cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johan Sverdrup-feltet
Utbygging
Fase 1 består av stigerørsplattform, boreplattform, prosessplattform (P1) og boligplattform.
Utbyggingen av feltet begynte sommeren 2018.
Fase 2 vil utvide feltet med en ny prosessplattform (P2), ny modul på toppen av stigerørsplattformen, boring av 28 nye brønner og økt landstrømkapasitet. Produksjonsstart for fase 2 er planlagt i 2022.
Produksjon
Produksjonen startet 5. oktober 2019, over to måneder tidligere enn planlagt. Feltet har potensial til å øke Norges totale oljeproduksjon med 37 % i 2020. Prisen på 83 milliarder kroner ble nedbetalt i starten av 2021.
Transport
Oljen fra Sverdrupfeltet transporteres via rørledning til Mongstad, mens gassen transporteres via Statpipe til Kårstø prosessanlegg.
Varmluftsballong
Den består av en stor ballong, gjerne laget av nylon, polyester eller polyamid. Duken veier normalt 40–50 g/m² og er ganske lik spinnaker eller teltduk.
Selve størrelsen på ballongen er delt opp fra X1 – X7. En X5 er på rundt 50,000 kubikkfot (trolig pga. konkurranseregler). Duken er av type rip-stop som gjør at duken ikke ryker så lett. Den er også behandlet for å gjøre den tett. Den nederste delen av ballongen består av et mindre brennbart materiale.
Formen på ballongen kan være alt fra 8 vertikale deler (gore på engelsk) til 20 – 30 vertikale deler. Jo færre deler, jo mer «tradisjonell» ballongfasong får den.
Det finnes rundt 10 – 12 ballongprodusenter i verden. Noen av de store er Cameron, Lindstrand, Aeromagic, Aerostar og Kubicek. Det finnes også flere miljøer som syr sine egne ballonger. Alt du trenger, er en industrisymaskin som bør ha to nåler. Populære symaskiner her i Europa er Pfaff, Singer eller Ruki. I tillegg trenger du ca. 1,000 lengdemeter rip-stop nylon. Dette kan kjøpes fra produsenter i England, Sør-Afrika, Frankrike eller USA. For å avlaste stoffet og unngå at stoffet spjærer, bruker man vertikale «web-bånd» som går fra toppen av ballongen og ned til der wirene fra kurven er festet.
Historie
Brødrene Montgolfier, sønner av en papirprodusent i Annonay sør for Lyon i Frankrike, regnes som de egentlige oppfinnerne av den funksjonelle varmluftsballongen, en variant som ble kalt montgolfière etter dem. Den 4. juni 1783 viste de frem varmluftsballongen offentlig for første gang i Annonay. Ballongen steg til ca. 1,800 meters høyde. Den 19. september 1783 sendte de en sau, ei and og en hane opp som dermed ble de første levende dyr i en ballong. Den 21. november 1783 fant første bemannede flyging sted da Jean-François Pilâtre de Rozier og Marquis d'Arlandes fløy en frittflyvende montgolfière over Paris.
Varmluftsballonger lar seg ikke styre og har ingen betydning som transportmiddel. De brukes i stor grad til hobbyvirksomhet, noe til ervervsmessige oppdrag som reklameflyvning, hvor hele ballongen kan være formet som reklameplakat, og til fornøyelsesturer med turister. Det arrangeres også konkurranser for ballongentusiaster.
Ballongflyging i Norge
Den første bemannede ballongferd i Norge skjedde trolig 18. juli 1852 da Ignatz Lassé tok av fra Bygdøy og landet ved Dønski i Bærum etter cirka én times ballongferd. Det var flere oppvisningsturer samme år. Korrespondenten Aasmund Olavsson Vinje rapporterte 5. august 1852 at ballongen drev med vinden opp mot Maridalen og at det kostet 50 speciedaler å være med som passasjer. Den 25. november 1870 kom friluftsballongen «La Ville d’Orléans» fra det beleirede Paris ut av kurs og havnet på Lifjell i Telemark. Ballongen var ment å seile over den omringede by til Tours og krigsminister Léon Gambetta med bønn om å komme til unnsetning. Ballongen ble tatt av en kraftig vinterstorm og kom helt ut av kurs og endte først på det snødekte Lifjell. De to ombord hoppet ut og ballongen for videre og havnet ved Krøderen. Ballongkurven finnes i dag i Norsk Teknisk Museums samlinger.
Luftballongen «Norge» hadde sin første oppstigning fra Kontraskjæret ved Akershus festning 20. februar 1910.
I Norge er ballongsport organisert i Ballongseksjonen i Norges Luftsportforbund. Det finnes ca. 10 – 12 personer som flyr aktivt.
Alle varmluftsballonger er underlagt kontroll av Luftfartstilsynet og skal registreres i Norges luftfartøyregister. Ballonger blir registrert LN-C[XX]. De to siste bokstaver kan eier selv velge og bruker ofte sine egne initialer så sant de er ledige.
Ved flyging utenfor kontrollert luftrom er det ikke krav til flyradio. Dersom en slik ballong kommer inn i kontrollert luftrom der det er annen trafikk, vil den kunne skape problemer eller til og med stoppe flytrafikken.
Nina Temple
Nina Temple (født 21. april 1956) var den siste generalsekretæren for Communist Party of Great Britain frem til dette partiet ble oppløst i 1991.
Temple ble født inn i en kommunistisk familie og hun ble medlem i den britiske Young Communist League da hun var tretten år gammel, senere deltok hun i protest-aksjoner i Londons gater mot Vietnam-krigen. Temple har en grad i materialteknologi fra Imperial College i London. På slutten av 1970-tallet ble hun utnevnt til generalsekretær i det kommunistiske ungdomsforbundet i Storbritannia og hun ble medlem av det britiske kommunistpartiet i 1979, og deretter medlem av en kommunistisk komité i januar 1982. Temple fikk to barn med en lærer, en datter født i 1987 og en sønn født i 1989. Temple ble alvorlig syk med Parkinsons sykdom i 2000. Hun ble utdannet i rådgivning ved Gestalt Centre i Old Street, og i september 2003 grunnla hun Sing For Joy, et kor bestående av mennesker som sliter med forskjellige kroniske degenerative sykdommer.
