cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Beleiringsmaskiner
Beleiringsmaskiner i antikken
Andre hengselapparater ble brukt til å gripe fatt i utstyr hos fienden ved hjelp av eller til og med gripe fiendtlige soldater, eller slippe ned tunge vekter på dem ved hjelp av finurlige innretninger som antagelig er forløperne til den romerske corvus.
Romerne foretrakk å bygge ramper av jord (agger) eller ganske enkelt storme murene, som i den tidlige beleiringen av Samniteen by i Silvium (306 f.Kr.). Soldater som befant seg på rampen ble beskyttet av overdekning som bla kalt vinea som var anordnet som en korridor. Skjold av vidjeflettverk (plutei) ble brukt til å beskytte korridorfronten etter hvert som den ble bygget. Andre ganger brukte de en annen innretning som minne om «skilpaddene» som ble brukt til å fylle vollgravene med, den såkalte «muculus» («den vesle musa»). Rambukker var også mye brukt. Beleiringstårn ble for første gang brukt av romerne rundt 200 f.Kr.
Første dokumentert bruk av beleiringsartilleri i Kina var den vektstangsbaserte traksjonskatapulten og to og en halv meters beleirings-armbrøst fra Mozi (Mo Jing), et mohist manuskript skrevet omkring det 3. århundre eller det 4. århundre f.Kr. av tilhengere av Mozi som grunnla skolen for Mohist-tenkningen. Mye av det vi vet om beleiringsteknikken fra denne tiden, er kjent fra bok 14 og 15 (kapitlene 52 til 71) om beleiringskrig av Mo Jing. Mye av teksten er nå nokså skadet eller ødelagt fordi den er nedtegnet og bevart på bambusstrimler. På tross av den massive fragmenteringen har imidlertid mohistenes flid og vektlegging av detaljer, kan grundig og detaljert innsyn i bruk og virkemåte til de enkelte mekaniske innretningene som himmelstiger, roterende slynger og vektarmskatapulter, mekanisk artilleri og beleiringsvåpen fremdeles finnes.
Beleiringsmaskiner i middelalderen
Middelalderkonstruksjoner omfatter katapulten (medregnet mangonelen og onageren, ballistaen og trebucheten. Disse innretningene benyttet mekanisk energi til å slynge prosjektiler for å slå ut forsvarsverk i stein. I Europa ble katapulten oppfunnet i Hellas av Dionysius i 399 f. Kr. I utstrakt bruk var også rambukken og beleiringstårnet, et tretårn på hjul som tillot angriperne å klatre opp og over forsvarsmurene samtidig som de var beskyttet mot fiendens pileregn. Men det hendte at pilene kunne trenge gjennom beleiringstårnet og treffe soldatene på innsiden.
En typisk militær konfrontasjon i middelalderen besto i at den ene siden beleiret motstanderens borg. Om man forsvarte seg skikkelig, hadde beleirerne valget mellom å beleire for å sulte ut innbyggerne ved å blokkere matleverensene, eller mer offensivt ta i bruk beleiringsmaskiner som var spesielt konstruert for å bryte gjennom forsvarsmurene.
En annen taktikk gikk ut på å fyre opp bål langs murene for å bryte ned mørtelen som holdt fast og støttet enkeltsteinene i murverket slik at de med letthet kunne slås ut. En annen måte var praksisen å grave tunneler under murene for å svekke fundamentene eller ødelegge dem. Man kastet sykdomsinfiserte eller døde dyr eller menneskropper over bymurene for å fremkalle sykdommer eller svekke motstandernes stridsvilje og få dem til å overgi seg.
Beleiringsmaskiner i moderne tid
Med fremkomsten av kruttet, ble der utviklet skytevåpen, slik som hakebørsen og kanonen; og til sist ble morter og artilleri utviklet. Disse våpnene viste seg å være så effektive at befestninger som bymurer måtte bygges lavere og tykkere slik som eksempelvis tilfellet var med den franske militæringeniøren Marquis de Vaubans forsvarsanlegg.
Den største jernbane-kanonen som noensinne var konstruert ble kalt «Paris-kanonen». Den ble brukt av tyske styrker under beleiringen av Paris under den første verdenskrig. De største og lengstrekkende kanoner som ble foreslått bygget under den andre verdenskrig var det lite kjente tyske våpenet V-3-kanonen, en serie faste løp boret inn i tunneler med det formål å kunne avfyre granater på over tre meter i diameter. De skulle bygges på kysten av Frankrike intensjonen var å kunne ødelegge London fullstendig. Byggingen av disse kanonene stoppet opp etter å ha blitt bombet med jordpenetrerende bomber av allierte styrker. Rester etter disse våpnene kan beskues ennå i dag.
Beleiringsvåpen er nå regnet som avleggs på grunn av effektiviteten i moderne luftbårent krigsmateriell som kryssermissiler, som har gjort befestninger foreldete. Det eneste effektive statiske og defensive beskyttelsesmiddel er nå en dyp bunker til bruk for militær kommandokontroll. Men til og med disse faste installasjonene er av tvilsom verdi etter som det viser seg at den mest overlevelsesdyktige kommandokontroll over mobile, defensive styrker (som moderne taktiske og strategiske luftstyrker, mekanisert kavaleri og mekanisert infanteri er gjennom desentralisert kommando og bruk av mobile kommandosentre.
Liste over politiske partier i Afghanistan
Dette er en liste over politiske partier i Afghanistan. Afghanistan har et flerpartisystem i utvikling med flere politiske partier. Partiene spiller derimot ikke en stor rolle, da systemet hovedsakelig er basert på krigsherrer som stiller som partiløse. Det er forbudt å etablere politiske partier som går i mot islamsk moral og enhver islamsk lov.
Breaking Surface
Breaking Surface er en svensk thrillerfilm fra 2020. Filmen er regissert av Joachim Hedén, som også skrev manuset. Filmen hadde premiere i Sverige 14. februar 2020, utgitt av Nordisk Film.
Handling
Filmen handler om halvsøstrene Ida og Tuva. På deres årlige vinterdykking i Lofoten Nord-Norge oppstår det et steinras som får Tuva til å sette seg fast på 30 meters dyp. Utstyret deres er begravet, og tiden for å redde Tuva begynner å gå tom.
Ungavabukten
Ungavabukten er en stor bukt i nordøstre Canada som sammen med Hudsonstredet utgjør den nordlige kystlinjen til provinsen Quebec. Nord for bukten ligger Baffinøyen. Ungavabukten er omkring 180 km bred og har et areal på 33 000 km². Bukten er ikke særskilt dyp, men mot Labradorsjøen og Atlanterhavet, i nærheten av Kapp Chidley, nås et dyp på bortimot 300 meter.
