cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Smoke! Smoke! Smoke! (That Cigarette)
Sangen ble innspilkt 27. mars 1947 i Radio Recorders, Hollywood. Den ble produsert av Lee Gillette. Følgende musikere medvirket på innspillingen: Deuce Spriggens (kontrabass, harmonivokal), Larry «Pedro» DePaul (trekkspill), Johnny Weis (sologitar), Cactus Soldi, Rex Call og Harry Sims (feler), Ossie Godson (piano), Spike Featherstone (harpe), Joaquin «Joaquin» Murphey (steelgitar), Manny Klein (trompet), Smokey Rogers (gitar, harmonivokal) samt Muddy Berry (trommer)
Williams gjorde en stereofonisk nyinnspilling av sangen for Capitol. Den ble utgitt på albumet, ''Smoke! Smoke! Smoke!'' (1960).
Sangen kan høres i åpningen til filmen Thank You for Smoking (2006) samt i videospillet, L.A. Noire (2011), hvor handlingen fant sted i Los Angeles i slutten av 1940-årene. Coverversjoner har også blitt foretatt av Sammy Davis, Jr., Willie Nelson, Phil Harris, Jimmy Dean, Commander Cody, Asleep at the Wheel og andre.
Svensk versjon
Gusten har skrevet en svensk tekst. Den svenske tittelen er «Rök, rök, rök».
Innspilling
Bertil Englund. Utgitt på singlen Swedisc SWES 1051 i 1964.
Listeplasseringer
Den første versjonen til Williams lå som # 1 i seksten ikke-sammenhengende uker på Billboard Most Played Juke Box Folk Records-listen i 1947.
En coverversjon med Phil Harris lå på listen i 23 uker, ble en # 1-hit i august 1947 og forble på toppen av listen i seks uker.
Personer på frimerker fra Estland
Dette er en oversikt over personer på frimerker fra Estland:
Vennaskond
Vennaskond er en estisk punk/nyromantisk musikkgruppe. Navnet vennaskond (fi. veljeskunta) betyr «brorskap».
Ventotene
Ventotene, i romersk tid kjent som Pandataria eller Pandateria, fra gresk Πανδατερία, Pandateria, eller Πανδατωρία, Pandatoria, er en italiensk øy i øygruppen de pontinske øyer i Tyrrenhavet mellom Roma og Napoli. Den ligger 46 km utenfor kysten av havnebyen Gaeta, rett ved grensen mellom regionene Lazio og Campania. Kommunen Ventotene, som ligger i provinsen Latina (Lazio), har 739 fastboende innbyggere i henhold til en folketelling i 2015.
Øyas skytshelgen er Sankt Candida den eldre (italiensk: Candida la Vecchia), som døde i år 78 e.Kr. og feires av den romersk-katolske kirke den 19. september.
Geografi
Øya var i oldtiden en vulkan. Det er en langstrakt øy, som strekker seg i himmelretningen nordøst-sørvest. Den er 3 km lang og måler under 800 meter på det bredeste. Kommunen Ventotene omfatter også den mindre øya Santo Stefano. Dette er en en sirkelformet øy som måler 500 meter på tvers, og som ligger 1,5 km øst for øya Ventotene. På Santo Stefano lå det et beryktet fengsel som nå er nedlagt. I øygruppen ligger også øya Ponza, som befinner seg ca. 40 km vest for øya Ventotene.
Historie
Øya har vært mer eller mindre bosatt siden forhistorisk tid. Dens geografiske posisjon og naturlige ressurser gjorde den velegnet for beboelse, og likeledes for landgang, forsyninger og kontroll av steinalderens handelsruter i Tyrrenhavet. De første bevis på menneskelig tilstedeværelse, som består av funn av keramikk og potteskår, er datert til sen neolittisk tid (omtrentlig fra 5 000 f.Kr.), da det ble brutt ut obsidian i et stenbrudd på den vestlige øya Palmarola, og eksportert til fastlandet via Ventotene. Obsidian er en svart, hard og glassaktig vulkansk steinsort, som var verdsatt for sin skarpe skjærekant.
Den neste bosetningsperioden på øya er datert til midtre bronsealder, rundt 2600 f.Kr., da det var befolkningsvekst langs kysten og øyene av Latium. Disse bosetningene var antagelig knyttet spesialisert og sesongmessig utnyttelse av ressursene, særskilt i form av jakt og fiske. Potteskår fra midtre og sen bronsealder (1500-1100-tallet f.Kr.) viser at øya var befolket på den tiden da sjøfarere fra den mykenske sivilisasjonen på det greske fastlandet var aktive langs sjørutene som knyttet de østlige og vestlige delene av Middelhavet sammen.
Mellom 700 og 600-tallet f.Kr. var det også gresk tilstedeværelse, som antagelig kom fra den nærliggende øya Ischia og dens greske by Pithekoussai (gresk: Πιθηκούσσαι). Grekerne utnyttet øyene for sjøfarten og forsyninger langs handelsrutene som knyttet Sardinia med kysten Latium. Øyas greske navn Pandatarìa indikerte antagelig at grekerne refererte til øyas fruktbarhet og rikelige ressurser, bokstavelig betydning er omtrentlig «skjenker alt». Det har dog ikke funnet materielle levninger fra gresk kolonisering, men grunnet Ventotenes lokalisering i nærheten av Ischia er det ingen tvil om øya ble besøkt av grekere. Men på kirkegården på Ventotene, som ligger på en høyde, ble det på 1940-tallet avdekket levninger fra bosetningen fra midtre bronsealder (2000-tallet f.Kr.), og disse viste likheter med det arkeologiske stedet Punta d'Alaca på øya Vivara i Napolibukta ikke langt unna.
Under samnitterkrigene, samtidig med at byene Saticula, Sessa Aurunca og Interamnia Lirenas ble opprettet, ble Roma interessert i de pontinske øyer som ble en av marinebasene til den første romerske flåte, som siden angrep kartagiske havner på Korsika og Sardinia. Øyenes militære og strategiske betydning økte i 209 f.Kr. under andre punerkrig mot Kartago da denne kolonien bekreftet romersk anmodning om støtte. Øyenes militære funksjon fortsatte fram til det første triumvirat i 60 f.Kr.
