cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Matrikkel
Matrikkelen av 1903–1907
I 1903-1908 utga «Finans- og Tolddepartementet» en trykket matrikkel ajourført i perioden fra 1903 til 1907 (se eksempel fra 1905 i fig.3), denne dannet forøvrig grunnlaget for en rekke fornorskninger av skivemåten på steder i Norge, herunder kommunenavn.
Ved senere lovendringer kunne også det enkelte bruksnummer deles inn i festenummer og seksjonsnummer som også kan omsettes og pantsettes.
Delingsloven innført 1980
Den 23. juni 1978 ble lov om kartlegging, deling og registrering av grunneiendom (kortform delingsloven) vedtatt. Loven trådte i kraft 1. januar 1980 etter vedtak i Statsråd 19. oktober 1979. Ved innføringen av delingsloven forsvant begrepet matrikkel ut av lovverket, og matrikkelskylden ble ikke lenger delt ved fradeling av nye eiendommer. For første gang fikk vi et landsomfattende elektronisk eiendomsregister, GAB-registeret (Grunneiendoms-, Adresse- og Bygningsregisteret). Grunneiendomsregisteret ("matrikkelen") ble etablert delvis ved registrering av data fra grunnbøkene hos tinglysingsmyndighetene og delvis ved overføring av data fra kommunale registere. Den nye eiendomsregisteret inneholdt flere opplysninger om den enkelte eiendom enn den gamle, som i tillegg til registerbetegnelsen, bruksnavn og matrikkelskyld bare inneholdt eierens navn.
Stortinget besluttet i 1994 at matrikkelinformasjon fra GAB og tinglyste rettigheter fra grunnboken, var blitt digitalisert i 1993, skulle formidles samlet til brukere. Eiendomsregisteret, forkortet EDR, ble drevet av Norsk eiendomsinformasjon, et statlig aksjeselskap som dermed hadde monopol på formidling av disse dataene. GAB og elektronisk grunnbok forble fortsatt separate, om enn samarbeidende, systemer.
Bahamas under Sommer-OL 1952
Bahamas under Sommer-OL 1952. Sportsutøvere fra Bahamas deltok for første gang i et OL under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Bahamas vant ikke noen medaljer.
Matrikkel
Delingsloven innført 1980
GAB ble erstatta av matrikkelen kommune for kommunene i perioden 2007–2009.
Matrikkelloven innført 2010
Den 17. juni 2005 ble lov om eiendomsregistrering (kortform matrikkelloven) vedtatt. I denne loven ble de tidligere registerbetegnelsene beholdt, og det ble samtidig gitt anledning til dele eiendommer ut fra beliggenheten i høyde (flere eiendommer over hverandre – anleggseiendom). Det ble dessuten anledning til å registrere jordsameie i matrikkelen. En annen vesentlig endring i den opprinnelige loven var at arbeidet med registrering av eiendom frem til selve matrikkelføringen skulle kunne utføres av private, autoriserte landmålere.
Den rødgrønne regjeringen signaliserte imidlertid i en pressemelding den 21. august 2006 at den ville foreslå at tjenestedelen etter den nye matrikkelloven (i motsetning til i de fleste andre vestlige land) fremdeles skal være et kommunalt monopol. Kommunen kan etter avtale overlate til andre å utføre oppmålingsforretninger på sine vegne, enten andre kommuner eller private oppmålere. Lovendringene ble vedtatt i Odelstinget 15. juni 2007 og sanksjonert i statsråd 29. juni 2007.
Loven trådte i kraft 1. januar 2010 etter vedtak i statsråd 5. juni 2009.
Enare
Enare (finsk: Inari; enaresamisk: Aanaar; skoltesamisk: Aanar; nordsamisk: Anár) er en kommune i landskapet Lappland i det nordlige Finland. Enare har vel 6 850 innbyggere og er i omfang den største finske kommunen med 17 334 km². Kommunen har grenser mot nabokommunene Enontekis, Kittilä, Sodankylä og Utsjok. I vest grenser Enare til Kautokeino og Karasjok og i nordøst til Sør-Varanger i Norge. I øst går grensa mot distriktet Petsjenga i Russland. Kommunesenteret heter Ivalo. Nordvest for byen ligger det mindre tettstedet Enare med rundt 500 innbyggere.
Geografi
Den fiskerike Enaresjøen, som er Lapplands største innsjø, ligger i kommunen. Elvene Ivalojoki og Lemmenjoki munner ut i innsjøen, som har utløp gjennom Pasvikelva (finsk: Paatsjoki). Nord i kommunen renner Neidenelva (finsk: Näätämöjoki) inn i Norge. Urho Kekkonen nasjonalpark og Lemmenjoki nasjonalpark ligger begge i kommunen, likeså Vätsäri ødemarksområde. Store skogs- og villmarksområder, skogbruk og reindrift er viktige næringer. Turisme er blitt en viktig næring, spesielt knytta til vintersportsstedet Saariselkä.
E75 går gjennom kommunen. Ivalo lufthavn har daglige ruteflygninger til Helsingfors.
Samisk språk og kultur
Urbefolkningen i Enare er samisk, og kommunen har fire offisielle språk: finsk, nordsamisk, enaresamisk og skoltesamisk. Bare 5,8 % av befolkningen er samisktalende, men nesten 30 % regner seg som samer. UNESCO klassifiserer enaresamisk og skoltesamisk som alvorlig utrydningstruede språk fordi de stort sett bare tales av eldre mennesker. Bygda Sevettijärvi er et senter for skoltesamisk språk og kultur
Det finske sametinget har sete i Enare; her ligger også det samiske museet Siida.
Kallisto
Kallisto eller Callisto kan ha flere betydninger:
Enare
Historie
Kommunen fikk vegforbindelse i 1929 da Ishavsvegen fra Sodankylä til Petsamo ble bygget.
Kallisto
Каликст
Torkjell Høge
Torkjell Høge (norrønt Þorkell hávi) (død i slag 1039) var en jomsviking på første halvdel av 1000-tallet, sønn av en småkonge i Skåne ved navn Strut-Harald, og bror av Sigvalde jarl, og som deltok i slaget ved Hjørungavåg i 986 og i slaget ved Svolder i 1000, og ble Svein Tjugeskjeggs jarl i East Anglia i 1014.
Danskekongens lojale kriger
Det finnes ingen danske kilder som nevner Torkjell, men han blir omtalt i islandske, der han nevnes som en som deltok i det store slaget ved Hjørungavåg i 986 hvor en dansk invasjonsflåte ble slått av Håkon jarl og sønnen Eirik Håkonsson. Torkjell spiller en underordnet rolle i slaget, men utmerker seg framfor broren Sigvalde jarl.