De største elvene som renner ut her, er 874 km lange Koksoak River og lengre øst den 609 km lange George River.
Det finnes flere øyer i Ungavabukten, hvor den største er Akpatokøya. På den finnes det også rester etter Dorsetkulturen.
Ungavabuktens sørvestre del har en av verdens største forskjeller mellom flo og fjære. tidevannshøyden i elven Rivière aux Feuilles munning har blitt målt til 17 meter på våren.
Rainer Barzel
Rainer Candidus Barzel (født 20. juni 1924 i Braunsberg i Østpreussen i Tyskland, død 26. august 2006 i München) var en tysk konservativ politiker (CDU). Barzel var fra 1962 til 1963 minister for fellestyske saker. Ved det tyske valget i 1972, var han CDU/CSUs kanslerkandidat, men tapte for Willy Brandts SPD.
Bakgrunn
Rainer Barzel kom fra Braunsberg i Ermland, som var den katolsk-pregede del av det ellers lutherske tyske Østpreussen, og var det femte av syv bar til oberstudienrat Candidus Barzel og hans hustru Maria. Han var bare unggutten da faren ble forflyttet til Berlin, og der fikk Rainer sin skolegang. Etter ett år ved det jesuittiske Canisius-Kolleg Berlin, tok han i 1941 nød-abitur ved et humanistisk gymnasium. I skoletiden engasjerte han seg i det katolske ungdomsverband Bund Neudeutschland.
Annen verdenskrig
Under annen verdenskrig var han soldat i fra 1941 til 1945 i sjøflytjenesten i Luftwaffe i Flensburg, Trondheim og ved Svartehavet. Han foretok flere evakueringsflyvninger fra Sevastopol, og kunne slik redde 40 tyske soldater fra døden eller sovjetisk krigsfangenskap. I de siste krigsukene var han lufttaktikklærer ved marineskolen i Kiel. I 1944 ble han dekorert med Goldene Frontflugspange; hans siste tjenestegrad var løytnant i reserven.
Etterkrigstiden
Rett etter den tyske betingelsesløse kapitulasjon, var Barzel i noen dager i mai 1945 krigsfange i Rendsburg. Den britiske øverstkommanderende offiser i byen, gjorde da kjent at alle tyske soldater der skulle løslates øyeblikkelig. Denne handling skyldtes at en britiske offiser var blitt skutt ned over byen, og at modige borgere der hadde holdt ham i skjul.
Barzel dro med sin forlovede Kriemhild Schumacher med tog til Köln til hennes foreldre. Svigerfaren oppfordret ham til å begynne med høyere studier, og støttet ham økonomisk. Mellom 1945 og 1949 gjennomførte Rainer Barzel studier i rettsvitenskap og sosialøkonomi ved Universitetet i Köln. I 1949 tok han den første juridiske statseksamen, og senere juridisk doktorgrad under rettsfilosofen Ernst von Hippel, med arbeidet Die verfassungsrechtliche Regelung der Grundrechte und Grundpflichten des Menschen.
Politisk karrière
Politisk engasjerte han seg i det gjenopprettede katolske Zentrumpartiet, tett under og sammen med Carl Spiecker som hadde virket i partiet før Hitler kom til makten i Tyskland og alle andre partier gikk under; og hadde engasjert seg i antinazistisk arbeid i landflyktighet. I 1948 oppstod partiet CDU og det noe mer sosiale (og mer venstrepolitiske) Zentrum fusjonerte inn i dette partiet. Rainer Barzel var minister for fellestyske spørsmål fra 1962 til 1963 i Konrad Adenauers regjering. Han var leder for CDU/CSU-fraksjonen (1964–1973) og formann for CDU (1971–1973).
1972-valget sees ofte på som et direkte valg på kansler Brandts Ostpolitik, som ønsket å normalisere forbindelsene med DDR og Sovjetunionen, noe Barzel og de konservative motsatte seg. I 1972 forsøkte Barzel og CDU å få vedtatt et mistillitsforslag mot Brandts regjering. De tapte med noen få stemmer. Senere ble det avslørt at noen av CDUs parlamentarikere hadde blitt bestukket av den kommunistiske spionorganisasjonen Stasi til å stemme mot.
Donald Fagen
Donald Jay Fagen (født 10. januar 1948 i Passaic, New Jersey) er en amerikansk musiker og låtskriver, som kanskje er mest kjent som et av hovedmedlemmene av Steely Dan. Etter at Becker døde i september 2017, er Fagen det eneste faste medlemmet av Steely Dan.
Rainer Barzel
Politisk karrière
Han var minister for indretyske forbindelser fra 1982 til 1983 i Helmut Kohls regjering, og forbundsdagspresident fra 1983 til 1984.
Barzel trakk seg fra politikken i 1984 etter at det ble klart at han ble berørt av Flick-skandalen.
Donald Fagen
Sammen med Walter Becker startet han Steely Dan i 1972. De to utgjorde kjernen i gruppen og skrev sammen alle låtene til bandet. Becker spilte bass, og Fagen keyboard, og i tillegg sang han. Etter hvert forlot de andre medlemmene Steely Dan, og gruppen ble mer et studioprosjekt for Becker og Fagen. I 1982 ble gruppen oppløst, og Fagen gav ut sitt første soloalbum, The Nightfly, som solgte veldig bra.
I 1980-årene var han med på diverse prosjekter, og kom først i 1993 ut med en ny plate, Kamakiriad. I midten av 1990-årene ble Steely Dan gjenforent og samarbeidet med Becker ble gjenopptatt.
Han gjennomførte sin første soloturné i 2006. Fagen vant i 2007 en Grammy som produsent av surround-lyden på sitt tredje soloalbum Morph the Cat.
Diskografi
for album med Steely Dan, se Steely Dans diskografi
Helium (album)
Helium er et musikkalbum fra Beckstrøm.
Albumet ble utgitt den 1. september 2003, og markerte comebacket til bandet. Albumet ble utgitt av selskapet Tylden & co
Arkeologiåret 1652
Arkeologiåret 1652 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1652.
Datsun Cherry
Datsun Cherry  er en subkompakt bil laget først av Datsun, og den fortsatte i Norge som Nissan Cherry etter at Datsun-navnet ble droppet.
Albéric Magnard
Lucien Denis Gabriel Alberic Magnard (født 9. juni 1865 i Paris, død 3. september 1914 i Baron i Oise) var en fransk komponist.
