cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amerikansk bison
Jakt
Den amerikanske bison har i uminnelige tider vært en økologisk faktor ved påvirkning av miljøet på de store slettene fordi de spiste så mye gress. Gressbranner som ble startet av mennesker som skulle jakte, ble ikke så omfattende på grunn av bisonens gressing. Bisonen var en viktig nærings- og ressurskilde for prærieindianerne, der alle deler ble utnyttet til mat og redskaper. Da indianerne lærte å temme hesten fra midten av 1700-tallet, flyttet mange stammer ut på prærien for å leve av bisonjakt. Indianerne jaktet riktignok på bison i store mengder, men det var ingen overjakt. Fra 1860-årene begynte handelsjegere å jakte bison "fabrikkmessig" kun for huden, som var blitt ettertraktet. Mens huden ble flådd av og tungen kuttet ut (delikatesse), ble resten av skrotten liggende igjen og råtne. I den mest ekstreme perioden på slutten av 1870-årene ble det drept mellom 2000 og 10 000 dyr hver dag. Den mest berømte jegeren var Willian Cody alias "Buffalo Bill", som skrøt av sine bedrifter med å slakte ned hundrevis av "bøfler" på én dag. Store deler av prærien var dekket av råtnende skrotter og hvitnende ben. Rundt 1800 var det ca. 60 millioner bison i Nord-Amerika, mens det i 1884 var under 100 igjen. Det var et uttalt mål for de amerikanske myndigheter å utrydde bisonen, da det var den mest effektive måten å knuse indianerne på. Jernbanelinjene som ble bygget tvers over Nord-Amerika fulgte gjerne gamle bisontråkk, og passasjerene ble utstyrt med gevær for at de kunne more seg med å skyte ned bison, som i store flokker fortsatte å følge sine tråkk langs jernbanelinjen. Heldigvis ble den ikke totalt utryddet, og i dag er antallet opp i 350 000, fortsatt et stykke igjen fra den opprinnelige bestanden på 60 millioner.
Bison i dag
I 1899 kjøpte James «Scotty» Philip 5 bison som var innfangede kalver fra den siste store bisonjakten langs Grand River i 1881. Hans mål var å redde arten. Før hans død i 1911 i en alder av 53 hadde han en flokk på mellom 1000 og 1200 dyr. Flere andre privateide flokker var også blitt etablert med utspring i Scottys dyr.
På 2000-tallet blir bison holdt for deres kjøtt og skinn. Over 250 000 av de 350 000 som finnes ales opp for dette formålet. Bisonkjøtt er lavt på kolesterol og fett og er dermed svært populært. Faktisk ble så mange som 35 000 individ slaktet for mat i 2005, men det holdes under kontroll slik at bestanden alltid er stabil og svakt økende.
Ahti Karjalainen
Ahti Karjalainen (født 10. februar 1923 i Hirvensalmi, Södra Savolax, død 7. september 1990 i Helsingfors) var statsminister i Finland 1962–1963 og 1970–1971 for partiet Centern (cp).
Karjalainen kan betraktes som en av etterkrigstidens mest innflytelsesrike personer i finsk politikk og økonomi. Han var velkjent for sine gode relasjoner til Sovjetunionen.
Lie-gruppe
I matematikk er en Lie-gruppe en gruppe som også er en deriverbar mangfoldighet, slik at gruppeoperasjonen og inversen er glatte avbildninger.
Alternativt kan man definere en liegruppe som at mangfoldighetsstrukturen og avbildningene skal være glatte. Hilberts 5. problem handler om hvorvidt disse to definisjonene er ekvivalente, og svaret er ja. Dette ble bevist av blant andre Gleason, Montgomery og Zippin på 50-tallet.
Et eksempel er de reelle tallene \mathbb{R} med gruppeoperasjon + og standardtopologien: Her er gruppeoperasjonen
Tårn
Et tårn er en høy bygningskonstruksjon, som er fundamentert ned til grunnen og hvor høyden som oftest er flere ganger byggets største tverrsnitt. Det kan ha ulike funksjoner som fyrtårn, landemerke, utsiktstårn, branntårn, kirketårn, klokketårn, forsvarstårn, donjon, minaret, vanntårn, boretårn, brotårn  osv. Romerne brukte flyttbare tårn på hjul som angrepstårn mot festninger.
Lie-gruppe
kontinuerlig, og det samme gjelder inversfunksjonen
Tårn
Tårnet kan være en selvstendig konstruksjon eller en mer eller mindre integrert del av en bygning, som kirke eller en borg.
Lie-gruppe
.
Will
Will er en britisk sportsdramafilm regissert av Ellen Perry, og har Damian Lewis, Jane March og Bob Hoskins i ledende roller. En elleve år gammel Liverpool-fan rømmer hjemmefra og reiser gjennom Europa til Mesterliga-finalen 2004/2005 i Istanbul.
Filmen ble sluppet på kino 4. november 2011 i Irland og Storbritannia.
Handling
Filmen fokuserer på problemene i livene til to fiktive figurer: Den elleve år gamle Will Brennan, og den bosniske fotball-spilleren Alek. De ønsker å se Liverpool FC spille mot AC Milan under Champions League-finalen i 2005 ved Atatürk Olimpiyat Stadyumu i Istanbul. Brennan anser seg selv som Liverpools aller største tilhenger, i stand til å resitere fakta om klubben, og går på en offentlig skole i Sør-England.
Hans far, Gareth, klarer ikke å ta følelsesmessig vare på Will etter at Wills mor døde. Men Gareth dukker opp en dag med billetter til Champions League-finalen. Det Will ikke er klar over er at faren hans har helse-problemer og han dør plutselig. Kjente Liverpool-spillere som Kenny Dalglish, og Steven Gerrard, og Jamie Carragher gjør også en opptreden i denne filmen.
I rollene
(utvalg)
Lie-gruppe
Et annet eksempel er den generelle lineære gruppen og alle dens lukkede delmengder.
Navnet Lie-gruppe kommer fra den norske matematikeren Sophus Lie, som arbeidet med differensialligninger, og oppdaget at løsningene han fant hadde symmetrier. Hans arbeide med disse symmetriene la grunnen for den moderne geometrien, der liegrupper og deres operasjoner på topologiske rom spiller mange av hovedrollene.
Formell definisjon
En liegruppe består av en trippel
der G er en mengde, \cdot er en binær operasjon på mengden og \tau er en topologi på mengden, slik at (G, \cdot) er en gruppe, (G, \tau) er en deriverbar mangfoldighet, og avbildningene og  gitt av, og i(g)=g^{-1}, er glatte.
