cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lofotfiskets historie
Industriell stordrift eller en regulert kystfiskeflåte?
Imidlertid var den store tilstrømmingen av fiskere på et begrenset havområde en utfordring uansett. Det fantes allerede effektive fiskemetoder, så det er ikke gitt at notfiske fra havgående skip ville gjort lofotfisket mer effektivt. Fangsten per fisker måtte bli liten med mange deltagere, og politisk var det umulig å legge begrensning på fiskerallmuens deltagelse.
Partiet Venstre, som i den første delen av 1900-tallet var et ledende parti i Norge, hadde som overordnet politisk mål at næringsvirksomheten skulle være lokal og i akseptable sosiale rammer. Modernisering måtte gjerne skje, men helst slik at lokale krefter fikk kontroll med utvikling. Andre eksempler på dette er Konsesjonslovene og reguleringen av vannkraftutbyggingen på samme tid.
Fiskernes motstand mot en utvikling i retning av industrielt fiske var i siste instans begrunnet med at de ikke ønsket å være lønnsmottagere for kapitalsterke redere. Fiskerne foretrakk modernisering og endringer som passet inn i deres liv som fiskerbønder. Motorisering av båtene skjedde derfor fort.
Motorisering av fiskeflåten og økonomiske utfordringer
På begynnelsen av 1900-tallet kom det deltagere til lofotfisket fra Bergen i sør til Finnmark i nord. Fiskerne fra Nordland og Sør-Troms var i flertall. Mellom 1860 til 1910 var det sjeldent mer enn 100 fiskere fra Finnmark på lofotfiske, mens det fra Trøndelag kunne det være over 2000. I 1900 kom 70 % av lofotfiskene fra Nordland, som i tall utgjorde 16 000 mann. Dette tilsvarte 34 % av fylkets mannlige befolkning over 15 år.
Folkemusikk
Folkemusikk, i begrepets opprinnelige mening, er «folkets musikk», musikk av og for folket i motsetning til mer sofistikert kunstmusikk for de høyere samfunnslag. Folkemusikk er således ikke én bestemt sjanger, men benyttes ofte om eldre, tradisjonell musikk, enten spilt med tradisjonelle musikkinstrumenter eller musikk fra ukjente komponister som har blitt videreformidlet av ulike musikere. Folkemusikk som betegnelse er dog vanskelig å definere tilfredsstillende og er omdiskutert, og knyttes til flere kriterier: musikalsk stil, sjanger, bruk, framføring, tradisjon og opphav, og etniske kriterier.
Lofotfiskets historie
Motorisering av fiskeflåten og økonomiske utfordringer
Fiskeriet var «et bredt anlagt folkefiskeri» i betydningen av at mange deltok, de eide selv båt og utstyr. Bare de såkalte leiekarene var lønnsmottagere, en gruppe som utgjorde 16 % av deltagerne i 1900. Med lottsystemt var alle med på å dele fortjenesten, men også eventuell risiko. Inntektene som de fikk fra det ene året til det andre kunne derfor variere mye. Rundt 1890 kostet en fembøring rundt 250 kroner, mens en for 80–90 kroner kunne få en åttring. De moderne listerbåtene kostet adskillig mer, og en dekkseiler på 40 fot kostet 1300 kroner i 1895. Med overgang til denne typen båter måtte fiskerne øke sine inntekter, noe de ofte gjorde med å delta på flere fiskerier gjennom året. Selv for de fiskerne som drev i liten skala kom disse insentivene.
Helland så denne utviklingen i sine statistiske data publisert i 1907. Han påviste at fiskeriene utviklet seg i retning av helårsdrift. Typisk var det at fiskerne dro til vårtorskefisket i Finnmark etter at lofotfisket var over. Så dro de hjem til slåttonn på sensommeren og i august begynte feitsildfisket som de også deltok på.
Folkemusikk
Folkemusikk kan ofte knyttes til et bestemt avgrenset nasjonalt område med egne musikalske tradisjoner og musikkinstrumenter, i Norge er eksempelvis hardingfele et karakteristisk særtrekk, mens andre land har andre instrumenter og klanger som preger musikken. Moderne tids globalisering har jevnet ut tradisjonelle særtrekk: Tyske musikere kan i dag spille irsk folkemusikk, og svenske musikere kan spille amerikansk tradisjonell folkemusikk (jf. oldtime), samtidig som de også kan framføre egne nasjonal musikk.
Lofotfiskets historie
Motorisering av fiskeflåten og økonomiske utfordringer
På begynnelsen av 1900-tallet begynte en gradvis motorisering av fiskebåtene. Det ble protestert mot slike båter på Lofothavet, blant annet mente mange at motorduren ville skremme fisken. I denne saken uttalte ekspertisen, blant dem havforskeren Fridtjof Nansen, at fisken neppe lar seg skremme så lett. Når det ikke kom tegn til at fisken endret adferd forsvant motforestillingene. En annen ting var at motorbåter ga mindre slit, rask forflytning mellom feltene og motorkraft til å drive vinsjer for å dra opp redskapene. Tidligere hadde fiskeren holdt til i de samme rorbuene år etter år, men med motorbåt kunne de enkelt forflytte seg.
Folke Fridell
Fridell arbeidet som ung ved en tekstilfabrikk i Lagan, der han også var aktiv innen den syndikalistiske arbeiderbevegelsen. Hans første skrifter var politiske brosjyrer, men han debuterte som skjønnlitterær forfatter med romanen Tack för mig – grottekvarn. I romanene beskrev han bl.a. arbeiderens mistrivsel i den mekaniserte industrien. En stor del av Fridells politiske skrifter finnes på nettstedet www.rebeller.se.
Folkemusikk
Folkemusikk var delt og utøvd av hele samfunnet, og ikke utelukkende av kun et bestemt samfunnslag eller utelukkende av profesjonelle utøvere. I alle kulturer var det likevel slik at de beste utøverne var så etterspurte at de nærmest kunne leve av utkommet. I India er folkemusikerne nærmest en egen kaste fra gammelt av, spesielt sitar- og tabla-utøverne. I Norge kunne de beste spellemennene være tilsvarende anerkjente. Noen, som Myllarguten, var så etterspurte at de nesten fikk for mye av det gode. Til gjengjeld fikk slike utøvere god støtte i sine egne bygder. Folkemusikk ble overlevert fra utøver til utøver og fra generasjon til generasjon. Folkemusikere spilte opprinnelig også ved særskilte fester og markeringer, som fødsel, bryllup og til dans generelt.