Romeo Miller
Percy Romeo Miller, Jr. (født 19. august 1989 i New Orleans i Louisiana) er bedre kjent under sitt scenenavn Romeo, tidligere Lil' Romeo, er en amerikansk rapper, skuespiller og basketballspiller. Han er sønn av rapperen Master P., nevø av rapperne C-Murder og Silkk The Shocker. Romeo Miller har utgitt fem studioalbum og samlealbum. Det ene studioalbumet, Lottery, ble kun distribuert via Internett. Han er også medlem av gruppen Rich Boyz. I begynnelsen av karrieren slo han Michael Jacksons rekord med å være den yngste person noensinne med å få en førsteplass på hitlistene. Det var i 2001 med sangen «My Baby».
Miller har gått på Beverly Hills High School i Beverly Hills i California. Han fikk et idrettsstipend for å spille basket på University of Southern California som begynner sesongen 2008-2009.
Miller var talsmann for The Los Angeles Earth Day Festival og sammen med hans tegneseriefigur Gee Gee the Giraffe som har til hensikt å utdanne barn om viktigheten om fredning, bevaring og sosialt ansvar.
Percy Romero Miller, jr. har også et klesmerke, PMiller Clothing Line.
Soloalbum
Kun online på Internett:
Sellebakk
Sellebakk (tidligere Selbak) er et tettsted i Fredrikstad kommune og sentrum i tidligere Borge kommune i Østfold.
Sellebakk ligger på østsiden av Glomma, tvers overfor Lisleby, som ligger på vestsiden. Bebyggelsen strekker seg fra elven og østover til den møter riksvei 111. Området øst for riksveien regnes som en del av Sellebakk, men kalles også Kjølberg. Sellebakk torg er det vestlige endepunktet for fylkesvei 113. Fergeforbindelsen mellom Sellebakk og Lisleby ble i 2013 gjenåpnet etter å ha vært innstilt i over 20 år.
Bebyggelsen kan beskrives som en liten småby med kontorer, atskillige forretninger og bolighus. Barneskolen heter Kjølberg skole og ungdomsskolen heter Borge ungdomsskole. Navnet Sellebakk har sammenheng med treslaget selje, «Seljebakken». Selbak Bruk, sagbruk og høvleri, ble startet i 1860 og var i virksomhet i nær hundre år. En av de kjente medeiere i bedriften var Emil Mørch. Navnet Selbak er fortsatt bevart i bl.a. Selbak TIF, Selbak stadion og Selbak Blikkenslagerverksted.
Neopets
Neopets er et virtuelt internettspill som simulerer kjæledyrhold. Siden ble åpnet for publikum den 15. november 1999, av Adam Powell og Donna Williams, men selskapet ble kjøpt opp av Dough Dohring raskt etter oppstart. I juni 2005 ble Neopets kjøpt opp av Viacom. 17. mars 2014 solgte Viacom Neopets til Knowledge Adventure.
Selv om selskapet har base i USA, er grunnleggerne britiske. I tillegg til at siden er på engelsk, er den også tilgjengelig oversatt til ti andre språk. Neopets Inc. opererer også en asiatisk gren som delvis er eid av Green Dot Capital.
Stigmella magdalenae
Stigmella magdalenae er en sommerfugl som tilhører familien dvergmøll (Nepticulidae). Den har larver som minerer i bladene til busker og trær i rosefamilien.
Neopets
I september 2003 lanserte Wizards of the Coast Neopets Trading Card Game, et samlekortspill basert på figurene og miljøet fra nettspillet. Spillet er nært knyttet opp mot historier fra nettsiden.
Stigmella magdalenae
Utseende
En knøttliten (vingespenn 3,5-4,5 millimeter), bronsefarget møll. Antennen er trådformet, mørk og omtrent halvparten så lang som forvingen. Det innerste, kraftig utvidete leddet er hvitt, hodet er kledt med gulbrune eller brunlige hår, bakerst med en hvit krage. Kroppen er mørk. Forvingene er gulgrå med en svak bronseglans, uten noe lyst tverrbånd. Bakvingen er smal, grå, med lange frynser.
Neopets
Det fins over 50 Neopets, blant annet Korbat (flaggermus), Kau (ku), Uni (enhjørning), Grarrl (dinosaur) og Gelert (hund). Hvert Neopet kan og ha sitt eget «kjæledyr», kalt Petpets, blant annet Meepit, Warf og Spardel. Petpets kan og få «lopper», kalt Petpetpets.
Stigmella magdalenae
Levevis
Larvene lever i bladene på ulike busker og trær i rosefamilien, blant andre rogn (Sorbus aucuparia), asal (Sorbus-arter), mispel (Cotoneaster-arter) og sjeldnere på eple (Malus spp.). Arten har én generasjon hver sommer som flyr i mai-juni. Larven lager en nokså kort, slynget mine.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa øst til Volga-området. I Norge er den funnet nord til Sogn og Fjordane, dessuten er det et funn fra Finnmark.
Systematisk inndeling
Noen regner dette artsnavnet som et synonym for Stigmella nylandriella.
Vannkraft
Vannkraft som begrep omfatter all bruk av strømmende vann, fortrinnsvis i elver og fosser, til mekanisk arbeid på stedet eller oftest omformet til elektrisitet. I begge tilfelle innebærer det at man utnytter det energipotensiale som vann innehar i en høyde over havet på grunn av jordklodens gravitasjonskraft. Vannkraft forutsetter at strømmende vann ledes mot et vannhjul eller en vannturbin. Ofte blir vannet i en elv eller et vassdrag samlet opp og magasinert ved oppdemming, dermed kan produksjonen gjøres uavhengig av vannstrømningen i øyeblikket. Anlegg som omsetter vannfall til energi, kalles vannkraftverk. Energiproduksjon ved vannkraft utnytter den del av vannets kretsløp som har å gjøre med vann på landjorden (som innsjøer, breer, grunnvann, elver), og er dermed en evigvarende energikilde. Vannkraft har det laveste klimagassutslippet, den høyeste virkningsgraden og den lengste levetiden av alle teknikker for kraftproduksjon.
Fallenergi transformeres til roterende kinetisk energi via et hjul med skovler, enten det er en kvernkall, et vannhjul eller en moderne vannturbin. Den roterende akslingen kan koples til tekniske innretninger som kverner, møller, sager (opprinnelig oppgangssag og senere sirkelsag), stampemøller med mere. Moderne bruk omfatter praktisk talt kun tilknyting til en elektrisk generator.