Urquhart kraftverk
Urquhart kraftverk er et varmekraftverk i Aiken County i delstaten Sør-Carolina, USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 610 MW fordelt på 8 turbiner, på inntil 20–200 MW hver. Operatør er energiselskapet South Carolina Electric & Gas Co.
Kraftverket stod ferdig utbygd i 1969–2002. Brenselkilden er naturgass.
Tårn
Begrepet tårn brukes også i sammenhenger som kanontårn, vingetårn. Et kanontårn er en konstruksjon som holder en eller flere bevegelige kanoner, eksempelvis på krigsfartøy eller stridsvogner. Vingetårn er en konstruksjon på eldre fly hvor vingen var festet i en tårnliknende konstruksjon slik at den kom høyere enn selve flykroppen.
Kirketårn
Et kirketårn er et hvilkensomhelst tårnoppbygg som er festet til et kirkebygg, enten det bærer støpte klokker til å varsle med eller ikke. Kirketårn er fundamentert direkte ned til grunnen, mens en såkalt takrytter hviler (rir) på selve takkonstruksjonen. Takrytter med spir var vanlig på stavkirker og middelalderkirker.
Den delen av tårnet som tilsvarer bygningens høyde, og ofte er en integrert del av bygningen, kalles tårnfoten. Tårnet avsluttes gjerne med et parapet (gjennombrudt brystning) eller krenelering – et fortannet brystvern med utsparinger lik det som finnes til forsvarsformål på borgmurer og borgtårn.
Tårn uten synlig spir er vanlige i England på romanske (normanniske) og gotiske kirker, og kalles for battlement tower, som kan oversettes løselig med «tårn til bruk i strid». I ufredstider ble noen slike tårn faktisk anvendt under utkjempelse av slag, ved at en stridende part trakk seg tilbake i kirketårnet og forsvarte seg derfra. Man vet ikke om battlement towers opprinnelig ble bygget uten spir, eller om tårnhettene blåste eller brant ned og derved skapte en egen tårnmote.
Selve avdekningene, tårnhettene, eller taket, har navn etter formen, som hjelm og spir. Et spir er en slank, oftest mangekantet pyramide kledd med skifer eller kobber- eller blyplater. En tårnhjelm er en mindre himmelstrebende avslutning, gjerne avrundet (hjelm). Spir som ikke er utpreget slanke går også ofte under denne betegnelsen, en betegnelse som også ofte har blitt brukt om arkitekt Christian Christie s hannoverianske spir på Nidarosdomen i Trondheim.
Kirketårn får ofte betegnelse etter funksjon og plassering, som for eksempel klokketårn, også kalt kampanile (etter italiensk campane som betyr klokker). Klokketårn har klokkestue med lydglugger og bærer støpte én eller flere klokker til å varsle med. En støpul er en frittstående, klokkestuelignende konstruksjon, som kan være åpen eller innkledd, med en klokkestol som bærer kirkeklokkene. Støpul er vanlig ved noen av våre stavkirker. Vesttårn er et tårnoppbygg som er reist ved den vestre gavlveggen eller vestveggen til et kirkebygg eller lignende (eksempelvis på Nidarosdomen). Et sentraltårn er et tårnoppbygg som er reist i krysset mellom skipet og korsarmene. Dersom sentraltårnets kontruksjon ikke når ned på grunnplanet, kalles den en takrytter. Det er imidlertid ellers mer vanlig at takryttere som bærer små tårnoppbygg plasseres over mønet på bygg med saltak. Der hvor det er både sentraltårn og vesttårn, kalles sentraltårnet gjerne for hovedtårn (som for Nidarosdomen).
Andre religiøse bygg
Tårn er også vanlige i religiøse bygg innen andre religioner som minareter ved moskeer og lignende.
Sekulære bygg
Som et resultat av de høye tomteprisene på Manhattan og de nye mulighetene som stålet representerte som byggemateriale i New York på slutten av 1800-tallet, ble det bygget sekulære tårnhus som ble kalt skyskrapers. I dag bygges enda høyere bygninger, særlig i de store byene i blomstrende industriland i Sørøst-Asia. Disse bygningene kalles ofte for towers, eller tårn. Ett eksempel er Petronas Towers i Malaysias hovedstad Kuala Lumpur.
Det mest berømte tårnet av alle er Eiffeltårnet i Paris, som ble bygget i tidsrommet 1887–1889 av den franske ingeiøren Gustave Eiffel og stod ferdig til Verdensutstillingen i 1889 som en hyllest til hundreårsdagen for den franske revolusjonen. Eiffeltårnet skulle etter planen rives etter at verdensutstillingen var over; byggetillatelsen var midlertidig for en periode på maksimalt 20 år.
Lyfing av Winchester
Lyfing av Winchester, også kjent som Livingus (død 23. mars 1047), var en angelsaksisk abbed av Tavistock, biskop av Crediton, St Germans og Worcester. Lyfing var av religiøs og politisk viktighet i England på første halvdel av 1000-tallet.
Bakgrunn
Lyfings onkel var Burhweald, biskop av Cornwall. ifølge kronikøren William av Malmesbury.
Lyfing var først munk veda katedralklosteret i Winchester, deretter abbed av Tavistock i 1009.
Biskop
Han ble den niende biskop av Crediton i 1027. På omtrent samme tid ble han også biskop av St Germans da hans onkel som hadde holdt dette setet, døde. Han forente da de to bispesetene til ett med sete i Crediton.
Christopher Barton
Christopher «Chris» Bertram Ronald Barton (født 21. november 1927 i Celbridge i Kildare i Irland, død 18. august 2013) var en britisk roer som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Lyfing av Winchester
Biskop
Lyfing ble i tillegg også biskop av Worcester i 1039, men ble fratatt dette setet i 1040, men fikk det tilbake i 1041 og holdt det deretter til sin død.
Christopher Barton
Barton vant en olympisk sølvmedalje i roing under OL 1948 i London. Han var med på den britiske åtteren som kom på andreplass bak USA. Roøvelsene ble gjennomført i perioden 5. til 8. august 1948 på Themsen. Mannskapet på den britiske båten var roerne; Christopher Barton, Michael Lapage, Guy Richardson, Ernest Bircher, Paul Massey, Charles Lloyd, John Meyrick, Alfred Mellows og Jack Dearlove som var styrmann.
Barton døde den 18. august 2013 i en alder av 85 år.
Lyfing av Winchester
Biskop
Da kongen kom tilbake til England brakte ham med seg det berømte brevet hvor kong Knut adresserte fra paven til sine engelske undersåtter. Brevet finnes i Firenze og nevnt hos William av Malmesbury.
