cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Davy Wathne
Han ble i 2006 årets bergenser i en kåring i regi av Bergensavisen. I 2014 ble han kåret til «årets sportsjournalist» av Norske Idrettsleder-Veteraner.
Wathne kom til Norge ett år gammel og beholdt sitt amerikanske statsborgerskap frem til 2017. Han sa fra seg sitt amerikanske statsborgerskap blant annet på grunn av Donald Trump. Han er oppkalt etter sin morfar, David Johansen, men oppgir navnet sitt som Davy for å unngå den norske uttalen av navnet David. Moren til Wathne, sykepleieren Aud Johansen, hadde flyttet til USA rett etter andre verdenskrig og møtt Davys far, eiendomsmekleren Lester William Huey (d. 1986). Ett år etter at Wathne ble født, tok moren ham med tilbake til Norge, og siden traff ikke Wathne sin far. Han takket nei til farsarv da faren døde i 1986.
Wathne har vært gift og har barn.
Han regner seg som Rødt-sympatisør, men har gitt uttrykk for at han har bakgrunn som politisk konservativ, med en fortid som medlem i Unge Høyres lokallag i Fana i Bergen.
Gianluca Busio
Gianluca Cristiano Busio (født 28. mai 2002) er en amerikansk fotballspiller som spiller for den italienske klubben FBC Unione Venezia.
Kvirinius
Publius Sulpicius Quirinius (født ca. 51 f.Kr., død 21 e. Kr.) var en romersk aristokrat.
Han er omtalt i Lukas-evangeliet i Det nye testamentet som Kvirinius (gresk Κυρήνιος, Kyrenios), og var landshøvding i Syria og Judea da Jesus ble født.
Liv
Kvirinius ble født i Lanuvium nær Roma i en rik familie uten politisk makt. Han tjenestegjorde i Spania, og ble senere romersk guvernør i provinsen Creta et Cyrenaica.
Ifølge den romerske historikeren Florus beseiret han rundt år 14 f.Kr. Marmaridae-stammen fra Kyrenaika, kanskje mens han var guvernør for Creta et Cyrenaica, men han avslo å ta tilnavnet «Marmaricus» selv om skikken tilsa at han som seierherre kunne titulere seg slik.
I år 12 f.Kr. ble han utnevnt til romersk konsul, noe som tilsier at han hadde keiser Augustus' gunst.
I perioden 11–7 f. Kr. kjempet Kvirinius mot homonadane i nordre Syria og Kilikia. Etter å ha overvunnet denne stammen ble han hedret med et seierstog, en triumf. I år 6 f.Kr. ble han prokonsul for Pamfylia-Galatia.
Han ble utnevnt til øverste romerske embetsmann i Syria og Judea i år 6 e.Kr., etter forvisningen av Herodes Arkelaos. Han var øverste romerske embetsmann i Syria og Judea frem til år 12 e.Kr., da han dro tilbake til Roma. Der døde han i år 21 e.Kr., og fikk en offentlig påkostet begravelse.
Kvirinius og manntallet
En av de første oppgavene Kvirinius fikk utført var en folketelling i Syria og Judea i år 6 eller 7 over at alle skulle skrives inn i manntall.
En romersk folketelling under Kvirinius er nevnt i Juleevangeliet etter Lukas. Matteus-evangeliet plasserer derimot fødselen under styret til den tidligere Herodes den store, som døde i 4 f.Kr. Men Lukas omtaler to forskjellige folketellinger, den i år 6/7 i Apostlenes gjerninger og en som ble holdt tidligere. Siden Lukas historisk sett er holdt for å være en pålitelig kilde kan det tenkes at tellingen ved Jesu fødsel var en del av keiser Augustus beslutning om en omfattende folketelling som startet i år 10/9 f.Kr. Den er omtalt av historikeren Tacitus i "Annaler 1.11." Den ble foretatt av jødene selv, i motsetning til den senere rundt år 6, som førte til mye bråk siden romerne sto for den. I det romerske statsapparat var der minst to forvaltningsnivåer, Senatet som politisk lederskap som sto for kontroll og straff, militære og politimessige oppgaver. Da Judea ble direkte underlagt romersk styre rundt år 6, ble f. eks Coponius utnevnt som sivilt ledd og Kvirinius som Legat. Kvirinius kan ha hatt ansvar for folketellingen rundt Jesu fødsel, siden dette var ansett for å være en militær oppgave. Derfor kan han på denne tiden ha blitt oppfattet som landshøvding i Syria, selv om han ennå ikke formelt hadde fått ansvaret for dette området, hvis vi sammenholder de foreliggende opplysninger da Jesus ble født, ca år 5 før vår tidsregning.
Toshikazu Yamashita
Toshikazu Yamashita (født 21. februar 1977) er en japansk skytter som konkurrerer i rifleskyting. Han representerte Japan under Sommer-OL 2008, der hans beste resultat ble nummer 16.
Wollert Konow
Wollert Konow, navn på fire norske politikere.
Kaffegata
Kaffegata er hovedgata i sentrum av Flisa og distriktets største handlegate. Kaffegata er ca. 1 kilometer lang og er en del av fylkesvei 206. Den ble i 1997–98 omgjort til miljøgate. Navnet Kaffegata kommer av alle kafeene som tidligere lå langs gata.
Pantergaupe
Beskrivelse
Pantergaupa er svært lik gaupe, men den er fysisk mindre. Pelsen er dessuten ofte blekere i utfargingen og har tydeligere flekker.
Arten har et relativt lite hode, lange lemmer, og en svært kort hale med sort haletipp. Ansiktet har et butt og kort snuteparti og er flankert av et karakteristisk langt kinnskjegg (spesielt hos hannene). Ørene er triangulære og ender opp i karakteristiske sorte hårtufser. Labbene er store og runde og har inntrekkbare klør.
Hannene veier i snitt cirka 12,8 kg, men kan veie mer enn 26 kg på sitt største. Hunnene veier i snitt cirka 9,3 kg.
Atferd
Pantergaupa er en svært spesialisert kjøtteter. Dietten består i 80-100 prosent tilfellene av kanin (Oryctolagus cuniculus), selv om den unntaksvis også nedlegger andre dyr. Pantergaupa dreper også andre rovpattedyr, som rødrev og viltlevende huskatter, men den spiser dem ikke. Den spesialiserte dietten gjør pantergaupa svært sårbar. Den hurtige nedgangen i populasjonen av kanin regnes derfor som en hovedårsak til at pantergaupa nå er kritisk truet av utryddelse.
Klassifisering
Pantergaupa ble tidligere regnet som en underart av eurasisk gaupe (Lynx lynx), men anerkjennes nå som en egen art, både genetisk og morfologisk.
Fylogenien under er i henhold til Johnson m .fl., 2006. Den viser blant annet at gaupe og pantergaupe er søstertaxa.