I år 1000 ved Svolder er Torkjell Høge igjen i kamp mot nordmenn, denne gangen mot Olav Tryggvason, i forbund med svenskekongen Olof Skötkonung og danekongen Svein Tjugeskjegg, samt sin tidligere motstander Eirik Håkonsson. Broren Sigvalde blir beskrevet som forræderen som lokker kong Olav i en felle. Snorre Sturlason nevner Torkjell som deltager i slaget ved Svolder, men Odd Snorresson lar Torkjell delta sammen med Eirik i sin saga om Olav Tryggvason.
Inntrykket sagaene gir av disse første årene er at Torkjell Høge er danskekongens trofaste mann, en som tilsynelatende står høyt på rangstigen i stormannshierarkiet. En bemerkning i Flateybok omtaler ham faktisk som Svein Tjugeskjeggs fosterfar: Knútr óx upp, sonr hans, ok var heima upp fæddr; Þorkell inn hávi fóstraði hann. Dette forholdet er dog neppe sannsynlig, men uttrykker den islandske skriverens oppfatning.
Torkjell Høge og Olav Digre
Etter at Olav Digre hadde vært i viking i Østersjøen, hvor han hadde herjet i Svitjod og Finland, kom han til Danmark der han møtte Torkjell Høge. Ifølge Snorre var det Torkjell som slo seg sammen med Olav, ikke omvendt, for han var allerede klar til å dra på hærtokt. De seilte sørover langs Jylland og vant et slag over andre vikinger der.
Deretter seilte Olav til Friesland, og selv om Snorre ikke nevner det, var han kanskje ikke i følge med Torkjell Høge. Etter noen stridigheter med friserne seiler de over til England.
Hærtoktet i 1009-1012
Ifølge Den angelsaksiske krønike angriper Torkjell Høge England i 1009. Med en «umåtelig stor herjingshær» truer han østlige Kent og blir betalt 3000 pund for ikke å angripe. Det er derimot ikke nok til å overtale hæren til å forlate England, den seiler isteden sørover, og fra en base på øya Isle of Wight herjer Torkjell de rike områdene sør i England. Angelsaksernes konge, Æthelred den rådville, klarte å reise motstand, og ifølge Den angelsaksiske krønike hindrer han vikingene i å nå skipene sine. Det endelige slaget blir forhindret av ealdorman Eadric Streona. Isteden slår vikinghæren vinterleir i Kent og herjer England derfra.
I løpet av våren 1010 kom det til kamp mellom angelsakserne og vikinghæren i East Anglia (som de norrøne stundom kalte for «Ulvkjellsland») og angelsakserne tapte stort, og det la England åpent for herjing. Resten av året herjet og brente danene. De nådde Northampton i november før de igjen vendte sørover, og ved juletider var de ved skipene sine. I 1011 beleiret og inntok Torkjell Høge og mennene hans byen Canterbury. Den angelsaksiske krønike nevner igjen forræderi blant sine egne. Vikingene klarer å presse engelskmennene for en uvanlig stor sum penger, «Danegeld», på hele 48 000 pund sølv. Æthelred den rådville er desperat og inngår en fredsavtale med vikingene det påfølgende året ved påsketider. Vikinghæren går deretter i oppløsning, og de fleste drar tilbake til Danmark, unntatt Torkjell som med sine førti skip går i Æthelreds tjeneste.
Den norske jarlen Eirik Håkonsson, som var gift med Svein Tjugeskjeggs datter, kan også ha deltatt i hærtoktet i 1009–1012. Flere skribenter nevner Eiriks kamper i England, blant annet beleiringen av London og slaget ved Ringmore, som begge kan ha vært en del av Torkjells ekspedisjon.
Æthelreds tvilsomme allierte
Encomium Emmae Reginae forteller at Torkjell besluttet å bli i England etter fredsavtalen i 1012. Han mottar land i East Anglia og går i Æthelreds tjeneste. Hans sønn Harald Torkjellsson blir gift med en kusine av kong Sveins sønn Knut Sveinsson, Gunhild fra Vendland. Torkjell selv gifter seg iallfall minst en gang, kanskje to ganger, under sin tid i England. Florence av Worcester mener hennes navn er Edgitha mens Jomsvikingenes saga kaller henne for Ulvhild. Uansett skal hun ha vært Æthelreds datter og denne forbindelsen indikerer at Torkjell fikk en høy posisjon i nærheten av Æthelred. Antagelig undertegnet han er charter i 1012 under navnet Þurkytil. Ekteskapet kan ha vært en del av fredsavtalen.
Torkjell tok derimot i liten grad del i forsvaret av England mot Svein Tjugeskjeggs invasjon i 1013, men oppholdt seg i London ved siden av kong Æthelred daSvein beleiret byen. Hans passivitet kan forklare at ingen av kildene ser noen motsigelse i at han er i Æthelreds tjeneste i 1012 og deretter er Knuts lojale jarl etter Æthelreds fall i 1016. En forklaring på at danskekongen aksepterte at Torkjell skiftet side kan være grunnet i at han hadde oppfostret Knut.
Kong Knuts herredømme
Både angelsaksiske og norrøne kilder hevder at når Knut Sveinsson gjenerobrer England spiller Torkjell en betydelig rolle i den danske hæren. Angrepet skjer mot slutten av sommeren 1015 med en hær på rundt 10 000 mann, som delvis besto av nordmenn fra hans allierte Eirik Håkonsson. Angelsakseren jarl Eadric Streona deltok også med førti skip. Knut går i land ved Sandwich og derfra sørover, hvor han blir over julen. Deretter forflytter han seg nordover til Northamptonshire mens Æthelreds sønn Edmund Jernside herjer i nordøst. Knut vender seg deretter mot London mens Edmund går inn i Wessex.
Avgjørelsen skjer i slaget ved Assandun hvor Den angelsaksiske krønike sier at «hele adelen i England ble drept». Deretter nevnes kun Eirik Håkonsson og Eadric i Krøniken, men ikke Torkjell. Når Edmund dør den 30. november 1016 er Knut enehersker over England. Han deler landet inn i fire deler. Han tar selv direkte kontroll over Wessex, Mercia blir gitt til Eadric mens Eirik får Northumberland og Torkjell ikke overraskende blir jarl over East Anglia som ikke ble plyndret under erobringen.
Mens Eadric atter en gang viser manglende lojalitet og blir henretter av Eirik Håkonsson i 1017 er Torkjell Høge kongens trofaste jarl. Det eksisterer ingen charter under kong Knut før 1018, men mellom 1018 og 1019 finnes Torkjells signatur øverst på syv dokumenter og nevnes prominent i flere brev. Det er sannsynlig at Torkjell fungerte som kongens regent i kongens fravær. Etter 1023 finnes det ingen signatur, for da er Torkjell tilsynelatende falt i unåde.
I unåde?
