cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Qing-dynastiet
Mandsjuinvasjonen
Mandsjuene i nord hadde lenge vokst i styrke og hadde holdt et interessert øye med de opprørene som utløste skjelvinger i det store Ming-riket. De grep sjansen da urolighetene var særlig store og sendte sin invasjonshær. Til å begynne med ble de holdt stangen ved Den store mur, men ble snart sluppet gjennom porten i Shanhai-passet av ming-generalen Wu Sangui som var kommet til at et forbund med mansjuene var det eneste håpet for å nedkjempe Li Zichengs bondeopprørere som da truet selve hovedstaden Beijing. Li klarte å vinne makten i Beijing, og den siste Ming-keiseren begikk selvmord ved å henge seg i et tre over Den forbudte by. Mandsjuene og deres nye allierte general Wu var snart fremme i Beijing, og klarte raskt å tilføre bondehæren et avgjørende nederlag, og den 6. juni 1644 marsjerte de inn i Ming-hovedstaden og gjorde den til residensby for sin egen hersker. De gav sitt eget styre navnet Qing. To mansjuprinser og general Wu Sangui forfulgte opprørslederen Li Zicheng til Hunan, der han ble slått ihjel av bøndene i oktober 1645.
I lister over kinesiske keisere forekommer tidvis Li Zicheng som den første keiser i Qing-dynastiet. Men dette er en feilaktighet på grunn av tre viktige forhold: For det første var han slett ingen mandsju, men en kinesisk opprører fra Shaanxi. For det annet var hans effektive regjeringstid bare på omkring én måned (april-mai 1644). For det tredje kalte han selv sitt «dynasti» for Shun-dynastiet da han gjorde seg selv til keiser Chuǎng Wáng.
Maktkonsolideringens første år
Etter erobringen av Beijing gikk det ganske radig for Qing-styrkene å erobre mesteparten av det tradisjonelle kinesiske kulturområdet. De fleste steder var motstanden svak. Bare to fylker, (Jinshan i Zhejiang, og Ganzhou i Jiangxi), og enkelte byer, motsatte seg sine nye overherrer. Blant de byene var Jiangyin i regionen Jiangnan ved Yangtzeflodens nedre løp. Den gjorde i 1645 nærmest selvmorderisk motstand mot sine beleirere; kampene var blodige med meget stort mannefall, og byen ble fullstendig ødelagt.
Lenger sør tetnet motstanden til. Men i løpet av rundt 40 år hadde Qing-herskerne nedkjempet alle styrker lojale til Ming-riket i sine siste motstandslommer i det sørlige Kina. Den siste Ming-pretendenten, prins Gui, tok tilflukt i Burma, men ble utlevert til en ekspedisjonsstyrke ledet av Wu Sangui og ført tilbake til provinsen Yunnan. Der ble han henrettet tidlig 1662.
Regjeringstiden til den første av de egentlige Qing-keiserne, Fulin (Shunzhi, 1643–1661, den niende av Abahais sønner) ble i virkeligheten dirigert av de to prinseregentene Dorgon og Dsirgalang. Allerede i 1645 innførte de den berømte «kø-ordren» som tvang hankineserne til å gå over til mandsjuenes hårfrisyre og klesdrakt som tegn på at de underkastet seg de nye styresmaktene. For mennene innebar det den «grisehalen» («køen») som ble til ved at hele fremre del av hodet ble glattbarbert, og håret på bakhodet samlet i en eneste lang hale. Ordren stred mot kinesisk skikk og konfusiansk etikk, som var at håret ikke skulle klippes. Men kineserne hadde intet reelt valg; enten ble håret eller hodet skåret av.
Dessuten forbød man (likesom i Yuan-tiden) ekteskap mellom kinesere og mandsjuer. Beijing ble delt i to soner: En by for mandsjuene i nord, og en for kineserne i sør. Innreise i Mandsjuria ble forbudt for hankinesere.
Imidlertid ble forbudet mot blandingsekteskap ikke respektert; særlig mandsju-eliten misaktet den. Til og med Qing-keiserne kunne velge seg hankinesere som bihustruer. Keiser Kangxi var født i et slikt blandingsekteskap. Og todelingen av Beijing var ikke særlig vanntett. Omkring 1700 var nordbyen over 70 % han-kinesisk.
Allerede etter Dorgons død i 1651 fikk kinesiske lærde og embedsmenn større innflytelse på keiseren. Det gav seg mange utslag. Et særlig påtagelig tegn var at hele tjenerskapet i keiserpalasset ble kinesisk, at det han-kinesiske språket ble offisielt hoffspråk, og at det mandsjuiske språket ble fortrengt.
Etter få år forfalt keiser Fulin til et slags religiøst fantasteri, og han døde av kopper i en alder av 23 år.
Velstand og fremgang til 1799
Selv om mandsjuene konsentrerte makten på sine hender og la seg ut med den hankinesiske befolkningen, var de tidlige Qing-keisernes styre fra 1663 til 1796 preget av stor velstand. I denne tiden fikk Kina tre av sine dyktigste keisere noensinne: Kangxi (regjerte fra 1662 til 1722), Yongzheng (1722–1735) og Qianlong (1735–1796/99).
Qing-keiserne utvidet det kinesiske maktområdet til et omfang det ikke hadde hatt siden Han-dynastiets dager. Både Mongolia og Tibet kom inn under keisernes dominans. Bøndene nøt godt av mildere skattlegging og forbedrede tiltak for flomkontroll.
Keiser Kangxi (1662–1722)
Kangxi-keiseren ble satt på tronen da han bare var syv år gammel. De første årene var han rettledet i sin gjerning av sin bestemor, enkekeiserinnen Xiaozhuang og et rådgiverkollegium. Å regjere over Kina var ingen liten oppgave for mansjuene. Landets utstrekning tilsa at det bare var mulig å opprette garnisoner av mansjustyrker i visse nøkkelbyer. Utover det måtte man sette sin lit til ming-tropper som hadde overgitt seg.
Tre tidligere Ming-generaler ble som takk for deres bidrag til Qing-styret adlet til føydalfyrster og gjort til guvernører over store områder i Sør-Kina. Den fremste av dem var Wu Sangui, som fikk provinsene Yunnan og Guizhou. Generalene Shang Kexi og Geng Zhongming fikk henholdsvis Guangdong og Fujian.
