cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den eritreisk-etiopiske krig
Stillstanden
Diplomatisk sett ble årstiden meget intens mens det rådet stillstand mellom styrkene på de tre frontene. USA og Algerie støttet av OAU, EU og FN forsøkte å få bilegge konflikten med diplomatene Anthony Lake som representerte USA og Ahmed Ouyahia som representerte Algerie, i spissen. Eritrea annonserte 14. juli at de sluttet seg til fredsplanen basert på tre hovedtekster for en avslutning på krigen: enigheten om en rammeplan (the Framework Agreement), den formelle planen (the Modalities) og den tekniske enigheten (the Technical Agreement). Men eritreerne gjorde verden oppmerksom på den kontroversielle deportasjonen av etiopierne med eritreiske pass, og etiopierne reagert ved å sette seg på bakbeina. Forhandlingene ble langvarige og frustrerende for samtidige parter, der begge krigsførende parter gradvis manøvrerte seg om hverandre under kraftige press fra USA, EU, OAU og FN.
Den etiopiske fremferden under forhandlingene på senåret skyldtes statsminister Meles' hensikter om å fremstille Etiopia som et offer for eritreisk aggresjon, og forsøkte å vinne seg ryggdekning internasjonalt sett, men endte opp med å skape sterk frustrasjon med kraftig kritikk mot Etiopia. Et viktig møte fant sted mellom representanter fra begge land i Alger fra 29. april til 5. mai 2000, men uten resultat. Eritrea ønsket at Etiopia også skulle slutte seg til fredsplanen, men Etiopia var av den meningen at eritreerne også måtte slutte seg til den tekniske enigheten som forutsatte en tilbaketrekning fra de omstridte områdene. Eritrea ønsket å gjøre dette først etter at en våpenhvile var innført. Dette ville ikke Etiopia gå med på.
Den amerikanske utsendingen Richard Holbrooke, på vegne av FN, dro til Addis Abeba og Asmara, men oppnådde ikke noe mer etter det siste møtet med Afwerki den 9. mai 2000. Det internasjonale institutt for strategiske studier (IISS) kom med en foreløpig konklusjon at fredsforhandlingene under krigen hadde mislyktes fordi meglerne forsto ikke dybden av konflikten hos ledelsene i begge land. Grensekonflikten var i virkeligheten en kollisjon mellom personligheter, president Afwerki og statsminister Zenawi, som ble trukket inn sentrale interesser knyttet til begge land. Med et så nært forhold i fortiden var krigen blitt meget personlige mellom regjeringene.
I mellomtiden fortsatte krigen med mindre oppblussninger. Et sivilt privatfly, fløyet av en svenske og en brite, av type Learjet 35A, kom ved en feil over grensetraktene, og ble skutt ned av etiopisk luftvern den 28. august. Et mindre slag brøt ut på Tsorona-Zalambessa-fronten den 6. september, etiopierne hevdet de hadde slått tilbake en eritreisk bataljon og påført dem et tap på «90 døde og 120 sårede». På Mereb-Setit-fronten raste et syv timer langt slag ved en mindre elv i området, etiopierne hevdet eritreerne hadde et tap på «335 falne» 23. oktober 1999. På Bure-fronten brøt et mindre slag ut sytti kilometer fra Assab den 23. februar 2000.
I den etiopiske hovedstaden hadde man konkluderte med at det ikke vil være mulig å få en aksepterbar løsning på konflikten så lenge eritreerne okkuperte de omstridte områder med sterke militære styrker. Statsminister Zenawi hadde besluttet seg for å ødelegge det eritreiske militæret, og fra den 4. mai 2000 startet de etiopiske artilleristene en tung beskytning av mål langs de tre frontene. FN reagerte resolutt på dette, og vedtok resolusjon 1298 med embargo mot våpenkjøp av begge land den 17. mai 2000.
Mereb-offensiven
De etiopiske militære planleggerne hadde forstått at en offensiv med frontalangrep på de eritreiske forsvarslinjene samtidig på tre fronter ville være kostbart for de angripende troppene. Spesielt på Mereb-Setit fronten i vest hadde eritreerne utbygd et meget sterkt forsvarssystem, omtalt av pressen som «skyline trenches» (norsk: horisontale skyttergravene) av vestlige journalister. Skyttergravene strakk seg fra bredden av elven Mereb i nordvest, til elven Setit/Tekezze i sørvest i et 100 km stort befestet område med store minefelter og bunkre. Det var ikke mulig å forsere et så formidabelt forsvarssystem uten å risikere store tap og tilbakeslag under en offensiv, dermed skulle man omgå disse forsvarsverkene på flankene. Eritreerne hadde ventet et angrep på Tsorona-Zalambessa-fronten, så etiopierne konsentrerte seg først om Mereb-Setit-fronten mot det vestlige Eritrea i begynnelsen. Strategien den 12. mai for det etiopiske militæret var basert på en knipetangsmanøver fra vest og øst i omgående angrep med et sentralt fremstøt som bandt ned forsvarerne på plassen. For dette formålet ble store styrker trent og utstyrt for hurtig fremrykking over vanskelig terreng mot strategiske posisjoner bak fiendens linjer, man tok med seg forsyninger på transportdyr som muldyr.
Etter en marsj på tre dager rykket de første etiopiske styrkene over den uttørrede elven Mereb mot fjellet Enda Ambas Simon øst for byen Shambuko på det eritreiske forsvarets venstre flanke. Man hadde ikke sikret fjellet med det omkringliggende området, i troen om at det vanskelige terrenget ville forhindre et fiendtlige angrep. Bare en mindre sikringsgruppe på et halvt tusen soldater var stasjonert for å observere grensetraktene over Mereb. 471 ble tatt til fange etter kort motstand av de numeriske overlegne etiopierne, oppgitt for å være på mellom to brigader og opptil 50 000 mann. Deretter var den viktige vegforbindelsen mellom Barentu via Shambuko og Mendefera avskåret, og bare to timer senere stormet de etiopiske troppene nedover veien mot Shambuko, mellomleddet for forsvaret mellom Mereb-Setit-fronten og den strategiske viktige byen Barentu. Samtidig startet frontalangrepet ledeført av et meget voldsomt bombardement med granater og bomber.
