cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sønner
Mottakelse
På TV 2s nettsider, gir anmelder Vibeke Johnsen filmen 6/6 og skriver bl.a: «Dette er visjonært og mainstream på en og samme tid. Du skal lete lenge etter filmer hvor manus, regi, spill og troverdighet klaffer så godt. Med andre ord; Sønner er en film du ikke bør gå glipp av».
Det internasjonale filmtidsskriftet Variety skriver dette: «A hard-hitting and thoughtful drama about a young man's quest to expose a pedophile, "Sons" (engelsk tittel) is an impressive first film by young Norwegian writer-director Erik Richter Strand [..]. Intense semi-triller maintains interest without slipping into cliche, and has an ending both satisfying and unexpected».
Sønner har deltatt på et tyvetalls filmfestivaler verden over og hadde sin internasjonale premiere ved filmfestivalen i San Sebastian, Spania. Filmen har også mottatt flere priser; blant dem: Fassbinder-prisen i Mannheim, Tyskland og The Grand Jury Award ved Seattle International Film Festival, USA. For filmen vant Henrik Mestad både Kanonprisen 2006 og Amandaprisen 2007, begge i klassen beste birolle. I tillegg var filmen nominert til Kanonprisene beste hovedrolle (Nils Jørgen Kaalstad), beste regi (Erik Richter Strand) og beste manus (Thomas Seeberg Torjussen og Erik Richter Strand) og til Amandaprisene beste norske kinofilm, beste regi (Erik Richter Strand), beste filmmanuskript (Thomas Seeberg Torjussen og Erik Richter Strand) og var en av finalistene til Folkets Amanda. Filmen ble også nominert til Nordisk råds filmpris i 2007.
Uskyldighet
Uskyldighet er det motsatte av skyldighet. Juridisk er et menneske uskyldig når det ikke begår et lovbrudd. I teologisk betydning er alle mennesker skyldige i lovbrudd på grunn av arvesynd og blir bare frelst av nåde. Bevisst synd kalles gjørlig synd og gjør mennesket til en synder på grunn av en handling. Også gjørlig synd tilgis av nåde, og nåden tilegnes ved tro.
Jaguar Ascot
Jaguar Ascot var en konseptbil bygget av italienske Bertone for Jaguar, og første gang presentert i 1977. Den var basert på Jaguar XJ-S, og var utseendemessig svært lik Bertones Ferrari-baserte 308GT Rainbow som var blitt presentert ett år tidligere.
Det første korstog
Det første korstog ble startet i 1095 og var det første korstog som skulle gjenerobre Jerusalem og Det hellige land fra muslimene. Det begynte som en begrenset oppfordring til riddere om å slutte seg til korsfarerstyrken, og vokste raskt til en enorm mønstring av både riddere og bønder fra en rekke land i Vest-Europa. Til tross for at den sentrale ledelsen var svak, klarte det på grunn av antall deltagere å ta Jerusalem i juli 1099. Dermed ble kongedømmet Jerusalem og andre korsfarerstater opprettet. De kristne kontrollerte området i mindre enn to århundrer, men første korstog var i seg selv en stor fremgang for vestlig ekspansjonsvilje.
Bakgrunn
Spesielt dette første korstoget skyldtes middelalderens fremvekst av en ridderklasse i Europa. Med Frankerrikets sammenbrudd sist på 800-tallet, samt stabiliseringen av europeiske grenser etter hvert som vikinger, slavere og magyarer ble kristnet, begynte ridderne å krige innbyrdes. Kirken ønsket en slutt på dette, blant annet med «Guds fred»-bevegelsen, stiftet ved et kirkemøte i Le Puy i 975. Dette utviklet seg til «Guds våpenhvile», som i 1042 forbød krigføring fra onsdag kveld til mandag morgen hver uke, i pinsen og advent, samt en lang rekke helligdager. «Guds fred» førte til opprettelsen av et kirkelig militær som kunne anvendes under korstogene, men som også la grunnlaget for de moderne fredsbevegelsene.
Skulle paven nå oppfordre folk til voldsutøvelse for å gjenerobre Kristi grav, måtte han finne noe hos kirkefedrene som kunne få vold til å fremstå som moralsk høyverdig. I 1074 oppfordret pave Gregor VII milites Christi, «Kristi soldater», til å komme den bysantinske keiseren til unnsetning etter hans nederlag i slaget ved Manzikert i 1071. Pave Urban II oppfordret franske riddere til å gripe til våpen for Guds sak og dermed få tilgivelse for sine onde gjerninger. Hans motto for foretagendet var Deus vult!, «Gud vil det!» Skjøter fra korstogstiden viser at ridderne følte behov for slik tilgivelse. Overdragelse av eiendom var på 1000-tallet fremdeles ikke så formalisert, og selgerne har iblant skrevet i dokumentene hva som motiverte dem for å dra. Ridder Nivelo av Fréteval skrev: «Straks en impuls av krigersk villskap hisset meg, samlet jeg en gjeng ryttere og en flokk tilhengere. Så slo jeg ned på landsbyen [og plyndret den]. Nå drar jeg derfor som pilegrim til Jerusalem, som ennå er i lenker med sine sønner, for å få Guds tilgivelse for mine onde gjerninger.» Denne sammenblandingen - krigføring kamuflert som pilegrimsreise - slo an, og høsten 1096 la de første korstogfarerne i vei sørover.
To grupper manglet blant korstogfarerne. Den ene gruppen var regentene. Den tyske keiseren Henrik 4. var i konflikt med paven, mens Vilhelm Rufus kranglet med engelsk geistlighet, og den franske kong Filip var bannlyst for ekteskapsbrudd. Den andre manglende gruppen var munkene. Deres løfter bandt dem til klostrene, der de skulle bekjempe djevelen med bønner, ikke med sverd. Til sist ble pave Urban nødt til å utsende en erklæring: «Vi forbyr dem å dra!»
