Rasmus og herr Berg, og Lalla Carlsen dukker opp i en mindre rolle. Gunnar Sønstevold har komponert musikken, og sjeffotograf er Gunnar F. Syvertsen. Filmen er produsert av Øyvind Vennerød for selskapet Contact Film. Den har en spilletid på 95 minutter.
Filmen var Arild Brinchmanns andre og siste spillefilm, før han gikk over til TV-mediet. Den er godt klipt, med en fin personregi og replikker som virker mindre teatralske enn mye annen norsk film fra samme tid. Høysommer er en av de norske filmene fra 1950-tallet som har vist seg å ha varig verdi.
Final Destination
Final Destination er en amerikansk skrekkfilm-serie distribuert av New Line Cinema.
Alle filmene har en protagonist som har en forutanelse om en forferdelig ulykke som vil drepe veldig mange mennesker, inkludert hovedpersonen selv. Hovedpersonen og flere andre mennesker flykter før denne ulykken skjer, nøyaktig slik som hovedpersonen forutså. De som kommer seg unna begynner deretter å dø en etter en i forskjellige bisarre ulykker. Filmene er annerledes enn andre skrekkfilmer ved at "skurken" i filmen ikke er den stereotypiske morderen, monsteret eller demoner. Det er Døden selv, som en sjelden gang blir sett som en flyktig skygge, som manipulerer verden på forskjellige dødelige måter med den hensikt å få tak i dem som på en eller annen måte har klart å unnslippe sin skjebne.
Final Destination (2000)
Alex Browning (Devon Sawa) går på high school og skal på klassetur til Paris sammen med resten av klassen sin og noen lærere. Flyet de skal ta har betegnelsen Flight 180. Før take-off får Alex en forutanelse om at flyet vil eksplodere i luften slik at alle ombord mister livet. Når hendelser fra hans visjon begynner å skje i virkeligheten, prøver han å stoppe flyet. Dette fører til at en håndfull passasjerer går av flyet før det letter: Clear Rivers (Ali Larter), Carter Horton (Kerr Smith), Billy Hitchcock (Seann William Scott), Valerie Lewton (Kristen Cloke), Terri Chaney (Amanda Detmer), og Tod Waggner (Chad Donella). Flyet eksploderer nøyaktig slik Alex forutså. Tod dør i en bisarr ulykke bare en måned senere, og de overlevende mistenker at de aldri var ment å overleve flyturen. De begynner å dø en etter en, og de resterende må prøve å unngå døden. Seks måneder senere er Alex, Clear og Carter i Paris, og de tror at de endelig har klart å unngå døden. Men Carter blir drept da han blir knust av et gigantisk neonskilt, noe som betyr at Døden ikke har skrinlagt sin opprinnelige plan.
Final Destination 2 (2003)
Ett år etter eksplosjonen av Flight 180 får Kimberly Corman (AJ Cook) en forutanelse om en bilkollisjon på motorveien Route 23, der mange mennesker vil miste livet. Hun sitter i en bil sammen med sine tre beste venner, Shaina, Dano og Frankie, men på grunn av Kimberleys visjon snur de bilen. Dette stopper også Thomas Burke (Michael Landes), Eugene Dix (TC Carson), Rory Peters (Jonathan Cherry), Kat Jennings (Keegan Connor Tracy), Nora og Tim Carpenter (Lynda Boyd og James Kirk), Evan Lewis (David Paetkau), og den gravide Isabella Hudson (Justina Machado) fra å kjøre videre på motorveien. Plutselig blir visjonen hennes en realitet da en stor lastebil som frakter tømmer forårsaker en masse-kollisjon. Like etter ulykken hører Kimberly om Flight 180, og hun slår seg sammen med Clear, den eneste overlevende etter flyulykken ett år tidligere, i et forsøk på å redde de som overlevde ulykken på motorveien.
Final Destination 3 (2006)
Denne filmen finner sted seks år etter Flight 180, og fem år etter ulykken på Route 23. Wendy Christensen (Mary Elizabeth Winstead), som er elev på McKinley High School, besøker en fornøyelsespark sammen med vennene sine, Kevin, Julie, Jason og Carrie. Wendy og vennene skal prøve en berg-og-dal-bane, og hun får en forutanelse om at det vil skje noe fryktelig. Wendy får panikk og går ut av køen sammen med flere andre. Bare noen få minutter senere, inntreffer katastrofen. Et par dager senere forteller Kevin om da Flight 180 eksploderte, og han hevder at de som kom seg ut av berg-og-dal-banen vil dø, akkurat som Alex og vennene hans gjorde. De overlevende begynner å dø i forskjellige merkelige ulykker, men Wendy, Kevin og Julie tror de klarer å lure døden. Men fem måneder senere mister de alle sammen livet når t-banen de sitter på sporer av og krasjer.
The Final Destination (2009)
Filmens handling utspiller seg ti år etter Flight 180, ni år etter Route 23, og tre år etter berg-og-dal-banen. Nick O'Bannon (Bobby Campo) har en forutanelse om at flere racerbiler vil krasje, og han overtaler vennene sine og flere tilskuere til å forlate stadion, før ulykken inntreffer. Nok en gang blir de overlevende senere drept i forskjellige bisarre ulykker. Unntaket er Janet, som blir reddet bare minutter før hun egentlig skulle dødd, takket være Nick og hans visjoner. Deretter får Nick en ny forutanelse om en katastrofal eksplosjon ved et kjøpesenter, som han klarer å stoppe. Dette gjør at de gjenværende overlevende tror at de endelig har klart å unngå døden. To uker senere innser Nick at han og de to andre befinner seg nøyaktig der Døden vil at de skal være, og alle tre blir drept av en løpsk semitrailer som krasjer inn i en kafé.