Mot slutten av 100-tallet f.Kr. kom Ponza og Ventotene inn i de historiske opptegnelsene ved at Augustus gjorde øyene til en del av sitt private gods og omgjorde begge øyene til keiserlige sommerresidenser. Øyene var små i størrelse, og således lette å kontrollere, og passelig nært Roma og Napoli. Som langs kysten av Latium og Campania ble det bygd luksusvillaer for den romerske overklassen. Agrippa, ektemann av Augustus’ datter Julia, var kanskje den som ledet byggevirksomheten på Ventotene. «Villa Giulia» var allerede ferdigstilt og i bruk ved slutten av århundret.
Blant øyas ressurser var også mengder av fugler, en velkjent matkilde i antikken, som bevitnet av Marcus Terentius Varro i hans verker om landbruket. I middelalderen er det tallrike dokumenter angående Calæ Coturnicariæ (jaktområder). Varro har også nevnt at øya kultiverte druer, og omtalte dessuten vanskelighetene med mye vind. Strabon har skrevet at Ponza og Pandatarìa var små øyer med mange vakre hus, noe som indikerer tilstedeværelsen av romerske aristokrater på øyene.
Grunnet den sosiale statusen til overklassen, gjennomgikk hele øya en omfattende arkitektonisk omforming mellom 100-tallet f.Kr. og 100-tallet e.Kr. Det ble bygd palasser som ga aristokratiet den samme komfort og bekvemmeligheter som de var vant til i Roma. Den nordlige odden, nå kalt «Punta Eolo», ble i sin helhet overbygd av stor, keiserlig villa som målte rundt 350 x 100 meter. Levningene er fortsatt synlige og vitner om fortidens imponerende prakt. Arkeologiske funn ved Villa Giulia var flere levninger av bygningens en gang elegante dekorasjoner, blant annet freskoer og stukkaturer, nå utstilt på det lokale museum.
Pandataria (Ventotene) er best kjent som den øya som de romerske keiserne forviste opposisjonelle. Den romerske eneherskeren Augustus forviste sin datter Julia den eldre i 2 e.Kr. grunnet hennes påståtte omfattende utskeielser og utroskap. Senere, i 29 e.Kr. forviste keiser Tiberius Agrippina den eldre (barnebarn av Augustus), som omkom her, antagelig av feil- eller underernæring, den 18. oktober 33 e.Kr. Etter at Agrippinas sønn Gaius, bedre kjent som Caligula, ble keiser i 37 e.Kr., seilte han til Pandataria for å samle levningene av sin mor og føre dem med tilbake for begravelse i Roma.
Agrippina den eldres datter Julia Livilla ble forvist to ganger til Pandataria; første gangen av sin bror Caligula for å ha konspirert for å avsette ham, og andre gang av hennes onkel, keiser Claudius, på anmodning av hans hustru Valeria Messalina i 41 e.Kr. Senere ble Julia Livilla i hemmelighet sultet til døde og hennes levninger antagelig fraktet til Roma da hennes eldre søster Agrippina den yngre fikk innflytelse som Claudius’ hustru. En annen framstående frue fra Julo-claudiske dynastiet var Claudia Octavia, den første hustruen av keiser Nero, ble forvist til Pandateria i 62 e.Kr., og deretter henrettet på ordre av sine ektemann.
Flavia Domitilla, barnebarn av keiser Vespasian, ble forvist til Pandateria. Hun døde på 90-tallet e.Kr. og ble senere helgenerklært.
Et fengsel ble opprettet under bourbonernes kongedømmet Napoli og restrukturert under Benito Mussolinis fascisme til naboøya Santo Stefano. Der ble det mellom 1939 og 1943 fengslet rundt 700 opposisjonelle, inkludert rundt 400 kommunister. En av dem var Altiero Spinelli som skrev en tekst der som nå er kjent som Ventotene-manifestet (Manifesto di Ventotene). Det fremmet ideen om et føderalt Europa etter krigen. Hovedbudskapet var en oppfordring om å opprette et tett samarbeid mellom de europeiske landene for på denne måten å unngå fremtidige kriger landene imellom.
Med unntak av den hesteskoformede fengselet, hvor fangene ble innestengt og torturert, er hele Santo Stefano eid av Orazio Ciardo, en forretningsmann i Napoli, som har forsøkt å selge øya for en større sum.
Under den andre verdenskrig var det en tysk garnison på 114 menn stasjonert på øya for å forsvare en viktig radarstasjon. Om natten til 5. desember 1943 snek en amerikansk torpedobåt seg ubemerket inn i Ventotenes havn og satte 46 amerikanske fallskjermsoldater fra 509. infanteriregiment, fallskjermbataljonen, i land. Soldatene hadde med en lokalkjent fra det italienske fastlandet som møtte den tyske kommandanten og løy overbevisende til ham om at det var et regiment av fallskjermsoldater på øya, og en flåte av allierte skip. Forskrekket oppga den tyske kommandanten sine posisjoner og våpen, og overga seg til den lille amerikanske troppen før han forsto at han hadde tatt feil. Ventotene var frigjort kl. 3 uten at et skudd var blitt avfyrt.
I august 2016 hadde den italienske statsminister Matteo Renzi et møte sammen med den den tyske kansler Angela Merkel og den franske president François Hollande på Ventotene for å legge ned en krans på graven til Altiero Spinelli og diskutere EUs politikk i lys av det påfølgende britiske utmeldelsen fra EU, den såkalte brexit.
Skipsvrak
Øyene Ventotene og Ponza er lokalisert land hovedruten for skipsfarten i antikken, og navigasjon i denne regionen var farlig grunnet tilstedeværelsen av nes, odder, og rev som økte risikoen for skipsforlis. I juli 2009 annonserte arkeologer oppdagelsen av en undervannsgrav med fem romerske skip fra antikken på dypt vann utenfor Ventotene. Disse fraktet uberørte last med olivenolje, fiskesausen garum og metallbarrer. Et av skipene fraktet en full last av kjøkkenutstyr kalt mortarium, koniske boller av keramikk, benyttet til å mose mat. Et skipsvrak («Punta dell’Arco»), datert til 100-tallet f.Kr., fraktet blybarrer med inskripsjonene av navnene til kjente metallforhandlere i Spania. Et vrak («Secca dei Mattoni») fraktet amforaer fra Brundisium i sørlige Italia og keramikk fra regionen Campania. Skipsvraket «Le Grottelle», som ble oppdaget på havbunnen mellom Ventotene og Santo Stefano, frakter amforaer, kostbart møblement, flere gjenstander i bronse, og plater av bein og elfenbein som var deler av en typisk romersk divan kalt klinai. Dette vraket er datert til midten av 100-tallet f.Kr. Alle disse materialene, sammen med flere andre, mer sporadiske funn, er samlet i det lokale museum på Ventotene. De er også nedtegnet i en database ved navn «Archeomar2 Project».