Midtøsten sent i det 11. århundret
Anatolia og Syria var kontrollert av seldsjukkene, som var sunnimuslimer. Tidligere var dette del av et stort imperium, men på dette tidspunktet var de delt inn i mange mindre stater. Alp Arslan beseiret Østromerriket ved Manzikert i 1071 og innlemmet mye av Anatolia i seldsjukkenes rike. Dette imperiet ble splittet etter Alp Arslans død i 1072. Malik Shah I etterfulgte Alp Arslan og fortsatte å regjere til 1092. I denne perioden stod seldsjukkene overfor interne opprør. I Rum-sultanatet i Anatolia ble Malik etterfulgt av Kilij Arslan I, mens hans bror Tutush I overtok i Syria. Tutushs sønner, Radwan og Duqaq, arvet henholdsvis Aleppo og Damaskus da Tutush døde i 1095. Dette splittet Syria mellom emirer som var mer opptatt av å konsolidere egne territorier og få kontroll over sine naboer, enn å samarbeide mot korsfarerne. Artukidene i det nordøstlige Syria og det nordlige Mesopotamia kontrollerte Jerusalem frem til 1098. Danishmend Gazi grunnla en stat i det østlige Anatolia og nordlige Syria. Korsfarerne hadde ikke særlig kontakt med disse to gruppene før etter korstoget. Assassinersekten begynte også å bli viktig i syriske saker på denne tiden.
Palestina var under persisk og tidlig islamsk styre, men kristne pilegrimer til Det hellige landet ble vanligvis behandlet godt. Kalif Umar tillot kristne å utføre de fleste av sine ritualer; men i 1009 ødela kalif Al-Hakim bi-Amr Allah ødela de kristnes viktigste helligdom, Den hellige gravs kirke, som innledning på sine kristenforfølgelser. Etter hvert nøyde han seg likevel med å oppkreve en avgift for kristne pilegrimer i Jerusalem. Men da seldsjukkene kom til makten, forverret situasjonen seg igjen for de kristne. Seldsjukkene var aggressive og svært strenge i sin forståelse av islam. Blant dem var kristne pilegrimer helt uønsket. Fortellinger om brutale forfølgelser nådde tilbake til den vestlige verden, men dette gjorde bare pilegrimsreisene til Det hellige land enda helligere, og oppnådde ikke å avskrekke folk fra å foreta pilegrimsreiser. De kristne lot seg ikke skremme.
Egypt og store deler av Palestina ble kontrollert av de arabiske, sjiamuslimske fatimidene. Deres rike krympet etter seldsjukkenes ankomst. Alexios I rådet korsfarerne til å samarbeide med fatimidene mot sine felles seldsjukk-fiender. Fatimidene ble styrt av kalif al-Mustali, mens den reelle makten lå hos visir al-Afdal Shahanshah. De mistet Jerusalem til seldsjukkene i 1076, men tok byen tilbake fra artukidene i 1098 mens korsfarerne var på vei. I starten regnet ikke fatimidene korsfarerne som noen trussel, men antok at de var sendt av Østromerriket for å ta tilbake Syria, og ville la Palestina være i fred. Derfor sendte de ikke en hær mot korsfarerne før de stod utenfor Jerusalem.
Konsilet i Clermont
Alexios I sendte utsendinger til konsilet i Piacenza i mars 1095, for å be pave Urban II om hjelp mot tyrkerne. Urban var positiv, i håp om å hele det store skisma 40 år tidligere og gjenforene kirken under paven som «øverste biskop og prelat over hele verden» (som han henviste til seg selv som ved Clermont), ved å hjelpe de østlige kirkene i deres nød. Steven Runciman sier at Alexios ikke mente å be om et korstog, og at han fikk en del mer «hjelp» fra frankerne enn han forventet. Alexios' behandling av den uventede store og udisiplinerte styrken som ankom, tyder på dette.
Konsilet i Piacenza styrket pavens autoritet i Italia i en periode der pavens makt var i krise, over 3 000 geistlige og rundt 30 000 lekmenn dukket opp, i tillegg til utsendingene fra øst som oppfordret til «hjelp fra kristendommen mot vantro». Pave Urban IIs målsetning om å gjeninnføre sin autoritet i Italia var fullført, dermed kunne han nå konsentrere seg helt og holdent om å ta seg av og stake ut kursen for et korstog, som de østlige utsendingene primært søkte. Urban var også klar over at Italia ikke var et land som ville «våkne til en strøm av religiøs entusiasme ved pavens appel, spesielt fra en som fremdeles hadde en omstridt tittel.» Hans oppfordring om å overtale «mange til å avlegge ed om å hjelpe keiseren så trofast som de kunne mot hedningene» strakk ikke til.
Urbans gudstjeneste er blant de viktigste talene i europeisk historie. Det er nedtegnet minst fire versjoner av talen, men alle ble skrevet etter at Jerusalem var erobret. Det er vanskelig å vite hva som egentlig ble sagt og hva som ble lagt til i etterspillet av korstogets suksess. Men det er klart at talens virkning var mye større enn selv paven, for ikke å snakke om Alexios, forventet. Urban spredte budskapet i Frankrike på slutten av 1095 og begynnelsen av 1096, og oppfordret sine biskoper og legater til å forkynne i sine egne områder andre steder i Frankrike, Tyskland og Italia. Han forsøkte å forby enkelte mennesker (inkludert kvinner, munker og syke) fra å slutte seg til korstoget, men oppdaget at dette var nesten umulig. Til slutt var de fleste som aksepterte kallet ikke riddere, men bønder som ikke var velstående og hadde liten stridsdyktighet. Men disse fant utløp for millenaristisk og apokalyptisk lengsel, som gav frihet fra deres daglige undertrykte liv i en strøm av en ny følelsesmessig og personlig fromhet som ikke lett kunne kues av de geistlige og lavadelige.
Folkekorstoget
Urban planla at korstoget skulle dra 15. august 1096, Jomfru Marias himmelfartsdag, men flere spontane grupper av bønder og lavadelige satte kursen for Jerusalem på egen hånd måneder før dette. De var ledet av en karismatisk prest som ble kalt Peter Eremitten fra Amiens. Responsen var langt større enn forventet. Mens Urban kunne ha forventet noen få tusen riddere, endte han opp med en migrasjon på opp til 40 000 korsfarere. De fleste var uten militær erfaring, inkludert kvinner og barn. I første omgang deltok bare åtte riddere. Den ene, Walter Sans Avoir, fikk navnet sitt oversatt til «Walter Pengeløs» eller «Walter Blakk», men det er ukorrekt. Walter hadde navnet sitt etter eiendommen sin i Seinedalen, og den het Sans Avoir (= Uten-å-ha, Har ingenting).