Final Destination 5 (2011)
Sam Lawton (Nicholas D'Agosto) er på firmatur med flere kolleger. Han får en forutanelse om at bro vil kollapse. Visjonen hans blir virkelighet, og Sam klarer å redde noen kolleger, deriblant Molly, Nathan og Peter. Deres eneste mulighet til å overleve er å drepe noen som kan ta deres plass hos Døden. Nathan får leve da han ved et uhell forårsaker at en kollega dør i en ulykke. Peter prøver å drepe Molly, siden hun overlevde i stedet for kjæresten hans som også var med på turen. Men Sam dreper Peter, og deretter går han ombord et fly som skal til Paris. Dette flyet viser seg å være Flight 180 (fra Final Destination 1), og Sam dør. Deler av flyet faller ned over New York City og havner i en bar, og dreper Nathan som tidligere drepte en kollega ved et uhell. Det viser seg at kollegaen han drepte hadde en blodpropp i hjernen, så han ville dødd snart uansett.
Stein Lier-Hansen
Stein Øyvind Lier-Hansen (født 1955) er en norsk organisasjonsleder og politiker. Tidligere statssekretær (Ap) i Miljøverndepartementet, og generalsekretær i NJFF. Han har vært administrerende direktør i bransjeorganisasjonen Norsk Industri siden 2006.
Han har skrevet Jegerprøveboka sammen med Bjørn Wegge. Boka brukes i jegeropplæringen, og har kommet i flere opplag og utgaver siden 1983. Stein Lier-Hansen er opprinnelig fra Rjukan. Hans far, Knut Lier-Hansen, var aktiv i motstandsbevegelsen under den tyske okkupasjonen av Norge og deltok i senkingen av DF «Hydro».
Kubair
Kubair (basjkirsk: ҡобайыр, russisk: кубаи́р) er en episk sjanger, unik for basjkirsk folklore, som stammer fra det 14. århundre. Kubairfortellingen er kort og består ofte av seks til 24 strofer som tradisjonelt blir akkompagnert til dumbura og mer sjelden til kurai.
Psyche (entomologisk tidsskrift)
Psyche er et entomologisk tidsskrift som ble etablert i 1874 av Cambridge Entomological Club.
Nicola Wilson
Nicola Wilson (født 1. oktober 1976) er en britisk rytter, som spesialiserer seg i feltritt. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun tok sølv i lagkonkurransen.
Psyche (entomologisk tidsskrift)
Tidsskriftet har blitt publisert siden 1874, med et opphold fra 1995 til 2000. I 2007 ble tidsskriftets eierskap overført til Hindawi Publishing Corporation. Et år senere ble tidsskriftet gjort om til open access.
Kjente forskere som har publisert artikler i Psyche er blant andre Nathan Banks, Ralph Vary Chamberlin, Arthur M. Chickering, Horace Donisthorpe, Bert Hölldobler, Robert R. Jackson, Herbert Walter Levi, Vladimir Nabokov, Norman I. Platnick, Embrik Strand, William Morton Wheeler og Edward O. Wilson.
Historie
Samuel Hubbard Scudder, som senere ble den første redaktøren av Science, foreslo å starte et «organ for Cambridge Entomological Club» på selskapets fjerde møte. B. P. Mann ble tidsskriftets første redaktør. Artiklene fokuserte på anatomi, biologisk entomologi, samt å sette opp en bibliografisk indeks over alt som hadde blitt skrevet om entomologi i Nord-Amerika.
Nettutgaver
Nesten alle numre, som tilsammen inneholder mer enn 5,000 artikler, har blitt skannet og tilgjengeliggjort på nettet som PDF-filer.
Navn
Tidsskriftets navn kommer fra det greske ordet for sommerfugl.
Mercedes Pérez
Mercedes Pérez er navnet til flere personer:
Psyche
Psyche kan referere til:
Lycomedes ohausi
Lycomedes ohausi er en bille som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). De blir plassert i underfamilien hornbiller (Dynastinae).
Utseende
En middelsstor (gjerne 25-30 millimeter), kraftig, matt lysbrunlig hornbille. Kroppen er kledt med gulgrå bestøvning og blir derfor ganske matt, også beina er kledt med bestøvning. Hannene har et båndaktig, oppoverbøyd horn i pannen som danner en klype mot et rett oppstående horn midt på fremkanten av pronotum, dette er høyt og rett. Hornet i pannen er kløvd i spissen, hos denne arten er det forholdsvis langt. Hunnen har pronotum grovt og kraftig punktert, men mangler horn. Dekkvingene er brede.
Levevis
Disse artene finnes helst i litt høyereliggende (1000-2000 meter over havet) tropiske skoger langs Andesfjellene. Larvene lever i strølaget på bakken. De voksne billene kommer av og til til lys om natten.
Utbredelse
Arten lever i Ecuador.
Cozy Powell
Cozy Powell, egentlig Colin Flooks, (født 29. desember 1947 i Cirencester i Gloucestershire, død 5. april 1998 ved Bristol) var en britisk trommeslager.
Han startet karrieren på 1960-tallet i The Ace Kefford Stand. Andre grupper var Rainbow, Black Sabbath, Michael Schenker Group og Whitesnake. Han ga ut et album sammen med Keith Emerson og Greg Lake, som en annen P i ELP enn Carl Palmer. Han hadde flere gjesteopptredener hos blant andre Jeff Beck Group, Brian May, Yngwie Malmsteen og Gary Moore. Powell ga ut fem soloalbum, samt ett samlealbum.
Powell omkom i en bilulykke i dårlig vær ved Bristol. Dette skjedde på et tidspunkt da han og Ritchie Blackmore arbeidet med en gjenforening av Rainbow med Rising-besetningen. Powell har flere ganger blitt kåret som verdens beste trommeslager; han var kjent for sin evne til å kombinere tungt trommespill med en svært rask teknikk.
Ungdoms-VM i fotball for menn 1979
Ungdoms-VM i fotball for menn 1979 ble arrangert i Japan i 1979.
Marcos
Marcos har flere forskjellige betydninger:
Irena
Irena er en variant av kvinnenavnet Irene, som kommer fra det greske navnet Irini (Ειρηνη) og betyr «fred». Navnet skrives Ирена på serbisk.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Eksterne lenker
Irena
Lesosibirsk
Lesosibirsk (russisk: Лесосиби́рск) er en by i Krasnojarsk kraj i Russland. Den ligger ved elva Jenisej, rundt 250 km nord for Krasnojarsk. Innbyggertall: 65 374 (folketelling 2002)
Atrå
Atrå er en bygd i Tinn kommune i Telemark med omkring 300 innbyggere. Bygda ligger ved nordre enden av Tinnsjøen, der Gjøystdal og Gausetdalen møtes. Elven Gøyst renner gjennom bygda før den munner ut i Gjøystoset i Tinnsjøen.
