cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lille Lungegårdsvannet
Lille Lungegårdsvannet / Smålungeren er et karakteristisk åttekantet vann med fontene beliggende sentralt i Bergens bybilde. Vannet er 600 meter i omkrets, og er opprinnelig ikke en kunstig innsjø.
Historie
Utfyllinger i første halvdel av 1800-tallet medførte at vannet ble avgrenset mot nordvest, og således ble Olav Kyrresgate og Christies gate anlagt over det tidligere vannet, som på slutten av 1800-tallet fikk sin karakteristiske åttekantede form som består i dag. I syd ble Strømgaten noe senere anlagt og gikk over Strømbroen. De utfylte arealer har gitt plass til viktige funksjoner og infrastruktur for bysentrum, som ellers kunne ha medført store inngrep og saneringer av den historiske bykjernen rundt Vågen. Sundet til Store Lungegårdsvann ble fylt igjen i 1926, men for å sikre vannkvaliteten går det en underjordisk kanal til Store Lungegårdsvann der det tidligere sundet gikk. Siden begynnelsen av 1980-tallet er vannet stengt av mot sjøen med en tilbakeslagsventil som hindrer saltvannsinntrengning ved flo sjø. Vannstanden holdes på 40 cm over flomålet i Store Lungegårdsvann, og det er en utfordring å tilføre vannet tilstrekkelig med rent ferskvann, spesielt i nedbørfattige perioder.
Navnehistorikk
Navnet kommer av Lungegården, en herregård som ble dannet av kjernen i Nonneseters klostergods etter at dette ved sekulariseringen i 1528 ble overdratt til riksråd Vincens Lunge. Lille Lungegårdsvann ble i middelalderen kalt Indre Alrekstadvågen etter kongsgården Ålrekstad og Store Lungegårdsvann ble kalt Ytre Alrekstadvågen.
Kartverket angir navnet som «Smålungeren», og bruken av navnet «Lille Lungegårdsvannet» ble avslått i 1995, kun angitt med en henvisning til boken «Den norske los 3» fra 2012 utgitt av Kartverket selv i en PDF fra Kartverket sjødivisjonen i mai 2018. Likeså oppgir Kart.1881.no «Smålungeren».
Inngangskartet (av ikke angitt årstall) på Bergen kommune sitt nettsted med historiske kart viser også Smålungeren, men samtlige av de 15 øvrige gamle kart på nettstedet med navn på vannet, viser derimot ulike varianter av «Lille Lungegaards Vand» nøyaktig gjengitt på listen med tegn og versaler slik det står på kartene. Det fremgår dessuten at bruken av bokstaven «å» første gang opptrer i 1934. Navnet angitt på de historisk kart fra år:
Idékonkurranse
Lille Lungegårdsvann lå med en rekke garverier lenge som et illeluktende vann i et område man antok skulle bli byens nye sentrum. Derfor ble den første norske idékonkurranse holdt i 1909. Det var to alternativer til utnyttelse: Å fylle igjen vannet eller oppruste det. Første premie gikk til arkitekt Einar Oscar Schou som ville oppruste vannet.
Juryen hadde lagt vekt på akseføring, beplantete anlegg og plassdannelser, i tillegg til plassering av monumentale bygg som rådhus, bibliotek osv. Men planene ble ikke utført på grunn av byutvidelsen og stort press på reguleringsavdelingen. Deler av området fant ingen løsning før etter reguleringen etter den store bybrannen i 1916.
Ny fontene
23. juni 2004 åpnet daværende byrådsleder Monica Mæland den nye fontenen. Fontenen er større enn den gamle og består av 21 dyser og 36 lyskastere som skal lyse opp vanndansen om kvelden. Tidens tann satte en stopper for den gamle fontenen i 2003.
Erik Keiserud
Erik Keiserud (født 20. mars 1945) er norsk advokat med møterett for Høyesterett. Han har siden 2017 drevet advokatvirksomhet i eget firma.
Keiserud er utdannet cand.jur. fra Universitetet i Oslo 1970 og jobbet deretter i Justisdepartementets lovavdeling som byråsjef og underdirektør fra 1971 til 1986. Fra 1986 til han i 1989 ble partner i Advokatfirmaet Hjort (frem til 2016) var han advokat hos Regjeringsadvokaten. Fra 1975 til 1976 studerte han ved Cambridge University og fikk en «Diploma Comparative Law».
Erik Keiserud har hatt en rekke offentlige verv. Han var leder i administrasjonsstyret for UNI Storebrand, han har vært styreleder i Statens Bankinvesteringsfond, i Norsk eiendomsinformasjon (Ambita) og i Folketrygdfondet Han var leder i Advokatforeningen fra 2012 til 2016. Han er nå styreleder i Familien Blix Fond til fremme av medisinsk forskning. Han har også vært leder for offentlige utredninger, nemlig Påtaleinstruksutvalget og To-instansutvalget. Han var medlem av Reindriftslovutvalget og Straffeprosessutvalget. Han har bred erfaring innen strafferett og har også erfaring innenfor kontraktsrett, erstatningsrett (profesjonsansvar) og fast eiendoms rettsforhold, inkludert samisk reindrift, og var fast forsvarer ved Høyesterett 2003-2010.
Av hans publikasjoner kan nevnes Kommentarer til straffeprosessloven som han opprinnelig ga ut sammen med avdøde lagdommer Hans Kristian Bjerke. 5. utgave kom i 2020. Sammen med advokat Kristin Bjella har han gitt ut Kommentarer til oreigningsloven (3. utgave 2015).
The Yellow Rose of Texas
«The Yellow Rose of Texas» er en tradisjonell amerikansk folkesang som lenge har vært populær i USA og som betraktes som Texas' uoffisielle delstatssang. Den egentlige opphavspersonen er ukjent. Den opprinnelige forleggeren (Firth, Pond & Co.) forklarer kun at den var komponert og arrangert uttrykkelig for Charles H. Brown av «J.K.». The A. Henry Moll Papers i Center for American history har en upublisert tidlig håndskrevet versjon av det som kan være en liknende sang, som kanskje daterer seg tilbake til tiden for slaget ved San Jacinto i 1836.
Soundtracket til TV-miniserien James A. Michener's Texas daterer en versjon av sangen til 1927 og medkrediterer opphavet til Gene Autry. Don George («I'm Beginning to See the Light») omarbeidet originalversjonen av sangen, som Mitch Miller gjorde til en populær innspilling i 1955. Den skjøv Bill Haleys «(We're Gonna) Rock Around the Clock» ned fra toppen av Best Sellers-listen i USA. Millers versjon var med i spillefilmen Giganten (1956, Giant) James Dean, som spilte hovedrollen i filmen, døde mens Millers versjon lå på toppen av Best Sellers-listen
Legenden
En myte fra det tyvende århundret har utpekt The Yellow Rose til en Emily D. West, en husholderske i et hotell i New Washington, Texas, under Texasrevolusjonen.