Den anglosaksiske krønike forteller uten tilfredsstillende forklaring at for året 1021 at «I dette år, ved Martinmas, gjorde kong Knut jarl Torkjell lovløs.» Florence av Worcester legger til at det også innebar hans hustru Edith.
Den eneste forklaringen finnes kun i én eneste kilde: Ramsey-krøniken forteller at biskop Æthelric av Dorchester førte en sak mot Torkjell og hans hustru etter at ei heks hadde tilstått at hun vært hustruens medsammensvorne på mordet av Torkjells sønn fra hans første ekteskap. Torkjell skal ha oversett tre innkallelser hvorpå biskopen gikk direkte til kongen. Kongen måtte da tilkalle Torkjell som avviste anklagene på vegne av seg selv og sin hustru. Han ble krevd å sverge på sin uskyld, og på vegne av sin hustru sverget han også for sitt skjegg. Skjegget skal da ha falt av! Torkjell ble således funnet skyldig mened og hans hustru i mord. Han ble også funnet skyldig i å ha fornærmet biskopen ved å ha ignorert hans innkallelser og avkrevd landområder som ble overført til biskopen.
Neste gang Torkjells navn igjen nevnes er i krøniken for 1023: «I dette år kom kong Knut tilbake til England og Torkjell og han ble forsont, og han betrodde Danmark og hans sønn til Torkjell og kongen tok Torkjells sønn med seg til England.»
Den sønn som Torkjell ble betrodd må ha vært enten Harald Harefot eller Svein Knutsson, antagelig Svein, ettersom Hardeknut var i Canterbury i 1023. Utvekslingen av sønner var et gjensidig lojalitetsbånd nest etter ekteskap. I tillegg var Torkjells sønn Harald gift med Knuts kusine Gunnhild.
En del historikere har spekulert i at det ikke var snakk om utvisning eller at Torkjell ikke var falt i unøde, og at de engelske ikke var informert. Grunnen var isteden at svenskekongen Olof Skötkonung dør og Anund Jakob kom til makten. Den nye kongen i Sverige støttet Olav Digre, hvilket endret maktforholdene i Norden. At det nevnes at Knut kom tilbake til England indikerer at han må ha vært i Danmark for å styrke kongedømmets tilstedeværelse. Torkjell begynte å bli gammel og hans sønn ble således forfremmet i kongens krets. Torkjells raske tilgivelse vitner om at han ikke ble betraktet som en trussel mot kongen. Han ble tvert imot stedfortredende regent i Danmark for de neste tre årene, i henhold til danske kilder, inntil han ble erstattet av Ulv jarl, kong Knuts svoger. Når Ulv jarl senere gjør felles sak med norskekongen og svenskekongen er tilsynelatende Torkjell ikke delaktig.
Torkjell dør
Det finnes ingen angelsaksiske opptegnelser på når Torkjell dør. William av Malmesbury forteller at bare Torkjell ble drept etter at han dro tilbake til Danmark Jomsvikingenes saga forteller kun at Knut en gang ble invitert til Torkjell og møtte der Ulvhild, Æthelreds datter, som Torkjell hadde giftet seg med etter at Torkjell hadde drept hennes ektemann Ulvkjell Snilling som hevn for sin bror Hemming. Det eneste som er sikkert er at Torkjell ikke nevnes mer etter 1023, men i henhold til mindre sikre danske kilder skal han ha blitt drept i et slag mot vendere så sent som 1039. Han må da ha vært en meget gammel mann, sannsynligvis over 70 år.
Faye Grant
Faye Grant (født som Faye Elizabeth Yoe, 16. juli 1957 i Michigan) er en amerikansk skuespillerinne.
Gudbrandsdalen
Hele Gudbrandsdalen ligger innenfor Innlandet fylkes grenser (tidligere Oppland fylke). Historisk har noen av de viktigste veiene mellom landsdelen gått gjennom dalen. Veien gjennom Østerdalen nord for Elverum var lettere å ferdes, men lange øde skogstrekninger gjorde den mer ugjestmild. I moderne tid er dalen vertskap for europavei 6 (blant annet med forgreningene riksvei 15 og europavei 136) og Dovrebanen (med forgreningen Raumabanen). Dalen ligger sentralt i Sør-Norge og forbinder lavlandet ved Mjøsa med høyfjellet, Vestlandet og Trøndelag.
Gudbrandsdalen har flere lange sidedaler særlig vest for hoveddalen med Ottadalen (100 km lang) som den dominerende. Medregnet Ottadalen og Gausdal betraktet som ett distrikt består av tolv kommuner med til sammen 70,811 innbyggere (1. januar 2021) og et samlet areal på 15 342 km². Lillehammer er befolkningstyngdepunktet i dalen.
Navn
Navnet skriver seg trolig fra en Gudbrand i en mektig herseslekta på Hundorp. Hos Snorre Sturlason fortelles det om en Dale-Gudbrand som var motstander av Eirik Blodøks. Trolig har navnet Gudbrand vært vanlig i slekta på Hundorp og disse har trolig gitt navn til dalen. Hundorp var trolig det sentrale tingstedet i dalen og der finnes det gamle gravhauger. Ifølge Snorre ble dalen også omtalt som «i Dalom» med henvisning til de mange dalene som hele distriktet består av.
Gausdal har navn etter elven Gausa, der Vestre Gausdal i middelalderen ble kalt Jadradal etter elven Jøra. Fåberg eller Fagaberg er trolig et gammelt gårdsnavn. Øyer ble i middelalderen kalt Øye eller Øya som betyr flate ved vann. Tretten er et meget gammelt navn der sisteledet opprinnelig var -vin. Ringebu eller Hringabu har ukjent betydning. Fron betyr trolig frodig eller fruktbar jord. Kvam er dalsøkk omgitt av høydedrag. Sel betyr vann som renner stille. Lom er dativ av Loar og betyr slette ved vann. Da Skjåk lå under Lom ble det kalt Nordherad. Lesja har ukjent betydning.
På romani kalles dalen Gula.