Den 12. mai hadde det eritreiske militæret rundt åtte divisjoner på Mereb-Setit-fronten, hvorav en tredjedel som reservetropper og to tredjedeler i forsvarssystemet med skyttergravene sørvest for byen Shambuko. Det skulle være minst 40 000 mann og kvinner (ifølge etiopierne var det 5 500 for hver divisjon) mot trolig opptil 110 000 etiopiske militære. De ble overrasket av det etiopiske angrepet ved Shambuko på deres flanke og rygg, forbindelsen med Barentu var nå truet, slik at det ble straks gitt ordre om retrett tilbake til Barentu. På mindre enn et døgn var hele Mereb-Setit-fronten oppgitt av eritreerne som opplevde kaotiske tilstander under retretten ute på det åpne under angrep fra fly, kamphelikoptre og stridsvogner.
Knipetangsmanøveren hadde ryddet rent skyttergravene, og allerede kort tid etterpå var de første midlertidige overgangsstedene for stridsvogner, transportkjøretøyer og artilleri gjort klart. De mekaniserte troppene kunne nå kjøre ute i det vestlige Eritrea som var blitt åpnet for den etiopiske offensiven fra Mereb. De eritreiske styrkene forsøkte å reorganisere seg ved Shambuko, Tokombia og Das i nord med forsterkninger i form av tre divisjoner, men ble overkjørt og tvunget på retrett i dagene mellom 13. og 16. mai av åtte etiopiske divisjoner som delte seg i to separate fremstøter, ett mot Barentu og ett mot Das. Det eritreiske forsvaret som hadde kollapset, var tvunget nordover mot Barentu med høydedragene rundt byen og det viktige Derkebia-passet. I flere dager sloss eritreerne og etiopierne i et hardt slag om høydedragene fram til den 19. mai, deretter ble byen evakuert og overgitt til de etiopiske styrkene som uten et skudd marsjerte inn i Barentu. Dermed hadde etiopierne tvunget seg sytti kilometer dypt inn i Eritrea og tvunget over 200 000 sivile på flukt langs veien til Agordat og deretter Keren. President Afwerki hadde beordret divisjonskommandantene ved Barentu om å trekke seg tilbake til Agordat. Etter Barentu var sikret sammen med Shambuko, rykket de etiopiske troppene vestover og tok hele Gash-Setit regionen fram til byen Tesseni og grensen mot Sudan i løpet av få dager.
Ti dager etter Mereb-offensiven startet, hadde etiopierne vunnet en militær seier som gav dem herredømme over hele sørvestlige Eritrea. Med Barentu under deres kontroll var kommunikasjoner mellom Gash-Setit-regionen og resten av landet nesten helt avskåret. Den eritreiske regjeringen forsøkte å nedtone alvoret i situasjonen ved å erklære at man hadde foretatt «en strategisk retrett» fra Barentu for å bevare sine styrker ovenfor fiendtlige suksess. Men denne taktikken som hadde vært brukt med suksess under uavhengighetskrigen mot Derg-styret, ble benyttet av Afwerki i en meget forskjellig konflikt mellom stater fremfor en frigjøringskrig. En tredjedel av landet ble oppgitt i et vakuum av den eritreiske retretten, dels overtatt av de etiopiske styrkene.
To dager etter gjennombruddet på Mereb-Setit-fronten, erklærte den etiopiske regjeringen i en pressemelding at minst åtte eritreiske divisjoner hadde blitt «ødelagt» med et tap på minst «25 000 døde, sårede og fanger». Fra Asmara erklærte eritreerne at de hadde påført det etiopiske militæret et tap på «25 200 døde, sårede og fanger» som svar på pressemeldingen fra Etiopia. Selvstendige kilder, deriblant journalister som var fløyet med helikoptre til områdene som var erobret, kunne ikke bekrefte størrelsen på disse påståtte tapstallene.
Offensiven ved Zalambessa
Fra Shambuko startet de etiopiske styrkene en avledningsmanøver langs vegen mot Mendefera sør for den eritreiske hovedstaden Asmara for å true den sentrale Tsorona-Zalambessa-fronten på det eritreiske forsvarets høyre flanke og rygg. Det strategisk viktige fjellområdet Areza foran Mendelfera ble dermed omgjort til en forsvarslinje av eritreerne, med den strategiske trusselen om en knipetangsmanøver som hadde forledet de fleste observatørene fra de etiopiske forberedelser på den sentrale fronten.
Etiopierne hadde overraskelsesmomentet med seg da de startet en stor militæroffensiv på flere objekter samtidig langs fronten fra vest til øst den 23. mai 2000. I vest rykket etiopiske avdelinger nordover mot Mai-Dema og May-Mine, sørvest for Adi Quala, sør for Mendefera, langs Mereb-elven startet mindre fremstøter fra Rama i vest til Tsorona, deretter Zalambessa-sektoren, siden Aiga-Alitiena fronten i øst. Store styrker deltok i krigens største offensiv langs den sentrale fronten på over ca. 150 kilometer fra vest til øst. Det eritreiske forsvaret var forberedt med et intakt forsvarssystem som hadde ikke vært testet på et år. Den etiopiske krigsplanen var å kutte av det eritreiske forsvaret og tilintetgjøre det. Som på Mereb-Setit-fronten den 12. mai hadde etiopierne funnet et sårbart punkt å slå igjennom, og det var det strategiske viktige fjellet Aiga nordøst for byen Zalambessa der et fjellplatå begynte mot Senafe og deretter Adi Keyh mot fjellkjeden som skilte innlandet fra kystlandet. Eritreerne hadde et svakt forsvar der fordi fjellterrenget var så krevende at man trodde et hovedangrep ikke var mulig på Aiga-fjellet.
Allerede den første dagen klarte de etiopiske troppene å ta kontrollen over Aiga-fjellet slik at et gap på forsvarslinjen var oppstått i fjellplatået bak Zalambessa. På samtidige sektorer langs fronten hadde de etiopiske styrkene klart å bryte igjennom og erobret viktige objekter i løpet av de første 24 timene etter at offensiven var startet, men trolig hadde de verste og meste brutale kampene i dette året vært sett i dagene mellom 23. og 25. mai før den eritreiske militærledelsen måtte beordret sine styrker om å retirere fra Zalambessa, Tsorona, Alitiena og Irob. Retretten foregikk i god orden, og etiopierne klarte ikke å fullføre målet med sin offensiv – å ødelegge de eritreiske styrkene som oppga Senafe og Adi Keyh langs vegen fra Zalambessa og Tsorona til Asmara før de kunne reorganisere seg på nytt.
