cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gucci
Selskapet Gucci
En snuoperasjon på slutten av 1980-årene førte igjen Gucci inn blant verdens mest innflytelsesrike motehus. I november 1997 anskaffet Gucci seg en klokkelisens, kalt Gucci Timepieces. Gucci-klokkene er i dag blant de mest fasjonable og etterspurte klokkene i verden. Gucci har i mange år vært blant de mest omtalte fabrikantene i verden. I 1998 fikk selskapet tildelt prisen "European Company of the Year 1998" av the European Business Press Federation for selskapets økonomiske og finansielle storslagethet, samt gode strategisk visjon og administrasjonskvalitet.
Nytt styre
I 1989 greide Maurizio å overtale Dawn Mello, som hadde greid å gjenopplive selskapet Bergdorf Goodman i 1970-årene, til å ta en lederposisjon i Gucci Group. I USA var det Domenico De Sole, en advokat som hadde bistått i Maurizios overtakelsesprosess, som var Guccis øverste leder. Guccis kreative avdeling besto nå av kjente designere som Geoffrey Beene og Calvin Klein, i tillegg til den unge, nyervervede Tom Ford.
Tidlig i 1990-årene gjennomgikk Gucci det som blir sett på det mørkeste delen i konsernets historie. Maurizio hisset på seg distrubitører, investorer og ledere i Gucci America ved å kutte kraftig ned på Gucci Accessories Collection, som alene innbragte $110 millioner inntekter hvert år. De nye produktene som ble produsert istedenfor tok ikke like mye av som Maurizio hadde trodd, noe som over en periode på tre år førte til massive tap og selskapet stod nok en gang på randen til konkurs. Maurizio var en sjarmerende mann som var lidenskapelig glad i familiens firma, men etter fire år fant ledelsen i Gucci ut at han ikke var kababel til å lede selskapet lenger. Han ble tvunget til å selge sine aksjer til Investcorp i august 1993. Flere av lederskikkelsene i firmaet som Maurizio hadde hentet inn forlot nå konsernet, deriblant Dawn Mello som returnerte til Bergdorf Goodman. Tom Ford, den unge designeren som nå var blitt 32 år gammel overtok Mellos lederstilling som kreativ regissør. Ford som til nå hadde jobbet under uinspirerende forhold, ville at selskapet skulle skifte kurs og tenke nytt. De Sole, som hadde blitt utnevnt til konsernsjef etter Maurizio, forstod at dersom selskapet atter en gang skulle kunne hevde seg måtte det skapes et nytt image, så han sa seg villig til å følge Ford visjon.
Tom Ford
Ford hadde lenge vært en etterfølger av amerikas to toppdesignere, Ralph Lauren og Calvin Klein. Klein, i likhet med Ford, var en superdesigner og stilen hans var preget av stil, modernisme og sofistikert eleganse. De skandaløse reklamene Ford tok i bruk gjorde at stilen hans ble synonymt med evig ungdommelighet og det mystiske knyttet til den ungdommelige seksualitet. Ifølge Ford var Lauren "den eneste designeren til virkelig å skape sin egen verden...du visste nøyaktig hva slags folk som gikk med klærne hans, hva slags hus de hadde og hvilke biler de kjørte." Men der hvor Lauren legemliggjorde den hvite Angelo-Saxisk-protestantiske (WASP) kulturen i New England. Ford derimot la mer vekt på en stil for den hedonistiske, urbane og fasjonable personen.
Fords 1995-kolleksjon ready-to-wear ble en suksess som blendet de kritiske røstene. Kolleksjonen vekket minner i jet-set-kundekretsene og skapte et rykte med sin uknappede skjorte og ettersittende fløyels hip-huggers. "Det var hot! Det var sexy!" Joan Kaner, motedirektør for Neiman Marcus, uttalte. "Jentene ser ut som om de akkurat har steget ut av et privat jetfly. Man bare visste at hvis man gikk med de klærne ville det se ut som om de levde på kanten."