Den romerske havnen
For å skaffe lett tilgang til keiserens villa og skaffe ferske forsyninger, sto romerske ingeniører overfor tekniske utfordringer uten sidestykke. Øya hadde opprinnelig kun to naturlige steder for skip å komme til, Cala Nave og Cala Rossano, begge steder utsatt for østlige og sørlige vinder. Resten av øya har høye klipper som stuper rett i sjøen. På det eneste steder hvor kysten åpner opp til en flate av kompakt berg av tuff bestemte en initiativrik ingeniør for å skape et 3 meters dypt, kunstig basseng på 7 000 m2 ved å hogge ut berget. Det har blitt beregnet at 60 000 m3 med stein ble fjernet, og en ny havn innenfor den gamle kysten kun da gi ly til små og mellomstore handelsskip i antikken. En ytre ring av berget ble bevart for å gi en naturlig molo mot bølgene. Dette komplekse systemet av bølgebrytere, kai, varehus, fortøyningspæler og undervannskanaler var så dyktig utført i antikken at de har blitt stående bortimot intakt fram til dag, og er fortsatt i bruk av moderne sjøfolk og fiskere. Et marmorhode av den unge keiser Tiberius ble funnet i havnen og er nå utstilt i det lokale museum.
Den romerske fiskedammen
Rett ved inngangen til havnen, foran det moderne fyrtårnet, er levningene av en romersk fiskedam. Denne ble bygd samtidig med annen maritim infrastruktur på øya. Den ble hogd ut av berget for at man skulle ha tilgang til ferske fiskeprodukter, fordelt i tre bassenger. To av dem var dekket av hvelvtak som nå er delvis falt sammen, og det tredje ligger åpent.
En rekke kanaler under vann, netting og låssystemer sørget for at vannet ble jevnlig fornyet fra havet og samtidig forhindret at fiskene svømte ut i havet. Runde hull hogd inn i overflaten av tuffplattformen opp mot fiskedammen gjorde det mulig å samle salt takket være fordampningen av havvannet. En aedicula (liten helligdom) er hogd inn i berget i det større rommet, og her sto det antagelig en gang en statue av en guddom. Det er på innsiden av disse to rommene hvor en marmorstatue av en romerske magistraten ble funnet i 2000, fortsatt liggende på det opprinnelige stedet hvor den gikk tapt.
Vannhåndtering
Øya har ingen naturlige kilder på ferskvann. I romersk tid ble regnvann samlet i store sisterner (latin: cisterna) på de høyeste punktene. Befolkningen på øya er i stor grad bosatt rundt havnen, noe som gjorde det lett å distribuere vann fra høyere punkter til lavere. To store hulrom ble gravd ut av tuffbaserte grunnen (porøs vulkansk stein), bygd med søyler, murer og hvelv dekket med opus signinum (italiensk: cocciopesto), stein brutt opp i små biter, blandet med mørtel, og deretter slått ned med en rambukk. I midten ble det strukket en akvedukt i den sørlige enden av øya. Dette systemet samlet årlig rundt 800 kubikkmeter med vann og distribuert for å dekke behovene i hjemmene, fabrikasjon og i havnen. Begge de to store sisternerne (det er også fem mindre) er fortsatt synlig og administrert av arkeologiske institusjoner. I dag blir ferskvann fraktet til øya med tankskip.
Transport
Øya har forbindelse med ferge- og hydrofoiltjeneste til byene Formia og Anzio på det italienske fastlandet. I tillegg er det i sommermånedene trafikk til og fra øya Ischia.
Fyrtårn
Ventotenes fyrtårn (italiensk: Faro di Ventotene) er et aktivt fyrtårn på øya som står i nærheten av den romerske havnen, Porto Romano. Det nåværende fyrtårnet ble bygd i 1891. Det er et rundt tårn bygd med murstein og tilknyttet fyrvokterens hus. Det er 16 meter høyt og sender ut et hvitt, blinkende lys i fem sekunders intervall som er synbart i 15 nautiske mil (28 km). Fyrtårnet er administrert av fyrtårntjenesten til den italienske marinen (Marina Militare). Fyrtårnet er identifisert av kodenummer 1716 E.F.
Piezocera
Piezocera er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, slanke, blanke, rødbrune trebukker, noen ganger med metallglans. Antennene er ganske kraftige, sagtakkede og omtrent så lange som kroppen. Pronotum er tønneformet, omtrent så langt som bredt, gjerne med en knøl litt bak midten av hver side. Dekkvingene er parallellsidige.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Amerika, fra det sørvestlige USA og sørover til Paraguay.
Systematisk inndeling
Slektslisten følger.
Argulus laticauda
Argulus laticauda er en art av fiskelus. Dette er en type krepsdyr som lever som parasitter på større dyr, i regelen fisk, men også tidvis på for eksempel rumpetroll. Arten ble beskrevet allerede i 1873. I USA lever den langs kysten av Mexicogulfen.
Anatomien er særegen, kroppen er sammenklemt og et stort skjold dekker det meste av den, men på undersiden er kroppens ledd og anatomi godt synlig. Inndelingen i hode, kropp (thorax) og bakkropp (abdomen) er tydelig. Arten er mellomstor, den er noen mm lange. Øynene er store tydelige, og de har også et naupilus-øye. Begge antenne-parene er omdannet til haker som holder fiskelusen fast i vertsdyret.
Cateel
Cateel er en kommune i provinsen Davao Oriental på Filippinene. Under folketellingen i 2000 kom man til et befolkningstall på 28 655 i 5 731 husstander.
Barangayer
På landsbygda er en barangay en landsby med omland. I byene kan man sammenligne en barangay men våre bydeler, alle med et visst selvstyre.
Cateel er inndelt i 16 barangayer per 30. september 2019.
Etolin Strait
Etolin Strait (norsk: Etolinstredet) er et strede i statistikkområdet Bethel i den amerikanske delstaten Alaska. Stredet ligger i Beringhavet, og skiller øya Nunivak i vest fra øya Nelson og fastlandet i øst.