Den angelsaksiske krønike omtaler Lyfing som «ordvis» eller tilsvarende. Hans tre bispeseter var uten tvil belønninger for hans fortjenester for den danske kongen. William av Malmesbury har beskrevet ham som både ambisiøs og tyrannisk, og det er blitt sagt at etter kong Knuts død ble Lyfing innblandet i tilfangetakelsen av Alfred Æthling, sønn av Ethelred den rådville og bror av Edvard Bekjenneren, ved Guildford i 1040. I henhold til samtidige skrifter ble Alfreds øyne stukket ut på en så skjødesløs måte at han døde av skadene, og deretter at hans menn ble massakrert. Det er dog svært usikkert om Lyfing var direkte eller indirekte skyld at Alfred døde da andre kilder indikerer at han kan dødd så tidlig som 1036 eller 1037.
Lyfing ble gravlagt, ikke ved Crediton eller Worcester, men ved hans kloster i Tavistock, det sted som han hadde likte best.
Now & Then
Now & Then er et musikkalbum med The Carpenters, utgitt 9. mai 1973.
Albumet ble produsert av Karen Carpenter og Richard Carpenter.
Supertanker (Kliché-album)
Supertanker er debutalbumet til det danske new wave-bandet Kliché, opprinnelig gitt ut på vinyl i mai 1980. Albumet ble spilt inn i Sweet Silence Studio i København, hos lydtekniker Flemming Rasmussen. Omslaget med en supertanker ble utformet av bassgitarist Johnny Voss og fotografiet av bandet på baksiden tatt i Legoland ble tatt av Stefen Kjær.
Tekstene på Supertanker bærer preg av den sterke konseptuelle kollektiviske tanken bak bandet. Alle sangene bortsett fra «Aldrig mere» er skrevet i vi-form og flere av sangene inneholder sitater fra Maos lille røde, noe som førte til beskyldninger om at bandet var maoister.
Albumet ble gitt ut på CD i 1989 og senere i 1996.
Supertanker ble i januar 2006 tatt opp i Danmarks kulturkanon.
Båtstø
Båtstø kan bety flere ting:
United Buddy Bears
En Buddy Bear er en malt full-skala bjørneskulptur i glassfiber som opprinnelig ble utviklet i Berlin. Hver bjørn er individuelt malt. Den første Buddy Bear-skulpturen ble skapt av initiativtakerne Klaus og Eva Herlitz, i samarbeid med skulptøren Roman Strobl i 2001.
De to konseptene, Buddy Bear og United Buddy Bears, står for to forskjellige typer av aktivitet. Buddy Bears er et byarrangement og kan sammenlignes med andre tilsvarende internasjonale kunstprosjekter som bringer nytt liv til offentlige steder. United Buddy Bears, på den annen side, handler om budskapet deres - et budskap om fred, internasjonal forståelse og toleranse mellom forskjellige nasjoner, kulturer og religioner i verden.
Buddy Bears i Berlin
Det hele startet med Buddy Bear Berlin Show i 2001. Rundt 350 bjørner ble malt av ulike artister og deretter plassert ut som dekorative elementer på gatene i sentrum av Berlin. Bjørnene som inngikk i utstillingen hadde fire ulike design - en sto på alle fire labber, en sto på to ben, en sto på hodet og en som satt. Etter at utstillingen var over ble mange av bjørnene solgt på auksjon til inntekt for ulike hjelpeorganisasjoner for barn. I dag finner man disse berlinske bjørnene bare på privat eiendom, som for eksempel foran hoteller og ambassader, samt i foajeen til ulike kontorbygninger.
United Buddy Bears
United Buddy Bears er et internasjonalt kunstprosjekt med mer enn 140 bjørner i fiberglass. De to meter høye bjørnene representerer over 140 av landene som er med i FN. Under mottoet «Vi må bli bedre kjent med hverandre, for det gjør at vi forstår hverandre litt bedre, stoler litt mer på hverandre og kan leve sammen på en litt mer fredelig måte» («We have to get to know each other better, it makes us understand one another better, trust each other more, and live together more peacefully»), oppfordrer bjørnene til toleranse, internasjonal forståelse og representerer ideen om at ulike nasjoner og kulturer kan leve i fred og harmoni. Bjørnene står hånd i hånd i en fredelig sirkel.
En viktig forutsetning for dette internasjonalt samlende prosjektet er å velge kunstnere fra de enkelte landene - slik at sirkelen gjenspeiler mangfoldet av kulturer i en verden. Når man ser på en bjørn lærer man om kulturen, historien, befolkningen og landskapet til det enkelte landet - uansett om det er stort eller lite. Sirkelen av bjørner har derfor utviklet seg til å bli en plattform for selv de minste og fattigste landene i verden som veldig ofte blir oversett. Plutselig er de på linje med større og ofte rike nasjoner.
På verdensturneen deres fremmer «United Buddy Bears» fred, kjærlighet, toleranse og internasjonal forståelse. Sirkelen endres hver gang utstillingen kommer til en ny by. Det er ikke bare på grunn av lokale forhold, men også fordi bjørnene stadig endrer rekkefølge – de settes nemlig opp alfabetisk i henhold til vertslandets språk. Dette fører alltid til nye og noen ganger veldig interessante politiske situasjoner.
Det er alltid gratis adgang til utstillingene. Dette gjør at mange skoleklasser kan besøke utstillingene om morgenen, som en del av undervisningen deres, for å utforske og lære seg mer om de fem kontinentenes kultur, historie, landskap, økonomi og musikk på en morsom måte. Siden den første utstillingen har mer enn 40 millioner mennesker i verden beundret de fargerike bjørnene.
I hver av byene de er innom støttes utstillingene av regjeringen, utenriksdepartementet, borgermesteren og UNICEF. Statsoverhoder som for eksempel den japanske statsministeren, Junichiro Koizumi, den tyske presidenten, Horst Köhler, samt UNICEF-ambassadører som Peter Ustinov, Jackie Chan, Christiane Hörbiger, Mia Farrow , Iris Berben og Ken Done har åpnet slike utstillinger rundt om i verden. Skuespillerinnen Dennenesch Zoudé er spesialambassadør for United Buddy Bears.
Utstillingsbyer
Siden begynnelsen har bjørnene vært utstilt i følgende storbyer:
Hjelp til barn i nød
Buddy Bear-aktiviteter og hjelp til barn i nød har blitt en uatskillelig enhet. Det designes ofte nye United Buddy Bears og disse byttes ut med den tidligere unike skulpturen for et bestemt land. Mange land er allerede representert med den tredje eller fjerde bjørnen. De tidligere bjørnene til et land blir vanligvis solgt på auksjon. Per august 2020 har det samlet inn totalt 2.5 millioner euro, gjennom donasjoner og salg av Buddy Bears på auksjoner til støtte for UNICEF og lokale organisasjoner som hjelper barn i nød.