Mens Ford sin ready-to-wear-kolleksjon ble møtt med noe negativ omtale blant en del bransjefolk, viste det seg at det skulle bli noen kjendiser bruk av Gucci som skulle på ny skaffe Gucci vei opp mot toppen. I 1995 troppet Madonna opp på MTV Video Music Awards kledd i Gucci fra topp til tå. Kort tid etter ble Gwenyth Paltrow sett med en rød fløyelsdress med en ukneppet blå dresskjorte. Også den britiske skuespilleren Elizabeth Hurley troppet opp på en filmpremiere iført en Gucci-drakt. I de kommende årene skulle det vise seg at nesten alle de store stjernene i Hollywood oppsøkte Ford og Gucci før filmpremierer og andre store offentlige sammenkomster.
Guccis varme mottagelse i Hollywood førte til en uventet bi-effekt; Tom Ford ble nå ikke bare sett på som designeren bak Gucci, men som et sexsymbol. Praktisk talt over natten ble Ford nå sett på som en av de heteste nykommerne innen underholdningsverden. Han ble avbildet på utallige mote- og kjendisgmagasiner og ble et symbol for selskapets image. People Magazine tok han inn på listen over verdens 50 vakreste folk i verden. Fords image utad ble kjent som «Guccis sexfaktor». I Fords 1996-vårkolleksjon var klærne sterkt preget av blomster, ikke ulikt hvordan barn gikk kledd midt i 1970-årene.
Gucci Group ble et offentlig varemerke i 1995, med tilholdssted i Nederland. Samtidig ble også selskapet børsnotert både på New York og Amsterdam børs.
Gucci Group
Per 2004 har Gucci Group aksjer i følgende selskaper:
Final Fantasy Tactics Advance
Final Fantasy Tactics Advance er det første spillet i Final Fantasy-serien som ble gitt ut til Game Boy Advance. Spillet er ikke en oppfølger til PlayStation-spillet Final Fantasy Tactics.
Blu-ray Disc
Blu-ray Disc (BD) er et optisk lagringsmedium utviklet av en gruppe elektronikkselskaper for lagring av store mengder data og avspilling av høyoppløselig film gjennom organisasjonen Blu-Ray Disc Association. Blu-ray konkurrerte med HD DVD om å bli den neste standarden for optiske medier, det vil si etterfølgeren til DVD. Etter at Toshiba den 19. februar 2008 kunngjorde at de avsluttet sin satsing på HD DVD, er det Blu-ray som seiler opp som denne etterfølgeren.
Bobsleigh under vinter-OL
Bobsleigh under vinter-OL har blitt arrangert siden de første vinterlekene i 1924 i Chamonix, bortsett fra lekene i Squaw Valley i 1960 fordi man ved ikke å arrangere bobsleigh reduserte anleggskostnadene. Bobsleigh for kvinner kom med på programmet først i vinterlekene i 2002 i Salt Lake City.
Blu-ray Disc
Navnet
Navnet Blu-ray Disc kommer fra den blåfiolette laseren som benyttes til lesing av og lagring til platene. En Blu-ray Disc kan lagre mye større mengder data enn en tradisjonell DVD-plate, på grunn av laserens bølgelengde (405 nm), som er kortere enn i DVD-lesere og -brennere. (DVD-brennere bruker en bølgelengde på 650 nm, CD-brennere 780 nm.) Dette gjør det mulig å lagre større mengder data på den samme fysiske størrelsen.
Abing
Abing (kinesisk: 阿炳炳, pinyin: Ābǐng; kalt «Blinde Abing», født 17. august 1893 i Wuxi i provinsen Jiangsun i Kina, død 4. desember 1950; annet navn: 华彦钧, Huà Yànjūn) var en blind kinesisk musiker som spilte på erhu og pipa.
Blu-ray Disc
Lagringsplass
Sammenlignet med HD DVD, kan Blu-ray lagre større mengder data per lag. Dagens plater (2008) kan inneholde opp til 25 gigabyte med data på ett lag og 50 på to (henholdsvis 23,3 og 46,6 GiB), mens testplater kan inneholde opp til 200 gigabyte.
Abing
Liv og virke
Abing var sønn av Hua Qinghe, som var taoistisk prest. Moren døde da gutten var ett år gammel. Abing ble oppdradd av slektninger til han var åtte, og da dro han til farens tempel for å bo der. I stedet for Abing fikk han da navnet Hua Yanjun og begynte på skolen.