De etiopiske troppene som hadde brutt gjennom, tok Senafe, men ble forhindret fra å ta den strategiske viktige Adi Keyh av de eritreiske motangrepene i dagene fram til den 31. mai 2000. Etter å ha stoppet i Adi Keyh, var en ny forsvarslinje langs Adi Keyh-Senafe-fronten dannet av det eritreiske militæret. Med den venstre flanken sikret i Mendefera, hadde den sentrale fronten stabilisert seg etter tapet av Tsorona, Zalambessa og Alitiena. Men flere titusener av etiopiske soldater hadde kommet meget nær hovedstaden Asmara som var kommet i en stemning av sjokk og panikk over tilbakeslagene på bare tre uker. I Addis Abeba erklærte den etiopiske statsministeren Meles Zenawi at man hadde «slått ut en tredjedel av Eritreas militæret» som ved begynnelsen på året 2000 var oppgitt på 270 000 menn og kvinner.
Samtidig som retrettsordren var sendt til de eritreiske troppene på Tsorona-Zalambessa-fronten, annonserte den eritreiske regjeringen at man ville oppgi omstridte territorier langs grensen fra den 24. mai 2000. To dager senere ble begge parter enig om å gjenta fredsforhandlingene fra den 30. mai i Algerie. Dagen etter fredsmøtet begynte, erklærte Zenawi at man hadde vunnet krigen, og ønsket å trekke tilbake de etiopiske styrkene fra det eritreiske landet til de omstridte områdene, inkludert Badme-regionen. Dette kom som et signal på utstedelsen av en erklæring i Asmara ved 29. mai om at den eritreiske retretten på samtlige fronter skulle trekke seg tretti kilometer innover i landet som en åpenbar kapitulasjon på det etiopiske kravet om en tilbaketrekning før en våpenhvile kunne være aktuelt.
Tessenei og Assab
Allerede den 1. juni ble byen Barentu evakuert av de etiopiske styrkene som startet en gradvis retrett fra den sørvestlige Eritrea, men president Afwerki, som hadde erklært at man ikke ønsket en våpenhvile før de etiopiske troppene var ute av landet, beordret sine styrker om å gå til motangrep i vest og på den sentrale Adi Keyh-Senafe-fronten. Flere blodige sammenstøt med store tap for begge parter som ble bevitnet av journalister i de første junidagene, skulle lede til flere etiopiske angrep i de neste to ukene. Og som respons på dette ble flere mål i Eritrea bombet av EtAF som på Asmara flyplass den 29. mai og Assab havneområde den 2. juni. Zenawi stoppet retretten og ønsket sikre «garantier» før man ville trekke seg fra eritreiske territorier i mellomtiden. Afwerkis regjering hadde offentlig påstått at den etiopiske retretten var et resultat av det eritreiske militærets omorganisering og motangrepene.
Oppmuntret av suksess annetsteds, startet etiopierne en offensiv på Bure-fronten som skulle ha brutt igjennom og som sto bare 37 km fra byen Assab om morgenen den 3. juni 2000. To dager senere var det etiopiske angrepet slått tilbake av det eritreiske forsvaret som mente det var opptil 50 000 etiopiske soldater på Bure-fronten. «Det første slaget ved Assab» ifølge eritreiske pressemeldinger skulle ha sluttet med seier for Eritrea som skal ha påført etiopierne et tap på «3 755 døde, sårede og fanger». Opplysningene om den etiopiske offensiven bestrides av etiopierne.
I det sørvestlige Eritrea startet eritreerne et slag om byen Tessenei med et angrep på etiopiernes venstre flanke i Gash Setit-regionen midt under retretten tilbake til Badme-regionen. «Det første slaget om Tessenei» sluttet med et nederlag den 5. juni for etiopierne, som skal hatt et tap på «700 falne». Den etiopiske militærledelsen reagerte på dette ved å stoppe retretten fra grensen mot Sudan og sendte tilbake styrker til Guluj-området sør for Tessenei. Med dette ble den vestlige delen av landet langs grensen mellom Omhajer mot Setit-elven i sør og Tessenei i nord en slagmark mellom eritreerne og etiopierne. Etter at Guluj på nytt var tatt, startet «det andre slaget om Tessenei» fra 14. juni. Etter ti timers kamp var byen gjenerobret av etiopierne som skulle ha evakuert byen uten et skudd, om det ikke hadde vært for det eritreiske angrepet som måtte hevnes. Den siste militæroffensiven i junimåneden skulle ha startet den 8. juni på Bure-fronten, og etter fire dager hevdet eritreerne at de hadde slått tilbake den etiopiske offensiven. I en pressemelding fra 12. juni erklærte Eritrea at de hadde påført etiopierne et tap på «4 125 døde og 7 110 sårede» av opptil tjue tusen soldater i tre divisjoner under «det andre slaget ved Assab». Om den etiopiske regjeringen hadde en hensikt med de to offensivene på Bure-fronten om å erobre den vitale havnebyen Assab tross gitte løfter og en erklæring om å trekke seg ut av Eritrea, er ikke helt kjent.
De eritreiske motangrepene i det sørvestlige Eritrea og på Adi Keyh-Senafe-fronten sør for Asmara, sammen med meldinger om etiopiske angrep mot Assab, ledet raskt til meget sterkt diplomatisk press på begge parter. Eritrea aksepterte en ny fredsplan av OAU med opphør av fiendtligheter med Etiopia 9. juni med en våpenstillstand, og Etiopia sluttet seg til det samme forslaget 14. juni etter flere dager med nøling. Statsminister Zenawi hadde omsider fått «garantier» for å fortsette retretten, og deretter kunne inngå en våpenhvile med eritreerne. Afwerki var nødt til å akseptere våpenhvile med etiopiske styrker fremdeles på eritreisk territorium.
Den andre våpenhvilen
Så snart overenskomsten var underskrevet, opphørte kampene på de tre frontene fra vest til øst mellom troppene fra begge land. Den etiopiske tilbaketrekningen som hadde stoppet opp, begynte på nytt etter den 18. juni, og få dager senere var Tessenei, Guluj og Omhajer gitt tilbake til den eritreiske kontrollen. De eritreiske styrkene observerte den etiopiske retretten i de neste ukene, mens regjeringene hadde indirekte samtaler om hvor buffersonen skulle gå. De etiopiske styrkene stoppet i de forutbestemte posisjonene opptil 25 kilometer inn i Eritrea fra Badme-regionen og Tsorona-Zalambessa regionen.