Definisjoner
En konsekvent og forenlig definisjon av tradisjonell folkemusikk er nødvendigvis vanskelig. Begrepet er i seg selv av moderne opprinnelse. Den engelske oldtidsforskeren William Thoms kom opp med den engelske betegnelsen folk lore (lore = kunnskap), tilsvarende det tyske begrepet Volkskunde og som på norsk kalles folkeminne, for å beskrive «tradisjonene, skikkene, og overtroen til de ukultiverte [samfunns]klassene.» Folk her menes folket som en helhet innenfor en nasjon, slik som Johann Gottfried Herder og de tyske romantikere henviste til populær og nasjonal musikk et århundre tidligere. Tradisjonell folkemusikk oppfatter også det meste av stedegen, innfødt musikk. Det benyttes ofte overlappende betegnelser på folkemusikk, som de engelske betegnelsen root music, musikk som går tilbake til et folks røtter – og folk.
Imidlertid, til tross for innsamling av en meget stor mengde av verker i løpet av de neste to århundrene, er det fortsatt ikke en bestemt og avgrensende definisjon av hva folkemusikk (eller folkeminne) er. Folkemusikk kan tendere å ha bestemte vesenstrekk, men kan ikke klart bli differensiert i rene musikalske begreper. En mening som ofte blir gitt er «gamle sanger uten noen kjent komponist», foruten musikk som har blitt underkastet en evolusjonær «prosess av muntlig utbredning… den popularitet og ikke-popularitet til musikken som samfunnet har gitt den dets folkelige vesen.» Slike definisjoner er avhengig av «(kulturelle) prosesser framfor abstrakte musikalske typer...», hvor «kontinuitet» og «muntlig utbredning» er sett på som karakteriserende for en side av en kulturell todeling, den andre siden av hva som er funnet ikke bare i de nedre lagene av det føydale, kapitalistiske og en del orientalske samfunn, men også i «primitive» samfunn og i deler av «populærkulturen». En ganske utbredt definisjon er ganske enkelt «folkemusikk er hva folk flest synger».
For teoretikeren Scholes, foruten også for Cecil Sharp og Béla Bartók, var musikken på landet vesensforskjellig fra den musikk som eksisterte i byene. Folkemusikk var allerede «sett på som det autentiske uttrykket for en levemåte som nå er i fortiden eller på veg til å forsvinne (eller i en del tilfeller, blir bevart eller delvis gjenoppfrisket),» særskilt i «et samfunn ikke påvirket av kunstmusikk» og av kommersielle eller trykte sanger. Lloyd avviste dette til fordel for en enkel distinksjon av økonomisk klasse, dog var folkemusikk for ham, i Charles Seegers ord, «assosiert med lavere klasser i samfunn som er kulturelt og sosialt lagdelt, det vil si som har utviklet en elite, og muligens også en populær, musikalsk kultur.» I disse begrepene kan folkemusikk bli sett på som en del av et «skjema som utgjør fire musikalske typer: ‘primitiv’ eller ‘stamme’; ‘elite’ eller ‘kunst’; og ‘populær’.»
En mer fastlagt definisjon er basert på et vedtak i The International Folk Music Council (Det internasjonale folkemusikkråd) i 1954: «Folkemusikk er produktet av en musikktradisjon som har vokst fram gjennom den muntlige overføringens prosess. De faktorer som former tradisjonen, er
Beethoven (krater)
Bethoven er et nedslagskrater på Merkur. Kratret er 643 km i diameter og ble oppkalt etter Ludwig van Beethoven. Det er det ellevte største nedslagskrateret i solsystemet og det tredje største på Merkur.
Folkemusikk
Karaktertrekk
Fra et historisk perspektiv har tradisjonell folkemusikk disse karaktertrekk:
Som en bieffekt er de følgende karaktertrekk tidvis også tilstede:
Sjangeroverskridelser
Siden midten av 1900-tallet har begrepet folkemusikk blitt mindre og mindre entydig, og har fått flere ulike betydninger som stundom kan motsi hverandre. Det har også vært hensiktsmessig å skille mellom tradisjonell folkemusikk og samtidsfolkemusikk. En annen betegnelse er world music, verdensmusikk, som samler all folkemusikk som ikke faller innenfor vestlig musikktradisjoner, eller folkemusikere fra ulike land og tradisjoner som spiller sammen. Samiske Mari Boine plasseres utenfor Norge i denne betegnelsen. Kanskje spesielt de siste årene har det oppstått musikk som lar det være flytende grenser mellom sjangrene. Entydig kan folkemusikk likevel være en bestemt form for musikksjanger med ulike undergrupper, men som utgår og er påvirket fra det som konkretiseres som tradisjonell folkemusikk. Som all populærmusikk blir også folkemusikksjangeren som oftest utøvd av eksperter og profesjonelle utøvere, og blir utgitt og distribuert på plater og spilt på organiserte forestillinger. Populærmusikken fyller dermed en del av de roller og den hensikt som den opprinnelige folkemusikken en gang hadde.
Folkemusikk og begrepets assosiasjoner kan ofte både utvides og/eller begrenses ved at det settes sammen med andre begreper som for eksempel rock. I dette finnes folkrock som representerer en musikksjanger hvor man har tradisjonell populær folkemusikk med elektriske instrumenter (gitar, bass, trommer) iblandet tradisjonelle elementer (fele, norsk tekst). I Norge er Olav Stedje og Odd Nordstoga eksempler på utøvere i denne sjangeren.
Lofotfiskets historie
Motorisering av fiskeflåten og økonomiske utfordringer
Noen grupper var senere enn andre med å skaffe seg motoriserte båter. Husmenn og leilendinger som det fantes en del av på Helgeland hadde vansker med å få lån til motor, siden finansiering med pant i fast eiendom var umulig for denne eiendomsløse gruppen. En annen gruppe var samene i indre fjordstrøk som Sørfold og Tysfjord. Årsakene kan ha vært at deres religiøse tilknytning til læstadianismen ga motforestillinger mot materiell vekst. Søknadsskjemaer og dokumenter på norsk gjorde heller ikke saken lettere.
Atelier
Atelier (uttales atelié) er et fransk ord for en billedkunstners, fotografs eller en annen kreativ eller kunstnerisk persons arbeidsrom, verksted eller studio. Betegnelsen brukes også om et arbeidslokale for kunstindustri og enkelte typer skredderier og finere systuer.
