cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Parahelichus
Levevis
Disse billene lever i eller ved vann. Det er bare de voksne individene av noen arter som er rent vannlevende, andre voksne og alle larver finner man gjerne i mudderet i vannkanten. Denne slekten utmerker seg ved at larvene er nokså rent landlevende. De artene som lever i vann kan ikke svømme, men kryper rundt på bunnen, under steiner eller på vannplanter. De trenger ikke komme opp til overflaten for å puste, men gassutvekslingen skjer gjennom plastronet på undersiden. Dette krever oksygenrikt vann og disse artene er derfor vanligvis å finne i kjølig, rennende vann med mye oksygen.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Kaukasus og Sentral-Asia.
Cosworth
Cosworth er en engelsk bilmotorfabrikk, grunnlagt i 1958 i London. Fabrikken ligger i Northampton, med en avdeling i Torrance i California.
Fabrikken har spesialisert seg på å konstruere motorer til motorsport og har blant annet levert motorer til WRC, og fra og med 2010-sesongen i Formel 1 leverer de også motorer til Williams, Lotus Racing, Virgin Racing og Hispania Racing F1 Team.
Foruten til motorsport leverer fabrikken også motorer til vanlige biler, typisk når topputgaven av en modell skal ha en ekstraordinær motor. Cosworth har spesielt arbeidet sammen med Ford, og laget Ford Cosworth-utgaver av blant annet Sierra og Escort.
Cosworth-motorer i Formel 1
Denne tabellen viser hvilke team som har brukt Cosworth-motorer i hver enkelt Formel 1-sesong. For detaljerte resultattabeller se artiklene for hvert enkelt team.
Poincarés tilbakevendingsteorem
I fysikk og fysikalsk kjemi beskriver Poincarés tilbakevendingsteorem at enkelte systemer vil, etter en tilstrekkelig lang, men begrenset tid, gå tilbake til en tilstand vilkårlig nær (for kontinuerlige tilstandssystemer), eller nøyaktig den samme som (for diskrete tilstandssystemer), deres opprinnelige tilstand.
Poincaré tilbakevendingstid er lengden på tiden som går til gjentakelsen; denne tiden kan variere sterkt avhengig av den eksakte starttilstanden og den nødvendige graden av nærhet. Resultatet gjelder isolerte mekaniske systemer som er underlagt noen begrensninger, for eksempel må alle partikler være bundet til et begrenset volum. Teoremet blir ofte diskutert i sammenheng med ergodisk teori, dynamiske systemer og statistisk mekanikk. Systemer som Poincaré-tilbakevendingsteoremet gjelder, kalles konservative systemer.
Teoremet er oppkalt etter Henri Poincaré, som diskuterte det i 1890, og det ble bevist av Constantin Carathéodory ved hjelp av måleteori i 1919.
Presis formulering
Ethvert dynamisk system definert av en vanlig differensialligning bestemmer et flytkart f t for å kartlegge faseområdet på seg selv. Systemet sies å være volumbevarende hvis volumet til et sett i faseplass er uforanderlig under strømmen. For eksempel er alle Hamiltonian-systemer volumbevarende på grunn av Liouvilles teorem. Teoremet er da: Hvis en strøm bevarer volumet og bare har avgrensede baner, eksisterer det baner som krysser settet uendelig ofte for hvert åpent sett.
Formell formulering
La
være et begrenset mål og la
Bente Lohne
Bente Lohne (født 2. juli 1953 i Kristiansand) er en norsk forfatter.
Poincarés tilbakevendingsteorem
Formell formulering
være en målbevarende transformasjon. Nedenfor er to alternative utsagn om setningen.
Bente Lohne
Lohne har skrevet bøker for barn og ungdom. Hennes bokserie Beretningen om Julias lange reise (Julias reise (1982), En bundet drage (1983), De lange sverd (1984) og Gullridderen eller Krigens sang (1987) er omtalt som den første fantasyserien for barn skrevet i Norge.
Poincarés tilbakevendingsteorem
Teorem 1
For alle E\in\Sigma, settet med disse punktene x av E som det finnes slik at  for alle n> N har null mål.
Bente Lohne
Bente Lohne er gift med film- og forretningsmannen Håkon Gundersen.
Poincarés tilbakevendingsteorem
Teorem 1
Med andre ord, nesten hvert punkt i E går tilbake til E. Faktisk kommer nesten hvert punkt tilbake uendelig ofte; dvs.
Teorem 2
Følgende er en topologisk versjon av dette teoremet:
Mer generelt gjelder teoremet for konservative systemer, og ikke bare for målebevarende dynamiske systemer. Grovt sett kan man si at konservative systemer er nettopp de som tilbakevendingsteoremet gjelder.
Kvantemekanisk versjon
For tidsuavhengige kvantemekaniske systemer med diskrete energistatistikker holder en lignende setning. For hver og T_0>0 eksisterer en tid T som er større enn T_0, slik at, hvor   betegner tilstandsvektoren til systemet på tidspunktet t.
De viktigste elementene i beviset er som følger. Systemet utvikler seg i tid i henhold til:
hvor E_n er energien egenverdier (vi bruker naturlige enheter, så \hbar = 1 ), og er energien egenstatene. Den kvadratiske normen for forskjellen mellom tilstandsvektoren på det tidspunktet T og tid null kan beskrives som følger:
Vi kan avkorte summeringen til noen n = N uavhengig av T, fordi
Den endelige summen
kan gjøres vilkårlig liten for spesifikke valg av tiden T, i henhold til følgende konstruksjon. Velg en vilkårlig \delta>0, og velg T slik at det er heltall k_n som tilfredsstiller
for alle tall. For dette spesifikke valget av T,
Som sådan har vi:
Tilstandsvektoren returnerer dermed vilkårlig nær den opprinnelige tilstanden.
Gressbanen (Oslo)
Gressbanen er en fotball- og bandybane på Holmen i Oslo. Den er hjemmebane for idrettslaget Ready. Gressbanen ble åpnet i 1918 og var hjemmebane fra 1919 til Ullevaal Stadion overtok i 1927–1928. Gressbanen ble anlagt på en tid da det bare fantes grusbaner i Norge, derav navnet. I dag er det imidlertid kunstgress på banen, samt kunstis vinterstid.
Tilskuerrekorden er 17 000 fra landskampen mellom Norge og 31. august 1919.