Alt i kristne områder ga Peter Eremittens og Walter Sans Avoirs folk problemer på grunn av sin manglende disiplin. I Ungarn måtte de hindres i å utplyndre lokalbefolkningen. Dette skyldtes ren nød, men da byen Zemun ble angrepet og plyndret, ble en ungarsk hær satt inn mot korsfarerne og jaget dem. De ble også angrepet av bulgarere og til og med en østromersk hær ved Niš. 10 000 mennesker, rundt en fjerdedel av Peters tilhengere, ble drept, men resten ankom stort sett intakt til Konstantinopel i august. Der kom det til ytterligere uroligheter på grunn av kulturelle og religiøse forskjeller, og en motvilje mot å forsyne et så stort antall mennesker. Peters tilhengere sluttet seg snart til korsfarere fra Frankrike og Italia. Keiser Alexios visste ikke hva han skulle gjøre med en så stor folkemengde og fikk raskt overtalt alle de 30 000 korsfarerne til å la seg frakte med båter over Bosporos.
Jødeforfølgelser
Noen korsfarere dro ikke til Det hellige land, men angrep i stedet jødiske samfunn rundt omkring i Tyskland og Frankrike. Det undret dem at de skulle reise flere tusen kilometer for å bekjempe vantro, når slike allerede fantes i hjemtraktene. Grev Emicho av Leiningen påstod at Kristus hadde vist seg for ham og lovet ham å bli keiser, hvis han sørget for å omvende Europas jøder til kristendommen. Geistligheten forsøkte å beskytte jødene, men særlig i Rhinland kom det til grusomme massakrer i Worms, Mainz, Köln og Trier. Grev Emicho dro rundt med ti tusen tilhengere, som myrdet 800 jøder i Worms 18. mai og minst 1.100 i Mainz 27. mai. Antisemittisme hadde eksistert i Europa i århundrer, men det første korstoget markerte de første organiserte pogromene i europeisk historie. Noen korsfarere - ikke minst grev Emicho selv - mente at jødene var like mye fiender av korset som muslimene. Mange følte også motvilje mot jøder etter å ha blitt tvunget til å ta opp store lån hos dem for å få råd til å delta i korstoget.
Pogromene foretatt av korstogsfarere under ledelse av Gottschalk, presten Volkmar og Emicho av Leiningen har noen historikere kalt «det første holocaust». I Regensburg ble mange jøder tvangsdøpt i Donau, og resten drept av korstogsfarerne. Denne forståelsen av et korstog var riktignok ikke universell, og jøder fant til en viss grad tilflukt i kirker. Et eksempel var erkebiskopen i Kölns forsøk på å redde byens jøder fra å bli massakrert. Massedrapene ble forsøkt rettferdiggjort av påstanden om at Urbans tale ved Clermont lovet belønning fra Gud for å drepe vantro av alle slag, ikke bare muslimer. Paven var forskrekket over og talte mot rensingen av muslimske og jødiske innbyggere under dette og fremtidige korstog, men det var tallrike angrep på jøder i kjølvannet av alle korstogsbevegelser.
Fyrstenes korstog
Fyrstenes korstog, også kjent som baronenes korstog, dro ut senere i 1096 på mer ordnet vis, ledet av forskjellige adelsmenn med grupper av riddere fra forskjellige regioner i Europa. De fire mest betydelige av disse var Raimond IV av Toulouse, som representerte ridderne fra Provence, sammen med den pavelige legat Adhemar av Le Puy, Bohemond av Taranto, som representerte normannerne i det sørlige Italia sammen med sin nevø Tancred, lorrainerne under brødrene Godfred av Bouillon, Eustace og Balduin av Boulogne og de nordlige franskmennene ledet av grev Robert II av Flandern, Robert av Normandie (eldre bror av kong William II av England), Stefan, greve av Blois og Hugh I av Vermandois (yngre bror av kong Filip I av Frankrike, som bar pavens banner. Kong Filip selv fikk ikke delta siden han var bannlyst. Hele korsfarerarméen bestod av rundt 30 000-35 000 korsfarere, inkludert 5 000 kavalerister. Raymond IV av Toulouse hadde den største kontingenten med rundt 8 500 infanterister og 1 200 kavalerister.
Marsjen til Jerusalem
De forskjellige arméene forlot Europa rundt det planlagte tidspunktet i august, tok forskjellige veier til Konstantinopel og samlet seg utenfor bymurene mellom november 1096 og mai 1097, to måneder etter tyrkernes tilintetgjørelse av folkekorstoget. Mange fattige menn (pauperes) som hadde råd til grunnleggende bekledning og kanskje et gammelt våpen, fulgte ridderne. Peter hermitten som sluttet seg til fyrstenes korstog ved Konstantinopel, fikk ansvar for deres underhold, og de var i stand til å organisere seg i små grupper, kanskje i likhet med militære kompanier, som ofte var ledet av en bankerott ridder. En av de største av disse gruppene bestod av overlevende fra folkekorstoget, som kalte seg «tafurer».
Trond Sollied
Trond Johan Sollied (født 29. april 1959 i Mo i Rana) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller.
Sollied startet fotballkarrieren i Mo IL, og spilte deretter i Vålerenga Fotball, Rosenborg Ballklub og Bodø/Glimt. Han ble kåret til Årets spiller i norsk fotball av VG i 1985.
Det første korstog
Marsjen til Jerusalem
Fyrstene ankom Konstantinopel med lite mat og forventet forsyninger og hjelp fra Alexios I. Alexios var mistenksom etter sin erfaring med folkekorstoget, men også fordi ridderne inkluderte hans gamle normanniske fiende, Bohemond. Samtidig håpet Alexios at han skulle kunne utøve kontroll over korsfarerne. Det ser ut til at han så potensial i korsfarerne til å fungere som en bysantinsk vasallstat. I bytte for mat og forsyninger krevde Alexios at lederne skulle avlegge troskapsed til ham og love å returnere til Østromerriket alt land som ble tatt tilbake fra tyrkerne. De måtte til slutt avlegge eden, siden de ikke hadde mat eller forsyninger, men ikke før begge sider gikk med på forskjellige kompromisser, og kun etter at det nesten brøt ut kamphandlinger i byen. Kun Raymond slapp å avlegge eden, han var smart nok til å avlegge eden til Alexios med den betingelse at keiseren ledet korstoget personlig. Alexios nektet, men de to ble allierte siden de hadde en felles mistro til Bohemond.
Alexios gikk med på å sende ut en bysantinsk hær under Tatikios, som skulle følge korsfarerne gjennom Lilleasia. Deres første mål var Nikea, en gammel bysantinsk by som nå var hovedstaden til seldsjukkenes Rum-sultanatet under Kilij Arslan I. Arslan hadde undervurdert korsfarerne og førte felttog mot danishmendene i det sentrale Anatolia og hadde etterlatt sin skattkiste og familie. Byen ble underlagt en lengre beleiring som var noe ineffektiv, siden korsfarerne ikke kunne blokkere innsjøen som byen lå ved.