Atrå har fra gammelt av vært kirkebygd. Den nåværende Atrå kirke ble innviet i 1836, som erstatning for den gamle stavkirken som ble bygget omkring 1180, men ble etterhvert i så dårlig stand at den ble revet i 1833. Portalen av kirken står nå utstilt på Historisk museum i Oslo.
Idag har Atrå barnehage, barne- og ungdomsskole, idrettshallen Atråhallen og dagligvareforretning. Avstanden til kommunesenteret Rjukan er 25 km.
Bolesølje
Bolesølje er en sølje med «boler» eller opphøyde ringer er festet i ring på en bunnplate. Betegnelsen kommer fra gammelnorsk bola som kan bety «kul», «kuv» eller «knapp».
I jordfunn fra middelalderen er bolesøljer funnet både i Norge og i de gamle norske landskapene Båhuslen og Jemtland. Men hovedtrekkene i de støpte bolesøljene med figurmotiver kjennes også fra kontinentet som i et hengesmykke med Limogesemalje eller på en skulptur i domkirken i Meissen.
I eldre tid har støpte bolesøljer vært brukt over større deler av landet, og Rikard Berge mener mange av de støpte bolesøljene med billedmotiver kan være laget av bergensgullsmeder. I 1700- og 1800-årene kjenner vi først og fremst bruk av bolesøljer i Telemark og Aust-Agder. Her ble bolesøljer med filigran svært populære utover på 1800-tallet og det var mange lokale produsenter. I andre halvdel av 1800-årene og utover på 1900-tallet ble det også produsert bolesøljer og annet draktsølv i Kristiania, og til de store verkstedene hos Tostrup og David Andersen ble det rekruttert sølvsmeder fra Setesdal og Telemark til denne produksjonen.
Sveinung Lund som har laget mange bolesøljer med filigran fortalte at en bolesølje er sammensatt av fra 400 til 700 håndlagede enkeltdeler, og i artikkelen Sylvsmeden Eivind G. Tveiten beskriver Aagot Noss hvordan den lages.
Major Isidoro
Major Isidoro er en kommune i delstaten Alagoas i nordøstregionen av Brasil.
Alania (kongedømme)
Alania var et kongerike i middelalderen opprettet av Iranske alanere (forfedrene til dagens ossetere) som blomstret i Nord-Kaukasia og omfattet omtrent dagens russiske region Tjerkessia og dagens republikk Nord-Ossetia. Riket varte fra 700- eller 800-tallet og fram til det ble ødelagt av de mongolske invasjoner i 1238-1239. Dets hovedstad var Maghas og den kontrollerte den vitale handelsruten Silkeveien gjennom Darialpasset (også kalt for det kaukasiske passet).
Alanerne var opprinnelig en iransktalende undergruppe av sarmatere. De ble delt i to grupper grunnet hunernes invasjon, en europeisk og en kaukasisk gruppe. Førstnevnte vandret vestover og slo seg sammen med den germansk folkegruppe vandalene, og endte opp i Spania og siden Nord-Afrika hvor de gikk inn og ble en del av andre folk. De kaukasiske alanere bosatte seg på slettene i Nord-Kaukasia ved foten av den store fjellkjeden Store Kaukasus fra kildene til elven Kuban, vest for Darialpasset.
Alania ble en viktig bufferstat under krigene mellom Det bysantinske rike og invaderende islamske arabere på 700-tallet. Theofanes bekjenneren, en bysantinsk geistlig, har etterlatt en redegjørelse av Leo III reise til Alania tidlig på 700-tallet. Leo reiste over fjellpasset og inngikk en allianse med alanerne, men ble forhindret å reise tilbake til Konstantinopel. Etter flere opplevelser i Nord-Kaukasia klarte Leo komme seg ut av sin vanskelige situasjon og tilbake til den bysantinske hovedstaden. Etter at khazarers rike falt sammen søkte Alania jevnlig beskyttelse hos de bysantinske og georgiske herskerne. Det var jevnlig med georgiske misjonærer i Alania og alanske soldater ble jevnlig benyttet av herskerne i Georgia i kampen mot de muslimske naboene. På slutten av 1230-tallet ble alle de kristne statene, Alania, Georgia, og Vladimir-Suzdal, invadert av mongolske erobrere. Krigene mot den muslimske Timur Lenk på 1300-tallet påførte Alania det endelige nederlag og tynnet ut landets befolkning. De som ikke ble drept eller gjort til slaver av mongolene og Timurs soldater, brøt ut i tre grupper. En gruppe trakk seg opp i fjellene og ble opprinnelsen til to ossetiske folkegrupper. En annen gruppe forflyttet seg inn i det østlige Europa og bevarte sitt språk og kultur som jassikfolket fram til 1400-tallet. Den tredje gruppen ble tatt opp i den mongolske horde og forsvant fra historien.
I de siste år av Sovjetunionens eksistens steg nasjonalfølelsen i de ossetiske republikkene, og i 1994 ble navnet Alania offisielt tatt inn i tittelen «Republikken Nord-Ossetia-Alania».
Vannsøyle
Vannsøyle er et begrep som brukes for å angi hvor høyt trykk med vann et stykke stoff (telt, jakke, bukse eller lignende) tåler før vannet trenger igjennom, og angis som regel med enhet meter H2O (mH2O) eller millimeter H2O (mmH2O). Mer presist angir enheten hvor høyt vanntrykk stoffet tåler. Trykket øker dess lengre man går ned under vannoverflaten («høyere vannsøyle»).
Klær
Vanntetthet på klær måles som regel i mmH2O. Ulike produsenter opererer med ulike definisjoner på hva som tilsvarer «vanntett» eller bare «vannavvisende», men tall på hvor mange mmH2O gir et bedre og mer direkte sammenligningsgrunnlag ettersom dette testes i laboratorier i henhold til internasjonale testmetoder.
En vannsøyle på tekstiler på 3000 mmH2O eller høyere regnes som vannavvisende.