Datsun Cherry
Historie/Teknisk
Datsun Cherry ble laget fra 1970, og har alltid vært framhjulsdrevet, med motoren montert foran (en såkalt FF-bil). Cherry ble produsert i flere utgaver; alle var femsetere. Den kom som todørs kompaktbil, todørs stasjonsvogn, firedørs sedan og todørs kupé. De første Cherry ble produsert fra 1970 til 1974 og het E10 internasjonalt, eller 100A her til lands. Etter 1974 kom Cherry 120A, kalt F10 internasjonalt. Sedan og sportskupé ble kalt 120A F-II. Den firedørs sedanutgaven av 120A F-II sammen med todørs-varianten var de mest populære her til lands. Cherry ble tilbudt med 988 cm² (Motorkode A10) eller 1171 cm² motor (Motorkode A12) helt frem til 1978.
Albéric Magnard
Liv
Alberic Magnard var sønn av Emilie Bauduer og Francis Magnard (1837-1894) som var en bestselgende forfatter og utgiver av avisen Le Figaro. Magnard var fire år gammel da hans mor begikk selvmord. Han studerte jus, men etter bestått eksamen dro han til Pariskonservatoriet for å studere komposisjon. Fra 1886 studerte han kontrapunkt med Théodore Dubois i samme klasse med Jules Massenet og fikk førstepremie i harmonilære i 1888. På Konservatoriet møtte han også Vincent d'Indy, som ga ham privatundervisning i orkestrering (1888 - 1892). Magnards to første symfonier ble til under veiledning av d'Indy, den ''1. Symfoni i c-moll'' er dedikert til ham.
Glenn André Viste Bøe
Glenn Andre Viste Bøe (født 7. november 1992 i Randaberg) er en norsk tidligere skuespiller som blant annet medvirket i den norske filmen Kompani Orheim (2012).
Albéric Magnard
Liv
På samme tid skrev Magnard musikkanmeldelser i avisen Le Figaro og pådro seg noen fiender med dette. På den andre siden nektet han å dra nytte av sin fars sosiale relasjoner. I 1896 giftet Magnard seg med Julie Creton og underviste i kontrapunkt på Schola Cantorum, som var grunnlagt i 1894 av d'indy, de to årene etterpå og skrev sin ''3. Symfoni i b-moll''. Omtrent på denne tiden begynte Magnards hørsel å bli dårligere.
Datsun Cherry
Historie/Teknisk
Etter 1978 ble Cherry F10 droppet, og Cherry N10 ble lansert som en ny renovert moderne bil med fem-trinns girkasser og sterkere motorer (A14, 1.4) på 1.2, 1.3 og 1.4 liters volum. Disse ble igjen produsert helt frem til 1983, da Cherry N12 ble lansert, denne gangen som Nissan Cherry, med den sterke 1.5 GL utgaven, siden Datsun ble droppet i 1983. Denne holdt løpet ut til 1986.
Glenn André Viste Bøe
Viste Bøe ble i 2014 ansatt som stage manager ved Skånes djurpark i Höör i Sverige, og per 2022 er han daglig leder (VD) for parken. Han har tidligere jobbet i Kongeparken, en av Skandinavias ledende temaparker. Lund Gruppens ledertreningsprogram for parkdrift, Big Bear Academy, ble utviklet av Viste Bøe.
Albéric Magnard
Liv
På grunn av farens formue var han økonomisk sikret. Derfor var han ikke avhengig av å inngå musikalske kompromisser. Men han hadde i mange år problemer med å få sin musikk oppført. Hans venn Guy Ropartz, siden 1894 leder av konservatoriet i Nancy, oppførte flere av verkene hans og Magnard ga en konsert på egen regning i 1899. Fra 1902 begynte han å gi ut sine komposisjoner selv (opus 8 til opus 20). På grunn av dette gikk mange manuskripter tapt da huset hans brant i 1914. I Dreyfus-saken stilte Magnard seg på siden av Zola, og komponerte i denne anledningen orkesterstykket Hymne til Rettferdighet (1902). Ved begynnelsen av Første verdenskrig sendte Magnard sin kone og deres to døtrene til et trygt sted mens han ble igjen på eiendommen Manoir de Fontaines i Baron. Da en tysk rekogniseringsenhet kom ditt, skjøt han på dem og drepte en soldat. Soldatene skjøt tilbake og satte huset i brann. Magnard omkom i brannen og liket hans kunne ikke identifiseres i ruinene senere. Brannen ødela Magnards upubliserte manuskripter, for eksempel hans opera Yolande, to akter fra operaen Guercœur og en sangsyklus. Ropartz, som hadde oppført operaen Guercœur i 1908, har rekonstruert de tapte to aktene fra erindringen sin og oppførte operaen flere ganger igjen etter 1931.
The Open Championship 1926
The Open Championship 1926 ble arrangert på Royal Lytham & St. Annes Golf Club i Lytham St. Annes, Lancashire i England i 1926.
Albéric Magnard
Stil
I likhet med Gabriel Fauré bruker Magnard den modale skalaen, og hans forkjærlighet for kanon, koral og fuge ligner på César Franck. Tendensen til rytmisk-metrisk bytte og overlapping refererer til Claude Debussy og Maurice Ravel. HanMagnardforetrakk en saklig satsteknikk og følte seg i musikalsk slekt med Beethoven. Noen komposisjoner, særlig symfoniene, inneholder passasjer som minner om Gustav Mahler, og hans bruk av salmer i symfoniene førte til at han fikk kallenavnet «en fransk Bruckner». I sine operaer brukte Magnard Richard Wagners ledemotivteknikk.
Komposisjoner
Det er ikke mange av Magnards komposisjoner som er bevart. Litt over 20 verk er publisert, blant annet tre operaer og fire symfonier.
Datsun Cherry
Historie/Teknisk
Datsun Cherry
Glenn André Viste Bøe
Karrière som skuespiller
Bøe startet sin skuespillerkarrière på barne- og ungdomsteateret ved Rogaland teater da han gikk på ungdomsskolen. Hans første teaterrolle var i Ungdomsteaterets oppsetning av Et dukkehjem, der han som trettenåring spilte Henrik Ibsen. Det ble også laget en TV-dokumentar om denne oppsetningen. Han spilte også senere i flere mindre og store teaterforestillinger, primært ved Rogaland Teater.
Martin og Mikkelsen
Martin og Mikkelsen var en norsk humorserie som gikk på TV-kanalen NRK1 i to sesonger, sesong 1 hadde premiere i 2017 og sesong 2 i 2018. Serien bestod av sketsjer med Martin Beyer-Olsen og Christian Mikkelsen.