Den såkalte «midlertidig sikkerhetssonen» (TSZ) som ble etablert i landet Eritrea, var på 25 kilometer i bredde som skulle patruljeres av FNs fredsbevarende styrker fra over 60 land for oppdraget UNMEE (United Nations Mission in Ethiopia and Eritrea). De første 46 observatører kom den 14. september 2000, deretter skulle over fire tusen soldater og frivillige patruljere på buffersonen. I regi av OAU skulle den fredsbevarende styrken overvåke våpenhvilen og stillstanden, frem til det var oppnådde felles enighet om hvor grensen skulle gå, to uker etter UNMEE hadde deployert seg på TSZ-sonen vil de etiopiske styrkene trekker seg ut av Eritrea. Det eritreiske militæret ville bli forhindret fra å komme inn i TSZ-sonen, men den sivile administrasjonen inkludert politi og lokalmilits ville få lov til å returnere.
Fram til UNMEE hadde fått tilstrekkelige styrker på plass for en formell overtakelse av TSZ-sonen, var det meget spent mellom begge hærer som holdt øye med hverandre langs det som skulle bli buffersonen tjuefem kilometer inn i landet. På enkelte steder var skyttergravene bare få meter fra hverandre med stridsberedte tropper meget nær hverandre. I flere måneder klarte offiserene i begge hærene å opprettholde meget streng disiplin på troppene som ikke skulle bli innviklet i uventede episoder fram til etiopierne i februar 2001 kunne evakuere den planlagte buffersonen. I de neste to månedene måtte UNMEE håndtere midlertidige kriser etterhvert som eritreerne og etiopierne trakk seg fra hverandre ifølge planen.
Den 12. desember 2000 ble konflikten formelt avsluttet med fredsavtalen i Alger mellom regjeringene i Eritrea og Etiopia, dermed var våpenhvilen som var signert den 18. juni avsluttet med en fredsavtale med bestemmelser om at man skulle respektere overenskomsten fra 18. juni, sende hjem alle krigsfanger og andre anholdte personer, og respektere avgjørelsen fra den internasjonale grensekommisjonen som ble etablert i Haag skulle treffe omkring de omstridte grenseområdene langs den eritreisk-etiopiske grensen.
Ettertiden
Etter at partene hadde inngått en overenskomst om våpenhvile med en buffersone under kontroll av fredsbevarende styrker den 18. juni 2000, hadde begge parter sluttet seg til fredsplanen som deretter ble vedtatt som en fredsavtale, signert av de to regjeringer den 12. desember 2000, og dermed avsluttet krigen og våpenhvilen. Men begge parter hadde fremdeles opptil to hundre tusen soldater stasjonert langs grensen omkring de omstridte områdene, spesielt Badme-regionen og Tsorona-Zalambessa-regionen. Bestemmelsene i fredsavtalen var at en internasjonal grensekommisjon etablert i Haag skulle treffe en «endelig og bindende» dom om de omstridte områdene, som begge parter skulle akseptere og respektere. Dessuten var en granskingskommisjon (EECC-kommisjonen) som skulle undersøke bakgrunnen for krigsutbruddet, også dannet som en av bestemmelsene i fredsavtalen.
Eritrea nektet i september 2003 å akseptere en ny grensekommisjon, og ønsket at den bindende fredsavtalen ikke skulle bli satt til side som et resultat av den etiopiske motvilligheten. Eritrea ba det internasjonale samfunnet om å legge press på Etiopia om å godta kjennelsen som man tidligere hadde forpliktet seg til å gjøre. I november 2004 aksepterte Etiopia grensekommisjonens kjennelse «i prinsippet», men ikke mer. Situasjonen virket fastlåst, etiopierne hadde allerede samtidige omstridte områder under egen kontroll og ønsket ikke å gi etter for de mindre avståelsene til Eritrea. Kjennelsen var i Etiopias favør med mesteparten gitt bort til den etiopiske regjeringen.
I den 10. desember 2005 annonserte Etiopia at man ville trekke tilbake noen av sine styrker fra den eritreiske grensen «av hensyn til fred», få dager senere begynte FN å trekke ut de fredsbevarende styrkene i UNMEE fra Eritrea. I Haag hadde den faste voldgiftsdomstolen i Haag i samarbeid med EECC-kommisjonen (Eritrea Ethiopia Claims Commission) vedtatt den 21. desember 2005 at aggresjonen i krigen var fra Eritrea, som hadde brutt folkeretten ved sitt angrep på Etiopia i mai 1998 uansett om det hadde vært mindre provokasjoner i forveien.
Saken om de omstridte territoriene som skulle ha blitt løst av grensekommisjonen, ble forverret i november 2006 ved et møte mellom landene og den internasjonale grensekommisjonen. Man hadde ønsket å stadfeste grensene ved hjelp av FNs kart over de omstridte territoriene, men dette ville ikke begge land gå med på, og dermed boikottet de møtet. Etiopia aksepterte ikke kjennelsen fra april 2002, og Eritrea ønsket at grensen skulle vært markert i forveien.
USAs tidligere ambassadør David Shinn var ved utgangen av året 2007 av den meningen at både Etiopia og Eritrea hadde en for dårlig posisjon for en gjentakelse av stridigheter om de omstridte territoriene, den eritreiske økonomien har blitt svekket mens den etiopiske regjeringen måtte takle stigende opprørsaktivitet i Ogaden som hadde ledet til en etiopisk intervensjon i Somalia mot de islamistiske kreftene der. David Shinn mente at Etiopia hadde gjort kort prosess med eritreerne i mai 2000 med hæren som hadde vist seg meget slagkraftig og disiplinert, og at dette var ikke glemt i Asmara. Dessuten erklærte han at USA ville ikke akseptere et angrep fra Etiopia mot Eritrea. Dermed var konflikten blitt sittende fast i mange år med hundretusener av soldater på begge sider av grensen.
FNs sikkerhetsrådet som hadde med resolusjon 1640 i november 2005 truet med sanksjoner mot begge parter om det ikke kom fortgang på arbeidet om en løsning, vedtok å avslutte UNMEE oppdraget fra den 31. juli 2008. Dette kom som et resultat av Eritreas inngrep som drev bort de fredsbevarende observatørene fra grenseområdet i februar 2008. Generalsekretær Ban Ki-moon fryktet at en ny krig kunne bryte ut mellom eritreerne og etiopierne. I mellomtiden var Eritrea blitt en av Afrikas meste politiske isolerte stater, bekreftet av AU (Afrikansk Union) som erstattet OAU, FN og sist USA.