Utbredelse
Pantergaupa finnes nå kun med sikkerhet i små isolerte områder i Sørvest-Spania. Det er usikkert om den fortsatt også eksisterer i Portugal. I Spania er det kun to levedyktige populasjoner, der bestanden i en periode kun utgjorde omkring 84-143 voksne individer ifølge IUCN. Av disse befant 24-33 av dyra seg i Coto Doñana området og 60-110 i Andújar-Cardeña i det østre Sierra Morena. I senere år har imidlertid populasjonen igjen økt. I 2009 rapporterte lokale myndigheter i Andalucía at det nå fantes 220 viltlevende individer der (inkludert årets kull), mot 209 året før. I 2004 var tallet 154 individer. Populasjonen i Sierra Morena er størst og stabil og teller omkring 160 individer, mens den i Doñana teller omkring 60 individer.
Lokalt er det igangsatt et program for å redde pantergaupa. Dette har i senere år hatt en viss suksess, slik at prosjektet fra desember 2009 kunne gå igang med å sette ut gauper i naturen. I alt ble seks radiomerkede gauper (tre hanner og tre hunner) parvis reintrodusert i Guadalmellato-distriktet i det nordre Andalucía. Til å begynne med vil gaupene være sikret av fire hektar store inngjerdinger og TV overvåkning. Senere blir de sluppet fri i nærområdene av inngjerdingene. Det foreligger også planer om i 2010 å reintrodusere gauper i Guarrizas-distriktet i det østre Andalucía.
Habitat
Pantergaupa trives i skog med tett underskog og krattskog, der hvor det finnes gjemmeplasser og beiteland innimellom. Habitatet inkluderer for det meste fjellstrøk.
Sneasel
Sneasel (ニューラ) Nyūra på japansk, Sniebel på tysk og Farfurey på fransk) er en karakter fra den animerte serien Pokémon.
Utseende
Sneasel minner litt om en katt, og er basert på en (røys)katt, eller kamaitachi fra japansk mytologi. Den har skarpe klør. Kroppen er svart og kattelignende, med tre rosa haler, et stort rosa venstreøre, og to gule ovaler, en i pannen og en på brystet.
Biologi
Sneasel venter i mørket på at et byttedyr skal komme forbi, og trekker ut klørne for å skremme fienden. Den stjeler egg fra Pidgey-reir når foreldrene er borte. Den er nattdyr og bor i fjellet.
Mahesh Bhupathi
Mahesh Bhupathi (født 7. juni 1974 i Chennai) er en indisk tennisspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i andre runde i double.
Jurij Jurkov
Jurij Jurkov (født 11. mars 1983) er en kasakhstansk skytter som konkurrerer i rifleskyting. Han representerte Kasakhstan under Sommer-OL 2008, der hans beste resultat var en 27.-plass.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble han nummer 36 i 10 meter luftrifle.
Askja
Askja er en stratovulkan som ligger i en øde del av Islands sentrale høyland. Navnet henviser til en sammensetning av nøstede kalderaer som finnes i de omliggende Dyngjufjöll-fjellene, som på det høyeste er 1 510 m.
Regionen er bare tilgjengelig noen få måneder hvert år. Med sin beliggenhet på le-siden av den nordøstlige delen av Vatnajökull-isdekket, faller det bare 450 mm med nedbør årlig. Området ble brukt til øvelse for Apolloprogrammet, for å forberede astronautene for mulige månetilstander.
Askja var stort sett ukjent fram til det voldsomme utbruddet som begynte 29. mars 1875. Askenedfallet var spesielt stort i de østre fjordene på Island, og mengden var stor nok til å drepe deler av vegetasjonen og husdyr. Utbruddet utløste en betydelig utflytningsbølge fra Island. Det siste utbruddet fra Askja var i 1961.
Jeffrey Davies
Jeffrey Davies (født 1967 i Washington, DC) er en amerikansk musiker og gitarist. Han er mest kjent fra musikkgruppen The Brian Jonestown Massacre, hvor han spilte fra 1992–1999. To år senere kom han igjen tilbake, og holdt på til 2003.
Askja
Den ytre av Askjes kalderaer som kommer av et forhistorisk utbrudd, er rundt 45 km², og det finnes spor etter andre senere kaldera-dannende hendelser innenfor denne. Bunnen på hovedkrateret ligger på rundt 1 100 m.
Öskjuvatn er en stor innsjø som dekker mye av den mindre kalderaen som ble dannet av utbruddet i 1875. Innsjøens overflate ligger rundt 50 m lavere enn bunnivået på hovedkalderaen. Arealet er på rundt 12 km². Da innsjøen opprinnelig ble skap var den varm, men i dag er den frosset mesteparten av året. Innsjøen er den dypeste på Island med sine 220 m.
I 1907 besøkte de tyske forskerne Walter von Knebel og Max Rudloff Askja for å undersøke kalderaen. De forsvant uten spor mens de var ute på Öskjuvatn i en liten båt. Von Knebel sin forlovede, Ina von Grumbkow, ledet en leteekspedisjon, men det ble aldri funnet noen spor som kunne fortalt om hva som skjedde med de to.
I Dyngjufjöll-fjellene som omkranser Askjakalderaen finner men Drekagil (på norsk «Dragekløften»). Ikke langt fra Askja ligger det også to andre vulkanske systemer: Herðubreið og Kverkfjöll.
Askja er et populært turistmål. Det ligger to fjellhytter og en leirplass på Dreki, ved Drekagil, som ligger rundt 100 km fra Hringvegur og kan nås via en vei uten fast veidekke. En grusvei går 8 km opp fra Dreki til kalderaen. Fra parkeringsplassen er det ca. 2,5 kilometers gange for å nå Öskjuvatn og Víti. Veiene er vanligvis bare åpne i 2 eller 3 måneder midt på sommeren.
Ded Moroz. Bitva Magov
'Ded Moroz. Bitva Magov' (originaltittel: Дед Мороз. Битва магов) er en russisk film fra 2016, regissert av Aleksandr Vojtinskij.
Handling
En av magikerne redder Masja fra å bli angrepet av en kimære. Så Masja blir medlem av et hemmelig selskap, hvor hun får vite at Julenissen virkelig eksisterer og er leder for en hær av magikere som er i stand til å kontrollere snø og is - og de forsøker å beskytter verden mot invasjonen av mørke krefter.
Liste over komponister i Norsk Salmebok 2013
Liste over komponister i Norsk Salmebok 2013 er en liste over komponister som har fått sine melodier med i Norsk salmebok 2013.