Mekanisk utnyttelse av vannkraft innebærer at energien må utnyttes på stedet eller innen umiddelbar nærhet av vannfallet, mens elektrisk energi kan transporteres via kraftlinjer over store avstander. Før denne muligheten for transmisjon av energi over lange avstander kom, ble vannkraft i enkelte tilfeller overført over større avstander via trykkluft eller trykkrørledninger der såkalte vannmotorer ble benyttet.
Verdens totale elektriske energiproduksjon fra vannkraft utgjorde i 2014 ca 16,6 %, eller 3875 TWh, og i tiden 1965-2010 var den årlige økningen på 2,5 %. I Norge er en meget stor del av den elektriske kraftproduksjonen fra vannkraft (98 %), men det finnes land i verden med inntil 100 % av sin elektrisitetsproduksjon fra vannkraft.
Selv om vannkraft er en evigvarende energikilde som praktisk talt ikke gir forurensning, kan vannkraft føre med seg miljøulemper av forskjellig art og omfang. Bortsett fra å gi skjemmende inngrep i vassdraget (store konstruksjoner som demninger, redusert vannføring eller helt tørrlagte elver, reguleringssoner i dammer, massedeponier, veier, etc.) kan fiske, dyre- og planteliv påvirkes, landområder settes under vann og samt andre negative konsekvenser. En viss risiko er også tilknyttet brudd på dammer eller rør, og ødeleggelser som dette kan gi.
Vannkraftutbygging kan også gi fordeler ved at flom kan unngås eller reduseres.
Historie
Den første utnyttelsen av vannkraft var ved vannhjul som ble drevet rundt av kraften i det rennende vannet, enten ved såkalt undervann eller overvann, det siste utnyttet gjerne et mindre vannfall. En aksel koblet til vannhjulet drev så en mølle eller vannhjulet løftet vann fra elven over i en irrigasjonskanal. Andre tidlige utnyttelser av vannkraft var til sagbruk og som vannpumper i gruver hvor sinnrike mekaniske innretninger kunne overføre den mekaniske energien over begrensede områder. Eksempler på tidlig industri basert på vannkraft fant man langs Akerselven i 1800-tallets Christiania og i gruvene på Kongsberg og Røros.
Med oppfinnelsen av den elektromagnetiske generatoren i 1831 ble det mulig å omdanne den mekaniske energien i vannkraften til elektrisk energi som kunne overføres over noe lengre avstander. Men på grunn av store tap ved overføring over større avstander var det inntil 1950-tallet vanlig å plassere den kraftkrevende bedriften nær kraftkilden, som f.eks. i Rjukan og Sauda.
Verdens vannkraftproduksjon og potensial
I verden ble det i 2015 produsert rundt 3 875 TWh fra vannkraft, noe som utgjorde 16,6 % av den totale elektriske energiproduksjonen. Til sammenligning utgjorde elektrisk produksjon fra kjernekraft 12,8 %, mens produksjon fra andre fornybare energikilder (som vind, sol, geotermisk) utgjorde 3,6 %. Tabellen viser de største produksjonslandene og tall for enten 2013 eller 2014, med angivelse av både total årsproduksjon (TWh), vannkraftens produksjonsandel (%), installert anleggseffekt (GW), og endelig landets teoretiske og tekniske potensial (TWh).
Andelen av vannkraft i Norge fra elektrisitetsproduksjon, - er på godt over 95% av produsert elektrisk energi. Det fører til at Norge er blant landene i verden med størst andel av elektrisitetsproduksjon fra vannkraft.
Statnett har systemansvaret for sentralnettet, som det eier en stor del av.
Norge har 17 utenlandsforbindelser for kraft, inkludert fire utenlandskabler til Danmark, én til Nederland (Norned), én til Tyskland (Nordlink) og én til Storbritannia (North Sea Link).
Den første større ledningsforbindelsen med det svenske sentralnettet ble satt i drift fra Sør-Trøndelag i 1960, og var basert på en spesiell avtale mellom landene.
De ulike regionenes, og vassdragenes vannkraftpotensial betegner hvor mye kraftproduksjon man kunne tenkes å hente ut ved «full» utbygging. Dette kan beregnes matematisk som teoretisk potensial, det vil si største tenkelige produsert mengde vannkraft utfra vassdragenes vannmengder og fallhøyder, i tråd med fysikkens lover (se nedenfor). Mer interessant er vannkraftens tekniske potensial, det vil si den potensielle produksjonen når man også tar hensyn til ingeniørmessige begrensninger, begrensninger i plasseringen av produksjonsanleggene, begrensninger i nedbørsmengder, osv. Endelig er det mulig å beregne vannkraftens økonomiske potensial, som også tar hensyn til geologiske, miljømessige, og markedsmessige begrensninger. UNDP anslo på 2000-tallet at teoretisk potensial var 40 500 TWh, mens teknisk potensial var 14 500 TWh og økonomisk potensial minst 8 100 TWh. Total faktisk årsproduksjon i år 2000 var på 2 675 TWh elektrisk kraft på verdensbasis, mens produksjonen i 2013 var økt til 3 874 TWh.
Utnyttelse for størst mulig kraftproduksjon
Formelen for elektrisk effekt i et vannkraftverk er:
der:
Eller årlig energiproduksjon:
Av dette ser en at det blir vesentlig for en kraftregulering å både få nyttiggjort en så stor vannmengde som mulig og samtidig stor fallhøyde. Kraftutbyggeren er derfor interessert i å få tilgang til mest mulig av det aktuelle nedbørfeltet. Jo lenger ned i vassdraget inntaksmagasinet plasseres desto større vannmengde og vanngjennomstrømning (slukeevne) kan oppnås. Lavt plasserte inntaktsmagasin gir imidlertid liten fallhøyde. Motsatt vil en kraftstasjon plassert ved havnivå og inntak plassert høyt oppe i vassdraget gi stor fallhøyde, men liten vannmengde. Best mulig utnyttelse av et vassdrag til kraftproduksjon må balansere disse to størrelsene. En løsning kan være å plassere flere kraftverk etter hverandre langs vassdraget. Ofte vil det være en kompleks og komplisert teknisk/økonomisk optimalisering bak valg av plassering av damer, overføringstunnel og kraftstasjoner i et vassdrag. Vannføringen i elvene er enten målt eller beregnet flere steder, topologien kartlagt og kostnadene for hvert enkelt tiltak beregnet, og ut fra dette kan mange alternative vannkraftutbygginger beregnes. Rentenivå, fremtidig energipris og avdragstid vil også være parametre for denne analysen. Inntektene av prosjektet sier noe om samfunnsnytten, og denne skal igjen veies opp mot ulempene.