Henrik Ameln
Henrik Ameln (1879–1961) var en norsk politiker (H), dispasjør og overrettssakfører fra Bergen. Han blir husket for sin innsats som stortingsmann for Bergen 1913–1915 og 1922–1933, og som «sjørettsekspert og for sitt langvarige og allsidige virke innen sjøforsikring».
I 1911 ledet han etableringen av byens kretssykekasse, en offentlig sykeforsikringsordning som især var tiltenkt industriarbeidere. Arbeidet la grunnlag for tilsvarende ordninger andre steder. Han blir gjerne omtalt som «syketrygdens far» i Norge.
Stephan Kunz
Kunz debuterte i verdenscupen på 15 km i Davos i 1993 med 110.-plass av 145 deltakere. Han oppnådde pallplassering tre ganger: 2.-plass (etter Johann Mühlegg) på 15 km i Sappada i Italia 10. desember 1999, 3.-plass samme sted på 10 km dagen etter, og 3.-plass på 30 km i Moskva 9. januar 2000.
Henrik Ameln
Familie
Han var sønn av dispasjør Theodor Ameln (1847–1925) og Olivia Dorothea Hildegund Wilander (1849–1912). Han var dermed bror av assurandør Haakon Ameln (1881–1949) og nevø av stortingsmann Johan Ameln (1838–1917). Ameln-slekten har tyske aner. Henrik Ameln vokste opp i et velstående forretningsmiljø på Fjøsanger ved Bergen og bestemte seg tidlig for å gå i farens fotspor som jurist.
Stephan Kunz
Kunz deltok i VM i 1995, 1997, 1999, 2001 og 2003. Hans beste plassering i VM var 14.-plass på 15 km i Val di Fiemme i 2003. Han deltok i OL i 1994, 1998 og 2002, med 14.-plass på 30 km i Nagano i 1998 som beste resultat.
Henrik Ameln
Familie
Henrik Ameln giftet seg i 1906 med Aagot Christensen (1881–1968), datter av kjøpmann Lars Christensen (1844–1903) og Karen Marie Gundersen (1852–1925). Sønnen Henrik Ameln d.y. (1910–1978) ble også dispasjør og høyesterettsadvokat. Sønnedatteren, psykolog Signe Bjelland Ameln (1947–), har vært gift med forfatter Edvard Hoem (1949–). De har sønnen Knut Ameln Hoem (1970–), litteraturkritiker i NRK.
Utdannelse og yrkesliv
Henrik Ameln hadde studentereksamen fra Hambros skole i Bergen fra 1897 og juridisk embedseksamen fra universitetet i Kristiania fra 1902. Han studerte budsjett- og regnskapsførsel i Sverige, Danmark og Amerika 1923–1924.
Han fikk bevilling som overrettssakfører i 1903, og arbeidet særlig med sjørett og forsikring. I 1904 gikk far og sønn Ameln i kompaniskap og «skapte et levebrød på sjøforsikring og erstatningsoppgjør etter forlis og havarier». Henrik Ameln avla dispasjøreksamen i 1911, og virket som selvstendig dispasjør fra 1917 til han døde i 1961.
Olefine Moe
Olefine Louise Margarethe Moe (født 18. mars 1850 i Bergen, død 8. november 1933 på Ski) var en norsk operasanger. . Hun var kjent for over femti roller i Norge og Sverige og var kjent som Sveriges første Carmen.
Henrik Ameln
Utdannelse og yrkesliv
Som overrettssakfører og dispasjør ble han tidlig kjent som en av de fremste ekspertene innen fastsettelse av erstatninger, både for skipenes verdi og av selve fraktegodset. Både under den første og andre verdenskrig spilte han en nøkkelrolle i oppbyggingen av en offentlig ordning med varekrigsforsikring. Ameln var også opphavsmann til krigskaskoforsikringen for skip, der skipsrederne deltok etter gjensidighetsprinsippet. Både krigskaskoforsikringen og varekrigsforsikringen skulle vise seg å bli høyst nødvendige, idet handelsflåten led store tap under den første verdenskrig.
Olefine Moe
Olefine Moe var datter av Iver Christian Moe (1827–1901) og Inger Marie Amundsen (1826). Faren spilte på obo og ga dansetimer. Olefine fikk navn etter gudfaren Ole Bull, og flyttet med musikerfamilien til Christiania tidlig, der hun etterhvert studerte og debuterte ved Christiania Theater som Emmeline i Eugène Scribes Den første kærlighed (1867).
Henrik Ameln
Utdannelse og yrkesliv
Ameln var i 1916 med på å etablere Bergens Handelsbank, som i 1920 gikk inn i Den norske Handelsbank. Ameln var medlem av direksjonen i banken 1920–1923. Han hadde også utallige andre verv innen forsikrings- og rederivesenet, og var medlem av styrer og representantskap i en rekke selskaper. Han skrev en mengde artikler i aviser og tidsskrifter, redigerte Norsk Forsikringstidende og var en mye brukt foredragsholder innen blant annet sjørett, forsikring, politikk og offentlig regnskapsvesen.
Olefine Moe
Hun studerte videre i Stockholm hos sopranen Fredrika Stenhammar (1836–1880), og var engasjert ved Stockholmsoperaen 1872 til 1881. I 1877 giftet hun seg med svenske pianist Fredrik Thorssell (1844–1880). Etter et kort opphold ved Dramaten var hun tilbake i Norge som leder for landets første operascene beliggende i Tivoli (Oslo). Den ble først kalt Den Norske Opera (1882), senere Tivoli Opera, og Olefine hadde de fleste hovedrollene. Denne ble nedlagt hvorpå hun flyttet til Sverige (1886), men returnerte senere (1891) til et langvarig virke som sangpedagog.
I ekteskapet med pianisten Oscar Fridolf Thorssell (1844–1880) fikk hun to barn. Datteren Astri Torssell (1879–1951) ble gift med arkitekten Christian von Munthe af Morgenstierne (1880–1967).
Henrik Ameln
Politisk arbeid
Ameln var innvalgt i Bergen bystyre 1910–1925 og 1934–1945, det meste av tiden som medlem av formannskapet, og som ordfører 1920–1922. Han var ordfører i en tid preget av klassemotsetninger og sosial uro. Byen hadde siden 1890-årene hatt stor boligmangel, og store deler av bykjernen ble lagt i ruiner ved Bergensbrannen i 1916. Som ordfører gikk Ameln imot forslaget om boligrasjonering, men påbegynte byutvidelsen i Bergensdalen, hvor byen hadde fått tilgjengelig tomteareal ved innlemmelsen av Årstad herred i 1915.