A-C
Adam Drese Adam Krieger Ahasverus Fritsch Albert Lindström Alexander R. Reinagle Alexej F. Lvov Alf Fasmer Dahl Alfred Lunde Anders Gerdmar Andreas Utnem Anfinn Øien Anne Quigley Ariel Ramirez Arild Sandvold Arne Bendiksen Arne J. Solhaug Arne Sørli Arnljot Høyland Asa Hull Asbjørn Myksvoll Bartholomaeus Gesius Beatrice Färnlöf Johnson Bedrich Janacek Benny Andersson Bernhard Berglund Bill Withers Bjarne Stølen Bjørg Marit Notland Bjørn Andor Drage Bjørn Eidsvåg Britta Snickars Börge Ring Bånsull etter Gjendine Slålien / Edvard Grieg C. C. B Balle C. C. Hoffmann C. C. Scholefield C. E. F. Weyse C. H. H. Parry Carl Gotthard Liander Carl Nielsen Carl Petter Opsahl Carl‐Andreas Næss Carl‐Bertil Agnestig Carl‐Gustav Sparre Olsen Carlton R. Young Carola Häggkvist Caroline Volla Sørlie Charles Crozat Converse Charles H. Purday Charles Vas Christer Hultgren Christian Cappelen Christian Fugl Christian Sinding Conrad Baden Curt Lindström
D-F
Daniel Olson David Evans Dimitri Bortnianskij Dinah Reindorf, Ghana E. Rawdon Bailey (psevdonym for Carey Bonner) Edith McNeill Edmundo Reinhardt og Juao Carlos Gottinari Edvard Grieg Egil Hovland Eilert Tøsse Eleazar Torreglosa Elevine Heede Elkanah Kelsay Dare Ella Holm Bull Ellen Gulli Petersen Emil Törnwall Emmy Köhler Erhard Wikfeldt Erich Gruber, etter Valentin Triller Erik August Hagfors Erik Sommer Ernesto Barros Cardoso, Darlene Barbosa Schützer, Paulo Roberto Salles Garcia, Tércio Bretanha Junker, Déa Cristiane Kerr Affini, Eder Soares de Almeida (Brasil) Eva Pettersson Felix Mendelssohn Bartholdy /William H. Cummings Ferdinand Vogel Fintan O'Carroll, Irland / Christopher Walker Fr. H. Meyer Francisco F. Feliciano, etter folketone fra Bicol, Filippinene Franz Schubert Franz Xaver Gruber Fredrik August Ekström Fredrik Sixten Friedrich Naue Friedrich Silcher Frode Fjellheim
I-J
Johann Christoph Kühnau Johann Anastasius Freylinghausen J. B. König Joseph Klug Ian P. Render Ilkka Kuusisto Inga Karlsen Ingvild Tronvik Isak Samuel Hætta Ivar Jarle Eliassen Ivar Widéen Iver Kleive J. A. P. Schulz J. B. Dykes J. Chr. Fr. Hæffner J. Chr. H. Rinck J. J. Rousseau J. P. E. Hartmann J. A. P. Schulz Jacob Gerhard Meidell Jacques Berthier Jakob Hintze Jakob Regnart / Melchior Vulpius  / J. H. Schein Jakob Sletten James McGranahan James Milton Black Jamie Harvill Jan Elgarøy Jean Baptiste Lully Jean Sibelius Jessie Seymour Irvine Joachim á Burgk Joachim Neander Joël Blomqvist Johan Varen Ugland Johann Crüger Johann G. Chr. Störl Johann G. Nägeli / Lowell Mason Johann Henrik Nebelong Johann Michael Haydn Johann Rudolph Ahle / Wolfgang Karl Briegel Johann Schop Johann Sebastian Bach Johann Steurlein Johannes Alfred Hultman Johannes Petzold John Bell John Goss John Hatton John Lammetun Jonas Andersson Joseph Gelineau Julius Dahlöf Jaakko Linjama
K-M
Karen Lafferty Kari Bremnes Karin Eline Hartviksen Karl Heirich Ernst Hauer Kenneth Naylor Kine Hellebust Kjell Lönnå Kjell Mørk Karlsen Klaus Østby Knut Anders Vestad Knut Løken Knut Nystedt Knut Ose Knut Størdal Knut Tønsberg Kristian Hernes Kristian Lindeman Kristian Wendelborg Kristin Solli Schøien Kurt Rommel Lars Moberg Lars Mæland Lars Søraas d.y. Lars Åke Lundberg Leif Lundberg Leif Ofstad Lennart Wenström‐Lekare Leonard Gudmundsen Lewi Pethrus Louis Bourgeois Lowell Mason Ludvig Mathias Lindeman Ludvig Rasmussen Ludwig van Beethoven Lydia Lithell Magnus Vuolab Marcello Giombini Marianne Olssøn Martin J. Nystrom Martin Joachim Elmquist Martin Luther Martti Hela Mathilda Montgomery‐Cederhielm Matias Orheim Melchior Franck Melchior Teschner Melchior Vulpius Merete Wendler Mikael Nyberg
N-P
Nando van Essen Nathan Söderblom Niels W. Gade Niels Lindhjem Nina Broms Löfman Njål Steinsland Noel Paul Stookey Odd Johan Overøye Odd Nordstoga Oddmund Paulsen Ola Bremnes Olav Mo Olav Sande Ole Koppang Olle Widstrand Oluf Ring Oscar Ahnfelt Oscar Borg Oskar Lindberg Oskar Stakkeland Otto Nordlund Otto Winter-Hjelm Pablo D. Sosa Paul Baloche Peder Knudsen Per Harling Per Inge Almås Per Lønning Per Steenberg Per Aamodt Tveit Per‐Erik Styf Percy Carter Buck Peter Sjöblom Petri Laaksonen Philipp Nicolai Philipp Paul Bliss Phoebe Knapp
R-Å
Ragnar Tesdal Ragnar Ørstavik Ralph Carmichael Ralph Stewart Ralph Vaughan Williams Ratovondrahety Richard Redhead Rick Founds Rikard Nordraak Roar Goksøyr Robert Lowry Roland Forsberg Rolf Karlsen Rowland H. Prichard Samuel Sebastian Wesley Sebstian Temple Sigurd Lunde Sigvald Tveit Sigvaldi S. Kaldalóns Sigvard Engeset Sophie Dedekam Stig Wernø Holter Sulo Salonen Svein Gjære Svein Møller Sven Gundersen Sven‐Erik Bäck Sydney Carter Sydney Hugo Nicholson Søren Gangfløt Te‐ngai Hu Terje Kvam Terrye Coelho Theodora Cormontan Thomas Beck Thomas Hastings Thomas Haweis / Samuel Webbe d. y. Thomas Ihre  / Lulesamisk variant Thomas J. Williams Thomas Laub Thomas Tallis  / Thomas Ravenscroft Thoralf Nordheim Thorvald Aagaard Toivo Kuula Tomas Boström Tore Littmarck Tore Thomassen Tore W. Aas Torsten Sörenson Trond Hans Farner Kverno Trygve Hoff Valborg Mangs Märak Valentin Schumann Waldemar Rudin Waldemar Åhlen Welley Husvik Wendy Carter William B. Bradbury William Croft William H. Ferguson William Henry Grattan Flood William Henry Monk William J. Kirkpatrick William Marion Runyan William Shrubsole William Tans'ur Winfield Scott Weeden Wolfgang Amadeus Mozart Øivind Tønnesen Øystein Wang Åge Haavik Aage Samuelsen Åke Erik Kullnes Åshild Watne
Erik Sollid
Erik Sollid (født 25. mars 1984) er en norsk folkemusiker og hardingfelespiller, fra gruppen Valkyrien Allstars, sammen med Tuva Syvertsen og Ola Hilmen. Sammen med Syvertsen vant han Edvard-prisen i åpen klasse for albumet Farvel slekt og venner.