Etter noen år ble disse føydalherrene og deres områder mer og mer autonome. Da Shang Kexi i 1673 ville trekke seg tilbake til sin hjemby i Liaodong-provinsen søkte han om dette til keiseren, og nominerte sin egen sønn til etterfølger. Keiseren innvilget hans embedsfratreden, men nektet å la føydalherskapet bli arvelig. Som reaksjon søkte også de to andre generalene om avskjed for å sette Kangxi på en styrkeprøve; de regnet med at han ikke ville trosse dem. Men keiseren hadde is i magen, innvilget til deres overraskelse deres fratreden, og forordnet at de tre føydalområdene ble tilbakeført til direkte keiserlig styre.
Stilt overfor dette valgte Wu Sangui å gjøre opprør. Han fikk med seg Geng Zhongming og Shang Kexis sønn Shang Zhixin. Opprøret varte i åtte år. Da det var på sitt sterkeste hadde opprørerne kontroll over områdene helt opp til Chang Jiang-floden. Men til slutt klarte Qing-styret å knuse opprøret og ta kontroll med hele det sørlige Kina. Opprøret er gått inn i kinesisk historie med betegnelsen de tre føydalherrenes opprør.
Kangxi tok også imot mange katolske misjonærer fra jesuittordenen som strømmet inn i Kina i håp om massekonversjoner. Kangxi lot dem bo og virke i selve hovedstaden Beijing. Keiseren lot seg selv undervise av jesuittene. De underviste ham ikke bare om militærstrategi, men også i astronomi, matematikk og anatomi.
I 1670 promulgerte han Det hellige edikt med seksten moralske maksimer og forordnet dem lest opp to ganger i måneden.
Truslene mot Qing-dynastiet kom ikke bare innenfra, fra egenrådige føydalherrer. Keiser Kangxi ledet militærekspedisjoner mot Tibet, dzungarene, og senere mot Russland. Problemet med Russland var at kosakkene hadde satt seg fast i området langs elven Amur og begynt å innkreve en pelstributt fra stammefolkene der. Kangxi gikk til angrep og ødela byen Albazin. Dermed ble russerne nødsaget til å akseptere Stanovoj-ryggen og elven Argun som grense i freden i Nertsjinsk i 1689 – etter jesuittenes formidling mellom partene.
Kangxi giftet bort sin datter til Khan Gordhun for å avverge invasjon. Gordhuns militære fremstøt mot Qing-riket slo feil, og keiserriket kom styrket ut av det hele. Taiwan ble erobret i 1683 fra Zheng Jings sønn, Zheng Ke-Shuang; den førstnevnte (hans bestefar Koxinga) hadde i sin tid erobret øya fra nederlenderne. Mot slutten av 1600-tallet var på sitt mektigste siden tidlig Yuan-dynasti.
Keiser Yongzheng (1723–1735)
Yongzheng- og Qianlong-keiserne styrte Qing-riket da det var på det mektigste og største.
Etter Kangxis død vinteren 1722 overtok hans fjerde sønn, Yinzhen, som keiser med keisernavnet Yongzheng. Kort etter hans død ble jesuittene utvist til Macao, med unntak av dem som var tilknyttet hoffet i Beijing.
Yongzheng-keiseren var en omstridt skikkelse fordi det gikk rykter om at han hadde kommet på tronen på urettmessig vis.
Yongzheng hadde stor tillit til hankinesiske embedsmenn, og forfremmet mange av sine favoritter til viktige stillinger. Nian Gengyao ble gjort til leder av et felttog i Qinghai. Men hans arrogante fremferd førte til hans fall i 1726. Yongzhengs styre konsoliderte keisermakten på et hittil enestående høyt nivå, nye områder ble inkorporert i Qing-rikets nordvestlige deler. Det ble tatt harde tak mot korrupsjon, og Yongzheng-keiseren opprettet et hovedbefalingssenter som skulle bli et de facto regjeringskabinett. Denne institusjonen skulle bestå i hele resten av Qing-dynastiets tid.
Keiser Qianlong (1735–1796/99)
Yongzheng døde i 1735. Han ble etterfulgt av sin 24 år gamle sønn Hongli som ble kjent under keisernavnet Qianlong. Qianlong var en dyktig general som personlig ledet militærekspedisjoner nær Xinjiang og Mongolia. Opptøyer og opprør i Sichuan og deler av Sør-Kina ble varig og vellykket tatt hånd om.
Hoffkulturen nådde et høydepunkt under Qianlong-keiseren. De ypperste kunstnere og håndverkere ble engasjert i Den forbudte by, og blant dem var det europeiske jesuitter hvis kunstneriske ferdigheter lenge hadde vært høyt skattet av keiserne. En nøkkelfigur for utformingen av den nye hoffestetikk var den italienske jesuittpater Giuseppe Castiglione (1688–1766) som bodde i Kina fra 1716 til sin død (kinesisk navn: Lang Shining).
Europeiske handelsmenn kom også med ny styrke i Qianglong-keiserens tid. De første europeiske skipene som kom til Kina i moderne tid hadde vært portugisiske, i 1516, og i 1557 hadde de fått fotfeste i Macao. Deretter var det kommet briter, nederlenderne og spanjoler. Også etter at Qing-dynastiet kom til makten, hadde de alle presset på for å få utvidet sitt innpass i Kina. Fremstøtene ble til å begynne med ignorert eller avvist av Qing-styret. Men i 1760 ble havnen i Kanton (Guangzhou) åpnet for utenlandshandel. Det ble tillatt på kinesiske betingelser og deres system organiserte den under et monopolistisk laug kalt cohong. Cohonglauget kontrollerte ikke bare all denne handelen, men formidlet og forhandlet samtlige fremstøt for å få etablert nye handelsavtaler. Slik ble de utenlandske handelsmenn holdt på armlengdes avstand fra Beijing. Til å begynne med var handelen klart i kinesisk favør. Europeerne etterspurte kinesiske varer langt mer enn kineserne var interessert i hva europeerne hadde å tilby. Men europeerne som hadde etablert seg i disse fjerne farvannene var ikke interessert i noe nasjonalt underskudd på sine nasjoners handelsbalanser. Dermed var de opptatt av å finne metoder for å balansere sine bøker. Svaret ble opium.
Etter rundt 40 års ledelse under keiser Qianlong forfalt Qing-regjeringen til ødeleggende korrupsjon. Embedsmannen Heshen var kanskje den mest korrupte av alle i hele Qing-tiden. Qianglongs sønn keiser Jiaqing (regj. 1796–1820) tvang ham til slutt til å begå selvmord.