Initiativ
Fotballsporten i Norge led på 1910-tallet av savnet etter en gressbane. Alle norske kamper ble spilt på grus, i motsetning til nabolandene. Initiativet til Gressbanen kom fra Mercantile-spilleren Macken W. Aas. Han og andre Mercantile-medlemmer startet 3. april 1916 aksjeselskapet A/S Græsbanen med startkapital på 42 000 kroner. Flere pengesterke aktører støttet prosjektet, deriblant fotballpresident Daniel Eie og Freia-disponent Johan Throne Holst. Tomta som ble utpekt til anlegget lå på Vestre Holmen i daværende Aker herred og var eid av skipsreder Olaf Ditlev-Simonsen. Ditlev-Simonsen var tett knyttet til idrettslaget Ready gjennom sine sønner Halfdan og «Tit», og da prosjektet trengte mer penger gikk Ready inn som betydelig aksjonær i selskapet. Mercantile og Ready fikk utpeke like mange medlemmer til styret. Ditlev-Simonsen anla på egen regning vei fra Slemdal, samt vann- og kloakkledning.
Åpning
1. september 1918 ble banen offisielt åpnet med en kamp mellom det svenske laget AIK og et sammensatt Kristiania-lag. Banen var da den andre banen med gressdekke i Norge, bare den nylig anlagte Stavanger stadion var tidligere ute med gress. Tribuneanlegg ble fullført i 1919. Gressbanen på Holmen var åsted for de aller fleste norske landskamper fram til Ullevaal Stadion tok over mot slutten av 1920-tallet. I 1932 ble banen islagt for første gang.
Banens plassering førte til at Ready etter hvert fikk nedlagsfelt i de nærliggende områdene. Mercantile gikk imidlertid i oppløsning på 1950-tallet.
Kunstgress/Kunstis
På grunn av vansker med å kombinere gress av en viss kvalitet om sommeren og stabile isforhold om vinteren ble det på slutten av 1990-tallet besluttet å anlegge kombinert kunstgress/kunstis på Gressbanen. 18. august 2001 ble den nye kunstgressbanen åpnet. I november 2004 var også kunstisen klar til bruk etter å ha blitt forsinket i tre år på grunn av manglende finansiering og tekniske problemer.
Kristian Laake
Kristian Kristiansen Laake (født 9. april 1875, død 3. august 1950) var en norsk offiser som holdt posten som kommanderende general i starten av andre verdenskrig.
Tidlig karriere
Kristian Kristiansen Laake ble født på Laake gård i Hovin sogn i Ullensaker 9. april 1875. Mellom 1931 og 1933 var han sjef for generalstaben, og fra 1931 var han også kommanderende general (KG). Som KG utarbeidet han hærordningen av 1933 for Forsvarsdepartementet.
Angrepet på Norge i 1940
Etter mobiliseringsbeslutningen om morgenen den 9. april maktet han heller ikke å sikre generalstabens oppsetting til Hærens overkommando, og oppholdt seg ikke ved staben de første timene. Om ettermiddagen ankom han staben som da hadde tatt tilhold på Eidsvold Landsgymnas, men ble bedt av forsvarsminister Birger Ljungberg om å møte regjeringen på Hamar. Regjeringen flyktet videre til Elverum.
General Laake og generalstabssjef Hatledal var de siste som ble sluppet gjennom sperrestillingen på Midtskogen, og fortsatte til Central hotell i Elverum. Laake la seg, mens Hatledal mottok meldingen fra utenriksminister Halvdan Koht om å stanse enhver kamp på Midtskogen, ettersom Koht ønsket å fortsette forhandlingene med tyskerne. Hatledal hadde dirigert generalstaben til Elverum via Skarnes, og først om natten lyktes det å samle avdelingslederne på Rena.
På Granlund hotell på Rena var general Laake og 150 stabsoffiserer innlosjert, fem mil unna regjeringen som ikke engang hadde invitert Laake til forhandlingene som militær rådgiver. Han hadde knapt hatt kontakt med justisminister Terje Wold siden morgenen den 9. april da Laake fylte 65 år og stod utenfor Festiviteten på Hamar i påvente av regjeringen, iført sivile klær. Senere sa kong Olav om hendelsen: «For en offiser som meg var det mildt sagt deprimerende at sjefen for hæren møte opp på Hamar i sivil frakk og paraply.» Nå var 36 timer gått siden tyskernes ankomst, og ennå ingen forbindelse etablert mellom Norges politiske og militære ledelse. Mobiliseringen var feilslått, mange dradd hjem, og mens hæren manglet våpen, mat og ammunisjon, var noen av de viktigste depotene overtatt av tyskerne. Omsider besluttet general Laake å tilkalle Wold. Under møtet på hotellet anklaget han offiserene for å ha spolert mobiliseringen. Adolf Munthe forklarte høsten 1940 at de yngre offiserene ble så opprørt over denne urimelige anklagen, at Munthe var redd de skulle trekke våpen. Etterretningssjefen Harald Wrede Holm påpekte at regjeringen snarest måtte komme med en kunngjøring, for folk ante ikke om regjeringen fortsatt eksisterte eller ikke. Quisling hadde sagt på radio at den hadde trukket seg, uten at dette var blitt motsagt. Wold svarte da at regjeringen ikke hadde hørt noe fra kommanderende general Laake. Laake svarte med en inntrengende anmodning om at forhandlingene med tyskerne ble videreført, til britene rakk å sende hjelp. Under møtet ble Wold flere ganger kalt til telefonen, der Trygve Lie opplyste at tyskerne kom til å støtte Quislings kupp, så regjeringen hadde ikke annet valg enn å dra til Sverige; men dette skulle ikke offiserene vite. Wold sa da ikke mer om å fortsette kampen. Terje Wold dro deretter til regjeringen på Nybergsund og ble møtt med kontrabeskjed: Kampen skulle fortsettes. Men Wold mente at de som var på Rena, «sto ferdig til å oppgi det hele, og hadde fryktet at han ville bli tatt til fange av staben.» Kommanderende general måtte snarest skiftes ut med en som var sin stilling voksen. Valget falt på oberst Otto Ruge som hadde oppfordret politikerne til kamp og var skikket til å gjenreise tilliten. Laake ble innvilget avskjed i nåde i statsråd kl 9 neste morgen; midt under møtet gikk flyalarmen. Politisk sognet Laake til Venstre, og begrunnelsen for hans opptreden var ikke politisk sympati for angriperne. Han anses for å være blant gruppen av eldre offiserer i 1940 som i mange år hadde advart mot nedrustningen, og nå følte en veldig skuffelse over å bli satt til side av de politiske myndigheter som var ansvarlige. Blant annet hadde han vært i Tyskland på 1930-tallet og sett nazistenes opprustning, men da han kom hjem og rapporterte om dette til regjeringen Nygaardsvold, ble han avvist med at dette kun var spill for galleriet av tyskerne. Det passet ikke inn i «det brukne geværs politikk». Som KG manglet Laake Ruges evne til å ta initiativ til improvisert motstand, på tvers av de reglementene som var forberedt i fredstid.
