cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Golda Meir
Politisk aktivitet
Den 26. februar 1969 døde statsminister Levi Eshkol av et hjerteinfarkt, og da ba mange medlemmer av Knesset om at Meir skulle bli den nye statsministeren. Hun ble statsminister i Israel med Arbeiderpartiets støtte. Da hun ble statsminister etter Levi Eshkols død, var hennes regjering splittet av interne stridigheter mellom de forskjellige koalisjonspartiene. Disse stridighetene, flere strategiske feilberegninger og mangelen på lederskap er blitt kritisert som noe av årsaken til Jom kippur-krigen.
I kjølvannet av München-massakren under Sommer-OL i 1972 appellerte Meir til verden for å «redde våre innbyggere og fordømme de unevnelige kriminelle handlingene som er blitt begått mot den jødiske stat». Rasende på det som hun oppfattet som mangel på global innsats, beordret hun etterretningstjenesten Mossad til å spore opp og likvidere medlemmer av Svart september og PFLP-agenter som de trodde hadde deltatt i massakren. Denne operasjonen er blitt kalt Guds hevn og ble kjent etter at de myrdet en uskyldig mann på Lillehammer (kjent som Lillehammer-drapet).
Golda Meir trakk seg i 1974 som statsminister og ble etterfulgt av Yitzhak Rabin. Den 8. desember 1978 døde Golda Meir av virushepatitt etter at hun hadde kjempet mot lymfatisk kreft i tolv år. Hun døde på Hadassah Sykehus i Jerusalem i en alder av 80 år. Hun ble gravlagt på Herzlfjellet i Jerusalem den 12. desember 1978.
Alterasjon
Alterasjon (fra latin: forandring) som musikalsk begrep er en kromatisk endring av en eller flere toner i en akkord. I noteskrift medfører dette alltid fortegnsendring.
Begrepet anvendes innenfor tonal musikk og må sees i lys av forholdet mellom skalabruk og harmoniske strukturer. I tonal musikkteori dannes samklang etter et diatonisk prinsipp. Det vil si at akkordene bygges opp av toner fra melodiens skalastruktur. I all hovedsak dreier det seg om de syv tonene i dur- eller mollskalaen. Da det vestlige tonesystem består av tolv forskjellige toner, vil de gjenværende fem tonene betraktes som skalafremmede. Det er disse tonene som i prinsippet vil medføre alterasjon om de benyttes.
Skal en akkord anses som alterert, må alterasjonen normalt ikke oppløses i konsonans i løpet av akkordfeltets varighet. Det betyr at akkorder med altererte gjennomgangstoner, dreietoner eller andre midlertidige dissonanser ikke regnes som altererte.
Pseudochelidonium
Pseudochelidonium er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Alterasjon
I tersoppbygde akkorder benyttes alterasjon oftest på akkordens kvint (5.-trinn), men med unntak av grunntonen kan alle akkordtoner i prinsippet altereres. I funksjonsharmonisk teori blir likevel kromatisk endring av ters (3.-trinn) eller septim (7.-trinn) normalt betraktet som noe annet enn alterasjon.
Pseudochelidonium
Utseende
Middelsstore, avlange, mørke trebukker med mørkt grønnlig metallglans. Antennene er nokså tynne, litt kortere enn kroppen. Hodet er ikke påfallende snuteformet forlenget. Pronotum er avrundet sekskantet sett ovenfra, med en butt tann midt på hver side. Dekkvingene er nokså jevnbrede, kan ha to lyse tverrbånd. Beina er lange og svarte, ganske slanke.
Offenåsen
Offenåsen, eller Oftenåsen, er en ås i Steinkjer kommune i Trøndelag. Den ligger omtrent fire kilometer sørøst for Steinkjer sentrum. Åsens høyeste punkt er 336 meter over havet, og er det høyeste punktet i nærheten av Steinkjer. Det er mulig å gå til fots langs en anlagt sti opp åsen fra nordvestsiden, eller anvende en skogsbilvei fra sørsiden, opp «baksiden» av Offenåsen. Det er ikke lov å bruke sykkel ned langs stien på nordvestsiden av åsen. Det er et større turterreng i umiddelbar nærhet i Tranamarka, som ligger nord for Offenåsen.
Pseudochelidonium
Levevis
Larvene utvikler seg i ved av løvtrær.
Utbredelse
Slekten er kjent fra Vest-Malaysia, Sumatra og Borneo.
Offenåsen
Offenåsen er godt synlig fra Steinkjer. I de nedre delene av den avlange åsen som går i retning nordvest-sørøst er det mest granskog, mens det høyere opp er mer furuskog. Åsen stiger bratt og toppartiet er et avlangt noenlunde flatt parti med mindre høydevariasjoner.
Luftforsvarets flygeskole
Luftforsvarets flygeskole (LFS) er en avdeling i Maritim helikopterving som gir opplæring til Luftforsvarets fremtidige militære flygere og navigatører. Flygeskolen er siste stoppested i en omfattende utvelgelsesprosess, og gir grunnleggende opplæring før elevenes fagspesifikke flygerutdanning starter i USA.
Flygeskolen holder til på Bardufoss flystasjon.
Historie
Virksomheten på Winkleigh fortsatte til november 1945. Da ble gjenværende fly sendt til Gardermoen, der flyskolen oppsto under navnet Feltflyskolen.
FlyOP-flygerutdanningen
Fra 1955 til 1988 utdannet flyskolen også Hærens OP-flygere (observasjonspostflygere). 83 flygere fra Hæren fikk vingen i denne perioden.
Utvelgelsesprosess og utdanning
Utdanningen tar cirka 3 ½ år, hvorav 11–13 måneder vil være i USA. Opptaket til skolen er delt inn i fem faser, der søkeren først må bestå flere grunnleggende krav.
Fase 1: Teoretiske tester i blant annet norsk, engelsk, regning, teknisk innsikt og flykunnskap.
Fase 2: Gjennomføring av fysiske tester og databaserte ferdighetstester.
Fase 3: Intervju med selektører.
Fase 4: Medisinske undersøkelser ved Flymedisinsk institutt.
Fase 5: Feltøvelse under observasjon av selektører.
Seleksjonsflygning
Ved flygeskolen på Bardufoss vil det være teoriundervisning og seleksjonsflygninger.
Grunnleggende offiserutdanning
Studentene vil få utdanning Luftkrigsskolen i Trondheim, før siste del gjennomføres som praksis gjennom flygerutdanningen i USA.