Becancour gasskraftverk
Becancour gasskraftverk er et gasskraftverk i provinsen Quebec i Canada. Det har en installert produksjonskapasitet på 550 MW fordelt på 2+1 kokere / turbiner. Anlegget ble utbygd i 2006. Brenselstypen er naturgass. Det er landets 4. største gasskraftverk. Operatør er TransCanada Energy.
Calgary Energy gasskraftverk
Calgary Energy gasskraftverk er et gasskraftverk i provinsen Alberta i Canada. Det har en installert produksjonskapasitet på 300 MW fordelt på 1+1 kokere / turbiner. Anlegget ble utbygd i 2003. Brenselstypen er naturgass.
Bersant Celina
Bersant Celina (født 9. september 1996) er en kosovisk-norsk fotballspiller som spiller for den franske klubben Dijon FCO.
Celina er født i nåværende Kosovo, men flyttet til Drammen da han var to år gammel. I 2012 ble han tilbudt et stipend av akademiet til Manchester City, hvor han tilbrakte de neste to årene.
Den 1. juli 2014 signerte han sin første proffkontrakt med Manchester City, kontrakten hadde en varighet på tre år. Celina fikk sin offisielle debut mot Norwich City den 9. januar 2016 i FA-cupen. Han fikk sin Premier League debut i et 1-3 tap hjemme mot Leicester City den 6. februar samme år. Den 21. februar debuterte han fra start mot Chelsea på Stamford Bridge i Fa-cupens femte runde.
I september 2018 signerte Celina en fireårsavtale med Swansea FC etter fire år i Manchester City FC.
Helmelk
Vanligvis blir melken homogenisert og pasteurisert. Slik melk kalles også H-melk (homogenisert melk).
Scleronotus
Scleronotus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, brun- eller gråaktige trebukker, forholdsvis tettbygde med kraftige bein. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Pronotum er nærmest tønneformet med en pigg litt bakenfor midten av siden.
Levevis
Larvene lever i død ved.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør-Amerika, fra Venezuela i nord til det sørlige Brasil i sør.
Jofa
Jofa (en forkortelse for Jonssons fabriker) var en svensk produsent av idrettsutstyr for blant annet ishockey, bandy og ridning, basert i Malung.
Historikk
Niss Oskar Jonsson grunnla Jofa i 1926. Ettersom han var mindreårig måtte han i 1926 stifte firmaet i farens navn. Jofa hadde sprunget ut av Malungs klynge av skinnindustrier. Det var av spillmaterial fra skinnindustrien som Niss-Oskar fremstilte sitt første produkt – skøyteremmer. Jonssons første fabrikk startet opp i et tidligere garveri. Jonsson begynte deretter å produsere skibindinger, hansker og skistaver. Da de store varehusene i Stockholm – PUB, Idrottsmagasinet og Åhlén & Holm – la inn bestillinger hos Jonsson, fikk firmaet en god start. I 1935 tok foretaket navnet Jofa (for JOnssons FAbriker). Jonsson gikk i kompaniskap med skifabrikanten Mikael Larsson i Hudiksvall, og så startet Jofa en skifabrik i Tallåsen. Av overskuddsvirket ble det bygget møbler, som i løpet av 1940-talet ble fabrikkens hovedprodukter.
I starten hadde Jonsson bare to ansatte, men etter kort tid begynte han å ansette sine klassekamerater. Loftsrommet der virksomheten holdt til den første tiden ble snart for lite, og han lyktes med å overtale sine foreldre til å selge kuene på gården, slik at han kunne innrede fjøset til verksted. I 1929 hadde han 31 ansatte, og i tillegg en mengde leilighetsarbeidere rundt om på bygda. I 1933 kjøpte han Emilshus, et garveri i Hole, og i årene fremover ble fabrikken bygget ut. Tomten var ikke stor, og den opprinnelige bygningen ble derfor bygget ut i høyden. Fabrikken var den første bygningen i Malung som fikk installert heis.
Antallet arbeidere fortsatte å øke, i 1935 hadde Jofa 107 ansatte, i 1938 var tallet økt til 137 ansatte og i 1941 hadde foretaket hele 400 ansatte. Samtidig ble det åpnet stadig flere produksjonsenheter. I 1946 åpnet Jofa verksteder på Sollerön og i Ambjörby i det nordlige Värmland, og i 1947 åpnet et verksted i Dala-Järna. I 1949 ble det åpnet et verksted for produksjon av skinnartikler i Vansbro. Under annen verdenskrig vokste foretaket videre, takket være at det svenske militæret («Krigsmakten») la inn bestillinger på telt og uniformer. I 1960 ble Niss Oskar Jonsson slått til ridder av Vasaorden, første klasse.
I 1961 fikk Jofa verdenspatent på VM-hjelmen. Ishockeyspilleren Nils "Dubbel-Nisse" Nilsson ble viktig for Jofas markedsføringsstrategi. Nilsson arbeidet ved siden av ishockeyen som produktutvikler i Jofa. I 1963 begynte Jofa å produsere ishockeyhjelmer, og bedriften var i verdenstoppen på dette feltet i mange år. Senere ble ishockey-sortimentet utvidet til også å omfatte kroppsbeskyttelse, skøyter og køller.
1973 ble firmaet solgt til AB Volvo, som senere solgte det videre til finske Karhu. Fra 2004 ble Jofa en del av Reebok-konsernet, som i 2006 ble kjøpt opp av Adidas. Senere ble produksjonen av hjelmer flyttet til Kina, og i Malung finnes det nå bare et lager. I årenes løp har spillere som Lennart Svedberg, Börje Salming, Peter Forsberg, Igor Larionov, Václav Nedomanský, Jaromír Jágr, Mario Lemieux og Wayne Gretzky spilt med hjelmer fra Jofa. Den siste NHL-spilleren som brukte en Jofa-hjelm var Teemu Selänne i 2014.
Linke-Hofmann R.II
Linke-Hofmann R.II (Riesenflugzeug, «gigantisk fly») var et bombefly bygd i Tyskland i slutten på den første verdenskrigen og det andre Risenflugzeug prosjektet for Linke-Hofmann-Busch under ledelse av sjefingeniør Paul Stumpf. Stumpf hadde valgt å sammenkoble flere motor inn i et felles drivverk omkring en enslig propellaksel, skapt det som er antatt å være det største flyet med én propell.