Jevnest mulig energiproduksjon gir best utnyttelse av den investerte kapital. Vannføringen i et vassdrag varierer med årstidene, og vil også være avhengig av hvordan vann lagres i snø og jordsmonn. Et nedbørfelt som ligger i høyfjellet, er lite og bratt, eller inneholder mye stein og grus, vil bli en typisk flomelv. Derimot vil en elv fra et stort flatt områder med store innsjøer, myrer og dypt jordsmonn gi jevnere vannføring.
En demning danner en kunstig innsjø og om det er mulig å variere vannvolumet kalles dette for et reguleringsmagasin. I et slikt magasin kan vann lagres og tappes kontrollert ned til kraftstasjonen. Typisk vil magasinene fylles opp i perioder med mye nedbør. Vanligvis fylles norske magasiner både om høsten og sent på våren ved snøsmelting. Tapping av reguleringsdammen skjer i perioder med stort energibehov, som typisk er om vinteren, samtidig er det normalt lite tilsig om vinteren. Reguleringsmagasinene er energilagre i det elektriske kraftsystemet. Det øverste tillatte vannivået kalles høyeste regulerte vannstand (HRV) og nederst nivå kalles lavest regulert vannstand (LRV).
Vannkraft har svært store investeringskostnader, omtrent som for kjernekraft, men gir langvarige inntekter. For energiproduksjon i kull-, kjerne- og gasskraftverk er det løpende kostnader for energikilden, mens vannkraft ikke har noen løpende kostnader knyttet til selve energikilden. De løpende kostnadene til drift av et vannkraftverk er meget små i forhold til inntektene av energisalg. Levetiden for et vannkraftanlegg er også meget lang. .
Kompliserte reguleringer
Kraftverk er ofte plassert rett ved vassdraget som er regulert, slik at vannet strømmer tilbake i elva etter å ha gått gjennom turbinen. Mellom inntaksmagasinet og kraftverket blir det lite vann i elva (restvannføring) eller elva blir helt tørrlagt. Konsesjonen som er gitt for utbyggingen gir bestemmelser for dette. Nærliggende vann kan også bli oppdemt og vannet overført i tunneler til inntaksmagasinet. Vann fra nabovassdrag kan også overføres i lange tunneler, noen ganger ved bruk av pumper. Ved bekkeinntak renner vann fra mindre elver rett ned i en kanal for å bli overført til magasin. Slike kraftutbygginger kan være svært omfattende med tunneler på mange kilometer. Den skjematiske fremstillingen til høyre viser dette for en større kraftutbygging i Sveits. Aller enklest kraftutbygginger er det når kraftverket og inntaksdammen er i samme konstruksjon eller står svært nært hverandre, slik det er vanlig i elvekraftverk. Noen eksempler er Hooverdammen i USA og Alta kraftverk i Finnmark.
Kulturlandskap settes under vann
Ved oppdemning av et landområde eller en dal vil naturligvis landområder bli ubrukelige for de aktivitetene som tidligere var mulig. Et omfattende tilfelle er byggingen av i Tucuruí-demningen i Brasil der 3,000 familier og over 280,000 dyr ble flyttet for å forsøke å redde noe av dyrelivet.
Et enda mer ekstremt eksempel er De tre kløfters demning, der mange byer ble satt under vann og over en million innbyggere måtte forlatte sine hjem, som tematisert i filmen Balzac og den lille kinesiske syersken.
Diakoni
Diakoni er et begrep som brukes innen den kristne kirken om dens arbeid med nestekjærlighet som perspektiv. Det er definert som «Diakoni er kirkens omsorgstjeneste. Det er evangeliet i handling og uttrykkes gjennom nestekjærlighet, inkluderende fellesskap, vern om skaperverket og kamp for rettferdighet».
Praktisk gjennomføring
Etter dette har det utviklet seg en egen tjeneste i kirken. De personer som har denne tjenesten, kalles diakoner. I Den katolske kirke er det en vigslet stilling som ikke kan innehas av kvinner, men i Den Norske Kirke har det vært lang tradisjon for at både menn og kvinner kan vigsles til stillingen.
I moderne sammenheng ble tjenesten etablert i Norge av diakonisse Cathinka Guldberg i 1868, da Diakonissehuset Lovisenberg i Oslo ble etablert. Bergen Diakonissehjem ble startet i 1918. Diakonhjemmet i Oslo ble etablert i 1890. Alle institusjonene fokuserte på sykepleie. Etter hvert som staten bygget opp en offentlig omsorg for syke, har diakoniperspektivet utviklet andre oppgaver for å kunne tjene mennesker i vanskelige situasjoner.
Nærmere kirken
Diakonibevegelsen i Norge sprang ut av lekmannsbevegelsen som vokste frem etter Hans Nielsen Hauge. Frittstående institusjoner ble etablert for å ivareta et diakonalt anliggende. Men selv om arbeidet skjedde innenfor en kirkelig forståelse, var de ikke underlagt kirkelig styre i Norge. Etter hvert som det offentlige apparat har blitt bygget ut for å ivareta mennesker som kommer i vanskelige situasjoner, har diakonien vært nødt til å tenke gjennom sin plass i Norge.
I 1987 vedtok Kirkemøtet Plan for diakoni i Den norske kirke. Denne ble revidert i 1997 og Kirkemøtet2006 behandlet også denne saken. Denne planen flytter diakonalt arbeid inn i menighetene, det er ikke lenger en oppgave for eksterne institusjoner, men hvert menighetsråd utfordres til å finne diakonale oppgaver lokalt i sin egen sammenheng. Man tenker her ikke på sykepleierelaterte oppgaver, men oppgaver som det moderne samfunnet ikke ivaretar overfor sine borgere: Avhjelpe ensomhet, sorgarbeid, fellesskapsarbeid, forebygge og avhjelpe menneskelig nød. I vår tid er diakoni tenkt som noe alle medlemmer i en menighet skal kunne ivareta, det er ikke en oppgave for spesialister. Planen åpner derfor for at en rekke tiltak av ulik art kan defineres som diakoni. Kirkemøtet vedtok i 2007 en ny plan for Den norske kirke diakoni.