Redegjørelse om legenden
Kort fortalt er sangen basert på en Texaslegende fra Texas' uavhengighetskrig. Ifølge legenden ble en kvinne med navn Emily D. West, en mulatt (derav sangens referanse til at hun var gul), pågrepet av mexicanske styrker under plyndringen av Galveston. Hun forførte General Antonio López de Santa Anna, Mexicos president og kommanderende for de mexicanske styrkene. Legenden krediterer hennes antatte forførelse med at de mexicanske styrkene senket garden og lettet den texanske seieren i slaget ved San Jacinto i 1836, nær nåværende Houston. Santa Annas motstander var General Sam Houston, som vant slaget bokstavelig talt i løpet av minutter og med nesten ingen tap.
Redegjørelse om den virkelige historien
Historikere hevder at hvis West var med Santa Anna, var det ikke etter hennes valg, og spilte ingen rolle i å avgjøre slaget Forførelseslegenden var i stor grad ukjent til publiseringen av dagboken til den engelske turisten William Bollaert i 1950-årene, da amatørhistorikere utbredte en forskjønnet versjon.
De grunnleggende fakta synes å være at Emily West migrerte til Texas fra New York City i slutten av 1835. Kilder beskriver henne som i tenårene eller som en tyve år gammel kvinne. Ifølge én versjon ble hun kontraktstjener på plantasjen til James Morgan, nær det som da ble kalt New Washington og som nå er Morgan's Point.
Borgerkrigssang
Sangen var populær hos Confederate Army-tropper, særskilt de fra Texas, selv om det siste verset og refrenget var litt forskjellig fra originalversjonen.
«The Yellow Rose»
I 1984 spilte countrymusikkartistene Johnny Lee og Lane Brody inn en sang kalt «The Yellow Rose». Sangen, som beholdt originalmelodien (men med nyskrevet tekst), ble anvendt som titteltema i en TV-serie betitlet «The Yellow Rose». Den ble en nummer én-countryhit samme år.
Norske versjoner
Arne Bendiksen har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Texas gule rose».
Kistenuten
Kistenuten er et fjell på grensen mellom kommunene Ullensvang i Vestland, Vinje i Vestfold og Telemark og Suldal i Rogaland. Det har en høyde på 1 647 meter over havet og er det nest høyeste fjellet i Rogaland av fjellene med primærfaktor på minst 50 meter.
Fjellet er det fjerde høyeste i Telemark. I Vestland er fjellet ikke blant de 25 høyeste.
Navnet kommer av at formen på fjellet ligner en kiste.
Kazushige Nojima
Kazushige Nojima (野島 一成) er en japansk scenarioforfatter og er grunnleggeren av Stellavista. Han er best kjent for å ha skrevet scenarioet til flere av Square Enix' Final Fantasy-spill; Final Fantasy VII, Final Fantasy VIII, Final Fantasy X, Final Fantasy X-2 og også hele Kingdom Hearts-serien. Nojima skrev også den originale sangteksten til «Liberi Fatali» fra Final Fantasy VIII og både «Suteki da Ne» og «Hymn of the Fayth» fra Final Fantasy X. Han skrev scenarioet til eventyrmoduset i Super Smash Bros. Brawl. Nojima jobbet for Square Enix frem til oktober 2003, og har siden jobbet som en frilanser.
Andrea Bowen
Andrea Lauren Bowen (født 4. mars 1990 i Columbus i Ohio) er en amerikansk skuespiller kjent blant annet for sin rolle som Julie Mayer i Frustrerte fruer.
Fliseggi
Fliseggi er et fjell i Vinje kommune i Vestfold og Telemark. Det har en høyde på 1 630 meter over havet og er det femte høyeste fjellet i fylket av fjellene med primærfaktor på minst 50 meter.
Arena Santos
Arena Santos er en innendørs idrettsarena i byen Santos i Brasil. Arenaen ble innviet den 27. oktober 2010, og har en publikumskapasitet på 5 000.
Åhusborgen
Åhusborgen (opprinnelig Aose-hus), ligger i Åhus by, i det nordøstlige Skåne, og var en av landsdelens viktigste og eldste borger fra middelalderen. I dag ligger bispeborgen som en ruin på Helgeåens nordlige side, knapt 1 km fra dens utmunning i Østersjøen.
Historie
I år 1149 fikk erkebiskop Eskil Åhus og en del av Bornholm av kong Svend Grade, som plaster på såret etter at han var blitt tatt til fange av kongen. Bygningen ble formentlig oppført av den maktfulle Eskil, og gikk i arv til de forskjellige erkebispene frem til reformasjonen.
Borgen nevnes første gang i forbindelse med at kong Christoffer, i stridigheter med Jakob Erlandsen, inntok Aose hus (huset ved elvemunningen). Borgen ble ødelagt, men ble senere bygget opp igjen, hvor den skiftet form fra det som egentlig var et biskoppelig palass til en borg. Den sto ferdig i 1286, og teglstensborgen stammer formentlig fra denne andre byggefase.
Det var ofte stridigheter omkring den, og i 1358, måtte erkebiskop Jacob Nielsen Kyrning overlevere 60 av sine riddere med rustninger, til den svenske kongesønn Erik Magnussen, som hadde omringet bispehoffet i Åhusborgen og fengslet erkebiskopen. Ved Valdemar Atterdags personlige inngripen ble erkebiskopen dog løslatt, etter et kortere fengselsopphold.
Erkebispene var ikke særlig heldige med deres besittelse av Åhusborgen. Verst gikk det i 1390, hvor den daværende kirkeleder Magnus Nielsen falt ned fra vindebroen og døde av kvestelsene han pådro seg. Altervinens rolle i det den tragiske hendelse er ikke ganske klar.
Under urolighetene omkring Christian II ble borgen besatt av svenske tropper i 1525-26, for i 1569 å bli rasert etter en storming av hertug Karl under den nordiske syvårskrigen. Anlegget ble med tiden skjult under nedraste jordvoller og lå hengjemt frem til utgravningen i 1892-93.
Borgen
Det stensatte borghus var omgitt av en ringmur og veldige borgbanker med tilhørende voldgraver. Av det opprinnelige voldanlegget gjenstår kun deler av den steile borgbanken på nordsiden av ruinen, samt mindre deler av ringmuren.
Selvet borgbygningen, palatiet, er formet som en langstrakt rektangulær bygning, nesten 20 m lang og 10 m bred. De opp mot 2 m tykke murene, er oppført av kløvde kampesten. Ved bygningens dører spores bruk av skånsk sandsten.