Tapstallene
Tilsammen 450 000 etiopiske og 350 000 soldater har deltatt i krigen fra mai 1998 til juni 2000, man hadde klart å mobilisere over tre hundre tusen menn og kvinner av en befolkning på 3,5 millioner innbyggerne i Eritrea. Afwerkis regjering innrømte et tap på 19 000 døde og over 2 067 krigsfanger i juni 2003, men på annet hold tror man det er høyere, opptil 36 000 ifølge ministre som hadde trukket seg fra regjeringen. Zenawi har nektet å offentliggjøre sine egne tap fra krigen, men stabssjefen for den etiopiske militæret hadde oppgitt at det skulle være minst 40 000 døde på den etiopiske siden. Bare 1 067 krigsfanger var tatt av eritreerne.
Man hadde anklaget det etiopiske militæret for å ha brukt «menneskebølger» i frontalangrep for å bekjempe de eritreiske skyttergravene, men ifølge en rapport fra avisen The Independent, var det ikke sett masseangrep av denne typen. De etiopiske militære utmanøvrerte og overmannet de eritreiske skyttergravene med sin taktikk med konsentrerte gjennombruddsangrep, for deretter å rulle opp forsvarslinjen i 1999 og omgående bevegelser på deres rygg og flanke i 2000. Det har ikke vært sett åpenbare tegn på et slikt scenario om frontalangrep på bred front, selv om journalister hadde bevitnet hvordan det kunne gå galt med enorme tap som under Slaget om Tsorona i mars 1999.
Deportasjoner
Etter krigsutbruddet i mai 1998 ble innbyggere med tilknytning til motparten deportert fra både Etiopia og Eritrea. Myndighetene i begge land begrunnet deportasjonene med at motpartens borgere utgjorde en sikkerhetsrisiko i den daværende konfliktsituasjonen, men dette var i forbindelse med systematisk beslagleggelse av deres eiendeler. Det har blitt oppgitt at det var omtrent 500 000 etiopiere med eritreisk bakgrunn i Etiopia og over 110 000 etiopiere i Eritrea i mai 1998.
Som gjengjeldelse startet de eritreiske myndighetene et «repatrieringsprogram» med de gjenværende etiopierne i Eritrea. Fra august 1998 til januar 1999 hadde 21 000 etiopierne gått frivillig hjem fra sitt arbeid i havnebyen Assab. Rundt 7 500 etiopiere som bodde i Eritrea ble internert i interneringsleirer, og tusenvis ble tvangsflyttet om de ikke klarte å betale en avgift på 1000 birr til myndighetene. Mellom 60 000 og 130 000 etiopiere ble deportert til Etiopia i flere år av eritreiske myndigheter før de i 2009 erklærte «repatrieringsprogrammet» avsluttet. Under krigen var etiopierne ved flere anledninger utsatt for hatforbrytelser som respons på krigens utvikling i Eritrea.
Wayao
Wayao eller yao er en folkegruppe i både Malawi (~1 million), Mosambik (~0,5 million) og Tanzania (~0,5 million). Folkegruppens tradisjonelle område var mellom Rovuma- og Ludenda-elvene i det nordlige Mosambik.
Meduseld
I J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard er Meduseld den store Gyldene hall som ble bygd i Rohans hovedstad Edoras.
Etter at folket Éothéod hadde slått seg ned i landet Rohan, begynte den andre kongen av Rohan, Brego sønn av Eorl Unge, å bygge en stor hall på toppen av åsen hvor byen Edoras lå.
Meduseld var en stor hall med et stråtak, noe som fikk det til å virke som om det var laget av gull hvis man så det på lang avstand. Veggene var rikt dekorert og pyntet med bildevever og malerier som illustrerte Rohans historie, og Rohirrims legender. Denne hallen tjente som hus og hjem for kongen av marken, som Rohans konge ofte ble kalt, og hans familie. Hallen ble også brukt som møtested for kongen og hans rådgivere og hærførere, og som en festhall hvis anledningen bød seg.
På slutten av det tredje tidevervet, var Meduseld hjemmet til kong Théoden av marken.
Ordet Maeduselde, i det Anglo-Saksisk språket, betyr mjød-hall (engelsk: Mead-hall). På mange måter er Meduseld inspirert av den Angel-Saksiske poesien, særlig Beowulf, som inneholder mjød-hallen Heorot. Beskrivelsen lyset av den skinner langt over landet er en av linjene fra dette diktet, som også passer til Tolkiens Meduseld.
Edoras
Aasmund Saamundsen Nordgaard
Aasmund Saamundsen Nordgaard, også kjent som Aasmund Saamundson Norgaard, (født 14. oktober 1776 på Gjersund i Morgedal, død 27. november 1864 på Dalen) var en norsk byggmester, oppfinner og stortingsrepresentant i 1814 til det første overordentlige Storting. Han representerte Bratsberg Amt. Han var med i deputasjon til Christian Frederik og senere med i delegasjonen på seks som reiste til Stockholm for å overlevere Grunnloven til Kong Carl 13..
Personen
Aasmund Nordgaard ble oppfattet som en «ganske interessant personlighed»; Begavet byggmester, mekaniker, metallarbeider, urmaker, idéskaper, oppfinner og politiker. Presten Simon Olaus Wollf kaller han «Prosjektmaker». Han var halvbror til maleren, Jacob Steinarson Lofthus, født i Eidsborg i 1862, men som døde 21 år gammel av akutt blindtarmbetennelse mens han var student ved kunstakademiet i München i 1883. Nei! Han var farfar til Aasmund Jacobson Nordgaard, født ca 1852 på Dalen i Telemark, og denne siste Aasmund J Nordgaard var halvbror til maleren.
Hans far, Saamund Gjersund, hadde bygget Brunkeberg kirke, og Aasmund laget døpefont. I døpefonten fant en senere et brev der han forteller om seg selv: '' «Ung reiste jeg til Kjøbenhavn for at lære noget og blant andet var der en Englænder, der var Manikus og lærte paa Akademiet at tegne, hvorved vandt jeg nogen Færdighed i Smidning og Dreining og Gjørtlerarbeide og Grundene i Bygnings og Maskinvæsenet. Efter min hjemkomst blev jeg 1801 antaget af Jacob Aall, eier af Næs Jernværk som Værksmester, mod at saavel denne som hans Broder Niels Aall skulde bekoste Reiser i Udlandet for enmere at perfektionere mig, som skeede ved Reiser mest i Sverige. 1806 blev jeg færdig med Opførelsen af Ulefos Saugbrug og som jeg ikke kunde tiene toe Herrer, blev det besluttet, at jeg fremdeles skulde blive hos Hr. Niels Aall.»''