På klær bør man over 15,000 mmH2O for å kunne regne plagget som vanntett, mens det for et telt kan holde med 1500 mmH2O.
Annen bruk
Vannsøyle kan også brukes som et mål på vanntrykk, særlig innen fluidmekanikk, og kalles da av og til fallhøyde (engelsk Hydraulic head). Enheten er da som regel meter H2O (mH2O) (internasjonalt), eventuelt meter vannsøyle (mVs) på norsk. Måleenheten blir blant annet benyttet i Sivilforsvaret, hvor det brukes følgende, ikke presise, definisjon:
(Dette er en praktisk avrunding, mens i realiteten tilsvarer 10 meter vannsøyle omtrent 0,981 bar.)
VM i langdistanseduatlon 2007
VM i langdistanseduatlon 2007 (verdensmesterskapet i langdistanseduatlon) ble arrangert i Richmond i USA i 2007.
Duatlon er en variant av triatlon, men uten svømming.
Sommer-OL 2012
Londons kandidatur ble frontet av den tidligere friidrettsutøveren Sebastian Coe og Londons daværende borgermester Ken Livingstone, og London ble valgt som vertsby den 6. juli 2005 under IOK-konferansen i Singapore. London ble med dette den første byen til å arrangere OL tre ganger, etter tidligere å ha arrangert lekene i 1908 og 1948.
Anleggsarbeidene i forkant av lekene innebar betydelige utbygginger, med ambisjoner om bærekraftig utvikling. Et viktig anlegg var en ny 200 hektar stor olympisk park som ble bygget på et tidligere industriområde i Stratford i Øst-London. Lekene benyttet seg også av arenaer som allerede eksisterte før søknaden.
Norge dro fra London med fire medaljer (to gull, ett sølv og en bronse) og gjorde sitt dårligste OL siden Sommer-OL 1972. Blant medaljevinnerne var Eirik Verås Larsen, som også tok gull under Sommer-OL 2004, og Bartosz Piasecki, som vant Norges første medalje i fekting noensinne. Kvinnelandslaget i håndball forsvarte gullet fra Beijing, etter å ha slått Montenegro i finalen. Bronsemedaljen ble vunnet av landeveissyklisten Alexander Kristoff. Andre norske utøvere som var nærme medalje, var blant annet Thorkildsen og Tufte, og mellomdistanseløperen Henrik Ingebrigtsen.
Valg av vertsby
Ved innleveringsfristen for søknadene, 15. juli 2003, hadde ni byer sendt bud for å arrangere OL i 2012. Disse byene var Havanna, Istanbul, Leipzig, London, Madrid, Moskva, New York, Paris og Rio de Janeiro.
Daværende ordfører i London Ken Livingstone sa at hans indre motivasjon for å initiere og drive lobbyvirksomhet for byens søknad, var å utvikle den østre delen av London, som var blitt forsømt i over tretti år. Den 18. mai 2004 reduserte Den internasjonale olympiske komité (IOK) antall byer til fem etter en teknisk vurdering, med London, Madrid, Moskva, New York og Paris som gjenstående kandidater.
Alle de fem byene leverte sin kandidatsøknad den 19. november 2004, og ble besøkt av IOKs inspeksjonsgruppe i løpet av februar og mars 2005. Paris-budet led flere tilbakeslag under IOKs besøk: en rekke streiker og demonstrasjoner, samt en rapport som kom frem til at Guy Drut, et av de viktigste medlemmene i Paris' team, ville bli anklaget for korrupsjon.
Den 6. juni 2005 utga IOK sine evalueringsrapporter for de fem søkerbyene. Selv om disse rapportene ikke inneholdt noen poeng eller rangeringer, ble evalueringsrapporten for Paris betraktet som den mest positive, tett fulgt av London, men også New York og Madrid fikk veldig positive evalueringsrapporter.
Gjennom hele prosessen ble Paris allment sett på som favoritt til å vinne nominasjonen, spesielt siden dette var byens tredje bud i nyere historie. Opprinnelig ble London sett på som langt bak Paris, men dette gapet ble mindre med utnevnelsen av Sebastian Coe som ny sjef for organisasjonskomiteen (LOGOC) i mai 2004, og i slutten av august 2004 begynte noen rapporter å spå en tett kamp mellom de to byene. I den siste oppkjøringen til den 117. IOC-konferansen i Singapore ble det en tøff innspurtskamp mellom Paris og London, og den 1. juli 2005 svarte Jacques Rogge på spørsmål om hvem vinneren ville bli, at: ''«Jeg kan ikke forutsi det, siden jeg ikke vet hvordan IOK-medlemmer vil stemme, men min magefølelse sier meg at det vil bli svært tett. Kanskje det vil bli en forskjell i stemmegivingen på under ti stemmer, eller kanskje mindre».''
London ble valgt ved avstemning under IOKs 117. sesjon i Singapore 6. juli 2005. Moskva var den første byen til å bli eliminert, fulgt av New York og Madrid. Ved utgangen av avstemningens fjerde runde vant London retten til å bli vertskap for Sommer-OL 2012 med 54 stemmer, fire flere enn Paris. Feiringen i London ble kortvarig og ble overskygget av terrorangrepet på Londons transportsystem mindre enn 24 timer etter kunngjøringen.
Etter tildelingen
London organisasjonskomité for OL (LOCOG) ble opprettet for å overvåke planleggingen av lekene etter at de vant tildelingen, og holdt sitt første styremøte den 3. oktober 2005. Utvalget, ledet av Sebastian Coe, var ansvarlige for å implementere og gjennomføre lekene,, mens Olympic Delivery Authority (ODA), som ble opprettet i april 2006, hadde ansvaret for byggingen av arenaer og infrastrukturen i London.
Government Olympic Executive (GOE), en enhet innen avdeling for kultur-, media- og sports-departementet, var regjeringens organ for koordineringen av OL. GOE rapporterte gjennom departementets faste sekretær til Jeremy Hunt, som var OL-minister. De fokuserte på kontroll av lekene, programmet til lekene, samt for etterbruken. Organisasjonen var også ansvarlig for tilsyn av 9,3 milliarder £ som kom fra offentlig støtte.