Inngangen var fra vest, hvor man via en trapp kom til borgens smale forrom med trappe videre til de øvre etasjer. Fra forhallen førte også en trapp ned til en bygning på palassets vestside. Denne tilbygning tolkes som palassets kjøkken, hvorfra maten lett kunne anbringes inn til hovedrommet i palassets sentrale del.
Borgens hovedrom måler innvendig 10 x 7 m, og har trolig vært mannskapsrommet, også kalt borgestuen. Fra dennes sydøstlige hjørne har en dør ledet inn til tårnet, hvis grunnplan har vært kvadratisk på ca. 3 x 3 m. Ved dets sydlige yttermur finnes den nederste delen av en hemmelighet, dvs. en latrine, som har gått rett ut i Helgeån. Funn av kobber i nærheten av tårnet kan tyde på at tårnet har hatt et kobbertak.
Man må anta at den relativt smale bygning ikke har vært mere enn 2 etasjer høy, og at riddersalen, dvs. borgherrens representajonslokale og ev. soverom, har ligget på den øvre etasje.
Borgens hovedbygning er en miniatyr av kontinentets store representasjonsbygninger, hvor de militære aspektene er helt underordnet de estetiske, praktiske og manifeste kravene. Denne typen av hallbygninger har sine røtter i Bysants, og ble utviklet i Europa i middelalderen.
One by One (album)
One by One er Foo Fighters' fjerde album, og kom ut i 2002. Albumet vant Grammyprisen for «Beste rockealbum» i 2004. Det ble også gitt ut en norsk versjon av albumet, med sanger fra deres konsert i Oslo Spektrum 4. desember 2002. Den inneholder også sporet «Snoof», som består av Dave Grohl som snakker om snus.
Sarkasme
Sarkasme er håning av, gjøn av eller latterliggjøring av en person, situasjon eller ting. Det brukes ofte på en humoristisk eller ironisk måte og uttrykkes gjennom stemmens intonasjoner så som å overvektlegge det aktuelle utsagn eller enkelte ord og framføres ofte med et nedlatende kroppsspråk.
Opprinnelse
Ordet kommer av det latinske ordet sarcasmus, som igjen kommer fra det greske sarkasmos, fra sarkazein – å bite seg i leppa av sinne,- fra sarx, sark-, hud – rotordet betyr bokstavelig talt «å kutte av et stykke kjøtt (fra personen man retter seg mot)».
Det er berømmelig beskrevet som «den laveste form for vittighet» (et sitat som av og til feilaktig tilskrives Oscar Wilde men hvis kilde er ukjent). I 1983, utga Leonard Rossiter en bok med tittelen The Lowest Form of Wit (ISBN 0-7221-7513-2) som inkluderer sarkasmens historie, regler for sarkasme og mange sarkastiske kommentarer (noen av dem tvilsomme) fra berømte personer.
Bruk
Begrepet blir ofte feilaktig anvendt som et synonym for ironi. Ironi refererer imidlertid til at den bokstavelige betydning og den tiltenkte mening av ordene som ytres er forskjellige, mens sarkasme refererer til den hånende betydningen av ytringen.
Det er mulig å være ironisk uten å være sarkastisk, og å være sarkastisk uten å være ironisk. For eksempel kan man komme med en uttalelse som, riktignok sarkastisk, er det samme som (ikke det motsatte av) den bokstavelige tanken som blir uttrykt: Nei, tro det eller ei, jeg kan ikke lese tankene dine!
Sarkasme i skriftlig kommunikasjon
En annen tilpasning av sarkasme til elektronisk media kan kun skje via skrevet språk. Ved bruk av ekstremt dårlig staving i en setning kan man uttrykke at en som har et bestemt synspunkt er uintelligent eller overivrig. For eksempel: «but teh bias!!!11!1!one» (But the BIOS). Denne skriftlige slangen (sjargongen) er særlig populær i diskusjonsgrupper.
I Storbritannia har skriftspråket tatt opp i seg bruken av (!) (et utropstegn i parenteser) etterfølgende tale der sarkasme eller ironi kan registreres via tonelaget.
Antonio Canova
Antonio Canova (født 1. november 1757 i Possagno ved Bassano i Italia, død 13. oktober 1822 i Venezia) var en italiensk billedhugger og en av hovedrepresentantene for den italienske nyklassisismen.
Bakgrunn
Antonio Canovas far var steinhugger. Han døde da gutten var tre år gammel, og Antonio vokste opp hos en onkel. Da han var 14 år gammel begynte Canova i lære hos den venetianske billedhuggeren Giuseppe Bernardi, som kalte seg Torretti, etter sin egen læremester. Etter mesterens død i 1773 arbeidet Canova videre for Bernardis nevø, billedhuggeren Giovanni Ferrari, som også hadde vært lærling hos Torretti.
Karriere
I 1775 startet Canova for seg selv i Venezia. Figurene han formga i denne tiden hadde mange likhetstrekk med figurene i Tiepolos fresker.
I 1779 besøkte Canova Roma, og året etter flyttet han dit for godt. Han fikk kontakt med en internasjonal, og først og fremst britisk, gruppe kunstnere, arkeologer og teoretikere, og begynte å utvikle en ny, streng og kompromissløs idealistisk skulpturstil. I 1787 fullførte han monumentet over pave Clemens XIV i kirken Santi Apostoli i Roma, og dette førte til at han fikk internasjonal berømmelse og dessuten tallrike bestilninger, blant annet monumentet over pave Clemens XIII (1792) i Peterskirken.
Canova overgikk suksessivt til å skulptere frittstående skulpturer med motiv hentet fra den klassiske mytologien. Hans Amor og Psyke (1793) skildrer det øyeblikket da Amor ifølge Apuleius versjon av fortellingen vekker den døende Psyke, en komplisert allegori over kjærlighet og død.
Som overoppsynsmann over Kirkestatens kunstskatter (fra 1802) var han i 1815 ansvarlig for tilbakeføringen av kunstverkene som var blitt stjålet av Napoleon. Han utløste skandale da den avsatte keiserens søster, Pauline Borghese, satt modell for ham naken. Skulpturen er nå på museet Galleria Nazionale d'Arte Antica i Palazzo Barberini.
Andre verker er blant annet Ebe (1816), i museet i Forlì.
Antistoff
Antistoff, eller immunglobulin, er protein som dannes av de hvite blodlegemene i en organisme for å motstå skadelige fremmedstoffer, såkalte antigener. Når først kroppen har gjort dette én gang overfor et antigen, vil den vanligvis utvikle immunitet overfor sykdommen som antigenet representerer. En vanlig vaksinasjonsmetode er å tilføre kroppen små mengder ukjente antigener, slik at man på den måten stimulerer kroppen til å produsere motvirkende antistoffer.