Ateliers libres var uformelle akademier som utviklet seg på 1800-tallet; der ble det skaffet modeller, men ikke gitt noen undervisning. De ble mye søkt av avantgarde-kunstnere. Charles Gleyres atelier ble brukt som møtested for unge Monet, Renoir og Sisley, og det finnes en levende beskrivelse av den uformelle omgangsformen i George du Mauriers roman Trilby (1894).
Lofotfiskets historie
Motorisering av fiskeflåten og økonomiske utfordringer
Innføringen av motor skjedde gradvis, slik at for mange var det i begynnelsen bare snakk om å sette motor i de tradisjonelle båtene. Motorbåtene førte til mindre slit, både ved at de ikke trengte å ro eller måtte dra inn garn og line med håndmakt når vinsjene kom. Noen ulykker som avkappede fingre på grunn av roterende deler eller eksplosjoner og brann forekom. Fisket ble generelt tryggere med motoriseringen. Motoriseringen førte til at flere fiskere skaffet seg større båter med dekk og lugarer. Dermed kunne de bo i lugaren under hele lofotsesongen istedenfor å leie rorbu.
Motoriseringen fikk en annen konsekvens, nemlig at det måtte investeres mer penger i båtene. Fiskerne måtte ta opp lån, og med renter og avdrag ble det nødvendig med jevne inntekter. På grunn av dette måtte fiskebåtene være i drift store deler av året. Det skjedde en spesialisering utover på 1900-tallet der fiskerbøndene enten måtte velge om de ville være helårsfisker eller bonde. Tallene viser at i 1920 deltok 8 000 fiskere fra Nordland på lofotfisket, noe som var en halvering fra 1900. Videre viser kilder at i 1939 oppga 7497 nordlandsfiskere fiske som eneste inntekt.
Andre årsaker til lav deltagelse var liten fangst i begynnelsen av 1900-tallet, som igjen ga liten fortjeneste. Dessuten begynte det å tilby seg andre muligheter som arbeid i industrien, for eksempel Sulitjelma gruber for folk i Salten, eller det meget omfattende anleggsarbeidet med Ofotbanen i Ofoten. Industri og bergverk ble også etablert rundt om i Nord-Norge på denne tiden. Andre igjen utvandret til Amerika og en tredje gruppe ble gårdbrukere.
Etter en stor oppgangstid frem til rundt 1920 fulgte krisetider utover i mellomkrigstiden. Paripolitikken, det vil si Norges Banks forsøk på å få kroneverdien tilbake til verdien fra før første verdenskrig, ga deflasjon og høy realrente. Andre problemer var at alkoholforbud i Norge fra 1916 skapte problemer med de vinproduserende landene Portugal og Spania. Disse var viktige klippfiskimportører, og deres reaksjon på stopp i vineksporten til Norge ble tollkrig. En tid stoppet Portugal all import av norsk klippfisk. Etter den russiske revolusjon stoppet også fiskeeksporten ditt.
Investeringene i fiskeflåten stoppet opp. Det enkle fiske med håndholdt snøre, altså juksa, ble igjen vanlig. Dermed kom det nye toppår i 1920-årene med et stort antall fiskere på Lofothavet i små båter og med enkle redskaper. Med massearbeidsledighet, krisetider i internasjonal økonomi, dårlige tider for jordbruket ble lofotfisket en «nødarbeidsplass». På denne tiden var det også blitt vanskelig å utvandre til Amerika. Forholdene ble enda verre utover i 1930-årene med økonomisk depresjon: 1933 var et kriseår der så mange som 32 000 fiskere deltok på lofotfisket. Problemet var bare at mange hadde dårlig utstyr og manglende erfaring som fiskere. I tillegg var fiskeprisene dårlige. For mange ble det derfor å reise hjem uten å ha fått inntekter etter flere ukers slit. Mange var så fattige etter lofotfiske at de måtte sendes hjem på statens bekostning.
Den økonomiske krisen i 1930-årene
Utover i 1930-årene med den store depresjonen ble det diskutert heftig både blant fiskere og allmennheten hvordan lofotfisket skulle drives videre. Den såkalte Lønnsomhetskomiteen ble nedsatt, og diskusjonene gikk på hvordan torskefiskeriene skulle bli lønnsomme nok for fiskerne på havet, industrien på land og for samfunnet som helhet. På denne tiden var det laber interesse fra eksportmarkedene med dertil hørende meget lave priser. Et alternativ som ble debattert var overgang til trålfiske. Fra før hadde land som England, Tyskland, Frankrike og Spania gått over til trålfiske i stor skala. Dette mente en kunne gi bedre lønnsomhet for fiskerne enn de små båtene, men det ville også bety en trussel mot kystfiskerne som drev tradisjonelt. Kystfiskerne fryktet å bli fullstendig utkonkurrert, noe som i neste omgang ville øke hordene av arbeidsløse mennesker enda mer.
Nord-Norges Fiskerforbund ble stiftet i 1915, men Norges Fiskarlag som ble stiftet i Bodø i 1926, tok over som fiskernes viktigste organisasjon. Foreningen arbeidet for økt lønnsomhet ved å få innvirkning på prisdannelsen for fisk. Norges Fiskarlag var sterke motstandere av industrielt trålfiske. Dette var en bitter politisk strid, men i 1936 vedtok et flertall av Stortingets representanter en midlertidig lov som tok hensyn til kystfiskernes motstand. På denne tiden fantes det i Norge elleve trålfiskebåter og disse skulle få fortsette sin virksomhet, dog med sterke restriksjoner. Bare fangst etter fisk for salting eller til klippfisk ble tillatt for disse.
For politikerne var det de sosiale hensynene som veide tyngst. Om titusenvis av fiskere skulle forlate yrket ville det «kunne medføre en katastrofe for vår kystbefolkning» ble det sagt.
At norske fiskerier fikk konkurranse fra utlandet med lavere fiskepriser skyldtes delvis at andre land gikk over til trålfiske. Islandske fiskere var blant dem som satset på trålere og greide derved å øke klippfiskproduksjonen tredobbelt. Generelt ble markedene også mer opptatt av kvaliteten på fisken. Norske fagfolk påpekte at den norske klippfisken ikke hadde den samme rene hvitheten som fisk fra Island og Færøyene. En begynte derfor å fokusere på rutinene rundt bløgging, samt hvordan klippfisken ble klassifisert.