Freestyle under Vinter-OL 2010 – Kulekjøring kvinner
Kulekjøring kvinner var en av øvelsene i freestyle under Vinter-OL 2010 i Vancouver, Canada, som ble avholdt i Cypress Bowl Ski Area 13. februar 2010. Kvalifiseringsrunden startet klokken 16:30 lokal tid, mens finalen ble avholdt klokken 19:30 lokal tid.
Ferjesambandet Småge–Orta–Sandøya–Finnøya–Ona
Ferjesambandet Småge–Orta–Sandøya–Finnøya–Ona trafikkerer øyene Ona, Sandøya, Finnøya og Orta i Ålesund kommune i Møre og Romsdal og forbinder disse med Småge i Aukra. Sambandet drives av Torghatten Nord AS.
Om hverdagen blir sambandet betjent av MF «Kvaløy» 5 ganger daglig.
Kongo under OL
Kongo deltok første gang i olympiske leker under Sommer-OL 1964 i Tokyo, og har deltatt i alle påfølgende sommerleker unntatt Sommer-OL 1968 i Mexico by og Sommer-OL 1976 i Montréal. De har aldri deltatt i vinterlekene. Kongo har aldri vunnet noen medalje.
Andre Link
Andre Link (født 1994) er en tysk skytter som konkurrerer i rifleskyting. Han har ingen større internasjonale meritter, men vant blant annet et verdenscupstevne i 2015.
Rohan Bopanna
Rohan Bopanna (født 4. mars 1980) er en indisk tennisspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i andre runde i double.
W.H. Auden
Wystan Hugh Auden (født 21. februar 1907 i York i England, død 29. september 1973 i Wien) var en britisk-amerikansk poet. Han debuterte med samlingen Poems i 1928. Auden er kjent for tekniske og stilistiske nyvinninger, i verk med forskjellig tone, form og innhold som gjerne tok opp moralske og politiske spørsmål. Sentrale emner for diktene hans er kjærlighet, politikk og borgerskap, religion og moral, og relasjonen mellom menneskelige individ og den anonyme, upersonlige naturlige verden.
Bakgrunn
Auden ble født i York og vokste opp i Birmingham. Far hans var lege mens moren var utdannet sykepleier. Han studerte ved Gresham's School i Norfolk 1920-1925 og ved Christ Church ved University of Oxford 1925-1928. Etter å ha bodd ni måneder i Berlin og deltatt som ambulansefører og reporter for republikanerne i den spanske borgerkrig kom han til USA i 1939 og ble amerikansk statsborger i 1946. Auden mente han hadde islandske aner, og islandske sagaer fant gjenklang i mange av hans verk.
Forfatterskap
W.H. Auden debuterte i 1930 med samlingen Poems, som ble vurdert av T. S. Eliot. De tidlige diktene hans var intense og dramatiske, og gav ham et rykte som en venstreorientert dikter og profet.
Dette var en rolle han gikk vekk fra etter at han bosatte seg i USA. Diktene hans fra 1940-årene tok for seg religiøse og etiske tema på en mindre dramatisk måte, ofte i nyskapte former basert på tradisjonelle diktmønster. I 1950- og 1960-årene hadde mange av diktene hans fokus på hvordan ord viste og gjemte på følelser. Han hadde en særlig interesse for å skrive opera-librettoer, en form som passet for direkte uttrykk for sterke følelser. Han har skrevet librettoen til Igor Stravinskys opera The Rake's Progress av 1951.
Auden skrev også en rekke artikler om litterære, politiske, psykologiske og religiøse emner. Han arbeidet også med dokumentarfilmer, lyriske skuespill og andre forestillinger.
W.H. Auden hadde et litterært og seksuelt forhold til Christopher Isherwood, en forfatter han var blitt kjent med under skolegangen.
Han giftet seg med den østerrikske forfatterinnen Erika Mann i 1935, men dette var et pro forma-ekteskap for at hun skulle få britisk statsborgerskap og slippe unna nazistisk forfølgelse i hjemlandet. Han hadde kjærlighetsforhold til begge kjønn. Mot slutten av 1930-tallet traff han dikteren Chester Kallman, som han hadde et vekslende forhold til resten av livet.
Auden døde i Wien. Etter sin død ble særlig diktene hans «Funeral Blues» («Stop all the clocks») og «September 1, 1939», om utbruddet av andre verdenskrig, kjent for et vidt publikum.
Riksvei 658
Riksvei 658 (Rv658) går mellom Ålesund og Vigra i Giske.
Historikk
Frem til Valderøytunnelen ble tatt i bruk fulgte Rv658 dagens fylkesvei 131 fra Gjøsund til Valderhaugstranda ferjekai der det gikk ferje til Ålesund. Før 1. januar 2010 var fylkesvei 658 del av riksveien.
Padling under Sommer-OL 2008 – K-2 500 meter menn
Sprint K-2 500 meter – menn i Padling under Sommer-OL 2008 fant sted den 19. til 23. august 2008 på Shunyi Olympic Rowing-Canoeing Park i Beijing.
Danba
Danba (kinesisk: 丹巴县; pinyin: Dānbā Xiàn), eller Rongzhag, er et fylke i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina. Det er understilt det autonome prefektur Garzê for tibetanerne.
Befolkningen var på 55,519 innbyggere i 1999.
Kulturminner
De gamle diaolouene i Rongzhag (Danba gudiaoqun, 丹巴古碉群) ble i 2006 tilføyd på listen over Folkerepublikken Kinas kulturminner.
Mineral
Mineralet danbaitt er oppkalt etter fylket. Det ble oppdaget der av kinesiske forskere i 1983.
Administrative enheter
Storkommunen Zhanggu 章谷镇
Tore Hagh
Tore Hagh (født 12. september 1949) er en norsk tidligere fotballspiller, kjent for sitt lange virke for Mo IL som spiller og trener.
Han spilte også for Molde FK (19 kamper og ett mål, 1975) for Rosenborg Ballklub (34 kamper og to mål, 1976–77). Videre har han trent U19-landslaget. I 2002 ble han trener i Mo IL 2002, samtidig som hans sønner Espen Hagh (f. 1974) og Morten Hagh (f. 1981) gikk over til klubben. Tore Hagh var hjelpetrener i Molde FK 2006–08 inntil han flyttet til Mo igjen og arbeider i Rana kommune.