Geografi
Gudbrandsdalen strekker seg fra Mjøsa til Dovrefjell som skiller Trøndelag fra Østlandet. Mot øst skilles Gudbrandsdalen fra nabodalene av Rondane og sør for Rondane lavere fjell og åser; lengst i nordvest skiller Jotunheimen Gudbrandsdalen og dens sidedaler fra Vestlandet; lavere fjell og åser skiller Gudbrandsdalen fra Valdres’ dalfører. Fjellene rundt Gudbrandsdalen er Norges høyeste og omfatter isbreer og vidder med villrein. Gudbrandsdalen ble i eldre tider omtalt i flertall (Dalir) på grunn av det omfattende nettet av sidedaler og tilknyttede fjellbygder. Nord-Gudbrandsdalen omfatter Lesja, Dovre, Skjåk, Lom, Vågå og Sel; Sør-Gudbrandsdalen omfatter Fron, Ringebu, Øyer, Gausdal og Lillehammer. Bosettingene og gårdene er nede i dalene og langs dalsidene, samtidig brukte folket fjellet og viddene til beite, sanking av vinterfor og jakt. Bygdene i Gudbrandsdalen har et omfattende nettverk av setrer i skogen og i fjellet over dalene. I den sørlige delen av dalen er jorden og klima fruktbart. På solsiden, oppe i lia i dalsiden, var den eldste og viktigste bebyggelsen, der var terrenget tørrere. Gårdene og mye av åkerjorden ligger på sidemorener med næringsrike jordarter. De gode mulighetene for fjellbeite førte til en velutviklet seterdrift der ost var et viktig produkt. Mange av setrene i fjelldalene og på viddene har adkomst med bilvei. Gudbrandsdalen har etter norske forhold store gårdsbruk. Blant annet har tørrlegging av Selsmyrene (rundt 1930) og av Lesjavatna (1800-tallet) gitt store åkerflater. Gudbrandsdalen med sidedaler har et samlet areal på 15 342 km², hvorav det meste er fjell, skog, myrer og innsjøer.
Gudbrandsdalen har særlig på vestsiden mange og til dels store sidedaler: Gausdal strekker seg knapt 50 km fra Fåberg til Svatsum, Ottadalen er 100 km lang mellom Otta og Pollfoss. Kvikne-Skåbu er mindre fjelldal på rundt 30 km lengde vest for Vinstra og Heidal er en skogkledd knapt 40 km lang dal.
Hoveddalføret og de store sidedaler er i hovedsak en U-daler, mens flere sidedaler som Visdalen er V-daler. Espedal, Vestre Gausdal og Saksumdal går nesten parallelt med hoveddalføret. Landskapet er preget av erosjon av elver og isbreer der isbreer trolig har viktigst. Dalbunnene er ofte vide og dels flate, mens liene er bratte. Dalformene og det omkringliggende fjellet er preget berggrunnen. Nord for Ottadalen er dominert av gneis og har topper opp til 1900 meter og vidder på rundt 1000 meter mellom dalene. Nord i dalen vokser furugskog på tykke sandlag avsatt i en bredemmet innsjø mot slutten av siste istid. De høyeste fjellene er Jotunheimen i vest og i Rondane øst for hoveddalen med topper over 2000 meter. Rondane er for en stor del hard sandstein (lys sparagmitt), mens Jotunheimen er preget av eruptive bergarter. Mellom Sel og Dovre har Lågen skåret dypt juv i berget.
Elver og vannskiller
De relativt bratte elvene på Vestlandet har flere steder gravd seg innover i terrenget og forskjøvet vannskillet østover. En del sideelver har på denne måten byttet side ved såkalt elvekapring og dalene danner agnordaler med en unaturlig vinkel på hoveddalføret. Dette er synlig blant annet i Raumas og Auras øvre løp der nedbørsfelt har blitt overtatt fra Gudbrandsdalslågen som har fått tilsvarende mindre vannføring. Gudbrandsdalslågen og Rauma har begge utspring fra Lesjaskogsvatnet 600 meter over havet, mens Rauma løper 65 km til utløp i havet har Gudbrandsdalslågen/Glomma omkring 500 km til havet. Regnet etter Lågens nedbørsfelt er dalens vestligste punkt nær Dalsnibba omlag 6 km i luftlinje fra Geirangerfjorden.
Metaller og mineraler
På 1600-tallet ble bergverk vanlig i Norge, tidligere hadde jern for det meste blitt utvunnet av myrer som myrmalm. I Sel ble det i 1624 etablert et kobberverk ved Ula. Kobberverket i Svatsum ble drevet fra 1650 til 1687. Lesja jernverk kom i gang i 1659 og var det viktigste bergverket i dalen på den tiden. I Vågå har det fra gammelt blitt brutt kvernstein og brynestein, og kleberstein fra nord i dalen har fra førhistorisk blitt brukt til blant annet gryter og i nyere tid også til kakkelovner. Fra 1846 til 1857 pågikk i regi av et britisk selskap utvinning av nikkel i Espedalen og på det meste bodde over 500 personer ved verket der dannet seg en landsby. Det var smelteovn ved verket og i skogene rundt pågikk kullbrenning og frakt av kull til smelteovnen. Malmen i Espedalen viste seg å være av dårlige kvalitet og driften ulønnsom blant annet på grunn av transportkostnadene.
Klima
Nordlige Gudbrandsdalen og Ottadalen er blant de mest nedbørsfattige i Norge og hele dalen har et kontinentalt klima. De øvre delene ligger i regnskyggen av de høyeste fjellene i Sør-Norge og i Ottadalen har til dels under 300 mm nedbør årlig. Om sommeren kan det i lange perioder være så tørt at åkerbruk ikke er mulig uten kunstig vanning. Gårdbrukerne utvikle tidlig ordninger for å føre vann lange veier via grøfter og trerenner til åkrene. Skjåk har minst nedbør i Norge med årsgjennomsnitt på 278 mm.
Mest klarvær og varme er det sør i dalen, omkring Lillehammer. I januar ligger middeltemperaturen på -9 til -10°C med relativt små forskjeller. I juli ligger Lillehammer og Vinstra på vel 15°C i middeltemperatur, mens Lesja og Elveseter ligger et 2-3 grader lavere. Gjennomsnittlig maksimumstemperatur i juli er nær 5°C høyere på Vinstra enn på Elveseter. Beliggenheten mellom fjell gir god sommervarme, men lite nedbør. Lillehammer får vel 600 millimeter nedbør årlig, mot 370 mm på Dombås og Vinstra hvor det normalt er svært lite nedbør ettervinter og vår. Tordenvær er vanligst sør i dalen og stort sett juni-august. Flommer Lågen kan skyldes nedbør i fjellet og særlig flommer i juni-juli skyldes ofte snøsmelting i høyfjellet. Vårflommen er som regel to uker senere i Gudbrandsdalen enn i Østerdalen.
Vegetasjon
I regnskyggen nord i dalen er det relativt stor fordampning slik at jordsmonnet tildels er saltbittert. I de tørreste områdene i Lom, Vågå, Sel og Dovre er det gjort spesielle funn av sjeldne lavarter som vokser på tørr, saltbitter jord og noen av disse finnes ikke andre steder i Skandinavia. I store deler av Norge danner fjellbjørken skoggrensen, mens i Gudbrandsdalens kontintentale klima er bjørkebeltet smalt eller mangler helt. Nord i dalen er det furu som markerer skoggrensen. Varmekjær løvtrær finnes det lite av i Gudbrandsdalen. Sommereik og ask vokser nord til Ringsaker. Lind vokser nord til Ringebu, hassel finnes opp til Sør-Fron og alm nord til Sandbu. Hengebjørk trives i de tørre og varm sørvendte bakkene i dalen. Bergmynte og bakkemynte er eksempel på varmekjære arter som tåler vinterkulde og tørke og finnes nord til Lom. Malurt vokser på tørre flater i Vågå. Den svært giftige selsnepen har fått navn av Selsmyrene (mellom Nord-Sel og Selsverket) der den tidligere vokste i store mengder.