I august 2011 oppsto det sikkerhetsbekymringer på grunn av opptøyene i England den måneden, og noen få land uttrykte frykt over sikkerheten til lekene, på tross av IOKs forsikring om at opptøyene ikke ville påvirke OL.
IOK fullførte sitt tiende og siste besøk til London i mars 2012. De konkluderte med at «London er klar til å arrangere verden i sommer».
Finansiering
Kostnadene for å arrangere lekene var separert fra kostnadene for å bygge nye arenaer og infrastruktur. Selve arrangeringen var privatfinansiert, mens utbyggingen av arenaene ble finansiert via det offentlige.
Krøllen (Oslo)
Krøllen eller Stabellkroken var et smug som gikk fra det som nå er Egertorget, til Lille Grensen, omtrent parallelt med Tostrupgården.
Sommer-OL 2012
Transport
Londons kollektivtransport var en del av budet som scoret dårlig i IOKs første evaluering, men organisasjonskomiteen følte likevel at forbedringene de gjorde var gode nok. Transport for London (TfL) gjennomførte en rekke forbedringer i forberedelsene til 2012, herunder utvidelse av London Overgrounds East London-linjen, oppgraderinger av Docklands Light Railway og North London Line, samt kjøp av et nytt «Javelin»-høyhastighetstog. I tillegg ble plattformene på Stratford stasjon midlertidig hevet for å passe til Javelin-togene. Ifølge Network Rail ville 4000 tog kjøre under lekene, og med lengre tog enn til vanlig.
Krøllen (Oslo)
Smuget forsvant da det som nå er Karl Johans gate, og som tidligere het Østre Gade, ble opparbeidet vestover mot Slottet.
Sommer-OL 2012
Transport
TfL foreslo også bygging av en taubane til 25 millioner pund over Themsen, kalt «Emirates Air Line», for å koble sammen arenaene som skulle brukes under OL. Den sto ferdig like før lekene startet, og krysser elva mellom Greenwich Peninsula og Royal Docks, for å kutte reisetiden mellom O2 Arena og Excel Arena. Under OL gikk den hvert 30. sekund og tok opptil 2500 passasjerer i timen.
Randsfjordbanen
Randsfjordbanen var anlagt som jernbane fra Drammen via Hokksund, Vikersund, Tyristrand, Hønefoss, Hen, Eggemoen til Randsfjord stasjon i sørvestenden av Randsfjorden ved Jevnaker i Viken, med sidespor fra Hokksund til Kongsberg. Hovedlinjen ble åpnet 1868, sidelinjen til Kongsberg i 1871 og sidelinjen fra Vikersund til Krøderen (Krøderbanen) i 1872. Banen var opprinnelig smalsporet (1067 mm), og den ble utvidet til normalspor i 1909.
Sommer-OL 2012
Transport
Den opprinnelige planen var at 80 % av utøverne skulle ha mindre enn 20 minutter transporttid til sin øvelse, og 93% av dem mindre enn 30 minutter reisetid. Den olympiske parken skulle ha totalt ti separate toglinjer, noe som gjorde at den kunne ta opptil 240 000 passasjerer per time. I tillegg planla LOCOG at 90 % av arenaene skulle ha tre eller mer typer offentlig transportmidler tilgjengelig.
Randsfjordbanen
Fra Drammen er det forbindelse til Oslo med Drammenbanen og til Vestfoldbyene, Porsgrunn og Skien med Vestfoldbanen. Fra Hokksund er det forbindelse med Sørlandsbanen i retning Kongsberg og videre til Kristiansand og Stavanger. I Vikersund greiner den nedlagte Krøderbanen av, mens på Hønefoss greiner Roa-Hønefossbanen av mot nordøst og Bergensbanen mot nordvest. Ved Hen stasjon greinet den nedlagte Sperillbanen av mot nord.
Sommer-OL 2012
Transport
Olympic Route Network var av TfL opprettet som en veiforbindelse mellom alle de olympiske arenaene som lå innenfor London. Mange av disse veiene inneholdt også spesielle «OL-felter» som var merket med de olympiske ringene og som var reservert for bruk av OL-utøvere, funksjonærer og andre VIP-er under lekene. Opprettelsen av disse kjørefeltene i midten av juli førte til forvirring fra pendlere, som feilaktig trodde at de olympiske restriksjonene allerede hadde tatt effekt (de skulle tre i kraft 27. juli). A4 opplevde trafikkorker på grunn av sjåfører som unngikk disse, og likeledes på en del av Southampton Row, der de eneste veiene som var tilgjengelige i én retning, var de olympiske kjørefeltene og kollektivfeltet.
Randsfjordbanen
Etter anleggelsen av Sørlandsbanen fra 1920, inngår linjen Drammen-Hokksund-Kongsberg i denne, slik at Randsfjordbanen regnes å ha sitt startpunkt i Hokksund. I dag er det kun linjen Hokksund-Hønefoss som har regulær trafikk med togene Oslo-Bergen, som går over Randsfjordbanen selv om Roa–Hønefosslinjen er kortere.
Sommer-OL 2012
Transport
Det ble også uttrykt bekymringer med tanke på logistikken av tilskuere som skulle reise til øvelsene utenfor London. Spesielt seileøvelsene ved Portland hadde ingen direkte forbindelser til motorveier, og de lokale veiene var overbelastet av turisttrafikk om sommeren. Det ble imidlertid bygget en avlastningsvei til 77 millioner pund som åpnet i 2011 og binder sammen Weymouth og Dorchester.
Randsfjordbanen
Historikk
Den 11. juni 1863 vedtok Stortinget med 65 mot 44 stemmer å bygge banen. Den 31. oktober 1866 ble første del av strekningen åpnet. Den knyttet Vikersund og Drammen sammen. Den 1. desember 1867 ble så Skjærdalen på Tyristrand knyttet til strekningen. Etter hvert ble også arbeidene med å bygge en jernbanestasjon på Hønefoss ferdig, og den 12. oktober 1868 kunne toget rulle helt fra Drammen til Randsfjord stasjon ved Randsfjorden. Randsfjordbanen var den femte jernbanestrekningen i landet.