Horizon
Horizon er et musikkalbum med The Carpenters, utgitt i juni 1975.
Henrik Ameln
Politisk arbeid
Av verv i partiorganisasjonen kan nevnes formann i Bergen Høyre 1920–1923, 1927–1928 og 1931–1934, medlem av Høyres sentralstyre 1916–1919 og medlem av Høyres arbeidsutvalg 1923–1929. Ameln var 1914–1917 redaktør i Bjørgvin, en ukeavis utgitt av Bergens Aftenblad.
Horizon
Albumet ble produsert av Richard Carpenter.
Henrik Ameln
Stortingsmann
Han var innvalgt på Stortinget fra Bergen 1913–1915 og 1922–1933, den første perioden fra Bergens 1. krets, Nygård, som kandidat for Høyre og Frisinnede Venstre. Nygård krets omfattet Johanneskirkens menighet og deler av Domkirkens menighet sør og vest for Engen og Store Lungegårdsvannet. I 1915 støttet Frisinnede Venstre isteden Venstres kandidater i Bergen, hvilket medførte at Arbeiderpartiet vant flertall i den overveiende borgerlige Nygård krets, og Ameln tapte gjenvalg. I 1921 ble enmannskretsene avskaffet; Ameln ble 1. kandidat på felleslisten mellom Høyre og Frisinnede Venstre i Bergen, og innledet 12 år til på Stortinget.
Han markerte seg særlig som finanspolitiker. Arbeidet med å sette opp et oversiktlig statsbudsjett og modernisere statens regnskapssystem blir regnet som Amelns viktigste bidrag som stortingsmann. Han var formann i Stortingets budsjettkomité, nestformann i Stortingets finanskomité 1922–1924 og formann i Stortingets justiskomité (senere lovkomité) 1925–1933.
Til tross for at han var «omstridt og i vide kretser direkte forhatt» som partipolitiker, ifølge biograf Olav Garvik, var Ameln respektert på tvers av partigrensene som «en dyktig organisator». Ameln ivret for å effektivisere stortingsarbeidet; og han presiderte over Odelstinget 1926–1927. Det var etter grunnlovsforslag opprinnelig fremsatt av Ameln at Stortinget i 1938 vedtok å forlenge valgperiodene fra tre til fire år.
Ameln gikk i bresjen for å etablere kretssykekassen, en offentlig sykeforsikringsordning, i Bergen allerede i 1911. Som stortingsmann la han desto større vekt på sparsommelighet og møtte forsøk på å utvide sykeforsikringen med skepsis. I 1915 gikk han imot et statsmonopol på livsforsikringer og viste til Italias «ytterst nedslående» erfaringer med sviktende nytegning og høye kostnader. Han reiste også prinsipielle motforestillinger; vilkårlighet er en vanlig forutsetning for en forsikring. I 1914 motsatte han seg å utvide sykeforsikringen til en mødreforsikring, fordi fødsel ikke var en «uberegnelig ting». Fødsler var som regel planlagte, til forskjell fra sykdom, hevdet Ameln.
Han var formann i Stortingets justiskomité under behandlingen av Svalbardloven i 1925. Han støttet innlemmelsen av Svalbard som et norsk biland, men la større vekt på Norges folkerettslige krav enn på nasjonalfølelse. Han var kritisk til hvordan Svalbardtraktaten begrenset den norske suverenitetsutøvelsen. Under okkupasjonen av Øst-Grønland («Eirik Raudes Land») 1931–1933 var Ameln formann i Stortingets Grønlandslag.
Retoriker
Ameln gjorde seg bemerket med sine raske replikker og kunne være «infam og ubehøvlet, også fra talerstolen». Mange av replikkene lever videre som anekdoter. Både historiker Rolf Danielsen og biograf Olav Garvik mener at Ameln ikke fikk realisert sitt fulle potensial som politiker på grunn av sin uberegnelige og tidvis provoserende opptreden.
Om en annen politiker fra Bergen sa han at «han har en glemselens evne som man må helt ned til apekattene for å finne maken til». Han likte ikke sentralbanksjef Nicolai Rygg og sa en gang at «Norges Bank har ikke noe hode, bare en rygg». I en forsvarspolitisk debatt med statsminister Johan Ludwig Mowinckel sa Mowinckel først at «herr Ameln vil jeg ikke innstille til major engang», og fikk sporenstreks svar fra Ameln: «Men jeg vil innstille statsministeren til klossmajor!» Før avslutningen av Stortingets vårsesjon i 1930 kom Ameln og statsminister Mowinckel i en opphetet diskusjon, hvorpå Mowinckel sa: «Dette, Ameln, er det pøbelaktigste De har prestert i hele Deres pøbelaktige offentlige opptreden.» Det tok to år før de overhodet var på talefot igjen.
Andre replikker var av det uskyldige slaget. Stortinget debatterte en bevilgning til å bygge ut Stigedalsveien mellom Nordfjordeid og Volda, noe som overrettssakfører K.R. Henden på Nordfjordeid var en ivrig talsmann for. Ameln kunne ikke dy seg for å si: «La veien gå hvor Hen-den vil!». Veien ble utbygd.
Feide med Hambro
Ameln hadde en viss kontakt med Fedrelandslaget med sikte på en borgerlig samlingsregjering. Hvis han ble partiformann, ville han danne «en blokk av Fedrelandslaget, Samfundsvernet, Frisinnede Venstre og Høyre, og senere få med Bondelaget». Foran stortingsvalget i 1933 risikerte Høyre isolasjon og stemmetap i Bergen, og Ameln ble en pådriver for et listeforbund mellom Høyre, Frisinnede Venstre og Nasjonal Samling, som også ble en realitet, til Hambros store ergrelse. Listeforbundet ble primært også oppfattet som et ledd i intrigen mellom Ameln og Hambro. Amelns antityske holdning under den andre verdenskrig var på sin side ubestridelig.
Senere år og død
På sine eldre dager uttalte Ameln i et intervju med Bergens Tidende: «Okk ja, i dag er det bare tannlegen som setter pris på kjeften min.» Han døde i 1961, mens han satt og arbeidet ved skrivebordet, 82 år gammel. Han ble gravlagt på Møllendal kirkegård.
Æresbevisninger
Ameln ble i 1932 utnevnt til kommandør av 2. klasse av St. Olavs Orden «for fortjeneste av A/S Norsk Varekrigsforsikring». Han var også kommandør av den franske Æreslegionen.