Flygerutdanning i USA
I USA spesialiseres kadettene som enten transportflyger, maritim flyger, helikopterflyger, kampflyger eller navigatør i henhold til flytypetildeling fra Luftforsvaret. Udanningen gjennomføres henholdsvis i US Navy, US Army eller US Air Force.
Gary Walsh
Gary Walsh (født 21. mars 1968 i Wigan i England) er en engelsk tidligere fotballspiller.
På sin syttenårsdag skrev Walsh profesjonell kontrakt med. Han ligadebuterte 13. desember 1986.
Eny Widiowati
Eny Widiowati (født 12. juli 1980) er en indonesisk badmintonspiller.
Hun representerte Indonesia under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun ble utslått i andre runde i mixed double.
Cuitzeosjøen
Cuitzeosjøen er den nest største innsjøen i Mexico. Den ligger på grensa mellom delstatene Guanajuato og Michoacán. Den dekker et areal på mellom 300 og 400 km², og er på det meste 27 meter dyp. Den ligger på 1840 meters høyde over havet.
Litiumklorid
Litiumklorid er en uorganisk kjemisk forbindelse med kjemisk formel LiCl. Litiumklorid er et salt av saltsyre og litium. Det framstår som fargeløst krystallisk eller hvitt pulver. I likhet med mange andre salter er litiumklorid hygroskopisk. Litiumklorid er giftig og påvirker sentralnervesystemet.
Cuitzeo
Cuitzeo er en landsby og en kommune i den meksikanske delstaten Michoacán. Den ligger ved bredden av Cuitzeosjøen, ved grensa til delstaten Jalisco, om lag 34 km fra Morelia. Selve landsbyen hadde 10 239 innbyggere i 2010, mens hele kommunen hadde 28 227 innbyggere.
Senimpresjonisme
Senimpresjonisme (engelsk og fransk: postimpresjonisme) er en samlebetegnelsen for ulike, men nært beslektede stilarter innen kunstmaleri som ble framstilt i tidsrommet 1880 og 1905; fra den siste impresjonistutstillingen til fauvismens fødsel. Betegnelsen henviser til at den kom etter impresjonismen. De kunstmiljø som utviklet senimpresjonismen var alle lokalisert i Frankrike. Senimpresjonistene både videreførte og fornektet impresjonismens ideer. De fortsatte å bruke sterke og klare farger i avbildningen av naturen, men vektla i større grad følelser og personlig uttrykk i tilnærmingen. Senimpresjonistene blir sett som forgjengere for senere kunstretninger som kubisme, fauvisme og ekspresjonisme.
Cuitzeo
I Cuitzeo ligger det gamle augustinerklosteret Santa María Magdalena, som i dag huser et museum og et utstillingssenter. Landsbyen har status som «Pueblo Mágico».
Senimpresjonisme
Senimpresjonismen oppsto som en reaksjon på impresjonistenes opptatthet av naturalistisk avbildning av lys og farge. Senimpresjonistene utvidet impresjonismen samtidig som de avviste dens begrensninger: de fortsatte å bruke heftige farger, ofte smurt tykt på, og stilleben, men var mer tilbøyelig til å vektlegge geometriske former, forvrengt for ekspressiv effekt, og ved å benytte unaturlige eller vilkårlige farger. Grunnet dens brede vektlegging på abstrakte kvaliteter eller symbolske innhold, omfatter senimpresjonismens stilretninger som nyimpresjonisme, symbolisme, cloisoninisme, Pont-Aven-skolen, og syntetismen, sammen med en del senere verker av impresjonister. Bevegelsen var ledet av Paul Cézanne, Paul Gauguin, Vincent van Gogh, og Georges Seurat.
Cuitzeo
Navnet Cuitzeo er purépecha og betyr «Krukkestedet».
Senimpresjonisme
Betegnelsen «postimpresjonisme» ble først benyttet av kunstkritikeren Roger Fry i 1906. Kritikeren Frank Rutter i en omtale av Salon d'Automne publisert i Art News, 15. oktober 1910, beskrev Othon Friesz som «postimpresjonistisk leder»; det var også en annonse for showet «The Post-Impressionists of France». Tre uker senere benyttet Roger Fry betegnelsen på nytt da han i 1910 organiserte utstilling «Manet and the Post-Impressionists», og definerte den som utviklingen av fransk kunst siden Édouard Manet.
Senimpresjonismen nådde Norden senere, og fikk gjennomslag i første tiåret av det nye århundret. Det var først og fremst lyskraften i det franske maleri som tiltrakk nordiske malere, men de nye franske tankene fikk ulik utslag i de nordiske landene.
Overblikk
Senimpresjonistene var misfornøyde med hva de følte var trivialisering av emnevalg og tap av struktur i impresjonistiske malerier, skjønt de var ikke samstemt i vegen framover. Georges Seurat og hans tilhengere var opptatt av pointillisme, den systematiske bruken av å sette sammen små fargeklatter til en helhet. Paul Cézanne aktet å gjenopprette en følelse av orden og struktur i maleriet for «å gjøre impresjonismen til noe solid og varig, som kunst på museer.» Han oppnådde dette ved å redusere objektene ned til deres grunnleggende former samtidig som beholdt impresjonismens mettede farger. Impresjonisten Camille Pissarro eksperimenterte med nyimpresjonistiske ideer i tiden mellom 1885 og tidlig på 1890-tallet. Misfornøyd med hva han refererte til som romantisk impresjonisme, utforsket han pointillismen, som han kalte for vitenskapelig impresjonisme, før han igjen vendte tilbake en ren impresjonisme i det siste tiåret av sitt liv. Vincent van Gogh benyttet farger og energiske penselstrøk for å befordre sine følelser og sinnsstemninger i hva han malte.
Selv om de ofte stilte ut sammen, var senimpresjonistiske kunstnere ikke en enhetlig bevegelse. Jevnt over var de opptatthet av abstrakt harmoni og strukturell tilretteleggelse framfor naturalisme. Kunstnere som Seurat utforsket en omhyggelig vitenskapelig tilnærming til farger og komposisjon.
Yngre malere på 1890-tallet og tidlig på 1900-tallet arbeidet i geografisk adskilte regioner og i ulike stilistiske kategorier, som fauvisme og kubisme.