Den militære undersøkelseskommisjon av 1946 kritiserte Laake, men siden innstillingen var hemmeligstemplet frem til 1978, ble ikke kritikken offentlig kjent. De fleste historikerne i perioden skrev derfor bare om Laake at han gikk av for aldersgrensen 9. april, som tilfeldigvis var hans 65-årsdag.
Laake døde 3. august 1950 og ligger gravlagt på Vestre Gravlund i Oslo.
Travis Lee
Travis Lee (født 26. mai 1975 i San Diego i California), amerikansk baseballspiller som deltok i de olympiske leker 1996 i Atlanta.
Lee vant en olympisk bronsemedalje i baseball under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Han var med på det amerikanske baseballslaget som kom på tredjeplass i baseballturneringen bak Cuba og Japan. USA tapte semifinalen til Japan med 2-11. I bronsefinalen beseiret de Nicaragua med 10-3.
Football League 2. divisjon 1994–1995
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
Mnemosynesommerfugl
Mnemosynesommerfugl (Parnassius mnemosyne) er en dagaktiv sommerfugl i gruppen av svalestjerter. Mnemosynesommerfugl er fredet i Norge.
Utseende
Kjønnene er ganske like. Vingeoversiden har lys hvit grunnfarge. På framvingene er to svarte store runde flekker. Langs vingeranden, et lyst bredt glassklart felt. Bakvingene har mørk pudring i bakkant og ribbenettet er mørkt.
Vingespennet er mellom 55 og 68 millimeter.
Fasettøynene er mørke. Antennene er trådformet og har en utvidelse i enden (antenneklubbe).
Kroppen har et ytre skjelett (hudplater) som holder de bløte indre organer på plass. Det ytre hudskjelettet er bygd opp for det meste av kitin. Brystet og bakkroppen er brunsvart. Oversiden har korte hår mens undersiden har tettere og lengre lysgrå hårbekledning.
Bakkroppens indre organer består av fordøyelsesorganer, forplantningsorganer og åndedrett. Åndedrettet hos sommerfugler foregår ikke ved lunger, men ved at luft hentes inn og ut av kroppen gjennom små hull i hudskjelettet (spirakler). I kroppen er det et svært finmasket system av trakéer som leder oksygenet til kroppens vitale deler. En blodvæske som sirkulerer i kroppen, pumpes rundt av et avlangt rørformet hjerte. Brystpartiet består for det meste av vingenes muskulatur. Sanseorganer, for syn, smak og lukt er stort sett plassert i hodet. Nervesystemet består av en bukmarg med to nervestrenger og én nerveknute (ganglion) i hvert kroppssegment. Den første nerveknuten, som ligger foran munnåpningen, er spesielt stor og omtales som hjerne.
Larvens hode består av en hard hodekapsel med noen punktøyne. Under øynene er det noen små antenner larven bruker til å finne riktig føde. Larvens bakkropp består nesten bare av fordøyelsessystemet. Dette er ganske kort og mye av maten larven spiser passerer før all næringen er tatt opp. Avføringen kommer ut som små kuler helt bakerst på kroppen. Larvene ånder gjennom åpninger i hudskjelettet (spirakler), langs kroppens sider.
Levevis
Mnemosynesommerfugl finnes i åpen gresskledd, skog. Arten foretrekker lokaliteter, som er soleksponerte, gjerne i bratte rasmarker, skråninger og lignende.
Vetland skole
Vetland skole og ressurssenter for hørselshemmede er en 1-13 skole (barne- og ungdomsskole og videregående skole) for hørselshemmede og ligger på Oppsal i bydel Østensjø i Oslo, grunnlagt 1916. Vetland og Oppsal skole er samlokalisert med felles skolebygg. Skolens rektor er Toini Rysstad.
Mnemosynesommerfugl
Levevis
Flygetiden er i juni.
Paringen skjer ved sammenkobling mellom de to kjønnene.
Vetland skole
Vetland skole tilbyr hørselshemmede grunnskoleelever fra Oslo og omkringliggende kommuner tilpasset opplæring med vekt på tilrettelegging for visuell kommunikasjon og bruk av audiotekniske hjelpemidler. De tilbyr også muligheten for at elevene har undervisning i noen fag med elever fra Oppsal skole, da med audiotekniske hjelpemidler eller tolk. Vetland skole har i tillegg en utadrettet tjeneste som bistår i tilrettelegging og direkte oppfølging for hørselshemmede barn i og under skolepliktig alder. Skolen har tilbud for multifunksjonshemmde hørselshemmede elever, og den tar også imot nyankomne hørselshemmede minoritetsspråklige elever.
Mnemosynesommerfugl
Levevis
Larven er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Den lever som plantespiser på lerkespore (Corydalis intermedia). Men den kan også leve på andre arter i lerkesporeslekta (Corydalis).
Mnemosynesommerfugl tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadium, en hvileperiode, der sommerfuglens indre og ytre organer endres. Larvens bøyelige og myke kropp omdannes til en puppe med hardt skall. Når skallet er hardt begynner omdanningen fra larve til den voksne (imago) sommerfuglen. De indre organer brytes i varierende grad ned til en cellemasse. En omorganisering skjer og dyret bygges opp igjen.
Puppene er bønneformet og urørlige, de ligner plantedeler som frø og lignende. Puppeperioden varierer etter temperaturen. er på Norsk rødliste for arter og har hatt stor tilbakegang flere steder, fordi artens leveområder er redusert.
Vetland skole
Skolebygningene til Vetland og Oppsal skoler gikk fra 2007 til 2009 gjennom en omfattende rehabilitering, der blant annet undervisningslokalene ble åpnet til en såkalt fleksibel, basebasert skole.
