cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rúni Hentze
Liv og virke
Han har vært styrmann og skipper i handelsflåten, kystvakten og fiskeflåten, etter hvert også på egen båt, som han eide sammen med faren og brødrene sine. Han har også vært bestyrer ved fiskemottak og sjømannshjem.
Han stilte for første gang som kandidat til Lagtinget for Tjóðveldisflokkurin i 1988, da han fikk flest stemmer på partiets liste i Sandoy valgkrets, men intet mandat. Fra 2002 til 2003 møtte han fast på Lagtinget for Páll á Reynatúgvu, som var medlem av Færøyenes regjering. Hentze satt i Lagtingets velferdskomité.
I 2007 ble han ansatt som havneinspektør i Tórshavns havnevesen.
Ål
Ål er en kommune i Hallingdal i Viken fylke. Kommunen grenser i nord til Lærdal og Hemsedal, i øst til Gol og Nesbyen, i sør til Nore og Uvdal, og i vest til Hol. Kommunen ligger utenfor den historiske regionen Viken.
Areal og befolkning
Stedet med Ål sentrum heter Sundre, og de små forstedene rundt er Hago, Vestlia og Granhagen. Tettstedet Ål hadde innbyggere per 1. januar. Bygdene ellers i kommunen er Torpo, Opheim, Votndalen, Leveld, Vats og Breie.
Ål er en tradisjonell landbruksbygd og største husdyrkommunen i Buskerud. Hallingdal sjukestugu er en sentral arbeidsplass og gir kommunen mye helseekspertise og helsepersonell. Kommunen har fem grunnskoler, samt Ål vidaregåande skole og Ål Folkehøgskule og kurssenter for døve. Frem til sommeren 2018 hadde Ål vidaregåande skole en landbruksutdanning på Lien (Torpo) som hadde vært aktiv siden 1922.
Beliggenhet og transport
Ål ligger midt i mellom Oslo og Bergen og hovedfartsårene er riksvei 7 og Bergensbanen.
Avstander:
Kultur
En kjent severdighet i Ål er Torpo stavkirke. I Ål sentrum ligger Ål kulturhus, som blant annet rommer Nesch-museet med verdens største permanente utstilling av Rolf Neschs verker. Der finnes også rosemalingsutstillingen Hallingrosa og Galleri Syningen med sine skiftende utstillinger. Ål kirke er rikt utsmykket og mest kjent er altertavle, prekestol og takmaleriene.
Ål Bygdamuseum er bygd opp rundt et unikt, fredet gårdstun fra 1600-tallet. Museet er supplert med andre bygninger som kunne høre den gamle gården til, deriblant en husmannsplass og en støl med steinbu. I dag står 30 hus på museet.
Ål kommune ble i 2021 av Norsk kulturforum kåret til landets beste kulturkommune. Norsk kulturforum (NOKU) er interesse- og kompetanseorganisasjonen for kultursektoren i kommuner og fylkeskommuner over hele landet. Juryen begrunnet tildelingen med Ål kommunes langsiktige og systematiske satsing på å utvikle et rikt og variert kulturtilbud. Juryen fremholdt blant annet Folkemusikkveka, Leveld Kunstnartun og SundreBall som eksempler på dette.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Hallingtunet i Hallingdal Feriepark. Hallingtunet inneholder terrengamfi, amfi i tre, scenebygg og dansegulv. Anlegget er utført i naturmateriale som stein og tre og utnytter eksisterende terreng slik at det omtrent ikke ble nye terrenginngrep.
Ål kommune har en vennskapskommune i den guatemalske kommunen Sololá og som en del av vedtaket om tusenårssted ble det vedtatt å øremerke 10 % av det statlige tilskuddet til etablering av Sololá folkepark. Dette er en park Sololá ønsket å etablere i nærheten av markedsplassen i Sololá sentrum. Dette var en mulighet for kommunen å gi tusenårsstedet en dypere mening og gi vennskapsbåndene mellom Ål og Sololá et synlig innhold. Pr. 2011 er denne parken ikke realisert.
Verneområder
Verneområder i Ål kommune (alfabetisk):
Mo i Telemark
Mo er en tidligere selvstendig kommune i Telemark fylke, opprettet som Mo formannskapsdistrikt i 1837. I kommunen lå Mo kirke og Skafså kirke. Kommunehuset lå på Vistad, rett vest for Dalen.
I 1879 ble en del av daværende Lårdal kommune, med 6 innbyggere, overført til Mo.
1. januar 1964 ble Mo, som da hadde 1 658 innbyggere, slått sammen med Lårdal til nåværende Tokke kommune. Grensen mellom Mo og Lårdal hadde tidligere fulgt elva Tokke oppstrøms fra Bandaks vestende inntil den møtte kommunegrensen mot Vinje sør for Nesland.
Akinada-broen
Akinada-broen er en hengebro i Hiroshima, Japan. Den har et hovedspenn på 750 meter og en totallengde på 1 175 meter. Brua ble åpnet 18. januar 2000.
Sigdal
Sigdal er en kommune i Buskerud i Viken fylke. Den grenser i nord mot Flå, i øst mot Krødsherad, i sørøst mot Modum, i sør mot Øvre Eiker og Flesberg og i vest mot Rollag og Nore og Uvdal.
I middelalderen tilhørte Sigdal Tverrdalene, som var en treding underlagt Eidsivatingslagen. I nyere tid har Sigdal tradisjonelt tilhørt Buskerud, som ved etableringen i 1679 fikk navnet Ringerike, Hallingdal, Eiker og Buskeruds amt. Navnet ble endret til Buskeruds amt fra 1806, men da stiftene ble omgjort til bispedømmer ble det også bestemt at amtene skulle bli fylker, så fra 1. januar 1919 ble Buskerud amt til Buskerud fylke.
En person fra Sigdal kalles en sigdøl eller sigdøling. Det samme kalles dialekta.
Innbyggerne lever hovedsakelig av jord- og skogbruk og turisme.
Areal og befolkning
De fleste innbyggerne bor i tettstedene Nerstad, Prestfoss, Nedre Eggedal og Eggedal. Solumsmoen er også et sted i Sigdal hvor man finner Solumsmoen kapell. Det finnes barneskoler på Nerstad, Prestfoss og i Eggedal. Barnehager finnes på Nerstad, i Prestfoss, i Nedre Eggedal og Eggedal.
Kommunen preges av høyfjell og daler. Omtrent 72 % av kommunen er dekket av skog, 20% er fjell – vesentlig lavalpin sone. 4% av arealet er dyrket og ca. 4% er vann og vassdrag. Tilsammen 842 km².