Aare
Aare (/a'rɘ/, Aar på fransk) er den største elven i Sveits som utelukkende flyter innen landets grenser.
Den starter i de øvre Aargletscher ved Finsteraarhorn i Bern-Alpene, flyter gjennom Haslidalen samt Brienz- og Thun-sjøene, tar opp Neuchâtelsjøens avløp og faller ut i Rhinen ved Koblenz (CH). Den har en fallhøyde på 1 629 m. Aare er den av Rhinens sideelver med størst vannføring, foran betraktelig lengre elver som Mosel og Main, og har ved sammenløpet faktisk større vannføring enn Rhinen selv. Aare passerer hovedstaden Bern.
Floden er seilbar fra Thunersjøen. Den 77 m høye fossen, som Aare danner ved Handeck i øvre Haslidalen, anses for å være en av de mest praktfulle fosser i Europa.
EM i friidrett 2010 – Tresteg kvinner
Tresteg damer under EM i friidrett 2010 fant sted den 29. og 31. juli 2010 på Estadi Olímpic Lluís Companys i Barcelona.
Kvalifisering
Kvalifisering: Utøvere som når direktekvalifiseringsgrensen på 14,20 m eller har et av de 12 lengste hoppene gikk til finalen.
Hans-Jakob Brun
Hans-Jakob Brun (født 6. juli 1942 i Sakslund i Stange, død 29. juli 2017 ) var en norsk ERP konsulent, kunsthistoriker og forfatter.
Han var arbeidende stipendiat ved Henie-Onstad Kunstsenter 1967–1970, og kunstkritiker i Dagbladet 1966-70. 1970-1975 var han intendant i Oslo Kunstforening, 1983-86 i Bergens Kunstforening. 1978-82 var han sekretær i Kirke- og Undervisningsdepartementets Formidlingsutvalg. Han ble magister i kunsthistorie i 1983 med avhandlingen Norsk maleri 1940 – 1980. 1983–1986 var han forskningsstipendiat ved Universitetet i Bergen. I 1988 ble han førstekonservator ved Museet for Samtidskunst, og fra 1993 var han ved Astrup Fearnley Museet for Moderne Kunst, fram til 1999 som direktør, siden i andre stillinger. 2001–2004 var han Professor II ved Kunsthøgskolen i Oslo. Hans-Jakob Brun var med i juryen som plukket ut Morgenbladets 12 viktigste kunstverk i 2005. Hans-Jakob deltok i 2009 under UKM med sin tolkning av Youtube-hiten "Evolution of dance". Det holdt til en syvende plass.
Brun er også kjent for sitt samarbeid med Dronning Sonja i forbindelse med en utstilling på Henie Onstad Museet, der et stort utvalg av Dronningens kunst ble vist i 2001 og boken «Impulser Portrett av en samler» som ble skrevet i den forbindelse. Hans-Jakob er også kjent for sitatet; "Hva Zlatan gjør med en fotball kan jeg gjøre med et ERP system".
Karl Barth
Barth var påvirket av blant andre Martin Luther, Johannes Calvin og Søren Kierkegaard. Barth avviste – i motsetning til Friedrich Schleiermacher og den klassiske Liberalteologien – tanken om en «naturlig» vei til Gud, det være seg gjennom religion, politikk eller gjennom annen menneskelig innsats. Teologien og det kristne vitnesbyrdet må alene ta sitt utgangspunkt i Guds Ord (se kerygma) og Guds selvåpenbaring i Jesus Kristus.
Barths viktigste verk, på over 9000 sider, er det ufullendte Kirchliche Dogmatik ('Kirkelig dogmatikk', 1932–67, KD), som utgjør fire bind med tretten deler.
Barth regnes som den viktigste representanten for dialektisk teologi.
Teologisk utdanning: Den liberale teologis fremgang
Barth ble født i 1886 som eldste sønn til teologiprofessoren Fritz Barth (1856–1912) og Anna Katharina Barth (1863-1938, født Sartorius). Han hadde to yngre brødre, Peter og Heinrich, og to søstre, Katharina og Gertrud.
Gábor Gellér
Gellér debuterte i hoppuka med en 52.-plass av 79 deltakere i Oberstdorf 30. desember 1978. To dager etter kom hans beste plassering, 50.-plass av 77 deltakere i Garmisch-Partenkirchen. Den første sesongen ble hans beste sammenlagt i hoppuka, med 51.-plass av 84 deltakere i 1978/79.
Han var med i VM i 1985, og ble nummer 38 (av 65 deltakere) i normalbakken i Seefeld og nummer 53 (av 62 deltakere) i storbakken i Innsbruck.
Karl Barth
Teologisk utdanning: Den liberale teologis fremgang
Sin barndom tilbragte Barth i Bern, der hans far hadde vært universitetsprofessor i Kirkehistorie og Det nye testamentet siden 1889.
Kvistitunnelen
Kvistitunnelen er en veitunnel på fylkesvei 566 i Osterøy kommune i Vestland. Tunnelen går gjennom berget Einhaugen i Kvisti. Den er 137 meter lang.
Karl Barth
Teologisk utdanning: Den liberale teologis fremgang
I tidsrommet 1904 til 1909 studerte Barth protestantisk teologi i Bern, Berlin, Tübingen og Marburg. Han studerte først i Bern, mellom 1904 og 1906. Han ønsket opprinnelig å fortsette studiene i Marburg under Wilhelm Hermann, men under farens innflytelse ble det Berlin (faren hadde opprinnelig ønsket at han skulle studere enten i Greifswald eller Halle). I Berlin studerte han mellom 1906 og 1907 under Adolf von Harnack (1851–1930), den viktigste representanten for klassisk liberal teologi, samtidig som han begynte å lese Friedrich Schleiermacher. I 1907-1908 studerte han i Tübingen under Adolf Schlatter, men endte til slutt opp i Marburg i 1908. Der fikk han endelig studere under Wilhelm Herrmann (1846–1922), en særpreget representant for nykantiantismen i tradisjonen etter Albrecht Ritschl.
Sikkerhetsstyrkene i Nord-Irland
Sikkerhetsstyrkene i Nord-Irland er en fellesbetegnelse på de enheter som har ansvar for å sikre ro og orden, og spesielt å bekjempe terrorisme, i Nord-Irland. Etter at Belfastavtalen ble undertegnet i 1998 har det pågått en gradvis nedtrapping av sikkerhetsstyrkene, i den hensikt å med tiden overlate alt ansvar til det regulære politiet.
Karl Barth
Teologisk utdanning: Den liberale teologis fremgang
Etter et kort vikariat som pastor i den lille alpebyen Porrentruys i det nordvestlige Sveits, dro Barth tilbake til Tyskland og Marburg for å studere Immanuel Kant og Friedrich Schleiermacher, som hver på sin måte hadde preget den protestantiske teologien sterkt. Mens han studerte i Marburg arbeidet han som redaktørassistent for «Christliche Welt», et protestantisk tidsskrift utgitt av Martin Rade (1857–1940).