Kangxi, Yongzheng og Qianlong-keisernes Kina akterutseilt av Europa
Et problem med de tre keisernes store dyktighet (Kangxi, Yongzheng og Qianlong) var at makten ble ytterligere sentralisert i deres hender, og dette var et tveegget sverd straks det kom mindre dyktige keisere på tronen. Som mongolene før dem ble mansjuherskene mer og kinesiske av kultur. De tok Ming-dynastiets regjeringsmetoder til forbilder. Det innebar også at Ming-tidens isolasjonisme og intellektuelle konservatisme ble videreført. Kina forble dermed et innadvendt rike, som i liten grad fikk med seg Europas store teknologiske og vitenskapelige gjennombrudd.
Opiumhandelen og den første opiumskrig
I 1773 begynte britene å selge opium til kineserne. De britiske oppkjøpene av te, silke og porselen lot seg overhodet ikke oppveie av de små mengdene av britiske tøyer og av krydder som de fikk solgt i Kina. Men det britiske grepet med å skape balanse i samhandelen ble ikke satt pris på av Qing-myndighetene. Opiumsavhengigheten gikk dramatisk opp, og keiseren nedla forbud mot opiumshandelen i et skarpt edikt i 1800. Men utlendingene, kinesiske kjøpmenn og korrupte embedsmenn ignorerte forbudet.
Etter langvarig keiserlig nøling og rådvillhet ble Lin Zexiu, en embedsmann med stor personlig integritet, sendt til Guangzhou i mars 1839 for å få stanset den ulovlige opiumshandelen én gang for alle. Han handlet raskt og resolutt, og innkrevde over 20 000 kasser med opium som britene hadde på lager i byen. Britene likte ikke å gi slipp på dette, og etter noen andre episoder fikk de mer stridbare elementer i den britiske regjering de argumenter de trengte for å sette i gang en militær straffeaksjon mot Kina.
I 1840 ble en britisk flåtestyrke samlet i Macao, og den seilte så opp til Beihes munning, ikke så langt fra Beijing. Den første opiumskrig var et faktum. For kineserne gikk det slett ikke så godt. Qing-hoffet klarte til å begynne med å holde den første britiske styrken stangen ved å inngå en traktat. Men ingen av partene holdt seg til avtalens bestemmelser, og de frusterte britene gikk da til angrep på kinesiske stillinger rundt Guangzhou. Kineserne måtte snart gi opp. I fredstraktaten som nå ble inngått måtte de avstå Hongkongøya til den britiske kronen, betale seks millioner yuan i krigserstatninger, og dessuten oppheve alle handelsrestriksjonene.
Den rasende Qing-keiseren nektet å anerkjenne traktaten som var inngått, og i 1841 dro igjen en britisk flåtestyrke opp langs kysten og erobret Fujian og det østlige Zhejiang. Kineserne overvurderte katastrofalt sin egen militære slagkraft på land: Etter at britene hadde steget i land i Ningbo gikk den keiserlige hæren til angrep med underlegen utrustning og ledet av inkompetente ledere i et regnskyll – angrepstidspunktet var blitt fastlagt på grunnlag av orakler og omen. De ble slått sønder og sammen av britene, som deretter holdt seg i ro over vinteren mens de fikk forsterkninger.
Våren 1842 seilte de opp Jangtsekiang og gjorde kort prosess med alle som forsøkte å stanse dem. Da de britiske skipene rettet sine kanoner mot Nanjing måtte kineserne bare gi seg, og undertegnet den ydmykende Nanjingtraktaten. Den åpnet for britisk opiumhandel i havnebyene Xiamen (Amoy), Shanghai, Ningbo, Fuzhou og Guangzhou, avskaffet monopolene utøvd av de kinesiske kjøpmannslaugene (kalt hong) i disse byene, reduserte importtollen på britiske varer til et svært lavt nivå, og gav britiske borgere full reisefrihet i Kina.
Taipingopprøret
Få år senere brøt det svært blodige Taipingopprøret (1851–1864) ut. Det ble en av verdenshistoriens blodigste konflikter. I denne konflikten mistet muligens så mange som 30 millioner mennesket livet. Oppstanden har sitt navn etter Taiping Tianguo (Den fullkomne freds himmelske kongerike), grunnlagt av opprørerne. Opprørslederen var Hong Xiuquan, en mystiker som var gått over til kristendommen. Han ble aldri døpt, og prekte en lære han hadde utviklet selv.
Myndighetene begynte å forfølge Hongs tilhengere. Dette var gnisten som utløste opprøret. Først begynte tilhengerne med geriljakrigføring, etterhvert utviklet det seg til regulær krig. Opprøret tok til i provinsen Guangxi. I august 1851 proklamerte Hong opprettelsen av Den fullkomne freds himmelske kongerike og seg selv som dets himmelske konge. Opprøret bredte seg nordover med stor hastighet. På veien økte hæren til 200 000 mann, og i 1852 erobret den Wuchang. Nanjing ble erobret i mars 1853; 30 000 keiserlige soldater falt, og tusener av sivilister døde også. Byen ble bevegelsens hovedstad og gitt det nye navnet Tiānjīng (den himmelske hovedstad). I 1856 var taipingernes styrker på drøyt én million menn og kvinner, nesten like mange kvinner som menn. Hovedstrategien var å erobre de viktigste byene, konsolidere seg der og så marsjere ut på landbygda å møte de keiserlige styrkene der. Under det tredje slaget om Nanjing (1864) ble over 100 000 drept på tre dager.
På sitt høydepunkt omfattet Den fullkomne freds himmelske kongerike meget av det sørlige og sentrale Kina, inkludert Nanjing. I nord nådde det opp til Tianjing. Men det kontrollerte ingen større havn og kunne derfor ikke håpe på militær hjelp fra utlandet. Erobringen av Nanjing markerer opprørets høydepunkt. Under marsjen mot Beijing støtte de på sterke keiserlige styrker og ble tvunget til retrett.
Det gikk nedover fra 1853, da Hong trakk seg tilbake fra aktivt lederskap. Han tapte mer og mer besittelsen av sunn dømmekraft, og hengav seg stadig til meditasjon og – hevdes det – til mer sanselige impulser. At bevegelsen ikke klarte å få med seg middelklassen eller få de europeiske maktene til å yte støtte, bidro også til at den tapte fremdriften.