Trond Sollied
Han avsluttet spillerkarrieren som spillende trener i Bodø/Glimt. Med Sollied som trener rykket klubben opp i eliteserien i 1992, og ble cupmestre i 1993. Siden har han hatt stor suksess som trener med Rosenborg, AA Gent, Club Brugge, Olympiakos og SC Heerenveen.
Det første korstog
Marsjen til Jerusalem
Arslan stormet tilbake til Nikea da han hørte om beleiringen og angrep korsfarerarméen den 23. mai, men ble drevet tilbake i et slag med store tap på begge sider. Han så at han ikke kunne redde byen og rådet garnisonen til å overgi seg dersom byen ble umulig å holde. Alexios fryktet at korsfarerne skulle plyndre Nikea og ødelegge velstanden der. Han aksepterte i hemmelighet byens overgivelse. Korsfarerne våknet morgenen 19. juni 1097 og oppdaget bysantinske bannere på bymurene. Korsfarerne fikk forbud mot å plyndre byen, og fikk heller ikke gå inn i den med unntak av små eskorterte grupper. Dette førte til ytterligere spenning mellom bysantinerne og korsfarerne. Korsfarerne begynte nå på sin reise til Jerusalem. Stefan av Blois skrev hjem til sin kone Adela der han fortalte at han trodde det ville ta fem uker. I stedet skulle reisen ta to år.
Korsfarerne marsjerte mot Dorylaion, fremdeles fulgt av noen bysantinske styrker under Tatikios. Der ble Bohemond stoppet av Kilij Arslan. I slaget ved Dorylaion den 1. juli brøt Godfred gjennom de tyrkiske linjene, og med hjelp av styrkene ledet av legaten Adhemar som angrep tyrkerne i ryggen, beseiret de tyrkerne og plyndret leiren deres. Kilij Arslan trakk seg tilbake, og korsfarerne marsjerte nesten uten motstand gjennom Lilleasia mot Antiokia. Unntaket var et slag i september hvor de igjen beseiret tyrkerne. På veien klarte korsfarerne å erobre et antall byer som Sozopolis, Iconium og Caesarea, men de fleste av disse gikk tapt til tyrkerne innen 1101.
Trond Sollied
I august 2010 var han trener for Al-Ahli Jeddah, en fotballklubb i Jidda i Saudi-Arabia, men avsluttet sitt arbeidsforhold etter kun tre kamper, hvorav en seier og to tap.
Trond Sollied tok over som manager i Lierse SK i januar 2011 og skrev under på en 6 måneders kontrakt med belgierne. I juni 2011 startet Sollied sin tredje periode i Gent da han skrev under på en toårskontrakt. I 2013 var han en kort periode trener for den tyrkiske klubben. , og oktober 2018 til januar 2019 var han trener for den belgiske klubben Lokeren
Det første korstog
Marsjen til Jerusalem
Marsjen gjennom Asia var slitsom, det var midt på sommeren, og korsfarerne hadde lite mat og vann. Mange menn døde i likhet med mange hester. Kristne gav dem av og til gaver i form av penger og mat, men for det meste plyndret og ranet korsfarerne der muligheten dukket opp. Individuelle ledere fortsatte å utfordre lederskapet som helhet, men ingen av dem var mektige nok til å ta kommandoen. Adhemar ble riktignok alltid regnet som den åndelige lederen. Balduin av Boulogne dro på egen hånd mot de armenske områdene rundt Eufrat etter at de passerte gjennom De kilikiske portene. Tidlig i 1098 ble han i Edessa adoptert som arving av kong Thoros, en armensk gresk-ortodoks hersker som var mislikt av sine undersåtter på grunn av hans religion. Armenerne selv hørte til den armenske apostoliske kirke. Thoros ble snart myrdet, og Balduin ble den nye herskeren. På denne måten opprettet han grevskapet Edessa, den første av korsfarerstatene.
Beleiringen av Antiokia
Korsfarerarméen marsjerte videre mot Antiokia, som ligger rundt halvveis mellom Konstantinopel og Jerusalem. Den 20. oktober 1097 innledet korsfarerne en beleiring av byen som varte i nesten åtte måneder. I løpet av denne tiden måtte de beseire to store unnsetningsarméer under Duqaq av Damaskus og Radwan av Aleppo. Antiokia var så stor at korsfarerne ikke hadde nok styrker til å omringe den fullstendig. Dermed var byen i stand til å bli delvis forsynt. Etter som beleiringen skred frem, ble det klart at Bohemond ønsket å beholde byen selv.
Kerboga av Mosul ankom Antiokia i mai 1098 for å heve beleiringen. Bohemond bestakk en armensk vakt som het Firuz til å overgi sitt tårn, og i juni gikk korsfarerne inn i byen og drepte de fleste av innbyggerne. Bare noen dager senere ankom muslimene og beleiret de tidligere beleirerne. En munk som het Peter Bartolomeus hevdet å ha funnet den hellige lanse i byen, og selv om noen var skeptiske ble dette sett på som et tegn på at de ville seire.
Korsfarerne beseiret Kerbogha på slagmarken utenfor byen den 28. juni, da Kerboga var ute av stand til å organisere de forskjellige fraksjonene i hæren sin. Mens korsfarerne marsjerte mot muslimene, deserterte fatimidseksjonen av hæren siden de fryktet at Kerboga ville bli for mektig dersom han beseiret korsfarerne.
Bohemond hevdet at Alexios hadde sviktet korstoget og dermed annullert alle dets troskapsløfter til ham. Bohemond la frem sitt krav på Antiokia, men ikke alle var enige, særlig Raymond av Toulouse. Korstoget ble dermed forsinket resten av året mens adelsmennene kranglet seg i mellom.
Beleiringen av Jerusalem
Korsfarerne fortsatte nedover langs kysten av Middelhavet hvor de møtte lite motstand, siden lokale herskere foretrakk å slutte fred med dem og gi dem forsyninger fremfor å kjempe. Den 7. juni 1099 nådde korsfarerne Jerusalem, som hadde blitt gjenerobret fra seldsjukkene av fatimidene fra Egypt året i forveien. Mange korsfarere gråt da de så byen som de hadde reist så lenge for å nå.