Se også
Kirkens Nødhjelp
Savannakhet (provins)
Savannakhet (laotisk: ສະ ຫວັນ ນະ ເຂດ) er en provins i Laos. Navnet Savannakhet stammer fra Savanh Nakhone, som betyr «paradisby», provinsens opprinnelige navn. Derfor bærer det samme betydning som Nakhon Sawan i Thailand. Denne provinsen ligger sør i landet og grenser til Khammouan i nord, Saravane i sør, de vietnamesiske provinsene Quang Tri og Thua Thien-Hue i øst og de thailandske provinsene Nakhon Phanom og Mukdahan i vest. Savannakhet er den største provinsen i Laos, og utgjør sammen med Vientiane de største byområdene i Laos. Hovedstaden Savannakhet eller Kaysone Phomvihane er Laos' nest største by etter Vientiane. Den danner et viktig handelssted mellom Thailand og Vietnam. Byen ble bombet og deretter okkupert av thailandske militære styrker under den fransk-thailandske krigen.
Administrativ inndeling
1. Atsaphangthong (13-03)
2. Atsaphone (13-13)
3. Champhone (13-09)
4. Kaysone Phomvihane, tidligere Khanthabouly (13-01)
5. Nong (13-06)
6. Outhoumphone (13-02)
7. Phalanxay (13-15)
8. Phine (13-04)
9. Sepone (13-05)
10. Songkhone (13-08)
11. Thapangthong (13-07)
12. Vilabuly (13-12)
13. Xaybuly (13-11)
14. Xayphouthong (13-14)
15. Xonnabouly (13-10)
Roger Miller
Roger Dean Miller (født 2. januar 1936, død 25. oktober 1992) var en amerikansk countrymusiker og låtskriver kjent for sine vittige og nyskapende sanger.
Miller ble født i Fort Worth, Texas, og vokste opp hos en onkel og tante i Oklahoma. Etter å ha skrevet for andre en stund, slo han gjennom som artist i 1961. Blant hans mest kjente sanger er «Dang Me» (1964), «King of the Road», «Engine, Engine #9» (begge 1965), «Walkin' in the Sunshine» (1967) og «Little Green Apples» (av Bobby Russell, 1968).
Hans sang «Whistle Stop» fra Disney-filmen Robin Hood (1973) ble senere omgjort til Internett-fenomenet «The Hampster Dance».
Millers siste hit var «Old Friends» i 1982 (med Willie Nelson og Ray Price). Han skrev Broadway-musikalen Big River etter romanen Huckleberry Finn (1985), som fikk sju Tony-priser.
Roger Miller døde av strupekreft.
MS «Vistafjord»
MS «Vistafjord» var et kombinert cruise- og atlanterhavsskip som ble bygget i 1973 av Swan Hunter i Wallsend, Newcastle i Tyne and Wear, Storbritannia, for Den Norske Amerikalinje (NAL). Hun var basert på selskapets MS «Sagafjord» fra 1965, som var hennes eldre søsterskip.
«Vistafjord» hadde ved levering en tonnasje på 24 292 bruttoregistertonn og en passasjerkapasitet på 550 i cruisefart, og 830 i transatlantisk fart. Hun ble også utstyrt med samme motorer som hennes eldre søster «Sagafjord» (2×9 syl. Sulzer 9RD68 dieselmotorer med ytelse på 24 000 hk; 17 650 kW).
I 1980 ble begge disse skipene overført til det NAL-dominerte selskapet Norwegian American Cruises (NAC). I 1983 ble dette selskapet kjøpt av Trafalgar House, et britisk investeringsselskap som senere ble overtatt av Kværner.
«Vistafjord» ble solgt til Cunard Line i 1983 sammen med søsterskipet «Sagafjord», men beholdt sitt opprinnelige navn frem til 1999 da hun ble omdøpt «Caronia». Passasjerkapasiteten var da økt til 736 og tonnasjen til 24 492 bruttotonn ved å bygge nye passasjerlugarer på øverste dekk.
Etter sin tjeneste i Cunard Line, og med et stadig sterkere, frynsete rykte, kunngjorde Cunard at skipet var solgt til Saga Cruises i 2004 for igjen å gå inn i samme rederi som «Sagafjord» (som ble omdøpt til «Saga Rose»). Hun ble da omdøpt «Saga Ruby» frem til hun ble solgt i 2014 for å bli brukt som et flytende hotell under navnet «Oasia». Dette kom aldri til å bli oppfylt, og hennes eiere gikk konkurs etter å ha investert 20 millioner USD. Hun ble deretter omdøpt til «Oasis» og solgt til hugging, hun kom til Alang i april 2017 for demontering.
«Vistafjord» var det siste cruiseskipet som ble bygget i Storbritannia, hun var også det siste skipet som ble eid og operert av Den Norske Amerikalinje.
Konsept og konstruksjon
«Vistafjord» ble bestilt av Den Norske Amerikalinje (NAL) og bygget ved Swan Hunter Shipbuilders i Wallsend, Newcastle i Tyne and Wear, Storbritannia. Hun var basert på selskapets MS «Sagafjord» fra 1965, men med et utvidet skrog, ekstra overbygningsdekk, og et forbedret interiøroppsett. Ettersom kostnadene til å bygge «Sagafjord» hadde fått verftet hennes; Forges et Chantiers de la Méditerranée til å gå i konkurs, var det nødvendig å bygge «Vistafjord» på et annet verft. Hun ble lansert på den 15. mai 1972 og ble overlevert til Den Norske Amerikalinje nøyaktig ett år senere på den 15. mai 1973. Hun ble det siste cruiseskipet som ble bygget i Storbritannia.
Den Norske Amerikalinje
Mens hun hadde offentlige salonger, var hun nesten identisk med «Sagafjord». Restaurantene okkuperte bare ett dekk, noe som frigjorde plass til flere passasjerer. «Vistafjord» kunne derfor ha mer enn 100 flere passasjerer enn søsterskipet.
«Vistafjord» ble designet for å gå i cruisetrafikk fra New York, men i 1975, selv om hun ble markedsført i Amerika, var hun basert i Europa mesteparten av året, og ble svært populær blant tyskere.
På denne tiden hadde Den Norske Amerikalinje bare 2 skip, men disse to skipene etablerte et misunnelsesverdig rykte for luksus og service. Med stigende drivstoffpriser hadde NAL problemer med inntjeningen, og det ble det stadig vanskeligere for dem å få overskudd og konkurrere med de nye skipene til Royal Viking Line. De to linjene diskuterte en fusjon i 1979, siden NAL hadde problemer med å inntjening.