Tivoli Opera
Tivoli Opera (etablert 1882, nedlagt 1886) var Norge første faste operascene, beliggende i den ombygde festsalen til Tivoli i Oslo. Den ble ledet av operasangeren Olefine Moe (kunstnerisk leder), assistert av svenske Matilda Lundström (administrativ leder).
Operaen hadde tilnavnet Mattis & Moe og var altså, uvanlig for tiden, ledet av to kvinner. Kunstnerisk leder var først italienske Paolo Sperati, senere den unge Hjalmar Meissner. Flere av de knapt tjue sangerne kom fra Kungliga Dramatiska Teatern der Moe hadde tilbrakt flere år med suksess, og man hadde et mindre orkester og et lite ensemble for ballett.
De hadde som første faste operascene i landet, knapt tyve uroppsetninger. Det var i 1883 av Fredrich von Flotows Martha, Barbereren i Sevilla, Rigoletto, Tiggerstudenten og Figaros Bryllup. I 1884 fortsatte de med Carmen, La traviata m.fl. Olefine Moe hadde de fleste hovedrollene. Man hadde også turne til Bergen og Oslo (1885). Den siste var Lohengrin (1886).
Referanser
4. Tivoli Opera i Scenewebarkivet
Urolighetene i Libanon 2008
Uroligheter i Libanon 2008 begynte den 7. – 8. mai 2008 etter at Libanons 17 måneder lange politiske krise kom ut av kontroll. Urolighetene omfattet blant annet styrker fra sjiabevegelsene Hizbollah og Amalbevegelsen som slåss mot styrker som var lojale overfor Future Movement Party, og druser-lederen Walid Jumblatt i flere deler av landet.
Krisen, som varte i en uke, var Libanons verste og hardeste interne strid siden den libanesiske borgerkrigen 1975–1990.
Protestene starter i 2006
Hizbollahs statsråder gikk ut av koalisjonen i november 2006. 1. desember 2006 begynte så en serie med protester og demonstrasjoner i Libanon, ledet av grupper som var i opposisjon til den vestlig-støttede regjeringen til statsminister Fouad Siniora. Opposisjonsgrupperingene var sammensatt av de pro-syriske og iransk-støttede Hizbollah og Amalbevegelsen, og det anti-syriske Free Patriotic Movement. Flere andre mindre politiske partier var også involvert, inklusive Maradabevegelsen, det libanesiske kommunistpartiet og det syriske sosial-nasjonalistpartiet. Majoriteten av medlemmene i regjeringen var medlemmer i en pro-amerikansk allianse, en koalisjon av tidligere pro-syriske politiske partier og tidligere militser i Libanon. De to gruppene var også delt langs religiøse linjer, majoriteten av sunnimuslimene støttet regjeringen, og sjiagruppene støttet opposisjonen. Druserne, under ledelse av Walid Jumblatt, støttet regjeringen, mens de drusere som fulgte Talal Arslan støttet opposisjonen. Det kristne samfunnet i landet var også delt, med mer enn 80 % som støttet Free Patriotic Movement og opposisjonen.
Kontroverser i mai 2008
I mai 2008 begynte spenningen mellom regjeringen og opposisjonen å eskalere, da regjeringen annonserte en serie med sikkerhetsvedtak. Lederen for den vestligstøttede regjeringen anklaget Hizbollah for å forberede et terroristangrep, noe som ble avvist av Hizbollah.
3. mai anklaget regjeringsmedlemmer Hizbollah for å sette opp et skjult, fjernstyrt kamera i en containerpark med utsikt over den største rullebanen på Beiruts internasjonale lufthavn. Anklagen var at den radikale sjiabevegelsen, som kontrollerer områdene der flyplassen ligger, spionerte på lufttrafikken som forberedelse til et angrep, mulig rettet mot å ta livet av et av de mest prominente medlemmene av regjeringen. Hizbollah avviste anklagene, og sa at de som kom med slike uttalelser bare gjentok anklagene fra USA mot dem og andre grupper som slåss mot Israel.
6. mai 2008 prøvde regjeringen å sette Hizbollahs private kommunikasjonsnettverk ut av spill. Hizbollah skal etter sigende ha et eget større telekommunikasjonsnettverk som dekker områdene de kontrollerer i det sørlige og østlige Libanon og den sørlige delen av Beirut. Hizbollah har gjort det klart at de anser sitt private nettverk som en del av forsvarsverket mot Israel. Regjeringen beordret også at sikkerhetssjefen ved Beiruts internasjonale lufthavn, Brig Gen Wafiq Shuqeir, måtte returnere til Hærledelsen. Han ble mistenkt for å sympatisere med Hizbollah, og også anklaget for å ikke ville fjerne et hemmelig overvåkningskamera som angivelig var satt opp av Hizbollah.
7. mai: Protestene starter
7. mai førte en streik til at det brøt ut væpnede sammenstøt mellom regjeringssympatisører og opposisjonsgrupper. Dagen etter sa Hizbollahs leder, Hassan Nasrallah, på fjernsyn at kommunikasjonsnettverket deres var viktig i kampen mot Israel. Nasrallah sa videre at regjeringen «erklærte krig» ved å true med å stenge gruppens private kommunikasjonsnettverk. Rundt om i Beirut begynte demonstranter å blokkere veier ved å brenne dekk. Veien til Beiruts internasjonale lufthavn ble også blokkert, og sperret av fra resten av byen, av opposisjonstilhengere som demonstrerte.
8. - 9. mai: Beirut overtas av Hizbollah
Den 8. mai 2008, bare minutter etter at Nasrallah hadde talt på fjernsyn i et forsøk på å roe ned situasjonen, oppsto harde gatekamper i Beirut. Kampene begynte langs med Corniche Mazraa, en aveny som deler sjia- og sunniområder. Kampene spredde seg videre til de vestlige, sørlige og østlige delene av hovedstaden, der sjia- og sunniområder går over i hverandre. Kamphandlinger ble også hørt nær kontorene til den ledende sunnimuslimske lederen i Libanon, og en støttespiller av den pro-amerikanske regjeringen. Kampene var også nær den offisielle residensen til opposisjonslederen i parlamentet. Maskingevær og håndfyrte raketter ble brukt av begge sider. Hizbollahsoldater inntok tre regjeringskontorer. Flere barrikader ble satt opp, og stengte de store motorveiene i byen. En korrespondent fra CNN, som ble sittende fast sammen med en styrke fra den libanesiske hæren under intense kamper, meldte at regjeringsstyrkene ikke grep inn eller reagerte på kampene. Hæren bestemte seg for å ikke gripe inn i kampene, da de fryktet at den ville bryte sammen langs de samme linjene, slik som i borgerkrigen. Mot slutten av den andre dagen med uroligheter var et medlem av parlamentets sikkerhetsstyrker meldt drept sammen med seks sivile. To libanesiske soldater var blant de dusinvis av sårede.