Entreprenøren
Nordgaard kom i ung alder til Jacob Aall på Nes jernverk, der han bygde en masovn. Jacob Aall bekostet Nordgaards utdannelse ved reiser og studier i Danmark og Sverige sammen med sin bror Niels Aall på Ulefos. Her ble han ansatt som byggmester og fagmann på tømmer. Han bodde på Ulefoss fra 1804 til han i 1806 hadde han fullført oppføringen av Ulefoss sagbruk (Ulefos Saugbrug).
Han ledet senere byggingen av hovedbygningen på Søndre Brekke etter at Aall hadde kjøpt stedet i 1810. Telemark Museum «Fører» af 1927 forteller at « Niels Aall under sin ombygning ikke brugte anden arkitekt end byggelederen Aasmund Norgaard». Dette er det senere sådd tvil om, men, "«Hvorom alting er, saa er det sikkert nok, at Norgaard var byggeleder paa Brekke, idet regnskaberne viser, at han 1/4 1812 udbetales rd. 1500.0.0 «For Tilsyn med Bygningen i et Aar» og 16/10 1813 en «Gratification» for 1812 og et halvt aar af 1813.»"
Nordgaard hadde studert kanalbygging i Sverige (Trollhätte kanal) og ble den første som lanserte planene om kanalisering av vassdraget oppover Telemark. Han foreslo også sluseverket ved Løveid.
Hans slektning, skipsreder Simon Nordgaard, skrev: '' «At han var den første som fremkastet ideene til sluseverket ved Løveid vil vel ingen bestride. Jeg har selv sett modellerne dertil, de var fullstendige og detaljerte utførdte og oppstillede på sagbekken på Dalen. Jeg tror han også var i Kristiania med modellerne, men han var forann sin tid, og ingen annen heftede sig med dem. Foruten modellerne til sluseverket gjorde han også vogner som gikk på jernbaneskinner og skulle være til at trække gods over Geiteryggen, de var indrettet således at når den ene vogn gikk opp gikk den andre ned. Også denne modell erindrer jeg at have seet».
Nordgaard var en drivende kraft i byggingen av Norsjø–Skienkanalen og ble seinere valgt til sekretær for Vrangfoss-kommisjonen.
Aasmund Nordgaard etterlater seg to legat for Telemark:
Liste over kriger Norge har deltatt i
Liste over kriger Norge har deltatt i omfatter hendelser som i litteraturen omtales som krig fra vikingtidens slutt omkring år 1050 og fremover.
Bokverket Norges kriger begynner med Harald Hårfagre og omtaler også Olav den helliges felttog og slaget ved Stamford Bridge (1066).
Merknader
A)Henrik Angell omtaler disse tre som del av samme krig. B)Jon Skeie omtaler krigen med Sverige og England (1807-1809) som en krig. C)Omtales også som del av Karl Gustav-krigene (1657-1660). D)Olsen mfl omtaler dette som Erik av Pommerns kriger som ble innledet med et felttog mot Slesvig i 1410-1411 etterfulgte av fem års våpenhvile.
Perioden 1130-1240 kalles borgerkrigstiden i Norge. Holmsen setter «borgerkrig» anførsel og foretrekker «innbyrdesstrid».
Akers Avis Groruddalen
Akers Avis Groruddalen er en avis som kommer ut i Oslo. Den ble etablert som velavis i 1928 under navnet Østre Aker og senere Akers Vel. Dagens eiere kom til i 1958 og avisens navn ble endret til Akers Avis. Avisen hadde fra 1958 sine lokale i den nye Veitvet senter. Den utgis to dager i uka per 2016 - onsdag- og fredag morgen.
Med den store utbyggingen av det tidligere Aker etter krigen, valgte avisen å konsentrere seg om Groruddalen. 16. september 1960 tilføyde avisen «Groruddalen Budstikke» som undertittel til avishodet, senere forkortet til «Groruddalen».
Lokalavisen har utviklet seg til en lokal storbyavis. Under «fellesparaplyen» Groruddalen drives også egen nettavis, nær-TV og nær-radio.
Avisen står sterkt i Groruddalen og er den største ikke-daglige avis i Norge. Redaktør siden 1958 har vært Hjalmar Kielland.
Kielland, og hans kone Margit mottok i 2007 Landslaget for Lokalavisers hederspris for sitt mangeårige arbeid for Akers Avis Groruddalen og lokalmiljøet i Groruddalen. I 2008 mottok Kielland St. Hallvardsmedaljen for sitt arbeid i Grorudalen gjennom avisen.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Norsk Opplagskontroll og Landslaget for Lokalaviser.
Krummerik
En krummerik er en penis som er skjev når den er erigert. Skjevheten skyldes ofte medfødte eller ervervede ujevnheter i tunika, som er en bindevevshinne rundt penis. Tilstanden kan gjøre det smertefullt og/eller vanskelig å gjennomføre samleie. Tilstanden kan i mange tilfeller behandles ved et enkelt kirurgisk inngrep.
Treuhandanstalt
Treuhandanstalt, kort Treuhand, var en føderal institusjon i Tyskland, underlagt det føderale finansministeriet, som hadde som oppgave å privatisere eller avvikle tidligere Volkseigentum (folkeeiendom) på territoriet til det tidligere DDR. Treuhandanstalt arbeidet fra 1990 til 1994.
Historie
Organisasjonen ble grunnlagt i mars 1990, før gjenforeningen. Initiativet til etablering av et holdingselskap («Treuhandgesellschaft») for alle folkeeide bedrifter kom fra borgerbevegelsen Demokratie Jetzt som hadde til mål å sikre DDRs folkeeid formue til befolkningen. Under regjeringen de Maizière fikk Treuhnadanstalt oppgaven å privatisere, sanere eller nedlegge bedriftene. På 1. juli 1990 var 8500 bedrifter med mer enn fire millioner arbeidsplasser underlagt Treuhandanstalt. Etter Tysklands gjenforeningen ble bedriftene privatisert eller avviklet. Salgene skjedde vanligvis under verdi.
I 1991 ble presidenten for Treuhandanstalt, Detlev Karsten Rohwedder, myrdet i et attentat av den venstreekstreme terrororganisasjonen RAF. CDU-politikeren Birgit Breuel ble ny president. 31. desember 1994 ble Treuhandanstalt oppløst.
