cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Vanbrugh
Politisk aktivisme og Bastillen
Fra 1686 arbeidet Vanbrugh i skjul som agent og spilte en rolle i å fremme en bevæpnet invasjon av Vilhelm av Orange, avsette Jakob II av England, og deltagelsen i den ærerike revolusjon i 1689. Han demonstrerte således en intens identifikasjon med whig-partiets sak for parlamentarisk demokrati, noe han forble opptatt av resten av livet. Da han kom tilbake med Vilhelm av Oranges beskjeder fra Haag ble Vanbrugh arrestert i Calais, anklaget for spionasje (noe Downes konkluderte var oppdiktet) i september 1688, to måneder før Vilhelm invaderte England. Vanbrugh forble i fransk fengsel i fire og et halvt år, deler av tiden i Bastillen i Paris, før han ble løslatt i bytte for en fransk politisk fange. Hans liv er skarpt halvert ved denne fengselserfaringen som han gikk i 24 år gammel og var 29 år da han kun ut, etter som Downes sier det, tilbrakt halve hans voksne liv i fangenskap. Det synes å ha etterlatt ham med en varig avsmak for det franske politiske system, men dog med en interesse for komiske dramatikere og fransk arkitektur.
Det hyppig gjentatte påstanden at Vanbrugh skrev deler av hans komedie Den forargede hustru i Bastillen er basert på hentydninger i noen langt senere memoarer og blir stort sett betvilt av moderne forskere (se McCormick). Etter å ha blitt løslatt fra Bastillen tilbrakte han tre måneder i Paris, fri til bevege seg rundt, men forhindret til å forlate landet, og med enhver mulighet til å se en arkitektur «uten parallell i England i skala, framsyning, rikdom, smak og raffinement». Han fikk tillatelse til reiste tilbake til England i 1693, og tok del i et sjøslag mot franskmennene i Camaretbukta på nordkysten av Bretagne i 1694. Ved et punkt på midten av 1690-tallet, det er kjent nøyaktig når, byttet han ut sitt militærliv for teaterlivet i London.
London
Vanbrughs karriere i London var mangfoldig og variert og besto av å skrive skuespill, gjøre arkitektur og forsøk på å kombinere i disse interessene. En kronologisk oversikt over hans overlappende prestasjoner og forretningseventyr er forvirrende, selv til Vanbrugh selv.
Kit-Cat Club
Vanbrugh var hengiven til partiet Whig og var også medlem av partiets Whig Kit-Cat Club, en politisk klubb med sterke politiske og litterære tilknytninger og som hadde møter i vertshuset Trumpet i London, og ved Water Oakley ute på landet i Berkshire. Vanbrughs sjarm og talent for vennskap, noe hans samtidige nevnte gjentatte ganger, gjorde ham til en av de mest populære medlemmene. Mange kunstnere og forfattere møttes her (William Congreve, Joseph Addison, Godfrey Kneller), foruten politikere (hertugen av Marlborough, Charles Seymour, jarlen av Burlington, Thomas Pelham-Holles, sir Robert Walpole) og Richard Temple, 1. vicomte Cobham, som ga Vanbrugh flere arkitektoppdrag ved Stowe.
Politisk fremmet klubben whigenes saker om et sterkt parlament, et begrenset monarki, motstand mot Frankrike, og en protestantisk etterfølgelse til tronen. Dog presenterte medlemmene klubben alltid som et spørsmål om middager og festligheter, og denne omtalen har siden blitt videreført til historien. Forskeren Downes har derimot foreslått at klubbens opprinnelse går tilbake til før den ærefulle revolusjonen i 1689 og at dens politiske betydning var langt større før den ble offentlig kjent i 1700 da tiden var blitt roligere og mer preget av whigene. Downes har fremmet en rolle av de tidlige klubbmøtene i den militære invasjonen til Vilhelm av Orange og den ærefulle revolusjonen. Horace Walpole, sønn av Kit-Cat-medlemmet sir Robert Walpole, hevdet at de respektable middelaldrende klubbmedlemmene i var opprinnelig «i virkeligheten de patrioter som reddet Britannia», med andre ord det drivende kraften bak den ærefulle revolusjonen. Hemmelige grupper tenderer til å være dårlig dokumentert, og denne skissen av klubbens forhistorie kan derfor ikke bli bevist, men den unge Vanbrugh var i 1688 en del av et hemmelig nettverk som arbeidet aktivt for Vilhelms invasjon. Om klubbens røtter gikk så langt tilbake er det fristende å spekulere i at Vanbrugh ble medlem ikke bare for dens selskapelighet, men for å være sammen med gamle venner og medkonspiratører. En helt for saken som hadde sittet flere år i fransk fengsel ville selvsagt ha vært ønsket varmt velkommen.
Décastar 2016
Décastar 2016 ble arrangert 17. og 18. september 2016. Décastar er et internasjonalt, årlig mangekampmesterskap i Talence i Frankrike, som inngår i IAAF Combined Events Challenge.
John Vanbrugh
Haymarket-teateret
I 1703 begynte Vanbrugh å kjøpe tomter og signerte avtaler med bakmenn som ga finansiell prosjektstøtte for å bygge et nytt teater i Haymarket, tegnet av ham selv og for å bli brukt som en skuespillers samvirkelag ledet av Thomas Betterton. Vanbrugh og hans kompanjong William Congreve håpet at denne virksomheten ville forbedre sjansene for lovlig teater i London. Disse hadde vært truet fra mer fargerike former for underholdning som opera, sjonglering, pantomime (introdusert av John Rich), dyreshow, reisende dansetropper, og besøk fra berømte italienske sangere. De håpet også å tjene penger, og Vanbrugh kjøpte optimistisk opp hele skuespillerselskapet og gjorde seg selv til eneeier. Han var nå bundet til å betale lønn til skuespillerne, og lede teateret, noe som var risikabelt da han ikke hadde lignende erfaring fra før. Den mer praktiske Congreve begynte å trekke seg fra prosjektet mens Vanbrugh måtte strekke seg i flere retninger, lede et teater og samtidig lede byggingen av Blenheim, et prosjekt som etter juni 1705 ofte tvang ham ut av byen.
Décastar 2016
Det konkurreres i tikamp for menn og sjukamp for kvinner.
John Vanbrugh
Haymarket-teateret
Ikke overraskende under disse omstendigheten viste hans ledelse av Queen's Theatre i Haymarket «tallrike tegn på forvirring, dårlig effektivitet, tapte muligheter, og dårlig bedømmelse», i henhold til Milhous. Etter å ha brent fingrene som teaterdirektør frigjorde Vanbrugh svært kostbart med å selge forretningen i 1708 uten å få den formodete prisen. Han hadde plassert store beløp, hans egne og lånte, i teaterselskapet, noe han aldri klarte å dekke, og det ble bemerket av hans samtidige at han fortsatte å betale skuespillernes lønninger helt og holdent og i rett tid mens de arbeidet for ham, akkurat som han alltid betalte de arbeiderne som han leide for byggoppdrag. Han synes aldri å ha forfulgt de som skyldte ham penger, og gjennom hele hans liv kan hans finanser best beskrives som vaklende.