Kampene varte gjennom natten, og stoppet bare et lite øyeblikk om morgenen 9. mai. Sent på ettermiddagen overga regjeringsstyrker sine våpen til Hizbollah. Styrker fra Hizbollah rykket inn og overtok posisjoner i det vestlige Beirut som regjeringsstyrkene overga, og okkuperte med dette mer enn halvparten av hovedstaden. Omtrent 100 bevæpnede Hizbollah-soldater marsjerte ned Hamragaten, som til vanlig er en travel handelsgate i et hovedsakelig sunnimuslimsk område i Beirut. Men flere av de ikke-sjiamuslimske områdene ble forlatt av Hizbollah igjen, og kontrollen ble overlatt til Hæren igjen uten kamper. Den viktigste regjeringsvennlige fjernsynsstasjonen ble okkupert av Hizbollah og deretter brent ned.
Sent på kvelden 9. mai brøt det ut kamper i Sidon, der to sivile ble drept. I Bar Elias i Bekaadalen ble en kvinne drept. Nær landsbyen Aley ble åtte personer drept i sammenstøt mellom tilhengere av regjeringen og opposisjonsgrupper. Fire milits-soldater fra opposisjonen var blant de drepte. Det totale antallet drepte etter kampene mot slutten av den 9. mai 2008 var minst 20 drepte og 38 sårede.
10. - 12. mai: Kampene sprer seg
Den 10. mai 2008 ble et sunnimuslimsk begravelsesfølge i Beirut angrepet, og to personer ble drept. En fotograf fra Associated Press, som ble vitne til skytingen, sa at angrepet kom da en prosesjon med ca. 200 mennesker nærmet seg et gravsted for å begrave en 24 år gammel mann som støttet regjeringen, og som ble drept i de tidligere kampene. Minst 12 mennesker ble drept i byen Halba i det nordlige Libanon i sammenstøt mellom rivaliserende grupper. Ni av de drepte var medlemmer av det syriske sosial-nasjonalistpartiet, mens tre var lojale overfor regjeringen. I en fjellandsby like øst for Beirut kidnappet og drepte en regjeringsvennlig drusisk gruppe tre medlemmer av Hizbollah. En annen person ble drept i kamper i Sidon. Senere på dagen sa Hizbollah og deres støttespillere at de ville trekke sine milits-soldater vekk fra Beirut. Minst 37 mennesker var drept, fire dager etter at urolighetene tok til i Beirut.
I løpet av natten mellom 10. og 11. mai brøt det ut harde kamper mellom Hizbollah-sympatisører og regjeringsvennlige i havnebyen Tripoli. Tre mennesker ble drept.
Den 11. mai brøt det også ut harde kamper i Libanonfjellene mellom regjeringssympatisører og opposisjonsstyrker. Sammenstøtene startet i Aytat, nær Kayfoun og utvidet seg raskt til å omfatte flere steder i Libanonfjellene, inklusive Baysur, Shuweifat og Aley. Artilleri og bombekastere ble brukt for første gang i disse urolighetene. Selv om man en ble enige om våpenhvile fra klokken 18:00 samme dag, fortsatte milits-soldater fra begge sider sine angrep. Senere samme kveld ble kontrollen over flere landsbyer lojale til drusernes leder Walid Jumblatt, overlatt til den libanesiske hæren etter angrep fra Hizbollah.
Antallet drepte var oppe i 44, og 164 personer var blitt såret så langt.
Etter en dag med relativt rolige tilstander i Beirut ble det, like etter midnatt 12. mai, igjen hørt geværild i handelsområdet i Hamra i den vestlige delen av byen. Kampene foregikk i nærheten av hjemmet til den sunnimuslimske lederen Saad al-Hariri. To kameramenn fra Al-Jazeera ble såret mens de prøvde å filme kampene, og ble evakuert av den libanesiske hæren. Nye kamper brøt også ut den 12. mai i Tripoli mellom regjeringsvennlige og opposisjongrupper. Minst én person ble drept, og den libanesiske hæren forlot området på grunn av kampene. Helsepersonell meldte også at 11 var drept og 20 såret i kamper nær fjellandsbyen Chouweifat ved Beirut.
13. - 14. mai: Den libanesiske hæren griper inn og ting roer seg
Fra klokken 06:00 den 13. mai begynte den libanesiske hæren å utplassere styrker for å stoppe flere kamper i landet. Etter å ha flyttet hovedkvarteret sitt, var fjernsynskanalen Future TV tilbake på luften klokken 16:30 og trosset flere trusler fra Hizbollah. Den libanesiske turistministeren Joe Sarkis sa samme dag at havnen i Jounieh ville begynne å ta imot skip og ferjer for libanesere som reiste til og fra Kypros. Nye harde kamper fortsatte imidlertid mellom regjeringssympatisører og opposisjonsgrupper, til tross for den libanesiske hærens beslutning om å sende troppene sine ut.
14. mai annonserte Libanons regjering og opposisjonen at de hadde nådd frem til en avtale om å omgjøre de to avgjørelsene som startet kampene. Samme dag avsluttet også opposisjonsgruppene sin kampanje med sivil ulydighet.
Egil Sætren
Egil Sætren (født 11. mai i 1894, død 18. juni 1964) var en norsk filmdekoratør. Han debuterte som skuespiller og dekoratør i filmen Jomfru Trofast fra 1921.
The Offspring
The Offspring er et amerikansk punkband og har vært av USAs mest populære og mestselgende band innenfor sjangeren punk-rock. Bandet ble dannet i 1984 i Sør-California. Albumet Smash fra 1994 ble bandets første kommersielle gjennombrudd. Deres største gjennombrudd kom i 1998 med albumet Americana.
1984
Klassekameratene Dexter Holland og Greg Kriesel blir inspirert til å starte et band etter en konsert med det lokale punk-bandet Social Distortion.
1985
Noodles blir med, antagelig fordi han lovlig kan få tak i alkohol til bandet. De øver i Gregs foreldres hus, og spiller sine første konserter i Santa Cruz og San Francisco.