Sommer-OL 2012
Transport
TfL opprettet en kampanje og nettside, «Get Ahead of the Games», for å bidra til å gi informasjon knyttet til transport under OL og paralympics. Gjennom kampanjen oppfordret TfL også til bruk av sykkel som transportmiddel under lekene, til tross for at noen innbyggere protesterte og hevdet at det ville bli farligere å sykle i London på grunn av OL-feltene.
Randsfjordbanen
Historikk
Sidelinjene til Kongsberg åpnet 10. november 1871, til Krøderen 28. november 1872, og Sperillbanen kom i drift 2. august 1926. Persontrafikken på Krøderbanen ble lagt ned 19. januar 1958 og banen er nå museumsjernbane.
Kuno von Westarp
Greve Kuno von Westarp (født 1864, død 1945) var en tysk konservativ politiker.
Sommer-OL 2012
Frivillige
Ubetalte frivillige kjent som «Games Makers» utførte en rekke oppgaver før og under lekene.
Kuno von Westarp
Fra 1913 til 1918 var Westarp formann for det konservative partiet i Riksdagen. I 1918 hørte han til grunnleggerne av Deutschnationale Volkspartei (DNVP). Fordi hans planer om et kandidatur for Heinrich Brüning ikke oppnådde støtte i partiet, og fordi den antirepublikanske fløyen under Alfred Hugenberg i stadig større grad vekket hans mishag, trådte han ut av partiet. I 1930 deltok han i grunnleggelsen av Konservative Volkspartei (KVP), som han satt i Riksdagen for frem til 1932. Westarp var medlem av Riksdagen mellom 1908–1918 og 1920–1932.
Randsfjordbanen
Historikk
I 1909 ble det bygget ny trasé for Bergensbanen fra Hønefoss til Roa på østsiden av Randselva med ny stasjon på Jevnaker, ca. 1 km fra den gamle endestasjonen. Den nye stasjonen tok snart over mye av trafikken fordi den hadde en gunstigere beliggenhet i forhold til Hadeland Glassverk og sagbrukene i nærheten. Samme år ble Randsfjordbanen utvidet til normalspor.
Sommer-OL 2012
Frivillige
Et mål på 70 000 frivillige ble satt så tidlig som 2004, og da rekrutteringen fant sted i 2010 var det blitt mottatt over 240 000 søknader. Sebastian Coe sa i februar 2012 at: «Våre frivillige vil bidra med totalt åtte millioner timer frivillig arbeid under lekene, og OL kunne rett og slett ikke kunnet finne sted uten dem».
Randsfjordbanen
Historikk
Randsfjordbanens strekning mellom Drammen og Hønefoss ble elektrifisert i to etapper. Drammen-Hokksund ble elektrifisert i 1929 sammen med Sørlandsbanen ned til Kongsberg. Resten av strekningen opp til Hønefoss var elektrifisert i 1959.
Sommer-OL 2012
Billetter
Arrangørene anslo at det var rundt 8 millioner tilgjengelige billetter tilgjengelige til OL og 1,5 millioner paralympiske leker, og målet til LOCOG var å selge billetter for totalt 400 millioner pund. Det var også noen gratisøvelser som for eksempel maraton, triatlon og landeveissykling, men for første gang i historien ble seileøvelsene billettert. Til slutt ble det solgt mer enn 7 000 000 billetter.
Randsfjordbanen
Historikk
Persontrafikken mellom Hønefoss og Randsfjord ble nedlagt i 1933, gjenopptatt 1944 og endelig nedlagt 26. mai 1968, etter 100 års drift. Øvre del av Randsfjordbanen ble nå en ren godsbane. Linjen ble forkortet ved Bergermoen 1. januar 1981. I 1984 ble skinnegangen på strekningen mellom Bergermoen og Randsfjord fjernet, til fordel for cirka to kilometer gang- og sykkelvei på traséen.
Sommer-OL 2012
Billetter
I Storbritannia varierte billettprisene fra 20 pund for mange arrangementer til 2000 pund for de dyreste plassene ved åpningsseremonien. Det ble gitt gratis billetter til militært personell, og barn ble invitert til å vinne billetter. Også de overlevende og de pårørende fra terrorangrepet i London 7. juli 2005 fikk gratis billetter. I begynnelsen søkte folk om billetter via en nettside fra 15. mars 2011 til 26. april 2011, og det var en enorm etterspørsel, med over tre ganger så mange forespørsler som billetter tilgjengelig. Over halvparten av dem som søkte, fikk billetter, men prosessen ble viden kritisert, siden mer enn 50 % av billettene gikk via trekning, og en stor andel av søkerne ikke fikk billett.
Randsfjordbanen
Historikk
I 2001 ble lokaltrafikken mellom Hokksund og Hønefoss innstilt på grunn av svake passasjertall. I 2003 ble trafikken gjenopptatt, men innstilt igjen i 2004.
Sommer-OL 2012
Billetter
Under lekene ble det klaget på at selv om tusenvis av mennesker ikke fikk billett til øvelsene de ville, var det forsatt tomme seter på enkelte øvelser. Spekulasjoner gikk blant annet på at dette kunne ha å gjøre med at sponsorerne ikke brukte alle sine tildelte billetter.
Randsfjordbanen
Historikk
Siden 4. april 2011 har strekningen Hønefoss–Hen status som skifteområde underlagt Hønefoss stasjon.
Sommer-OL 2012
Nedtelling
Under avslutningsseremonien for Sommer-OL 2008 ble det olympiske flagget formelt overlevert fra ordføreren i Beijing til borgermesteren i London, og en måned senere ble det olympiske og paralympiske flagget heiset utenfor London City Hall.
Logo
Det ble designet to logoer til OL; en til søknadsprosessen, designet av Kino Design, og en annen for selve lekene. Førstnevnte var et bånd med blå, gule, svarte, grønne og røde striper gjennom teksten «LONDON 2012». Sistnevnte, som var utformet av Wolff Olins, ble offentliggjort 4. juni 2007 og hadde en kostnad på 400 000 pund. Den siste logoen var en representasjon av tallet «2012», med de olympiske ringene integrert i nulltallet.