I enkelte tilfeller kan antistoffer reagere på ufarlige stoffer, slik at de fremkaller en allergisk reaksjon.
Monoklonale antistoffer er antistoff som produseres fra en enkelt B-celle, og som dermed er et homogent protein som bare viser spesifisitet for ett enkelt antigen. Monoklonale antistoffer lages med hybridomateknikk.
Vita tripartita Sancti Patricii
Vita tripartita Sancti Patricii (Sankt Patricks trefoldige liv) er et manuskript på latin og irsk av ukjent alder, men inneholder muligens tekst som dateres tilbake til 500-tallet, og slik tittelen antyder handler det om livet til den irske helgenen sankt Patrick.
Det er kjent at det eksisterte minst fire kopier av teksten i 1647.
Foruten informasjonen om helgenen har manuskriptet også en viss verdi for historikere ved at det sier noe om middelalderen i Irland og nabolandene.
Jessentuki
Jessentuki (russisk: Ессентуки́) er en by i Stavropol kraj i Russland. Den ligger ved elva Podkumok, rundt 130 km sørøst for Stavropol. Innbyggertall: 81 758 (folketelling 2002).
Bosetningen ble grunnlagt i 1825 som en kosakkstanitsa. Bystatus ble innvilget i 1917.
Raulivannet
Raulivannet er en innsjø i Flekkefjord. Raulivannet er drikkevannkilde for deler av byen. Vannet ligger bak en åsrygg, slik at vannet blir pumpet opp til et oppdemmet basseng kalt «brannvannet» som er reservoar for byens brannvesen. Overskuddsvannet flyter i rør over til et annet oppdemt dalføre, kalt «springvannet», som er drikkevannslager. Ordningen viste seg etterhvert å gi for lite vann i tørre somre, slik at en måtte realisere bruk av alternativer, der Selura ble valgt.
Byens frivillige skyttervesen brukte vannet med åssiden mot nord som skytebane med blinker på 100, 200 og 300 meter fra standplass. Fjellformasjonene i nord fungerte som effektive kulestoppere. Tross at vannet og lendet på den måten ble tilført mengder av bly og kopper, synes dette ikke å ha satt varige spor, utover at murene som holdt blinkskivene fortsatt står.
Fra gammelt ble vannet renset med sandfilter.
I 2006 ble det oppdaget en markant økning i verdiene på mangan og jern i Raulivannet, noe som medførte svarte partikler i vannet hos abonnentene.
I området ved Raulivannet er det påvist leveområde for hvitryggspett.
Thomas Bodström
Thomas Lennart Bodström (født 9. april 1962 i Uppsala, Uppsala län) er en svensk sosialdemokratisk politiker, jurist, svensk fotballspiller 1987–89 for AIK, (Stockholms svar på Vålerenga).
Bodström var justisminister fra 11. oktober 2000 til 6. oktober 2006. Han ble valgt til vervet uten å ha vært medlem i Socialdemokraterna før han ble valgt, men fra 2002 har han representert partiet i Sveriges riksdag for Örebro län. Da han ble utnevnt, gikk han ut i avisene og fortalte at han hadde røykt hasj, og at han ved flere tilfeller hadde benyttet seg av svart arbeidskraft i hjemmet.
I 2017 velger den svenske regjeringen å ikke innsette Thomas Bodström som ny landshövding i Stockholm grunnet Allra-saken.
Bodström har sittet som styreleder i Allra sitt styre, hvor flere av ledelsen mistenkes for å ha lurt svenske pensionssparere for 242 millioner kronor. Bodström er selv ikke anklaget i saken.
https://www.expressen.se/dinapengar/regeringen-upphaver-beslutet-om-bodstrom-som-landshovding/
Johann Friedrich Overbeck
Johann Friedrich Overbeck (født 3. juli 1789 i Lübeck i Tyskland, død 12. november 1869 i Roma i Italia) var en tysk maler, tegner og illustratør. Etter studier i Wien reiste Overbeck i 1810 til Roma og ble berømt etter en utstilling av sine verk der i 1819. Sammen med Peter von Cornelius og Franz Pforr og andre kunstnere skapte han bevegelsen nasarenerne. Hans motiver var overveiende historiske og religiøse.
Bakgrunn
Friedrich Overbeck var sønn av Christian Adolph Overbeck (1755–1821) som var Lübecks Bürgermeister, senator, Domherr, jurist og dikter («Komm, lieber Mai, und mache») og barnebarn av juristen Georg Christian Overbeck (1713–1786) og hans hustru Eleonora Maria Jauch (1732–1797).
17 år gammel kom Johann Friedrich Overbeck på Wiens Akademi. Derfra ble han imidlertid bortvist sammen med noen andre unge malere som var betatt av romantikkens syner, og fiendtlig stemte mot alt akademisk vesen. De dro i 1810 til Roma, og Overbeck, den betydeligste av dem, ble den ledende ånd.
Maler
Der nede oppstod så det eiendommelige kunstnersamfunn, San Isidoros kunstbrorskap, hvor Peter von Cornelius, Overbeck, Julius Schnorr von Carolsfeld, Friedrich Wilhelm Schadow og Philipp Veit ble de førende, og hvis program, Kunst og religion gående opp i en høyere enhet, ble samlingsmerket for nasarenerne. Da Cornelius, den mest energiske, likesom flere andre snart frigjorde seg fra denne retning og noen år senere forlot Roma, ble Overbeck den egentlige bærer for nazarensk kunst i dens følelsesfullt-blide og mystisk-svermeriske skikkelse.
I 1813 var Overbeck, som hadde kontakt med kardinal Pietro Ostini, gått over til katolisismen. Dette fikk også en sterk innflytelse på hans kunst. Overbecks kunst hadde tidligere vært innenfor rammene av den før-rafaelittiske kunsts formspråk (Fiesole, Pietro Perugino, Francia) og var kjennetegnet av formens stilfullhet og tegningens konturfinhet. Nå kom det en religiøs askese inn i Overbecks kunst, og dette var et brudd med nasarenernes preferanser. Omskiftet bragte hurtig nasarenerskolen til fall. Ikke alle var like betatt av Overbecks endrede stil. Da Overbeck døde i høy alder, var han en forlengst glemt mann.
Noen viktige verker
Overbeck har utført betydelige freskoarbeider: emner av Josefs historie (1816) i Bartholdys Casa Zuccharo (senere bragt til Berlin), Det befridde Jerusalem (Massimis Villa), Frans' Rosenunder, fresker 1829 i Santa Maria degli Angeli ved Assisi, oljemaleriene Kristi inntog i Jerusalem (1820) og Pietá (Lübecks Mariakirke), Marias kroning Kölner Dom, det store, lite vellykkede Religionens Triumf i Kunsten i lignelse av Rafaels disputa (1840, Frankfurts Städelske Museum), Marias kroning (1866, Mexico) og flere.