Men fusjonen med Royal Viking Line mislyktes, og i 1980 ble «Sagafjord» gitt økt passasjerkapasitet og "Norwegian American Cruises", som var 90% eid av NAL, ble dannet for å drive begge skipene.
«Vistafjord» ble i begynnelsen av 1980 chartret av bilprodusenten British Leyland som internt lanserte Austin Metro til sitt britiske forhandlernettverk.
I 1981/82 var hun med som det første "drømmeskipet" på tysk fjernsyn. Hun ble NALs sitt siste skip som de opererte og eide.
Cunard Line
I mellomtiden hadde den travle konkurrenten Cunard Line blitt kjøpt av Trafalgar House Investments som ønsket å utvide seg i luksuscruisemarkedet, og fremsatte et tilbud for begge skipene som NACs eiere ikke kunne avslå. I oktober 1983 ble begge skipene med i Cunardflåten der de forble som to av verdens beste cruiseskip. «Vistafjord» beholdt sitt opprinnelige navn og den grå NAL-skrogfargen, men fikk Cunard Lines-skorsteinsfarger og ble omregistrert til Bahamas. Til tross for flaggendringen beholdt hun en besetning med norske offiserer.
Endringene i innredningen var kontroversielle; borte ble den gamle Club Viking Lounge, hennes skjermede Sportsdekk, og den vakre nedtrappede akterenden, til fordel for 22 nye suiter og balkonglugarer på baksiden av skorsteinen, mens en ganske hengslete glassforlengelse dannet en ny 2-etasjes Club Viking. Videre ble kapasiteten økt ved at en rekke enkeltlugarer ble betegnet som tvillinger. De offentlige rommene ble også ombygd og gitt "moderne" møbler, og spisesalen ble utvidet for å kunne betjene alle de 736 passasjerene, samtidig som hun opprettholdt sitt luksuriøse kjennemerke.
I begynnelsen resulterte økonomiene som ble introdusert av Cunard i noen kritikk, hovedsakelig fra lojale NAC-passasjerer. Men selv om hun aldri hadde slått sin eldre søster «Sagafjord», oppnådde hun fortsatt en ettertraktet "5-stjerners pluss" vurdering fra Berlitz, som hun holdt i de neste 13 årene.
Selv med den nye innkvarteringen med suiter oppe, ble passasjertallet litt redusert ved å omklassifisere noen lavere klasse lugarer som enkelt, og dette hadde den ekstra fordelen av ved å lette overbelastningen på spisesalene, noe som var et problem helt siden Cunard kjøpte skipet i 1983.
I 1996, forårsaket av en ødeleggende brann i midtseilas i midtøsten, trakk Cunard «Sagafjord» tilbake; plutselig var «Vistafjord» uten søsteren hennes. For å legge til uroen, var Cunards eiere, Trafalgar House Investments, selv overtatt av den norske ingeniørgiganten Kværner, ble det klart at de ikke var interessert i cruise. Cunard ble lagt ut til salgs og ble i 1998 en del av det store Carnival Corporation. Mens dette var gode nyheter for Cunard, ville det ikke vise seg å være så bra for «Vistafjord».
Carnival Corporation hadde gode planer for Cunard. Til slutt var det alvorlig snakk om nye skip, og en retur til dagene med elegant cruising ombord på store skip med store navn.
I 1999 ble det besluttet å gi et nytt navn til «Vistafjord», med et mer tradisjonelt Cunard Line-navn. Den 10. desember 1999 ble hun omdøpt Caronia og registrert i Storbritannia. Dette ble møtt med litt skepsis, ikke minst av «Vistafjord»s lojale, men aldrende publikum.
Saga Cruises
Hun fortsatte tjenesten med Cunard frem til november 2004, da hun ble solgt til Saga Cruises. Etter en ombygging på £ 17 millioner i Valletta, Malta, dukket «Caronia» opp igjen som «Saga Ruby» i mars 2005. I Saga Cruises flåte ble hun med sin tidligere NAL søster «Sagafjord» (som fikk navnet «Saga Rose»).
Det ble rapportert i 2012 at Saga Cruises ville pensjonere «Saga Ruby» i 2014 og at «Quest for Adventure» ville bli flyttet tilbake til flåten som «Saga Pearl II».
Farvel med Saga
Hun seilte sin siste verdens cruise i de første månedene av 2013. Men det ble skjemmet av tekniske problemer som holdt skipet i Southampton til slutten av februar, noe som førte til at cruiset ble omdøpt til " Grand Voyage" som besøker Sør-Amerika og Sør-Afrika.
Det ble rapportert at «Saga Ruby» skulle reise på hennes siste cruise med Saga Cruises den 7. desember 2013 med rundtur fra Southampton, England på en 31-dagers reise til Karibien som stopper på havnene Praia da Vitória, Azorene; Bridgetown, Barbados; Port of Spain, Trinidad og Tobago; Kingstown, St. Vincent; St. George's, Grenada; Castries, St. Lucia; Roseau, Dominica; Basseterre, St. Kitts; St. John's, Antigua; Funchal, Madeira; Lisboa, Portugal; La Coruña, Spania (for Santiago de Compostela). Mens på hennes siste cruise ble hun tvunget til å endre sin reiserute til en vestlig Middelhavs cruise med stopp på Tenerife; Almeria, Spania; Valletta, Malta; Messina, Sicilia; Napoli, Italia; Civitavecchia (for Roma); Livorno (for Firenze, Pisa); Monte Carlo; Barcelona, Spania; Valencia, Spania; Gibraltar; Funchal, Madeira; Lisboa, Portugal; La Coruña; og til slutt tilbake til Southampton den 7. januar 2014. Mens hun var i Funchal, Madeira møtte «Saga Ruby» opp sammen med «Saga Sapphire» på en nyttårsfeiring; på grunn av problemer med en generator etter å ha nådd Kanariøyene. Tapet av generatoren var ment for at det var for lite strøm tilgjengelig for å kjøre air condition-anlegget om bord. Cruiset vendte så tilbake til Southampton sent på grunn av dårlig vær i Biscayabukta, hun ankom til slutt på den 9. januar 2014 med avstigning av passasjerer den 10. januar 2014.
Flytende hotell som «Oasia»
På den 10. januar 2014 forlot hun Southampton og dro videre til Gibraltar, der hun tidlig i februar ble solgt for $ 14 millioner USD til det private selskapet Millennium View Ltd, basert i Singapore. De nye eierne planla å konvertere henne til et flytende hotell i Myanmar. Dette virket og endte med et rimelig utfall. Det ble brukt tid på vedlikehold og reparasjoner, som viste seg å ha kostet rundt $ 10 millioner USD. Hun forlot Gibraltar den 15. februar 2014 og seilte videre der hun var innom Suez og Penang, hun dro deretter til Sattahip i Thailand der hun ankom i mars 2014. Der ble det gjennomført videre arbeid.