Etter at fremmarsjen mot Beijing slo feil, gikk det meste av den senere ekspansjonen mot vest. Det meste av kampene gjaldt kontrollen over Yangtzedalen. Fra 1860 raknet Taiping-kongedømmet raskere. Tidlig i 1864 kontrollerte keiserdømmet det meste. Hong erklærte at Gud ville forsvare Tianjing, men da keiserhæren nærmet seg i juni tok han gift. Hans lik ble funnet i en rennesten. Fire måneder før det endelige nederlaget hadde Hong Xiuquan overlatt tronen til sin eldste sønn, Hong Tianguifu. Men Hong Tianguifu gjorde intet for å styrke kongedømmet, og det falt raskt fra hverandre da Nanjing falt etter blodige kamper fra gate til gate. De fleste Taiping-fyrstene ble henrettet av Qing-myndighetene i Jingling ved Nanjing.
Andre kriger og opprør
I samme epoke var det også en rekke andre opprør: Nianopprøret (1853–1868), og en rekke muslimske opprør sørvest (1855–1873) og nordvest i Kina (1862–1877). Samtidig måtte Kina kjempe mot vestlige makter i den annen opiumskrig (1856–1860).
Nianopprøret hadde sin bakgrunn i røverbander (kinesisk: nien = bande) i områdene mellom elvene Chang Jiang og Huai He. Fattigdom og byrdefulle skatter var en bakenforliggende årsak, og det er forskere som mener at den kinesiske forkjærligheten for guttebarn, som førte til spedbarnsdrap av piker, hadde skapt et mannsoverskudd som skapte sosiale forhold som sammen med fattigdommen fremmet fremveksten av bandevesenet. De «overskytende» på ekteskapsmarkedet var gjerne de mest tilpasningsudyktige av lavstatusmennene. Opprøret var for det meste avgrenset til Henan og Anhui, og tildels Shandong. Fordi Taipingopprøret utgjorde en større fare, satte ikke Qing-dynastiet inn nok styrker til å hamle opp med Nianopprørerne. Det var først i 1868 at opprørerne måtte gi opp.
Nedgangstider
I årene etter opiumskrigene og Taipingopprøret trengte de fremmede makter enda dypere inn i Kina. Qing-styret ble mer og mer svekket, og bøndenes levekår ble verre og verre. I 1861, da Qing-Kina trengte en handlekraftig keiser mer enn noensinne, besteg den seks år gamle Puyi tronen som Guangxu-keiseren. Den virkelige makten forble imidlertid hos den tidligere konkubine enkekeiserinnen Wu Cixi. Hun så på reformer og moderniseringer som trusler mot Qing-styrets stabilitet. Med dette som ledetråd presiderte hun over en 48 år lang og uavvendelig nedgangstid mens rikets sammenføyninger smuldret hen.
Noe av det første som gikk tapt, var Kinas utenlandske «kolonier» eller lydriker. Kina hadde i lange tider et slags overherredømme over det indokinesiske område, altså det som i dag er Vietnam, Laos og Kambodsja. Men den fransk-kinesiske krig (1883–1885) betød slutten på det. Britene okkuperte Burma, et annet område som kineserne hadde et slags overherredømme over. Som følge av den første kinesisk-japanske krig klarte Japan å fravriste kineserne kontrollen over Korea og til å avstå Formosa (Taiwan – inntil da en del av provinsen Fujian). Japanerne kunne også sikre seg Liaoninghalvøya og britene, franskmennene og tyskerne sikret seg en rekke konsesjonsområder opp og ned kysten og opprettet seg i mellom interessesfærer for ikke å tråkke på hverandres tær. I 1898 var de europeiske maktene rede til å foreta en mer formell oppdeling av Kina seg i mellom. Når det ikke ble noe av, skyldtes det ikke Qing-regimet, men USA: Amerikanerne fikk gjennom sin Open Door Policy som innebar en generell åpen dør for enhver nasjons handelsinteresser overalt i Kina.
På det økonomiske området gikk det katastrofalt dårlig for Qing-styret. Kina hadde stor nasjonalgjeld til vestmaktene og Japan, og begynte å øke skattene. Dette forverret bøndenes allerede elendige levekår. De utenlandske skipene som engasjerte seg i kysthandelen utkonkurrerte langt på vei de kinesiske djunkene. Utlendinger bygde jernbanenett og telegrafnett, og begynte gruvedrift og bygde jernverk. Landet ble utbyttet; lite av verdiskapningen kom kineserne til gode. Misjonærer ankom i stort antall, noe som førte til at kineserne følte at deres tradisjonelle sosiale struktur med dens lære ble truet. Mange hjemvendende kinesiske utenlandsstudenter tok med seg vestlige ideer og verdier, og var sterkt kritiske til mansjustyret. I 1881 besluttet man å gjøre krafttak for å styrke landet (selvstyrkingsbevegelsen). Det ble bygd flåtebaser, arsenaler og anlagt nye jernbanelinjer. Den moderne kinesiske hæren ble til, men den hadde ingen sjanse da den skulle forsvare seg mot japanerne i 1890-årene.
Qing-hoffet satte da sin lit til den unge keiseren Guangxu, som var blitt influert av den viktige kinesiske reformatoren Kang Youwei. I 1898 igangsatte hoffet det som skulle bli kjent som Hundredagersreformen. Den avviste tankegangen som drev selvstyrkingsbevegelsen, som la til grunn den overleverte kinesiske visdom for enhver applikasjon av vestlige impulser. Kang Youwei og hans allierte kontrollerte hoffet i 103 dager og utstedte det ene dekretet etter det andre i keiserens navn. Men eksperimentet slo feil. Enkekeiserinnen likte det slett ikke, grep makten med et statskupp i 1898, og fikk de ansvarlige arrestert. Seks av dem ble henrettet. Kang Touwei flyktet, den unge keiseren fikk husarrest, og reformdekretene ble opphevet.
Denne resolutte inngripen mot moderne reformer førte Qing-regimet nærmere sitt sammenbrudd. Så fulgte bokseropprøret, som også trakk i samme retning.
Bokseropprøret
Bokseropprøret (1898–1901) var et opprør mot vestlig politisk og kommersiell innflytelse. Opprørets anførere, «Selskapet av de rettferdige og harmoniske knyttnever» var en halvreligiøs anti-kristen og anti-utenlandsk gruppe, med stilltiende samtykke fra en mektig fraksjon ved keiserhoffet, en fraksjon som i viktige perioder dominerte de informasjonene enkekeiserinnen fikk. Ettersom regjeringen selv var et fremmedstyre (mandsjuer i stedet for kinesere), var det også en selvoppholdelsesdrift involvert i å tillate opprøret utvikle en brodd mot de utenlandske fremmede. Mange ville fjerne alle utlendinger fra kinesisk jord, og trodde, som følge av en del ritualer de gjennomgikk, at de var usårlige for kuler. Navnet boksere henger sammen med den form for kampøvelser de gikk inn for.