Teknisk beskrivelse
Utseendet på Linke-Hofman R.II var ikke forskjellig fra samtidige dobbeltdekkerfly i sin oppbygning og design, men var tre ganger større enn normalt. Sjefingeniør Stumpf hadde valgt å forstørre dobbeltdekkeren uten å avsløre den egentlige størrelsen på flyet, og dermed konsentrerte seg om det unike drivverket. Forgjengeren Linke-Hofmann R.I hadde sentralplasserte motor i flykroppen med et komplisert girsystem, hvor man paret sammen fire motor to og to i horisontal ordning. Dette drivverket ble montert i neseseksjonen på det nye flyet og modifisert for bedre kraftoverføring omkring drivakselen som også var propellakselen. Dermed vil samtidige motor drivet en og samme propell gjennom et noe enklere girsystem. Stumpf og hans medarbeidere hadde utviklet det meste lettvinte av alle sammenkoblede firemotorsdrivverk som hadde vært utviklet for de tyske «R-flyene» med bare tre gir, normal praksis var syv til ti gir.
Ved nærmere granskning på flyet vil en komme over et unikt kjennemerke; et unikt radiatorsystem montert i små vingestumper foran cockpiten, og at det hadde et uvanlig strømlinjet motordeksel som sluttet mot propellhodet, som besto av kryssfinerplater. Flyskroget var satt sammen med kryssfinerplater fram til skytterplassen bakover, deretter et skjelett av tre bekledt med duk. Dobbeltdekkervingen var helt bygd i tremateriale. Halepartiet besto av tre halefinne med ett par sett horisontal balanseror. Det faste understellet var enkelt, men robust og så solid konstruert at det kunne holde flyet stående ved landingsfeil. To massive stålhjul på 1,5 m i diameter med fast gummilag hadde en aksel med støtdemper som fungert godt. I januar 1919 under en landing landet flyet for langt ut på rullebanen og kom ut på fryste myrlandskap. Til tross for at hjulene var brutt av under sammenstøtet, ble flyet stående.
To fly var bygd, R.55 og R.56 i juli 1918, men det vist seg at man hadde feilvurderte den teoretiske propelltrekkraften og dermed måtte en større propell på 6,90 m i diameter bygges fram til den første flygningen kunne skje i januar 1919. Det var trolig det største flyet som har blitt bygd med kun en propell, med et vingespenn på 41,16 m, lengde på 23,3 m og høyde på 7,1 m.
Linke-Hofmann R.II
Av de to flyene som var bygd og levert til det tyske militæret for utprøving var det bare R.55 som flyr, mens R.56 ble forlatt idet man skulle fullføre arbeidet. Testpiloten Waldemar Roeder som var med under testflygningene konkludert med at flyet oppførte seg godt i luften, relativt enkelt å kontrollere til tross for størrelsen med over 20 m i lengde og over 42 m i vingespenn. Men et ganske eiendommelig egenskap var observert, for ingeniørene hadde reduserte propellrotasjonen ned til bare 545 rotasjoner per minutt. Flyet klarte seg godt i dårlig værforhold.
Ved å slå av to motor under flygning har det vært beregnet at R.55 skulle være i stand til ha en flytid på ni og en halv time med en nyttelast på 2 400 kg. Den sannsynlige maksvekten for flyet skal være på 15 000 kg med en nyttelast på 7 000 kg. Den planlagte bombelasten skulle være eksternt, selv om det forelå planer om interne bomberom i flyskroget, og en konstruksjonstegning kan ha vist et trekkbart skyttertårn som kan trekkes ned under flygning fra skroget. Besetningen var ment å være på seks mann, hvorav to piloter, en navigatør, en radiooperatør og to skyttere.
Ifølge ufullstendige opplysninger krasjet R.55 ved slutten på testprogrammet og var deretter satt på bakken. Flyene R.55 og R.56 var funnet av representanter fra Inter-Allied Control Commission ifølge en artikkel i magasinet Flugsport fra november 1920 og beslaglagt som del av restriksjonsregimet innført med Versaillestraktaten. Det hadde vært planer om å omstille flyet til et passasjerfly med en passasjerkabin med plass for tolv passasjerene, men disse planene ble avblåst under restriksjonsregimet.
Noter
<references group='Note'/>
Bergen maritime videregående skole og Bergen maritime fagskole
Bergen maritime videregående skole og Bergen maritime fagskole er en fylkeskommunal videregående skole og fagskole på Vestre Strømkaien i Bergen sentrum. Skolen ble 1. januar 2017 slått sammen med Bergen tekniske fagskole, og den sammenslåtte skolen har fått navnet Fagskolen i Hordaland. Fra høsten 2020 blir skolen også slått sammen med Laksevåg videregående skole. Navnet på den nye skolens videregående del blir Laksevåg og Bergen maritime videregående skole. Både denne og fagskolen skal på sikt samlokaliseres i et nytt bygg på Laksevåg som er under prosjektering.
Christoph Bernhard
Christoph Bernhard (1628–1692) var en tysk komponist, kapellmester og musikkteoretiker.
Bergen maritime videregående skole og Bergen maritime fagskole
Tilbudene på videregående nivå gjelder programområdene elektrofag (automatisering og elenergi) og teknikk og industriell produksjon (brønnteknikk, industriteknologi og maritime fag), som leder til fagbrev som matros, motormann, bore- og brønnoperatør, elektriker, automatiker, serviceelektroniker, kulde- og varmepumpeoperatør eller industrimekaniker.
Christoph Bernhard
Liv og virke
Bernhard fikk sin første musikkundervisning i Danzig; framfor alt av Sweelinck-elevene Paul Siefert og Christoph Werner. I 1648 ble han sanger ved Dresdner Hofkapelle som ble ledet av Heinrich Schütz. Rundt 1650 foretok han en ettårig reise til Italia der han blant annet ble kjent med Giacomo Carissimi, kapellmesteren ved Collegium Germanicum i Roma. Bernhard oppholdt seg også i Italia ni måneder i 1656. I 1655 ble han visekapellmester i Dresden, en stilling han hadde til 1664.
I 1664 overtok han stillingen som musikkdirektør og kantor ved  i Hamburg etter Thomas Selle.
Bergen maritime videregående skole og Bergen maritime fagskole
Tilbudene på fagskolenivå er to-årige NOKUT-godkjente heltidsutdanninger i fagretningene maritime fag, med fordypninger i maskinoffiser og dekksoffiser på ledelsesnivå, og petroleumstekniske fag med fordypninger i boreteknikk (oljeboring) og havbunnsinstallasjoner (subsea).
Christoph Bernhard
Liv og virke
I 1674 vendte han tilbake til Dresden og gjenopptok stillingen som visekapellmester. Han var ellers musikklærer for prins Johan Georg IV av Sachsen og broren, den senere kong August II av Polen av Polen. I 1680 ble han utnevnt til hoffkapellmester.