Etolin Strait ble oppdaget i 1821 av kaptein Adolf Etolin i Det russisk-amerikanske kompani, og fikk navnet Cook Strait. Det ble senere foreslått av admiral von Krusenstern å navngi stredet etter Etolin.
Europeisk kolonisering av Amerika
Europeisk kolonisering av Amerika er som regel datert til 1492 med en ekspedisjon fra Europa. Før den tid, rundt begynnelsen av 1000-tallet nådde de første europeere fram til Nord-Amerika via Grønland, antagelig på Newfoundland. Det var norrøne folk fra Island og Norge, ledet av Leiv Eiriksson, men disse bosetningene i Amerika ble ikke varige.
Det var først med den spanske ekspedisjonen i 1492 ledet av Christofer Columbus at Amerika som Den nye verden ble introdusert for Europa, Den gamle verden. I 1497 ved å seile fra nord på vegne av England gikk John Cabot på kysten av Nord-Amerika, og et år senere nådde Columbus' tredje ekspedisjon kysten av Sør-Amerika. Europeisk erobring, utforskning og kolonisering fulgt etter og ekspanderte. Dette skjedde først langs kystene av Det karibiske hav på øyene Hispaniola, Puerto Rico og Cuba, og siden tidlig på 1500-tallet ekspanderte koloniseringen til det indre av både Nord-Amerika og Sør-Amerika. Til sist kom hele verdensdelen inn under kontrollen av europeiske stater, noe som første til grunnleggende endringer av landskapet, plante- og dyrelivet, og den opprinnelige befolkningen.
Kolonialisme er et begrep som innebærer utvidelse av et lands suverenitet over territorier utenfor landets egne grenser ved etablering av en eller flere kolonier. Kolonialisme kan dessuten referere til den ideologi som legitimerer og promoterer dette systemet. Kolonialisme er således ikke et nøytralt begrep da det innebærer utnyttelse og på bekostning av noe og noen: områdets ressurser og opprinnelige befolkning. Som følge av kolonisering følger også innvandring og bosetning, men det kan eksistere innvandring og bosetning uten kolonisering.
Tidlig erobringer, krav og kolonier
De første utforskninger og erobringer ble gjort av spanjoler og portugisere umiddelbart etter deres egen gjenerobring av Iberia i 1492. I 1494 med Tordesillastraktaten, som ble stadfestet av paven, delte disse to kongedømmene hele den ikke-europeiske verden mellom seg selv og med en besluttet grense som kom til å dele Sør-Amerika. Basert på denne traktaten og på krav hevdet av den spanske utforsker Vasco Núñez de Balboa på alt land som berørte Stillehavet, og med hjelp fra deres mektige indios auxiliares, indianske hjelpesoldater, erobret spanjolene raskt området: Hernán Cortés veltet aztekernes rike, og Francisco Pizarro erobret Inkariket. Som et resultat av dette hadde spanjolene, conquistadorene, ved midten av 1500-tallet fått kontroll over det meste vestlige delen av Sør-Amerika, Sentral-Amerika, og sørlige Nord-Amerika. I tillegg kom deres tidligere erobringer av Karibia. I det samme tidsrommet koloniserte Portugal det meste av østlige Sør-Amerika, det som i dag er Brasil.
Andre europeiske nasjoner bestred snart gyldigheten av vilkårene i Tordesillastraktaten som de selv ikke hadde forhandlet. England og Frankrike forsøkte å opprette kolonier i Amerika på 1500-tallet, men disse feilet. I løpet av det neste århundret greide disse to kongedømmene, sammen med De forente Nederlandene, å etablere faste bosetninger og kolonier. En del av disse var på øyene i Karibia som enten allerede hadde vært erobret av spanjolene eller avbefolket grunnet smittsomme sykdommer, og andre av øyene lå i østlige delen av Nord-Amerika og som ikke hadde blitt kolonisert av Spania nord for Florida.
Tidlige europeiske besittelser i Nord-Amerika utgjorde spanske Florida, spansk New Mexico, de engelske koloniene Virginia (med dens nordatlantiske avlegger Somers Isles) og New England, de franske koloniene Acadia og Canada, den svenske kolonien Nye Sverige og den nederlandske Nieuw-Nederland. På 1700-tallet begynte Danmark å kolonisere Grønland, som var tidligere norsk skattland inntil den norrøne befolkningen døde ut. På motsatte side av Nord-Amerika fikk Det russiske keiserdømmet fotfeste i Alaska.
Etter hvert som flere nasjoner fikk interesse i kolonisering av Amerika ble strid og konkurranse om områdene økende konfliktfylt og bitre. Kolonistene og bosetterne sto ofte over for trusler av angrep fra nabokolonier foruten også fra innfødte stammer av indianere, og fra pirater. I denne striden var det de minste europeiske statene som måtte gi opp først, som Sverige og Nederland, overfor de større og mektigere, som England, Frankrike og Spania.
Tidlig statssponsede kolonister
Den første fasen av moderne europeisk aktivitet i regionen startet med Christofer Columbus sine kryssinger av havet (1492–1500), sponset av Spania hvis opprinnelige formål var å finne en ny rute til India og Kina. Disse ble fulgt av andre utforskere som John Cabot, sponset av England, som kom på leting etter rikdommene som spanjolene hadde funnet. Andre bosettere inkluderte Giovanni da Verrazano, sponset av Frankrike, og ifølge noen den tyske Didrik Pining og, den muligens mytiske, polakken John av Kolno 1473, sponset av Danmark.
Inspirert av erobringen av aztekerne, inkaene og andre store innfødte amerikanske befolkninger i det 16. århundre, forventet de første engelskmennene det samme da de først etablerte en bosetning i Jamestown, Virginia. Hovedformålet til denne kolonien var håpet om å finne gull eller muligheten (eller umuligheten) for å finne en passasje gjennom Amerika til India. Det tok en sterk leder som John Smith til å overbevise kolonistene i Jamestown om at å lete etter gull ikke var på ta vare på sine umiddelbare behov og at «han som ikke arbeider skal ikke spise».
Andre tidlige oppdagere som Francis Drake ankom Amerika for å plyndre rikdommen til de spanske bosetterne. Til sammen var der et sterkt drag på begynnelsen av kolonitiden for å komme til Amerika for dens mulige rikdommer, men sannheten var at disse rikdommene var sparsommelige. Der var ingenting spesielt som drev disse kolonistene vekk fra England, bare en overveldende mulighet for ekstrem rikdom. Selv om disse rikdomsbyggende forsøkene slo feil, ble de første permanente europeiske bosetningene i dagens USA etablert.