I løpet av den ettermiddagen, kvelden og den neste morgenen, myrdet korsfarerne nesten alle innbyggerne i Jerusalem. Muslimer, jøder og til og med østlige kristne ble alle massakrert. Korsfarerne sparte få liv, selv om mange muslimer søkte tilflukt i al-Aqsa-moskéen og jødene i deres synagoge ved klagemuren. Ifølge den anonyme Gesta Francorum, i det som noen mener er en overdrevet beretning av massakren som fant sted der, «...var slakten så stor at våre menn vasset i blod opp til anklene...» Andre beretninger om blod som fløt opp til bisselet på hestene minner om et vers fra Johannes Åpenbaring (14,20). Tancred gjorde krav på tempelkvarteret til seg selv og tilbød beskyttelse til noen av muslimene der, men han klarte ikke å forhindre medkorsfarere fra å drepe dem. Fulcher av Chartres sa: «Virkelig, dersom du hadde vært der, ville du ha sett våre føtter farget til anklene med blod fra de drepte. Men hva mer skal jeg berette? Ingen av dem fikk leve, hverken kvinner eller barn ble spart».
Gesta Francorum hevder at noen mennesker unnslapp beleiringen uskadd. Dets anonyme forfatter skrev at «da hedningene ble overmannet, tok våre menn store antall, både menn og kvinner, enten drepte dem eller holdt dem fanget som de ønsket». Senere er det skrevet at «[Våre ledere] beordret også at alle sarasenere som var døde skulle kastes på utsiden på grunn av stanken, siden hele byen var fylt av likene deres. Dermed dro de levende sarasenerne de døde foran utgangen til portene og la dem i hauger, som om de var hus. Ingen så eller hørte aldri om en slik slakt av hedningefolk, det ble dannet begravelsesbål av dem som pyramider, og ingen vet deres antall med unntak av Gud alene».
Raymond av Toulouse ble tilbudt kronen i Jerusalem, men avslo. Da Godfred av Bouillon etterpå ble tilbudt å styre, aksepterte han, men nektet å bli kronet til konge. Han sa at han ikke ville bære en «krone av gull» hvor Kristus hadde båret «en tornekrone». I stedet tok han tittelen Advocatus Sancti Sepulchri («Beskytter av den hellige grav») eller rett og slett «fyrste». I den siste handlingen i korstoget, ledet han en hær som beseiret en invaderende fatimidarmé i slaget ved Ashkelon. Godfred døde i juli 1100 og ble etterfulgt av sin bror, Balduin av Edessa, som tok tittelen konge av Jerusalem.
Korstoget i 1101 og etableringen av kongedømmet
Et nytt korstog dro av sted i 1101. Dette inkluderte Stefan av Blois og Hugh av Vermandois, som begge hadde dratt hjem før de nådde Jerusalem. Dette korstoget ble nesten fullstendig tilintetgjort i Lilleasia av seldsjukkene, men de overlevende hjalp til med å forsterke kongedømmet da de ankom Jerusalem. I de følgende årene ble det også sendt hjelp fra italienske handelsmenn, som etablerte seg i de syriske havnene, og fra religiøse og militære ordener som Tempelridderordenen og Malteserordenen, som ble opprettet under Balduin Is styre.
Etterspill
Korstogets suksess var uten sidestykke på den tiden. Den nye stabiliteten i vesten etterlot et krigeraristokrati på leting etter nye erobringer og gods, og den nye velstanden til større byer betydde også at det var penger tilgjengelig til å utruste ekspedisjoner. De italienske maritime bystatene, særlig Venezia og Genova, var interessert i å utvide handelen. Pavemakten så korstoget som en mulighet til å utøve katolsk innflytelse som en forenende styrke, med krig som et religiøst oppdrag. Dette var en ny holdning til religion. Den førte med seg at religiøs disiplin, som før kun fantes blant munker, ble overført til soldatene og det utviklet seg et nytt konsept med religiøse krigere og en ridderkarakter.
Det første korstoget lyktes i å etablere «korsfarerstatene» Edessa, Antiokia, Jerusalem og Tripoli i Palestina og Syria, i tillegg til allierte stater langs korsfarerruten som det armenske kongedømmet Kilikia.
Hjemme i Vest-Europa ble de som nådde Jerusalem behandlet som helter. Robert II av Flandern fikk kallenavnet «Hierosolymitanus» takket være sine bedrifter. Godfred av Bouillons liv ble legendarisk selv få år etter hans død. I noen tilfeller ble den politiske situasjonen hjemme sterkt påvirket av korsfarernes fravær. Mens Robert Curthose var borte, tok hans bror Henrik I over styret av England, og deres konflikt endte i slaget ved Tinchebray i 1106.
Etableringen av korsfarerstatene i øst lettet trykket på Østromerriket, som tok tilbake noe av sitt anatoliske territorium med hjelp fra korsfarerne. Riket opplevde en periode med relativ fred og velstand i det 12. århundret. Effekten på de muslimske dynastiene i øst var gradvis, men viktig. Etter at Malik Shah I døde i 1092 forhindret den politiske ustabiliteten og oppdelingen av seldsjukkenes imperium, som også førte til at Østromerriket ba paven om hjelp, et samlet forsvar mot de aggressive og ekspansjonistiske latinske statene. Samarbeidet mellom dem forble vanskelig i mange tiår, men fra Egypt til Syria til Bagdad tok mange til orde for å kaste ut korsfarerne. Dette kulminerte i gjenerobringen av Jerusalem under Saladin senere i århundret, da Ayyubide-dynastiet hadde forent de omkringliggende områdene.
Pave Urban IIs grunner for å kalle til et korstog til Det hellige land var å ta tilbake pavemaktens øverste åndelige autoritet i latinsk kristendom, mens han ekspanderte sin realpolitiske makt. Han mislyktes i å bygge bro over skillet mellom øst og vest, i stedet økte skillet da Konstantinopel ble plyndret i senere korstog.
Pilegrimer
Det som gjorde korstoget til en offisiell pilegrimsreise, var avleggelse av en ed til kirken om å fullføre reisen, hvor straffen for å mislykkes var bannlysning. Korsfarerne måtte sverge at reisen deres ikke ville være fullført før de satte sin fot i Den hellige gravs kirke i Jerusalem. Pilegrimsreiser var åpne for alle som ønsket å delta. Uønskede kandidater, som kvinner, eldre og uføre, ble frarådet å slutte seg til, men det var ingen måte å stoppe dem.