Heinrich Schütz regnet Bernhard som en av sine beste elever og gav ham i oppdrag å skrive en motette til sin gravferd. Bernhard skrev også en gravferdsmotett for Johann Rist, dessuten lieder, arier og kirkemusikk.
Bergen maritime videregående skole og Bergen maritime fagskole
Skolen har også en kurs- og oppdragsvirksomhet (KOV) innenfor skolens virksomhetsområder, som har som formål å styrke skolens budsjetter, kontakter med næringslivet og personalets kompetanse. KOV skal ha DNV-sertifisert kvalitetssystem og være godkjent av relevante tilsynsmyndigheter.
Videregående tilbud
Skolen har endret navn til Laksevåg og Bergen maritime videregående skole.
Christoph Bernhard
Skrifter
Bernhard publiserte fire musikkteoretiske skrifter. Verken publiseringsår eller hvilken rekkefølge de ble utgitt i er kjent:
Bergen maritime videregående skole og Bergen maritime fagskole
Videregående tilbud
Vedtatt utdanningstilbud for skoleåret 2023-2024:
Skolen tilbyr også elektrofag med studiespesialisering på 3 år.
Historikk
Bergen by startet sitt første tilbud om utdanning ved offentlig navigasjonsskole i 1684. Dette tilbudet ble beholdt fram til 1820, og ble omtalt som «den største navigasjonsskole i norden».
I 1853 oppsto det etter mange års fravær en ny offentlig navigasjonsskole i Bergen. Denne ble kalt Bergen sjømannsskole og flyttet inn i eget bygg på Nordnes i 1904.
Maskinistutdanning ved Bergen maskinistskole har vært et offentlig skoletilbud siden 1885 og ble da startet opp i Bergen tekniske skoles lokaler. Maskinistskolen tok senere i bruk eget skolebygg på Nygård i 1928 og flyttet ennå en gang til Nygårdstangen i 1978.
I 1983 ble Bergen maskinistskole og Bergen sjømannsskole slått sammen til Bergen maritime videregående skole. I 2007 ble skolen organisert i to separate enheter Bergen maritime videregående skole (BMV) og Bergen maritime fagskole (BMF), og skiftet da navn til Bergen maritime videregående skole og Bergen Maritime fagskole.
Island Cogen gasskraftverk
Island Cogen gasskraftverk er et gasskraftverk i provinsen Alberta i Canada. Det har en installert produksjonskapasitet på 254 MW fordelt på 1+1 kokere / turbiner. Anlegget ble utbygd i 2002. Brenselstypen er naturgass.
Appellation d’origine contrôlée
Appellation d’origine contrôlée (AOC), som kan oversettes med «kontrollert opphavsbetegnelse», er et fransk sertifiseringssystem for kvaliteten på ulike landbruksprodukter som vin, ost, olivenolje med mer. Administrasjonen ligger ved det statlige Institut National des Appellations d'Origine (INAO). Systemet er basert på det franske konseptet om terroir som innebærer at et produkt reflekterer opphavsområdets geografi, jordsmonn, klima, lokale tradisjoner og jordbruksteknikker. Terroir vil si at et spesifisk produkt kan bare lages på en bestemt plass og navnet skal derfor beskyttes.
Historisk var sannsynligvis beskyttelsen av osten Roquefort, etter vedtak i det franske parlamentet på 1500-tallet, begynnelsen på apellasjonssystemet. Klassifikasjonsystemet for Bordeauxviner fra 1855 var også et steg i utviklingen. Loven om beskyttelse av opprinnelsessted ble vedtatt i 1919 og INAO ble grunnlagt i 1935 og Côtes du Rhône vinområdet ble det første som fikk AOC status i 1937.
Vin
AOC systemet ble i første omgang laget for å regulere fransk vin. AOC beskriver eksakt de vinmarkene som kommer inn under en opphavsbeskyttelsen. Alle druer må være dyrket innenfor et bestemt geografisk område. Oppmålt og nedtegnet av INAO. Strengt regelverk som setter klare grenser for godkjente druer, begrensninger i vinmengde per areal, detailer rundt produksjonen, lagring med flere. Det er over 300 vinområder som har fått AOC-status av INAO.
Kvalitetsinndelingen er en rangering av kvaliteten til vinmarken, ikke vinen. Dette er den høyeste kategorien inne fransk vin og gjelder kun terroir-viner - at det såkalte terroir kan smakes i vinen. Dette franske uttrykket, terroir, kan kanskje oversettes med «typisitet». Det at smaken på vinen er typisk for akkurat det området. Grunntanken er at viner fra ulike områder skal smake ulikt på grunn av dyrkning i et litt annet jordsmonn, med litt annerledes soleksponering, endring i temperatur (som er viktig for modningen) og at vinbønder bruker forskjellig jordbruksteknikk med flere. Alle viner som blir klassifisert i AOC, skal ha noe som er typisk og unikt kun for dem. I det franske klassifiseringssystemet er det forutsatt at områder som setter, eller har lov å sette, områdenavnet på etiketten innehar den typiske karakteristikken for området.
Inndelingen begynner med store geografiske områder, regionale viner som går over hele departementer eller flere kommuner, før det går ned til den miste lille parsell i vinmarken, omtalt som lieux-dits eller climat i Burgund. Denne parsellen kan da oppnå grand cru eller premier cru-status som er den høyeste kvalitetsinndelingen i det franske vinsystemet. Til mer nøyaktig geografisk plassert en vin er, til høyere er dens potensielle kvalitet.
Det franske cru-systemet er ikke teknisk sett en klassifisering av vinkvalitet per se, men kun ment å indikere det store potensial som ligger i vinmarken og dets evne til å vise sitt terroir, typisitet. Det er garanti for ektheten, ikke kvaliteten. Å levere kvalitet er opp til den enkelte vinbonde. Det er derfor viktigere å finne rett produsent enn rett vinområde.
Det er tre trinn i systemet, jo mindre området, jo strengere reglene og desto høyere kvalitet og forventet pris.
AOC générique
(som AOC Bordeaux, Bourgogne...) Overordnete større områder med ofte forholdsvis enkle regler for å oppnå AOC statusen.
AOC régionale
(som AOC Médoc, Côtes de Nuits...) Deler AOC générique i flere mellomstore enheter, økende krav og kvalitet.