UEFA-cupen 1977/78
UEFA-cupen 1977/78 ble vunnet av den nederlandske klubben PSV Eindhoven med 3-0 sammenlagt over den franske klubben SEC Bastia. Dette var UEFA-cupens syvende sesong. Turneringens toppscorertittel ble delt mellom sveitsiske Raimondo Ponte fra FC Zürich og nederlandske Gerrie Deykers fra PSV Eindhoven, som begge hadde åtte mål.
NOU 1992: 28, To-instansutvalget
NOU 1992:28, «To-instansbehandling, anke og juryordning i straffesaker» var en norsk offentlig utredning. To-instansutvalget ble oppnevnt 23. mars 1990, og la frem sin innstilling den 1. oktober 1992. Utvalget ble ledet av advokat Erik Keiserud.
Utvalgets mandat omfattet tre hovedspørsmål:
Utvalget kom frem til at alle straffesaker burde behandles for herreds- eller byretten i første instans. Et flertall i utvalget anbefalte også at lagmannsretten overtok som ankeinstans for Høyesterett. Utvalgets flertall fant også gode grunner til å gå bort fra juryordningen for lagmannsretten, og la alle saker behandles for meddomsrett.
Johann Friedrich Overbeck
Noen viktige verker
Også portretter, selvportrett 1844 i Uffizi, andre i museer i Berlin, Lübeck (som har en Overbeck-sal), mannsportrett i Hamburger Kunsthalle med videre. I kartonger og tegninger kommer hans kunst oftest best til sin rett: Jesu Kristi levnet (40 tegninger, gjengitte i stikk), Pasjonen (de 14 stasjoner), de syv sakramenter (1861), som likesom andre av Overbecks tegninger er mangfoldiggjort ved reproduksjon.
I 1819 flyttet Overbeck fra Isidoroklostret, men ble i Roma og virket som professor ved San-Luca-akademiet. I Thorvaldsens Museum i København er det flere prøver på hans kunst.
Luigi de’ Marchesi Fransoni
Luigi de' Marchesi Fransoni (født 29. mars 1789 i Genova, død 26. mars 1862 i Lyon) var en italiensk erkebiskop.
Mark Morton
Mark Morton (født 1972) er en amerikansk musiker. Han er den ene av to gitarister i det amerikanske heavy metal-bandet Lamb of God.
Luigi de’ Marchesi Fransoni
Han ble presteviet 11. desember 1814, og utnevnt til biskop av Fossano den 13. august 1821.
Mark Morton
Biografi
Mark Morton var med å danne Lamb of God, da kjent som Burn the Priest, i 1990 på Virginia Commonwealth University sammen med John Campbell og Chris Adler. Mark Morton forlot bandet for å ta en mastergrad og ble erstattet av Abe Spear. Til nå hadde de hatt ren instrumental-musikk, men så kom vokalist Randy Blythe med i gruppen. Morton kom også tilbake. Kort tid etter utgav de sitt første utgivelse: Sevens and More. Etter to utgivelser, hvorav et studioalbum, ble Abe Spear byttet ut med lillebroren til Chris Adler: Willie Adler. Da skiftet de navn til Lamb of God.
Luigi de’ Marchesi Fransoni
I august 1831 ble han apostolisk administrator for Torino erkebispedømme. Han ble valgt til erkebiskop av Torino 24. februar året etter.
Mark Morton
Biografi
Den 1. mars 2019 ga han ut sitt første soloalbum, Anesthetic. På albumet samarbeider Morton med flere vokalister, bl.a. nå avdøde Chester Bennington fra Linkin Park, Jacoby Shaddix fra Papa Roach, Myles Kennedy fra Alter Bridge, Mark Lanegan, Josh Todd fra Buckcherry, Chuck Billy fra Testament, Mortons Lamb of God-bandkollega Randy Blythe og Alissa White-Gluz fra Arch Enemy.
Luigi de’ Marchesi Fransoni
Etter 1848 utmerket han seg gjennom modig motstand mot den piemontesiske regjeringens krenkelser av kirkens rettigheter. Det førte til at han fra 1850 måtte leve i eksil.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Maks Mirny
Maksim Mikalajevitsj Mirny (belarusisk: Максім Мікалаевіч Мірны; født 6. juli 1977 i Minsk) er en profesjonell belarusisk tennisspiller. Mirny var flaggbærer under åpningen av Sommer-OL i London i 2012.
Unnskyld at jeg spør
Unnskyld at jeg spør var et norsk forbruker- og humorprogram som gikk på NRK Fjernsynet i 1978, 1981 og 1984. Programledere den første tiden var Kari Storækre, Frantz Saksvik og Elisabet Raastad. Programmet hadde fokus på problemer som vanlige folk hadde i hverdagen, blant annet den «lille manns» kamp mot byråkratiet. Programmet gjorde det i en humoristisk tone, men med alvorlige undertoner. Hensikten med programmet var å forsøke å hjelpe enkeltmennesker til å løse noen av dagliglivets mindre problemer - problemer som mange synes det var håpløst å gi seg i kast med. Unnskyld at jeg spør var inspirert av det britiske That's Life! Svenskene hadde sin egen versjon kalt Sånt är livet.
Kur (elv)
Kur (russisk: Кур) er en elv i Khabarovsk kraj i Russland og en av kildeelvene til elven Tunguska. Elven er 434 kilometer lang og har et nedbørfelt på 13 700 km².
Unnskyld at jeg spør
I 1986 ble NRK trukket for retten og dømt etter et innslag som hadde blitt sendt i 1984. NRK anket, men i 1988 ble dommen stadfestet og NRK måtte betale firmaet 300 000 i oppreisning.
Kur (elv)
Kur renner sammen med Urmi og danner Tunguska, som er en sideelv til Amur.
Unnskyld at jeg spør
Om programmet
Programmet ble av ukjente grunner tatt av sendeskjemaet etter siste sendingene høsten 1978. NRK selv hevdet det var på grunn av en presset situasjon med den planlagte visningen av de Olympiske vinterlekene i 1980. Andre hevdet imidlertid at det ble stoppet på grunn av at programmet satte fokus på ting som var ubehagelig for enkelte involverte. I kjølvannet av hvert program som ble sendt i 1978 ble NRK utsatt for trusler om advokat og rettssak av enkeltpersoner og etater som følte seg uthengt. Blant annet gikk en fabrikant i Sandefjord så langt som å forlange 3,5 millioner av NRK på grunn av den oppmerksomhet hans produkt fikk i ett av programmene. Alle krav ble imidlertid trukket tilbake.