Korstogets popularitet
Det første korstoget trakk til seg først og fremst bønder, og det som startet som en mindre bønn om militær hjelp utviklet seg til en massemigrasjon av mennesker. Kallet om å dra i korstog var svært populært. To middelalderske roller, hellige krigere og pilegrimer, ble smeltet sammen til en. Som en hellig kriger i en hellig krig, ville en bære våpen og kjempe for kirken med alle dens åndelige fordeler, inkludert privilegiene avlat eller martyrdom dersom en døde i kamp.
En korsfarer ville dermed, i likhet med en pilegrim på pilegrimsreise, ha rett på gjestfrihet og personlig beskyttelse for seg selv og eiendeler fra kirken. Avlaten ble gitt dobbelt opp, både ved å være kriger for kirken og ved å reise som pilegrim. Avlat ville dermed bli gitt uansett om en levde eller døde. Men korstoget var ikke avlat i middelaldersk form, de ble kjøpt eller solgt. Korstoget var ikke en enkelt avlat, men en form for renselseshandling fordi den ble foretatt frivillig og var en form for straff en valgte selv. Denne kritiske forskjellen skilte avlaten fra den opprinnelige ideen om korstog.
Åndelige kontra materielle belønninger
Kallet til korstog kom på et tidspunkt da år med gode avlinger hadde økt befolkningen i Vest-Europa. Dette tillot større kristne arméer å sette i gang reconquista og dette korstoget. Tiltrekningen i å forsøke å starte et nytt liv i det langt mer vellykkede Østen fikk mange mennesker til å forlate sine land. Den voksende befolkningen betydde at Europa ikke var stedet for de store mulighetene lenger, og det var fristende for utallige deltagere å forsøke å skaffe seg noe, enten det var åndelig, politisk eller økonomisk.
Eldre forskning i dette emnet går ut fra at hoveddelen av deltagerne sannsynligvis var yngre sønner av adelsmenn, som var uten landeiendom og under innflytelse av praksisen med primogenitur, samt fattige riddere som lette etter et nytt liv i det velstående Østen. Mange hadde kjempet for å drive ut de muslimske arméene i det sørlige Spania, eller hadde slektninger som hadde gjort dette. Ryktene om skatter som ble oppdaget der kan ha vært motiverende for noen, for dersom det fantes slike skatter i Spania, måtte det være enda mer i Jerusalem. De fleste fant ikke slike skatter, for det meste var det ubetydelige relikvier som ble oppdaget. Mens dette kan stemme for noen, kan det ikke ha vært den eneste motivasjonen for så mange.
Dagens forskning antyder at selv om Urban lovte korsfarere åndelige i tillegg til materielle fordeler, var det primære målet for de fleste korsfarere åndelig fremfor materielt. I tillegg viser nyere forskning av Jonathan Riley-Smith at korstoget var et svært dyrt foretak. Det var kun riddere som var nokså velstående som hadde råd til å delta, riddere som Hugh I av Vermandois og Robert Curthose, som var slektninger av de franske og engelske kongefamiliene, og Raimond IV av Toulouse som hersket over mye av det sørlige Frankrike. Selv da måtte disse velstående ridderne selge mye av sitt land til slektninger eller til kirken, før de fikk råd til å delta. Deres slektninger måtte også ofte sette seg i stor gjeld for å skaffe penger til korstoget. Riley-Smith sier at «der er egentlig ingen bevis som støtter påstanden om at korstoget var en mulighet for sønner til overs å forsvinne, slik at de skulle kunne gjøre det lettere for familiens byrder».
Et eksempel på åndelig fremfor materiell motivasjon er Godfred av Bouillon og hans bror Balduin. De gjorde slutt på tidligere krangler med kirken ved å overrekke sine land til lokale geistlige. Kontrakter som gjennomførte disse transaksjonene ble skrevet av geistlige, ikke ridderne selv, og ser ut til å idealisere ridderne som fromme menn som kun søkte å gjennomføre pilegrimsløftet.
Videre kunne fattige riddere (minores, i motsetning til større riddere, principes) bare reise i korstog dersom de forventet å overleve på almisser som ble gitt, eller dersom de kunne gå i tjeneste hos en rikere ridder, slik tilfellet var med Tancred. Han gikk med på å tjene sin onkel Bohemond. Senere korstog ville bli organisert av velstående konger og keisere eller av spesielle korstogsskatter.
Norske korstog
En større ekspedisjon til Jerusalem ble organisert og ledet av den norske kongen Sigurd Jorsalfare i 1108, i motsetning til andre korstog valgte nordmennene å seile hele veien. Styrken var relativt betydelig, på 6 000 mann, og under ferden til Det hellige land utkjempet den flere slag mot muslimske styrker i det som i dag er Portugal og Spania. De 100 som kom tilbake returnerte over land, gjennom Øst-Europa, etter å ha besøkt Alexios I i Konstantinopel.
I kunst og litteratur
Korstogets suksess inspirerte den litterære fantasien til diktere i Frankrike. I det 12. århundret begynte disse å komponere forskjellige chansons de geste som feiret bedriftene til Godfred av Boullon og de andre korsfarerne. Noen av disse, som den kjente Chanson d'Antioche, er delvis historiske, mens andre er fullstendig innbilte og beskriver slag med drager eller forbinder Godfreds forfedre med legenden om svaneridderen. Til sammen er chansons kjent som korstogssyklusen.
Det første korstoget var også inspirasjon for kunstnere i senere århundrer. Torquato Tasso skrev i 1580 Det befridde Jerusalem, et hovedsakelig oppdiktet episk dikt om erobringen av Jersusalem. Georg Friedrich Händel komponerte musikk basert på Tassos dikt i sin opera Rinaldo. Dikteren Tomasso Grossi skrev også et episk dikt som var grunnlaget for Giuseppe Verdis opera I Lombardi alla prima crociata.
Gustave Doré laget et antall graveringer basert på episoder fra det første korstoget.
Ifølge steinmonumenter fra Ming- og Qing-dynastiene, har det eksistert et jødisk samfunn i Kina siden Han-dynastiet, men flertallet av forskere mener det stammer fra det tidligere Song-dynastiet (rundt et århundre før det første korstoget). En legende som er vanlig blant dagens etterkommere av Kaifeng-jødene, hevder at de nådde Kina etter at de evakuerte Bodrum fra de invaderende korsfarerne. En seksjon av legenden sier at «jødene ble handelsmenn i regionen, men nye problemer dukket opp i 1090-årene. Livet ble vanskelig og farlig. De første dårlige nyhetene ble forkynt gjennom et ord de aldri hadde hørt før: Korstog, den såkalte hellige krig... Jøder ble advart «konverter til kristendom eller dø!»».