1986
Bandet skiftet navn fra Manic Subsidal til The Offspring. Seksten år gamle Ron Welty blir det fjerde bandmedlemmet etter at den første trommisen slutter for å bruke mer tid på skolen
Ugla skole
Ugla skole er en ungdomsskole med beliggenhet på Byåsen i Trondheim. Skolen ble opprinnelig stiftet i 1965 som en del av Byåsen skole hvor de lånte lokaler, men flyttet senere inn i det nåværende skolebygget i januar 1967.
The Offspring
1989
Bandet signerer en uavhengig kontrakt med produsenten Thom Wilson. De gir ut debutalbumet, The Offspring som selger 3000 kopier.
1991
De gir ut Baghdad, en 7" EP.
Ugla skole
Ugla skole består av et hovedbygg og flere midlertidige klasserom. Skolen tar rundt 470 elever, og har en administrativ kapasitet på 60 personer. Ungdomskolen tar imot barn fra tre forskjellige skoler: Byåsen skole, Stavset skole og Dalgård skole.
Septembermordene
Septembermordene (fransk: Massacres de Septembre) er betegnelsen på det massedrapet på politiske fanger og vanlige kriminelle som fant sted i Paris i perioden 2. til 7. september 1792. Minst 1300 mennesker ble drept. De fleste av dem var enten geistlige eller tilhørte den franske adelen.
Bakgrunn
Under forberedelsene til opprøret 10. august som førte til at kongedømmet ble styrtet, hadde Paris gamle styre blitt erstattet av et revolusjonsstyre, og det var dette som var involvert. Drapene ble begått av dette kommunalstyrets folk, bestående eller bistått blant annet av revolusjonslederne (Hébert, Marat og Billaud-Varenne). Marat var hovedleder.
Den lovgivende forsamlingen og den interimregjering som samme forsamling hadde tilsatt den 10. august, stod ikke bak som enhet. Men en av regjeringens medlemmer, justisminister Georges Danton, ble ansett som viktig for drapsplanene.
Til en viss grad bante Danton veien for mordene da han den 28. august i den lovgivende forsamling gjennomdrev et lovforslag om husransakelser etter «mistenkte». Dette benyttet han seg av, og fylte de under «kommunen» hørende fengsler (l'Abbaye med flere, mange av dem kirker og klostre som revolusjonen hadde overtatt) med «mistenkte» menn og kvinner (minst 3 000).
Selve massakrene
Den 2. september begynte uroligheter, et massakerhysteri, som så pågikk dag og natt i fem døgn. Flere mord ble utført av opprørte fattige. Mange av drapsofrene var katolske prester som hadde nektet å avlegge ed på den republikanske forfatning. Faktisk var det slike mord som ble startskuddet på massakren: Det var da en transport med en gruppe på 24 edsnektende prester skulle føres til fengselet innrettet i abbediet Saint-Germain-des-Prés ble overfalt. Deres lik ble så lemlestet «under barbariske omstendigheter som er for sjokkerende til å beskrives», ifølge en britisk diplomatisk rapport.
Om aftenen 2. september fortsatte drapene, nå på 150 prester i karmelittklosteret, for det meste utført av sans-culottes. Den 3. og 4. september brøt grupper seg inn a andre fengsler i Paris og drepte fanger som de fryktet var kontrarevolusjonære som ville yte bistand til de invaderende prøysserne. Fra 2. til 7 september fant det sted summariske rettssaker i alle fengsler i byen. Ved mange av disse retterganger var det i særdeleshet en skriver ved navn Maillard som presiderte. Stanislas Maillard hadde fått som særlig oppdrag å sørge for at prestene ble ryddet av veien. Han ble beordret til å holde skrikene fra de døende på et minimum og ta med seg nok feiekoster til å feie vekk blodet.
Nesten 1.400 fanger ble dømt og henrettet; det var faktisk halvdelen av dem som nettopp var blitt arrestert rett før massakren. blant ofrene var mer enn 200 prester, nesten hundre sveitsergardister og mange aristokrater og politiske fanger. Blant de døde var prinsesse Marie Louise av Savoia, guvernanten til kongebarna.
Over to tredeler av ofrene var imidlertid ikke politiske fanger, men folk som var blitt kastet i fengslet for ikkepolitisk kriminalitetsmistanke. Ifølge ettertidens overleveringer skal det ha forekommet at drapskvinner skar opp myrdede aristokrater for å rive ut deres hjerter.
Ved å utsende sirkulær i justisdepartementets kuvert (muligens uten Dantons viten) forsøkte «kommunen» på å få hele landet til å følge Paris' eksempel, men dette lyktes bare delvis. For 90 prosent av mordene ble utført i Paris.
Køge kraftvarmeverk
Brenselskilden er biomasse i form av treflis. Kraftvarmeverket produserer 26 MW elektrisitet og 81 MJ/sek fjernvarme.
Avstumpet tetraeder
Et avstumpet tetraeder er et arkimedisk legeme med totalt 8 sideflater, 12 hjørner og 18 kanter. Denne blir konstruert ved å avstumpe (kutte av) en tredjedel av kantene en tredjedel i begge ender av et tetraeder, hvilket etterlater 4 nye trekantede sider og gjør de gamle trekant-sidene heksagonale.
Annen ringvei (Beijing)
Beijing annen ringvei (kinesisk: 北京二环路, pinyin Er Huan Lu) i Beijing er en ringvei og samtidig en målestokk som benyttes for å beskrive sentrumsområdets yttergrense. Den er i alt på 30–40 km. Den er på det nærmeste bare noen få kilometer fra Den himmelske freds plass. Den er bred, men nærheten til sentrum betyr at den ofte er rammet av trafikkork.
Avstumpet tetraeder
Areal og volum
Arealet A og volumet V til et avstumpet tetraeder med sidelengde a er:
Annen ringvei (Beijing)
Den nordlige lengden av ringveien løper der norddelen av Beijings bymur løp. Den ble nedbygd og fjernet – for å gi plass til ringveien, ble det sagt. Strengt tatt ligger ikke ringveien nøyaktig der bymuren løp, men på de fleste stedene der den gamle vollgraven foran murene var. Det kunne altså med en del anstrengelser vært mulig å bygge ringveien slik den ble lagt uten å fjerne større deler av bymuren.
Også de fleste andre deler av ringveien følger den nedrevne bymurens løp. De første delene av ringen var klar mot slutten 1970-årene.
I øst og i vest ble Annen ring senere utvidet. De gamle strekkene i nord-sør-retning ble beholdt, men lenger ut fikk ringveien et ytre løp i tillegg.
Ingen Første ringvei
Beijing har ingen gateløp som heter Første ringvei. Imidlertid er det i alle fall på tre kanter noen større gater som utpeker seg som en naturlig indre ring. I østenden er den mest naturlige delen av denne indre ring blitt til gågate i lange strekk.