Etter tre år ble det en fullstendig endring på planen, og i februar 2017 ble det annonsert at «Oasia» ble solgt for skrap. Dette kom som en ganske overraskelse for mange, siden skipet, som fortsatt var SOLAS-kompatibelt, nylig hadde gjennomgått en overhaling på $ 10 millioner som hotell- og museumsskip. Det svenske selskapet; Rederi Swedish American Line AB, ble de siste som prøvde å kjøpe henne, men mislyktes i henhold til egne verdier til eierens høye prispresentasjoner. Skipet var SOLAS-kompatibelt og selvforsynt, i en relativt god stand og ville ha vært egnet for rederiet som en restaurant, hotell, kontor og museum.
Beslutningen endte med at eieren besluttet å selge skipet til å skrapes i India uten å se etter mulige kjøpere som ville ha mottatt denne klassikkeren, ifølge den svenske amerikalinjen. I mellomtiden var skipet tilsynelatende plassert i en marinebase i det thailandske Sattahip.
Skipet ble solgt til Best Oasis Ltd, et privat selskap basert i Mumbai, og ble satt under St. Kitts & Nevis flagg med Basseterre som sin hjemmehavn og omdøpt «Oasis», hun ble deretter slept fra Sattahip og var innom Singapore før hun endelig ankom Alang hvor hun ble strandet i april 2017.
Utseende
«Vistafjord» ble bygget med en svært tradisjonell atlanterhavsskip-profil, med skorsteinen plassert midtskips og en bemerkelsesverdig spring på skroget. Overbygningen er terrassert både forr og akter. Etter å ha vært ombygget to ganger i hennes Cunard Line-karriere har ytterligere strukturer blitt lagt til akterut og på toppen av overbygget.
Bekledning
I Den Norske Amerikalinje tjenesten hadde «Vistafjord» gjennomført den tradisjonelle NAL-leveringen, med et grått skrog, hvitt overbygg, gul mast og en gul skorstein med røde, hvite og blå (fargene for Norges flagg) striper, masten ble senere malt hvit. Etter salget til Cunard beholdte hun den grå skrogfargen, men skorsteinen hennes ble malt i Cunards farger, rødt/svart. En rød "Cunard"-tekst ble senere lagt til på overbygget hennes. Samtidig ble hun omdøpt «Caronia» i 1999 og skroget ble malt sort. Som «Saga Ruby» ble skroget malt i mørk blå og skorsteinen hennes i gul, med en mørk blå topp og en smal hvit stripe som skilte de to fargene.
Ali Akbar Hashemi Rafsanjani
Ali Akbar Hashemi Bahramani (persisk: آیت اﷲ هاشمی بهرمانی), også kjent som Hashemi Rafsanjani (هاشمی رفسنجانی) (født 25. august 1934 i Bahreman i fylket Nough i provinsen Kermān i Iran, død 8. januar 2017 i Teheran, Iran) var en iransk politiker og ayatollah. Han var en av de mest innflytelsesrike iranske politikerne, og var formann i Rådet for mekling i uenighet i praktiske saker i Iran. Rangen ayatollah er den høyeste tittel blant sjiaislams rettslærde.
Han var president i Iran fra 1989 til 1997. I 2005 forsøkte han å vinne en tredje periode i embetet, men tapte i den andre valgomgangen for borgermesteren i Teheran, lekmannen Mahmoud Ahmadinejad i det iranske presidentvalget.
Bakgrunn
Hashemi Rafsanjani var barn av en velhavende bondefamilie, og fikk gjennom tolv år en religiøs utdannelse i Qom, sjiittenes hellige by. De siste seks år ble han undervist av ayatollah Khomeini, og han var en av hans mest trofaste tilhengere.
Senere var han mindre interessert i koranstudier.
Han pleide samtidig en karriere som politiker (som førte til at han ble arrestert fire ganger) og som forretningsmann.
Forretningsmann
Som forretningsmann gjennomførte han mellom 1960 og 1976 flere eiendomshandeler som gav ham god fortjeneste. Han ble også en av de største grossister i handelen med pistasjnøtter fra Iran, og han ble betraktet som den rikeste mann i landet.
I 1979, det vil si før sjahens fall, hadde basarens småhandlende gitt ham tilnavnet «Akhbar sjah» (kong Akhbar), og han fremstilte seg som deres representant overfor internasjonale journalister. Det var i den sammenheng at han fastslo at opprørsbevegelsen kun hadde som mål å skape en demokratisk republikk.
Politisk liv
Da man senere i 1979 opprettey den islamske republikk Iran, var han et nøkkelemedlem av Det islamske revolusjonære råd blant annet med den senere nasjonale religiøse leder Ali Khamenei, og med Muhammed Javad Bahonar, Muhammed Beheshti, Morteza Motahhari og Abdul-Karim Mousavi Ardebili.
Rafsanjani var imam og ble den første ordstyreren i det nye iranske parlamentet etter begynnelsen av den islamske republikken og tjente til 1989.
Rafsanjani var president i Iran fra 17. august 1989 til 1997 og er den første presidenten i Iran som frivillig har gitt fra seg embetet. Hans forgjengere var Abolhassan Bani-Sadr, dømt for å ha motsatt seg presteskapet, Muhammed Ali Rajai, myrdet, og Ali Khamenei, forfremmet til øverste leder.
I 2001, i det første valget etter at hans to presidentperioder gikk ut, lanserte han seg selv for parlamentsvalg igjen, men var ikke blant de 30 representantene til Teheran som ble valgt. Vokterrådet diskvalifiserte så mange stemmer og klarte å få ham valgt inn som den 30. kandidaten. Han ble medlem av parlamentet igjen, men trakk seg før han ble tatt i ed. Han forklarte at hans grunn var at han ønsket å «kunne tjene folket bedre i andre poster». Rafsanjani er for tiden formann i det praktiske meklingsrådet, som løser utøvende saker mellom parlamentet og vokterrådet og råder øverste leder i saker med nasjonal politikk. Han er også nestformann i ekspertrådet, rådet som velger den øverste leder.