Endurance (krater)
Endurance-krateret er et nedlagskrater som Mars-roveren Opportunity besøkte på Mars i 2004. Krateret er lokalisert på Meridiani Planum.
Navnet
Vitenskapfolkene ga krateret navnet sitt etter skipet Endurance som seilte til Antarktis i en ekspedisjon organisert av Ernest Shackleton.
Oppdagelser i krateret
Mars-roveren kjørte ned i det indre av krateret på Sol 134 (15. juni 2004) og forlot krateret igjen på Sol 315 (14. desember). I løpet av denne tiden passerte roveren flere hindringer, bratte bakker og bakglatte hjul som følge av å kjøre på løs sand. Etter å ha ankommet krateret, utførte roveren en undersøkelse av det, for å planlegge hvordan en skulle studere geologien der. Et sted med navnet Karatepe ble valgt for å kjøre ned i krateret og undersøke lagdelingen av steinen der.
Opportunity kjørte så lenger ned i krateret for å undersøke sand-dynene der. Det ble bestemt å ikke kjøre opp i dynene, av redsel for å sette seg fast permanent. I stedet gjorde Opportunity noe arbeid på noen steiner som omringet sanddynene, før en kjørte tilbake til kanten av krateret. På veien undersøkte roveren en stein med navnet Wopmay som sørget for uomtvistelige bevis for at steiene nær bunnen av krateret var påvirket av vann før og etter krateret ble formet av et nedslag der. Roveren kjørte så videre mot Burns Cliff. Burns Cliff, oppkalt etter forskeren Roger Burns fra MIT, ble studert nærmere av Opportunity. Glatte flater hindret roveren i å komme nær nok til å bruke robot-armen sin, men høyresolusjons-bilder ble tatt med Pancam. Det viste sedimentlag som kunne indikere væske-depositt. Lagene i Burns Cliff ville senere bli gjenfunnet på sørsiden av krateret, noe som viste at det var en geologisk formasjon.
Burns Cliff var den siste stoppen inne i Endurance. Roveren hadde noen problemer med å komme seg ut på grunn av glatte flater, men klarte det. Etter å ha kommet opp av krateret kjørte den videre mot varmeskjoldet sitt.
Våt historie
Opportunity tilbragte nesten et halvt år med utforsking av Endurance-krateret. I løpet av denne tiden, sørget dataene som ble samlet inn av mars-roveren for en stor økning av kunnskapen om vann-forekomster på Meridiani Planum, i tillegg til bekreftelsen av at der hadde vært flytende vann der tidligere. Endurance-krateret ga vitenskapsfolkene også en samling av stein av denne delen av Mars som viste at flytende vann ikke bare hadde vært tilstede på Mars-overflaten en gang, men var en del av en periodisk syklus på planeten, og var ikke permanent til stede, men flommet over landskapet for deretter å tørke ut igjen. Tolkningen av dataene fra materialer slik som sulfater i Endurance sine utspring, fikk vitenskapsfolkene til å tro at denne grunne sjøen var trolig mere syrlig i natur, men kunne ikke utelukke at liv hadde vært tilstede.
Embates
Embates er en slekt av biller som hører til familien snutebiller (Curculionidae). Disse billene er oftest blankt svarte og mange lever på planter i korsblomstfamilien (Brassicaceae), som omfatter blant andre kål og raps. Noen av artene kan derfor opptre som skadedyr.
Utseende
Små til middelsstore, kraftige snutebiller. Beina er forholdsvis lange og kraftige, kroppen høyt hvelvet, snuten gjerne nokså lang. Dekkvingene kan ha en skarp pigg på bakkanten, kan også ha en pigg på "skuldrene". Noen av artene er ganske fargerike.
Levevis
Glanssnutebillene lever på planter, spesielt på arter i korsblomstfamilien (Brassicaceae), men også på en rekke andre planter, blant annet solsikke og reseda. Noen arter opptrer av og til som skadedyr. På den andre siden er noen arter i denne gruppen ganske sjeldne og kanskje truede.
Den aller siste Ra-ta-ta-ta-ta-ta-ta-ta
Den aller siste Ra-ta-ta-ta-ta er et musikkalbum utgitt av Dizzie Tunes i 1973. Albumet inneholder låter fra den siste sesongen av Ra-ta-ta-ta-ta.
San Carlo
San Carlo har flere betydninger:
Oxycanus herdus
Oxycanus herdus er en sommerfugl i familien Hepialidae. Den lever i New South Wales.
Longwy
Longwy er en by og kommune i departementet Meurthe-et-Moselle i Lorraine i regionen Grand Est nordøst i Frankrike. Næringslivet består av produksjon og eksport av jern og stål.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Longwy
Forskningsgrad
Forskningsgrad er en type akademisk grad som tildeles på grunnlag av forskning av et visst omfang som normalt anses å utgjøre flere års arbeid. Slike grader utgjør den øverste typen akademiske grader, og skiller seg fra grader som tildeles etter eksamen. For å tildeles en forskningsgrad skriver man en avhandling som tilfører ny vitenskapelig kunnskap. Doktorgrad, lisensiatgrad og magistergrad er i norsk sammenheng eksempler på forskningsgrader; i dag anses en norsk doktorgrad (ph.d.) å tilsvare 2,5 års forskning, mens eldre doktorgrader og lisensiatgraden ikke hadde noen formell tidsnormering. Magistergraden hadde opprinnelig heller ikke noen formell tidsnormering, men ble etterhvert normert til 3 års forskning. Internasjonalt finner man en lang rekke ulike grader som er forskningsgrader. Det er et typisk kjennetegn på forskningsgrader at det ikke gis karakterer, men bare godkjent eller ikke godkjent.
N5 (Irland)
N5 er en av de nasjonale hovedveiene i Irland, mellom Dublin og Westport.
Forskningsgrad
Tidligere norske hovedfag innebar at man skrev en hovedoppgave, og i enkelte fag utviklet det seg en tradisjon for forholdsvis høyt faglig nivå, slik at norske hovedfag i en del tilfeller kan anses å ligge et sted mellom en høyere grads eksamen og en forskningsgrad. Enkelte hovedoppgaver kunne holde et nivå på høyde med avhandlinger levert for forskningsgrader. De generelle kravene til vitenskapelig nivå på hovedoppgaver var imidlertid ikke sammenlignbare med kravene til forskningsgrader som doktorgrad, lisensiatgrad og magistergrad. En viktig forskjell er at det ble gitt karakterer ved hovedfag og at en dårlig hovedoppgave dermed kunne godkjennes med en dårlig karakter, mens avhandlinger innlevert for forskningsgrader som doktorgrad, lisensiatgrad eller magistergrad bare kunne godkjennes hvis de holdt et høyt vitenskapelig nivå (per definisjon laudabelt).