Décastar 2016
Resultater menn
Lars Rise fra Norge kom på 14.-plass med 7372 poeng.
John Vanbrugh
College of Arms
Vanbrughs introduksjon og avansement i College of Arms har forblitt et omstridt emne. Den 21. juni 1703 ble det nå nedlagte embetet Carlisle Herald fornyet for Vanbrugh. Denne utnevnelsen ble fulgt av en forfremmelse til posten som Clarenceux King of Arms i mars 1704. I 1725 solgte han dette embetet til Knox Ward og fortalte en venn at han hadde forlot for håndpenger for noe han hadde fått som spøk.
Ekteskap og død
Vanbrugh døde av «astma» i 1726 i det beskjedne huset han hadde tegnet og bygget for seg selv i 1703 på ruinene av Whitehall Palace, og som Jonathan Swift spottet som «en gåsepai». Hans gifte liv ble derimot stort tilbrakt i Greenwich, som den gang ikke ble betraktet som en del av London, i huset på Maze Hill som i dag er kjent som Vanbrugh Castle, et miniatyr av skotsk tårnhus tegnet av Vanbrugh i hans tidligste arkitektkarriere.
Skuespill
Vanbrugh kom til London på en tid da det var skandale og interne stridigheter i Londons eneste teaterselskap etter en langvarig konflikt mellom gjerrig ledelse og misfornøyde skuespiller. Denne konflikten toppet seg da mange av skuespillerne marsjerte ut. En ny komedie ble satt opp med de gjenværende i januar 1696, Colley Cibbers Love's Last Shift, hadde en sluttscene som i Vanbrughs kritiske sinn krevde en oppfølger, og han kastet seg inn i striden for å bevise det.
The Relapse
Cibber, en uanselig ung skuespiller fortsatt ansatt i moderselskapet, grep øyeblikket av unikt behov for nye skuespill og fremmet sin egen karriere på to fronter ved å skrive et skuespill med en stor, fargesprakende rolle for seg selv. Støttet opp av Cibbers egen uhemmete spill ble publikum henført. I den seriøse delen av skuespillet blir hustruens tålmodighet satt på prøve av en ektemann hinsides kontroll, en libertiner av restitueringstiden, og den perfekte hustru blir feiret og belønnet i en klimatisk sluttscene hvor den utro ektemann kneler for henne og uttrykker sine store anger.
Love's Last Shift har ikke blitt satt opp på nytt siden begynnelsen av 1700-tallet og blir i dag lest kun av de mest dedikerte forskere som tidvis har uttrykt avsmak for dens forretningslignende kombinasjon av fire eksplisitte sexhandlinger. Om Cibber faktisk bevisst forsøkte å appellere til det libertinske og respektable Londonpublikumet var det en suksess.
Vanbrughs vittige oppfølger The Relapse, Or, Virtue in Danger, tilbudt til United Company kun seks uker senere, setter spørsmål ved rettferdigheten til kvinners posisjon i ekteskapet. Han sendte nye seksuelle fristelser i vegen, ikke bare for den reformerte ektemann, men også for den tålmodige hustru, og tillot dem å reagere på en mer troverdig og langt mindre forutsigbar måte enn i deres opprinnelige kontekst, og ga således de flate figurene fra Love's Last Shift en dimensjon som i det minste en del kritikere er villig til å betrakte som psykologisk (se Hume).
The Provoked Wife
Vanbrughs andre komedie, The Provoked Wife, fulgte kort tid etter, også satt opp det opprørske teaterselskapet. Dette stykket er forskjellig i tone fra det hovedsakelige farseaktige The Relapse og tilpasset skuespillernes større skuespillerdyktighet enn hva de i moderselskapet hadde. Vanbrugh hadde god grunn til å tilby sitt andre stykke til det nye selskapet, som hadde fått en utmerket start ved premieren av Congreves Love For Love, det største teatersuksessen i London på årevis. Skuespillernes samvirke hadde etablerte stjerner og Vanbrugh spesialskrev sitt stykke slik at det fremmet deres spesialiteter. Mens The Relapse hadde vært skrevet slik at det kunne bli håndtert av amatører og mindre skuespillertalenter kunne han nå stole på allsidigheten til profesjonelle som Thomas Betterton, Elizabeth Barry, og den kommende unge stjernen Anne Bracegirdle til yte rettferdighet til hans figurer, gi dem dybde og nyaner.
The Provoked Wife er en komedie, men Elizabeth Barry som spilte den misbrukte hustru var særlig berømt for sine tragedier, og hun kraft og dyktighet til å bevege publikum til medynk og tårer. Barry og den yngre Bracegirdle hadde ofte arbeidet sammen som et tragisk/komisk heltinnepar for å føre publikum inn i opplevelsen av følelsesmessige tragisk/komisk berg- og dalbane som var typisk for restitueringstidens drama. Vanbrugh dro fordel av dette skjemaet og disse skuespillerne for øke publikums sympati for den ulykkelige gifte lady Brute og hennes niese Bellinda (Bracegirdle), og særlig stjernerollen til sir John Brute, den brutale ektemann (Betterton), en rolle som ble betraktet som et høydepunkt i hans teaterkarriere. The Provoked Wife var noe så uvanlig som et problemdrama i restitueringstiden. Handlingens forutsetning, at en hustru fanget i et ulykkelig ekteskap kan betrakte å enten forlate det eller ta til seg en elsker, noe som forarget deler av samtidens samfunn.
Arkitekt
Som arkitekt (eller surveyor som samtidens tittel var) er det antatt at Vanbrugh ikke hadde noen formell utdannelse (se Tidlig liv overfor). Hans mangel på erfaring ble kompensert av hans ufeilbare øye for perspektiv og detaljer og hans nære arbeidsforhold med Nicholas Hawksmoor. Sistnevnte, en tidligere medarbeider av sir Christopher Wren, ble Vanbrughs medarbeider i mange av hans mest ambisiøse prosjekter, inkludert Castle Howard og Blenheim. I løpet av hans rundt 30 år som praktiserende arkitekt tegnet og arbeidet Vanbrugh på tallrike bygninger. Mer ofte enn ikke var hans arbeider en ombygging eller remodellering, slik som Kimbolton Castle, hvor han måtte følge instruksjonene til hans patron. Som konsekvens er disse husene, som ofte har Vanbrugh oppført som deres arkitekt, ikke typisk for Vanbrughs egne arkitektoniske konsepter og ideer.