Disse krysningene av havet ble fulgt, særlig av Spania, av en fase med erobringer. Spanjolene hadde akkurat fullført en krig mot muslimer på Den iberiske halvøy. De erstattet de amerikanske lokale stammene og innførte en ny religion, kristendommen. Europeiske sykdommer og hensynsløse arbeidssystem desimerte den amerikanske befolkningen. Afrikanske slaver ble introdusert for å erstatte amerikanerne. På den andre side innførte spanjolene ikke språket sitt i samme grad og den katolske kirke evangeliserte i Quechua, Nahuatl og Guaraní, noe som bidro til utvidelse av disse amerikanske språkene og utrustet dem med skriftssystemer. En av de første skolene for amerikanere ble grunnlagt av Fray Pedro de Gante i 1523.
Portugisere gikk over fra en innledende plan om å etablere handelsstasjoner til utbredt kolonisering av det som i dag er Brasil.
Benjamin Bonzi
Benjamin Bonzi (født 9. juni 1996 i Nîmes) er en fransk profesjonell tennisspiller.
Som beste Grand Slam-resultat har han nådd 2. runde ved tre anledninger.
Europeisk kolonisering av Amerika
Religiøse immigranter
Etter den protestantiske reformasjonen i det 16. århundre og den nye radikale doktrinen til kalvinismen, begynte noen europeere å avvike fra deres ortodokse skikker. Mange flere kirker og retninger ble dannet, noe som førte til større uenighet og spenning mellom europeere generelt. Alvorlige forfølgelser skjedde i noen områder, som Elizabeths protestantiske tropper i det katolske Irland, men det var ofte mindre drastiske omstendigheter som skjøv noen mennesker fra Europa. Friheten i landområder det ikke var gjort krav på var attraktive for de som ønsket å unnslippe forfølgelser, og med hjelp av en kontrakt, hadde grupper da en rett til landet og en rett til å leve på en måte de tenkte var best. Noen kolonier ble dannet som havner for spesifikke religiøse grupper, mens andre tilbød tilflukt til alle grupper som ønsket å tilbe, tro og leve på deres eget vis.
Andre bosetninger, som Pennsylvania, ble dannet for å garantere sikre havner for spesielle grupper (kvekerne), men ble åpnet opp for andre retninger med komplett religionsfrihet. Historiene til disse vellykkede overskygget fortellingene om amerikansk forfølgelse (som Anne Hutchinson-tilfellet) og trakk lidende folk bort fra den gamle verdenen.
Økonomiske immigranter
I de britiske og franske regionene forandret snart fokuset seg fra ressurssanking til handel med de innfødte. Dette ble også praktisert av russerne på den nordvestlige kysten av Nord-Amerika. Etter krigen mot franskmenn og indianere, erobret Storbritannia alle franske landområder i Nord-Amerika.
Tvungen immigrasjon
Slaveri under europeisk styre begynte med immigrasjonen av hvite europeiske slaver (eller kontraktfestede tjenere), fulgt av at de innfødte i Karibia ble gjort til slaver. Ettersom den innfødte befolkningen gikk ned gjennom sykdom, ble de erstattet av afrikanere importert gjennom systematisk slavehandel. Innen det 18. århundre var det overvelmende antallet av svarte slaver slik at hvit og innfødt amerikansk slaveri var mindre vanlig. I tilfellet med de afrikanerne som ble tatt ombord i slaveskipene, ble de både skjøvet fra afrikansk fastland av kyststammer som fanget dem og trukket til Amerika gjennom slavehandlere som betalte for dem med rom. Svarte slaver fortsatte å strømme inn i havnene til Charleston, South Carolina og Newport, Rhode Island en stund etter den amerikanske revolusjonen og talte 400,000 totalt.
Caldecotte (Milton Keynes)
Caldecotte er et område i Milton Keynes i England. Stedet har navn, men med en annen skrivemåte, etter en gammel landsby som lå der: Caldecote. Det er et boligområde, med den kunstige innsjøen Caldecotte Lake som tar av vann fra elven Ouzel for å forhindre oversvømmelser.
Caldecotte eller Caldecote er et stedsnavn av angelsaksisk opprinnelse for «cold cottage» («kald hytte»), som viser til et hvilested for veifarende. Den gamle veien mellom Northampton og London (innenfor Milton Keynes heter den nå Brickhill Street) går like i nærheten, og krysser ikke langt fra Caldecotte Watling Street.
Referanser
Walton, Milton Keynes
Veerasingham Anandasangaree
Veerasingham Anandasangaree (født 1933), vanligvis kjent som V. Anandasangaree, er en srilankisk tamilsk politiker. Han er lederen av Tamil United Liberation Front, (TULF).
Politisk karriere
Anandasangaree ble født i juni 1933 i Point Pedro på Jaffna-halvøya, og tilbrakte sin barndom i Atchuvely hos sin far, som var en skolerektor på Sri Somaskanda-skolen i nærliggende Puthur. Han studerte for å bli lærer og advokat fram til han tok opp arbeidet som advokat i 1967. Anandasangaree jobbet fram til 1983 som advokat, men hadde også gått inn i politikken, først som medlem av Lanka Sama Samaaja Parti (LSSP)s ungdomsorganisasjon i 1955 til 1965, deretter som LSSP-medlem under valget i 1960. Først i 1970 vant han en plass i landets parlament som representant for Kilinochchi, men da hadde han gått fra LSSP og over til All Ceylon Tamil Congress (ACTC), som hadde tatt til seg tamilsk nasjonalisme.
Anandasangaree, i likhet med en rekke medlemmer, hadde i forargelse meldt seg ut av LSSP i 1966 etter at partiledelsen hadde alliert seg med SLFP, som nektet å akseptere tamilsk språk som et offentlig språk. Hans politiske karriere i ACTC skjøt fart, og han vant plassen i parlamentet med 9049 stemmer, bare 657 mer enn hans utfordrer Alalasundaram, som fikk 8392 stemmer. Samtidig hadde han blitt president for ungdomsfronten av ACTC.