Bobsleigh under vinter-OL
Medaljefordeling
Oppdatert per Vinter-OL 2022
Blu-ray Disc
Regioner
Regionskodingen på Blu-ray er delt i tre regioner:
Abing
Liv og virke
Abings far spilte taoistisk religiøs musikk på en rekke instrumenter, og begynte å lære opp sønnen. Da han var ti år begynte han med trommer, da han var tolv dizi, deretter erhu.
I 1914 døde faren, og Abing tok ansvaret for tempelet sammen med sin nevø. Men dårlig økonomistyring og opium drev Abing inn i fattigdommen. Da han var 34 fikk han syfilis og begynte å miste synet på begge øyne. Han ble uteligger og tjente til livets opphold som omflakkende gatemusikant. I 1939 giftet han seg med Dong Caidi (董彩娣), en enke fra Jiangyin på landet.
Blu-ray Disc
Nytt format
I 2016 begynte de første filmene i det nye formatet, 4K Ultra HD Blu-ray, å komme på markedet. Disse 4K-filmene trenger en egen spiller, men kan i tillegg også spille av gamle DVD og Blu-ray disker. I motsetning til de to sistnevnte er det nye 4K-formatet også sonefritt.
Abing
Liv og virke
Etter giftermålet opptrådte Abing hver ettermiddag på et torv i Wuxi. Han ble vidgjeten for hvordan han flettet inn dagsaktuelle ting i sin musikk og sang, særlig krigen mot Japan. Etter forestillingen ville han gå gatelangs og spille erhu. Han var særlig produktiv den gang, og det er fra denne tid at han spilte sin mest berømte komposisjon Erquan Yingyue (jfr. lydfilen). Etter den japanske erobring av Wuxi dro Abing til Shanghai, mens hustruen dro til sin hjemlandsby. I Shanghai spilte Abing for et kunqu-operaselskap. I 1939 vendte han tilbake til Wuxi og gjenopptok sin gamle dagsrytme. Men hans musikalske kommentarer til dagsaktualitetene irriterte myndighetene slik at han i 1945 ble forbudt å synge om aktuelle hendelser på torvet.
I 1947 gjennomgikk Abing en periode med lungesyke. Han sluttet å opptre, og begynte å tjene til livets opphold som huqin-reparatør.
Sommeren 1950 dro to professorer fra Det sentrale musikkonservatorium i Beijing, Yang Yinliu og Cao Anhe, til Wuxi for å foreta opptak av Abing. Abing hadde da ikke opptrådt på nesten tre år. Etter tre dagers øvelse ble opptakene gjennomført i to sesjoner; tre erhustykker og tre pipastykker. Men Abings favorittstykke, Meihua Sannong, ble ikke tatt opp fordi teamet slapp opp for innspillingsplater.
Analytisk kjemi
Analytisk kjemi er den delen av vitenskapen som driver metodeutvikling for økt forståelse av kjemisk komposisjon og struktur av materielle prøver, både i væsker og faste stoffer. Analytisk kjemi deles gjerne inn i organisk og uorganisk analytisk kjemi på grunn av studier på henholdsvis organiske og uorganiske forbindelser. Kromatografi står sentralt innen analytisk kjemi.
Fagdisipliner innen analytisk kjemi
Analytisk kjemi fokuserer enten på analyseresultatene i seg selv eller de analytiske metoder som benyttes.
Braathens
Braathens (inntil 1997; Braathens S·A·F·E eller Braathens South American and Far East Air Transport) var et norsk flyselskap som ble stiftet av skipsrederen Ludvig G. Braathen. Selskapet var i drift fra 1946 frem til det fusjonerte med den norske delen av SAS, som da dannet SAS Braathens i 2004. Flyselskapet hadde sin base på Fornebu utenfor Oslo, for så å flytte til Gardermoen. Selskapet var i mange år et av de største foretakene i Norge, og hadde sammen med sin konkurrent SAS et duopol på flyoperasjoner i landet. Selskapet var regnet som landets flaggbærende flyselskap, og dets operasjoner strakte seg fra innenriksflygninger til intrakontinentale ruteoperasjoner.