Arbeid under utvikling på hver av disse prosjektene overlappet i det neste, noe som ga en naturlig progresjon av tanker og stil.
Pyreneergemse
Pyreneergemse (Rupicapra pyrenaica) er en art i slekten gemser (Rupicapra), som videre inngår i gruppen sauer og geiter (Caprini) og er en del av kvegfamilien (Bovidae). Arten er utbredt i Pyreneene, De kantabriske fjell og Apenninene.
Braskereidfoss stasjon
Braskereidfoss stasjon er en jernbanestasjon på Solørbanen ved Braskereidfoss i Våler i Innlandet. Stasjonen ble åpnet da Solørbanen sto ferdig i 1910 og ligger rundt 183 meter over havet og 170,26 km fra Oslo sentralstasjon. Braskereidfoss stasjon ligger også 70 km fra Kongsvinger stasjon og 24,3 km fra Elverum stasjon.
Pyreneergemse
Biologi
Pyreneergemse regnes her som tre underarter. Den fysisk største av disse er ssp. pyrenaica (nominatformen), som har en kroppslengde på 100–130 cm og en skulderhøyde på 70–81 cm. Den korte halen utgjør 3–4 cm og horna måler 17–28 cm. Bukken veier 23–50 kg, geita 20–32 kg. Ssp. parva er den fysisk minste av underartene og har en kroppslengde på 100–104 cm og en skulderhøyde på 72–74 cm. Den korte halen utgjør 3–4 cm og horna måler 17–28 cm. Bukken veier 20–34 kg, geita cirka 24 kg. Ssp. ornata er i størrelse noe midt imellom de to andre. Den har en kroppslengde på 105–120 cm og en skulderhøyde på 76–80 cm. Den korte halen utgjør 3–4 cm og horna måler opp til 32 cm. Bukken veier 23–45 kg, geita 14–32 kg.
Braskereidfoss stasjon
Passasjertrafikken på Solørbanen ble lagt ned på begynnelsen av 1990-tallet, men stasjonen ble gjenåpnet i 1995 og er i dag betjent av togekspeditør for å betjene tømmertrafikken på rundt fire tog i døgnet på hverdager fra skogbrukene i Østerdalen til foredlingsbedriftene i Sverige og Sarpsborg. Den har status som tømmerterminal og har sporforbindelse til sponplatefabrikken. Adkomst til terminalen er fra fylkesvei 2114 Damvegen.
Pyreneergemse
Taksonomi
Mange regner med to arter av gemser og flere underarter til hver av disse, blant annet IUCNs rødliste. Det er imidlertid ingen konsensus omkring antallet arter, i det noen autoriteter regner flere av underartene som selvstendige arter. Dette gjelder blant annet de to oppslagsverkene Handbook of the Mammals of the World og feltguiden Bovids of the World: antelopes, gazelles, cattle, goats, sheep, and relatives.
Inndeling
Inndelingen følger i hovedsak Faysal Bibi (2013) og IUCNs rødliste. De to underartene parva og ornata blir regnet som selvstendige arter av noen autoriteter.
Sabbatino de Ursis
Sabbatino de Ursis (valgt kinesisk navn: 熊三拔; pinyin: Xióng Sānbá; født 1575 i Lecce i Italia, død 1620 i Macao i Kina) var en av de ledende av jesuittenes misjonærer i Kina mot slutten av Ming-dynastiets tid. Han var assistent til den store kinamisjonæren Matteo Ricci.
Liv og virke
Han ble i 1611, bare noen måneder etter Riccis død (1610), satt til å videreføre arbeidet i det kinesiske keiserlige stjerneobservatorium i Beijing om å utarbeide en mer nøyaktig kalender. Dette var blitt et presserende behov for keiseren, for han hadde like før gått ut med en forutsigelse av en solformørkelse som var én time feil. Det keiserlige astronomibyrå som var satt til å assistere keiseren i hans embedsplikt om å merke sol- og måneformørkelser var altså ikke sakkyndig nok.
Den keiserlige beslutning av 1611 som overdro ansvaret for det keiserlige stjerneobservatorium og ledelsen av det keiserlige astronomibyrå til jesuittene, bød dem også å oversette europeiske verker om astronomi til kinesisk.
I 1612 oversatte han og den fremstående kinesiske katolske vitenskapsmann Xu Guangqi en oversettelse av det vestlige verket «Vestlige irrigasjonsmetoder» (kinesisk: Taixi Shuifa). Det er imidlertid ingen indikasjoner på at de vanningsmetoder som ble beskrevet der ble tatt i bruk før lenge etter, i den siste del av Qing-tiden.
Under den kinesiske ritestridens tidligere stadier utgav han i 1618 en studie ved navn De Vera Cognitione Dei Apud Litteratos Sinenses, og foreslo der at tre uttrykk som var blitt innarbeidet i den katolske kinamisjon på Riccis tid som passende oversettelser av det kristne gudsbegrep, Tian, Shangdi og Tianzhu skulle oppgis helt og holdent. Han mente at man skulle gå over til translitterasjon av «Deus» og latinske uttrykk i stedet. Dette standpunktet ble nøye gransket i jesuittenes hovedkvarter i Roma, men vant ikke frem.
Nokså mange av de europeiske misjonærer slet med å tilpasse seg Ming-Kina helsemessig. Særlig på landet og i utkantstrøkene var de sanitære forhold dårlige; utilstrekkelige midler og dermed mangel på medisiner og feilernæring skapte problemer. Mange vestlige misjonærer ble syke; hele 51 døde før de var fylt femti år, som pater de Ursis som bare ble 44 år.
Angol
Angol (fra mapudungun angol «klatre på alle fire») er en by i Chile. Det er også navnet på kommunen byen ligger. Byen er hovedstad i provinsen Malleco som er en del av regionen La Araucanía.
Liste over kardinaler utnevnt av Alexander III
Liste over kardinaler utnevnt av Alexander III' er en liste over de 38 kardinalene pave Alexander III utnevnte  under femten konsistorier i perioden 1145 til 1160 til 1180.
Qu Chunyu
Qu Chunyu (født 20. juli 1996) er en kinesisk kortbaneløper.
Hun representerte Kina under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble utslått i semifinalen på 500 meter.
Han ble olympisk mester i Vinter-OL 2022 i Beijing da han deltok på Kinas lag som vant gull på 2000 m. blandet stafett. Hun tok også bronse på damestafetten.
Gregory Dayman
Gregory John Dayman (født 21. februar 1947 i Wellington), newzealandsk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1972 i München og 1976 i Montréal.