Mnemosynesommerfugl
Truet sommerfugl
Mnemosynesommerfugl er på Norsk rødliste for arter i kategorien NT - Nær truet.
Vetland skole
Historie
Fra 1916 tilbød Oslo kommune hørselshemmede å gå i egne klasser på Ila skole, i såkalte hørselsklasser. I 1974 ble disse klassene organisert som en egen skole, kalt Skolen for hørselshemmede. I 1991 flyttet denne skolen til Oppsal i Oslo, og fikk høsten 1993 sitt nåværende navn, Vetland skole.
Mnemosynesommerfugl
Truet sommerfugl
Mnemosynesommerfugl har hatt stor tilbakegang i Norge, og i 1989 vedtok Direktoratet for Naturforvaltning å frede to av de norske sommerfuglartene, deriblant mnemosynesommerfugl.
Utbredelse
Mnemosynesommerfugl finnes i Pyreneene, Iran, Kaukasus, Sentral-Asia. Den er utdødd i Danmark, men finnes noe få steder langs kysten av østlige Sverige og sør i Finland. I sørlige Norge, men bare i enkelte fjelltrakter i indre Møre og Romsdal.
Systematisk inndeling
Underarter: P. m. argiope P. m. atlantica P. m. romani P. m. mnemosyne P. m. nordströmi
Wilhelm Frimann Koren Christie (1885–1956)
Wilhelm Frimann Koren Christie (født 9. januar 1885, død 1. desember 1956) var en norsk jurist, som var politiker for Nasjonal Samling og som under den tyske okkupasjonen av Norge ble innsatt som kommissarisk leder av NRK 1940–1941 og senere konstituert byfogd i Oslo 1941–1945. Han var også frimurer og musikkorganisator.
Profesjon og foreningvirke før krigen
Christie var overrettssakfører (advokat) i Elverum og Hamar 1919–1941. Han var også engasjert i mannskorbevegelsen og ledet stiftelsen av Norges Landssangerforbund (1921). I samarbeid med blant annet komponisten Hugo Alfvén organiserte han i 1920–1930 årene nordiske mannsangerkongresser.
Christie var aktiv i Norges Jeger- og Fiskerforbund bl.a. som jaktprøvedommer og drev kennelen med oppdrett av engelske settere.
Christie var medlem av Nasjonal Samling (NS) og NS-fylkesformann i Hedmark 1933–1935. Han var også frimurer av 9. grad, men trakk seg etterhvert ut av frimureriet.
Invasjonen i 1940
10. april reiste han til Oslo og ble for noen dager Quisling-regjeringens sekretær. 15. april 1940 tilsidesatte Høyesterett Quislings ulovlige regjering og oppnevnte Administrasjonsrådet som landets styrende organ. 25. september 1940 ble Administrasjonsrådet oppløst av det tyske Rikskommissariatet og erstattet med Terbovens kommissariske statsråder.
Gulbrand Lunde som var oppnevnt som kommissarisk statsråd for kultur- og folkeopplysningsdepartementet, innsatte Christie få dager senere i den nyopprettet stillingen som riksfullmektig og som kommissarisk leder av NRK.
Som kringkastingssjef
Det regimet som ble innledet i NRK etter utnevnelsen av Christie, var et NS-styre som besto av Christie og fire direktører. Christie hadde et særlig mandat til å hevde NS sin ledelse av NRK vis-à-vis den tyske okkupasjonsmakten. I tillegg til allerede eksisterende interne interessekonflikter i NRK oppsto det raskt et spent forhold mellom Christie på den ene siden og den tyske Sonderführer Paul Müller-Franken og programdirektør Eivind Mehle på den andre siden. Mûller-Franken på sin side opptrådte i praksis som NRKs faktiske leder. Den tysk-vennlige Mehle var allerede beryktet innen NRK som mentalt ubalansert og truet sine medarbeidere vekselvis med pistol og med sine gode forbindelser i Tyskland.
I løpet av høsten 1941 var forholdet mellom Christie og Eivind Mehle så spent at det ble nedsatt en egen partidomstol i NS for å megle. Konflikten viste den sterke motsetningen mellom juristen og Quisling-tilhenger Christie og den sterkt tysk-orienterte Mehle. Christie, som støttet seg til de anti-tyskorienterte kretser rundt Finn Støren, appellerte gjentatte ganger til kommissarisk statsråd Gulbrand Lunde om å få kvitte seg med sine programdirektører uten å lykkes.
Christie hadde ingen bakgrunn fra kringkastingsvirksomhet og manglet faglig kompetanse. Han kom til kort overfor Müller-Franken som hadde det tyske rikskommissariatet i ryggen. Christie hadde i tillegg liten eller ingen autoritet over egne direktører og konsentrerte seg mest om rent juridiske forhold.
Byfogd i Oslo
Den 16. desember 1941 ble han utnevnt som konstituert byfogd i Oslo og levde resten av krigen politisk tilbaketrukket mens den opprinnelige stillingsinnehaver Harald Gram oppholdt seg i eksil i Stockholm.
Etter krigen
Christie ble arrestert 8. mai 1945 og holdt i varetekt til 22. november 1946, da han etter henstilling fra overlegen på Ilebu fengsel ble løslatt på grunn av sin helbredstilstand. Rettssaken, der hovedanklagen var å ha ytet «fienden bistand i råd og dåd», ble avgjort ved forelegg 17. september 1951, Straffen ble satt til avsonet ved utholdt varetektsarrest og han fikk tilbake retten til å drive sakførervirksomhet i 1953. .
Christie var etterkommer etter eidsvollsmannen og stortingspresidenten med samme navn, Wilhelm Frimann Koren Christie, og tilhørte den opprinnelig skotske slekten Christie som innvandret fra den skotske byen Montrose til Bergen der Andrew Davidson Christie fikk borgerskap i 1654.
Annet
Christie var far til Anne Eline Christie (1921–1962), som spilte den kvinnelige hovedrollen i NS’ propagandafilm Unge viljer (1943). Hun tok sikte på en musikkarriere og studerte med Maria Rajdl, tidligere førstesporan ved Wiener Staatsoper. Anne Eline Christie var gift med frontkjemperen Bjørn Østring (1917–2012) som tilhørte den nasjonalistiske delen av NS.
Han var gift med Eleanor E. Christie (f. Kiær) (1892-1979).