Ananadasangaree sluttet seg til det nye partiet TULF i mai 1976 og deltok i parlamentsvalget i 1977, der han vant på nytt fordi hans forbindelser med den tamilske nasjonalismen gjorde ham populær i en tid med stigende etniske motsetninger mellom singaleserne og tamilerne. Etter at J.R. Jayawardene vant presidentvalget i oktober 1982 og dannet en regjering, kom det til stor politisk spenning mellom ulike politiske partier i landet, dette ble forverret etter en kontroversiell folkeavstemning holdt av Jayawardene, som ødela den siste rest av tillit til det demokratiske systemet hos de tamilske medlemmene i parlamentet. Folkeavstemningen var kontroversiell, og mistenkt for å ha vært manipulert av den autoritære regjeringen. Regjeringen ønsket å avvise parlamentsvalget slik at de kunne sitte i seks år til uten å avholde valg. I de tamilsk-dominerte distriktene inkludert Kilinochchi distriktet stemte 80 % mot forslaget under folkeavstemningen.
Alle som en resignert de fra deres plassene i 22. juli 1983, inkludert Ananadasangaree, fordi disse nektet å fortsette i den utvidede perioden og fulgt konstitusjonens bestemmelser om å gå av etter seks år. Dette var også gjort som protest mot en ny lovendring som pålagte de innvalgte parlamentsmedlemmer om å sverge troskap ved ed mot konstitusjonen. TULF gikk av og boikottet parlamentet. Kort etter de fryktelige opptøyene kalt Svarte juli i Colombo og andre steder mot tamilerne flyttet Anandasangaree til Chennai i Tamil Nadu, India og oppholdt seg der i flere år.
I krigens skygge
I 1989 hadde TULF gått tilbake til politikken i Sri Lanka etter Jayawardene var avgått med sin regjering, men hadde blitt innviklet inn i en blodig borgerkrig med den mer ekstremistiske LTTE som uten skrupsler utryddet sine fiender. Som en av de moderate tamilske partier i den etniske konflikten ble TULF akseptert av valgsdemokratiet selv om man fremdeles forfektet tamilske nasjonalisme i 1990-årene.
Det var en smertelige periode for Anandasangaree som mistet sin eldre bror Rajasangaree som ble myrdet av tamilerne fra EPRLF i 26. oktober 1987 etter å ha kritisert det indiske militærets fremferd og sin yngre bror Gnanasangaree som i Kilinochchi var drept den 10. februar 1988 av tamiltigrene. Tamiltigrene også bortførte Gnanasangarees to sønner som forsvant like etter farens død. Hans tredje sønn, Yogasangaree, gikk inn i EPRLF og ble valgt inn i parlamentet i Jaffna distriktet i 1989 i konkurranse med sin onkel Anandasangree i TULF. Yogasangaree ble drept under et terrorangrep i Madras, India 19. juli 1990 av terroristene fra LTTE.
Anandasangaree deltok i parlamentsvalgene i 1989, 1994 og 2000, men kom først etter det siste valget inn i parlamentet. I mellomtiden hadde Anandasangaree blitt visepresident for TULF i 1993 og dermed en sentral politisk skikkelse i landet som tok sterk avstand fra de tamilske separatistene i LTTE. Under hans ledelse og innflytelse gjenvant TULF sin posisjon som en politisk kraft på Jaffna-halvøya, spesielt etter regjeringen hadde gjenerobret Jaffna by i desember 1995.
Etter koalisjonsregjeringen siden 1994 hadde mistet sin majoriteten i parlamentet i 2001, ble det arrangert et nytt parlamentsvalg i desember 2001. TULF sluttet seg sammen med de andre tamilske partier inkludert ACTC og TELO og dannet Tamilske Nasjonalalliansen (TNA) som en tamilsk front for parlamentsvalg.
TNA til alles overraskelse innledet en forståelse med deres gamle fiender i UNP som deretter fikk deres støtte under valget. TNA vant til seg 15 seter i det nye parlamentet. Men i TULF hadde Anandasangaree satt seg i opposisjon mot resten av partiledelsen som villige gikk inn i TNA i allianse med tamiltigrene i LTTE som kunne ikke eller nektet å delta i parlamentsvalget. Det var på forslag fra LTTE TNA gikk inn i en allianse med UNP. Dessuten hadde han akseptert ideen om føderalisering av landet som skulle inn i en føderal statskonstruksjon.
President av TULF
Han ble president av TULF i 2002 etter et oppbrudd av partiledelsen idet flertallet gikk over til TNA, og som visepresident ble det et naturlig skritt oppover for Anandasangree som satt sitt preg på TULF som etterhvert ble det meste moderate innstilte tamilske partiet i årene etterpå. I april 2004 ble det organisert et nytt parlamentsvalg på nytt og Ananadasangree deltok som en selvstendig kandidat for Jaffna distriktet. Men parlamentsvalget sluttet ikke bare med nederlag for den gamle veteranen, men også som en grell demonstrasjon over LTTEs manglende respekt for demokrati. Tamiltigrene tok i bruk vold og terror for å presse de tamilske stemmegiverne til å stemme TNA. TNA tok alle 22 plasser i parlamentet fra Nord og Øst.
Anandasangree konkludert med at tamilerne politisk sett hadde tapt på dette og deretter kom med bitende kritikk mot TNA. Han også ment at fredsforhandlingene var gått i stampe fordi tamiltigrene i LTTE vil ha en løsning basert på separasjon fremfor alt annet, og ønsket deretter en føderal løsning i Sri Lanka. Med det i sitt politisk programmet kom han en rekke singalesiske, tamilske og muslimske politikerne i møte og vant anerkjennelse på tvers av etniske skillelinjer.
Han var det eneste TULF medlemmet av parlamentet som nektet å bli med i Tamil National Alliance, en koalisjon mellom tamilpartiene som var allierte med tamiltigrene ved valget i 2004. Han er en åpenhjertig kritiker av tamiltigrene og advokat for en føderal løsning til den etniske konflikten i Sri Lanka. Mange så på ham som en oppriktig tamilsk statsmann som er genuint interessert i å finne en varende løsning på den ødeleggende borgerkrigen som pågikk mellom den regjeringen dominert av singaleserne og de tamilske separatistene i LTTE. Som en skarp kritiker av tamiltigrene har han satt seg i fare for angrep fra tamilske ekstremistene som i fortiden hadde gjennomført en rekke attentater på statsmenn som også hadde kritiserte separatistene i LTTE.
Anadasangaree i 2006 vant UNESCOs Madanjeet Singh-prisen som en bekjemper for toleranse og fredskonstruksjon.