Våren 1981 var programmet tilbake på skjermen seks nye programmer.
Etter en lengre pause returnerte programposten i 1984, med blant annet Toppen Bech som en av programlederne. Denne sesongen skapte forholdsvis mye bølger da NRK i 1986 ble trukket for retten med krav om et erstatningsbeløp på 3,5 millioner kroner fra firmaet Eva Dataslank. Firmaet ble satt under programmets kritiske lys i en episode som gikk den 8. april 1984. NRK ble dømt til å betale 300 000 i oppreisning, men anket dommen. I 1988 ble imidlertid dommen bekreftet i lagmannsretten og NRK ble tvunget til å betale erstatningssummen samt motpartens saksomkostninger. Det vakte også reaksjoner da NRK i april besluttet å fjerne Kari Storækre som programleder på grunn av at hennes daværende mann, Arne Treholt, hadde blitt anklaget for spionasje. NRK mente at hun ville være til skade for programmet. Avgjørelsen ble imidlertid omgjort etter noen uker og Storækre ble gjeninnsatt som programleder i siste program.
Oreste Puliti
Oreste Puliti (født 18. februar 1891 i Livorno, død 5. februar 1958 i Lucca) var en italiensk fekter som deltok tre ganger i olympiske leker, 1920 i Antwerpen, 1924 i Paris og 1928 i Amsterdam.
Puliti ble olympisk mester i fekting to ganger under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han var med på de italienske lagene som vant lagkonkurransene i florett og sabel.
Fire år senere, under Sommer-OL 1924 i Paris vant han en ny gullmedalje i lagkonkurransen i sabel og under Sommer-OL 1928 i Amsterdam var han med på de italienske lagene som tok gull og sølv i florett og sabel.
Ahmadiyya
Ahmadiyya, offisielt Ahmadiyya Muslim Jama'at eller Ahmadiyya Muslimsk Trossamfunn er en retning innenfor islam, og en islamsk, messiansk vekkelsesbevegelse.
Trossamfunnet ble etablert i 1889 av Mirza Ghulam Ahmad (1835–1908) i byen Qadian i delstaten Punjab i Britisk India. Han hevdet å være en universell frelserskikkelse og Den utlovede Messias forventet i de fleste verdensreligioner. Over 668,000 konverterte til ahmadiyya-retningen på verdensbasis i 2019.
Ahmadiyya Muslim Jama'at driver med fredsskapende arbeid, og oppretter sosiale prosjekter, læreinstitusjoner, sykehus, moskeer, og utgir islamske publikasjoner, i en rekke land. Ahmadiyya Muslimsk Trossamfunn blir forfulgt i flere muslimske land, blant annet Algerie, Pakistan, Bangladesh og Indonesia. En rekke Pakistan-baserte islamistgrupper oppfordrer til forfølgelse og drap på ahmadiyyamuslimer, blant annet Khatme Nabuwwat-bevegelsen som har moské i London. Et slikt religiøst motivert drap ble begått i Storbritannia i 2016, og drapet var et resultat av hatpraten til pakistanske predikanter.
Troslære
Det er forskjeller mellom ahmadiyyamuslimers og andre muslimers syn på finaliteten av profetdømme (khatam-i-nubuwwat). I de tidlige århundrene i islams historie var det ingen konsensus angående tolkningen av dette konseptet.
Mirza Ghulam Ahmad tolket det til å bety «profetenes ‘segl’», og ikke «’siste’ av alle profetene». Ifølge han åpnet dette opp for at ikke-lovgivende profeter kan komme, gitt at disse er anerkjent av «’profetenes segl’», Muhammad selv. Ifølge Mirza Ghulam Ahmad er Muhammad derfor fortsatt den siste (lovgivende) profeten. Konsensusen var at Muhammad var den siste profeten, og Ahmads forståelse av khatam-i-nubuwwat førte til fatwaer som erklærte Ahmad og hans tilhengere som «vantro». Ahmads «nyanserte» syn på khatam-i-nubuwwat preget også troen på Jesu tilbakekomst. Ahmad hevdet at troen på Jesu tilbakekomst stod i strid med både ulemaenes syn på Muhammad som siste profet, og hans eget syn på Muhammad som den siste lovgivende profet. Han avviste også troen på Jesu oppstigning til himmelen, og forfektet at Jesus hadde overlevd korsfestelsen, og dødd en naturlig død. I tillegg, ifølge islamsk eskatologi vil det komme en messiansk skikkelse (Mahdi) som vil sikre islams overlegenhet ved å bekjempe de «vantro» på kloden. Ahmad hevdet han var Mahdi, men at islams overlegenhet måtte sikres med pennens kraft. Han møtte ytterligere motstand da han erklærte seg selv som en (ikke-lovgivende) profet. Han oppfattet seg selv som en zilli-profet; en ikke-lovgivende profet hvis profetdømme [kun] var en skygge av Muhammads profetdømme. Ahmad erklærte også at han var den utlovede messias. Fordømmelsen av Ahmad var ikke enstemmig. Noen viktige personer avstod fra å fordømme Ahmad, mens andre støttet Ahmads skriftlige forsvar av islam eller hans misjonærers arbeid med å spre islam. Blant andre Sir Syed Ahmad Khan var blant disse personene.
Ahmadiyya-retningen skiller [også] seg fra andre muslimske retninger ved at den er mot straff for frafall fra islam. Ahmadiyya-retningen er mot straff for homofili. Trossamfunnet er også tydelig på at det ikke finnes noe straff for blasfemi i islam. Trossamfunnet har gitt uttrykk for dette i etterkant av angrepet på Charlie Hebdo og demonstrasjonen mot SIAN i Kristiansand. Et annet skille er synet på den delen av jihad-forståelsen som angår væpnet kamp (den lille jihad). Ahmadiyyamuslimer mener at jihad kun er en forsvarskrig mot militære angrep på religionsfriheten. Islamske staters forsvar mot militære angrep forårsaket av politiske årsaker kan ikke, i deres øyne, karakteriseres som jihad da det dreier seg om politiske kriger. Alle former for angrepskrig er forbudt. Videre støtter trossamfunnet skillet mellom moské og stat. Ifølge trossamfunnet var Mirza Ghulam Ahmad opptatt av menneskers rettigheter. Trossamfunnet legger fortsatt fokus på menneskerettigheter, og er mot alle former for vold og terrorisme i islams navn. Mirza Ghulam Ahmad var mot irrasjonell forståelse av Koranen.
Ahmadiyya-retningens motto er «kjærlighet til alle, ikke hat mot noen».