Definere senimpresjonisme
Begrepet «senimpresjonisme» eller «postimpresjonisme» ble først benyttet i 1906, og på nytt i 1910 av Roger Fry i tittelen av en utstilling av moderne franske malere: «Manet and the Post-Impressionists», organisert av Fry for Grafton-galleriet i Mayfair, London. Tre uker før Frys utstilling hadde kunstkritikeren Frank Rutter benyttet betegnelsen «postimpresjonisme» på trykk i Art News for 15. oktober 1910 for en omtale av Salon d'Automne og hvor han beskrev Othon Friesz som en «postimpresjonistisk leder».
De fleste kunstnere i Frys utstilling var yngre enn impresjonistene. Fry forklarte senere at «Av bekvemmelighetshensyn var det nødvendig å gi disse kunstnere et navn, og jeg valgte navnet postimpresjonisme, som det vageste og det minst førende. Dette uttrykte kun deres posisjon i en tid relativt til impresjonistbevegelsen.» John Rewald begrenset rekkevidden til årene mellom 1886 og 1892 i hans nyskapende og omfattende utgivelse: Post-Impressionism: From Van Gogh to Gauguin (1956). Rewald betraktet dette som en fortsettelse av hans undersøkelse fra 1946, History of Impressionism, og pekte på at et «påfølgende bind dedikert til den andre halvpart av den postimpresjonistiske periode»: Post-Impressionism: From Van Gogh to Gauguin ville følge etter. Dette bindet ville utvide perioden til å dekke andre kunstneriske bevegelser som var avledet fra impresjonismen, skjønt begrenset til slutten av 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet. Rewald fokuserte på slike framstående tidlige senimpresjonister aktive i Frankrike som Van Gogh, Gauguin, Seurat, og Redon. Han utforsket deres innbyrdes forhold foruten også de kunstneriske sirkler de frekventerte til (eller var i opposisjon til), inkludert:
I tillegg, i hans innledning til senimpresjonismen, fremmet Rewald for et andre bind som skulle omhandle Toulouse-Lautrec, Henri Rousseau («le Douanier»), Les Nabis (eller Nabisgruppen; en gruppe avantgardiske senimpresjonister som preget trykk og litografi, og kan bli sett på som en fortropp til jugendstil) og Cézanne, foruten også fauvisme og den unge Picasso, og Gauguins siste reise til Stillehavet. Det hadde til hensikt å dekke perioden til minst det første tiåret av 1900-tallet, men dette bindet forble uferdig.
Omtaler og tilpasninger
Rivaliserende begreper som modernisme eller symbolisme var aldri enkle å håndtere da de også dekket litteratur, arkitektur og andre kunstarter, og de var heller ikke begrenset til Frankrike.
Mens skillet kan bli sett på som mellom klassisk impresjonisme og senimpresjonisme i 1886, er avslutningen og omfanget av senimpresjonisme fortsatt preget av akademisk diskusjon. For Alan Bowness og hans samarbeidspartnere som for John Rewald, var kubisme absolutt en frisk begynnelse, og i Frankrike ble kubismen vurdert som begynnelsen, og senere også i den engelskspråklige verden. Østeuropeiske kunstnere var imidlertid ikke opptatt av vesteuropeiske kunsttradisjoner, og fortsatte å male i begreper som abstrakt kunst og suprematisme til langt inn på 1900-tallet.
I henhold til den rådende kunstdiskusjon er senimpresjonisme som begrep mest konstruktivt anvendt innenfor Rewalds definisjon i et streng historisk vis, konsentrert på fransk kunst mellom 1886 og 1914, og revurdering av posisjonene til impresjonistiske malere som Claude Monet, Camille Pissarro, Auguste Renoir, og andre — foruten også nye skoler og retninger som århundreskiftet fra cloisoninisme til kubisme. Utbruddet av den første verdenskrig i juli-august 1914 indikerte antagelig langt mer enn begynnelsen på en verdenskrig; det kom også til å signalisere et betydelig brudd i europeisk kulturhistorie.
Foruten den generelle kunsthistoriske informasjon som finnes om senimpresjonisme og dens verker, er det mange museer som tilbyr tilleggshistorie, informasjon og gallerikunst, både i museet og via nettsteder, som kan hjelpe publikum og kunstinteresserte å forstå en dypere mening av senimpresjonisme.
Senimpresjonisme i Norden
I de nordiske landene var det en oppmerksomhet på de kunstneriske strømningene i Frankrike. Unge kunstnere i Norden ble tiltrukket av maleriets formelle problemene som de hadde fått høre om de nye stilretningene som ble utviklet i Paris. Det var imidlertid få refleksjoner av det radikale maleriet i de unges kunst i tiden før 1910.
I Norge var det aldri noen sterk reaksjon mot impresjonismen. Den unge generasjonen var preget av Harriet Backers kunst som Erik Werenskiolds neddempete og fornorskede impresjonisme, men ved århundreskiftet fikk norsk kunst ny impresjonistisk inspirasjon via Thorvald Erichsen og Oluf Wold-Torne. Den nye impresjonismen kom til å dominerte norsk kunst fram til den første verdenskrig. Erichsen hadde i 1902 fått studert Bonnards nye maleri. Erichsens store landskapsmaleri fra 1900, Fra Kviteseid i Telemark, kan betraktes som den endelige avslutningen på nyromantikken og bildet representerer innledningen til moderne norsk kunst på 1900-tallet.
De unge som i 1905 kom til Chr. Kroghs skole i Paris fikk lære senimpresjonismens prinsipper, og ble særlig tiltrukket dens av lys- og fargekraft. En del av dem slo seg sammen til egen krets, «de seks», som følge av en artikkel som Chr. Krogh skrev i tidsskriftet Kunst og Kultur i 1911: Ludvig Karsten, Bernhard Folkestad, Theodor Laureng, Henrik Lund, Anders Svarstad og Søren Onsager. Disse aksepterte ikke de impresjonistiske prinsippene, studerte ikke bevisst lysets effekter, og interesserte seg heller ikke for logisk forklarende former. De malte mer impulsivt og en del av dem svært fritt til naturen. De antydet og tidvis var antydningene så dunkle at det var vanskelig å se motivet. Det kan ses som i forlengelsen eller konsekvensen av Thorvald Erichsens uttalelse: «Nei, jeg kopierer ikke motivet. Den kunst ligger meg fjern. Det ville ikke være den naturlige uttrykksmåte for meg. Om det er slik som naturen 'ser ut' eller ikke, det er meg likegyldig.»