Christie er far til dr.philos. Olav Hans Jürgen av Montrose Christie (1930–2018).
Rytterstatuen av Christian IX på Christiansborg
Rytterstatuen av Christian IX på Christiansborgs ridebane i København er et kunstverk utført av billedhuggeren Anne Marie Carl Nielsen. Rytterstatuen var et bestillingsverk og ble avduket 15. november 1927. (1928 iflg.Weilbachs kunstnerleksikon) Rytterstatuen regnes som kunstnerens hovedverk.
Christian IX døde i 1906 og kort tid etter ble det satt i gang en innsamlingsaksjon for å skaffe penger til et monument som skulle stå ved Christiansborg. Året etter ble fire kunstnere innbudt til konkurranse om monumentet og Anne Marie Carl Nielsen vant med sitt forslag om en rytterstatue.
Carlo Maria Giulini
Carlo Maria Giulini (italiensk uttale: [ˈkarlo maˈriːa dʒuˈliːni]; 9. mai 1914 - 14. juni 2005) var en italiensk dirigent.
Biografi
Giulini ble født i Barletta, kongedømmet Italia, til en far fra Lombardia og en mor fra Napoli; men han vokste opp i Bolzano, som på tidspunktet for hans fødsel var en del av Østerrike (byen ble en del av Italia etter slutten av første verdenskrig i 1919).
Rytterstatuen av Christian IX på Christiansborg
Carl Nielsen gjorde grundige studier av forskjellige hestetyper før valget falt på en hannoveransk type.
Carlo Maria Giulini
Biografi
Fra han var fem år gammel, da han begynte å spille fiolin, ble Giulinis musikalske utdannelse utvidet da han begynte å studere ved Italias fremste konservatorium, Conservatorio Santa Cecilia i Roma i en alder av 16. I utgangspunktet studerte han bratsj og dirigering; deretter, etter en audition, vant han en plass ved Orchestra dell'Accademia Nazionale di Santa Cecilia.
Selv om han vant en dirigentkonkurranse to år senere, klarte han ikke å dra fordel av prisen, som var muligheten til å dirigere, på grunn av at han ble tvunget til å melde seg inn i hæren under andre verdenskrig til tross for at han var pasifist. Da krigen tok slutt, gjemte han seg frem til frigjøringen for å unngå å fortsette å kjempe sammen med tyskerne. Mens han gjemte seg, giftet han seg med kjæresten sin, Marcella, og de ble sammen til hun døde i 1995. De fikk tre barn sammen. Etter frigjøringen i 1944 ble han invitert til å lede det som den gang var kjent som Augusteo-orkestret (nå Santa Cecilia- orkestret) i sin første post-fascistiske konsert, og raskt kom andre dirigeringsmuligheter.
I tillegg til rollen i Chicago, var han musikksjef for Wiener Philharmoniker fra 1973 til 1976. Fra 1978 til 1984 tjente han som hoveddirigent og musikksjef for Los Angeles Philharmonic, og startet sin funksjonstid der med fremførelser av Beethovens 9. symfoni. I 1982 vendte han tilbake til opera igjen og dirigerte en høyt anerkjent produksjon av Verdis Falstaff med Los Angeles Philharmonic.
Karrieren hans strakte seg over 54 år med pensjonisttilværelsen i 1998. Han døde i Brescia i Italia 91 år gammel.
Repertoar
Giulini var nærmest assosiert med italiensk opera, spesielt Verdi, hvis operaer han dirigerte og spilte inn flere ganger i løpet av sin karriere. Han var også kjent som en begavet dirigent av Mozarts operaer og hans innspillinger av Figaros bryllup og Don Giovanni for EMI med Philharmonia Orchestra i 1959 vant kritisk anerkjennelse.
Han var også involvert i det symfoniske repertoaret og fremførte og spilte inn verk av blant annet Beethoven, Brahms, Bruckner, Dvořák, Tsjajkovskij, Mahler og Schumann. De fleste av hans symfoniske innspillinger var for det tyske plateselskapet Deutsche Grammophon.
Kongepokalvinnere i volleyball
Den første kongepokalen i volleyball ble vunnet av kvinnelaget IL Jutul i 1950. Fram til 1975 ble det delt ut bare en kongepokal hvert år. Fra 1950 til 1955 gikk den på omgang mellom menn og kvinner, men fra 1955 til 1973 gikk den til vinneren av NM for menn hvert år. Fra 1976 har det blitt delt ut to kongepokaler hvert år, en til hvert kjønn.
Conte de la grand-mère et Rêve de l’enfant
Conte de la grand-mère et Rêve de l'enfant er en fransk stumfilm fra 1908 regissert av Georges Méliès.
Konstantin den store
Konstantin den store (latin: Flavius Valerius Aurelius Constantinus Augustus; født 27. februar ca 272, død 22. mai 337), også nevnt som Konstantin den første eller sankt Konstantin, var romersk keiser fra 306 og til 337. Konstantin var sønn av Flavius Valerius Konstantius, en romersk militæroffiser, og hans hustru Helena. Hans far ble cæsar, stedfortredende keiser i Vest-Europa i 293. Konstantin ble sendt til den østlige delen av riket, hvor han steg i rang til å bli militær tribune under keiserne Diokletian og Galerius. I 305 steg Konstantin til rangen av Augustus, seniorkeiser i vest, og han ble kalt til vesten for å drive krig under sin fars kommando i romerske Britannia. Utropt som keiser av hæren etter sin fars død i 306, framsto Konstantin som seierrik i en rekke borgerkriger mot keiserne Maxentius og Licinius, til han ble enehersker av både det vestlige som det østlige Romerriket ved 324.
Som keiser vedtok Konstantin mange administrative, finansielle, sosiale og militære reformer, for å styrke riket. Regjeringen ble restrukturert, og den sivile og militære autoriteten ble adskilt. En ny gullmynt, solidus, ble introdusert for å bekjempe inflasjon. Denne ble standarden for bysantinsk og europeisk valuta i mer enn tusen år. Han var den første romerske keiser som omvendte seg til kristendommen, og spilte en innflytelsesrik rolle i proklameringen av Milanoediktet (Edictum Mediolanense), som bestemte religiøs toleranse over hele riket. Han tilkalte det første konsilet i Nikea i 325 hvor den nikenske trosbekjennelse ble knesatt av de kristne. I militære saker ble den romerske hæren reorganisert til å bestå av mobile feltenheter og garnisonsoldater, i stand til å stå imot interne trusler og invasjoner fra barbarer. Konstantin utførte suksessfulle militære kampanjer mot fiendtlige stammer langs de romerske grensene — frankere, alamannerne, gotere, og sarmatere — og besatte på nytt områder som hans forgjengere hadde oppgitt i løpet av uroen i foregående århundre.