Kalifatet
Mirza Ghulam Ahmad hevdet at Gud har gitt muslimer løfte om å ivareta islam gjennom kalifatet, og at kalifatet i islam ville fortsette etter hans bortgang i form av Ahmadiyya-kalifatet. Før sin bortgang skrev han boken Al-Wasiyyat (Testamentet) hvor han beskrev kalifatet som den andre manifestasjon av Guds kraft. Dette kalifatet skulle ikke være et politisk kalifat, men et åndelig kalifat. Ahmadiyya Muslimsk Trossamfunn har blitt ledet av kalifer etter Mirza Ghulam Ahmad sin død. Alle kalifene etter Mirza Ghulam Ahmad bærer tittelen Khalifatul Masih, altså kalifen til Messias, for å skille dette kalifatet fra de øvrige kalifatene.
Forfølgelse
Selv om Mirza Ghulam Ahmad hadde støtte fra noen muslimske lærde så var det styret i Britisk India, ifølge Qasmi, som sikret han mot forfølgelse. Ahmad ba sine tilhengere om å være lojale overfor myndighetene; en holdning som var delt av mange andre muslimske lærde. Dette møtte motstand hos muslimske lærde som var mot britiske myndigheter. Disse anså India som de vantros land, som britene hadde tatt fra muslimske herskere. Motstanderne av Ahmad produserte absurde konspirasjonsteorier hvor Ahmad ble sett på som en «britisk agent». Disse konspirasjonsteoriene, som i dag anklager Ahmadiyya Muslimsk Trossamfunn for å være «agenter» for USA, Israel, og andre «'fiender av islam'», har hovedskylden for hatet mot ahmadiyyamuslimer.
Islamistpartiet Majlis-i-Ahrar ble dannet i 1931, og hadde som hovedmål å bekjempe den ahmadiyyamuslimske bevegelsen. Ahrar og deres allierte anså det ahmadiyyamuslimske samfunnet som kjettersk, og hevdet at trossamfunnet var en såkalt «britisk konstruksjon» grunnet dets avvisning av voldelig jihad. Den tidligere pakistanske parlamentsmedlemmet Farhanaz Ispahani påpeker at Ahrar og Jamaat-e Islami var mot opprettelsen av Pakistan, i motsetning til Ahmadiyya Muslimsk Trossamfunn. Etter Pakistan fikk sin selvstendighet rettet derfor Ahrar og Jamaat-e Islami sitt fokus på å islamisere landet. Khatam-e-Nubuwwat-bevegelsen ble dannet i 1949 som en fløy av Ahrar.
Pakistans landsfader Muhammad Ali Jinnah, som døde i 1948, ønsket et sekulært Pakistan, men allerede i 1949 ble «Objectives Resolution» vedtatt i parlamentet. Resolusjonen «vevde islam inn i driften av staten». Under dekke av resolusjonen begynte Khatam-e-Nubuwwat-bevegelsen å kreve at myndighetene erklærte ahmadiyyamuslimer som ikke-muslimer, og anklagde det ahmadiyyamuslimske samfunnet for å være «indiske agenter» og dermed en «trussel».
I 1953 brøt det ut opptøyer rettet mot ahmadiyyamuslimer i Pakistan, da den pakistanske statsministeren nektet å erklære ahmadiyyamuslimer som ikke-muslimer. De vikigste aktørene bak opptøyene var islamistpartiet Jamaat-e Islami og den islamistiske Khatme Nabuwwat-bevegelsen. I etterkant ble det opprettet en undersøkelsesrett som resulterte i Munir-Kiyani-rapporten. Rapporten avslørte at de religiøse lærde(ulemaene) ikke er enige i seg mellom om hva definisjonen på en muslim er. Videre konkluderte rapporten at en islamsk stat, som forestilt av ulemaene, er ensbetydende med en udemokratisk, totalitær stat som forfølger minoriteter, og som mangler like rettigheter for alle. Rapporten antyder at det ikke er ønskelig at religion og stat sammenblandes i Pakistan, selv når formålet er å «binde dets forskjellige etniske elementer sammen». Mellom 1953 og 1973 ble ahmadiyyamuslimer sporadisk forfulgt, men situasjonen ble forverret i 1973. I 1974 vedtok Pakistans parlament et grunnlovstillegg (det andre grunnlovstillegget) som erklærte ahmadiyyamuslimer for å være ikke-muslimer; landets grunnlov definerte nå en muslim «som en person som tror på profeten Muhammad som den siste profet». Ahmadiyyamuslimer ble dermed fratatt sin identitet som muslimer. Dette uroet Nusrat Bhutto, statsminister Zulfikar Ali Bhuttos kone, som var sjiamuslim. Hun fryktet at sjiamuslimer var de neste som ville bli utstøtt. Ifølge Qasmi hadde den parlamentariske debatten i forkant av vedtaket vært dominert av [anti-ahmadiyyamuslimske] ulemaer, noe som ble en avgjørende faktor for utfallet. Ifølge han så forstod ikke parlamentsmedlemmene khatam-i-nubuwwat-konseptet. De forstod heller ikke nyansene i ahmadiyyamuslimers forståelse. I 1974 ble den pakistanske regjeringen ikke bare presset av grupperinger som Jamaat-e Islami og Khatme Nabuwwat-bevegelsen, men også Saudi-Arabia.
En ny lovbestemmelse fra den pakistanske regjeringen, ledet av general Muhammad Zia-ul-Haq, ble kunngjort og innført 26. april 1984. Lovbestemmelsen forbyr ahmadiyyamuslimer å utøve islamske skikker, bruke islamske begreper og titler, og utøve handlinger som kan oppfattes som islamske. Denne lovbestemmelsen er kjent både som Ordinance XX og som blasfemiloven. Ordinance XX kriminaliserer ahmadiyyamuslimers trosfrihet og religionsutøvelse. Både Ordinance XX og det andre grunnlovstillegget strider mot den pakistanske grunnloven, og har, ifølge førsteamanuensis Ali Usman Qasmi ved Lahore University of Management Sciences, kriminalisert den blotte eksistensen til ahmadiyyamuslimer i Pakistan. Ordinance XX og det andre grunnlovstillegget er grunnlaget for den brutale forfølgelsen av ahmadiyyamuslimer.
Grunnet forfølgelsen, som nå var institusjonalisert av den pakistanske staten, flyktet ahmadiyyamuslimer til andre land for å søke asyl. Den massive forfølgelsen av ahmadiyyamuslimer som startet under general Muhammad Zia-ul-Haqs diktatur på 1980-tallet har ikke avtatt. 28. mai 2010 ble 94 ahmadiyyamuslimer drept og over 100 skadet i islamistiske terrorangrep i Lahore. Terrorangrepene ble begått av den pakistanske grenen av Taliban. Samme dag erklærte Taliban at sjia- og ahmadiyyamuslimer var «fiender av islam og vanlige folk», og oppfordret pakistanere til å myrde alle sjia- og ahmadiyyamuslimer.