Boeing KC-97 Stratotanker
Boeing KC-97 Stratotanker var et amerikansk strategisk tankfly. I mange år dannet dette ryggraden i USAs flåte av tankfly, fram til det ble erstattet av KC-135.
Historie og utvikling
KC-97 Stratotanker er en Boeing Modell 367 lufttanker-variant av C-97 Stratofreighter og flyet var omfattende modifisert med all nødvendig tanker, rørledninger og bommen. Det store, øvre flydekket hadde plass til store fraktcontainere og ga tilgang til dette gjennom en veldig stor dør i siden på flyskroget eller. Alternativet var å ha store drivstofftanker på ned nedre flydekket. Begge dekkene var oppvarmet og de var også trykkabiner slik at de kunne brukes uten problemer i stor høyde.
KC-97 var i drift ved den amerikanske Strategic Air Command i perioden fra 1951 til 1964, og den amerikanske Air National Guard brukte dem fra 1957 til 1978.
Disse tankflyene var vitale som støtte for de verdensomspennende oppdragene utført av B-47 bombeflyene.
Hillevågstunnelen
Hillevågstunnelen er en veitunnel på fylkesvei 440 i Stavanger kommune i Rogaland. Tunnelen er 510 meter lang.
Bergensbrannen 1916
Bergensbrannen 1916 var en bybrann som fant sted 15. til 16. januar 1916 da store deler av byen Bergen brant. Med unntak av husene på Rådstuplassen ble alle bygningene i strøket Bergen sentrum ødelagt i brannen. 380 bygninger gikk tapt, 2 700 mennesker ble hjemløse, og to omkom. Gjennom historien har Bergen vært herjet av utallige branner, men det er denne som omtales som «bergensbrannen».
Brannen 15. - 16. januar 1916
Klokken fem om ettermiddagen lørdag 15. januar 1916 var tre arbeidere i ferd med å telle varebeholdningen til jernhandler Berstad i en bod ute ved Murallmenningen. Ute blåste det storm. Utpå ettermiddagen skulle noen rør bæres inn fra svalgangen i øverste etasje i sjøboden. Det høye bygget hadde elektrisk lys i lagerrommene, men ikke i gangen. For å se noe under vareopptellingen, tente arbeiderne et stearinlys. I svalgangen lå noen baller med tjæredrev (dvs. tjæret hamp til å tette båter og vinduer). En av arbeiderne kom borti tjæredrevet med stearinlyset, og straks tok flere av ballene fyr. Formannen reagerte instinktivt med å åpne døren og lempe de brennende ballene på sjøen, men i mellomtiden hadde det blåst opp en kraftig nordavind. Et stormkast inn i boden sørget for at taket snart var overtent, og snart sto hele bygningen i lys lue. Kl. 17:15 ble brannvesenet varslet, både fra brannmelderapparatet på Muren og brannvakten på Skansen. Minutter senere lå et teppe av røyk over Strandgaten. At brannen brøt ut flere etasjer oppe i et bygg, gjorde den ekstra vanskelig å slukke fra starten av.
Åpne flammer stod ut fra den antente bygningen, og et fyrverkeri av gnister føk innover langs Vågen. Brannsirenene ulte, og fra Bergenhus festning ble det fyrt av brannskudd. Brannsjef Rolland og brannkorpset hadde hendene fulle; også reservekorpset på 200 mann var ute, mens stormen liksom jagde brannen foran seg. Skipsreder Lea var blant de som meldte seg frivillig og hjalp folk å evakuere sine eiendeler. Tre ganger klarte Lea og vennene hans å krysse Gamle Markevei for å hente folks løsøre. Lea var den siste som ga seg; hver gang klærne hans tok fyr, rullet han seg i vannstrømmen i rennesteinen.
Ilden spredte seg så raskt innover Strandgaten mot Torvet. Sjøbodene i tre brant som knusk, og brannen fortsatte oppover Markeveien mot Engen. Brannmannskapene innså snart at Strandgaten ikke sto til å redde og anstrengte seg følgelig om å stoppe brannen ved Torgallmenningen. En sjøsprøyte konsentrerte seg om å holde børs- og bankbygningene våte, og klarte på denne måten å redde disse og hindret brannen i å spre seg til Vågsbunnen. Lengre vest i byen gikk det imidlertid ikke så bra, ettersom brannmannskapene ikke klarte å stoppe brannen før den nådde brannstasjonen. I syd ble brannen stoppet ved Permanenten, ved hjelp av militære som holdt bygningen våt ved hjelp av presenninger hele natten. Man klarte også å redde østsiden av Ole Bulls plass. Det tok fyr i Hotell Norge, men bygningen ble reddet fra brannen. Den Nasjonale Scene ble også reddet etter iherdig innsats fra skuespillerne.
En tid brant det sammenhengende fra Muren og til Lille Lungegårdsvann. Sjødampsprøytene på Vågen sendte tonnevis med sjøvann innover den brennende byen, men det monnet ikke. Sprøyten på Nøstet var til liten hjelp, for den kraftige vinden hindret vannstrålen i å runde Nordnespynten. Inne i sentrum veltet brannen som en ildfoss ned gjennom gatene. Stadige eksplosjoner inne i ildmørjen sendte brennende gjenstander i alle retninger, og den som ville snakke med sidemannen, måtte brøle for å overdøve buldringen fra brannen. En stund så det ut som om også brannstasjonen ville ta fyr. Brannsjef Rolland fortvilte; han bodde ved siden av brannstasjonen, og hadde av den grunn ikke tegnet forsikring. Skipsreder Lea deltok i evakueringen av vennens hjem. Til og med brannsjefens piano fikk de reddet ut; men inne i boligen kunne en ikke stå vinduene nærmere enn en meter på grunn av heten fra brannen som nærmet seg.
Også fengselsbygningen var sterkt truet av ilden. Rundt 50 fanger måtte evakuere. De fleste ble overført til arrestlokalene i Allehelgensgate, men 20 ble satt fri. Bare tre av dem rømte; de andre meldte seg igjen. Hovedpostkontorets arkiver og verdisaker ble brakt i sikkerhet, mens ansatte ved kommunens kontorer på Rådstuplassen fraktet de kommunale arkivene til jernbanevogner som kunne kjøre ut av byen om brannen skulle nå jernbaneområdet. Men det eneste kommunale kontoret som brant, var Bergens kommunale pensjonskasse, som hadde reddet alle verdipapirer ved å benytte seg av forsikringsselskapets Hygeas sikkerhetshvelv i samme bygning.
Brannen hadde lagt øde hele området mellom Torgallmenningen og Murallmenningen. Også området som var regulert etter 1855-brannen mellom Torgallmenningen og Brannstasjonen var ødelagt. På en natt var det sentrum som gikk tilbake til middelalderen lagt i aske. Det først en måtte gjøre var å gjerde inn brannområdet. Så ble de farlige restene sprengt.