En del av tilnærmingen til den nye franske kunst var at Werenskiold-kretsen hadde fått motstand. De samlet seg isteden rundt Chr. Krogh, selv om han tilhørte den eldre generasjon, som oppmuntret dem, og hvor de fant den maleriske teknikk som gjorde det mulig å fange essensen i den ytre virkelighet. Sollyset var kommet tilbake, og maleriet fikk en friskere og lysere fargeholdning hvor penselstrøk samt farge var de sentrale virkemidler. Den unge generasjonen i tiden før den første verdenskrig var ingen helhetlig kunstnergruppe, men «i den subjektive og spontane tilnærming til motivet lå noe av deres radikalitet». De fant også lignende impulser hos Edvard Munch. Også hos Munchs maleri endret seg på denne tiden; og representerte overgangen fra impresjonismen til ekspresjonismen, fra inntrykk til uttrykk.
Kunstmalerne i Danmark hadde under 1890-tallet ikke holdt kontakten med Paris like levende som nordmennene. Kristian Zahrtmann sendte sine elever til Italia, og da de unge forsøkte å befri seg fra den litterære idealismen og «det borgerlige gråmaleriets monotoni» fant de til en viss grad Jens Ferdinand Willumsen som verd å følge, men likevel hadde hans malerier ikke nok av de koloristiske egenskaper de søkte. Derimot ble norsk kunst jevnlig utstilt i Danmark, og den unge danske kunstgenerasjonen misunte den norsk kosmopolitiske innstilling. De måtte bryte med sine danske læremestre og dra til Paris. Sigurd Swane ble en av Danmarks fremste kolorister etter at hans pointillisme ble erstattet av solid penselføring. I eksempelvis bidro hans maleri Stien ved Rørene å innføre regnbuefargenes omveltning i dansk kunst.
I Finland var det en hardnakkets ambisjon om å framheve «det trøstesløs grå», men som fikk en senimpresjonistisk motbevegelse hos noen i den kommende Septem-gruppen. Den innflyttede engelsk-belgiske senimpresjonisten Alfred Finch søkte å fylle finsk kunst med lys. Han kom i kontakt med senimpresjonismen i 1890 og bosatte seg i 1896 i Finland. Han var initativtaker til den store impresjonistiske og senimpresjonistiske utstillingen i Helsingfors i 1904. Finch, sammen med kunsthistorikeren Sigurd Frosterus og maleren Magnus Enckell, rettet finske maleres interesse mot Paris.
I Sverige fikk de franske impresjonistene ikke samme betydning. Da svenske følte behovet for mer lyskraft i maleriet ble det kraftig og brutalt, og under tiårets første tiår på 1900-tallet føltes svensk maleri meget lite preget av franske senimpresjonistiske impulser, og mer preget av den tyske skole. Leander Engströms maleri Renvaktare er et eksempel på de unge svensker som søkte etter et rent koloristisk uttrykk, men preget av tysk impresjonisme som var ekspressiv enn den lette parisiske. De unge svenske malere som flyktet fra Konstnärsförbundets skola i 1908 til Paris hadde derfor ikke samme utgangspunkt i hjemlandet som nordmenn. Det var først Henri Matisse som endret svensk maleri ved å bli hans elever, sammen med nordmenn, men ingen dansker, i hans akademi på Boulevard des Invalides.
Ma’an
Ma'an (arabisk: معان) er en by sør i Jordan, den ligger 218 kilometer fra hovedstaden Amman. Ma'an har 50 350 innbyggere (2007) og administrasjonssenter for governmentet Ma'an.
Ma'an har vært bosatt siden nabateernes tid. I 1902 nådde Hijaz-jernbanen frem til Ma'an.
Lester Holt
Lester Don Holt jr. (født 8. mars 1959) er en amerikansk journalist. Han er ankermann for NBC Nightly News på ukedagene og for Dateline NBC.
Holt ble født i Marin County i California. Hans besteforelde på morssiden var fra Jamaica.
Manger kirke
Manger kirke (Manger kyrkje) er en langkirke fra 1891 på Manger i Alver kommune i Vestland fylke. Dette er en av tre kirker som tilhører Radøy sogn, som er en del av Nordhordland prosti i Den norske kirke. I tillegg til de to sognekirkene på Hordabø og Sæbø ligger også Emigrantkirka på Sletta i kommunen, men denne er eid av Vestnorsk Utvandringssenter.
How Rastus Gets His Turkey
How Rastus Gets His Turkey er en amerikansk stumfilm fra 1910, regissert av Theodore Wharton.
Manger kirke
Det har vært kirke på Manger siden 1100-tallet. Den nåværende kirken er den fjerde kirken i bygda, og ble vigslet 27. oktober 1891. Tidligere har det stått en stavkirke som sannsynligvis ble bygd på 1100-tallet, en tømmerkirke fra begynnelsen av 1600-tallet og en steinkirke fra 1743. Tømmerkirken brant ned, mens de to andre kirkene ble revet.
How Rastus Gets His Turkey
Handling
Det er dagen før Thanksgiving, og Rastus har lovet seg selv at hans kone Eliza og datteren deres skal spise en stor kalkun til middag dagen etter. Når han går rundt de lokale slaktere ser han bestanden av fugler gradvis synke, uten å ha mulighet til å rappe en fugl uten at noen legger merke til dette.
Manger kirke
Dagens kirke har liturgiske møbler som ble bygd sammen med kirken og et orgel fra 1981 som er det største orgelet i Nordhordland. Ellers har kirken flere gjenstander fra de tidligere kirkene som noe inventar og liturgisk utstyr fra 1700-tallet, inkludert rester av den tidligere altertavlen. På galleriet står det og en gapestokk som tidligere har stått på gravplassen utenfor den forrige kirken.
Før endringer i kirkerommet hadde den 550 sitteplasser, men har i dag 400 sitteplasser.
How Rastus Gets His Turkey
Handling
Til slutt blir han mer og mer desperat. Når gamle George Green kjøper den aller siste kalkunen som er til salgs, ser ikke Rastus noen annen mulighet enn å stjele fuglen fra ham. Men han opplever også en rekke komplikasjoner underveis.
Manger kirke
Mellom 2014 og 2016 fikk kirken mye oppmerksomhet, da en gammel konstruksjonsfeil gjorde at kirken stod i fare for å falle sammen. Kirken var stengt en periode, og bygget ble avstivet og fundamentert bedre, slik at det nå står trygt.