Dyreliv
Liene med stor skog har tilhold av elg og hjort, mens de omkringliggende fjellviddene har reinsdyr særlig i Rondane, ved Snøhetta og omkring Ottadalen. Fokstumyra naturreservat ble fredet i 1923 og det anslås at rundt 60 fuglearter hekker der. På Dovrefjell ble det satt ut moskus etter andre verdenskrig. Hjort og rådyr har innvandret i nyere tid (1900-tallet).
Kommuner
Gudbrandsdalen omfatter 12 kommuner:
Andre administrative inndelinger
Tidligere fogderier:
Prostier: Begge ligger under Hamar bispedømme i Den norske kirke.
Regionråd:
Gudbrandsdalen tilhører Innlandet politidistrikt og Vestre Innlandet tingrett.
Kommunene i Gudbrandsdalen betjenes av rettstedene Lillehammer og Vågåmo i Vestre Innlandet tingrett.
Tettsteder
Det er per 01.10.2021 tre byer i Gudbrandsdalen: Lillehammer i sør ved Lågens utløp i Mjøsa, Vinstra ved Vinstraelvas utløp, og Otta i nord ved Ottaelvas utløp i Lågen. Tettsteder i Gudbrandsdalen, rangert etter innbyggertall 1. januar 2020 (kommune i parentes):
Byer
Lillehammer fikk bystatus som kjøpstad i 1842. Otta fikk bystatus gjennom kommunestyrevedtak i 2000, Vinstra i 2013.
Folketall
Den første folketellingen var i 1665 og før den tid er tallene usikre. I 1528 var det 389 gårder i Gudbrandsdalen (med 510 familier) og i 1578 430 gårder med 595 familier, i tillegg var det en del husmenn. Dette anslås å representere et folketall på rundt 6000 i tiden etter reformasjonen, før Svartedauden var folketallet trolig noe høyere. Midt på 1800-tallet gikk folketallet i dalen sterkt ned på grunn av utvandring til Nord-Amerika og i noen bygder tok det nær 100 år før folketallet hadde nådd høydepunktet fra 1800-tallet. Rundt år 1000 var bosetningsmønsteret og bygdene i dalen etablert slik det er kjent i moderne tid. Anslagsvis halvparten eller opp mot ¾ av befolkning døde under Svartedauden i 1349-1350. Noen av sidedalene som Venabygd og Skåbu ble trolig lagt helt øde og var uten befolkning 100-200 år etter. Svartedauden førte til sterk sosial utjevning blant annet fordi det var mangel på folk til å drive gårdene slik at jordleien falt. Mangel på prester og redusert folketall førte til at kirkene forfalt. I første del av 1600-tallet var folketallet på samme nivå som før 1350.
Fra 1800 var det en sterk folkevekst i dalen, nær en dobling til 1865, overbefolkningen ledet til fattigdom for en voksende underklasse. Det pågikk en viss utvandring til Trøndelag, Vestlandet og særlig til Nord-Norge fra rundt 1830. I 1832 reiste Jehans Nordby (også kalt Johannes Pederson Nordbu) med familie fra Venabygd som de første fra dalen til Amerika. Nordby kom i 1841 til Texas som den først nordmann. På slutten av 1800-tallet ble det omfattende utvandring med rundt 33.000 personer i årene 1866-1900, slik at folketallet falt med 15 til 20 % tross høy fødselstall. Oppland hadde størst utvandring blant fylkene i Norge og innenfor Oppland hadde Gudbrandsdalen særlig stor utvandring. Noen kommuner nådde folketallet fra 1865 først etter andre verdenskrig. I 1970 lå bygdene i Lesja, Lom og Skjåk fortsatt under folketallet i 1865. Mange marginale gårder og boplasser ble nedlagt samtidig med fallet i folketallet. I årene 1910-1914 var det en god del utvandring. I tilknytning særlig til jernbanen vokste det opp bygdesenter på 1900-tallet, der Otta og Vålebru (Ringebu sentrum) var de største rundt 1960, senere har det vært tydelig vekst også på Tretten, Vinstra og Dombås. I årene 1900-1910 utvandret 1,6 % årlig fra Nord-Gudbrandsdalen (bare Lister fogderi var høyere med over 2 %), med Lom, Skjåk og Nord-Fron nær 2 % årlig. Fra 1866 til 1915 hadde Opland en utvandring på 1,3 % årlig, noe som til sammen utgjorde 73.000 personer.
I 1800 var det flere husmenn enn bønder i dalen og andelen husmenn vokste utover 1800-tallet. Noen husmenn var jordløse og hadde bare en boplass. Lillehammer ble anlagt ved vedtak i Stortinget i 1827, det bodde da 50 personer på stedet. I 1850 hadde Lillehammer 1000 innbyggere og etter 1890 passerte byen 2000. Anlegg av jernbane Hamar-Lillehammer og videre til Otta stimulerte byveksten. Mens det samlede folketallet gikk ned fra 1850 til 1900-1910, gikk folketallet vesentlig opp i Lillehammer og Fåberg slik at nedgangen i folketallet i mange bygder på den tiden var særlig merkbar.
Etter andre verdenskrig har bosetningsmønsteret endret seg. I 1950 var rundt halvparten av innbyggerne sysselsatt i jordbruket. Senere har grender og bygder i utkanten blitt tynnet ut mens det bosetning har blitt konsentrert rundt byer og bygdesenter med industri, skoler og tjenesteyting. Jordbruket står for stadig mindre del av sysselsettingen.
Samferdsel
Viktige veier og jernbane går gjennom Gudbrandsdalen. Hovedveien sør-nord går i dalbunnen fra Lillehammer til Dombås, der den tar av over fjellet mot Oppdal. E6 går hovedsakelig på østsiden (solsiden) av Lågen. I 2016 ble E6 mellom Hundorp og Kvam flyttet til vestsiden, utenom tettstedene Hundorp, Kvam og Vinstra på østsiden. E6 har forgreninger til alle sidedaler og til dels over fjellet til Vestlandet og til Østerdalen. Ved Otta tar av går gjennom Ottadalen over Strynefjell til Nordfjord og Geiranger. Ved Dombås tar av fra E6 og går gjennom Lesja-bygdene til fylkesgrensen ved Bjorli.
Dovrebanen går i dalbunnen til Dombås der hovedlinjen går over fjellet nordover, mens Raumabanen går over Lesja mot Åndalsnes.