Lønnsomhetsproblemene i fiskerinæringen ble forsøkt løst med organisatoriske, økonomiske og politiske virkemidler. Fiskernes ønske var statsstøtte for å heve fiskeprisene, men dette var myndighetene sterkt imot. Imidlertid stoppet det italienske tørrfiskmarkedet helt opp i 1935. Årsaken var at det ble innført internasjonale økonomiske sanksjoner mot Italia etter angrepet på Etiopia. Dermed innførte myndighetene allikevel et system for minstepriser. Dette virket slik at fiskeforedlerne fikk erstatning for dokumenterte tap ved kjøp, produksjon og omsetning om den fastsatte minsteprisen til fiskerne var betalt.
Nyvinninger på lofotfisket
Til tross for de store økonomiske og sosiale vanskene i 1930-årene skjedde det tekniske fremskritt for de som satset på fisket. Selv om juksafisket tok seg opp i disse årene, var garn- og linefiske mest utbredt. Flere og flere fiskere fikk radio installert i båtene sine, og med åpningen av Bodø kringkaster i 1931 ble det sendt værvarsler til nytte for lofotfiskerne. Radioen meldte også om hvor fisken beveget seg. Dermed kunne fiskerne vite om det var fornuftig å gå ut på fiskefeltene, eller bli hjemme og gjøre annet arbeid. Denne informasjonen, sammen med motorbåter, gjorde at lofotfiskerne raskt kunne nå de fiskefeltene der det var gevinst å hente.
Ekkolodd ble første gang brukt på Lofothavet ombord på forskningsskipet FF «Johan Hjort» i 1935. Noen få fiskebåter fikk dette, men først etter andre verdenskrig ble dette vanlig ombord i båtene.
Råfiskeloven – fiskernes grunnlov
På slutten av 1920-årene hadde sildefiskerne organisert seg i to store salgslag, som i 1936 ble slått sammen til Norges Sildesalgslag. Omsetningen av sild via salgslag ble lovfestet i Sildeloven av 1930. Denne organiseringen ble brukt som modell for torskefisket da Råfiskloven ble vedtatt i 1938. Stortingsrepresentant Jens Steffensen som også var formann i Norges Fiskarlag, var en viktig pådriver for denne loven.
Imidlertid kunne ikke salgsorganisasjon som i siste omgang selger det meste av fisken på verdensmarkedet få særlig stor innvirkning på prisdannelsen der. Råfiskeloven styrket fiskernes posisjon nasjonalt i forhold til fiskeoppkjøpere og eksportører, men noen voldsom endring kunne den ikke gi. Trålfiskeriene i utlandet ga betydelig mer produktive fiskere, slik at norske fiskere uansett var nødt til å fiske mer for å øke sine inntekter.
Råfiskloven har vært endret noen ganger, men i prinsippet er den videreført opp til i dag (2017). Et system med en lovbeskyttet salgsorganisering er særegent for Norge.
Lofotfisket under andre verdenskrig
Under andre verdenskrig iverksatte den tyske okkupasjonsmakten industri for filetproduksjon og frysing av torsk i Norge. Deres hensikt var å få videreforedlet store kvanta fisk til soldater og befolkningen i Tyskland. De bygde tre store fryserier som ble lokalisert til Trondheim, Bodø og Hammerfest. I tillegg satte de inn et stort fryseskip for å drive produksjon ute på fiskefeltene.
For øvrig gikk lofotfisket sin vante gang under første del av andre verdenskrig. Fra 1943 gikk det dårligere på grunn av mye uvær, mangel på drivstoff til motorbåtene og generelle problemer med å få tak i utstyr. Brukstap og slitasje på fiskeutstyret tiltok. Dessuten ble alle fyr slukket, radioene inndratt og værmeldingene stoppet. Under krigen oppstod imidlertid et stort behov for arbeidskraft, slik at lofotfiskerne kunne velge annet arbeid. For de som valgte å dra på lofotfisket var inntektene høye. Årsakene var både færre deltagere og okkupasjonsmaktens store behov for matforsyninger som ga gode priser.
Spørsmålet om industriell fiskeforedling
Historikere har påpekt at den mest omstridte delene av moderniseringspolitkken i Nord-Norge etter krigen hverken var forsvars- eller industripolitikk, men fiskeripolitikken. Reidar Carlsen som var fiskeriminister i årene 1946–1951 gikk inn for helårsfiske, effektive redskaper som snurpenot og trål, samt større enheter. Målet for Carlsen og etterfølgende fiskeriministere var økt verdiskapning og større inntekter for fiskerne. Imidlertid var holdningene blant mange av fiskerne i Nord-Norge den stikk motsatte. De så med frykt en politikk som kunne føre til slutten på selvstendige og uavhengige fiskere som eide eget bruk.
Folkemusikk
Opprinnelse
Gjennom det meste av menneskelig forhistorie og historie ble musikk framført av vanlige mennesker både i deres arbeid og deres fritid. Arbeid var både manuelt og kollektivt, og manuelt arbeid omfattet ofte at arbeiderne sang til arbeidet, noe som tjente flere praktiske formål. Det minsket kjedsommeligheten av gjentakende, repeterende oppgaver, det holdt rytmen ved synkroniserte dytting og trekking, og det satte tempoet ved mange aktiviteter som planting, luking, høsting, tresking, veving og kornmaling. I fritid var synging og spilling på musikkinstrumenter vanlige former for underholdning og historiefortelling — antagelig mer enn hva som er vanlig i dag hvor elektronisk teknologier og utstrakt lese- og skrivekyndighet har gjort andre former for underholdning og deling av informasjon konkurransedyktig.
Det er ulike oppfatninger om folkemusikkens opprinnelse. Det er hevdet at det var kunstmusikk som ble endret og antagelig ble nedvurdert ved at den ble spredt muntlig, og det er sagt at den reflekterer karakteren til det folk som har skapt den. Tradisjonelt har kulturell formidling av folkemusikk skjedd via at den er spilt på gehør, skjønt former for notasjon kan også ha blitt benyttet.