Gjenoppbyggingen
Etter brannen stod det igjen 17 bygninger eller bygningsrester, blant annet Telefonkompaniets nye hus i Veiten, som står der den dag i dag. Veier ble ryddet for å forbinde Nordnes og Engen. Det ble reist brakker i sentrum for å skaffe lokaler til de bedriftene som var rammet. Det ble også reist provisoriske brakker rundt i hele byen for å skaffe bolig til de hjemløse, blant annet den kommunale brakkebyen på Gyldenpris, kjent som «Blodbyen». Etter hvert kom det opp nye bygg på de fleste branntomtene, bortsett fra på tomten til Hotell Metropol, som stod ubebygget i 97 år, inntil Gulating lagmannsrett ble reist i 2013.
De tre arbeiderne i Berstad-boden ble senere dømt til tre måneders fengsel for uforsiktig omgang med ild.
To mennesker omkom. Den ene var en 34 år gammel stenarbeider som hjalp til under slukningsarbeidet. En frontmur i Olav Kyrres gate falt over ham, selv om befalet flere ganger hadde advart ham mot å gå bort dit. Han ble trukket frem i live, tilsett av dr. Pettersen på Fødselsstiftelsen og deretter sendt til Haukeland sykehus, hvor hans bein måtte amputeres; men søndag formiddag døde han. I brannrapporten omtales det som en lykke at bare én person hadde satt livet til, men så ble en eldre håndverker meldt savnet. 18. januar etterlyste avisene den 75-årige filhugger Rasmus Johannessen, bosatt i Dampesmuget 10. Han var blitt dradd ut av huset med makt, men smatt senere inn igjen, sikkert for å hente noe. Han ble funnet død i brannruinene.
Bjørken ved Ole Bull-statuen på den siden som snur mot varehuset Sundt, har svimerker fra bybrannen da bjørken var et ungt tre. Av hotell Norge brant bare de øverste etasjene på hjørnet ut mot Vestre Torggate. Da løyet vinden, så den unge bjørken klarte seg.
Noen viktige enkeltpersoner hadde føringen for hvordan det nye sentrum skulle utvikles. Det var de norske arkitektene Finn Berner, Georg Jens Greve og Ole Landmark, i tillegg den svenske ingeniøren Albert Lilienberg.
Noen historikere mener at bergensbrannen var en «nødvendig katastrofe». Før brannen var det et senmiddelaldersk kaos i veinettet, med hus fra 1600-tallet klemt inn der det var mulig, uten plan og preget av at ingen trengte å innhente byggetillatelse for å sette opp bygninger. Brannen ga en etterlengtet utviklingsmulighet. Gatenettet i dagens Bergen ble anlagt etter brannen i 1916, og bygningene stammer også fra denne tiden. Det såkalte «1916-området» ble Bergens viktigste forretningsområde.
Det ble satt i gang innsamlinger til de hjemløse etter brannen. Først i oktober 1940 avsluttet Bergens Privatbank konto 137.303, «Bidrag i anledning af Branden i Bergen 1916 ved Bergens Kommune». Da stod det kr 5.789,90 på kontoen. «Brannstrøksfondet av 1916» har på sin side gitt bidrag til Sjøfartsmonumentet med omkring kr 43.000 og oppussing av Smørsbroens vestside med omkring kr 10.000.
Jens Martin Knudsen
Fotballkarrière
Knudsen startet sin karrière som amatørspiller for den lokale klubben NSÍ Runavík. Målvakt på Færøyenes U-landslag fra 1981. Han debuterte på Færøyenes A-landslag i 1988 under en vennskapskamp mot, som var Færøyenes første FIFA-anerkjente landslagskamp. Da Færøyene skulle delta i sin første EM-kvalifisering foran EM i fotball 1992, ble Knudsen for alvor kjent da Færøyene, fullstendig overraskende, slo Østerrike 1–0 i Landskrona i Sverige i 1990. Knudsen ble en kultfigur, og sportsjournalistene internasjonalt gav ham tilnavnet «The Keeper with the Bobble Hat».
I 1992 begynte han å spille for GÍ Gøta, og ble da færøysk mester fire ganger på rad fra 1993 til 1996. Etter to sesonger på Island med Leiftur Ólafsfjörður, kom Knudsen tilbake til Færøyene. Han var på utlån til Ayr United i Skottland en kort periode, og dro deretter tilbake til Island for nok en sesong for Leiftur Ólafsfjörður. I 2001 kom han tilbake til NSÍ Runavík igjen for å være spillende trener. Han trakk seg fra landslaget etter 65 kamper i 2006, og senere også fra klubbfotballen da han ble 40 år gammel i 2007.
Liste over ordførere i Askøy
Dette er en liste over ordførere i Askøy kommune i Hordaland.
Sterling Heights
Sterling Heights (også kalt The Heights) er en by i Macomb County i den amerikanske delstaten Michigan. Ifølge folketellingen i 2006 var folketallet på 127 991, og dermed den fjerde største byen i Michigan. Sterling Heights fikk bystatus i 1968. Inntil 1950-tallet var det et jordbruksområde der det stort sett ble dyrket rabarbra, samt andre grønnsaker. Før 1968 var Sterling Heights kjent som Sterling Township. Byen er en forstad til Detroit og inngår i Detroitområdet. Den består stor sett av spredte boligområder og det finnes ikke noe utpreget bykjerneområde.
Byen er hjem til Freedom Hill county park som ligger ved Metropolitan Parkway (16 Mile Rd.) øst for Schoenherr Road. Freedom Hill begynte å arrangere konserter i 1999 i sitt 7 000 seters utendørsarena der b.l.a. Bob Dylan opptrådte i 2006.
Elven Clinton River renner igjennom byen.
Abbey Road
Ordet Abbey Road har forskjellige betydninger:
Steven Holcomb
Steven Holcomb (født 14. april 1980, død 6. mai 2017) var en amerikansk bobkjører som deltok i de olympiske vinterleker 2006 i Torino, 2010 i Vancouver og 2014 i Sotsji.
Holcomb ble olympisk mester i bobsleigh under Vinter-OL 2010 i Vancouver. Sammen med Steve Mesler, Curtis Tomasevicz og Justin Olsen vant han firerbob foran Tyskland og Canada. Under Vinter-OL 2014 i Sotsji var han med på å vinne bronsemedalje i både toer- og firerbob.
Bergen helikopterplass, Grønneviksøren
Bergen helikopterplass, Grønneviksøren er en helikopterplass for Haukeland universitetssykehus i Bergen. Helikopterplassen ligger på sørsiden av Store Lungegårdsvannet. Plassen ligger trangt til, et godt stykke unna sykehuset. Derfor er det nødvendig med omlasting fra helikopter til ambulanse for å frakte pasientene det siste stykket til sykehuset.