Konstantins tidsalder markerte en særskilt epoke i historien til Romerriket. Han bygde ny keiserresidens i Bysants, og døpte det til Nye Roma, men for å ære ham kalte romerne byen Konstantinopel. Den ble senere hovedstaden for det som ble kjent som Det bysantinske rike i over tusen år. Hans mer umiddelbare politiske arv, var at han etterlot riket til sine sønner, og erstattet Diokletians tetrarkiet med prinsippet av dynastisk etterfølgelse. Hans omdømme blomstret i løpet av levetiden til hans barn, og i århundrene etter hans styre. Middelalderkirken fremmet ham som et mønster på dyd, mens sekulære herskere fremmet ham som en prototype, et referansepunkt, og som symbolet på keiserlig berettigelse og identitet. Fra og med renessansen kom det kritiske vurderinger av hans styre, grunnet gjenoppdagelsen av anti-konstantinske kilder. Kritikerne framstilte ham som en despotisk tyrann. Trender i moderne og nyere forskning har derimot forsøkt å balansere ekstreme synspunkter i tidligere historieskrivning.
Konstantin — som den første kristne keiser — er en betydelig figur i kristendommens historie. Den hellige gravs kirke, bygd på hans ordre på det antatte stedet for Jesus' grav i Jerusalem, ble det helligste stedet i kristendommen. Pavedømmet krevde verdslig makt via Konstantin og den konstantinske skjenkelse. Han er opphøyd til helgen av den østlige ortodokse kirke, orientalsk-ortodokse kirker, orientalske katolske kirker og den anglikanske kirke. Østlige kristne kirker holder hans minne i særlig høy anseelse og anser Konstantin som isapostolos, eller «likestilt-med-apostlene».
Kilder
Lactantius' De Mortibus Persecutorum, en politisk kristen pamflett om styrene til Diocletian og tetrarkiet har gitt verdifull informasjon, men er samtidig tendensiøse detaljer om Konstantins forgjengere og hans tidlige liv. De eklektiske fortellingene til Sokrates, Sozomenos, og Theodoret av Kyros beskriver kirkelige strider av Konstantins senere styre. Skrevet i løpet av styret til keiser Theodosius II (408–450), et århundre etter Konstantins liv, har disse kirkelige historikerne fordunklet hendelsene og teologiene i den konstantinske perioden gjennom feilaktig adressering, fordreining, feilaktig framstilling og bevisst utydelighet. Samtidige skrifter av den ortodokse kristne Athanasius av Alexandria og kirkehistorien til den arianske Filostorgius har blitt bevart, men deres ensidighet og partiske syn er ikke mindre.
Epitomene til Aurelius Victor (De Caesaribus), Eutropius (Breviarium), Festus (Breviarium), og den anonyme forfatteren av Epitome de Cæsaribus tilbyr komprimert sekulære politiske og militære historie fra perioden. Til tross for at de ikke er kristne, tegner epitomene et positivt bilde av Konstantin, men utelater referanser til Konstantins religiøse politikk. Panegyrici Latini, en samling av panegyriske tekster fra sent på 300- og tidlig på 400-tallet, men gir verdigfull informasjon om politikken og ideologien av perioden under tetrarkiet og Konstantins tidlige liv. Samtidig arkitektur, slikt som Konstantinbuen i Roma og palasser i Gamzigrad i Serbia og Córdoba i Spania, epigrafiske levninger, og myntene fra tiden utfyller de skriftlige kildene.
Tidlige år
Flavius Valerius Konstantinus, som han opprinnelig ble navngitt, ble født i byen Naissus i provinsen Dardania i Moesia (Balkan) den 27. februar antagelig i nærheten av år 272. Hans far var Flavius Valerius Konstantius, en innfødt av provinsen Dardania. Konstantius var tolerant og politisk dyktig. Konstantin tilbrakte antagelig liten tid med sin far. Konstantius var en offiser i den romerske hæren, en del av keiser Aurelians keiserlige livvakt. Konstantius avanserte gjennom rangene, og ble gjort til guvernør av Dalmatia av keiser Diocletian, en annen av Aurelians kamerater fra Illyricum, i 284 eller 285. Konstantins mor var Helena, en kvinne fra Bitynia i Anatolia av lav sosial status. Det er uklart om hun var lovlig gift med Konstantius eller om hun var kun hans elskerinne.
Diocletian delte riktet på nytt i 293, utnevnte to cæsarer (juniorkeisere) til å styre over ytterligere underdivisjoner av Øst og Vest. Hver av dem ville være underordnet til deres respektive augustuser (seniorkeisere), men ville fungere med øverste autoritet i hans tildelte område. Dette systemet ble siden kalt for tetrarkiet. Diocletians første utnevnelse for posisjonen som cæsar var Konstantius; hans andre var Galerius, en innfødt av Felix Romuliana (Gamzigrad). I henhold til Lactantius var Galerius en brutal og dyrisk fyr. Selv om han delte romersk religion med aristokratiet i Roma, han synes for dem som en fremmed figur, en halvveis barbar. Den 1. mars ble Konstantius forfremmet til posisjonen av cæsar, og dro straks til Gallia for å bekjempe opprørerne Carausius og Allectus. Til tross for meritokratiske overtoner beholdt tetrarkiet levningene av arvelige privilegier, og Konstantin ble den fremste kandidaten for framtidige utnevnelser som cæsar så snart hans far hadde tatt posisjonen. Konstantin dro til hoffet til Diocletian hvor han levde som sin fars presumptive arving og kronprins.
I øst
Konstantin måtte reise tilbake til Nikomedia fra østfronten våren 303, i rett tid for å være vitne til Diocletians «store forfølgelse», den mest alvorlige forfølgelse av kristne i romersk historie. I slutten av 303 hadde Diocletian og Galerius sendt en budbringer til orakelet til Apollon i Didyma med en forespørsel om de kristne. Konstantin kunne gjenkalle til sin tilstedeværelse ved palasset da budbringeren kom tilbake og da Diocletian aksepterte sin hoffs krav for gjennomgående forfølgelse. Den 23. februar 303 beordret Diocletian ødeleggelse av Nikomedias nye kirke, fordømte dens hellige skrifter til flammene og fikk dens kostbarheter konfiskert. I månedene som fulgte ble kirker og skrifter ødelagt, kristne ble fratatt deres offisielle grader og posisjoner, og prester satt i fengsel.