Det engelske begrepet «folklore», folkeminne, for å beskrive tradisjonell folkemusikk og folkedans har gått inn i ordforrådet i mange europeiske land. Mange land har hatt egne folkeminnegranskere som har samlet inn folkemusikk. Skillet mellom «autentisk» folkemusikk og nasjonale og populære sanger generelt har alltid vært løst, særlig i USA og Tyskland, eksempelvis har populære sangkomponister som Stephen Foster blitt karakterisert som «folkemusiker» i USA. Det internasjonale folkemusikkrådet, en ikke-statlig organisasjon anerkjent av UNESCO, har en definisjon av folkemusikk som tillater at begrepet også kan bli benyttet på «musikk som har sin opprinnelse hos en individuell komponist og har deretter blitt opptatt i den uskrevne, levende tradisjonen til et samfunn. Men begrepet dekker ikke en sang, dans eller melodi som har blitt overtatt ferdiggjort og forblitt uendret.»
I tiden etter den andre verdenskrig har folkemusikk fått fornyet interesse i USA og Storbritannia og således fremmet en ny musikksjanger, samtidsfolkemusikk og gitt en tilleggmening til begrepet folkemusikk. Populariteten til innspillinger av «samtidsfolkemusikk», også kalt for «ekte musikk» ved at den som regel framføres med akustiske musikkinstrumenter, har ført til kategorien «Folk» kom til Grammy-prisen i 1959. I 1970 ble dette begrepet fjernet til fordel for kategorien «Beste etniske eller tradisjonelle innspilling (inkludert tradisjonell blues)» mens 1987 innførte et skille mellom «Beste innspilling av tradisjonell «folkemusikk» og «Beste innspilling av samtidsfolkemusikk». Etter dette har kategorien «Tradisjonell musikk» utviklet seg til andre. Begrepet «folkemusikk» kunne på begynnelsen av 2000-tallet dekke sanger-låtskrivere, som Buffy Sainte-Marie og Bob Dylan, som begynte sin karriere på 1960-tallet, og mye mer. Dette fullførte en prosess hvor «folkemusikk» ikke lenger hadde utelukkende betydningen tradisjonell folkemusikk.
Lofotfiskets historie
Spørsmålet om industriell fiskeforedling
Fiskerne, anført av Norges Fiskarlag som var ledet av arbeiderpartipolitikeren Jens Steffensen ønsket fortsatt selvstendige fiskere med selveide båter. Nordland Fylkes Fiskarlag gikk enda sterkere inn for denne politikken. Politikernes ønske om et mer effektivt helårsfiske skyldtes hensyn til de nyetablerte fillet- og frossenfiskfabrikkene.
Staten fikk også selv erfare vanskene med å drive en fabrikk med kapitalintensivt utstyr når råstofftilgangen var uregelmessig. I Melbu hadde myndighetene overtatt A/S Gunnar Karlsens filetfabrikk og etablert Statens fryseri. Her greide en ikke å få regnskapet til å gå i balanse. I tillegg til at myndighetene mente at næringen måtte drive jevnt gjennom året, argumenterte en også for at yrkesfiskere som var i arbeid året rundt ville drive båt og bruk mer effektivt. I tillegg mente en at de ville investere i mer moderne båter og utstyr.
Et annet stort stridstema på denne tiden var tillatelse til trålfiske. Myndighetene hadde ført en restriktiv politikk som samsvarte med fiskernes oppfatning. Nordland Fylkes Fiskarlag ville ha trålerne vekk og forlangte i 1946 tolv mils fiskerigrense for å «beskytte de norske fiskerier mot trålernes herjinger». Utenlandske trålskip burde heller ikke få lov til å bunkre i norske havner.
Fiskerne i Nord-Norge fryktet at en liberalisering av trålfisket ville gi eierkonsentrasjon. Dermed fryktet nordlandsfiskerne en fremtid der de mistet sin frihet og ville bli «lønnsslaver» på store trålere og fabrikkskip. Nordland Fylkes Fiskarlag uttalte at trålfiske må ses «ut fra de sosiale omveltninger det kan skape blant fiskeribefolkningen». Om noe slikt skulle unngås mente Nordland Fylkes Fiskarlag at trålere måtte drives som samvirkeorganisasjoner under Norges Fiskarlags kontroll. I tillegg måtte det antallet trålere avpasses resursgrunnlaget slik at det ikke «skadet kystfiskernes avsetning», samt et «utjamningsfond» for å gi økonomisk støtte til kystfiskerne.
En liberal lov om trålfiske kom til behandling i Stortinget. Selv om flesteparten av Arbeiderpartiets representanter mobiliserte mot loven, ble den vedtatt med de borgerlige partienes medvirking. Etter dette gikk Carlsen og Steffensen av som henholdsvis fiskeriminister og leder for Norges Fiskarlag.
Neste stridstema utover i 1950-årene var redskapsbruken under lofotfisket. Det ble innført prøvedrift med snurpenot på lofotfisket i 1949, men i realiteten var det et frislipp av dette redskapet for båter under en viss størrelse. Sammen med ekkolodd var dette et meget effektivt redskap. Nordland Fylkes Fiskarlag hadde dette opp til diskusjon hvert år etterpå i sine årsmøter og gikk fra å være restriktive mot bruken, til senere å gå inn for forbud. Utover i 1950-årene gikk lofotfisket stadig dårligere, noe som styrket motstanden stadig mer. I 1959 grep stortinget inn med forbud mot snurpenot.
Fra 1948 til 1960 kom det til 23 større stålfartøyer i Nordland, men den store økningen skjedde i antallet sjarker, altså båter under 30 fot. I dette tidsrommet økte antallet sjarker med det tredoble. Noe av årsaken var mangel på kredittilgang som gjorde det mye enklere å finansiere små fiskebåter.
Antall fiskere totalt sett i Norge gikk drastisk ned etter andre verdenskrig. Antall deltagere på lofotfisket har gått kraftig ned siden siste halvdel av 1950-årene. Det var 23 000 fiskere som deltok i 1952 og 1953, men i 1959 kom tallet under 10 000. I 1965 var det bare 5000 deltagere. Siden midten av 1970-årene og opp til år 2000 har antall fiskere ligget mellom 2500 til 5000. Spesielt ble antallet fiskere som drev med annen virksomhet i tillegg sterkt redusert.
Stortingspolitikerne ga etter for disse kravene og en gradvis liberalisering av trålfisket har skjedd. Dette ga filetfabrikkene mulighetene til å bygge opp egne trålrederier. Til tross for dette ble ikke denne industrien noen stor suksess. Estimatene for stordriftsfordelene hadde vært urealistiske, i tillegg til at det viste seg vanskelig å fiske opp så store kvanta at den teoretiske produksjonskapasiteten kunne utnyttes. Filetfabrikkene måtte subsidieres og flere bedrifter ble avviklet. Historikerne påpeker at det store paradokset ble at den tradisjonelle foredlingen med tørrfisk og klippfiskproduksjon klarte seg best i etterkrigstiden.