AOC communale
(som AOC Margaux, Romanée-Conti...) Den strengeste delen av klassifikasjonssytemet, her finner man alle store viner på for eksempel Grand Cru nivå eller i den offisielle klassifikasjonen av Bordeauxviner fra 1855.
Andre jordbruksprodukter
Over 40 forskjellige oster (Roquefort, Camembert, Reblochon, med mer) er godkjent som AOC. Blant andre produkter nevnes kylling fra Bourg-en-Bresse (Poule de Bresse), oliveolje fra ulike plasser, skinke (Bayonne), likører og brennevin med mer.
Andre land
Det franske systemet har hjulpet å gjøre AOC produkter til merkevarer som er gjenkjennelig og har en sikret kvalitet. Det har ført til at andre land har etterlignet systemet, særlig for vin. For eksempel nevnes det italienske Denominazione di origine controllata systemet eller det spanske Denominación de Origen. I Norge kalles et tilsvarende merkesystem Beskyttede betegnelser.
Bettina Hauert
Bettina Hauert (født 18. juni 1982) er en profesjonell tysk golfspiller.
Karrieren som profesjonell
Hauert vant kvalifiseringsskolen til Ladies European Tour i 2003. På sine 3 første år på touren var en delt 7.-plass i Scandinavian TPC i 2006 det beste resultatet. Men i 2007 løsnet det skikkelig for Hauert, med seire i Deutsche Bank Ladies Swiss Open og Finnair Masters. Disse resultatene, samt to andreplasser, førte henne inn på Solheim Cup-laget i 2007, og utnevnelse til Ladies European Tour Player's Player of the Year 2007.
Ung dame med tur
Ung dame med tur (svensk: ) er en svensk svart-hvitt dramafilm fra 1941 i regi av Ragnar Arvedson. Manuset ble skrevet av Torsten Flodén. Det bygger på norske Sigrid Boos roman Heldig ung dame fra 1940. Sonja Wigert og Elly Christiansson spiller rollene henholdsvis som Eva Bergfeldt og Gunvor Hall.
Handling
Kontoristen Eva får vite at hun har arvet en formue i USA og setter umiddelbart i gang med å spandere penger. Snart blir det oppdaget at arven har blitt underslått og Eva havner i pengeknipe.
Arkeologiåret 1600
Arkeologiåret 1600 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1600.
The Karate Kid – sannhetens øyeblikk
The Karate Kid – sannhetens øyeblikk, (opprinnelig norsk tittel Sannhetens øyeblikk) er en amerikansk action- og ungdomsdramafilm fra 1984 med Ralph Macchio og Pat Morita i hovedrollene. Regi var ved John G. Avildsen mens Jerry Weintraub var produsent. Filmen betegnes som en ungdomsfilm.
Filmen ble vist på kino i Norge med tittelen Sannhetens øyeblikk. Først når filmen ble vist på fjernsyn ble den vist med tittelen Karate Kid.
Filmen fikk to oppfølgere: Karate Kid II (1986) og Karate Kid 3 (1989). I 1994 kom en kvinnelig variant med Hilary Swank som hadde tittelen: Den neste Karate Kid. I 2018 kom TV-serien Cobra Kai som følger tråden til den første filmen, 34 år senere.
Handling
En tenåringsgutt innflyttet til California får seg en kjæreste fra overklassen, men trakasseres av jentas eks-venn, som også er distriktes karatemester. Gjennom vennskapet med en eldre japansk vaktmester lærer han imidlertid karate på den egentlige måten og kan utfordre rivalen. Miyagi lærer Daniel at karate handler om å mestre sine indre følelser, sine tanker og sin kropp, og at selve kampen bare må vare den siste løsningen på et problem. Under Miyagis kyndige instruksjon utvikler Daniel ikke bare sine fysiske evner, men også den nødvendige selvtillit og tro på seg selv, for å kunne overkomme de umulige odds han er oppe imot.
Hans Eng
Hans Eng (født 22. mars 1907 i Oslo, død 18. mai 1995 i Kvænangen) var en norsk lege som under krigen tjenestegjorde som lege i Statspolitiet og som også var Quislings privatlege.
Førkrigstiden
Han ble utdannet cand.med. ved Universitetet i Oslo i 1931 og tok den medisinske doktorgraden (dr.med.) ved samme universitet i 1938 med en avhandling om «Zur Kenntnis des Östrins in männlichen Organismus». Han arbeidet en periode ved Ullevål sykehus og som reservelege ved Modum Bads Nervesanatorium, og hadde privat legepraksis i Bærum og Oslo fra 1933. Han var også tilknyttet universitetet som forskningsstipendiat mellom 1933 og 1939. Han publiserte flere artikler om endokrinologiske problemstillinger.
Andre verdenskrig
Eng var medlem av Nasjonal Samling fra 1933. Under andre verdenskrig tjenestegjorde Eng som lege ved Statspolitiets avdeling i Oslo fra september 1941 og ble utnevnt til politiinspektør 1. mars 1945. I denne egenskapen var han tilstede ved flere henrettelser under krigen, var tilsynslege for Bredtvet fengsel og lege for andre personer som var i politiets varetekt. Eng hadde i tillegg rollen som privatlege for Vidkun Quisling og hans familie. Han fikk oppgaven som privatlege etter at det kom en forespørsel til Ullevål sykehus om en lege som kunne fylle denne rollen, men Eng kan ha overdrevet betydningen av denne privatlegerollen i ettertid og den hadde tilsynelatende lite reelt innhold.
Da Ingrid Bjerkås ble arrestert i 1941 stilte Eng i et brev diagnosen «Jøssingismus anglemanicus paranoidformis». I sin forklaring for retten etter krigen sa han at diagnosen var en spøk og ikke ment å vedlegges sakens formelle akter, en tolkning som støttes av historieprofessor Hans Fredrik Dahl. Før statsakten på Akershus i 1942 tok Eng et nytt initiativ til å internere Bjerkås fordi han mente hun var en sikkerhetsrisiko. Da Max Manus og andre sabotører skulle sprenge et arkiv i Kirkeveien 90, ble de oppdaget av Hans Eng, som bodde samme sted. Eng kontaktet Stapo som aksjonerte.
Eng ønsket ikke å behandle jødiske pasienter. Ifølge Julius Paltiel erklærte han alle alvorlig syke jøder friske nok til å tåle transporten ut av landet. Høsten 1942 utformet han «legeattest for syke jøder» for å presse sykehusene til å skrive ut innlagte jøder. Eng etterprøvde personlig sykehuslegenes diagnoser og skrev med rødt på skjemaet «kan hentes» (det vil si deporteres).