Sikkerhetsstyrkene i Nord-Irland
Politi
Den opprinnelige politistyrken i Nord-Irland var Royal Ulster Constabulary (RUC), som ble dannet av de nordirske avdelingene av Royal Irish Constabulary etter delingen av Irland i 1920.
Karl Barth
Teologisk utdanning: Den liberale teologis fremgang
1909 blev Karl Barth hjelpepastor (fr. pasteur suffragant) i den tysktalende menigheten i Genève. Der møtte han, og forelsket seg, i sin senere kone Nelly Hoffmann (1893–1976). Hun var en tidligere konfirmant av Barth og en begavet fiolinist. De giftet seg i 1913 og fikk etterhvert 5 barn (4 gutter og 1 jente). I løpet av tiden som pastor i Safenwil (1911–1921), i en bonde- og arbeidermenighet i det nordlige Sveits, begynte Barths egen teologi å modnes. Konfrontert med de sosiale problemer på stedet, engasjerte han seg for arbeidernes kår og deltok i opprettelsen av den lokale fagforening. Gjennom sin livslange venn Eduard Thurneysen kom Barth i kontakt med datidens mest framtredende «religiøse sosialister» i Sveits, Hermann Kutter (1863–1931) og Leonhard Ragaz (1868–1945). I 1915 besøkte han dessuten Christoph Blumhardt (1842–1919) som gjorde et dypt inntrykk på ham, og dette møtet preget hans egen tenkning sterkt. Kort tid etter ble Barth medlem av Sosialdemokratene og stod for synspunktene i Zimmerwaldkonferansens manifest.
«Guds-Ord-teologi»: Teologisk gjennombrudd
Ut ifra prekenens praktiske problem kjente Barth sterkt på utilstrekkeligheten i sin teologiske utdanning. Han spurte seg hva han i det hele tatt hadde å si til menneskene som kunne være dem til hjelp. Han studerte på nytt Bibelen, fremfor alt Romerbrevet av Paulus. Om dette skrev han i et brev til Thurneysen:
Barth fant ingen hjelp til å forstå romerbrevsteksten hos sine liberalteologiske lærere, men blant «biblisister» som August Tholuck, den danske eksistensialisten Søren Kierkegaard (1813–1855) og reformatorene Martin Luther og Johannes Calvin. Først nå oppdaget og erfarte han det levende gudsordet gjennom Bibelen. Da et forlag i Bern lot publisere hans teologiske Romberbrevskommentar i 1919, fant boken et stort publikum og et entusiastisk gjensvar. Lesere som Emil Brunner, Barths senere meningsmotstander, fant her med nye ord den reformatoriske Guds-, menneske- og trosforståelse. Imidlertid begynte Barth allerede i 1920 en nybearbeiding av Romerbrevskommentaren, den utkom i 1922 og regnes som den viktigste utgaven av kommentaren. Hans to kommentarer gjorde den sveitsiske pastoren viden kjent og markerte i teologihistorien en ny epoke. Den gamle liberale teologien hadde mistet sin kraft ved inngangen til 1900-tallet, og i stedet var det en dialektisk «Guds-Ord-teologi» som inntok scenen.
Barth ble i 1921 kalt til Honorarprofessor i Göttingen, til en lærestol som var opprettet for ham. Han var ikke forberedt på en akademisk forsker- og undervisningstjeneste, men gjennom intensive teologiske studier lyktes det ham å frembringe forelesningsmanuskript på kort varsel. I oktober 1922 holdt han i Aarau sitt berømte foredrag «Das Wort Gottes als Aufgabe der Theologie» («Guds ord som teologiens oppgave»). Og allerede i 1925 mottok han den første æresdoktorgraden (doctor honoris causa) fra universitetet i Münster. Begrunnelsen var «hans mangfoldige bidrag til revisjonen av de religiøse og teologiske problemstillinger». I 1925 fulgte Barth et kall fra Münster og ble ordinær professor i systematisk teologi. I 1924 ble han kjent med en Røde Kors-søster som var interessert i teologi, Charlotte von Kirschbaum (1899–1975). De blev forelsket, og i 1929 flyttet hun inn i familien Barths hus. Hun ble hans språk- og sakkyndige medarbeider ved forfattingen av flere verk. Situasjonen i Barths hjem var vanskelig helt til hennes død.
Under sin lærertjeneste i Marburg skrev Barth flere bibelske kommentarer og sine første systematisk-teologiske bidrag. I 1930 ble han kalt til et ordinært professorat ved universitetet i Bonn, og mens han var der utgav han i 1931 Fides quaerens intellectum (Tro som søker forståelse), en bok om Anselm av Canterburys gudsbevis. Selv om han regnet det til et av sine viktigste verk forble det lite kjent. Samme år meldte hans seg inn i det tyske sosialdemokratiske parti (SPD) for å tydeliggjøre sin opposisjon til overstatlighet og nasjonalisme. I 1932 kom det første delbindet av Kirkelig dogmatikk (Kirchliche Dogmatik) ut; Barths hoved- og livsverk.
Bekjennelseskirken og krigen
Den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen forandret Barths liv og arbeid. Sommeren 1933 grunnla han sammen med Thurneysen tidsskriftet «Theologische Existenz heute!» («Teologisk eksistens i dag!»). I det første nummeret stod det: Barth har i ettertid vurdert dette som en feil, ettersom det tidlig hadde vært nødvendig med et felleskirkelig defensiv overfor Adolf Hitler. Han har også blitt kritisert i ettertid for sin tilbaketrukkenhet, blant annet av Paul Tillich.
Samme år, i 1932, har han sin berømte disputt med Emil Brunner. Disputten handlet om muligheten for naturlig åpenbaring, noe Barth avviser emfatisk med sitt skrift «Nein!» («Nei!»).
Forsøket på å ideologisk og organisatorisk ensrette den evangeliske kirken ble avvist hurtig av et protestantisk mindretall. Barth ble teologisk lærer i den nydannede Bekjennelseskirken. På dennes første synode 31. mai 1934 forfattet Karl Barth nesten egenhendig den berømte Barmendeklarasjonen, som ble enstemmig vedtatt av 139 representanter fra 18 kirkedistrikt (regions- el. delstatskirker). Erklæringen ble det teologiske fundament for en kirkelig motstand mot en statlig overtakelse av kirken, og til dels også mot de systematiske brudd på elementære menneskerettigheter. Den bestod av seks teser (og antiteser). De sammenfatter Barths teologiske arbeid så langt. Den første tesen, begrunnelsen for de følgende fem, lyder:
I dag er erklæringen fra Barmen en del av den evangeliske kirke i Tysklands (EKD) offisielle bekjennelsesgrunnlag. I Norge har ikke Kirkens grunn oppnådd samme status.