Kirkebygget
Manger kirke er en hvitmalt trekirke som er bygd av laftede planker over en grunnmur av stein. Utvendig er den kledd med liggende panel. Kirken er treskipet med forhøyet midtskip. I midtskipet er takstolen synlig, mens sideskipene har flatt tak. I vestenden av kirken står et treetasjers tårn med tårnhette av kopper. Resten av kirken har skifertak. I østenden av kirken ligger koret, som fra utsiden sees som halvdelen av en åttekant. Det er to tilbygg til koret: et prestesakristi i sør og et tilbygg med menighetssal og kjøkken. Vinduene på galleriet er overbygd av to arklignende tak, noe som gjør at det fra utsiden kan se ut som om kirken har tverrarmer. I tillegg til hoveddøren i vestenden, er det også to mindre dører i vest. Alle disse tre dørene har separate trapper som fører opp til dem. I tillegg er det en kombinert rullestolinngang og inngang til prestesakristiet i den østlige enden av sørveggen og en inngangsdør i tilbygget med menighetssalen. Opprinnelig var det sakristi på begge sider av koret, men det nordre sakristiet ble på 1950-tallet erstattet av en kirkestue.
Kirken har samme grunnplan som Sund og Varaldsøy kirke, som begge er tegnet av arkitekt Hans Heinrich Jess. Innvendig har kirken tømmervegger med liggende panel i naturfarge. Det er to benkerader på hver sin side av midtgangen. Åtte spissbuede vinduer slipper inn lys. Kirkeskipet har seks stolpepar som danner arkader og både støtter taket og deler midtskipet fra sideskipene. På grunn av konstruksjonsfeil som ble gjort under byggingen, er skipet avstivet med tre jernstag. I vestenden er det et galleri som er preget av kirkens store orgel. Orgelfronten har synlige piper som både står bak på galleriet og henger foran rekkverket på galleriet. Galleriet ligger i vestenden av kirken og utgjør andre etasje i tårnet. De liturgiske møblene og benken er malt i ulike brunfarger, grønt, rødt og gull.
Koret er skilt fra skipet med en tredelt korbue med spisse buer. De tre delene er en bred midtdel og to smalere sidedeler. Spissbuene i sidedelene har triforier øverst. I korskillet står prekestolen og døpefonten, og i midtdelen av skillet er det også et lerret som er i bruk i gudstjenestesammenheng. Alteret står i en rund alterring og er dekorert med både et alterklede samt en altertavle som viser Jesus og apostelen Peter på Genesaretsjøen.
I januar 1892, altså rett etter at den var bygd, ble kirken målt opp i forsikringsøyemed. Da ble kirken beskrevet til å ha et skip som var «22 x 31 m.l. 12.10 m. br» [sic] og 7, 56, meter høyt, målt til sperrelaget, 9,50 meter målt til takreisingen. Koret var kvadratisk med sider på 7,3 meter, sakristiet 5 ganger 2,7 meter og 3,41 meter høyt. Tårnet var kvadratisk med en grunnflate på 5,16 ganger 5,16 meter. Fra grunnmuren til tårnhetten var det 22,4 meter, og tårnhetten var 17,02 meter. Dette gjorde kirken til en av de største i Hordaland, og sannsynligvis den med det høyeste tårnet.
Inventar
Prekestolen er åttekantet og lagd av furu. Den står på en firkantet fot i overgangen mellom koret og skipet. Foten har søyler i hjørnene nederst, en åttekantet overgang, før den går ut i et firkantet fundament med knekter i hjørnene, som selve prekestolen hviler på.
Altertavlen viser Jesus som redder Peter ute på Genesaretsjøen. Det er et usignert oljemaleri som er en kopi av et maleri av en annen kunstner, sannsynligvis et maleri av Bernhard Plockhorst eller Gustav Richters maleri «Hilf mir». I Mo kirke i Modalen og i Evanger kirke er det altertavler med det samme motivet, og den er svært lik altertavlen i Husnes kirke. Tavlene i Husnes, Mo og Evanger er malt av Lars Osa, den i Husnes i 1892 og Mo i 1893. I Husnes har Osa angitt Plochorst som kilde for maleriet, men det har blitt foreslått at det i stedet er Richter som er kilden til dette maleriet. Under maleriet står det «Eg trur, Herre, hjelp mi vantru». Rammen er gotiserende, med et spissbuet hovedfelt. Det er relativt store treflater i oljet furu.
Alterringen er hesteskoformet, og har en bred knelepute trukket i skinn. Over denne er det søyler som er dreiet av tre med en håndlist med kalkhylle. Alterringen er trebrun, med detaljer i rødbrunt, grønt, gull og rødt. Det originalet skinnet på knefallet fra 1891 ble byttet i 2004. Samtidig fikk bønnekrakken som presten bruker i gudstjenesten, samt brudestolene også nytt skinntrekk.
Altertavlen fra kirken fra 1743 står i delvis bevart stand på galleriet i kirken. Denne stod lenge i trappegangen i galleriet, noe som førte til at den sakte, men sikkert ble plukket fra hverandre. Det var «ein lett måte å løysa «brenselsspursmålet i Øygarden» på».
Døpefonten er lagd i samme stil som prekestolen. Liksom prekestolen står den på en korsformet fot som går over i et åttekantet skaft, og er utsmykket med knekter og farger. Dåpsfatet er av sølv og har en diameter på 41,5 cm. Rundt kanten er det inngravert «Efter din barmhjertighed har han frelst os ved igjenfødelsens bad og fornyelsen ved den helligaand». Det er også et dåpsfat i hamret kopper i kirken. Dette er 42 cm i diameter og uten noen inskripsjoner, men har en hempe for oppheng. Dette kommer fra kirken fra 1743.
De originale benkene fra 1891 står fremdeles i kirken, men de har blitt endret litt slik at de skal være bedre å sitte på. Benkene er grønne på setet og ryggen, og rødbrun på vangene. Ryggen er åpen med ryggfjeler. I 2006 ble de fremste og bakerste benkene tatt ut av kirken for å gjøre kirkerommet mer fleksibelt.
Kirken har en nattverdkalk i sølv fra 1794, en vinkanne i sølv, to sølvdisker og en oblateske i sølv. Oblatesken ble gitt i gave til kirken av sogneprest J. Korbo ved kirkens innvielse i 1891.