Langs Dovrebanen stopper passasjertogene på Dombås, Otta, Kvam, Vinstra, Ringebu, Hunderfossen og Lillehammer. Lillehammer stasjon er endestasjonen for de fleste togene på R10-linjen på Østlandet.
I eldre tid gikk ferden fra Oslo over Eidsvoll eller Minnesund og videre med båt eller over land langs Mjøsa. I middelalderen var det faste stasjoner på Steig i Fron, Hov i Sel, Tofte i Dovre og Hjerkinn. Gjennom hoveddalen gikk veien på solsiden, oppe i lia i dalsiden, der var den eldste og viktigste bebyggelsen. Langs Lågen er lendet tildels bratt og var ufremkommelig med tidligere tiders hjelpemidler. Til Nidaros reiste pilgrimer for å oppsøke Hellig Olavs skrin.
I 1880 kom Hedemarksbanen (Eidsvoll-Hamar) og på 1890-tallet ble jernbanen raskt forlenget til Lillehammer, Tretten og Otta; Dovrebanen kom i drift i 1921 og Raumabanen (som betjener Dombås-Lesja i Gudbrandsdalen, og Bjorli-Åndalsnes vest for vannskillet) i 1923. Med jernbanen kunne man reise til Christiania på en dag og uavhengige av vær og vind på Mjøsa. Mot slutten av 1800-tallet var veiene i de store sidedalene kjørbare med hest og kjerre. Christiania og Trondheim ble forbundet med jernbane via Østerdalen og Røros i 1877.
Simen Iversen begynte med utgangspunkt på Lillehammer skyssekjøring med hest og vogn i Gudbrandsdalen nordover til Veblungsnes og Støren i 1870. Da jernbane ble anlagt til Otta i 1896 etablerte Iversen seg der og trafikkerte strekningene over Strynefjellet og over Geirangervegen. Iversen hadde 80-100 hester i arbeid og det tok 2-3 dager å tilbakelegge disse strekningene som alle var over 160 km. Iversen betjente også Gausdal. I Gausdal ble det etablert bilselskap i 1917 og i Ottadalen i 1920, og det ble etablert mindre selskaper i de mindre bygdene. Den første tiden ble bilene brukt stort i sommerhalvåret blant annet på grunn vansker med å brøyte veiene tilstrekkelig og for eksempel veien mellom Lesja og Åndalsnes var ikke i bruk om vinteren før i 1937. Gausdal og Ottadalen ble vinterbrøytet for bilkjøring fra slutten av 1920-tallet.
Historie
Gudbrandsdalen ble trolig befolket samtidig med flatbygdene lenger sør på Østlandet, basert på gårdsnavn og arkeologiske funn, rundt 2000 år f.Kr.. Det er gjort få arkeologisk funn fra f.Kr., mens fra merovingertid og vikingtid er det rike funn som tyder på et allsidig samfunnsliv i dalen. Som ferdselsåre mellom landsdelene har dalen trolig hatt mye kontakt med omverdenen. Bygdesamfunnet og bondekulturen utviklet et visst aristokratisk preg med store gårder og bondeslekter med røtter i middelalderen. Disse knyttes blant annet til kjente gamle gårder som Tofte, Sandbu og Bjølstad. Byggekunst og annen tradisjonell er bevart på Maihaugen på Lillehammer. I Lom, Vågå og Ringebu står gamle stavkirker på sitt opprinnelige sted.
I Gudbrandsdalen er det kjent omkring 50 gårder med opprinnelig sisteledd «-vin» som er svært gamle navn som kan være fra før vår tidsregning. Gårdsnavn på «-heim» er trolig litt nyere. Navn som slutter på «-set», for eksempel Langset, skriver seg trolig fra år 600-800. Harald Hårfagre reiste gjennom dalen da han med makt søkte å utvide sitt rike. Flere historiske hendelser i middelalderen i Gudbrandsdalen er kjent fra sagaene.
Magnus Lagabøters landslov ga fellest lover for hele landet. I 1170 ble Gudbrandsdalen med sidedaler ett lagdømme. Gudbrandsdalen ble delt i to sysler, sørlige og nordlige, med grense mellom Kvam og Sødorp.
På 1700-tallet kom akantusdekor til Gudbrandsdalen som der ble et særpreget innslag i bygdekunsten. Jakob Klukstad var en av de fremtredende treskjærere og rosemalere i denne tradisjonen, blant annet med altertavlen i Lesja kirke, Eistein Kjørn med altertavlen i Sel kirke og Kristen Listad som virket i Fron.
Storofsen i 1789 er den største naturkatastrofen i historisk tid. Langvarig regn ført til flom og mang jordskred, bygdene Vågå og Fron fikk største skader. Flere gårder ble helt ødelagt eller måtte oppgis, blant annet Jøronstad i Sel ble helt utslettet (kjent som Jørundgard hos Sigrid Undset). I Heidal demmet to ras opp elven og da elven brøt gjennom tok den blant annet med seg alle broer. Skadene medvirket til utvandring til Målselv og Bardu. Ved Mjøsa ble lavtliggende gresmarker vasket bort og det ble lettere å ta seg frem med båt mellom Vingnes og Lillehammer, der det ble fergetrafikk og Lillehammer vokste opp som by. Sør for Ringebu stasjon er flomhøyden i 1789 avmerket 3,7 meter over Dovrebanens skinnegang. Storflaumen i 1860 er avmerket i fjellveggen nord for Vingnes, 2,7 over veibanen.
Gudbrandsdalen var historisk et fylke i landsdelen Opplandene og tilhørte Eidsivatingets rettskrets. Dalen og sidedaler ble i 1938 rammet av Storflåmen.
De første engelske turistene kom til Norge tidlig på 1800-tallet og mange av dem reiste gjennom Gudbrandsdalen. Disse reisene skapte en egen litteratur som skildrer opplevelsene i et fjernt land. I 1862 foretok Henrik Ibsen en reise gjennom Gudbrandsdalen og videre til Vestlandet; han var arbeidsledig og hadde fått et reisestipend. Ibsen var en kompetent tegner og laget blant annet tegning av Elstad i Ringebu der han overnattet. Fotturen gjennom Gudbrandsdalen, med naturinntrykk og kulturelle impulser, fikk stor betydning for Ibsen som dikter og dramatiker slik det kommer til syne blant annet i hovedverkene Peer Gynt og Brand. Tre i Norge ved to av dem (1882) er en klassisk og humoristisk beskrivelse av engelske turisters utfordringer på tur i Norge. Jens Andreas Friis ga i 1876 ut Tilfjelds i Feriene beskriver friluftsliv, jakt og fiske særlig på fjellplatået i øst mellom Gudbrandsdalen og Østerdalen.