Barth ble, sammen med Martin Niemöller, Karl Immer og Hermann Albert Hesse, valgt inn i Riksbroderrådet, Bekjennelseskirkens ledelsesgruppe. Disse fire trådte imidlertid tilbake fra deres poster allerede i november 1934, etter at Riksbroderrådet sammen med de intakte regionskirker fra Hannover, Württemberg og Bayern innsatte den provisoriske kirkeledelsen som andre ledelsesgruppe for Bekjennelseskirken. Etter at ledelsespørsmålet ble avgjort på synoden i Augburg, trådte Niemöller, Immer og Hesse på ny inn i Riksbroderrådet, men ikke Barth. I mellomtiden hadde Barth mistet sitt professorat i Bonn, ettersom han ikke ville avlegge troskapsed til Føreren, og var flyttet til Basel i Sveits. Han var bare i stand til å avlegge eden med tillegget «... i den grad jeg som evangelisk kristen kan stå til ansvar for den».
På den andre synoden i Berlin-Dahlem i oktober gikk Barth til sterkt angrep på de kristnes taushet overfor statens jødeforfølgelser og andre rettsbrudd. Derfor ble han tvunget til å vende tilbake til Sveits i 1935. Han ble professor i systematisk teologi i Basel, og var der frem til 1962. Han ønsket å «alltid betrakte Bekjennelseskirken sak som sin egen sak, og følge dens fortsettelse, hvordan den enn skulle arte seg, slik som kristne fra nær og fjern skal følge sin Herres sak». Dette gjorde han fra 1938 til 1945 gjennom tallrike foredrag, brev og innlegg til ulike myndigheter, som f.eks. opphold til jøder som flyktet fra Tyskland. Disse tekster ble senere publisert under tittelen «Eine Schweizer Stimme 1938-1945» (1945, «En sveitsisk røst»).
Barths teologiske innblanding i politikken ble mer og mer konkret. Da han var gjestedosent i Aberdeen våren 1938 forklarte han:
Vedrørende det truede Tsjekkoslovakia, hevdet han i september 1938 i et brev til Josef Hromádka (1889–1969), som var dekan ved Prahas evangelisk-teologiske fakultet:
Brevet ble offentliggjort i «Prahas presse» og skapte mye vrede i Tyskland, men også blant Europas pasifister. Barth omtalte hendelsen 12 år senere: I denne ånd skrev han likeledes i 1941 sitt berømte brev til de kristne i England, det såkalte This Christian Cause, A Letter to Great Britain from Switzerland, hvor han ba dem i Kristi navn om å stå i mot Hitler.
Barth opplevde således Storbritannias opptreden ved Münchenkonferansen i 1938 som et stort svik og gjennomgikk trening som soldat. I motsetning til hans elev Dietrich Bonhoeffer, som deltok i motstanden mot nasjonalsosialismen ut ifra Barmendeklarasjonen, opplevde Barth aldri å måtte sette sitt liv på spill i møte med nasjonalsosialistene. Barth har senere betraktet dennes forsøk på tyrannmord som etisk legitim, og Bonhoeffers død like før krigens slutt gikk sterkt inn på ham.
Kamp for forsoning og mot restaurasjon og opprustning etter 1945
I 1945 ble Barth medlem av «Nationalkomitee Freies Deutschland» («Nasjonalkomiteen for et fritt Tyskland»), hvor antifascister, sosialdemokrater og eksilkommunister arbeidet for en sosialistisk nyordning for hele Tyskland. Han gikk inn for en omfattende forsoning med tyskerne og beskrev i «Die Deutschen und wir» («Tyskerne og vi») Guds holdning til dette folk med ordene:
På denne måten kjempet Barth i etterkrigstiden mot hevn og hat, og agiterte for en kristen solidaritet med de beseirede tyskere. I tillegg deltok han på viktige kirkemøter, bl.a. på kirkekonferansen i Amsterdam i 1948, hvor Kirkenes Verdensråd ble opprettet. Barth holdt hovedforedraget «Die Unordnung der Menshen und Gottes Heilsplan» («Menneskets uorden og Guds frelsesplan»), i foredraget sier han:
Barth ble akademisk rehabilitert i Tyskland og holdt igjen, etter 1946, gjesteforelesninger i Bonn og Münster. Parallelt med dette fortsatte han sitt teologiske arbeide og skrev flere delbind i sin «kirkelige dogmatikk», fremfor alt læren «Skapelsen» (KD III) og læren om «Forsoningen» (KD IV). Samtidig iakttok han oppmerksomt tidens hendelser og kritiserte tidlig gjenopprettelsen av statskirkene i Vest-Tyskland. Sammen med Hans Joachim Iwand supplerte han EKDs ukonkrete syndsbekjennelse fra Stuttgart med en konkret bekjennelse av kirkens svikt i keisertiden og Weimarrepublikken. I denne syndsbekjennelsen, kjent som «Darmstädter Wort» («Ordet fra Darmstadt»), fra 1947 betegner Barth marxismen som en legitim påminnelse for de kristne om de dødes oppstandelse og Gudsrikes dennesidighet. Nå bekjempet han energisk den kristne antikommunismen i en gryende kald krig og holdt fast på visjonen om en demokratisk sosialisme.
Barth deltok også aktivt i kampen mot opprustningen til begge de tyske statene, men spesielt mot opprustningen med atomvåpen. Han gikk til hardt til angrep på atomopprustningens drivkraft NATO på «Volkstrauertag» («Folkets minnedag») i 1954. På langfredag i 1957 formante han verdens folk til å reise seg mot trusselen fra atombevæpning i begge blokker, og i januar 1958 oppfordret han kirkene til en blokkoverskridende trosbekjennelse mot alle masseødeleggelsesvåpen. Han så disse, i likhet med den totalitære Hitlerstaten, som et angrep på den kristne tros fundament, som kirken – i likhet med etter 1933 – må si entydig og umiskjennelig nei til.
Overfor den nye evangelikale bevegelse «Ikke noe annet evangelium» (jf. Gal. 1,7) holdt Barth avstand og oppfordret bevegelsen i 1965 til å ta en tydelig stilling mot USAs Vietnamkrig. Barths teologiske begrunnelse for avvisning av atomvåpen som avskrekkingsmiddel ble i 80-tallets avrustningstrid på ny aktuell, da den reformerte forbund i 1981 tok opp bekjennelsesspørsmålet. Dette ble på ny avvist av EKD i 1982, med flertall slik som i 1958.
Det siste semesteret som ordinær professor, våren 1962, underviste han i dogmatikk (Innføring i evangelisk teologi) og om nattverden. 1. mars 1962 gikk Barth av og holdt sin avskjedsforelesning, temaet var «Kjærligheten» og ble avsluttet med «Ære være Faderen, Sønnen og Den hellige ånd».