Sigdal er en skog- og jordbruks kommune med mye korn dyrking. Det er betydelig storfehold og også sauehold og svinehold. Arbeidsplassene i Sigdal er også innen industri, bygg og anlegg. Innen industri er det trevare og trelast, inkludert møbelindustri som dominerer, mye på grunn av Sigdal kjøkken. I tillegg er turisme viktig, det er 5 050 hytter i kommunen (i 2022).
Det er populært med fjellklatring, som ved Andersnatten, rafting og kajakkpadling i Simoa, og gokart ved Sigdal Motorsenters gokartbane.
Sigdal er også en liten kraftkommune med vannkraftverkene Horga kraftverk, Strandeelva kraftverk og Grønhovdelva kraftverk.
Fisk, fugl og dyreliv
I vann som Hornsjøen sør for Norefjell, Lauvnesvatnet på Grenskogen, Nedalstjennet i Trillemarka og andre steder i kommunen finner man sik, abbor, ørret, røye og ørekyte.
Terence Dudley
Terence Dudley (født 28. september 1919, død 25. desember 1988) var en britisk TV-regissør og produsent, som regisserte flere programmer for BBC. I 1970-årene produserte han TV-serien Doomwatch.
Østfold fylkes kulturpris
Østfold fylkes kulturpris ble utdelt av Østfold fylkeskommune fra 1973 til 2002. Prisen ble, sammen med noen andre priser, videreført i Østfoldprisen fra 2004.
Prisen skulle «tjene som en inspirasjon for personer eller organisasjoner som driver virksomhet innen en eller flere deler av kultursektoren, og som kan bidra til økt interesse og bredde innen kulturlivet». Den kunne også gis som en honnør for særlig innsats for kulturlivet i hele eller deler av Østfold. Prisen besto av kr. 25 000 samt et innrammet diplom med et grafisk trykk.
Sigdal
Fisk, fugl og dyreliv
Man kan finne hekkende fjellvåk og kongeørn, og fiskeørn har vært observert. Det er også mange våtmarksfugler og det er registrert 21 forskjellige arter spurvefugler. Lirype finnes i de høyestliggende områdene, orrfugl, storfugl, jerpe, ravn, hegrer, traner og storlom hekker i skogene.
Det er jakt på elg, hjort, villrein, rådyr og hare. Her lever også gaupe, mår, grevling og rødrev.
Kjøtt (band)
Historikk
Bandets første 7", "Et nytt og bedre liv!", var blant Norges første punkplater. Den samme sjangeren ble videreført i 1980, på Kjøtt, en 12 tommers EP med blant annet «Jeg vil bli som Jesus», «Nå vil jeg ikke leke med teitinger mer, Kloning» og «Elektrisk». Mens Michael Krohn sto bak det meste av materialet i denne tidlige fasen, overtok Helge Gaarder etter hvert som gruppas viktigste låtskriver på neste EP og LP-en Op. Selv om Krohn også bidro på sistnevnte, var hans punk-inspirerte melodier erstattet med mer eksperimentell musikk. Albumets mest eksperimentelle spor er Jern og Metall, som er kreditert både Krohn og Gaarder, rytmesporet fra en halvferdig innspilling av den senere Raga Rockers-låten «Trist at det skulle ende slik» i dobbel hastighet og med ny vokal og instrumenter.
Da Krohn trakk seg ut av bandet for å stifte Raga Rockers, fortsatte resten av bandet under navnet Montasje og ga ut én LP. Gaarder grunnla senere Cirkus Modern og jobbet som musikkanmelder i musikkavisa Puls. Han var frem til sin død i 2004 ansatt i Rikskonsertene.
Jøran Rudi og Erik Aasheim er aktive innen samtidsmusikk.
Noter
<references group="lower-alpha"/>
Weiße Elster
Weiße Elster (tsjekkisk: Bílý Halštrov) er en elv i Tsjekkia og Tyskland, og en av Saales sideelver fra høyre. Den har sitt utspring lengst vest i Tsjekkia, i nærheten av Aš. Etter noen kilometer krysser elven grensen til Tyskland, hvor den renner gjennom delstatene Sachsen, Thüringen og Sachsen-Anhalt.
Weiße Elster renner gjennom byene Plauen, Greiz, Gera, Zeitz og Leipzig, og munner ut i Saale ved Halle.
Sigdal
Verneområder
Verneområder i Sigdal kommune (alfabetisk). Områdene og størrelsen på dem er i henhold til Miljødirektoratets faktaark i Naturbase.
Weiße Elster
Elven er kjent for å være stedet hvor den polske fyrsten/franske marskalken Józef Antoni Poniatowski døde i 1813, under Napoleonskrigene.
Sigdal
Andersnatten
Dette kjente landemerket ble udødeliggjort av den verdensberømte kunstneren Theodor Kittelsen, som selv bodde slik til at han hadde utsyn mot kollen. Andersnatten var blant annet inspirasjon for Kittelsens mange trolltegninger, men han gjenga den også i andre verker. I dag er den bratte kollen et valfartssted for eventyrlystne fjellklatrere, og den bratte veggen betegnes som et fjellklatringseldorado, men det går også en populær tursti opp til toppen fra baksiden av den.
Geografi
Øverst i dalen ligger tettstedet Eggedal, her møtes elvene Åselva og Jelleelva som like nedenfor renner ut i den større elva Eggedøla, som er en del av elva Simoa. Simoa kommer fra Haglebu området helt nord i kommunen, her heter elva Haglebuelva. Rundt Hagglebu er det mange fjelltopper på over 1000 moh, som Berghammaren 1263 moh, Haglebunatten 1278 moh, Holmsvassnatten 1258 moh og Drotninggutunatten 1234 moh. Haglebuvatna, hvor Haglebuelva starter, ligger på 806 moh. Hele Simoa er en del av Verneplan for vassdrag.
Den nordlige delen av kommunen består av fjellområder, også snaufjell, mye fjellskog, myr, vann og ganske rolige former. Skoggrensen ligger på 800 – 900 moh. Det er store områder med tett hyttebebyggelse som rundt Haglebu og Norefjell. Helt nordøst i kommunen, helt på grensa til Flå ligger Sigdals høyeste fjell Gråfjell på 1466 meter, fjellet er en del av Norefjell.