I april 2012 fikk Haukeland universitetssykehus egen helikopterlandingsplass på taket av sykehuset. Denne blir benyttet til pasienter som har akutt behov for behandling. Det er søkt om 200 landinger i året på den nye helikopterplassen, mens forventet bruk er 1-2 landinger i døgnet. Andre pasienttransporter hvor behovet for behandling ikke er like akutt vil fortsette å bruke Grønneviksøren med omlasting til ambulanse.
Nepal under Vinter-OL 2002
Nepal under Vinter-OL 2002. Én mannlig sportsutøver fra Nepal deltok i langrenn under Vinter-OL 2002 i Salt Lake City i USA. Nepal, som deltok for første gang i et vinter-OL, vant ikke noen medaljer. Beste plassering var en 70.-plass i langrenn på 1,5 km sprint for menn. Langrennsløperen Jay Khadka var Nepals flaggbærer under åpningsseremonien.
Ingeborg Arbo
Ingeborg Christiane Arbo (1872–1958) var en norsk vever og tekstilkunstner.
Fra 1897 til 1906 var Arbo ansatt som veverske hos Frida Hansen og Det Norske Billedvæveri. Her lærte hun ulike fargemetoder, vevsteknikker og fikk trening i å tegne for vev. Etter nedleggelsen i 1906 arbeidet Arbo for Den Norske Husflidsforening. På denne tiden reiste hun rundt i norske bygder for å studere og samle inn kunnskap om de forskjellige plassenes mønstre, fargebruk og tekstile særpreg.
I 1900 deltok Arbo på Verdensutstillingen i Paris, sammen med Ingrid Klingenberg og Eugenie Faye-Hansen. Sammen fikk de sølvmedalje for sine vevede tepper. I 1901 opprettet hun Foreningen for anvendt kunst sammen med Marie Karsten, Ingrid Klingenberg og Lilly Hansen. Dette skulle bli forløperen til Foreningen Brukskunst.
Al-Arish
Al-Arish, (العريش, al-ʿArīš; koptisk: ϩⲣⲓⲛⲟⲕⲟⲣⲟⲩⲣⲁ, Hrinokorura) er administrativ hovedstad og største by i Egypts guvernement Nordlige Sinai. Den er også den største byen på hele Sinaihalvøya. Stedet har en befolkning på 137 944 innbyggere per 2006, beregnet til 188 550 ved 2017. Den ligger ved kysten av Middelhavet, 344 km nordøst for Kairo, og ligger rett ved grensene av Gazastripen og Israel. Byen var okkupert av israelske militære mellom 1967 og 1979.
I byen finnes et arkeologisk museum. Arish er særskilt ved sitt klare blå vann, utstrakte palmeskog ved kysten, og dens bløte hvite sand. Byen har en lystbåthavn, og mange luksushoteller. Byen har også en del av fakultetene tilknyttet Suezkanaluniversitetet.
Arish ligger ved en stor wadi (dal), Wadi Al Arish, som mottar regnflomvann fra mye av det nordlige og sentrale Sinai. Denne elvedalen blir ofte identifisert med den bibelske Egypterbekken. Nasjonalparken Azzaraniq, som ble definert i 1985, ligger øst for Arish med et areal på 230 km2
Historie
Byen vokste fram rundt en beduinbosetning nær den antikke ptolemeiske utposten Rhinokorura (gresk: Ῥινοκόρουρα). I middelalderen identifiserte pilegrimer feilaktig som Sukkot, som er omtalt flere steder i Det gamle testamente. ʻArīsh betyr «palmehytter» på arabisk.
Det osmanske rike bygde nye befestninger på det opprinnelige stedet i 1560. Under Napoleonskrigene beleiret franskmennene festningen som falt etter 11 dager den 19. februar 1799. Under den første verdenskrig ble festningen ødelagt av britiske bombefly. Det ble senere lokaliseringen av 45. stasjonære hospital under den palestinske kampanje. Levningene av de som døde der ble senere flyttet til gravlunden Kantara.
Theodor Herzl, grunnleggeren av sionismen, foreslo Arish som et jødisk hjemland etter som verken den osmanske sultan eller den tyske keiser aksepterte bosetning i Palestina. I 1903 gikk den britiske koloniminister Joseph Chamberlain med på å overveie Arish, og Herzl ansatte daværende advokat David Lloyd George formulere et utkast, men hans søknad ble avvist straks en ekspedisjon, ledet av Leopold Kessler hadde kommet tilbake og gitt en detaljert rapport til Herzl, som skisserte et utkast til avlede en del av vannet fra Nilen til området grunnet bosetningen.
El Arishs militære gravlund ble bygget i 1919 for døde fra den første verdenskrig. Den ble formet av den skotske arkitekten Robert Lorimer.
Den 8. desember 1958 ble det utkjempet en luftkamp mellom egyptisk og israelske kampfly over Arish. Arish ble kortvarig okkupert av israelske styrker i 1956, og på nytt fra 1967 til 1979. Byen ble gitt tilbake til Egypt i 1979 etter at den egyptisk-israelske fredsavtalen ble signert.
Den 24. november 2017 ble 305 mennesker drept i et islamistisk angrep med bomber og gevær mot sufimuslimer ved al-Rawda-moskeen nær Arish.
Transport
Byen har egen flyplass, El Arish internasjonale flyplass (IATA: AAC, ICAO: HEAR). I 2011 mottok flyplassen 5 991 passasjerer. Flyplassen er også vert for Palestinian Airlines ved å være den nærmeste flyplassen til Gazastripen. Jernbanelinjen fra Kairo er under utbygging, en rute som tidligere var en del av palestinske jernveier bygget under den første og andre verdenskrig for å knytte forbindelse mellom Egypt og Tyrkia, men ble opphevet grunnet opprettelsen av Israel. Den nye jernbanen er en del av den egyptiske regjeringens plan for storstilt egyptisk bosetning i nordlige Sinai.
Håndball under Middelhavslekene 1975
Håndball under Middelhavslekene 1975. Håndball var en av flere sporter under de sjuende middelhavslekene som ble arrangert i Alger i Algerie i perioden 23. august til 6. september 1975. Det var andre gangen som håndball var med på programmet under Middelhavslekene. Det var kun en håndballturnering for menn, fem lag deltok.
Petra Jászapáti
Petra Jászapáti (født 31. desember 1998) er en ungarsk kortbaneløper.
Hun representerte Ungarn under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble utslått i kvartfinalen på 500 meter.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, tok hun bronse på 2000 meter blandet stafett.
.mr
.mr er Mauritanias nasjonale toppnivådomene (ccTLD) for Internett.