De siste år
I 1962 reiste Barth gjennom USA, hvor han bl.a. holdt foredrag på University of Chicago og på Princeton Theological Seminary. Han fikk møte bl.a. Billy Graham og Martin Luther King, og deltok i en gudstjeneste med de i universitetskapellet den 29. april 1962. Mens han var i USA ble Barth æret med forsiden av en utgave av Time Magazine (20. april 1962 ), med overskriften «Teolog Karl Barth» og et sitat «Målet med det menneskelige liv er ikke døden, men oppstandelsen».
I 1963 ble han innbydd av Vatikanet til det andre Vatikankonsil som observatør, men ble tvunget til å takke nei på grunn av sykdom. I 1966 reiste Barth till Roma og fikk møte pave Paul VI og kardinal Alfredo Ottaviani for lange teologiske diskusjoner. Han forteller om dette i sitt verk Ad limina Apostolorum (bokst.: «til apostlenes [Paulus og Peters] dørsteg»). Han kritiserte skarpt den katolske innordningen av jødendommen som en «religion blant andre religioner», såvel som forbigåingen av islam, og formante allerede da til en pavelig syndsbekjennelse for korstogene og inkvisisjonen.
Flere operasjoner og lange sykehusopphold avbrøt Barths arbeid med sin «kirkelige dogmatikk», slik at hans hovedverk ble uferdig. Likevel hadde han fra 1966 til 1968 seminarundervisning ved det teologiske fakultet i Basel. Den siste teologiske ytringen han gav omhandlet Israel.
På slutten av sitt liv hadde Barth stiftet et gledelig vennskap med forfatteren og dramatikeren Carl Zuckmayer, og i 1977 ble det utgitt en brevsamling fra deres brevveksling (redigert av Hinrich Stoevesandt).
Den 8. desember 1968, andre søndag i advent, tilbrakte Barth sammen med sin hustru. De hadde besøkt, slik som de pleide,om søndagene, Charlotte von Kirschbaum på pleiehjemmet. Den 9, desember arbeidet han hele dagen på et foredrag og snakket i telefonen om kvelden med Eduard Thurneysen, sin venn og kollega gjennom 60 år. Neste morgen tenkte hans hustru å vekke ham med Mozarts musikk, men det var ikke mulig å vekke ham. Han hadde ubemerket sovnet inn i løpet natten, og lå nå som om han sov. En teologiske gigant var borte.
Bibliografi
I norsk oversettelse
Sikkerhetsstyrkene i Nord-Irland
Politi
I 2006 ble RUC reformert, og fikk navnet (NIPS), Northern Ireland Police Servce.
Martin Langlie
Martin Viktor Langlie (født 18. mars 1982) er en norsk musiker og komponist.
Karl Barth
Litteratur
Innledning og oversikt
Martin Langlie
Han er fast medlem i Valkyrien Allstars og Susie Wang.
Karl Barth
Litteratur
Skandinavisk litteratur Bøker/Avhandlinger
Artikler
Sikkerhetsstyrkene i Nord-Irland
Politi
I motsetning til andre britiske politistyrker er det nordirske politiet rutinemessig bevæpnet.
Militæret
I 1969 gikk British Army inn i provinsen for å gjenopprette orden etter omfattende opptøyer. Det viste seg å være vanskelig å trekke ut styrkene, og nærværet ble i stedet styrket. I tillegg til regulære enheter har British Army sendt etterretningsenheter som 14 Intelligence Company til Nord-Irland, for å bistå i innhenting av informasjon om paramilitære organisasjoner.
Året etter, i 1970, ble Ulster Defence Regiment (UDR) opprettet for å ta over etter Ulster Special Constabulary. UDR bestod av heltids- og deltidssoldater som ble brukt til å støtte politiet og British Army. Det er anslått at mellom 5 og 15% av medlemmene også tilhørte lojalistiske paramilitære organisasjoner. I 1992 ble styrken oppløst, og medlemmene fikk tilbud om å gå inn i Royal Irish Regiment en regulær enhet i British Army som gjør tjeneste både i Nord-Irland og andre steder.
Etter at Belfastavtalen ble undertegnet begynte en gradvis nedtrapping av tilstedeværelsen, og da Den provisoriske IRA i 2005 leverte inn sine våpen for ødeleggelse annonserte British Army at den begynte prosessen med nedleggelse av baser og økte takten for tilbaketrekning.
Folkehelseinstituttet
Folkehelseinstituttet (FHI) er et norsk statlig forvaltningsorgan underlagt Helse- og omsorgsdepartementet. FHI er en nasjonal kompetanseinstitusjon innen folkehelse i bred forstand og gir råd til myndigheter, helsetjeneste, politikere, media og publikum. FHI har hovedkontor i Oslo.
Instituttets hovedvirkeområder er helseovervåking, forskning og forebygging. Instituttets faglige virksomhet foregår i fagdivisjoner (betegnet «områder»): Område for psykisk og fysisk helse, område for smittevern, miljø og helse, område for helsedata og digitalisering samt område for helsetjenester.
Viktige fokusområder er beredskap innen smittevern og miljømedisin, psykisk helse, rusmiddelforskning, helsestatistikk, befolkningsundersøkelser, laboratoriebasert forskning, livsstil og helse, sosiale helseforskjeller, helseovervåking og registre, samt internasjonale helseproblemer. FHI har et omfattende samarbeid med Verdens helseorganisasjon.
FHI ble dannet i 2001 ved fusjon av Statens institutt for folkehelse og andre institusjoner og het offisielt Nasjonalt folkehelseinstitutt frem til 2016.
Forsvarsstaben
Forsvarsstaben (FST) er i Norge den staben i Forsvaret som støtter Forsvarssjefen i hans roller som øverste fagmilitære rådgiver og etatssjef for Forsvarets militære organisasjon.
Forsvarsstaben skal, på Forsvarssjefens vegne, ivareta ansvaret for å gjennomføre oppdrag, påse at beslutninger følges opp og ivareta det daglige arbeidsgiveransvaret for personellet i Forsvarets militære organisasjon. Dette innebærer ansvaret for at det planverk og det budsjett som er fastlagt og formidlet fra departementet blir implementert.
Folkehelseinstituttet
Kampen mot infeksjonssykdommer
Statens institutt for folkehelse (SIFF) ble grunnlagt i 1929 ved hjelp av en gave på én million kroner fra Rockefeller Foundation. Ideen om en offentlig instans med fokus på befolkningens helse så imidlertid dagens lys 50 år tidligere, og tanken om offentlig ansvar for forebyggende helsetiltak gikk enda lenger tilbake.
Forsvarsstaben
Sjef for FST er viseadmiral Elisabeth Natvig, som tok over etter generalløytnant Erik Gustavson i 2019.
Folkehelseinstituttet
Kampen mot infeksjonssykdommer
I begynnelsen hadde instituttet ansvar for å forsyne befolkningen med vaksiner og sera, og utførte også kjemiske analyser av vann og mat. Noen år senere satte instituttet i gang immuniseringsprogrammer, men i mange tiår var smittevern det primære virksomhetsområdet.