Landskapet videre nedover dalen er variert og i stor grad skogvokst landskap, med stedvis fremtredende fossestryk, vann og myrer. Eggedøla renner fra Ligardsfossen, forbi Basolfossen, Kaugerudfossen og Klemmafossen hvor Eggedal mølle ligger, før den renner ut i elvedeltaet i Solevatnet (170 moh 1,72 km2) hvor Solevatn naturreservat (538 da) er. Elveløpsformer, botanikk og landfauna inngår som viktige deler av naturmangfoldet. På vestsia av dalen ligger Trillefjell (1010 moh), fjellet ligger i nordenden av Trillemarka naturreservat (43 285 da). Den mindre elva Grønhovdelva renner ned fra vestsia og ut i Solevatnet.
Fra Solevatnet, i Nedre Eggedal, renner Storelva videre sydover. Åmotelva renner ut i Storelva fra østsia og Nedalselva, som kommer fra Nedalstjennet (467 moh) ved Nedalsfjellet (881 moh), på vestsia. Nedalselva er med i Verneplan for vassdrag, og renner etter flere fosser ut i Storelva rett syd for Nedre Eggedal. Også Ulbergselva renner ned fra vestsia av dalen, den har sitt utspring fra Reintjenn og Borofjelltjenn (536 moh) ved Borofjell (847 moh), nederste delen kalles også Vesleelva. Ved hovedelva og sideelvene finner man kulturminner fra tømmerfløtingen. Elva passerer Sigdals mest kjente fjell Andersnatten (733 moh).
Storelva renner ut i elvedeltaet i Strandefjorden, nordenden av Soneren (103 moh 6,49 km2). Her er det mange fuglearter. Andre mindre elver som renner ut i Soneren er Eidalselva, Strandeelva og Horga som kommer fra Horgsetervatna (311 moh 1,92 km2). Horgsetervatna ligger på grensa mellom Sigdal og Flesberg. Sundet heter forbindelsen mellom Soneren og Kråkefjorden (103 moh). Ved Prestfoss renner Simoa syd-østover til Åmot i Modum hvor den renner ut i Drammenselva.
Simoa er også viktig for rekreasjon som bading, fisking, padling og rafting. Øst for Simoa og litt syd for Prestfoss, inne på skogen halvveis inn mot Horgsetervatna, ligger fjellet Grågalten (735 moh). Grima er en av sideelvene til Simoa, den kommer fra området nord for Grenskogen. På Grenskogen finner man Vatnås kirke, vannene her ligger på grensa til Flesberg og tilhører Nummedalsvassdraget. Rett nedenfor Solmsmoen kapell er Simoa grenseelv mellom Sigdal og Modum før den renner inn i Modum ved Bakke.
Andre verdenskrig
Under andre verdenskrig holdt milorgstyrker fra base Elg til i deler av Sigdal. Flydropp ble foretatt i fjellene. Mot slutten av okkupasjonen kom det til kamp mellom Hjemmestyrkene og tyske politisoldater av norsk og tysk herkomst ved Haglebuvannet, kalt Haglebuslaget. 14 mennesker ble drept. Også to medlemmer av hirden blir skutt samme dag i nærheten av vannet.
Terence Dudley
Dudley jobbet også på serien Survivors, som han produserte og også regisserte episoder av. Han skrev manuset for den første episoden i sesong tre kalt «Manhunt». Sønnen Stephen Dudley hadde en fast rolle i serien.
I 1980 regisserte han Doctor Who-historien Meglos. Samme år ble han spurt om han ville produsere Blake's 7 etter at David Maloney forlot serien. Dudley avslo tilbudet fordi han ikke ville jobbe som produsent noe mer. Året etter begynte han å skrive manus for Doctor Who. Han endte opp med å skrive historiene Four to Doomsday, Black Orchid og The King's Demons. Han skrev også bøkene basert på de to siste historiene for Target Books.
Dudley skrev også barnebøkene Darcy and his Snake og Darcy and the Colonel's Goat.
Sigdal
Kirkene
Det har stått kirke i Sigdal siden tidlig i middelalderen, men Holmen gamle kirke gikk tapt i 1855. Akkurat når den ble bygd vet ingen i dag, men det var før år 1370. Da ble den nemlig omtalt som «a Holmemi» i et middelalderbrev (DN VIII nr. 257). Biskop Jens Nilssøn visiterer også kirken i 1595 (JN 353). Kirken på Holmen var én av to hovedkirker i det historiske distriktet kalt Tverrdalene, noe som antyder at den alt kan ha blitt reist tidlig på 1200-tallet. Den andre var Heggen kirke i Modum, som ble reist rundt år 1200 og ble prostesete for Tverrdalene. På den tiden var kirkene i Krødsherad (Krøsherrit) og Eggedal (Eggedall) annekser til den gamle stavkirken som sto på Holmen prestegård. I 1850–1853 ble det imidlertid reist ei ny stor og flott kirke på ei nye tomt ved prestegården, litt sørvest for den gamle. Nye Holmen kirke ble innviet 9. november 1853 og har siden vært hovedkirken i bygda. Den gamle kirkegården var imidlertid i bruk helt fram til 1890. Da ble imidlertid en ny gravlund ved den nye kirken tatt i bruk.
Ifølge tradisjonen skal det også har stått ei lita kirke ved Horgesetra, på den nordøstlige bredden av Horgesetervatna. Det sies at kirken ble liggende øde etter svartedauden, men at ruiner fortsatt fantes der til innpå 1700-tallet. Om den var reist av stein eller trevirke sier tradisjonen ingen ting om. Horgesetra var opprinnelig ei seter under gården Slette og kalles også Slettesetra. Noe tuft etter ei eventuell kirke er verken lokalisert eller dokumentert, men det finnes en lav haug der på et platå i nordvest-hellingen noe høyere opp som kan passe. Haugen ligger cirka 250 meter sør-sørvest for husene på gården og den måler cirka 24 x 10 meter. En stor velbevart nøkkel av jern oppbevares dessuten på gården og hevdes å være den gamle kirkenøkkelen. Nøkkelen er 25 cm lang og har et ytre tverrmål på 10 cm, mens vekten utgjør 780 gram (Kilde: Riksantikvaren, Kulturminnesøk).
Theodor Kittelsens hjem «Lauvlia»
Theodor Kittelsen er kjent for sine stemningsfulle malerier og eventyrtegninger av troll, dyr og landskap. Han bodde sammen med familien i Lauvlia, som ligger vakkert til ved Soneren i Sigdal. Kittelsen fikk selv reist hovedhuset, som sammen med stabbur, hønsehus, vedskjul, fjøs og bryggerhus utgjorde et lite småbruk. Det var den vakre utsikten som ga han inspirasjon til sine malerier og tegninger. Kittelsen måtte imidlertid forlate eiendommen i 1909, på grunn av økonomiske vanskeligheter.