Bokserne kunne ha vært en langt mer slagkraftig gruppe enn den ble, hadde de hatt et organisert lederskap. Men de vokste gradvis i antall, og i 1900 begynte de å gjøre seg gjeldende i byene Beijing og Tianjin, og gikk til angrep på utlendinger og på kinesere som hadde konvertert til kristendommen. Det keiserlige hoffet var fremdeles vaklende: Mange likte at utlendingene fikk gjennomgå, men fryktet konsekvensene.
Etter drapet på den tyske gesandt baron Klemens von Ketteler 20. juni 1900, fattet Qing-regjeringen sin beslutning: Hun kom med en krigserklæring mot de utenlandske maktene. Den moderniserte Qing-hæren holdt seg utenfor eller opptrådte tilbakeholdende, noe som gjorde at utlendingene kunne holde seg barrikadert i legasjonskvarteret i Beijing fra juni til august. I august kom en internasjonal styrke på 20 000 mann dem til unnsetning; senere vokste de allierte styrkene til 45 000. Åtte-nasjoners-alliansen besto av Frankrike, Italia, Japan, Russland, Storbritannia, Tyskland, USA og Østerrike-Ungarn. Bokserne hadde ingen sjanse. Enkekeiserinnen flyktet til Xi'an med sitt hoff.
Også de enda flere beleirede i området rundt den katolske Beitangkirken i Beijing klarte seg inntil unnsetningen kom, men der hadde angrepene vært mer målbevisste, og tapene og lidelsene større.
7. september 1901 måtte kineserne underskrive Bokserprotokollen, som bestemte at de blant annet måtte betale 333 millioner dollar. Dessuten fikk utenlandske misjonærer og forretningsfolk igjen fritt leide i landet. Men fremmedmaktene lot enkekeiserinnen Cixi beholde sin posisjon, fordi de antok at et kraftig svekket Qing-regime var å foretrekke fremfor ethvert styre som ville komme i dets sted. Under opprøret hadde 230 utlendinger mistet livet, mens tusener av kinesiske kristne var blitt drept. Under straffekampanjene i etterkant av åttenasjonsalliansens innmarsj mistet et enda høyere antall for det meste helt vanlige kinesere livet.
Halvhjertede reformtiltak
Etter det mislykkede bokseropprøret kom også enkekeiserinnen til at Kina var for svak til å kunne overleve uten reformer. Men det hjalp bare så lite: Selv om man avskaffet de embedsmannseksamenene som var blitt anakronistiske (de kretset om årtusengamle konfusianske embedsmannskrav), var andre reformer bare juks.
Dessuten var det oppstått et antall hemmelige selskap som hadde som mål å styrke Qing-dynastiet, og mange av dem hadde sterke forgreninger i blant utenlandskinesere og således bedre beskyttet mot myndighetenes mottiltak.
Ustabilitet etter enkekeiserinnens død
I 1908 døde både enkekeiserinnen og Guangxu-keiseren. Den bare to år gamle Puyi, sønn av Zaifeng (prins Chun), besteg keisertronen; Zaifeng ble regenten og førte regjeringen. Dette ble fulgt av at general Yuan Shikai ble fratatt sine tidligere maktposisjoner. Qing-regjeringen var svært svekket og uten stabilt lederskap. I 1911 opprettet Zaifeng «det keiserlige familiekabinett», et regjeringsråd sammensatt nesten utelukkende av Aisin Gioro-slektninger. Dette utløste sterk kritikk fra ledende embedsmenn.
De to begivenheter som utløste det endelige sammenbrudd var jernbanebeskyttelsesbevegelsen og Wuchangoppstanden i 1911. Wuchangoppstanden lyktes den 10. oktober, og ble fulgt av Xinhairevolusjonen.
Xinhairevolusjonen
Det ble proklamert en separat sentralregjering for det som ble kalt Republikken Kina, med Sun Yat-sen som provisorisk president. Den fikk sete i Nanjing, som var kommet under de republikanske opprøreres kontroll. En rekke provinser gikk over til den nye regjering. Stilt overfor dette gjorde Qing-regjeringen en heller uvillig general Yuan Shikai til øverstkommanderende. Han tok styringen med sin Beiyang-hær, først for å prøve å knuse republikanerne. Han ble så statsminister og opprettet sitt eget kabinett, og krevde til og med at Zaifeng trådte tilbake fra sitt regentverv. Dette skjedde da også, med støtte fra enkekeiserinne Longyu.
En årtusenerlang æra avsluttet
Qing-dynastiets sammenbrudd avsluttet en over totusen år lang æra i kinesisk historie og sivilisasjon, og varslet en tid med uro, raske omskiftninger, kriger og stor brutalitet.
Ann Coulter
Blant bøkene hennes er Hvordan snakke med en liberal person (hvis du må) og Forræderi: Liberalt forræderi fra den kalde krigen til krigen mot terror.
Hennes standpunkt angående likestilling og islam har gjort Coulter omstridt i noen kretser. Etter terrorangrepet 11. september 2001 skrev hun om muslimer i sin spalte i det konservative tidsskrift National Review at «vi burde invadere deres land, drepe deres ledere, og konvertere dem til kristendommen». Senere skrev hun at alle arabiske innvandrere i USA burde utvises. Disse uttalelsene skapte strid mellom henne og redaktørene i National Review, og spalten hennes ble nedlagt.
I kjølvannet av terrorangrepet i Manchester 22. mai 2017 oppfordret hun til å «drop a nuke on some majority-Muslim city involved in terrorism», som respons for hvert eneste terrorangrep i vesten.
Coulter er utdannet jurist fra University of Michigan.
Frain
Frain er en dverg i Tolkiens Midgard. Han var far av Fundin og Gróin, og dermed beste far til Balin og Dwalin, som var sønner av Fundin, og Glóin og Óin, som var sønner av Gróin. Han var sønn av Borin som var yngste sønn av kong Náin II. Frain var oldefar av Gimli Alvevenn.
Christmassule
Taksonomi
Typelokaliteten er Assumption Island. Christmassule var tidligere plassert i slekten Sula. Christmassule viste seg imidlertid å tilhøre en primitiv søstergruppe til andre eksisterende suler. Fordi fossile data viser at splittelsen mellom Sula og Morus allerede hadde funnet sted i midten av miocen, for cirka 16 millioner år siden, så måtte man anta at splittelsen mellom S. abbotti og andre gjenværende suler var enda eldre. Det ble derfor foreslått å flytte arten til den monotypiske slekten Papasula. Arten er også monotypisk i seg selv.