Det er usannsynlig at Konstantin spilte noen rolle i forfølgelsen. I hans senere skrifter forsøkte å han framstille seg selv som en motstander av Diocletians «blodtørstig forordninger» mot «tilbederne av Gud», men ingenting indikerer at han motsatte seg den. Selv om ingen samtidige kristne utfordret Konstantin for hans passivitet i løpet av forfølgelsene, forble det en politisk belastningen hele resten av livet hans.
Den 1. mai 305 annonserte Diocletian sin avgang, årsaken var sykdom i løpet av vinteren 304-305. I en parallell seremoni i Milano gjorde Maximian det samme. Lactantius hevder at Galerius manipulerte den svekkede Diocletian til å trekke seg, og tvang ham til å akseptere Galerius' alleirte i den keiserlige etterfølgelsen. I henhold til Lactantius hørte menneskemengden på Diocletians avgangstale og til det siste trodde de at Diocletian ville velge Konstantin og Maxentius (Maximians sønn) som sine etterfølgere. Det ble det ikke: Konstantius og Galerius ble forfremmet til augusti mens Severus og Maximinus II Daza ble utpekt som cæsarer. Konstantin og Maxentius ble oversett.
En del av de antikke kildene gir detaljer om konspirasjoner om at Galerius forsøkte å få Konstantin myrdet i månedene som fulgte Diocletians avgang. De hevder at Galerius ga Konstantin kommandoen over et kavaleriangrep gjennom en myr i Donau, fikk ham til å gå i tvekamp med en løve, og forsøkte å få ham drept mens han var på jakt og i krig. Men Konstantin var alltid seierrik: løven framsto fra tvekampen i en dårligere kondisjon enn ham selv og han kom tilbake Nikomedia med fanger som han slengte fra seg ved Galerius' føtter. Det er svært usikkert i hvilken grad disse fortellingene har noen troverdighet.
I vest
Konstantin forsto den umiddelbare fare i å bli værende ved Galerius' hvor han ble holdt som et gissel. Hans karriere var avhengig av å bli reddet av sin far i vest. Konstantius var rask med å handle. Sent på våren eller tidlig på sommeren 305 krevde Konstantius at hans sønn måtte forlate hoffet for å hjelpe ham med krigføringen i romerske Britannia. Etter en lang kveld med drikking gikk Galerius med på forespørselen. Konstantins senere propaganda beskrev hvordan han flyktet fra hoffet om natten før Galerius kunne skifte mening. Han red fra det ene cursus publicus (posthust for ryttertjeneste) til det andre så raskt han kunne, byttet til nye, uthvilte hester der hvor det var mulig, og ved det tidspunkt Galerius var våken neste morgen, var Konstantin for langt unna til å bli stoppet. Konstantin møtte sin far i Gallia ved Bononia (Boulogne).
Konstantin sendte Galerius en offisiell beskjed om Konstantius' død og sin egen utnevnelse. Sammen med beskjeden sendte han et portrett av seg selv med kappen til en augustus. Han krevde anerkjennelse som arving av sin fars posisjon og trone, og avviste ansvar for sin ulovlige overtagelse av hæren og hevdet at de hadde «tvunget den på ham». Galerius ble rasende over det han fikk høre og nær satte fyr på portrettet. Hans rådgivere fikk roet ham ned, og argumenterte at fullstendig avvisning av Konstantins krav ville bety krig. Galerius ble overtalt til å inngå et kompromiss: han innrømmet Konstantin tittelen cæsar framfor augustus (den sistnevnte posisjonen gikk isteden til Severus). Da han ville gjøre det helt klart at han alene ga Konstantin legitimitet, sendte Galerius personlig keiserens tradisjonelle purpurkappe. Konstantin aksepterte beslutningen, vel vitende at det ville fjerne enhver tvil om hans legitimitet.
Tidlig styre
Konstantins andel av riket besto av Britannia, Gallia og Spania. Således kommanderte han en av de største romersk hærene, stasjonert langs grensen mot Rhinen. Etter at han hadde blitt forfremmet til keiser, forble Konstantin i Britannia, og seg kontroll over de nordvestlige områdene. Han fullførte rekonstruksjonen av militærbasene som begynte under hans fars styre, og beordrer utbedringer av regionens veinett. Snart forlot han Britannia for Augusta Treverorum (Trier) i Gallia, den tetrarkiske hovedstad i nordvestlige Romerriket. Frankerne, etter å ha fått vite om Konstantins utnevnelse, invaderte Gallia over nedre Rhinen i løpet av vinteren 306–307. Konstantin drev tilbake over Rhinen og tok til fange to av deres konger, Ascaric og Merogaisus. Kongene og deres soldater ble kastet til villdyrene i Triers amfiteater i adventus (ankomst) av de feiringer som fulgte.
Konstantin begynte en betydelig ekspansjon av Trier. Han forsterket bymuren rundt byen med militære tårn og befestede porter, og begynte å byggingen av et palasskompleks i den nordøstlige delen av byen. Sør for palasset beordret han konstruksjonen av en stor, formell audienshall, og et massivt keiserlig badehus. Han støttet mange byggeprosjekter over hele Gallia i løpet av sin tid som keiser i vest, særlig i Augustodunum (Autun) og Arelate (Arles). I henhold til Lactantius fulgte Konstantins fars politikk med å føre en tolerant politikk overfor de kristne. Selv om han ikke selv var en kristen, førte han en mer følsom politikk som ikke involverte forfølgelser, og skilte seg således fra «den store plageånden» Galerius. Konstantin utstedte en formell formaning som avsluttet forfølgelsene, og ga tilbake til de kristne de hadde tapt under forfølgelsene.