Mellom 1909 og 1995 var eiendommen i privat eie, men den ble bare brukt som feriested. Sigdal kommune inngikk i 1995 en avtale med daværende eier om å åpne deler av hovedhuset som museum. I 2005 fikk imidlertid kommunen kjøpt hele eiendommen, som siden ble åpnet i sin helhet som museum. Lauvlia inngår i dag som museum under Buskerudmuseet.
Christian Skredsvigs hjem «Hagan»
Hagan var opprinnelig en husmannsplass, som Skredsvig fikk kjøpe i 1894. Her bodde og virket den kjente kunstneren Christian Skredsvig, som blant annet er kjent for maleriet «Seljefløyten» fra 1889, store deler av sitt liv. Hagan ligger høyt og luftig til, et stykke oppe i sørvesthellinga mot Norefjell og nord for Eggedal sentrum. Det er kort til snaufjell fra plassen. For å komme dit må man følge Tempelseterveien fra Eggedal sentrum et stykke, og så ta av inn i Christian Skredsvigs vei og følge denne veien til enden, der Hagan ligger. Utsikten fra stedet er fantastisk.
Kunstnerhjemmet er i dag et av Norges best bevarte hjem fra gullalderen i norsk malerkunst, og i den nye låven finner man et eget Skredsvig galleri. Både huset og interiøret har stått urørt siden Skredsvig og hans familie bodde der. Plassen har egen museumsbutikk og enkel servering med småretter og kaker.
Hagan inngår i dag som museum under Buskerudmuseet.
Sigdal Museum og tusenårssted
Kommunen plantet også en rekke tusenårstrær på ulike steder i kommunen: Ved kommunehuset på Prestfoss, ved museet, Sigdal ungdomsskole, Nerstad barnehage/skole/idrettsanlegg, Eggedal skole, sentrum i Eggedal samt barnehagen i Nedre Eggedal.
Sigdal Museum rommer også Folkemusikksenteret i Buskerud, som holder til i den store treetasjes tømmerbygningen på museumstomten. Folkemusikksenteret er et kompetansesenter for folkemusikk og folkedans, med ansvar for forvaltning og formidling av musikk og dans i regionen. I tillegg til et større arkiv for norsk folkemusikk, lydstudio, konsertlokale, har også bygningen flere rom for overnatting, møter og konferanser.
Madonnastatuen i Trillemarka
Madonnastatuen, «Madonna med barnet», er et populært turmål; en statue av lys granitt plassert på Bjønneskortenatten i Eggedals vestfjell, NaN på terskelen til det NaN store Trillemarka-Rollagsfjell naturreservat. Stien opp til statuen har blitt steinlagt av sherpaer fra Nepal og lå ferdig i 2019. Den er godt merket og starter ved parkeringsplassen på Utvollane, fra hvor det tar cirka én time å gå opp til statuen. Distansen er cirka 3,1 km og stigningen utgjør cirka 326 høydemeter.
Aleksandar Bundalo
Aleksandar Bundalo (født 28. september 1989) er en serbisk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 30 i toer-bob.
Skipsagent
En skipsagent er en megler som formidler forbindelse mellom ledig skipskapasitet og fraktoppdrag. En befrakter ekspederer fraktgods, mens skipsagenten har som hovedoppgave å være brobygger mellom den ledige fraktkapasiteten og fraktoppdragene.
Skipsagenter kan også operere som rederi ved å chartre skip og operere dem driftsmessig. Det innebærer at de fungerer som agent med hovedvekt på den driftsmessige disposisjonen av skipet, mens rederiet driver skipet operasjonelt.
Vestindisk-guineisk Rente- samt Generaltoldkammer
Vestindisk-guineisk Rente- samt Generaltoldkammer, ofte omtalt som Generaltoldkammeret, var en dansk etat som ble skilt ut fra Rentekammeret ved kongelig resolusjon 7. januar 1760. Generaltoldkammeret fikk ansvar for toll i Danmark-Norge og hertugdømmene Slesvig og Holsten, saker vedrørende Dansk Vestindia og Dansk Guinea, samt saker knyttet til rikets havner og fyr.
I forbindelse med reorganisering av finansforvaltningen etter Napoleonskrigene ble Generaltoldkammeret slått sammen med Kommercekollegiet 8. februar 1816 til Generaltoldkammer- og kommercekollegiet.
Slavere
Slavere er en felles betegnelse for folkeslagene i det østlige Europa som har felles avstamning og likheter i språk og kultur. Sammen med de germanske, romanske og keltiske språk utgjør de slaviske språk en av hovedgruppene i de indoeuropeiske språkene.
Inndeling av slavere
På bakgrunn av slavernes forskjellige vandringer og bosettelser oppdeles slaverne normalt i tre undergrupper:
En gang på 500-tallet begynte vestslavere å spre seg fra området Pannonia i dagens Østerrike (med unntak av Vorarlberg og vestlige Tyrol som var bosatt av germanske alamannere). Fra 600- og i løpet av 700-tallet strekker det slaviske bosettingsområdet seg til Elben og Saale, og videre sørover til Mains elveområder (til Ochsenfurt) og Naab. Av dagens Polen var det kun det ytterste nordvestlige området som ikke ble bosatt av slavere.
Østslaverne bredte seg på samme tid mot nord til de finsk-ugriske og baltiske områdene. Mot slutten av 800-tallet ble det første østslaviske riket, Kievriket, opprettet i området som dekker dagens Ukraina, Hviterussland og vestlige Russland. I senmiddelalderen deler østslaverne seg i hviterussere, ukrainere og russere. Sistnevnte sprer seg på slutten av 1500-tallet langs den nåværende den transsibirske jernbanen til Stillehavet.
Sørslaverne dro på 500-tallet over nedre Donau mot Trakia, greske Makedonia og nedover Hellas til Peloponneshalvøya. På 600-tallet skjedde den største bosetning av slavere på Balkan, men den opprinnelige befolkningen ble fortsatt værende og en viss assimilering skjedde.
Mot slutten av 600-tallet opphørte etter hvert slavernes store folkevandringene sør og vestover.