Forvaltningen av den norsk-arktiske torsken
Generelt gjelder det for utviklingen av en fiskebestand at rekruttering, beskatningstrykk og beskatningsform har betydning for dens variasjoner. Flere andre faktorer kan også spille inn, men for at bestanden skal fornyes og vokse er disse vesentlige. Rekruttering har sammenheng med antall fisk som vokser opp til den kan beskattes eller til den blir kjønnsmoden. Beskatningstrykk sier noe om hvor mye som fiskes opp, og beskatningsform har sammenheng med fiskeredskapene som brukes. Bestanden av den norsk-arktiske torsken i 1980-årene var lav, og i 1990 brøt bestanden helt sammen. En mener at dette skyldes både svak rekruttering, for høyt beskatningstrykk og ugunstig beskatningform ved at for mye småfisk ble tatt opp.
Den norsk-arktiske torsken var sannsynligvis fullt utnyttet allerede i 1950, men fisket fortsatte med stor intensitet frem til 1960. Spesielt på grunn av stort beskatningstrykk fra utenlandske trålere i Barentshavet var presset stort. Men fra 1964 ble dette redusert sterkt, da trålerne etter denne tid konsentrerte seg om det vestlige Atlanterhavet. Kvantumet av bestanden ble redusert, men tok seg opp på grunn av gode gytebestander i 1963 og 1964. Dermed ble oppfisket kvantum økt betraktelig vinteren 1967/1968. Så i 1969 ble 1,2 million tonn torsk fisket opp totalt, noe som er det høyeste noen gang.
På slutten av 1970-årene ble en klar over at det statistiske materialet som ble benyttet for å beregne bestandsutviklingen var feil. De store mengder småfisk og yngel som trålfisket hadde drevet fangst på var ikke tatt med i datagrunnlaget. Da nye beregninger ble gjort viste det seg blant annet at den gode årsklassen fra 1970, som en hadde store forhåpninger for, ble beskattet for hardt av trålerne. Det ble innført flere reguleringer gjennom 1970-årene, blant annen kvotereguleringer i 1975. Det ble videre innført kvoteavtaler i samarbeid med Sovjetunionen, via Den nordøst-atlantiske fiskerikommisjon for å bevare bestanden.
Gytebestanden for norsk-arktiske torsken var på et lavmål vinteren 1979. Dermed ble 1975-årsklassen viktig for rekrutteringen av fiskestammen og denne måtte beskattes spesielt forsiktig. En skipper på en tråler i Nord-Norge ringte anonymt til en ansatt i Fiskeridirektoratet for å melde fra om omfattende fiske på torsk rett over minstemål utenfor Nordkappbanken. Etter diskusjoner i Fiskeridepartementet og Havforskningsinstituttet tok etter kort tid fiskeriminister Eivind Bolle beslutningen om hastevedtak om fiskestopp. Dette skapte internasjonale utfordringer fordi det var svært mange trålere fra mange land involvert, der alle hadde lovlige kvoter. Beslutningen hadde dessuten vært tatt på tvers av alle rutiner for internasjonale diskusjoner og avtaler. Dersom fisket hadde fått gå sin gang, ville 80–90 % av oppfisket kvantum vært av 1975-årsgangen. Havforsker Odd Nakken mener at denne fiskestoppen var svært viktig: «Denne første fiskestoppen er sterkt medverkande til at den nord-aust-arktiske torskestamma er berga. Utan fiskestoppen i 1979 og tiltaka som følgde i åra etter hadde det gått like ille med den nord-aust-arktiske torsken som med torskestamma ved Labrador og Newfoundland. Der er det ingen torskefiske i dag».
Lofotfisket i dag
Selv om lofotfisket fremdeles er et viktig fiskeri nasjonalt og internasjonalt, er det bare noen få tusen fiskere som deltar. Til tross for dette gir lofotfisket stor aktivitet og et yrende folkeliv i fiskeværene i Lofoten. Etter en del år siden begynnelsen av 2000-tallet med dårlige fiskefangster har lofotfisket hatt en kraftig oppgang (opp til 2017).
Statistikk fra Norges Råfisklag viste at det under lofotfisket i 2015 ble tatt opp tonn skrei. Førstehåndverdien av denne var på 714 millioner kroner. Tallene gjelder torsk tatt på konvensjonelle redskap og levert til kjøpere i kommunene i Lofoten i sesongen. Det deltok 1463 fartøyer. Til sammenligning er det aldri fisket mer under lofotfisket enn i 1947 da det ble dradd opp 145 000 tonn skrei.
Fiskeredskaper som brukes under lofotfisket er juksa, line, garn og snurrevad. Snurrevad er en type not som brukes stadig mer under lofotfisket. Den ligner en liten trål, men benyttes ikke dypere enn 100 meter.
I 2012 fantes det 44 fiskemottak i kommunene i Lofoten, som syselsetter rundt 1060 personer, hvorav rundt 530 er heltidsansatt. Selv om aktiviteten er stor under lofotfisket, er det aktivitet også resten av året, både med torsk og en rekke andre fiskeslag. I 2013 var rundt 3500 ansatte tilknyttet fiskeri, havbruk eller annen industri i relasjon til disse næringene. Den totale sysselsatte befolkningen utgjorde 11 300 personer. I tillegg har fiskerinæringen ringvirkninger på andre næringer. Fremdeles er det slik at lofotfisket representerer mesteparten av kystfiskernes årlige inntekt.
Noter
<references group="lower-alpha"/>
Meerut
Meerut (hindi: ) er en by i den indiske delstaten Uttar Pradesh. Det er en gammel by som ligger ca. 56 kilometer nordøst fra hovedstaden New Delhi. Det er det 16. største storbyområdet i India og den 25. største byen i India. På verdensbasis rangeres Meerut som den 292. største byen og det 242. største urbane området i verden. Meerut er forøvrig det 63. raskest voksende byområdet i verden. Byen har den største hæren i denne delen av landet.
Byen er mest kjent for sin produksjon av sakser, men også for produksjonen av sportstilbehør, og da spesielt for cricket. Som følge av dette blir byen gjerne kalt "saksenes by" eller "sporsthovedstaden i India". Men mest av alt er byen kjent for det indiske opprøret som fant sted i 1857, og som begynte her. Siden byen ligger såpass i nærheten av Delhi, men likevel er mye billigere har byen raskt utviklet seg som et industrielt knutepunkt i Uttar Pradesh.