Biologi
Christmassula blir cirka 79 cm lang, og hanner blir såvidt litt mindre enn hunner. Hannene veier typisk NaN, mens hunnene typisk veier NaN.
Arten er strengt marin og pelagisk. Fuglene hekker i trekronene i regnskogen på det sentrale platået på øya, omkring 160–260 moh. Voksne fugler er trolig standfugler, men de foretar lange flyturer ut på havet etter mat. Føden består i hovedsak av flygefisker og tiarmet blekksprut, som den stupdykker etter for å fange.
Arten har en relativt sesongbetont hekketid, som regel i mai–juli. Fuglene hekker i toårige sykluser eller enda sjeldnere, når de lykkes. Hekkingen foregår relativt solitært, med en maksimum tetthet på 9 par per hektar. Redet er en rufsete plattform av pinner og kvister i kronen av et høyt tre i regnskogen, ofte Planchonella eller Eugenia. Hunnen legger alltid kun ett egg, som inkuberes i cirka 57 dager. Kyllingen har hvit dun når den klekker. Flygedyktig fjærdrakt oppstår etter cirka 140–175 dager, men foreldrene vil ivareta avkommet i 162–280 dager. Arten hekker normalt ikke selv før den blir omkring 8 år gammel, selv om noe hekker alt etter 4–6 år. Gjennomsnittlig levetid for arten kan vært opp mot 40 år.
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og Clementslista. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl.
Mona Brorsson
Mona Brorsson (født 28. mars 1990) er en svensk skiskytter.
Hun representerte Sverige under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun tok sølv i stafett.
Hirotami Kojima
Kojima vant en olympisk bronsemedalje i baseball under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Han var med på det japanske baseballslaget som kom på tredjeplass i den første olympiske baseballturneringen bak Cuba og Kinesisk Taipei.
Nishi Nagoya oljekraftverk
Operatør er energiselskapet Chubu Electric Power. Anlegget ble påbegynt omkring 1970 og stod ferdig i 1975. To av enhetene er innstilt siden 2002 og 2003.
Ola Five
Ola Olsen Five (født 21. mai 1846 i Kvam i Nord-Trøndelag, død 26. april 1930 i Steinkjer) var en norsk amtsskolebestyrer, skytterlagsleder og politiker (V).
Han ble født på slektsgården Østre Five i Kvam, i daværende Stod herred. Etter eksamen ved Klæbu seminar i 1865 var han lærer i Beitstad og på Tranøy 1866–1870. Han ble vernepliktig offiser i 1872. Etter å ha fått fritak fra kravet om artium, tok han graden cand.real. med beste karakter i 1876. Five var bestyrer for amtsskolen i Inntrøndelag 1876–1892 og lærer ved Kristiansands seminar 1892–1896. Han eide gården Søndre Hallem i Verdal 1889–1893.
Five var medlem av Verdal herredsstyre og skolestyre, og ble lansert som ordførerkandidat. Han var 1. vararepresentant til Stortinget fra Nordre Trondhjems amt 1892–1894, fast representant for amtet 1901–1903 og personlig vararepresentant for Ivar Aavatsmark fra Snåsa krets i Nordre Trondhjems amt 1907–1909. Mens amtsskolen var på Snåsa bidro han til å stifte Snåsa sparebank og ble bankens første formann.
Five var initiativtaker til Folkevæbningen, en radikal forsvarsorganisasjon i opposisjon til den konservative Centralforeningen for Udbrædelse af Legemsøvelser og Vaabenbrug. I 1893 ble organisasjonene slått sammen til Det frivillige Skyttervesen, der Five var formann 1893–1908 og kontorsjef 1908–1919. Etter at han avgikk med pensjon i 1919, flyttet han fra Kristiania til Steinkjer. Samme år etablerte han Nord-Trøndelag historielag, der han ble formann og årbokredaktør. Five var også en ivrig nynorsktilhenger og støttespiller for Det Norske Samlaget. Five stiftet fivefondet i 1916.
Ola Five var morbror til stortingsmann Ole Langhammer.
Tors gate (Oslo)
Tors gate (1-5, 2-12) er en gate på Frogner i Oslo. Den kan betraktes som en fortsettelse av Balders gate nordvestover fra Løvenskiolds gate til Eckersbergs gate, og krysser Odins gate på sin vei. Gaten var opprinnelig tenkt å fortsette helt til Kirkeveien. Sigyns gate er en rest av dette.
Gaten fikk navn i 1896 etter den norrøne guden Tor. Gårdene langs gaten er hovedsakelig fra tidlig på 1900-tallet.
Det er en fin dag
«Det er en fin dag» er en sang med den norske humortrioen Prima Vera, opprinnelig utgitt 3. desember 1979 på albumet Salmer og sanger vi gjerne hiver. Sangen er innspilt 27.-30. august 1979 i Roger Arnhoff Studio i Oslo. Jonas Fjeld Band var musikere.
Inspirajonen til «Det er en fin dag» er jazz-låten «It's A Good Day» med Peggy Lee, innspilt og utgitt i 1946. Den ble skrevet av Lee og Dave Barbour. Tekstens budskap er i hovedtrekk det samme som det er i Prima Veras versjon. Trioen gjorde små justeringer på både akkorder og melodilinje; nok til at de kunne føre seg selv opp som komponister.
Prima Veras tekst henstiller lytteren til å se lyst på tilværelsen til tross for motgang. Tom Mathisen og Jahn Teigen veksler på å synge versene/mellomversene. Mathisen synger første, tredje og sjette vers (samt første mellomvers), mens Teigen trår til på andre, fjerde og femte vers (samt mellomvers nummer to).
Trioen fremførte «Det er en fin dag» for NRK i programmet Det er Norge som er bra! (sendt 12. januar 1980). Mathisen og Teigen sang etter playback på et dyrlegekontor. Herodes Falsk hadde rollen som dyrlege og hadde et ektepar som klienter. På bordet lå et hestehode, og ut ifra kroppsspråket, skjønner man at dyrlegen måtte overbevise det triste ekteparet (spilt av Erling Bonde og Turid Backer) at hesten faktisk var død og at all form for gjenoppliving ville vært nytteløst. Programmet Det er Norge som er bra! ble sendt i sin helhet 6. september 2014 i forbindelse med Komiprisen 2014 hvor Prima Vera ble tildelt Årets hederspris.