På alteret er det to store lysestaker i kobber og to mindre messingstaker. Kirken har også to syvarmede lysestaker i smijern. I skipet er det en 16-armet lysekrone fra 1891. Den har to lyskranser og er for levende lys. Den er utsmykket med figurer som viser vinranker og -bær og lysskålene er takkete kroner. Tappen under er formet som et dyrehode. I koret henger en åttearmet lysekrone i messing. Også denne er for levende lys. Denne lysekronen hang i den gamle kirken. Den er usmykket med en hånd øverst oppe, som holder lysekronen fast i en kjetting. Tappen under kronen er formet som en drueklase, mens det er en due på toppen av kronen.
På galleriet står det en gapestokk med halsring og lenke. Gapestokken har årstallet 1764 innskrevet. Denne var trolig plassert i sammenheng med den gamle kirken.
Kirkeklokkene er av stål og ble støpt i Bochum i Tyskland i 1891. Den største har en diameter på 101 cm, mens den minste har en diameter på 76. Klokkene fikk elektrisk styring til påske i 1979.
Orgelet
Kirkens orgel er fra 1981 og er bygd av Jehmlich Orgelbau. Orgelet som er det største i Nordhordland, er dominerende på galleriet i vestenden av kirken, og er et mye brukt konsertorgel. Det er et fleksibelt instrument som kan brukes til alt fra barokkmusikk til samtidsmusikk. Det består av over 2000 piper, har over tretti stemmer. Spillepulten ligger midt foran orgelet, men den kan ikke sees fra kirkerommet, da noen piper henger i fronten av galleriet, foran spillepulten. Mange av pipene er synlige, mens andre er kledd inn i rektangulære kasser.
Det første orgelet i kirken kom i 1909. Dette hadde ni stemmer over to manualer og pedal og var bygd av A. Landrogs Orgelfabrik i Haugesund. Det hadde en tredelt orgelfront med gotiserende spissbuer. A. Landrogs Orgelfabrik bygde senere også orgelet i Hordabø og Sæbø kirke på Radøy, samt Gjerstad, Alversund og Sandnes kirke i Nordhordland. Orgelet var forøvrig det sjette orgelet den relativt nystartede orgelfabrikken bygde. Orgelet tålte ikke den tørre luften fra sentralfyren, og i 1972 var ikke orgelet i brukbar stand lenger, ifølge organisten. Det ble satt ned en komite for å skaffe et nytt orgel, som var på plass i 1981.
To orgelfabrikker gav anbud, og man valgte et orgel fra Jehmlich Orgelbau i Dresden. Kostnaden var på rundt 800 000 kroner, og orgelet stod klart 1. oktober 1981.
I 2009 ble orgelet modernisert med blant annet nytt registreringsanlegg og ombygd spillepult. Tidligere kunne man legge inn fire forhåndsregistreringer, noe som var begrensende i konsertsammenheng, men etter moderniseringen ble dette økt til en kapasitet på 4000 forhåndregistreringer. Orgelet hadde også fått skader på grunn av det fuktige klimaet, og deler av mekanikken måtte repareres og piper renses. Dette var det på dette tidspunktet ikke penger til å gjøre. Det som ble gjort kostet rundt 266 000 kroner.
I 2012 ble resten av arbeidet gjort. Jehmlich Orgelbau renset da alle pipene i orgelet, og reparerte eller erstattet skade piper, fjernet luftlekkasjer og reparerte mekanikken før orgelet ble intonert og stemt på nytt, et arbeid som tilsammen tok sju uker og hadde et budsjett på rundt 600 000 kr.
Ryggpositivet er bygd av deler av det gamle orgelet, mens orgelfronten er ny og har tre rektangulære kasser med metallpiper med trepiper på flankene.
Tungestemmene kan kobles ut uavhengig. Etter moderniseringen har orgelet en sequenser med 4000 kombinasjoner og mulighet for bruk av flere minnekort.
Byggeprosessen
Dagens kirke avløste en kirke fra 1774 som hadde vært i privat eie og led under svært dårlig vedlikehold. Da den gamle kirken igjen hadde kommet i offentlig eie, ble det satt igang et arbeid for å utbedre og utvide denne. Det ble gjort undersøkelser hos en murer, en arkitekt og en kjent kirkebygger, men i et møte i Manger Herredsstyrelse 13. november 1887 gjorde man vedtak om «aldeles ikke at benytte de gamle Mure, men bygge en ganske ny Trækirke i stædet, efterdi det af Overslaget viste sig at ombygningen af den gamle Kirke vil blive adskillig kostbarere end en ny Kirke af Træ, og desuden afgive et saa indskrenkæt Rum». På nyåret 1888 fikk arkitekt Hans Heinrich Jess i Bergen i oppdrag å tegne en ny kirke. Denne kirken skulle ha minst 600 sitteplasser og skulle være et solid og sterkt hus, og «anstændigt og vakkert». Det skulle også bli tatt hensyn til at det kunne komme orgel i kirken etterhvert. Det ble også presisert at den skulle kunne bygges på deler av grunnmuren etter den gamle kirken.
I november søkte ordføreren kongen om å få rive den gamle kirken for å bygge en ny kirke i stedet. Det ble søkt om en kirke med 660 sitteplasser, mer enn det man var lovpålagt å ha, og man ønsket at kirken skulle bli bygd i 1889. Man kom ikke så langt i 1889, men fikk lov til å rive den gamle kirken, noe som ble gjort som pliktarbeid i sognet. Før året var omme ble også arbeidet med grunnmuren påbegynt. Over nyttår i 1890 ble så Kåre Askeland hyret inn som byggmester, med arkitekten med øverste ansvar for byggeprosessen.
Høsten ble brukt til reparasjoner på taket og til å male kirken, og i oktober var kirken brukbar, og ble vigslet tirsdag 27. oktober 1891. I 1904 blir kirken sagt å være malt «gulbrun udvendig».
Selv om kirken var vigslet, og dermed tatt i bruk, var ikke taket tett, og det var heller ikke konstruert på en god måte. I januar 1892 ble det kallet inn til møte, da skipet hadde begynt å gi etter for takkonstruksjonen. Reparasjonene gjorde at taket ble tett, men tyngre og måtte forsterkes med bindingsverk. Heller ikke tårnet, som ble dekt med kopperplater, ble tett. I 1897 ble det dekket med nye kopperplater, som ble lagt oppå de gamle, slik at kirken fikk et dobbelt lag kopper på tårnet.