Ettersom Konstantin fortsatt var i stor grad uprøvd og hadde en antydning av ikke å være legitim hersker knyttet til sitt navn, var han avhengig av sin fars omdømme i sin tidligste propaganda: de tidligste lovprisningene av Konstantin ga stor omtale av hans fars handlinger som av hans egne. Konstantins militære dyktighet og byggeprosjekter ga snart lovprisningene mulighet til å kommentere positivt på likhetene mellom far og sønn, og Eusebius bemerket at Konstantin var en «fornyelse, da det var, i hans egen person, av hans fars liv og styre.» Konstantins mynter, skulpturer og talekunst viste også en ny tendens for forakt mot «barbarerne» bortenfor grensene. Etter Konstantins seier over alemannerne, utstedte han en mynt som avbildet gråtende og tiggende alemanniske stammemenn — «Alemannerne erobret» — under fra «Romernes glede». Det var liten sympati for disse fiender. Som hans lovprisere erklærte: «Det er en tåpelig nåde å spare [livene] til erobrede fiender.»
Maxentius' opprør
Som følge av Galerius' anerkjennelse av Konstantin som cæsar ble Konstantins portrett fraktet til Roma, slik skikken var. Maxentius hånet Konstantin ved å hevde det var bildet av en horesønn, og klagde dypt over sin egen maktesløshet. Maxentius, sjalu på Konstantins autoritet, tok tittelen som keiser den 28. oktober 306. Galerius nektet å anerkjenne ham, men greide heller ikke å avsette ham. Galerius sendte Severus mot Maxentius, men i løpet av denne militære kampanjen ble Severus' hær, tidligere under kommando av Maxentius' far Maximian, beseiret, og Severus ble grepet og fengslet. Maximian, trukket ut av pensjoneringen ved sin sønns opprør, forlot Gallia for å rådføre seg med Konstantin i slutten av 307. Han tilbød å gifte sin datter Fausta til Konstantin, og dessuten å opphøye ham til rangen av augustus. Som motytelse skulle Konstantin bestyrke den gamle familiealliansen mellom Maximian og Konstantius, og gi sin støtte til Maxentius' sak i Italia. Konstantin aksepterte, giftet seg med Fausta i Trier mot slutten av 307, og tilbød Maxentius sin magre støtte ved å gi ham politisk anerkjennelse.
Konstantin holdt seg imidlertid unna konflikten i Italia. I løpet av våren og sommeren 307 forlot Gallia og reiste til Britannia for å unngå enhver involvering i den italienske uroen; istedenfor å gi Maxentius militær hjelp, sendte han sine tropper mot de germanske stammene langs Rhinen. I 308 herjet han området til bruktere, og bygde en bro over Rhinen ved Colonia Agrippinensium (Köln). I 310 marsjerte til nordlige Rhinen og bekjempet frankerne. Når han ikke var på krigstokt turnerte over sine områder for vise seg fram som vennlig og gavmild, og ga støtte til økonomien og kunstartene. Ved at han nektet å delta i krigen økte hans egen popularitet blant folket og økte hans maktbase i vest. Maximian dro tilbake til Roma vinteren 307–308, men ble snart uvenner med sin sønn. Tidlig i 308 etter et mislykket kupp for å ta Maxentius' tittel, reiste Maximian til Konstantins hoff.
Den 11. november 308 innkalte Galerius til et hovedstyre i den militære byen Carnuntum (Petronell-Carnuntum, Østerrike) for å løse ustabiliteten i de vestlige provinsene. Til stede var Diokletian, kortvarig tilbake fra sin pensjonisttilværelse, Galerius, og Maximian. Sistnevnte ble tvunget til å abdisere igjen, og Konstantin ble på nytt forfremmet til cæsar. Licinius, en av Galerius' gamle militærkamerater, ble forfremmet til augustus i vest. Det nye systemet varte ikke lenge: Konstantin nektet å akseptere degradering, og fortsette å benevne seg selv som augustus på sine mynter, selv etter at de andre medlemmene av tetrarkiet refererte til ham cæsar på sine. Maximinus Daia ble frustrert da han ikke ble tatt hensyn til samtidig som nykommeren Licinius ble løftet fram som augustus. Han krevde at Galerius forfremmet ham, og Galerius tilbød å kalle både Maximinus og Konstantin for «sønner av augusti», noe som var absolutt ikke akseptabelt for noen av dem. Ved våren 310 refererte Galerius til begge som augustus.
Maximians opprør
I 310 gjorde den avsatte Maximian opprør mot Konstantin mens han var fraværende i krigen mot frankerne. Maximian hadde blitt sendt sørover til Arles med en andel av Konstantins hær for å være forberedt mot angrep fra Maxentius i sørlige Gallia. Han annonserte at Konstantin var død, og tok på seg den keiserlige purpurkappen. Til tross for løfter om store gaver til de som støttet ham som keiser, forble de meste av Konstantins hær lojale med sin keiser, og Maximian ble snart tvunget til å reise av sted. Konstantin fikk snart høre om opprøret, oppga sin kampanje mot frankerne, og marsjerte hæren opp mot Rhinen. Ved Cabillunum (Chalon-sur-Saône) flyttet han sine tropper over på ventende båter som rodde nedover den svake strømmen til Saône til de raskere vannene ved Rhône. Han gikk i land ved Lugdunum (Lyon). Maximian flyktet til Massilia (Marseille), en by som var bedre i å motstå en lang beleiring enn Arles. Det gjorde liten forskjell da de lojale borgerne åpnet byportene da Konstantin nærmet seg. Konstantin viste en del nåde, men oppmuntret Maximian sterkt til å begå selvmord. I juli 310 hengte Maximian seg.
Til tross for tidligere vanskeligheter i deres forhold var Maxentius nå ivrig etter å framstille seg selv som sin fars hengivne sønn etter at Maximians død. Han begynte å prege mynter med sin fars gudebilde, proklamerte sitt ønske om å hevne farens død. Konstantin presenterte innledningsvis selvmordet som en trist familieulykke, men ved 311 spredde han imidlertid en annen versjon. I henhold til denne hadde Konstantin gitt ham nåde, men Maximian planla å myrde Konstantin i sin søvn. Fausta fikk vite om sammensvergelsen og advarte sin ektemann. Konstantin plasserte en evnukk istedenfor seg selv i sengen, og Maximian ble grepet da han drepte evnukken. Han ble deretter tilbudt å begå selvmord, noe han tok imot. I tillegg til propagandakrigen, instituerte Konstantin en damnatio memoriæ på Maximian, ødela og fjernet alle inskripsjoner som refererte til ham og fjernet alle offentlige arbeider som bar hans bilde.