Ifølge Kjartan Fløgstad ble Eng regnet som en av de farligste nazistene. I Eirik Veums bok om Statspolitiet heter det at Eng gikk sterkt inn for "den nye tid" og rapporterte ved flere tilfeller forhold som han mente var brudd på gjeldende lover og forskrifter, både til Ordenspolitiet og Statspolitiet. Ved minst en anledning fikk han folk fra motstandsbevegelsen arrestert. På fritiden arbeidet han ofte som funksjonær ved flere av Hirdens idrettsarrangementer og mønstringer. Eng uttalte i 1978 at han ikke angret: «Hadde forholdene vært i dag som de var i 1940, ville jeg igjen gått med i Nasjonal Samling.» Han beundret fortsatt Quisling og lot seg i 1978 fotografere ved et bilde av Quisling.
Ifølge Per Ole Johansen var Eng en aktiv og fanatisk nazist som forble i Statspolitiet og NS til krigens slutt, til forskjell fra for eksempel Knut Rød som sluttet da de allierte fikk overtaket i krigen.
I landssvikoppgjøret etter krigen ble Eng i desember 1948 dømt til syv års tvangsarbeid og fradømt retten til å drive legevirksomhet i ett år, med fradrag av 316 dager i varetekt. Han ble løslatt 12. september 1949.
Kvænangen
Eng fikk tilbake legelisensen mot å arbeide som lege i et nødstilt distrikt, der befolkningen manglet lege og var i en generelt vanskelig situasjon etter nedbrenningen i 1944. Han ble utnevnt av regjeringen til distriktslege i Kvænangen i 1950 og hadde embedet til 1985. Han ble boende i Kvænangen til sin død, og var både medlem av kommunestyret i perioden 1960–1968 og av formannskapet i kommunen i perioden 1964–1968.
Da han kom til Kvænangen var han «en av svært få leger i hele landsdelen». I Kvænangen bygde han opp en legepraksis i et område som var rasert; han ble svært populær i Kvænangen og omegn og får æren for å ha bygget opp helsevesenet i Kvænangen.
Familie
Hans Eng var sønn av skolemannen og døvelæreren Hans Eng og nevø av den kjente barnepsykologen Helga Eng. Han hadde selv to sønner, bl.a. kommuneoverlege i Arendal, Per Gunnar Eng (1937–2015).
Drøm videre!
Drøm videre! er et musikkalbum utgitt av Beckstrøm i 2006.
Albumet er produsert av Lars Fredrik Beckstrøm og Marius Kristiansen i samarbeid med Jørn Mortensen
Dell Technologies Championship
Deutsche Bank Championship er en golfturnering på PGA-touren som arrangeres over fire dager, med førsterunden på en fredag og sisterunden på Labor Day, en mandag. Turneringen ble grunnlagt i 2003 og spilles på Tournament Players Club of Boston i Norton i Massachusetts. Overskuddet doneres til Tiger Woods Foundation.
Deutsche Bank Championship er åpningsturneringen i serien Fall Finish i 2006, og blir en del av FedEx Cup i 2007.
Frederik Ahlefeldt (1623–1686)
Frederik lensgreve Ahlefeldt (født 1623, død 7. juli 1686) var en dansk lensgreve og storkansler.
Bakgrunn
Han var sønn av Frederik Ahlefeldt til Søgård i Sønderjylland.
Ungdom
Under et studieopphold i Brussel ble han involvert i en duell 1. september 1651, og anklaget for mord. Han ble benådet 1652. Etter farens død 1657 overtok han herresetet Søgård. Samme år bortførte han stattholder Christian Rantzaus eneste datter, Margrete Dorothea, uten farens vitende, og ble hemmelig viet i Lübeck.
Ved giftemålet kom han inn i en meget innflytelsesrik familie. Da han i tillegg var en favoritt av dronning Sophie Amalie, gikk det raskt frem på embetsbanen.
Karriere
1. oktober 1657 ble han landråd og generalkrigskommissarius og ble de følgende år brukt i diplomatiske oppdrag til kurfyrsten av Brandenburg og hertugen av Gottorp. I 1660 ble han sendt til England og sluttet i februar 1661 en handels- og vennskapstraktat. Etter hjemkomsten ble han i 1661 utnevnt til «Statholder i Kjøbenhavn» og assessor i Statskollegiet og etter svigerfarens død i 1663 til dennes etterfølger som statholder i hertugdømmene, amtmann i Steinburg og guvernør i Sønder-Ditmarsken.
I de følgende år oppholdt han seg mest på Gråsten og var især opptatt av problemene med Gottorp og de vanskelige finansielle forhold i det sønderborgske hus, men han ble også rådspurt i alle viktige regjeringssaker. Etter tronskiftet i 1670 og Christoffer Gabels fall ble Ahlefeldt den ledende minister, men da han hadde en sterk ulyst til å delta i regjeringens daglige forretninger, ble han etterhvert fortrengt av Peder Schumacher Griffenfeld.
Mens Ahlefeldt i begynnelsen hadde støttet Griffenfeld, gikk han senere over til dennes motstandere og var en av de mest aktive for å styrte ham, da han mente, at Griffenfelds politikk var skjebnesvanger for landet. Han var fra 1676 til sin død storkansler, men konsentrerte seg egentlig kun med utenrikspolitikken. Han var utvilsomt en meget betydelig mann, og når man senere i beundringen for Griffenfeld har fremstilt Ahlefeldt som en udugelig tysker, savner dette all begrunnelse i de samtidiges vurdering av ham.
Labor Day
Labor Day er en føderal fridag i USA som inntreffer den første mandagen i september. Dagen har sin opprinnelse i en parade arrangert av fagforeningen Knights of Labor den 5. september 1882 i New York City og har vært nasjonal fridag siden 1894 for å hedre den arbeidende kvinne og mann.
Villa Saraceno
Villa Saraceno i Finale di Agugliaro i provinsen Vicenza er en villa designet av den italienske renessansearkitekten Andrea Palladio. Den er en av villaene i Veneto som UNESCO har satt på sin liste over verdensarven.
Frederic Francois-Marsal
Frederic Francois-Marsal (født 16. mars 1874 i Paris, Frankrike, død 20. mai 1958 i Gisors) var en fransk politiker og midlertidig president under den tredje franske republikk.
Villa Saraceno
Biagio Saraceno engasjerte Palladio til å omforme familiegården. I Quattro Libri er hovedbygningen lagt mellom to store rettvinklede barchessaer. Dette ble aldri utført. Det er en barchessa på den ene siden av hovedbygget som ble laget i det 19. århundre, og det finnes uthus fra det 14. århundre.