Utbedringer
Kirken var ferdigstilt i 1897. Det ble deretter ikke gjort noen utbedringer eller endringer av betydning innendørs på femti år. I 1947 fikk kirken elektrisk lys. Tre år senere, i 1950, ble kirken malt både innvendig og utvendig. I 1961 ble det installert høytalere. I 1979 ble klokkene elektrifisert. Lys- og høytaleranlegget ble byttet ut i 1983, og samtidig ble det lagt inn teleslynge. Handikapinngang var klar i 1991.
I 2003 var det klart at kirken trengte nye forbedringer. Tilgangen til kirkerommet, tilbygget og toalettene var for dårlig for funksjonshemmede og trappen til bårerommet var for bratt. I tillegg ønsket man å gjøre kirkerommet mer funksjonelt for moderne menighetsbruk. I 2006 ble det gjort en del endringer på bygget. Det ble utskilt flere rom under galleriet, noe som gav plass til lagerrom, et dåpssakristi og et toalett. I kirkeskipet ble en del av benkene erstattet av stoler, og det ble installert et lerret for prosjektør. Utvendig ble inngangspartiet og rullestolinngangene pusset opp og utbedret. Koret ble også gjort tilgjengelig for rullestolbrukere, i likhet med toalettet bak i kirken. Kirken ble samtidig malt innvendig.
Skjevhet og stenging
Problemene med tårnet og taket, har vedvart fram til nyere tid. Det ble gjort feil både i den første konstruksjonen og i forsøket på å rette dette opp, noe som førte til at veggene ble skjeve. Allerede da kirken var ny ble det sagt at veggene var i ferd med å gi etter, men man gjorde ikke noe med dette, før det i 1949, i forbindelse med at det ble installert sentralfyring, ble tatt opp med en arkitekt hva som måtte gjøres for å stoppe nordveggen i å sive.
Strynø
Strynø er en øy beliggende syd for Tåsinge mellom Langeland og Ærø i Langeland kommune i Danmark.
Manger kirke
Skjevhet og stenging
I mai 2016 ble kirken helt stengt for å gjøre nødvendige reparasjoner. Kirken var på dette tidspunktet 26 centimeter ute av lodd. Kirken ble forankret i grunnfjellet og taket er avstivet med stålbjelker, men kirken ble ikke rettet opp. Det ble brukt rundt 10,000 bolter i arbeidet med å sikre kirken, og prosessen kostet 7,5 millioner kroner. Kirken ble gjenåpnet 19. november 2016.
Kirkestuen
Tilbygget ble i perioden 1950–1957 bygd som erstatning for nordre sakristi, og i tillegg til menighetssal og kjøkken, har det fyrhus og bårerom i underetasjen. Bakgrunnen for dette tilbygget var at kirken var delvis ubrukelig under krigen på grunn av store vanskeligheter med å få varmet kirken, og det ble derfor trolig holdt noen gudstjenester i bedehuset i stedet for kirken i denne perioden. Allerede før krigen hadde man sett behov for å gjøre moderniseringer med bygget, men det ble utsatt på grunn av problemene krigsårene førte med seg. Etter krigen begynte man derfor å jobbe med å få bygd et tilbygg til kirken. Det var flere grunner til at et tilbygg var nødvendig. Man trengte et nytt system for oppvarming av kirken, noe som hadde blitt svært tydelig i krigsårene. Et tilbygg kunne gi plass til sentralfyr. Man trengte også innlagt vann og et bårehus i umiddelbar nærhet til kirkerommet i tillegg til at man trengte rom for andre kirkelige aktiviteter. Og ikke minst trengte man et tilbygg som støtte for den feilkonstruerte kirken. Det fysiske arbeidet kom i gang i 1950, men var ikke ferdig før i 1957, etter at også dette byggeprosjektet ble forsinket av kontraktsstrid, som da kirken ble bygd på 1890-tallet.
I tillegg til oppussingen i 2011, ble trappen til bårerommet forbedret i forbindelse med endringene som ble gjort med kirkebygget i 2006.
Bruk
Manger kirke er en av tre sognekirker i Radøy sokn som ligger under Nordhordland prosti i Den norske kirke. Den fyller alle de vanlige kirkelige funksjonene, som kirkerom for gudstjenester med dåp og nattverd, konfirmasjoner, begravelser og vigsler. Vanligivs er det gudstjeneste i kirken annenhver søndag, i tillegg til andre høytidsdager. .
Kirken brukes også til konserter, blant annet holder det lokale Manger Musikklag ofte konserter der. Ellers arrangeres det kirkemusikk-konserter, særlig for orgel.
Siden kirken ikke er en egen sognekirke, blir det ikke oppgitt egne tall for gudstjenester, gudstjenestebesøk, dåp, nattverdgjester, konfirmanter og lignende særskilt for denne kirken, kun for Radøy sogn.
St. Katarina-kirken
Den første kirken på Manger var mest sannsynlig en stavkirke fra 1100-tallet. Denne blir første gang nevnt i Bergens Kalvskinn som er en oversikt over kirkens eiendommer på 1300-tallet. I skriftet finner man en oversikt over hvilke landområder som lå under kirken på Manger. Prestene i kirken på Manger gjorde også tjeneste i domkirken i Bergen, en ordning som holdt seg helt fram til reformasjonen.
I et brev fra erkebiskop Aslak Bolt i 1435 sier han at han gir gods til kirken «Gud og den hellige Katarina til ære», og man går derfor ut fra at kirken var vigslet til St. Katarina. Fremdeles bærer en av gårdene på Manger, Kartveit, spor av dette navnet. Denne gården blir første gang nevnt i skriftlig form på 1520-tallet, da som «Keriintwet» og «Karinetwet».
Svartedauden gjorde dype innhogg i både befolkningen generelt og prestestanden på strilelandet, noe som gjorde at messetettheten måtte gå ned og flere kirkesogn ble slått sammen til prestegjeld. Dette gjorde at kirkene på Sæbø, Herdla og Bø alle ble lagt under Manger, en ordning som varte fram til 1868.