Masteroppgaver, som vanligvis er normert til mellom noen få måneders og et års arbeid, anses sjelden som vitenskapelig litteratur, og mastergrader er derfor heller ikke forskningsgrader.
N5 (Irland)
Ved Castlebar tar N26 til Ballina av fra N5 like utenfor Swinford. Veien er 132 kilometer lang.
Balin
I J.R.R. Tolkiens fiktive univers Midgard var Balin en dverg av Durins folk. Han var sønn av Fundin, og eldre bror av Dwalin. Balin var født i 2763 i det tredje tideverv. Balin var en av de dvergene som reiste med Thorin Eikenskjold, Bilbo Lommelun og Gandalv i Hobbiten, som drar ut for å drepe dragen Smaug og gjeninnta kongeriket under fjellet altså Erebor.
Han var den andre dvergen som ankom huset til Bilbo i Hobbiten, og det var Dvalin som kom først. Balin hadde rød hette og kappe og spilte violin, som sin bror. Blant dvergene i Thorins følge var Balin den nest eldste (etter Thorin), og derfor var det han som snakket for følget blant annet hos alvekongen Thranduil i Myrkskog.
Balin er beskrevet som følgets alltid på vakt-mann. Det er han som ser Bilbo komme løpende ved den Grønne drake, og det er han som ser bålet til Trollene, og det er han som først oppdager alvene i Myrkskog. Men han så ikke Bilbo, som er usynlig p.g.a. ringen, da han var utkikkspost for følget etter at de unnslapp fra orkene i Tåkefjellene. Etter denne hendelsen begynner Balin å få respekt for Bilbos evner. Han er den eneste dvergen som følger Bilbo et stykke på veien inn i gangen mot Smaug. Og av alle dvergene er han den eneste man vet om har besøkt Bilbo i Lommekroken etter eventyret.
I 2989 T.T. dro Balin fra Erebor og gikk inn i Moria sammen med Flói, Óin, Ori, Frár, Lóni, og Náli. Han ble drept av en av orkenes bueskyttere i Dimrenndalen i 2994 i T.T..
I Ringenes herre, Ringens brorskap, oppdager brorskapet Balins grav i Mazarbuls kammer.
Balins familietre
kong Náin II |             -              |           |        kong Dáin I     Borin |                       Frain |                   ---                 |                  |               Gróin             Fundin |                 |                 |                  |               -        |           |            |             |        |           |            |             |       Óin        Glóin        Balin         Dwalin |                   |                Gimli Alvevenn
pt:Anexo:Lista de anões da Terra Média
Den eldre Edda
Den eldre Edda, også kalt Den poetiske Edda, Sæmunds Edda, eddadikt, bare Edda og annet, er en samling dikt som handler om norrøne guder og helter og er bevart i islandske pergamenthåndskrifter fra 1200- og 1300-tallet. Hvem som har skapt diktene vet man ikke, men de antas å være overleveringer fra en muntlig fortellertradisjon som eksisterte i hundrevis av år.
Betegnelsen Edda var opprinnelig navn på Snorre Sturlasons lærebok i skaldskap fra omkring 1220. Etter at et manuskript med eldre norrøne gudedikt ble oppdaget i 1643, ble det nyfunne bokverket kalt Den eldre Edda for å skille det fra Snorres verk, som ble hetende Den yngre Edda. Hva selve ordet edda betyr, vet man ikke, men det antas enten å ha sammenheng med ordet oldemor, altså «historier fra oldemors tid», være en avledning av óðr («diktning») eller en form av det latinsk edo («jeg gir ut, framstiller»).
Håndskriftene
I 1643 oppdaget håndskriftsamleren Brynjólfur Sveinsson på Island et gammelt pergament som inneholdt dikt om guder og sagnhelter, stoff som Snorres Edda var bygd på. Det nyoppdagede pergamentet fikk betegnelsen Edda Saemundar (eller Sæmundar Edda), det vil si «diktsamling av Sæmund Frode» fordi man feilaktig trodde teksten stammet fra ham. Bokverket fikk seinere navnet Den eldre Edda, mens Snorres versjon ble hetende Den yngre Edda. Fordi det gamle pergamentet ble innlemmet i Det kongelige biblioteks håndskriftsamling, kalles det også ofte Codex Regius («Den kongelige bok») av Den eldre Edda. Kort tid etter fant Sveinsson et annet håndskrift som også inneholdt eddadikt. Dette fant senere veien til den store islandske håndskriftsamleren Árni Magnússon sine samlinger, og har katalognummeret AM 748 I 4to. I tillegg finnes en versjon av Voluspå i Hauksbok, og andre enkeltdikt finnes i ulike håndskrifter. Enkeltstrofer finnes blant annet i Volsungesagaen og altså i Snorres Edda. Dessuten ble det nydiktet eddadikt utover på 1200-tallet som deler av fornaldersagaer. Når og hvor eddadiktene første gang ble nedskrevet, vet man ikke. Codex Regius er trolig nedskrevet omkring 1270; AM 748 på omtrent samme tid. Begge antas å være avskrifter av eldre nedtegnelser, som ikke lenger eksisterer. Sannsynligvis ble de skrevet tidlig på 1200-tallet, kanskje på Island, kanskje i Norge. Nokså sikkert er det at flere av diktene var kjent i muntlig form i Norge før tusenårsskiftet, og at de ble med over til Island da utvandringen dit fant sted. Fra utgravninger på bryggen i Bergen har man funnet en del runeinnskrifter fra 1100-tallet som inneholder strofer fra eddadiktene.
Datering
Ingen vet hvor lenge eddadiktene kan ha levd i muntlig tradisjon før de er blitt skrevet ned, og heller ikke når de er blitt skrevet ned første gang. Et vesentlig poeng er at muntlig tradisjon ikke eksisterer i en endelig og ferdig versjon, men at hver ny gjenfortelling er en nyskaping av teksten. I middelalderens skrifttradisjon kan det samme til en viss grad sies å gjelde også for skrevne tekster, idet hver nedskriver kan ha følt seg fri til å gjøre endringer i forhold til forelegget etter eget ønske.