Nintendo Entertainment System
Nintendo Entertainment System eller NES er en spillkonsoll lansert av Nintendo i Nord-Amerika, Europa og Australia. I Japan og Sør-Korea er den kjent under navnet Nintendo Family Computer eller Famicom. I Russland og andre land fra det tidligere Sovjetunionen er den kjent som Dendy Junior. Det var et 8-bits system som brukte en form for kassett for å lagre spillene på. Da NES ble sluppet på 1980-tallet ble det raskt et av datidens mest populære hjemmebaserte spillsystem.
Nintendo Family Computer
Videospillmarkedet opplevde en periode med rask og uventet vekst og popularitet sent på 1970-tallet og tidlig på 1980-tallet. Konsoller som Atari 2600 og Intellivision viste seg å være veldig populære, og mange tredjepartsutviklere dukket opp for å kunne utnytte dette voksende markedet. Nintendo var en av dem og hadde i løpet av 1982 opplevd suksess med forskjellige arkadespill som Donkey Kong som senere ble konvertert og pakket sammen med Colecovision-konsollen i Nord-Amerika. På denne tiden annonserte de sine intensjoner om å produsere sin egen konsoll. Under ledelse av Masayuki Uemura hadde Nintendos forskningsgruppe arbeidet i all hemmelighet med å lage et system som skulle originalt bestå av en 16-bit CPU og en diskettstasjon. Dette skulle selges for 75-100 dollar. Men disse spesifikasjonene viste seg å være for urealistiske og sluttproduktet ble noe redusert. Den endelige Nintendo Family Computer (Famicom) var en 8-bit maskin som var begrenset til å bruke kassett-baserte spill.
Famicom ble sluppet i Japan 15. juli 1983 og kostet da 14800 yen. Blant titlene som ble sluppet samtidig med konsollen var Donkey Kong, Donkey Kong Junior og Popeye. Det var meningen at selve konsollen skulle minne om et leketøy. Det røde og hvite designet og to fastkoblete kontrollere var uvanlig om ikke enestående for konsoller fra denne tidsperioden. Konsollen hadde en 15-pinners ekspansjonsport for å kunne imøtekomme tilleggsutstyr som lyspistol, Power Pad, tastatur for å programmere i BASIC og andre spesialiserte kontrollere. Det ble produserte flere slike enheter for konsollen men mange av dem, blant annet en karaokemaskin, 3D-briller og Famicom Disk System som innlemmet diskettstasjonen som ble droppet i de originale spesifikasjonene, ble aldri sluppet utenfor Japan. I løpet av det første året var det mange som kritiserte Famicom som ustabil, flere programmeringsfeil og ofte systemkræsj. Snart etter tilbakekalte Nintendo alle solgte Famicom-systemene og utsatte midlertidig produksjonen av enheten mens man fikset disse problemene. Systemet ble senere relansert med et nytt hovedkort. Etter dette spratt populariteten i været og solgte bedre enn sin hovedkonkurrent, Sega Master System. Rundt 470 000 enheter ble solgt i 1983 og 1,65 millioner ble solgt i 1984.
NES internasjonalt
Med bakgrunn i sin suksess i Japan vendte Nintendo snart sin oppmerksomhet mot det større amerikanske markedet. Derimot var det mange som mente at videospill bare var et døgnfluefenomen som snart var over. Dette kom i kjølvannet av det såkalte videospillkrakket i 1983-1984. Derfor måtte Nintendo, som en ny konsollprodusent, overbevise et skeptisk publikum til å omfavne systemet deres. For å lette dette gikk Nintendo inn i forhandlinger med Atari for å lansere Famicom under Ataris navn som "Nintendo Enhanced Video System". Dette gikk ikke igjennom, og Atari bestemte seg for å konsentrere seg om sin egen 8-bits konsoll – Atari 7800, og igjen ble Nintendo overlatt til seg selv.
I juni 1985 presenterte Nintendo sin egen konsoll under navnet Nintendo Entertainment System (NES) på Consumer Electronics Show (CES) for skeptiske spillere og folk fra spillindustrien. Som en del i sin strategi for å overvinne potensiell kritikk lovde Nintendo å kjøpe tilbake eventuelle usolgte konsoller fra forhandlerne. Nintendo prøvde å distansere sitt produkt fra det tradisjonelle amerikanske videospillsystemet – det nye navnet skulle understreke det mye større underholdningspotensialet, der man brukte «packs» i stedet for det tradisjonelle «cartridge» (en forskjell som er teknisk meningsløs). Selve konsollen hadde fått et helt nytt design uten faste kontrollere og kassettene ble nå satt inn i fronten slik at de ble skjult. I tillegg ble det nå brukt en ny, grå kasse som skulle gjøre at enheten så mindre «lekeaktig» ut. Dessverre førte disse endringene til at NES-en ble mer utsatt for feil og å bli ødelagt. Mekanismen for å holde kassettene på plass var notorisk kjent for å gradvis feile noe som gjorde at spillerne måtte ty til forskjellige metoder for å få spillene til å fungere skikkelig (som å blåse på kontaktene, sette inn kassettene bare delvis, etc.). Hovedårsaken til mange av disse problemene var den 72-pinners kontakten som holder fast kassetten. Mange NES-enheter ble vekket til live igjen ved å erstatte denne kontakten, selv om det ikke var offentlig støttet av Nintendo. Det er mange forskjellige alternative kilder for å anskaffe denne kontakten (noen har fortalt at de har fått de direkte fra Nintendo) og å skifte den er rimelig enkelt.
På den andre siden, og igjen som en bieffekt av videospillkrakket, for at NES-maskinene skulle lykkes på det amerikanske markedet, kunne det ikke sees på som kun et videospillsystem. Mange amerikanske forhandlere hadde kuttet tilbake, eller stoppet helt, deres salg av slike enheter. For å nå tilbake igjen valgte Nintendo igjen å distansere seg fra andre spillutviklere. Som en del av denne strategien inkluderte avsløringen av NES på CES R.O.B. (Robotic Operating Buddy) – en plastrobot som kunne kobles til NES-en og rørte seg som en del av et spill som foregikk på skjermen. R.O.B. overbeviste forhandlere at mulighetene til NES gikk langt forbi tradisjonelle videospillsystemer og hjalp til for å skaffe seg støtte blant leketøysforretninger som tok en sjanse på Nintendos produkt. Til slutt ansatte Nintendo Worlds of Wonder som hadde produsert Laser Tag og Teddy Ruxpin for å markedsføre NES.
NESen ble også lansert i Europa der den mottok en mye mindre entusiastisk respons fra de europeiske spillerne. Den var sent ute på markedet, mange tredjeparts forhandlere gikk heller for den tekniske overlegne Sega Master System og Nintendo hang etter når det gjaldt å skaffe seg markeds- og forhandlerandeler. NES klarte å selge mer enn Master System i Australia, men med en mye mindre margin enn i Nord-Amerika.