Airai
Staten har et areal på 44 km². I 2015 hadde Airai 2455 innbyggere.
Meerut
Etymologi
Byens navn kan ha begynt med "Maya Rashtra", hovedstaden i kongedømmet til Mandodaris far og Ravanas svigerfar Mayasura. Dette navnet har så mutert til Mairashtra, Mai-dant-ka-khera, Mairaath og til slutt Meerut.
Airai
Airai er også navnet på delstatens største by, med en befolkning på 920 (2004). Byen Airai er den største byen på Palau som ikke ligger i delstaten Koror.
Meerut
Historie
Etter de arkeologiske utgravningene på ‘Vidura-ka-tila’ i 1952, bare 23 mil fra Meerut, ble det funnet ut at byen var rester av den tidligere byen Hastinapur, hovedstaden i Kauravas og Pandavas, som ble til etter oversvømmelsene av Ganges.
Men allerede før den vediske perioden hadde Meerut en bosetning kalt Alamgirpur. Det var også den østligste bosetningen i Induskulturen.
Airai
Airai er mest bemerkelsesverdig for sin bai (møteplass for menn), den eldste som eksisterer (200 år gammel).
Mikrometeoroide
En mikrometeoroide er en liten meteoroide; en liten partikkel av stein i verdensrommet, vanligvis med en vekt på mindre enn et gram. En mikrometeor eller mikrometeoritt er en slik partikkel som kommer inn i jordens atmosfære eller faller til jorden.
Meerut
Historie
I sin tid var Meerut et slags sentrum for buddhismen. Dette anslås til å være fra ca. år 273 f. Kr. til 232 f.Kr., og dette blir bevist ved at man har funnet buddhistiske strukturer nær byen Jarna Masjid.
Eksterne lenker
Meerut
Den norske dataforening
Den norske dataforening (DND, engelsk Norwegian Computer Society, etablert 1953 i Oslo) er en norsk organisasjon for norske brukere og utviklere av informasjonsteknologi.
Foreningen er tilsluttet International Federation for Information Processing, Council of European Professional Informatics Societies og Nordisk Dataunion (NDU).
Foreningen var en videreføring av «Hullkortklubben Team» 24. november 1953. Navnet ble endret til «Team, forening for maskinell databehandling» og «Databehandlingsforeningen». Ved sammenslåing (1976) med «Norsk Selskap for Elektronisk Informasjonsbehandling» 1960, ble navnet skiftet til dagens. Dens første leder var Jan Garwick.
Foreningen har 8,500 medlemmer, fordelt på tre distriktsforeninger (DND Midt-Nord, DND Vest og DND Sørøst), som igjen er organisert i mer enn 60 faggrupper, råd og utvalg. Foreningen arrangerer ulike kurs, konferanser, utstillinger og seminar, og nyttes som høringsinstans av det offentlige.
Foreningen har gitt ulike priser, blant annet «Kreativitetsprisen», som ble til Rosing-prisene (1993–d.d).
Dyson
Dyson kan vise til:
Frydenbø Holding
Frydenbø Holding AS er et familieiet aksjeselskap med kjernevirksomheter innen bil, eiendom og marine. Selskapet er morselskap for 15 driftsselskap i Frydenbøgruppen. Frydenbø Holding holder til i Bergen.
Firmaet ble grunnlagt 17. oktober 1916.
Inger Lise (Album 1970)
Inger Lise er det første studioalbumet fra den norske popsangeren Inger Lise Rypdal. Det ble utgitt høsten 1970 på plateselskapet RCA.
Sporliste
Side en Side to
Faste
Faste (norrønt: fasta) er vanlig innen ulike religioner som en tid av refleksjon, bønn, åndelig fornyelse, rensende prosess, botgjøring med mer. Fasten skjer på ulike måter, men vanligvis avstår man fra mat og eventuelt drikke fra soloppgang til solnedgang. Fasten har ulik lengde, innhold og ritualer.
Kristendom
Fra oldkirkens tid ble kristne oppfordret til å faste, og ukedagene onsdag og fredag ble valgt for å skape avstand til jødenes faste på mandager og torsdager. Senere begrunnet man valget med at Jesus ble forrådt av Judas Iskariot på en onsdag, mens Tertullian anførte at korsfestelsen fant sted på en fredag. Snart ble fasteoppfordringene utvidet til å omfatte uken frem mot påske, dagene før dåpen, og etter hvert som botsvesenet ble satt i system, fikk fasten en fremtredende rolle. I Hermas' hyrde, skrevet i Roma mellom år 120 og 140, oppfordres det med tanke på den kommende dommedag sterkt til å gjøre bot. På 200-tallet satte man opp en gradering av syndige handlinger. Mindre synder ble bøtet med faste, anger, bønn og almisse.
Før kristendommen ble statsreligion i 380, fant dåpen normalt sted på påskenatten. I ukene forut viste man seg verdig til opptak i menigheten gjennom bønn, faste og nattevåk. I de følgende århundrer ble barnedåp gradvis det vanligste.
Islam
30 dagers faste (sawm) i fastemåneden ramadan er en av islams fem søyler. I løpet av fastemåneden skal man ikke spise eller drikke. Etter solnedgang gjelder fastebestemmelsene ikke. Det anbefales å spise og drikke før daggry, og å «bryte fasten» ved solnedgang med dadler og vann før man spiser et kveldsmåltid. De fleste muslimske samfunn har også utviklet spesielle mattradisjoner knyttet til fasten. Åpning av fasten er gjerne et samlingspunkt for hele familien. Ramadanmåneden handler blant annet om takknemlighet og samtidig en påminnelse om medfølelse for de som er fattige. Mange gir den årlig almissen på denne tiden slik at fattige får mat og ting de trenger. En muslim skal i fastemåneden bestrebe å be om tilgivelse, å be til Gud (Allah), samt være ekstra påpasselig på sine handlinger. I tillegg er det flere som oppholder seg i lengre intervaller i moskeen. Koranen resiteres i løpet av måneden, og fasten avsluttes med den store festen Id al-fitr.
Medisin
Forskere i Russland har lenge drevet forskning på faste som behandling til diverse sykdommer og kroniske lidelser.
Atlético Madrid Femenino
Club Atlético de Madrid Femenino er kvinnefotballaget til den spanske klubben Atlético Madrid. De spiller i Primera División, det øverste nivået i spansk fotball for kvinner.