En gang på 1990-tallet hadde Teigen med seg sin datter Sara Skorgan Teigen og en venninne av henne bak i bilen. Teigen hadde på bilradioen og «Det er en fin dag» ble spilt. Det var første gang datteren hørte den og jentene lo godt i baksetet. Siden Teigen ikke sa noe til jentene mens sangen ble spilt, visste de ikke hvem som sang før det ble fortalt på radioen etter at sangen var ferdig.
Mathisen deltok i et Allsang på Grensen-program (sendt 14. august 2014 på TV 2; samme dag som Mathisen fylte 62 år) hvor han fremførte «Det er en fin dag». Her ble sangen kreditert Peggy Lee og Dave Barbour med ny norsk test ved Prima Vera. I samme program fremførte Mathisen også «Det er Norge som er bra». Elisabeth Andreassen fremførte sangen i TV 2 programmet Hver gang vi møtes (sendt 9. februar 2019) og hennes versjon var mer vise-preget.
Henry A. Wallace
Henry Agard Wallace (født 7. oktober 1888 i Orient, død 18. november 1965 i Danbury) var en amerikansk demokratisk politiker. Han var landbruksminister 1933–1940, visepresident 1941–1945 og handelsminister 1945–1946. Han var kjent for sine venstresympatier.
Det er en fin dag
I oktober 2021 skal det utgis en CD-samleboks med Prima Vera som heter De gærne har det godt... i boks! på plateselskapet C+C Records, etter flere utsettelser. Grunnlegger av plateselskapet er Christer Falck. 19. februar 2021 var Falck og Tom Mathisen gjester i Nitimen hvor de fortalte om både CD-boksen og albumserien Norske albumklassikere som Falck var initiativtaker for. Før «Det er en fin dag» ble spilt i programmet, hadde Mathisen følgende å si om teksten:
Henry A. Wallace
Han ble uteksaminert fra Iowa State College i 1910, og var redaktør i tidsskrifter om jordbruk før han begynte sin politiske karrière.
Da president Franklin D. Roosevelt gikk inn i sin 4. periode som president ble Wallace erstattet av Harry S. Truman som visepresident. Grunnen til dette var at Roosevelts helse var dårlig, og demokratene ønsket en annen som visepresident (og etterfølger til presidentembedet) dersom han skulle dø før perioden hans var omme. Dette var fordi Wallace ble ansett som litt for liberal, og av enkelte også upålitelig.
Taketoyo oljekraftverk
Taketoyo oljekraftverk er et varmekraftverk i prefekturet Aichi utenfor Nagoya i Japan. Installert produksjonseffekt er 1345 MW fordelt på 3 x 375 MW og en mindre blokk. Brenselkilden er råolje og tungolje.
Henry A. Wallace
Wallace ble i stedet utpekt til handelsminister i 1945. Han ble avskjediget fra den posten i september 1946 av Truman, som nå hadde overtatt etter den avdøde Roosevelt, da Wallace var motstander av den nye regjeringens harde linje mot Sovjet. Noen dager tidligere, den 12. september, hadde Wallace også holdt en oppsiktsvekkende tale i Madison Square Garden der han ga et helt annet syn på hvordan politikken overfor Sovjet skulle bedrives enn det utenriksministeren James F. Byrnes sto for. Truman hadde lest deler av talen og godkjent den på forhånd. Presidenten følte seg derfor ganske skamfull for måten han hadde håndtert hendelsen på.
Wallace stilte opp som presidentkandidat ved valget i 1948 for antikrigspartiet Progressive Party, men endte opp med bare 2,4 % av stemmene.
Christian Andreas Doppler
Johann Christian Andreas Doppler (født 29. november 1803 i Salzburg, død 17. mars 1853 i Venezia) var en østerriksk fysiker og matematiker, mest kjent for å ha framlagt hypotesen om det som siden er kjent som Dopplereffekten.
I 1850 ble Doppler den første direktør og professor ved det nyopprettede Institutt for fysikk ved Universitetet i Wien. Han døde tre år senere som rekonvalesent i Venezia, etter helseproblemer som hadde plaget ham fra barndommen av.
Huset hvor Doppler ble født har i dag adressen Markart Platz 1, Wolfgang Amadeus Mozart levde syv år av sitt liv i Markart Platz 8.
Fundin (Midgard)
Fundin er en dverg fra J.R.R. Tolkiens Midgard. Fundin var sønn av Frain, bror av Gróin, og far til Balin og Dwalin, som var to av dvergene i Thorin Eikenskjolds følge som reiste til Erebor. Fundin ble drept under øst-porten i Moria i slaget av Azanulbizar, det siste slaget i krigen mellom dverger og orker. Etter slaget ble alle de falne dvergene, inkludert Fundin, fratatt rustning og våpen av sine med-dverger, og ble brent på en pyramide av tre.
List of Middle-earth Dwarves Liste des personnages secondaires de la Terre du Milieu Lista krasnoludów Śródziemia
Camembert
Opprinnelse
Camembertosten har opprinnelse i byen Camembert i Normandie-regionen nord i Frankrike. Osten fra Camembert var kjent i Normandie-regionen så tidlig som 1680. Camembertosten slik vi kjenner den i dag, ble først laget av Marie Harel i 1791, som «perfeksjonerte» den lokale osten. Hun skal angivelig ha fått tips om ystingen av en prest fra Brie hun holdt skjult under den franske revolusjonen. Opprinnelig var osten tørr og gul-brun.
I 1855 ble osten presentert for Napoleon III av Marie Harels datter. Napoleon III likte osten svært godt, og kalte den «camembert», ettersom det var der den kom fra.
Camembert var kun å få kjøpe på det markedet, frem til 1890. Da ble den velkjente treboksen utviklet av en ingeniør, noe som forenklet frakt over lengre avstander. Osten ble fra da eksportert til andre land. Ettersom osten ble kjent i andre deler av verden prøvde flere andre ysterier å produsere osten, men dette resulterte i svært varierende kvalitet. Det ble søkt om beskyttet tittel på Camembert, og i 1983 ble «Camembert de Normandie» AOC-godkjent. Det vil si at ost merket «Camembert de Normandie» garantert er ystet i Normandie i samsvar med tradisjonell teknikk. Tittelen «Camembert» er ikke beskyttet på samme måte, og produseres i dag i store deler av verden.
Syrning
Melken blir temperert til rundt 30 °C slik at bakteriene i syrekulturen skal trives i melken. Det benyttes to slags kulturer ved produksjon av camembert. Den ene er en bakteriekultur med melkesyrebakterier som sørger for å senke pH i osten under ystingsprosessen, mens den andre (sekundærkulturen) er ansvarlig for utvikling av smaks-, lukt- og aromakomponenter under modning. I camembert er sekundærkulturen muggsporer av Penicillum camemberti. Tradisjonelt ble muggsporene sprayet på overflaten av osten etter forming, men ved industriell produksjon tilsettes sporene i noen tilfeller sammen med syrekulturen til melken.