Ut over på 1500-tallet tok folketallet seg opp igjen, også på Manger. I tillegg ble luthersk kristendom innført, noe som førte til nye krav til kirkebyggene, som blant annet fikk for små kor. Dette gjorde at stavkirkene i Nordhordland ble revet mellom 1593 og 1634. Akkurat når man rev St. Katarina-kirken er ukjent, men den var av de første som ble revet i Nordhordland, og ble tatt ned på slutten av 1500-tallet
Kirken fra 1600-tallet
Det er usikkert når den neste kirken ble reist. Det antas at det skjedde på begynnelsen av 1600-tallet, selv om den ikke er nevnt før i 1640. Dette var en kirke av flatøkset og høvlet tømmer. I 1686 ble den beskrevet slik: «Mangers Hovid Kirche er een Tømmer Kirche lang 24 Alen, Chorit 11 Alen i kant, med Taarn, och Vaabenhuset som er under Taarnit. Chorit er Mallit» Kirkeskipet var 24 alen langt, og man antar at det var 15-16 alen bredt. Det var to dører på nordsiden, en på langveggen og en på korveggen. Begge dørene hadde tilbygg, eller våpenhus tilknyttet. Våpenhuset for koret ble også kalt for «konehuset» på grunn av at det ble brukt av «inngangskonene», det vil si kvinner som var til kirke for første gang etter fødsel. Kirken hvilte på svivler på bakken.
I 1645-47 ble kirken malt innvendig og det ble lagt nytt gulv i kirkeskipet. De to påfølgende årene reparerte man tårnet, før man satt inn seks vinduer i 1650-52. I 1659 måtte man igjen reparere tårnet, denne gangen ved å stive det opp fra innsiden. Arbeidet gikk fram til 1661. Samtidig fikk kirken nye takbord og man endret på overgangen mellom kirkeskipet og koret. I 1668 la man igjen nytt gulv i kirken, et arbeid som gikk fra til 1670, før man måtte ta ned hele tårnet og bygge et nytt i 1678–1679. Man gjorde samtidig nye forbedringer på både gulvet og taket i kirken, noe som gjenntok seg i 1685, da man også skiftet kledning. I 1687–1689 fikk kirken pannetak i stedet for plankene man hadde hatt til da og i 1696-98 ble det satt på en ny tårnhette. Man gjorde samtidig andre reprasjoner på tårnet. «Våpenhuset for koret», altså området rundt inngangsdøren til koret, ble reparert i 1702–1704, og i 1711 måtte man sette inn en ny vegg i koret. Sannsynligvis kom dette av en skade som hadde vært rapportert allerede i 1686. Veggen hadde blitt skadet i sammenheng med at sokneprest Hans Blix hadde blitt gravlagt der i 1677. I 1720–1721 ble kirken skadet av en kraftig storm, og man måtte utføre reparasjoner på bærende elementer i kirken. Etter dette ble kirken beskrevet som en god tømmerbyggning.
Kirken hadde relativt store inntekter i 1640 på grunn av stort jordgods og mange dyr, men før 1660 lettet man på beskatningen av bøndene som drev jord kirken kunne tjene inn penger fra. En inventarliste fra 1662 viser at kirken var godt utstyrt sammenlignet med andre kirker, og videre at det hadde kommet mer til i 1690.
Inventaret og utstyret i kirken skal ha vært relativt fint. Døpefonten var hogd ut av stein og hadde et dåpskar av messing. Nattverdsutstyret var av sølv, og nattverdkalken ble gjort større i 1648. I 1696 ble det også omtalt nattverdutsyr av tinn. Kirken hadde to bibler: Fredrik IIs Bibel og Christian IVs Bibel og en postill. I 1648–1649 ble det kjøpt inn enda en Bibel. Det ble også kjøpt inn salmebok og en alterbok til kirken. Kirken hadde også en messehagel av rød silkedamask i tillegg til hvite messeklær og en hvit alterduk som ble fornyet i 1690. I 1696 hadde kirken i tillegg til Fredrik IIs Bibel, som hadde vært der i 1649, også fått et eksemplar av Den Resen-Svaningske Bibel. I kirkens levetid fikk den også en messehagel i gave fra sognepresten i 1712 Mellom 1635 og 1645 fikk kirkene i prekestol, og man antar at prekestolen i Manger kirke var både fin og dyr. Altertavlen var muligens en tavle som stilmessig lignet den som står i Moster gamle kirke. . Denne altertavlen blir kategorisert inn i den såkalte «stavangergruppen», og er en altertavle i to etasjer med søyler.
På 1640-tallet ble kirken malt innvendig. Dette var en kostbar prosess, men resultatet skal ha vært vakkert. Kirken ble prydet av malerier av blomster og blader på veggene i tillegg til bilder med bibelske motiv. Kunstneren som gjorde dette arbeidet malte senere Haus, Hamre, Hosanger, Gjerstad, Stamnes, Bruvik, Myking og Lygra kirke, noe som gjorde at Manger var den første av kirkene i Nordhordland som ble malt innvendig. Kunstnerens malerier kan fremdeles sees i Hamre kirke på Osterøy.
Utover på 1700-tallet havnet Fredrik IV i pengetrøbbel, og løste dette blant annet med å selge kirkene, som han regnet som sine egne. Kirken på Manger ble solgt til sognepresten Hans Withe i 1724. Med på kjøpet fikk han Hordabø, Sæbø og Herdla kirke, som alle var en del av Manger prestegjeld, i tillegg til jordegods, inntektene fra tiende og en del dyr. Hans Withe tok godt vare på kirkene, men døde allerede i 1728, noe som førte til at kirkene ble solgt enda en gang, denne gangen én for én. Knut Rasmussen Øvremanger kjøpte Manger kirke med jord og dyr, og var kirkeeier i ti år før kirken brant ned etter et lynnedslag 18. januar 1738.
Kirken fra 1743
Øvremanger så seg ikke tjent med, eller hadde ikke råd til, å stå for byggingen av ny kirke, og overdro derfor kirkeruinene med alt som hørte med kirken av land og inntekter til sognepresten, Hans Meyer, i 1739. På dette tidspunktet hadde det ikke blitt gjort noe for å starte gjenreisingen av kirken. Heller ikke Meyer tok til med arbeidet, til tross for at han hadde tilgjengelig innsamlede midler til gjenreisningen fra andre kirker i bispedømmet, og sognefolket på Manger sendte klage til stiftsbefalingsmannen. Han skrev i mai 1740 til Meyer og truet med å frata Meyer kirken om han ikke begynte arbeidet. I juni sendte stiftsbefalingsmannen ny purring, samtidig som han sendte en murermester fra Oslo til Manger for å starte på arbeidet, og arbeidet med å bygge en ny kirke tok nå til.