En lokal kontakt kreves for å registrere et domenenavn under .mr. Registreringer gjøres direkte på andre nivå, men det finnes et .gov.mr-subdomene på andre nivå hvor regjeringens nettsider finnes på tredje nivå.
Eksterne lenker
Toppdomän
Dagen, den er din!
Dagen, den er din! er en norsk portrettserie med Alex Rosén som gikk på NRK1 i 2001. I dette programmet reiste Alex rundt om i Norge og intervjuet ulike personer som hadde vært i medienes søkelys i tiden før programmet. Intervjuobjektene var Terje Søviknes, Bjarne Brøndbo, Jørn Stubberud, Thomas Robsahm, May Grethe Lerum, Noora Noor og Jahn Teigen.
Programmet hadde et humoristisk og ungdommelig preg og hadde en del likhetstrekk med program som Alex Rosén, programleder‎ og Folk i farta. Den ble sendt på onsdager kl. 22:30.
Wolfgang Steiert
Wolfgang Steiert (født 19. april 1963 i Hinterzarten) er en tidligere tysk skihopper og hopptrener. Siden 2004 har han vært trener for det russiske landslaget.
Fra 1981 til 1988/89 var Steiert fast medlem av den tyske A-stallen. Han debuterte i verdenscupen ved å bli nr. 10 i Cortina d'Ampezzo. Han la opp allerede da han var 25 år.
I 1991 ble han trener for det tyske B-landslaget. I 1993 ble han hjelpetrener for A-landslaget. Sammen med Reinhard Heß oppnådde han gode resultater, de fikk blant annet frem topputøvere som Sven Hannawald og Martin Schmitt. I 2003 overtok han forbundstrenerjobben fra Heß. Resultatene uteble imidlertid, og allerede i oktober 2004 ble han avløst av Peter Rohwein.
Steiert overtok deretter den ledige stilling som russisk landslagstrener. Han har hatt suksess som landslagstrener, og har vært med på å få hoppere som Dmitrij Vasiljev, Denis Kornilov, Dmitrij Ipatov og Ilja Rosljakov frem i verdenseliten.
Fylkesvei 2758
Fylkesvei 2758  går mellom Spæren og Futerud i Øvre Eiker. Veiens lengde er 10,6 km.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 73.
William Cobbold (komponist)
William Cobbold (døpt 5. januar 1560 i Norwich; død 7. november 1639 i Beccles, Suffolk) var en engelsk komponist. Han var lekmann og organist ved Chapel Royal. En av hans mest kjente verk er i dag consort song "New Fashions".
ISO 3166-2:CS
ISO 3166-2:CS var Serbia og Montenegros del av ISO 3166-2, som er del av ISO 3166-standarden utgitt av International Orginazation for Standardization (ISO), som definerer koder for navna til hovedinndelingene (f.eks. delstater eller fylker) av alle land med kode i ISO 3166-1.
Nepal under Vinter-OL 2006
Nepal under Vinter-OL 2006. Én mannlig sportsutøver fra Nepal deltok i langrenn under Vinter-OL 2006 i Torino i USA. Nepal, som deltok for andre gang i et vinter-OL, vant ikke noen medaljer. Beste plassering var en 95.-plass i langrenn på 15 km klassisk stil for menn. Langrennsløperen Dachhiri Sherpa var Nepals flaggbærer under åpningsseremonien.
ISO 3166-2:CS
Serbia og Montenegro var offisielt tildelt koden CS i ISO 3166-1 alfa-2, før landet blei oppløst i 2006, og dets oppslag i ISO 3166-2 blei sletta. De to republikkene, Montenegro (serbisk: ') og Serbia (serbisk: ') blei sjølstendige og blei tildelt ISO 3166-1 alfa-2-kodene ME og RS respektivt.
Før 2003 het Serbia og Montenegro Jugoslavia, og hadde ISO 3166-1 alfa-2-koden YU.
Koden CS ble tidligere brukt for å representere Tsjekkoslovakia, som blei oppløst i 1993, men dette skjedde før standarden ISO 3166-2 først blei utgitt.
Endringer
Følgende endringer i Serbia og Montenegros oppslag blei kunngjort i nyhetsbrev fra ISO 3166/MA etter at ISO 3166-2 først blei utgitt i 1998:
Germarica
Germarica er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).
Utseende
Ganske små (gjerne ca. 2 millimeter), slanke, blanke, mørke praktbiller, kan ha noe bronseaktig, metallisk glans. Oversiden er fint punktert, pronotum har rundede sider.
Levevis
Artene er knyttet til gresstrær (Xanthorrhoea).
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Solheim Cup 2009
Solheim Cup 2009 ble arrangert 21.-23. august på golfanlegget Rich Harvest Farms i Illinois, og det var ellevte gang denne matchkonkurransen for kvinner mellom Europa og USA ble.
Europa
Alison Nicholas ble utpekt til kaptein ikke lenge etter at Solheim Cup 2007 var avsluttet. Hun valgte Liselotte Neumann og Joanne Morley til visekapteiner.
Nicholas var med på den første Solheim Cup i 1990, og spilte også i de fem neste cupene. I alt har hun spilt 18 matcher i Solheim Cup, og tatt åtte og et halvt poeng. I 2003 var hun visekaptein.
USA
Beth Daniel var kaptein for det amerikanske laget. Hun var visekaptein i både 2005 og 2007. Hennes visekapteiner var Meg Mallon og Kelly Robbins.
Også Daniel spilte i den første Solheim Cup i 1990, og har i alt deltatt i åtte Solheim Cup som spiller, den siste i 2005.
Lagene
med tidligere Solheim Cup-erfaring i parentes (seire-delt-tapt): (*)=«captain's picks» (se under)
Fredag
Foursome
Etter fredagens spill ledet USA med 4 1/2 mot Europas 3 1/2.
Lørdag
Fourball
Etter morgenens fourball-matcher hadde Europa utlignet til 6-6. Foursome
Europa tok de første to poengene lørdag ettermiddag med klar margin, men USA vant de to neste jevne matchene, som gikk helt til siste green før de ble avgjort. Før singelmatchene på søndag, var stillingen 8-8.
Søndag
Single-matcher
Ved et par tilfeller i løpet av formiddagen var Europa i ledelse i 7 matcher, men det ble likevel snart klart at USA ville hale seieren i land. Da Morgan Pressel satte en lang putt på 16. green og ble 3 opp, var det 14. poenget sikret og kampen avgjort.
Laguttak
Det amerikanske laguttaket foregikk ved at spillerne i toårsperioden siden Solheim Cup 2007 opptjente poeng for seire og topp-20-plasseringer. De ti spillerne med flest poeng ble tatt ut, sammen med to spillere som kapteinen valgte ut (captain's picks].