Under det tyske angrepet på Norge i 1940 var det harde kamper i Gudbrandsdalen som var den viktigste fluktruten for kongen og regjeringen. Kongen og regjeringen oppholdt seg blant annet på Otta og Lesja mens kampene pågikk i Trøndelag og på det sentrale Østlandet. I forbindelse med slaget ved Dombås sto de i fare for å bli innsperret ved Otta.
Jordbruk og skogbruk
Det var tidligere en betydelig kornproduksjon i dalen og dette ble blant annet solgt til Østerdalen, Folldal og Røros. Særlig Fron og Lom hadde gode kornavlinger. Handelen med korn tok seg markert opp på 1800-tallet og det ble betydelig transport av korn over Venabygdsfjellet om vinteren. Korntrafikken omfattet de fleste bygdene i dalen og Ringebu sørget for å sette opp en fjellstue med stall. Amtet betalte for merking av vinterveien med 4 alen høye stokker. Rundt 1870 kom det billig korn fra oversjøiske produsenter og Østerdalen fikk jernbane slik at kornet fra Gudbrandsdalen ble utkonkurrert. Dette skapte økonomiske problemer for jordbruket i Gudbrandsdalen og fremskyndet omlegging til husdyrhold: Smør, ost og kjøtt ble da handelsvarer og gudbrandsdalsosten ble til. På 1600-tallet ble det vanligere å hugge skog for å selge tømmer ut av distriktet. Fløting ble samtidig den vanlige transportform til kjøperne, først på Mjøsa og senere på Lågen med sideelver. Jordbruk og skogbruk var viktigste levevei i dalen til omkring første verdenskrig. I mellomkrigstiden var det vanskelige tider i landbruket og antallet tvangsauksjoner på bygdene steg fra et par hundre i 1920 til over 6000 årlig i 1932.
Gudbrandsdalen har relativt mange store gårdsbruk der eiendommen inkluderte en god del utmark samt retter i skogen og på fjellet. I senmiddelalderen og senere ble mange gårder delt opp slik det fremgår av navn for de eldste delingene (Nordgard, Sygard, Nigard og Uppigard) og nyere delinger (Nordistugun, Systugun, Nistugun, Uppistugun). En del gamle gårde var relativt store også etter oppdeling. Ved deling ble ofte gårdstun liggende nær hverandre slik at det dannet seg små landsbyer av klyngbosetting. Før utskiftingen på 1800-tallet var det flere steder sør og nord i dalen klynger på 30 til 40 hus. God tilgang på tømmer og tørt klima (der husene kunne stå i mange generasjoner) har medvirket til at relativt mange hus på gårdene. På 1600-1700-tallet ble det vanlige å bygge bolighus i to etasjer, tvihøgda stuguhus. Hus med svalganger, utsmykkede loft og stabbur, og stall preget utvendig arkitektur. Mange av husene fra den perioden er bevart.
Kraftutbygging
Gudbrandsdalen har noen av landets største vannkraftverk etter utbygging av Vinstravassdraget, Hunderfossen og Harpefossen. Det er flere store kraftverk i Nord-Ottadalen.
Industriell økonomi
Industriell økonomi (industrial management eller industrial organization på engelsk) er et fagfelt som kombinerer teknologi, økonomi og administrasjon. Fagfeltet er opptatt av å utvikle metoder og verktøy for å kunne foreta gjennomtenkte strategisk og operasjonelle beslutninger i virksomheter.
Det blir undervist i industriell økonomi på masternivå ved NTNU, Norges miljø- og biovitenskapelige universitet, Universitetet i Sørøst-Norge, Universitetet i Agder og Universitetet i Stavanger.
Ambrogio Lorenzetti
Ambrogio Lorenzetti eller Ambruogio Laurati (født omkring 1290 i Siena, død 17. juni 1348 i Siena) var en italiensk maler, virksom i Siena, formodentlig elev av Duccio.
Liv og verk
Hans eldste verk, den såkalte Madonnaen av Vico l’Abate er fra 1319, og det sannsynliggjør en fødselsdato i 1390-årene Lorenzetti ble sikkert utdannet under innflytelse av Simone Martini, sammen med sin bror, Pietro Lorenzetti.
Sammen med broren utførte Lorenzetti et antall fresker med religiøse motiv, i hovedsak i Siena og Assisi. Det første beviset på timeglassets eksistens finnes i et av hans malerier, «Den gode styrelsen» (omkring 1338).
Lorenzetti forente sienaskolens maleri med den florentinske kunsten. Han oppnådde en fordypning av Giottos og Simone Martinis motiv og stil. Kjennetegnende for hans tidlige verker er klare og faste former og en ren og kraftig fargegjengivelse. Hans senere arbeider viser en romoppfatning som er nær en perspektivisk fremstilling.
I Palazzo Pubblico i Siena utførte Lorenzetti arbeider i Sala dei Nove samt fresker i loggiaen og i Sala del Mappamondo.
Likesom sin bror er det antatt at han døde som følge av svartedauden (en byllepest) som herjet i 1348.
Øysævatn
Øysævatn er en innsjø i Fyresdal kommune i Telemark, og tilhører Arendalsvassdraget. Den har tilløp fra Brårvatnet, Kjøpsvatnet og en rekke mindre fjellvann. Innsjøen har utløp via Ulvsvatn til Bondalsvatn, og derfra elva Bondøl til Finndøl og ut i Dalåni.
Øysævatn er regulert som magasin for Finndøla kraftverk.
Nær Øysævatn går vandringsveien Bispevegen, og her ligger den ubetjente turisthytta Hovstøyl.
Madrasa
Ordet madrasa (ofte skrevet madrasah, madrash eller medressa; arabisk: مدرسة) betyr på arabisk «skole». I utgangspunktet betegner det en hvilken som helst skole, enten offentlig, privat eller religiøs.
Mer spesifikt er i muslimske land en madrasa en religiøs skole. Som sådan gir den undervisning i islam i tillegg til allmenne fag. En typisk madrasa tilbyr to ulike kurs: Hifz har som mål for studentene å lære koranen utenat (en person som har lært seg hele koranen kalles hafiz). `Alim fører fram til en mer formell utdanning (`aalim) i arabisk, tafsir (tolkning av koranen), sharia (islamsk lov), hadith (Muhammeds utsagn og handlinger), mantiq (logikk) og islams historie. Noen madrasaer tilbyr også kurs i arabisk litteratur – samt allmenn historie, naturvitenskapelige fag, engelsk og andre språk.
For å bli en 'aalim kreves normalt tolv års studier. Mange studenter ved madrasaer utdanner seg videre til imamer.
Jami'at al-Qarawiyyin i Fez (grunnlagt i 859) regnes som den eldste madrasa i den muslimske verden – og av noen som verdens eldste universitet.
Bermuda under Sommer-OL 1952
Bermuda under Sommer-OL 1952. Seks sportsutøvere fra Bermuda deltok for tredje gang i et OL i Sommer-OL 1952 i Helsingfors. De vant ingen medaljer.