De senere år (1987–1995)
Den suksessfulle lanseringen av NESen sendte Nintendo rett i fronten av videospillindustrien. På slutten av åttitallet var Nintendo den ubestridelige kongen av hjemmevideospill. I kjølvannet av suksessen slo salget av NES spill packs alle rekorder: Super Mario Bros. 3 som ble sluppet i 1989 tjente inn over 500 millioner dollar, og solgte over 7 millioner kopier i Amerika og 4 millioner kopier i Japan, noe som gjorde spillet til det mest suksessrike hjemmevideospill i spillhistorien. I 1990 hadde NES-en en større brukergruppe i USA enn noen annen konsoll tidligere og gikk enkelt forbi den tidligere rekorden satt av Atari 2600 i 1982. Fruktene av denne suksessen førte til at Nintendo gikk forbi Toyota samme år som det meste suksessrike foretak. På slutten av produksjonen hadde over 20 millioner NES enheter blitt solgt i USA alene, og solgte mer enn sine hovedkonkurrenter, Atari 7800 og Sega Master System, i Nord-Amerika med god margin. Det fantes en NES i mer enn hvert tredje hjem i Amerika og Japan.
Sega lanserte i 1989 Sega Mega Drive (omdøpt Sega Genesis i Nord-Amerika) i Japan. Når denne viste seg å være teknisk overlegen i forhold til NES så Nintendo at markedsandelens deres begynte å minke. Nintendo svarte i 1991 med Super Famicom (Super NES i Nord-Amerika) – NES-ens 16-bits etterfølger. Selv om Nintendo kunngjorde at deres intensjon var å fortsatt støtte Famicom ved siden av deres nye konsoll, strømmet flere og flere spillere og utviklere til det nyere tilbudet, og Famicomens nedtur akselererte.
NES-en etter 1995
NES fikk sin nedtur rundt 1991–1995, der Sega Mega Drive og Nintendos egen Super Nintendo Entertainment System spiste mer og mer av markedsandelene, og neste generasjons CD-ROM-baserte systemer var på trappene. Men selv om NES-en ikke ble produsert etter 1995 i Nord-Amerika hadde den etterlatt seg millioner av spillkassetter. Bruktmarkedet – videospillutleiere, Goodwill i USA, garasjesalg, loppemarkeder, spill ompakket av Game Time Inc. / Game Trader Inc. og solgt hos detaljhandlere som K-Mart – blomstret. Samtidig, eller kanskje på grunn av dette, var det mange mennesker som gjenoppdaget NES-en i denne tiden, og rundt 1997 var det mange eldre NES-spill som ble populære hos samlere.
Noe annet skjedde også samtidig: Programmerere som i tillegg var NES entusiaster begynte å utvikle emulatorer som kunne gjenprodusere det indre i en NES på en moderne datamaskin. Når disse ble brukt sammen med en såkalt ROM-image, en nøyaktig kopi av programkoden til kassettene, kunne spillene bli spilt på en datamaskin. Ulovlige kopierte ROM-filer ble utvekslet på forskjellige BBS'er, og etterhvert som det ble mer vanlig og tilgjengelig, også på internett. ROM-filer var vanskelig å få tak i, og emulator hadde ofte mange bugs – og i enkelte tilfeller var de laget for å bare kunne spille ett spesielt spill.
Men emulering gjorde det mulig å få tilgang til mange sjeldne spill, spill det var vanskelig å finne, og som ellers ville ha vært tapt. Dette gav spillere en mulighet til å ha en mye større utvalg av spill enn det noen gang ville ha vært mulig med den originale konsollen. Emulatorene hadde også flere innebygd funksjoner som forandret spillopplevelsen, for eksempel det å kunne lagre spill på et spesielt punkt og senere starte igjen fra det samme punktet.
Bloodlust Software lanserte den 2. april 1997 NESticle 0.2 – en emulator som var særlig stabil, kompatibel og enkel å bruke etter datidens standard (et produkt av – ifølge sin skaper Sardu – «to ukers kjedsomhet») og kan sies å ha revolusjonert spillemuleringsmiljøet og frembrakte mange etterligninger og konkurrenter. Etter dette ble emulatorer raskt forbedret og ROM-filer mer tilgjengelig, noe som har gjort flere mennesker interessert i NES emulering, noe som i sin tur ble en katalysator for videre utvikling både for NES og andre konsollemulatorer.
Nintendo så ikke blidt på denne utviklingen, og ble den mest fremtredende motstander av ROM-utveksling. Nintendo og deres støttespillere hevder at ROM utveksling ikke er annet enn piratkopiering. Tilhengere av ROM-utveksling mener på sin side at emulering bevarer mange klassiske spill for fremtidige generasjoner, på utsiden av de mer skjøre kassettformatene.
Gjenoppstanden til NES roet seg til en viss grad ned i 2000 etter at bruktmarkedet begynte å tilby mindre eller forlange samlerpriser, og det å finne ROM'er ikke var en utfordring slik det hadde vært tidligere. Men utviklingen fortsetter, og NES i tillegg til SNES, ser ut til å tiltrekke seg store mengder av fans i flere år fremover. Det finnes også et sterkt uavhengig samfunn av utviklere som spesialiserer seg på å produsere demoer og spill for NES.
Nintendo Classic Mini
14. juli 2016 offentliggjorde Nintendo at det skal lanseres en miniutgave av NES-en med 30 forhåndsinstallerte klassiske NES-spill. Konsollen skal hete Nintendo Classic Mini: Nintendo Entertainment System, og vil være en miniatyr av den originale konsollen. Konsollen vil bli utgitt 11. november 2016.
Følgende spill medfølger:
Forskjeller mellom Famicom og NES
Selv om den japanske Famicom og den internasjonale NESen hadde essensielt den samme maskinvaren, var det enkelte nøkkelforskjeller mellom de to systemene:
Lisensierte titler vs. ulisensierte titler
Nintendos nærmeste monopol på videospillmarkedet ga det en grad av innflytelse over industrien som overgikk selv den Atari hadde i sine glansdager tidlig på 1980-tallet. Mye av forretningspraksisen i løpet av denne perioden har i ettertid blitt sterkt kritisert, og kan ha spilt en rolle i minskingen av Nintendos markedsandel gjennom 1990-tallet. Nintendo forutså at tredjeparts programvareutviklere skulle involvere seg i konsollen, og var villig til å jobbe med slike selskap, skjønt kun på Nintendos premisser.