Forming, mysedrenering og syrning
Når koagelet har nådd optimal fasthet, blir den tradisjonelt øst forsiktig over i former uten at koagelet brytes. Ved industriell- eller storproduksjon av camembert vil dette være for tungvint og kostbar måte å flytte koagelet på. Derfor blir massen kuttet til grove terninger før det utføres svak røring ved industriell ysting. Kuttingen og røringen vil føre til et lavere vanninnhold i osten, som dermed vil få en noe fastere konsistens. I formene blir mysen drenert vekk fra ostemassen som syrnes videre til en pH mellom 4,6 og 4,7, og temperaturen senkes til 20 °C. Vanlig gulost (Gouda) blir presset når ostemassen er i formene. Dette gjøres ikke med camembert, noe som er med på å gi osten den mer løse, bløte teksturen. Osten formes i løpet av 24 timer, og formene snus underveis for en jevn ost.
Salting
Når osten er syrnet til rett pH, blir den saltet. Tradisjonelt blir osten tørrsaltet for så å bli sprayet med muggsporer. Ved tørrsalting gnis osten inn i ønsket mengde salt. Industrielt blir osten lagt i en saltlake med bestemt saltkonsentrasjon i 30–45 minutter, avhengig av hvor salt man vil ha den. Hovedformålet med saltet er å forlenge holdbarheten, ettersom dette vil hemme mikroorganismer som ikke er salttolerante, og kontrollere veksten av de ønskede mikroorganismene. Saltet bidrar også til smak og har innvirkning på ostens konsistens og tekstur.
Modning
Etter salting og spraying av muggsporer på overflaten blir osten lagt til modning. Det første som vokser på ostens overflate vil være enkelte typer gjær. Etter 6 - 7 dager kan et hvitt, fløyelsaktig, matt lag av P. camemberti sees på overflaten. Ettersom den tilsatte muggen vokser, vil pH på overflaten nøytraliseres. Det tar mellom 15 og 20 dager. Dette gjør at overflatemodningen med mugg har flere funksjoner enn produksjon av karakteristisk smak og lukt. Det bidrar også til at osten ikke blir for sur.
Under modningen vil saltet trekke innover i osten, slik at det blir jevnere fordelt. Konsistensen blir bløtere. Den faste kjernen i osten blir mindre etter hvert som osten modnes. I tillegg vil ostens gul-oransje skorpe bli mer og mer synlig gjennom det hvite mugglaget.
Camembert kan lett bli overmoden, ettersom proteinene brytes til aminosyrer av muggen. Aminosyrene brytes videre ned til blant annet ammoniakk. Ammoniakk har en sterk, karakteristisk lukt og smak, og vil derfor endre ostens smak og aroma. Modningstemperaturen har stor betydning for hvor raskt osten modnes. Dersom osten oppbevares kjølig vil modningen skje saktere, ettersom bakteriene og muggsoppene ikke trives like godt ved lavere temperaturer.
Bruksområder
Camembert har en mild, ren og fyldig smak, og er en typisk dessertost. Osten er svært populær på ostefatet, og benyttes ved osteanretninger, som snack og frityrstekt servert med syltetøy. Ved frityrsteking av camembert formes osten til ønsket form, som regel terninger, kuler eller rektangler, før de paneres og stekes i varm frityr. Camemberten kan også benyttes i paier, fylte pannekaker, suffle, salater og sandwicher. Camembertost kan fryses, men må da spises rett etter tining.
Annet
I USA er det ikke mulig å få tak i original Camembert de Normandie, siden ost av upasteurisert melk der må være modnet i 60 dager før den kan selges til forbruker. Camembert laget av råmelk vil ikke være holdbar så lenge. Vanlig modningstid er to – tre uker, og osten er på sitt beste 30 – 35 dager etter ysting. I USA produseres derimot camembert laget av pasteurisert melk.
De to franske ostesortene camembert og brie lages så å si etter samme «oppskrift». Det som skiller ostene fra hverandre er hovedsakelig fettinnholdet, størrelsen og opprinnelsessted. Brien har høyere fettinnhold, er større, og kommer opprinnelig fra Brie.
Opprinnelig ble det ikke tilsatt noen syrekultur ved ysting av camembert av upasteurisert melk. Ettersom det tradisjonelt ble brukt råmelk er det allerede melkesyrebakterier tilstede i melken og disse ble utnyttet til å senke pH. I dag blir det brukt syrekultur også ved ysting av camembert de Normandie, selv om den ystes av råmelk. Bruk av syrekultur er også innført av de AOC-sertifiserte ysteriene etter noen alvorlige matforgiftningsutbrudd tilknyttet konsum av oster av rå melk. Bruk av syrekultur gir en mer kontrollert syrningsprosess, ettersom man tilsetter aktive melkesyrebakterier i høyt antall.
Leonard Maltin
Leonard Michael Maltin (født 1950) er en amerikansk filmkritiker og forfatter av flere bøker om film. Han er mest kjent for filmguiden Leonard Maltin's Movie Guide, som han har utgitt i flere oppdaterte utgaver i perioden 1969–2014. Disse guidene inneholder en stor oversikt over (i hovedsak) amerikanske spillefilmer der han gir en kort handlingsbeskrivelse, en kort kommentar og en karakterbedømmelse over de filmene han har sett. Han benytter seg av en skala der det høyest oppnåelig er fire stjerner, og det laveste er BOMB.
Camembert
Næringsinnhold
Næringsinnhold per 100 g ost :
Leonard Maltin
Biografi
Maltin vokste opp i Teaneck i New Jersey. Han er sønn av sangerinnen Jacqueline (pikenavn Gould; 1923–2012) og Aaron Isaac Maltin (1915–2002).
Maltin startet skribentkarrieren allerede som 15-åring og tok journalistutdannelse ved New York University.
Han flyttet omsider til Los Angeles der han skrev ulike artikler om film for blader som TV Guide og Variety. Han utgav sin første utgave av Movie Guide i 1969. Fra 1986 ble den utgitt i en årlig oppdatert versjon. Han besluttet at 2015-utgaven skulle bli den aller siste siden økt konkurranse fra ulike filmsider på Internet hadde ført til et betydelig lavere salgstall av hans guide de senere år. Den siste utgaven inneholder omtale av nesten 16 000 filmer.