Nominasjoner til Nordisk råds litteraturpris fra Norge
Nominasjoner til Nordisk råds litteraturpris fra Norge gjøres av en jury bestående av tre personer.
Juryen på tre personer består av Norges to jurymedlemmer, og varamedlem til juryen.
ISO 3166-2:US
ISO 3166-2:US er USAs del av ISO 3166-2, som er del av ISO 3166-standarden utgitt av International Orginazation for Standardization (ISO), som definerer koder for navna til hovedinndelingene (f.eks. delstater eller fylker) av alle land med kode i ISO 3166-1.
Anton Hansen Tammsaare
Biografi
Anton Hansen Tammsaares far var bonde og familien var fattig, men de klarte likevel å betale for skolegangen til Tammsaare. Familien var relativt godt utdannet og abonnerte på dagsaviser, noe svært få bønder i Estland gjorde på slutten av 1800-tallet. Tammsaare studerte i Väike-Maarja, ved Hugo Treffner-gymnaset i Tartu og senere ved universitetet i same by, der han studerte juss. Studiene til Tammsaare ble avbrutt da han fikk tuberkulose i 1911. Han var på sanatorium i Sotsji i ett år og bodde deretter hos sin bror i Koitjärve i seks år og leste verk av Cervantes, Shakespeare og Homer.
ISO 3166-2:US
Hver kode består av to deler, atskilt av en bindestrek. Første del er US, ISO 3166-1 alfa-2-koden for USA. Andre del er to bokstaver.
Anton Hansen Tammsaare
Biografi
I sin studietid var Anton Hansen Tammsaare med i «Noor-Eesti», en gruppe modernistiske forfattere og kunstnere som ville øke kulturutvekslingen mellom Estland og resten av Europa.
ISO 3166-2:US
Inndelinger inkludert i ISO 3166-1
De avhengige områdene har også sine egne koder i ISO 3166-1, i tillegg til å være definert i ISO 3166-2:US.
Anton Hansen Tammsaare
Biografi
Da Estland ble selvstendig i 1918 flyttet Tammsaare til Tallinn. Det var der han skrev de mest kjente verkene sine. Motivene hans var estisk historie og det estiske folket. I tillegg kan en finne tilknytting til tanker fra Henri Bergson, Carl Jung og Sigmund Freud, i tillegg til at en har sett påvirkning fra forfattere som Knut Hamsun og André Gide i verkene hans.
Verk
De tidlige verkene til Tammsaare er preget av lyrisk, landlig realisme. En del av dem er også preget av de revolusjonære stemningene fra 1905-revolusjonen i Russland. Under den såkalte «andre perioden» hans fra 1908 til 1919, skrev han noveller og korte fortellinger fra bymiljø. I Poiss ja liblik (1915) viser Tammsaare påvirkning fra Oscar Wilde.
Tõde ja õigus (1926–1933) inneholdt fem bind uten egne titler. Det første bindet har blitt sett på som det sterkeste, med en skildring av bondelivet som minner om Knut Hamsun og som viser den estiske nasjonalkarakteren, spesielt gjennom figurene Andres og Pearu, to bønder i en feide. Den andre delen med skildring av studentlivet i Tartu er kanskje den mest leste i Estland i dag. Det tredje bindet inneholder en skildring av 1905-revolusjonen i Russland gjennom et individperspektiv på en måte som minner om romanene til Albert Camus, snarere enn et ideologisk perspektiv. De ble derfor ofte slått sammen med den andre delen av den sovjetiske sensuren. I blant har den tredje delen blitt sett på som den kunstnerisk svakeste delen, selv om skildringen av revolusjonen har blitt sammenlignet med Boris Pasternak i Doktor Zjivago. Tammsaare selv mente senere at de fem bindene skildrer henholdsvis hvordan menneskene forholdte seg til landet sitt, til Gud, til samfunnet, til seg selv og mennesket sin oppgave.
Hele Tõde ja õigus er oversatt til tysk, og det første bindet til fransk, finsk og polsk, men mer lest utenfor Estland blir den siste romanen til Tammsaares, Põrgupõhja uus Vanapagan.
Slaget ved Plataiai
Slaget ved Plataiai var det siste slaget i perserkrigene sør i Hellas. Det fant sted i 479 f.Kr. mellom en allianse av de greske bystatene Sparta, Athen, Korint, Megara og andre mot perserne. Med dette slaget ble perserne kastet ut av Hellas.
Bakgrunn
Etter slaget ved Salamis dro Xerxes I tilbake til Persia og overlot de erobrede greske territoriene til Mardonios. Gjennom Aleksander I av Makedonia ba Mardonios Athen om våpenstillstand. Han tilbød selvstyre og persisk hjelp til å gjenoppbygge byen deres. Athen avslo dette og ba Sparta om hjelp, selv om spartanerne var mer interessert i å beskytte Peloponnes. Mardonios gjenerobret så Athen, men athenerne avslo igjen hans fredstilbud.
Athen, Megara og Plataiai sendte utsendinger til Sparta og krevde assistanse. Spartanerne nølte og brukte feiringen av den religiøse festivalen hyakínthia som unnskyldning. Til slutt overbeviste Chileos av Tegea spartanerne om stundens alvor de stod ovenfor dersom Athen inngikk fred.
Sparta sendte 45,000 menn under kommandoen til Pausanias. Av disse var 5,000 borgersoldater, 5,000 perioiker og 35,000 heloter. Dette var den største spartanske styrken som noen gang deltok i slag. De spartanske styrkene inkluderte som vanlig relativt få faktiske spartanske soldater og bestod hovedsakelig av perioiker, heloter (tjenere av staten) og soldater stilt til rådighet av deres allierte. Da Mardonios hørte om den spartanske styrken, fullførte han ødeleggelsen av Athen, rev ned alt som stod igjen og dekket det med jord. Han trakk seg så tilbake til Theben i håp om å trekke til seg den greske hæren der.