Den offentlige reaksjonen på logoen som ble målt ved en avstemning på BBCs nettside, var stort sett negativ og mer enn 80% av stemmene ga logoen lavest mulig poeng. Flere aviser kjørte sine egne logokonkurranser og viste alternative logoer fra sine lesere. Også flere skribenter fra nyhetsmedia kritiserte logoen.
Dette var første gang den samme logoen ble brukt til både de olympiske og paralympiske leker.
Maskoter
De offisielle maskotene for Sommer-OL 2012 og de paralympiske leker ble avduket 19. mai 2010; dette var andre gang (etter Vancouver 2010) at både de olympiske og paralympiske maskotene ble avduket samtidig. Maskotene, som het Wenlock og Mandeville, var animasjoner som viser to dråper stål fra et stålverk i Bolton. De ble oppkalt Much Wenlock, en by i Shropshire, som arrangerte en forløper for dagens OL, og Stoke Mandeville, en landsby i Buckinghamshire hvor en forløper til de paralympiske leker ble arrangert for første gang. Forfatteren Michael Morpurgo skrev konseptet til maskotene, og det ble også produsert en animasjon til dem.
Chariots of Fire
Filmen «Chariots of Fire» fra 1981, som vant Oscar og viser britisk suksess under friidrett under Sommer-OL 1924, var et gjennomgangstema i kampanjene for lekene. Blant annet ble filmens lydspor spilt under nyttårsfeiringen i London i 2012.
En ny digital versjon av filmen gikk i 2012 på over 100 kinoer over hele Storbritannia, og en versjon ble spilt på teater i London fra 9. mai 2012 til 5. januar 2013. Soundtracket fra filmen ble fremført under lekenes åpningsseremoni av London Symphony Orchestra, dirigert av Simon Rattle. Fremføringen inneholdt også et nummer av komikeren Rowan Atkinson, samt starten av den nevnte filmen. Lydsporet ble i tillegg spilt under hver medaljeseremoni under lekene.
Arenaer
Sommer-OL 2012 benyttet en blanding av nye, eksisterende og historiske anlegg, i tillegg til noen midlertidige anlegg på kjente steder som Hyde Park og Horse Guards Parade. Noen av de nye anleggene vil bli gjenbrukt i samme form som under OL, mens andre ble endret eller flyttet.
De fleste arenaene befant seg i tre soner innenfor Stor-London: en OL-sone, en sone ved Themsen og en sentral sone. I tillegg til disse var det arenaer som av nødvendighet befant seg utenfor London, for eksempel Weymouth and Portland National Sailing Academy på Isle of Portland i Dorset (ca. 200 km sørvest for London), som var arena for seiling. Fotballturneringen ble avholdt på flere stadioner rundt om i Storbritannia: i Coventry, Cardiff, Newcastle, Manchester og Glasgow. Arbeidet med arenaene startet i desember 2006, da en idrettshall i Eton Manor ble revet, og det siste anlegget – utøvernes deltagerlandsby i Portland, ble ferdigstilt i september 2011.
Det var noen problemer knyttet til at de opprinnelige arenaene ikke ble utfordrende nok eller at de ble for dyre. Både landeveissyklingen og terrengsyklingen ble ansett av UCI for å være for enkle, så de ble flyttet til andre steder. Maratonløypen ble også flyttet til The Mall, siden det ville skape store trafikkproblemer hvis man stengte Tower Bridge. North Greenwich Arena 2, som egentlig skulle være arena for badminton og rytmisk gymnastikk, ble for dyr, og disse øvelsene ble flyttet til Wembley Arena.
Det ble avholdt en rekke mesterskap i London i 2011 og 2012 som prøve-OL, blant annet Wimbledon-turneringen 2012. Andre øvelser fikk også sine prøve-OL, som gikk under navnet «London Prepares».
Sikkerhet
Sikkerheten under OL ble ledet av politiet, med 10 000 tilgjengelige tjenestemenn, støttet av 13 500 medlemmer av Storbritannias forsvar. Sjø- og luftstridskrefter, herunder skip som lå i Themsen, Eurofighters og bakke-til-luft missiler, ble også utplassert. Kostnadene for sikkerheten økte fra budsjetterte 282 millioner pund til 553 millioner, og var den største sikkerhetoperasjonen i Storbritannia på flere tiår; blant annet var disse 13 500 personene fra forsvaret mer enn det Storbritannia har utplassert i Afghanistan-krigen. London-politiet og Royal Marines utførte sikkerhetsøvelser som forberedelse til OL den 19. januar 2012, med 50 marine politioffiserer i RIB-er og utrykningsbåter, sammen med opptil 100 militære og et helikopter.
Forsvarsdepartementet delte ut løpesedler til innbyggerne i Lexington-bygningen i Bow, der det ble annonsert at et missilsystem kom til å bli stasjonert på toppen av vanntårnet, noe som bekymret byens innbyggere.
Medaljer
Det ble produsert omtrent 4 700 olympiske medaljer av Royal Mint i Llantrisant til OL. Medaljene ble designet av David Watkins (OL) og Lin Cheung (paralympics). 99 % av gullet, sølvet og kobberet ble donert av Rio Tinto fra en gruve i Salt Lake County i USA, mens den resterende 1 % kom fra en gruve i Mongolia. Hver medalje veide 375–400 gram, hadde en diameter på 85 milimeter og var 7 millimeter tykk, med sporten og disiplinen inngravert på kanten. Forsiden var tradisjonell, og viste den greske seiersgudinnen Nike som steg opp fra Panathinaiko stadion, hvor de første moderne olympiske leker ble avholdt i 1896, med Parthenon i bakgrunnen. På baksiden hadde den lekenes logo, Themsen og en rekke linjer som representerte «en energi av idrettsutøvere og følelsen av å holde sammen». Medaljene ble transportert til hvelvene i Tower of London den 2. juli 2012 for oppbevaring frem til lekene begynte.
Hver gullmedalje ble laget med opp til 92,5 prosent sølv og 1,34 prosent gull, mens resten var av kobber. Sølvmedaljen inneholdt opp til 92,5 prosent sølv, med det resterende av kobber, mens bronsemedaljen hadde en kobberandel på opp til 97 prosent, 2,5 prosent sink og 0,5 prosent tinn. Verdien av materialene i medaljene var ca. 410 pund for gull, 210 pund for sølv og 3 pund for bronse.