RMS «Titanic»s forlis
RMS «Titanic»s forlis fant sted da passasjerskipet RMS «Titanic» kolliderte med ett isfjell i Atlanterhavet om kvelden 14. april og sank tidlig om morgenen 15. april 1912. Skipet hadde lagt ut på jomfruturen fra Southampton fire dager tidligere, og var på vei til New York City. «Titanic» var på dette tidspunktet verdens største passasjerskip i drift, og om lag 2 224 mennesker var ombord da hun traff isfjellet klokken 23.40 (skipstid) søndag 14. april 1912. To timer og 40 minutter senere sank skipet (skipstid 02.20 mandag 15. april) og over 1 500 mennesker mistet livet. Forliset er en av verdens største skipskatastrofer i fredstid, målt i antall tapte menneskeliv.
«Titanic» fikk seks varsler om isfjell 14. april, men seilte likevel med maksimumsfart da mannskapet fikk øye på isfjellet.Grunnet sin høye fart var dermed skipet ute av stand til å svinge raskt nok unna og kollisjonen med isfjellet lagde en 90 meter lang flenge langs skroget på styrbord side,dette skapte en åpning i 5 av 16 vanntette rom. «Titanic» var bygget for å flyte med 4 av de 5 rommene overfylt og mannskapet innså derfor raskt at skipet ville komme til å synke.
Skipet forliste med over tusen passasjerer og mannskap fortsatt ombord. Nesten alle som hoppet eller falt i vannet, døde av hypotermi etter noen få minutter. RMS «Carpathia» ankom rundt en halvannen time etter forliset og reddet de siste overlevende i livbåtene klokken 09.15 15. april, litt mer enn ett døgn etter at «Titanic»s mannskap hadde fått varsler om isfjellet.
Allerede få timer etter forliset, skapte ulykken store medieoppslag; mange av oppslagene var fortolket, overfortolket, og i noen tilfeller oppdiktet. Kort tid etter forliset ble det satt igang arbeid i to havarikommisjoner: én britisk og én amerikansk. Begge foreslo omfattende endringer i maritimt regelverk. Dette førte til grunnleggelsen av International Convention for the Safety of Life at Sea (SOLAS) i 1914, som fortsatt jobber for sjøsikkerhet.
Bakgrunn
Royal Mail Ship (RMS) «Titanic» gikk inn i tjeneste 2. april 1912, og var det andre av tre søsterskip i Olympic-klassen. «Titanic» hadde plass til 3547 mennesker, og var verdens største skip med sine 46 328 bruttoregistertonn. Hun og søsterskipet RMS «Olympic» var nesten lengre enn de tidligere rekordholderne RMS «Lusitania» (31 550 bruttotonn) og RMS «Mauretania» (31 938 bruttotonn). Stempelmotorene var de største som noensinne var bygget; de var høye, med sylindere på  i diameter, og brukte  kull per dag.
De bekvemmelighetene som ble tilbudt «Titanics» passasjerer var, ifølge det populære magasinet Shipbuilder, «praktfulle og uovertrufne» (of unrivalled extent and magnificence). Fasilitetene på første klasse var blant annet de mest luksuriøse suitene som noen gang hadde blitt bygd på passasjerskip, med promenadesuiter som kostet 4350 dollar (tilsvarende 12 450 dollar i 2015) for enveispassasje. De fleste lugarene på tredje klasse var også uvanlig komfortable for sin tid; passasjerene fikk rikelig av god mat, og bedre levekår enn mange av dem hadde opplevd hjemme.
RMS «Titanic»s jomfrutur startet klokken 12, onsdag 10. april 1912, da hun forlot Southampton med cirka 1000 passasjerer ombord (herav 29 som skulle ta den korte turen til Cherbourg eller Queenstown). Få timer senere ankom hun Cherbourg i Frankrike. Derfra dro hun videre til Queenstown (nå Cobh) i Irland, hvor hun ankom rundt middagstider 11. april. Etter at de siste passasjerene kom ombord, forlot hun Queenstown med retning for New York i Nord-Amerika. «Titanic» hadde da 1320 passasjerer og rundt 890 besetningsmedlemmer ombord. Dette tilsvarte omtrent halvparten av passasjerplassen, da det var lavsesong og en streik i kullbransjen hadde ført til uregelmessige skipsavganger.
Passasjerene ombord var ett tverrsnitt av det edvardianske samfunnet; fra millionærer som John Jacob Astor og Benjamin Guggenheim, til fattige emigranter fra land som Armenia, Irland, Italia, Sverige, Syria og Russland, som ville søke lykken i Amerika. Ombord på jomfruturen var også skipets konstruktør Thomas Andrews og White Star Lines direktør J. Bruce Ismay. 32 av passasjerene var av norsk bakgrunn; de fleste av disse reiste på tredje klasse. Det har lenge vært kjent at det var 31 nordmenn ombord, men historikere har i nyere tid kommet frem til at Alexander Holverson, som reiste på første klasse, ble født i USA av norske innvandrere.
Skipets kaptein var 62 år gamle Edward John Smith, den eldste kapteinen i White Star Line. Han hadde jobbet med sjøfart i fire tiår, og var tidligere kaptein på RMS «Olympic». Fra «Olympic» ble han overført til kaptein på «Titanic». De fleste av besetningsmedlemmene som tjenestegjorde under Smith var ikke erfarne sjømenn. De var enten ingeniører og fyrbøtere med ansvar for motorene eller lugar- og byssemannskap med ansvar for passasjerene. De seks skipsoffiserene og 39 matrosene utgjorde kun fem prosent av mannskapet. De fleste av disse hadde mønstret på i Southampton og fikk ikke tid til å bli kjent med skipet.
Isvarsler (09.00–23.39)
Det første varselet kom klokken 09.00 fra RMS «Caronia» som varslet om «isfjell, små isfjell og drivis». Kapteinen Edward J. Smith bekreftet at han fikk denne beskjeden. Det kom et nytt varsel klokken 13.42 fra RMS «Baltic» som videreformidlet en beskjed fra det greske skipet «Athenia» om at hun hadde «passert isfjell og store mengder drivis». Dette ble også erkjent av Smith, som viste meldingen til J. Bruce Ismay. Smith ga ordre om å sette kursen lenger sør, og ba senere vakthavende styrmenn på broen om å holde ekstra utkikk etter is og tilkalle ham om noe skjedde.