Relasjoner med Vesten
Under hans Qods-tale 14. desember 2001 henviste han indirekte til Irans posisjon i forhold til Israel og den vestlige verden. Han sa (ifølge en oversettelse av BBC):
"Dersom den islamske verden, en dag, er like gode utstyrt med våpen som de Israel har nå, vil imperialistenes strategi nå en stillstand fordi bruken av selv en atombombe i Israel vil ødelegge alt. Men det vil bare skade den islamske verden. Det er ikke rasjonelt å tro at noe slikt kan skje."
Privatliv
Fra et ekteskap i 1958 fikk Rafsanjani tre sønner; Mohsen, Mehdi og Yasser (som ble oppkalt etter Yasir Arafat ), og to døtre; Fatemeh og Faezeh. Bare Faezeh Hashemi har ført et politisk liv som førte henne til å være en majlis-representant og etterpå utgiver av avisen Zan.
Bøker
Rafsanjani skrev noen bøker, viktigst er en bok om Amir Kabir kalt Amir Kabir, helten i kampen mot imperialismen.
Amfitrite
Amfitrite (gresk Ἀμφιτρίτη) er i antikk gresk mytologi en nereide, en sjøgudinne. Hun må ikke forveksles med kjærlighetsgudinnen Afrodite. Hun var gift med Poseidon, sjøguden og bror av Zevs, himmelguden. Som guddom kom hun i skyggen av sin ektemann Poseidon og mistet med tiden ytterligere betydning. Greske poeter ga henne etter hvert kun symbolsk betydning for havet. I romersk mytologi var hun den tilsvarende Salacia, ektefelle av Neptun, og tilsvarende en mindre figur.
Mytologisk liv
Amfitrite var datter av havguden Nerevs og havnymfen Doris (og således en nereide) i henhold til den greske poeten Hesiod i hans Theogonia, men i henhold til den lærde Apollodoros fra Athen var hun datter av guden Okeanos, den store urstrøm som omga hele jorden, og dennes søster Tethys (og således en okeanide). Apollodoros lister henne faktisk som både nereide og okeanide. Andre kalte henne for personifiseringen av havet i seg selv.
Amfitrites egne avkom var seler og delfiner. Med sin ektefelle Poseidon fødte sønnen Triton og datteren Rhode (som i begynnelsen ble sett på som en datter av Okeanos og Tethys, men som senere ble den som hadde Poseidon som far og hennes mor var enten Amfitrite, Halia (en nymfe fra Rhodos), eller Afrodite. Apollodoros nevner også enda en datter av Amfitrite og Poseidon, da kalt for Benthesikyme.
Amfitrite er ikke fullstendig personifisert i de homerske epos: «ut på den åpne sjø, i Amfitrites brenninger» ; hun deler sin homerske epitet Halosydne («sjøfostret») med havnymfen Thetis, mor til Akilles : i en mening er sjønymfene dubletter.
Representasjon og kult
Selv om Amfitrite ikke figurerer i gresk cultus var hun i den arkaiske tiden av framtredende betydning: for i den homeriske hymnen til Apollon er hun ved Apollons fødsel blant «alle de øverste gudinnene, Dione og Rhea og Iknaia og Themis og den høytjamrende Amfitrite».
Thesevs så i undervannshallene til sin far Poseidon døtrene til Nereus danse med flytende føtter, og «ærverdige, okseøyete Amfitrite», som lutret ham med sin bryllupskrans, i henhold til et fragment av den antikke poeten Bacchylides. Forskeren Jane Ellen Harrison anerkjente i den poetisk behandlingen et autentisk ekko av Amfitrites tidligere betydning: «Det ville ha vært langt enklere for Poseidon å anerkjenne sin egen sønn... myten tilhører til det tidlige mytologiske laget da Poseidon ennå ikke var blitt sjøens konge, eller i det minste, ennå ikke den høyeste der – Amfitrite og nereidene styrte der med sine tjenere, tritonene. Selv så sent som Iliadens Amfitrite er ennå ikke Neptuni uxor (Neptuns hustru)».
Amfitrite, «den tredje som omkretser (sjøen)» var så fullstendig begrenset i hennes autoritet til sjøen og vesenene i den at hun var bortimot aldri assosiert med sin ektemann, enten for dyrkelse eller i kunstverk, unntatt når Poseidon ble tydelig anerkjent som guden som kontrollerte sjøen. Et unntak kan være kultbildet av Amfitrite som Pausanias som i tempelet til Poseidon ved Korinteidet (ii.1.7).
Den respekterte Pindaros anerkjente i sin sjette olympiske ode Poseidons rolle som «sjøens store gud, ektefelle til Amfitrite, gudinne av den gylne spindel». For senere poeter ble Amfitrite kun en metafor for sjøen: Evripides, i Cyclops (702) og Ovid, i Metamorphoses, (i.14).
Eustathios fra Thessaloniki sa at Poseidon først så Amfitrite danse ved Naxos sammen med de andre nereidene og førte henne med seg. Men i en annen versjon av myten flykter hun fra hans tilnærmelser til Atlas og til den fjerneste avkroker i sjøen; der søker Poseidons delfiner henne gjennom alle sjøens øyer og finner, taler overtalende på Poseidons vegne, om vi skal tro Hyginus og delfinene ble belønnet med å bli plassert blant stjernene i konstellasjon Delphinus (Delfinen).
I kunsten på greske vasemaleri og i mosaikk ble Amfitrite skilt ut fra andre nereider kun ved sine dronningattributter. I kunstverk, både antikke og malerier etter renessansen, er hun representert enten på tronen ved Poseidons side eller kjørende sammen med ham i en vogn trukket av sjøhester (hippokampos), eller andre fantastiske skapninger fra havets dyp, og bemannet av tritoner og nereider. Hun er kledt i dronningkappe og har nett i håret. Kloene til krabber er stundom vist i tilknytning til hennes templer.
Kistrand
Kistrand (kvensk: Ryssämarkka, nordsamisk: Čuđegieddi) er et kirkested og handelssted i Porsanger kommune i Finnmark. Stedet ligger på vestsiden av Porsangerfjorden, ca. 56 km nord for Lakselv. Navnet Kistrand kommer av ordet kid, kje, eller av det samiske ordet "čuhti" som betyr "russer" eller "kareler" (tsjude). Det kvenske navnet er basert på finsk uttale av en oversettelse til norsk av det samiske navnet (dvs. "Russermarka").
Kistrand kirke fra 1856 ble ikke brent av tyskerne under 2. verdenskrig.