Kaligruven i Bischofferode
Mitteldeutsche Kali AG eide gruven i Bischofferode og var i 1993 underlagt Treuhandanstalt. Kalisaltet som ble utvunnet i gruven i Bischofferode hadde høy kvalitet og ble eksportert til kunstgjødselprodusenter i flere vestlige land som Frankrike, Belgia, Finland, Danmark, Østerrike og Norge. Og prosessene til disse gjødselprodusentene krevet denne typen kalisalt fra Bischofferode. Gruven i Bischofferode hadde ihvertfall ikke noe avsetningsproblem.
For å overta og nedlegge gruven i Bischofferrode ble en «fusjon» mellom den vesttyske Kali+Salz AG og den østtyske Mitteldeutsche Kali AG organisert som førte til en av de største arbeidskampene i Tyskland.
I beynnelsen ble fusjonskontrakten hold hemmlig. Etter protester fra Bischofferodes gruvearbeiderne som delvis gikk i sultestreik ble det lovet at en advokat til gruvearbeiderne får se kontrakten. Arbeiderne nominerte advokaten og politikeren Gregor Gysi hvoretter næringsministeren Günther Rexrodt tok løftet tilbake. Men etter en stund ble innholdet til kontrakten likevel kjent: Kali+Salz AG blir formell en del av Mitteldeutsche Kali AG slik at den kan nyte subvensjonenen for Øst-Tyskland. Men Kali+Salz AG beholder likevel 51% av aksjene og Treuhandanstalt beholder 49%. I tillegg forplikter seg Treuhandanstalt å erstatte de første tre år 90% av mulige defisiter, det fjerde året 85% osv.
Den 31. desember 1993 ble gruven lagt ned.
Salg av GRW Teltow
I 1990 solgte Treuhandanstalt bedriften GRW (Geräte- und Reglerwerk) i Teltow for èn DM. Mens revisorer bedømte bedriftens verdi på 73 million DM hvorav verdien til grunnstykket ble bedømt på 53 million DM. Bedriften var gjeldfri. Bedriften ble stengt for å selge til syvende og sist grunnstykke videre.
Citroën BX
Historie
Citroën BX ble lansert under Eiffeltårnet i Paris i 1982, og var noe radikalt designet sammenliknet med sine konkurrenter, noe man enkelt legger merke til ved å sammenlikne BX med andre populære modeller i samme klasse. BX var ment som etterfølger til den populære Citroën GS, som i størrelse var noe mindre enn BX. Da BX gikk ut av produksjon ble den erstattet av to ulike modeller, den mindre Citroën ZX og den større Citroën Xantia.
kombiutgaven var designet av Marcello Gandini hos Bertone, sterkt inspirert av den britiske konseptbilen Reliant FW11 fra 1977 og konseptet Volvo Tundra fra 1979, som også var designet av Bertone. BX var en av de første modellene som dro fordeler av den nylige fusjonen av Peugeot og Citroën i 1976, og plattformen var delt med den mer konvensjonelle Peugeot 405 som ble lansert i 1987.
Også drivverket var hentet fra Peugeot. BX var utstyrt med XY, TU og XU-seriene av bensinmotorer i 1,4 liter, 1,6 liter og 1,9 liters størrelse (en 1,1 liters motor, svært uvanlig i en bil av denne størrelsen, var tilgjengelig i Italia, Portugal og Hellas). Fra 1983 var BX tilgjengelig med dieselmotor.
I 1986 ønsket Citroën å delta i World Rally Championship (WRC), og det ble i den forbindelsen utviklet 20 spesialeksemplarer av BX som skulle delta i konkurransen. Modellene fikk navnet BX4TC EVO og deltok i 3 løp før Citroën trakk seg ut av sirkuset.
Hoderi
Hoderi var, ifølge japansk mytologi, sønn av guden Ninigi-no-Mikoto og prinsessen Ko-no-Hana. Han var fisker, og bror av Hoori.
Idrettslaget Express
Idrettslaget Express (stiftet 1. mai 1919 som Fotballklubben Express) er et idrettslag fra Fevik i Grimstad, som driver med fotball, friidrett, håndball, innebandy, orientering og turn. Idrettslaget hadde i 2019 nærmere 900 medlemmer.
Hellesøy (Øygarden)
Hellesøy (offisielt Hellesøyna, også kalt Hellesøyni) er ei øy ved Hjeltefjorden helt nord i Øygarden kommune i Vestland. Hellesøy er tilknyttet resten av Øygarden med bru på fylkesvei 229. Fra Hellesøy går det lokal rutebåt ut til øyene Lyngøy, Hernar, Sanden, Sulo og Nordøy. Høyeste punkt på Hellesøy er Ørneberget, 35 moh.
Idrettslaget Express
Historikk
Klubben ble stiftet 1. mai 1919 på Fevik som en ren fotballklubb av innflyttere fra Bergen og Fredrikstad. Fotballklubben fikk sitt navn grunnet sin hurtige fremgang, men i 1921 ble Sørlandets skipsbyggeri nedlagt og klubben kom i krise. De dårlige tidene førte til at mange emigrerte til USA, og i 1924 mistet klubben sin fotballbane. De gjenværende spillerne satset på bryting og skiidrett.
Hellesøy (Øygarden)
Hellesøy har utviklet seg fra å være et fiskevær til å bli et sted som satser på turisme, blant annet ved å arrangere Hellesøy og Øygarden havfiskefestival. Det er et vandrerhjem her og en rekke hytter, rorbuer og leiligheter for utleie. Hellesøy har butikk og restauranten Hellesøy Pub og Restaurant. Den gamle «nothengja», på folkemunnet kalt «Hengjo», ved kaien på Hellesøy er blitt en del av Museum Vest, og det rike fuglelivet gjør at mange ornitologisk interesserte kommer hit for å observere fugler.
Idrettslaget Express
Historikk
På 1930-tallet var lagets preget av splittelse. Foreningen ble delt i to i 1933/34, da hovedvekten av styret ønsket å være et arbeideridrettslag. Etter en rettssak tapte Arbeideridrettslaget Express navnestriden med den borgerlige delen av laget og het i årene 1937-1940, Fjære idrettslag.
I 1940 kom lagene sammen igjen under navnet Terje Vigen. Laget gikk tilbake til Express-navnet i 1945.
I 1953 fikk laget et eget klubbhus på Moy Moner.
A-laget i fotball spiller idag i 3 divisjon.
Arkivet
Arkivet etter Idrettslaget Express oppbevare ved KUBEN i Arendal. Det strekker seg fra opprettelsen i 1919 og frem til 2017. Arkivet inneholder møtebøker, årsberetninger, korrespondanse, regnskapsbøker, diplomer og arkivmateriale knyttet til orienteringsgruppen.