10NES bekreftelseschipper ble plassert i hver enkelt konsoll, og i hver enkelt av offisielle kassetter. Hvis konsollens chip ikke kunne finne sitt motstykke inne i kassetten ville ikke spillet kjøre. Nintendo kombinerte dette med en markedsføringskampanje som lanserte Nintendo Seal of Quality (Nintendos kvalitetsforsegling). I reklamefilmer kunne man se en trollmann med lilla kappe som instruerte forbrukerne om at Nintendo Seal of Quality var den eneste forsikringen spillet var bra, og hevdet dermed underforstått at alle andre spill var dårlige.
På forretningssiden betydde dette at spillutviklere var nødt til å betale en lisensavgift til Nintendo. Som en del av denne avtalen testet Nintendo og produserte alle spill ved sine egne fasiliteter (som en del av avgiften eller for en tilleggsavgift), de reserverte også rettigheten til å bestemme pris, sensurerte material de ikke mente var akseptabelt, bestemte hvor mange kassetter de ville produsere av hvert spill og satte grenser for hvor mange titler en utgiver kunne produsere over en viss tid (fem per år).
Denne siste begrensningen førte til at flere utgivere etablerte eller brukte subsidier for å omgå Nintendos policy (eksempler: Konami subsidierte Ultra; Acclaim Entertainment subsiderte LJN). Denne praksisen ble ikke brukt bare for å holde utviklerne i tøyler, men også for å manipulere selve markedet: I 1988 arrangerte Nintendo en bevisst spillmangel for å øke etterspørselen. Kalt «inventarforvaltning» av hovedpressetalsmann Peter Main for Nintendo of America, nektet Nintendo å imøtekomme alle forhandlerbestillingene. Forhandlere, der inntektene fra Nintendo-basert hardvare og programvare utgjorde en stor del av total omsetning (ved et tidspunkt rapporterte Toys "R" Us at 17 % av salget og 22 % av inntektene kom fra Nintendovarer), kunne lite gjøre for å stoppe denne praksisen. I 1988 ble over 33 millioner NES-kassetter solgt i USA, men beregninger viser at den faktiske etterspørselen var nærmere 45 millioner.
Siden Nintendo kontrollerte produksjonen av alle kassettene, kunne de påtvinge disse reglene på tredjepartsutviklere. Denne begrensede produksjonen ville skade flere mindre programvareutviklere. Selv om etterspørselen for deres spill var høy, kunne de bare tjene så mye som Nintendo lot dem gjøre.
Flere selskap begynte å produsere ulisensierte spill, enten fordi de nektet å betale lisensavgiften eller fordi de ble avvist av Nintendo. De fleste av de ulisensierte spillene brukte et mellomledd (dongle) som skulle kobles til et lisensiert spill, for å kunne benytte seg av 10NES låschipen. Noen selskaper produserte kretser som brukte et spenningssjokk for å sette ut autentiserings enheten i NESen. I noe som må være et av de mer frekke piratkopieringsmetodene når det gjelder videospill, stjal Tengen ganske bokstavelig fra United States Patent and Trademark Office, noe som tillot dem å produsere falske autentiseringsbrikker. Selv om Nintendo hadde varierende hell med å saksøke slike selskap (for eksempel vant Galoob og deres Game Genie enhet i saken Lewis Galoob Toys, Inc. v. Nintendo of America, Inc.), ble de fleste tvunget til å stoppe produksjonen på grunn av saksomkostninger i langvarige rettssaker og saksøkinger forårsaket av kjempen mot disse synderne. Et merkbart unntak var de spillene fra Color Dreams under navnet Wisdom Tree der det religiøse innholdet hindret Nintendo i å saksøke grunnet frykt for tilbakeslag fra publikum.
Med introduksjonen av Segas vellykkede Mega Drive møtte Nintendo virkelig konkurranse i industrien, og ble tidlig på 1990-tallet tvunget til å revurdere sitt standpunkt mot utviklerne, der mange hadde begynt å gå over til andre systemer. Når konsollen ble relansert som AV Famicom og NES 2, ble 10NES brikken utelatt fra konsollen, noe som markerte slutten på Nintendos makt over sine tredjeparts utviklere.
I Skandinavia ble også en liga med piratkopierere tatt i 1991 etter at de hadde ulovlig kopiert en rekke småspill både fra Commodore 64-maskinene og andre Nintendo-spill. De kopierte spillene ble samlet på èn kassett som de kalte 350-In-One, og solgt ulovlig. Flere av 350-in-One-kassettene er fremdeles i omløp.
Hardvarekloner
Grunnet sin berømmelse og seiglivhet skulle NES bli en av verdens mest klonede videospillkonsoller. I noen områder, særlig i Sør-Amerika og i det tidligere Sovjetunionen, der NES-en aldri ble offisielt sluppet av Nintendo, var slike kloner ofte det eneste tilgjengelige videospillsystemet. Dette var tilfellet med det tidligere nevnte Dendy Junior, en særlig vellykket NES-klon som oppnådde utstrakt popularitet i Russland og de tidligere sovjetiske republikkene tidlig på 1990-tallet. Andre steder kunne man til og med noen ganger finne slike systemer side om side med offisiell Nintendo hardvare – noe som ofte førte til rask rettslig reaksjon. Mange av disse tidlige systemene var like NES eller Famicom ikke bare i sin funksjon men også i utseende, og forskjellen var ofte ikke mer enn et nytt navn og en annen logo som erstattet Nintendos.
Markedet for NES kloner har fortsatt å eksistere og faktisk blomstret, selv etter Nintendo egen produksjonsstopp av NES-en. Slike kloner selger fortsatt selv etter år 2000. Men mens NES-en selv går i glemmeboken, har disse systemene typisk etterlignet de mest populære spillkonsollene i sin tid. NES-kloner som ser ut som Sega Mega Drive, Super NES og også nåværende systemer som Nintendo GameCube, Sony PlayStation 2 og Microsoft Xbox har blitt produsert. Noen av de mer eksotiske av disse systemene har gått videre enn funksjonaliteten til originalhardvaren og har inkludert variasjoner som et håndholdt system med farge-LCD-skjerm. Andre har blitt produsert med tanke på enkelte spesialiserte markeder, eksempler er forskjellige «educational computer packages» som inkluderer kopier av noen av NES-ens utdanningstitler og andre med en klon av Famicom BASIC tastaturet – noe som omformer systemet til en ganske primitivt personlig datamaskin.