Styrker
Mardonios befestet Asopos-elven i Boeotia i håp om at grekerne ikke ville klare å forene seg mot ham. Men athenerne sendte 8,000 menn og marsjerte med den spartanske styrken til passet over fjellet Kithaeron hvor de lyktes i å forsvare seg mot persiske raid. Mardonios sendte et kavaleri ledet av Masistios for å angripe grekerne, i håp om å trekke dem ned på sletten eller for å sjekke hvor hans kavaleri kunne angripe en falanks i det ulendte terrenget. Masistios møtte motstand fra megarerne og athenerne under kommandoen til Olympiodoros i sentrum av den greske formasjonen. Masistios ble drept og hans kavaleri trakk seg tilbake. Grekerne begynte å bevege seg bort fra passet mot sletten Plataiai hvor Mardonios hadde bygget en befestet leir og hvor de greske hoplittene lettere kunne kjempe. Athenerne utgjorde den venstre flanken av hæren med spartanerne på høyrflanken og tegeanerne i midten.
Av de lette troppene var 35,000 av de tidligere nevnte helotene, 1,800 var thespere og de andre skal ha vært fra andre byer, rundt en per hoplitt. Antallet heloter er omdiskutert fordi det antyder syv heloter for hver spartaner. Noen historikere har akseptert disse tallene og brukt dem som en folketelling i Hellas på denne tiden. Andre har hevdet at antallet ikke stemmer. Slaget nær Mykale er antatt å ha funnet sted samtidig på den asiatiske fronten, der det skal ha vært 25,000 menn som for det meste var athenere, men også noen spartanere. Det betyr at den greske koalisjonen hadde rundt 80,000 menn. Andre historikere har forkastet tanken om at der var lette styrker i det hele tatt, kun hoplitter. Med tanke på at Pausanias forsøkte å bringe politiske reformer til Sparta der helotene skulle få rettigheter, er det mer sannsynlig at han hadde sett dem i strid. Den greske formasjonen, ifølge Herodot, var ordnet i følgende orden fra høyre til venstre: Spartanere, tegeanere, korintere, pontideanere, troizenere, lepreater, mykenere og tirynthere, fleiasienere, hermioniere, eretriere og styriere, khalkidere, ambrakiere, lefkadiere og anaktoriere, palianere fra Kefallonia, aeginiere, megarere og athenere.
Mardonios, på den andre siden, hadde ifølge Herodot 300,000 persere, der 40,000 under Artabazos ikke deltok i slaget fordi deres leder var uenig med Mardoios' taktikk. Ktesias som skrev historien til Persia i det 4. århundre basert på persiske arkiver, hevdet at styrken var på 120,000 persere og 7,000 greske soldater, men plasserte slaget før Salamis. Denne uoverenkomsten skyldes antagelig at hans verk ikke overlevde og det som er kjent er fragmenter i Myriobiblos som ble satt sammen av patriarken Photios I i det 9. århundre.
Antallet på 300,000 har blitt betvilt av flere moderne historikere som har kommet med antall så lave som 50,000 med utgangspunkt i antallet hos Ktesias. JAR Munro og Macan bemerker at Herodot nevner seks høyere militærkommandanter og 29 μυριαρχοι (muriarkoi), dvs kommandanter av en baivarabam, ved navn. Baivarabamen var den taktiske enheten til det antikke persiske infanteriet som hadde 10,000 menn. Mens det er mulig at da Xerxes tok med seg 60,000 menn da han forlot Hellas etter slaget ved Salamis, etterlot han sine formasjoner underbemannet, ville det ha vært lite lurt å sette igjen en liten styrke siden han visste at de persiske bueskytterne bare kunne beseire hoplitter med stor tallmessig overlegenhet. Mardonios hadde også en styrke av allierte grekere, alle greske stater nord for Athen, men særlig thebanere og allierte fra Thessalia. Antikke kilder sier at de var muligens 50,000, og mens dette virker overdrevent, kunne de nordlige statene med sikkerhet ha kunnet sette 30,000 hoplitter på slagmarken. Den britiske historikeren N.G.L. Hammond aksepterer at det var 300,000 persere ved Plataiai, selv om han hevder at invasjonsstyrken som ble samlet i Doriskos ett år tidligere var mye mindre.
Slaget
Begge hærene lå i leir foran hverandre i 10 dager, bare med små raid på begge sider. Men perserne ledet den greske vannforsyningen bort og tok en konvoi på 500 okser, slik at grekerne var tvunget til å finne en ny leir. Til slutt bestemte Mardonios seg for å angripe etter en rådslagning hvor Artabazos foreslo tilbaketrekning til Theben hvor de hadde mange forsyninger. I løpet av natten krysset Aleksander av Makedonia Asopos-elven og dukket opp foran de athenske generalene (kun Aristeides ifølge Plutark) og sa følgende:
Athenerne og spartanerne byttet posisjoner slik at athenerne ville forsvare seg mot den persiske hovedstyrken mens spartanerne ville kjempe mot de greske undersåttene i den persiske hæren. Da han så dette, byttet også Mardonios om på sin formasjon. Den tolvte kvelden etter at de slo leir for andre gang besluttet grekerne seg for å flytte på seg. Dette ble gjort med forvirring.
Da Mardonios oppdaget at grekerne hadde forlatt sine posisjoner, jaget han etter dem. Han bestemte seg for å angripe da han så at den greske formasjonen var delt i tre uten å innse at han sendte styrken inn i en felle. Det persiske kavaleriet og bueskytterne kom først over spartanerne som fremdeles beveget seg, og infanteriet ankom kort tid etterpå. Spartanerne trakk seg høyere opp i fjellene hvor de var beskyttet fra kavaleriangrep. Kavaleriet og bueskytterne gjorde liten skade og trakk seg tilbake da infanteriet ankom. Spartanerne ba athenerne om hjelp, men de var ikke i stand til å hjelpe siden de ble angrepet av thebanerne.
Den persiske Artabazos som ikke lyktes i å overbevise Mardoios om å unngå oppstilte slag, tok så kommandoen og trakk seg umiddelbart tilbake, slik at grekerne kunne erobre leiren deres. Ifølge Herdot overlevde bare 43,000 av de 300,000 perserne slaget, mens grekerne totalt mistet 159 menn. Men Diodorus sier at de persiske tapstallene antagelig ikke var over 100,000. Videre hevder han at bare spartanere, tegeanere og athenere døde, siden de var de eneste som kjempet. Plutark som hadde tilgang til andre kilder, angir tapstallene til grekerne til 1360 grekere, noe som virker mer korrekt, mens Eforos antagelig overdriver når han sier over 10,000 grekere. Det kan riktignok ikke forkastes helt, dette antallet bekreftes nemlig av Diodorus. Men historiske nedtegnelser fra perioden er beryktet for å være partiske eller unøyaktige, derfor vil det reelle antallet aldri bli kjent.