Dreamcast
Dreamcast(ドリーム キャスト Dorīmukyasuto?) er en spillkonsoll som ble utgitt av Sega i slutten av 1998 og var etterfølgeren til Sega Saturn. Det var den første oppføringen i den sjette generasjonen med spillkonsoller, lansert før sine konkurrenter – Sonys PlayStation 2, Microsofts Xbox og Nintendo GameCube.
Sega Dreamcast ble avviklet i mars 2001 og trakk seg helt fra konsollvirksomheten, noe som gjør det selskapets siste konsoll. Støtte av systemet fortsatte i Europa og Oseania fram til slutten av 2002, så vel som i Japan, der konsoller fremdeles ble solgt frem til 2006 og nye lisensierte spill ble utgitt. Ifølge Bernie Stolar, tidligere president og konsernsjef for Sega of America, ble Dreamcast avviklet fordi den nye lederen av Sega ønsket at selskapet skulle fokusere på programvare.
Vyksa
Vyksa (russisk: Выкса) er en by i Nizjnij Novgorod oblast i Russland. Byen ligger ved elva Oka, rundt 160 km sørvest for Nizjnij Novgorod (veiavstand 186 km). Innbyggertall: 61 657 (folketelling 2002), 61 149 (folketelling 1989) og innbyggere  og dekker et areal på.
Bosetningen ble grunnlagt i 1767. Bystatus ble gitt i 1934.
Homograf
En homograf (fra gresk homos, «ens», «lik» og grafein, «skrive») er hvert av to eller flere ord som skrives likt, men som har forskjellig betydning (heteronym). En homograf er en form for homonym.
Eksempler
Noen homografer er
Computerworld
Computerworld er et teknologimagasin og varemerke for IDG.
I Norge publiseres det av Computer Communications As. Temaet er teknologi, næringsliv, samfunn og politikk relatert til digitalisering. Fokuset er for det meste rettet mot B2B og IT-profesjonelle.
Første utgave på norsk kom ut 2. mai 1983. Avisen var den første som publiserte sitt stoff på Internett, dog før det var så mange lesere av innholdet. Fra 1994 kunne avisens artikler leses på internett gjennom et samarbeid med Telepost og Maxware. I 1998 ble avisens eget nettsted lansert.
Tidligere kom den norske utgaven ut ukentlig. I 2018 skiftet den over til månedlig magasin med ti utgivelser i året.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Manduca albiplaga
Manduca albiplaga er en sommerfugl som tilhører familien svermere (Sphingidae). Med et vingespenn på opptil 18 cm er den en av de aller største svermerne.
Utseende
En stor (vingespenn 120 – 180 mm), slank svermer, mørkebrun med gråhvite tegninger. Kroppen er mørkebrun, hodet, et tverrbånd ved roten av bakkroppen og bakkroppsspissen er grålig hvite. På det tredje og fjerde bakkroppsleddet er det gule flekker på sidene. Forvingene er slanke med en stor, gråhvit flekk nær spissen og et bredt, gråhvitt tverrbånd nær roten. Bakvingene er ensfarget mørkt gråbrune.
Levevis
Larvene lever på planter i familiene Boraginaceae og Annonaceae. De har også blitt funnet på maniok (Manihot esculentus).
Utbredelse
M. albiplaga finnes fra Bolivia og Brasil i sør til det sørlige Mexico i nord. Arten har blitt funnet en gang så langt nord som Kansas.
Matthew Mitcham
Matthew Mitcham (2. mars 1988 i Brisbane i Queensland i Australia) er en australsk stuper.
Mitcham, som trenes av Chava Sobrino, vant gull i Grand Prix-stevnet 2008 i Fort Lauderdale i Florida.
Erik Mollatt
Erik James Momme Mollatt (født 3. april 1941) er en norsk forretningsmann.
Mollatt var fra 1983 til 2002 konsernsjef i Petersongruppen, M. Peterson & Søn A/S, en tradisjonsrik familiebedrift i papirbransjen. Han solgte seg ut av selskapet i 2006. Mollatt er også kjent for sitt arbeid for å restaurere Konvensjonsgården i Moss.
Bergensalliansen
Bergensalliansen er en politisk møteplass for kommuner i storbyregionen Bergen og omland. Samarbeidet ble etablert 13. april 2011 til erstatning for det tidligere regionrådet Bergensregionen, og ledes av Bergens byrådsleder. Samarbeidet omfatter fra 01.01.2020 17 kommuner med til sammen 457 000 innbyggere i Bergensområdet.
High Times
High Times er et amerikansk månedlig kulturmagasin i New York som ble grunnlagt i 1974 av Tom Forcade. Som tittelen indikerer er utgivelsen viet legaliseringen av marihuana og tilsvarende rusmidler. Det er det største cannabisrelaterte magasinet i verden. I 2008 lanserte High Times en egen digital utgave av bladet og tidlig i 2010 begynte det utgi et kvartalsmagasin kalt Medical Marijuana News & Reviews.
High Times har siden starten nedtegnet begivenheter som har vært av betydning for først hippibevegelsen og siden for den generelle motkulturen. Kjente bidragsytere har vært navn som blant annet Charles Bukowski, William S. Burroughs, Truman Capote, Hunter S. Thompson og Andy Warhol. I Norge er Gateavisa det som kommer nærmest High Times' verdier.
Opprinnelse
Magasinet ble grunnlagt i 1974 av Tom Forcade fra Underground Press Syndicate. High Times var opprinnelig ment som en spøk, «en satirisk engangsutgave av Playboy som erstattet sex med dop», men imidlertid fant utgivelsen et publikum, og i november 2009 feiret bladet sitt 35 årsjubileum. Som Playboy har hver utgivelse en midtsideoppslag, men istedenfor en naken kvinne har High Times et høykvalitetsfoto av en cannabisplante. I tillegg til kvalitetsfotografi har High Times treffende journalistikk som dekker et mangfold av emner som politikk, aktivisme, dop, sex, musikk og film. Tom Forçades tidligere forsøk på å nå fram til hele det motkulturelle publikumet ved å opprette et nettverk av undergrunnsaviser feilet, men med High Times greide han å få sitt budskap ut til massene uten å støtte seg på etablerte media. I 1988 ble Steven Hager ansatt som sjefredaktør, og han begynte en kampanje for å oppmuntre personlig bruk og kultivering av cannabis. Hager grunnla også High Times Cannabis Cup (en form for akademipris for marihuana) og High Times Freedom Fighters (en av de opprinnelige gruppene for legalisering av hamp).