Dynamic-Link Library
Et Dynamic-Link Library (DLL) er et subrutinebibliotek som kan brukes direkte av en annen kode uten vanlig, forutgående innlenking. Teknologien er utviklet av Microsoft.
Microsoft Windows bruker denne teknologien for mye av funksjonaliteten.
Unni Sands bildebokpris
Unni Sands bildebokpris ble opprettet i 1987 til minne om den nettopp avdøde Unni Sand, mangeårig bibliotekar ved Deichmanske bibliotek i Oslo og styremedlem i Norsk barnebokforum.
Hennes etterlatte ønsket å hedre hennes minne ved å gi 100 000 kroner til en pris som skulle bære hennes navn. Prisen ble utdelt av Norsk barnebokforum i samarbeid med familien. Prisen besto av 25 000 kroner hver gang. På grunn av liten oppmerksomhet ble prisen ikke videreført.
Mjällby AIF
Mjällby AIF (Mjällby Allmänna Idrottsförening) er en svensk fotballklubb fra Mjällby. Klubben ble grunnlagt i 1939.
Beste plassering klubben har oppnådd gjennom tidene er en ellevteplass i Allsvenskan i 1983 og 1985.
Spillerstall
Oppdatert 29. april 2023.
Skarvsvatnet
Skarvsvatnet er en innsjø i Nore og Uvdal kommune i Viken. Den ligger øst på Hardangervidda og er en del av Uvdalsvassdraget, som den er en viktig kilde for. Det ligger en demning ved utløpet men vannstanden i innsjøen er ikke regulert.
Fáskrúðsfjarðargöng
Faskrudsfjordtunnelen (lokalt: Fáskrúðsfjarðargöng) er en veitunnel øst på Island. Tunnelen er 5900 meter lang og har mer enn en kilometer med fjell som tak. Tunnel ble åpnet i 2005.
Før tunnelen gikk veien mellom bygda/dalen Fáskrúðsfjörður i sør og bygda Reyðarfjörður i nord rundt fjordkysten og Vattarnes (nes) som er en distanse på nesten 60 km, som etter tunnelen er redusert til 15 km. De utgravde massene er brukt til å bygge veier med.
Smyrna Kirkenes
Smyrna Kirkenes er en kristen frikirkelig menighet i Kirkenes i Finnmark. Menigheten er tilsluttet den norske pinsebevegelsen. Smyrna Kirkenes ble stiftet i 1931. Menigheten har 51 medlemmer, medregnet tilhørige, det vil si barn av døpte medlemmer. For ungdom i konfirmasjonsalder tilbyr menigheten den frikirkelige konfirmantundervisningen Tentro.
Misjon
Smyrna Kirkenes er engasjert i misjonsarbeid og støtter norsk pinsemisjons arbeid.
Faenza
Faenza er en gammel italiensk by ca. 50 km sørøst for Bologna.
Faenza er stedet der man produserte det som i dag er kjent under navnet "fajanse".
Martin Reimer
Martin Reimer (født 14. juni 1987) er en tysk syklist. Han ble profesjonell i Cervélo TestTeam i 2009, og vant samme år landeveisrittet under det tyske mesterskapet. Han la opp etter 2011-sesongen da han ikke fikk ny kontrakt. Han gjorde comeback til 2013-sesongen med MTN-Qhubeka.
Liste over Sør-Australias guvernører
Guvernøren av Sør-Australia er monarken av Australias representant i delstaten Sør-Australia. Guvernøren utfører de samme oppgavene på delstatsnivå som Australias generalguvernør utfører på nasjonalt nivå. Guvernørens offisielle residens og kontor er Government House i Adelaide.
Den første australskfødte guvernøren var James Harrison (utnevnt i 1968), alle senere guvernører har vært født i Australia. Den første guvernøren som var født i Sør-Australia var Mark Oliphant (utnevnt i 1971).
Snøklokke
Snøklokke (Galanthus nivalis) er en ganske liten løkplante med tynne, små og relativt lange blader (i forhold til blomstens størrelse) i en blågrønn farge. Blomsten, som vokser opp på egen stengel, er en dråpeformet, snøhvit blomst med grønne avtegninger. Snøklokken er en av våre tidligste vårblomster, og blomstringen kan begynne allerede i januar i milde strøk. Ellers er mars-april vanlig blomstringsperiode. Planten formerer seg både ved løk og frø. Den hører hjemme i de sentraleuropeiske løvskogene, og trives spesielt på skyggefulle, beskyttede felt.
Liste over Sør-Australias guvernører
Den nåværende guvernøren er Le Van Hieu.
Utgående strøm
Den utgående strømmen kan være mellom 5 og 30 meter bred. På badestrender oppstår det gjerne nye strømkorridorer i intervaller på mellom 100 og 400 meter langs stranden. På en badestrand med store bølger vil man ofte kunne gjenkjenne de utgående strømmene ved å se hvor vannet har minst bølger og bølgebrus. Dette kommer av at de utgående strømmene motvirker bølgene.
Virkemåte
De utgående strømmene oppstår som følge av at bølgene frakter store vannmasser inn mot land, og at disse vannmassene må fraktes ut igjen på grunn av tyngdekraften. Det dannes derfor korridorer på stranden med jevne mellomrom som fungerer som en «motorvei» hvor vannet føres vekk fra land igjen. Sanden blir gjerne litt dypere i korridorene. Korridorene flytter seg med tiden, og av denne grunnen setter badevakter i mange land opp nye flagg hver dag for å varsle om strømninger.
Ulykker
Det har blitt rapportert at mesteparten av drukningsulykker på strender på verdensbasis skjer ved at badegjester med lite kunnskap om utgående strømmer går uti vannet der hvor det ser roligst ut, uvitende om at man da står i fare for å havne i en strømkorridor. En vanlig reaksjon når man merker at man blir dratt utover er å få panikk og svømme rett mot land. Dette er livsfarlig og nyttesløst, ettersom man da svømmer mot strømmen. Strømkorridorene har vanligvis en hastighet rundt 0.5 meter per sekund, men kan bli opptil 2.5 m/s hvilket er raskere enn noe menneske kan svømme (den olympiske rekorden på 50 m fri er ca. 2.4 m/s). Resultatet er at den svømmende kan bli ført lenger vekk fra land, bli utmattet og drukne.
Hvordan overleve en utgående strøm
Er man først i en utgående strøm er det tryggest å svømme parallelt med land til man slipper ut. Når man har kommet seg ut av strømkorridoren kan man svømme inn mot land igjen, eller eventuelt ligge i ro og la bølgene frakte seg inn mot land igjen.
Surfere brukere ofte utgående strømmer for å raskt komme seg ut fra stranden, og padler deretter til siden for å surfe inn igjen på bølgene.