Ma Zhongchen
Ma Zhongchen (kinesisk: 马忠臣, født 1936 i Tai'an i provinsen Shandong i Kina) er en kinesisk kommunistisk politiker.
Manuel Fraga Iribarne
Manuel Fraga Iribarne (født 23. november 1922 i Villalba, Galicia, død 15. januar 2012 i Madrid ) var en spansk minister i Francos regjering og senere politiker for det konservative partiet Partido Popular. Hans politiske karriere spenner over perioden fra diktaturet under Francisco Franco og inn i den demokratiske perioden. Fraga var en sentral figur på regionalt nivå i Galicia, såvel som på nasjonalt nivå i spansk politikk.
Ma Zhongchen
Han ble medlem av det kinesiske kommunistparti i 1956. Han steg i gradene og ble guvernør for Henan i 1993, og u mars 1998 partisekretær for kommunistpartiet i Henan.
Manuel Fraga Iribarne
Fraga studerte rettsvitenskap, samfunnsøkonomi og statsvitenskap. Etter endt utdannelse startet han karriere i diplomatiet. Fra 1962 til 1969 var han informasjons- og turistminister i Francos regjering. Da Franco døde i 1975 var Fraga ambassadør i Storbritannia, men ble kalt hjem og utnevnt til visepresident i den nye regjeringen til Carlos Arias Navarro. Året etter ble han innenriksminister. Fraga kom til å spille en sentral rolle i overgangsprosessen til demokrati i Spania og var sentral i utformingen av landets nye grunnlov, vedtatt i 1978. Sammen med andre medlemmer av Francos regime stiftet han det høyreorienterte partiet Alianza Popular (AP). Fraga ble partiets første leder. Partiet var først lite, men vokste som følge av sammenbruddet i det sentrumsorienterte regjerings Unión de Centro Democrático i 1982. Med Fraga i spissen ble AP nå Spanias nest største parti, i opposisjon til sosialistpartiet. Under Fragas ledelse beholdt AP en sterkt konservativ profil. Han gikk av som partileder i 1986, men vendte tilbake i 1989 for å starte en reformprosess som skulle gjøre partiet mindre høyreorientert. Sammen med flere mindre kristeligdemokratiske partier og restene av CDU ble AP omdannet til det nye partiet Partido Popular (PP). Fraga overlot ledelsen av dette partiet til José María Aznar, men ble selv utnevnt til ærespresident.
Ma Zhongchen
Han var medlem av det kinesiske kommunistpartis 15. sentralkomite.
Manuel Fraga Iribarne
Etter at Fraga forlot rikspolitikken, vendte han tilbake til politikken i sin hjemregion Galicia). Fra 1990 til 2005 var han regjeringsleder i den selvstyrte regionen Galicia.
The Amazing Spider-Man 2
The Amazing Spider-Man 2 er en amerikansk superheltfilm fra 2014.
Manuel Fraga Iribarne
Fraga var seinere medlem av senatet i Madrid.
I 1995 ble Fraga hedret med storkors av Den Kongelige Norske Fortjenstorden.
Solheim Cup 2009
Laguttak
Begge lag ble tatt ut etter Women's British Open, som ble avsluttet 2. august.
Christian Sulheim
Christian Grindvold Sulheim (født 5. august 1952 i Lom) er en norsk kulturminneverner, gårdbruker og forretningsmann.
The Amazing Spider-Man 2
Om filmen
Filmen er en oppfølger til The Amazing Spider-Man. Regissør er igjen Marc Webb, og Andrew Garfield returnerer i hovedrollen som Peter Parker/Spider-Man. Emma Stone, Sally Field og Martin Sheen vil også komme tilbake til sine roller, mens Shailene Woodley, Jamie Foxx, Dane DeHaan, Chris Cooper og Paul Giamatti er blant skuespillerne som spiller viktige roller som ikke var med i den første filmen. Den hadde premiere i mai 2014.
Christian Sulheim
Sulheim vokste opp på slektsgården Uppigard Sulheim i Bøverdalen i Lom, som odelsgutt i en søskenflokk på sju. Han har siden 1983 vært talsmann for private eiere av fredede kulturskatter og gjort en innsats for norsk kulturminnevern ved å etablere og lede stiftelsen Norsk Kulturarv.
I 1988 fikk Sulheim og foreningen i samarbeid med Oppland fylkeskommune og Kommunaldepartementet, etablert det planlagte Senter for bygdekultur i Vågå, et kompetansesenter for utdanning og sysselsettingstiltak i kulturminnevernet. Som senterets daglige leder tok Sulheim initiativet til den første formaliserte fagutdanning i lafting og vøling av gamle hus, og han reiste rundt i Europa for å studere samspillet mellom myndigheter og private eiere av fredede kulturskatter. 1989 stiftet han Top of Norway, et aksjeselskap der han i samarbeid med Star Tour og 30 andre firmaer tilrettela for organisert kommersiell kulturminneturisme i Norge.
Med bistand fra Kommunaldepartementet etablerte Sulheim stiftelsen Norsk Kulturarv i 1993. I ti hektiske år var han stiftelsens direktør. Hans innsats resulterte i kvalitetsmerket Olavsrosa, «Ta et tak-aksjonen», som reddet anslagsvis 1800 gamle hus, bøkene «Norsk Kulturarv: Praktisk informasjon, en vedlikeholdshåndbok for eiere av fredete hus», og «Norsk Kulturarv, ei praktisk reisehåndbok», utstillingen «Kulturarven» i Norges Informasjonssenter i Oslo, tidsskriftet Kulturarven m.m. I en treårsperiode (1997–99) representerte han stiftelsen gjennom nesten 1000 bidrag i radio, fjernsyn, aviser og tidsskrifter.
Sulheim har også bidratt til Loms lokalhistorie, bl.a. gjennom portrettet «N'Torgeir T.» (av Torgeir T. Garmo) og beskrivelsen av brannverntiltakene i Lom stavkirke.
Han fikk Norsk Kulturarvs ærespris i 2017.
The Amazing Spider-Man 2
Handling
Peter Parker (Andrew Garfield) sliter med å balansere pliktene som superhelten Spider-Man og som kjæreste til Gwen Stacy (Emma Stone). Han husker Gwens fars siste ord før han døde, om å ikke inkludere henne i livet sitt og dermed sette henne i fare, men han klarer ikke å høre på dem. Snart skal han også gå ut av high school, noe Peter mener ikke kan komme fort nok. Men så kommer en gammel venn, Harry Osborn (Dane DeHaan), samt den nye skurken Electro (Jamie Foxx) inn i livet hans, og ting kompliseres nok en gang for Peter.
Priser og nominasjoner
Teen Choice Awards
People's Choice Awards