Radikale- og ekstreme holdninger mot ahmadiyyamuslimer prekes også i Norge. Ungdommer på Holmlia har blitt forsøkt vervet av misjonærer med ekstreme holdninger til sjia- og ahmadiyya-muslimer. Misjonærene er tilknyttet Aisha-moskeen på Holmlia, som tilhører wahabiretningen, og mange av dem som lar seg rekruttere er tidligere krimininelle. I 2002, mens Baitun Nasr-moskeen på Furuset var under oppbygging, ble det gjort hærverk mot bygningen, vinduer ble knust og den provisoriske minareten ble satt fyr på. Grunnet truslene mot den ahmadiyyamuslimske menigheten stilte politiet med væpnede vakter under åpningen av Baitun Nasr-moskeen i 2011.
I 2007 ble en ahmadiyyamuslim boikottet da han kjøpte en butikk på Furuset fordi han tilhørte Ahmadiyya-muslimsk trossamfunn. Oppfordring til boikottet ble gjort i moskeer og lå også tilgjengelig på nettsiden islam.no inntil NRK tok kontakt. Da ble innlegget fjernet.
En ahmadimuslim med norsk statsborgerskap ble drept i Pakistan den 19. februar 2023. . Den norske regjeringen er klar over den vanskelige situasjonen som ahmadimuslimer opplever, men har likevel valgt å ikke prioritere disse ved uttak av kvoteflyktninger.
Ahmadiyya i Norge
Ahmadiyya Muslimsk Trossamfunn var blant de første muslimske trossamfunn som etablerte seg i Storbritannia og andre vestlige land. Det er også dokumentert at to norske kvinner konverterte til ahmadiyya-retningen i Storbritannia på 1920-tallet. Menigheten er Norges første muslimske menighet med tilstedeværelse fra 1957. Det var pakistans tidligere utenriksminister, Muhammad Zafarullah Khan, som tok initiativ til å sende ahmadiyyamuslimske misjonærer til Norden, og i 1956 ble Kamal Yousuf leder for bevegelsen i regionen. Tre unge gutter fra Norge 1956 tok kontakt med Kamal Yousuf, som på det tidspunktet bodde i Göteborg. De konverterte til Ahmadiyya-retningen og startet det første muslimske trossamfunnet i Norge. Menigheten forble en liten menighet med bare norske medlemmer frem til 1971 da, grunnet den pakistanske arbeidsinnvandringen, pakistanske medlemmer kom i flertall. I 1974 ble menigheten offisielt registrert. Utover 1980-tallet kom en del ahmadiyyamuslimer til Norge på grunn av forfølgelsen i Pakistan.
Moskéer og medlemmer i Norge
De fleste medlemmer bor på Østlandet, men trossamfunnet har også menigheter i Trondheim og Stavanger. Selv om flertallet av medlemmene består av pakistanske innvandrere, har trossamfunnet også fått enkelte norske konvertitter.
Ahmadiyya-retningen har vært en sterkt misjonerende trossamfunn siden sin grunnleggelse, og i Norge har trossamfunnet tilpasset sin misjonsvirksomhet med tiden. Christer Stokkedal har sett på bevegelsens misjonshistorikk og misjonsteologi, samt misjonsstrategier, organiseringen av misjonen og ulike typer aktiviteter knyttet til denne. Han kommer frem til misjonsarbeidet først og fremst handler om opplysningsarbeid, altså å fortelle den norske befolkning om hva Ahmadiyya Muslimsk Trossamfunn står for.
Samarbeidsrådet for tros- og livsynssamfunn (STL)
I 2018, da Islamsk Råd Norge meldte seg ut av Samarbeidsrådet for tros- og livssynssamfunn (STL), åpnet det seg en mulighet for Ahmadiyya Muslimsk Trossamfunn å søke medlemskap hos STL. Motvilje fra Islamsk Råd Norge hadde tidligere blokkert Ahmadiyya-trossamfunnet fra å oppnå medlemskap i STL da det kreves enstemmighet blant eksisterende medlemmer før nye medlemmer tas opp. Trossamfunnet ble medlem av STL i 2018.
Arbeid for fred og inter-religiøs harmoni
Ahmadiyya Muslimsk Trossamfunn har drevet med interreligiøs dialog siden 1896, da Mirza Ghulam Ahmad deltok på en religionskonferanse. Senere begynte han å arrangere interreligiøse dialoger selv, og Ahmadiyya Muslimsk Trossamfunn fortsetter dette arbeidet i form av arrangementet Religiones dag. Religiones dag, Fredskonferansen og årskonferansen utgjør blant trossamfunnets viktigste arrangementer. Den norske menigheten arrangerte sin første Fredskonferanse i 2017. Hvert år arrangerer Ahmadiyya Muslimsk Trossamfunns menigheter verden over et nyttårsdugnad, hvor det ryddes opp etter nyttårsfeiringen, inkludert i Norge.
Ahmadiyya Muslimsk Trossamfunns menighet i Storbritannia tildeler årlig ut Ahmadiyya fredspris for individer som arbeider med å fremme fred, og blant andre pakistaneren Abdul Sattar Edhi har mottatt prisen.
Benjamin Kleibrink
Benjamin Philip Kleibrink (født 30. juli 1985 i Düsseldorf) er en tysk, profesjonell fekter. Hans største internasjonale resultat kom da han representerte Tyskland under Sommer-OL 2008 i Beijing, Kina der han tok gull i florettkonkurransen. Han har også tilsammen fire medaljer fra VM i fekting, men ingen gull.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021 ble han utslått i andre runde i den individuelle konkurransen.
Anne Marie Meyer
Anne Marie Løvlie Meyer (født 17. juni i 1959) er en norsk forfatter. Hun har utgitt flere bøker i den historiske romanserien Odelsjenta, hvor handlingen utspiller seg i Valdres. Serien gis ut av forlaget Cappelen Damm. Hun gir også ut seriene Julie og Nattsvermere.
Meyer er bosatt i Oslo, men er opprinnelig fra Etnedal i Valdres og er selv av husmannsslekt.
Meyer var innom flere forskjellige yrker før hun begynte å skrive på heltid, blant annet som kokk ved et sykehjem, kontorsekretær, trafikkbetjent og journalist. Arbeidserfaringen bruker hun aktivt i skrivingen.
Kampene i Kaukasus
Kampene i Kaukasus under første verdenskrig sto hovedsakelig mellom Det osmanske rike og Det russiske keiserdømmet. Etter hvert kom det andre, særlig lokale aktører inn, blant annet Storbritannia og nye statsdannelser som Armenia.