Den teknologien som har blitt brukt i slike kloner har også utviklet seg i løpet av årene. Mens de tidligste klonene hadde et trykt kretskort som inneholdt egenproduserte eller tredjeparts integrerte kretser (ICer), har nyere kloner (etter 1996) benyttet seg av enklere utforminger, med en egenprodusert IC som emulerer funksjonaliteten til den originale hardvare, og har ofte med et eller flere spill på selve kretskortet.
Kanskje i et forsøk på unngå rettslig oppmerksomhet fra Nintendo er få av disse systemene åpent merket som «NES-kompatibel». De er veldig ofte solgt i veldig attraktive og villedende esker, og viser skjermbilder fra nyere (og kraftigere) systemer og prydet med villedende, eller rett og slett gale, sitater som forteller «…ultimate videogame technlology [sic]…» eller «…crystal clear digital sound, multiple colors and advanced 3D graphics». Noen produsenter velger å bruke en noe mindre villedende tilnærmelse, og beskriver systemet mer generelt som et «videospill», «8-bit konsoll», eller «multi-spill-system», men selv ikke disse eksemplene sier noe som skulle tilsi kompatibilitet med NES hardvaren.
Siden ingen av disse ulisensierte klonene inneholder 10NES autentiseringsbrikken kan de fleste kjøre spill som den offisielle NES modellen ikke ville kjøre. I tillegg kommer mange moderne NES-kloner med et innebygd utvalg av spill, typisk lagret på en intern ROM som kan gå fra 128 kB opp til flere megabyte i størrelse. Disse innebygde spillene er ofte ment for å supplere heller enn å erstatte den tradisjonelle kassettinngangen, selv om enkelte enheter utelater en slik inngang totalt – noe som fører til at man kun kan spille de innebygde spillene. Typiske antall for de innebygde «forskjellige» spillene spenner fra så lavt som tre til så mange som femti eller hundre spill for dyrere produkter. Antall «forskjellige» spill er viktige, fordi mens mange NES-kloner hevder å ha som mange som 10000 innebygde spill er forskjellen på de fleste slike spill ingenting annet enn små grafiske endringer, eller hacks som gjør at man kan starte det samme spillet på forskjellige nivåer eller med forskjellig antall liv. NES kloner av god kvalitet kommer derimot med mer enn 20 forskjellige spill, selv om de fleste av dem er under 64 kB i størrelse
Som tilfellet var med ulisensierte har Nintendo tradisjonelt hatt en ganske uklar holdning når det gjelder ulisensierte og ofte ulovlige klonet hardvare. Så sent som i 2004 saksøkte Nintendo of America produsentener av Power Player Super Joy III, en NES klon som har blitt solgt i Nord-Amerika og Europa.
Sanne & Solli Brug
Solli Brug er et gårdsbruk og tidligere sagbruk som ligger ved Ågårdselva i Solli, Sarpsborg i Østfold fylke.
De første oppgangssagene i Norge ble trolig bygget litt før år 1450, og allerede på slutten av 1500-tallet drev Peder Brockenhuus på herregården Sanne «De tvende Sandegaards Sauger» (De to Sandegaards-sagene).
Søren Klæboe kjøpte størsteparten av bruket av Niels Werenskiold. 4. september 1762 fikk Søren Klæboe kongelig bevilling til å få sin sagbruksdrift utvidet.
I Sagbrugsprivilegiene av 1688 sto det: «Paa Gaarden Solie Grund … at bygge en ny Saug med 2de Saugeblade, og derpaa af det efterskrevne Sognes Skove paa lovlig Maade erholdende Saugtømmer, nemlig: Thunøe, Raade, Glemming, Onsøe og Skibtvedt, lade skjære aarlig otte tusinde og sex hundrende Fyrrebord af 1 ¼ Tomme og Granbord af 1 ½ Tommes tykkelse, samt Dele af 10 a 12 Fods Længde».
Kleboe fikk imidlertid ingen glede av denne bevillingen. Ti dager etter at den var gitt, døde han.
I 1764 kjøpte justisråd Christian Anker bruket, men det var under hans sønn Bernt Anker, at et virkelig storbruk vokste fram. En stor flom i 1774 la imidlertid det hele i grus. At flommen gjorde rent bord, ga Anker ubegrenset anledning til å treffe de foranstaltninger som var nødvendige for å skape et moderne storbruk. Bernt Anker fikk også bygget to skip i Fredrikstad for å lette eksporten av trelast.
Rammesagen kom i bruk på Solli fra 1860, og er en videreutvikling av den enklere oppgangssagen.
Det ble bygd flere dammer, vannrenner og nye saganlegg. Dimensjonene vokste. Enorme mengder stein ble brukt i fundamentene. Bare til de lengste vannrennene, som var ca. 400 meter, gikk det med 40 tusen lass stein. Til sammen var det flere kilometer vannrenner på bruket, ikke bare til vannhjul og tømmer, men også til flis og bakhon (det som blir igjen etter at stokken er skåret til boks). På det meste drev Sollifossen i alt 32 vannhjul av forskjellig størrelse.
18 av de 22 rammesagene på bruket var fordelt i to store bygninger, Øvre og Nedre bruk. Hver av de to bygningene hadde ni sager, og ble båret av fem meter høye steinpilarer i doble rekker. De største stokkene ble skåret av 4 sager i et eget hus uti elven. Her var arbeidet så tungt at arbeidsplassen raskt fikk navnet «Tukthuset».
I storhetstiden (1860–1880) var bruket et av Nord-Europas største med ca. 600 arbeidere. Det utnyttet vannkraften fra Sollifossen, og hadde en gang så mye som 32 vannhjul i drift, for å levere direkte vannkraft til et tyvetalls oppgangssager.
Fra 1841 ble produksjonen en del forenklet ved at seks sirkelsager ble montert ved siden av oppgangssagene for kanting av de kløvede bord.
Dampsagen, som ble oppfunnet på midten av 1800-tallet, tok sakte over markedet. Rammesagen kunne ikke konkurrere mot dampsagen.
Driften ble nedlagt i 1925. Senere tok familien Dørje-Berg over bruket privat og driver det som en turistattraksjon/kulturtilbud. I dag består bruket av 8 restaurerte/bevarte hus, et restaurert vannhjul med 8 meters diameter, en vannmølle, og diverse andre ruiner ved Aagaardselva.
Liste over Guinea-Bissaus statsoverhoder
Dette er en liste over Guinea-Bissaus statsoverhoder siden landet erklærte sin uavhengighet fra Portugal 24. september 1973.