Fakkelstafett
Fakkelstafetten til lekene foregikk fra 19. mai til 27. juli 2012. Planene for stafetten ble utviklet i 2010 og 2011, og fakkelbærerne ble annonsert den 18. mai 2011. OL-flammen, som ble tent i Hellas på stafetens første dag, ankom Storbritannia med «flight BA2012» den 18. mai 2012. Stafetten varte i 70 dager, med 66 kvelder med feiring, seks øybesøk og rundt 8000 mennesker som bar fakkelen en samlet strekning på om lag 12 800 km, med start fra Land's End i Cornwall.
Ulikt fakkelstafetten til Sommer-OL 2008 gikk stafetten kun i Storbritannia, med unntak av en dag da den besøkte Dublin den 6. juni. Stafetten hadde fokus på kulturminner, steder og arenaer med sportslig betydning, viktige sportsarrangementer, skoler som var registrert i «Get Set School Network», grønne områder og biologisk mangfold.
Dumfries and Galloway var den eneste regionen i Storbtiannia som hadde fakkelen på besøk to ganger. Til slutt ankom fakkelen Olympiastadion, der en gruppe unge idrettsutøvere som var nominert av gamle OL-helter, løp med fakkelen for å tenne ilden. Disse siste fakkelbærerne var Callum Airlie, Jordan Duckitt, Desiree Henry, Katie Kirk, Cameron MacRitchie, Aidan Reynolds, og Adelle Tracey. Sammen tente hver av dem et kronblad som spredte flammen til 204 kronblader i cauldron, som representerte alle deltakerlandene.
Kalender
Den endelige kalenderen ble publisert den 15. februar 2011.
Åpningsseremoni
Åpningsseremonien ble holdt den 27. juli og ble kalt «Isles of Wonder». Den Oscarvinnende regissøren Danny Boyle var regissør med musikalsk ansvarlig i Rick Smith i bandet Underworld.
Lekene ble offisielt åpnet av Elisabeth II av Storbritannia, sammen med Philip, hertug av Edinburgh. Det var den andre OL som dronningen hadde åpnet, den første i 1976 i Montréal.
Seremonien varte i 3 timer og inneholdt blant annet en kortfilm med dronningen og Daniel Craig som James Bond, og en opptreden av Rowan Atkinson som Mr. Bean.
De musikalske gjestene var blant andre Dame Evelyn Glennie, Mike Oldfield, London Symphony Orchestra, Dizzee Rascal, Arctic Monkeys og Paul McCartney, som fremførte «Hey Jude» som siste nummer.
Seremonien ble overført direkte på BBC One og hadde over 27 millioner seere i Storbritannia, noe som er om lag halvparten av innbyggerne i landet.
Grener
For første gang fikk kvinner delta i boksing, med 36 utøvere i tre forskjellige vektklasser. På grunn av det britiske våpenlovverket måtte det gis en spesiell dispensasjon for å arrangere skyteøvelsene. . Mixed tennis var på det olympiske programmet for første gang siden 1924.
Londons søknad omfattet 28 idretter, på linje med andre nylige sommer-OL, men IOK stemte for å droppe baseball og softball fra lekene i 2012, bare to dager etter at de valgte London som vertsby. Avgjørelsen ble anket, men IOK valgte likevel å droppe idrettene, noe som gjorde at Sommer-OL 2008 ble siste gang det ble konkurrert i softball og baseball i OL. Etter beslutningen om å droppe de to idrettene holdt IOK en avstemning om hvorvidt de skulle erstatte dem. Idrettene som var aktuelle for å komme inn på programmet var karate, squash, golf, rulleskøyter og sjumannsrugby. Karate og squash var de som kom lengst i avstemningen, men fikk ikke nok stemmer til å oppnå to tredjedels flertall.
Selv om demonstrasjonssporter ble droppet etter Sommer-OL 1992, kan man arrangere turneringer for ikke-olympiske idretter under lekene, for eksempel wushu-turneringen under Sommer-OL 2008. Det ble gjort forsøk på å arrangere cricket, og nettball-turneringer parallelt med lekene, men ingen av turneringene var vellykket.
De idrettsgrenene (antall øvelser i parentes) det ble konkurrert i var: • 20px|Badminton Badminton (5)
• 20px|Basketball Basketball (2)
• 20px|Boksing Boksing (13)
• 20px|Bordtennis Bordtennis (4)
• 20px|Bryting Bryting (18)
• 20px|Bueskyting Bueskyting (4)
• 20px|Fekting Fekting (10)
• 20px|Fotball Fotball (2)
• 20px|Hestesport Hestesport (6)
• 20px|Judo Judo (14)
• 20px|Landhockey Landhockey (2)
• 20px|Moderne femkamp Moderne femkamp (2)
• 20px|Roing Roing (14)
• 20px|Seiling Seiling (10)
• 20px|Skyting Skyting (15)
• 20px|Stup Stuping (8)
• 20px|Svømming Svømming (34)
• 20px|Sykling Sykling (18)
• 20px|Synkronsvømming Synkronsvømming (2)
• 20px|Taekwondo Taekwondo (8)
• 20px|Tennis Tennis (5)
• 20px|Triathlon Triatlon (2)
• 20px|Turn Turn (18)
• 20px|Vannpolo Vannpolo (2)
• 20px|Vektløfting Vektløfting (15)
• 20px|Volleyball Volleyball (4)
Avslutningsseremoni
Avslutningsseremonien ble holdt den 12. august og inneholdt blant annet mye flashbacks til britisk musikk med The Who som siste fremfører. Seremonien inkluderte også den tradisjonelle overrekkingen av det olympiske flagg fra Boris Johnson, borgermesteren i London, til Eduardo Paes, borgermesteren i Rio de Janeiro, vertsbyen til Sommer-OL 2016.
[[File:2012 Summer olympics team numbers.svg|thumb|300px|right|Lagstørrelser
Deltakelse
Rundt 10 700 utøvere fra 204 nasjonale olympiske komiteer (NOK) deltok i lekene, noe som gjorde dem til det største multisportsarrangementet i Storbritannias historie etter Sommer-OL 1948 i London og Samveldelekene i 2002 i Manchester.