Tidlige operasjoner
Braathens merket sterk konkurranse av sin storebror Det Norske Luftfartsselskap, som senere skulle fusjonere og danne SAS. Sistnevnte selskap hadde monopol på alle utenriksflygninger til og fra landet. Staten anså Braathens' operasjoner til Fjernøsten som såpass regelmessige at de var å anse som ruteflygninger, og påla Braathens å søke om konsesjon for sine utenriksoperasjoner. Braathens ønsket ikke dette, og truet med å flytte sin virksomhet utenfor landet, noe som resulterte i at selskapet ble gitt spesialtillatelse til å operere mellom Norge og Hongkong i 1949 som var gyldig i fem år. For øvrig opererte selskapet også flygninger til både Venezuela og Panama på denne tiden, operasjoner de ikke ble gitt fullverdig tillatelse til.
Da de skandinaviske luftfartsselskaper fusjonerte til SAS ble det nye selskapet gitt monopol på alle internasjonale flygninger både til og fra, og innad i de skandinaviske landene. Braathens klarte likevel å fortsette sine utenriksoperasjoner til tross for dette, og inngikk i 1951 en tiårig kontrakt med det islandske flyselskapet Loftleiðir, som gav selskapet muligheten til å operere flygninger mellom Norge og USA via Island på islandsk konsesjon. Selskapets operasjoner gikk sin gang, men i 1954, da selskapet søkte om å få fornyet sin konsesjon for sine operasjoner til Fjernøsten ble søknaden avslått. Som et resultat av dette så selskapet seg nødt til å reformere seg til å bli et innenriksselskap. Selv om SAS egentlig hadde monopol på alle operasjoner innenriks i Norge, ble selskapet likevel gitt tillatelse til å søke om operasjoner på ruter hvor SAS ikke hadde flygninger. Dette innebar blant annet flygninger til Stavanger og Trondheim. Senere fulgte destinasjoner som Røros, (1953) Kristiansand, (1955) og Ålesund. (1958)
Nyere operasjoner
I 1960 hadde selskapet omstrukturert seg, og opererte en flåte av Fokker F-27-maskiner som ble benyttet på selskapets innenriksoperasjoner. Men selskapet hadde også gått til anskaffelse av Douglas DC-6-maskiner med trykkabin, som ble benyttet på lengre flygninger på det stadig voksende chartermarkedet fra Norge til middelhavslandene. I 1965 gjorde selskapet sin entré i jet-alderen med bestillingen av Fokker F-28-maskiner, som ble levert i 1969. En av de første lufthavnene som ble trafikkert av selskapets nye jet-maskiner var Kristiansund lufthavn, Kvernberget som åpnet i 1970. På denne tiden begynte selskapet også å trafikkere flere nye innenriksdestinasjoner, som Bergen, Molde og Haugesund.
I kjølvannet av den nye oljeindustrien som utviklet seg på norsk sektor i 1970-årene etablerte eierne et søsterselskap til Braathens som skulle drive med helikopteroperasjoner mellom fastlandet og norske oljeinstallasjoner. Braathens Helikopter ble et kortvarig foretak, men eksisterte fra 1989 til 1994 og utførte flyginger mellom norsk sokkel og Stavanger og Bergen. Selskapet fusjonerte med konkurrenten Helikopter Service i 1994.
Avregulering, økonomisk nedgang og fusjon
Monopolet på enkeltruter på det norske innenriksmarkedet ble løftet i 1987, og Braathens kunne nå etablere ruter som tidligere kun hadde blitt trafikkert av SAS. To år senere, i 1989 ble selskapet også gitt tillatelse til å operere internasjonale ruter fra Norge, noe som resulterte i en rute mellom Oslo og Billund, og flere destinasjoner i Europa kort tid etter, som blant annet Newcastle og Murmansk. Den 1. april det samme året ble for øvrig luftrommet i Norge fullstendig deregulert, og alle europeiske flyselskap fikk nå tillatelse til å operere flygninger mellom Norge og Europa, og innenriks i Norge. Dette førte til et duopol mellom Braathens og SAS på innenriksrutene, og sågar økte frekvenser jevnt over.
I 1997 fornyet selskapet seg betraktelig. Foruten å kjøpe 100 % av aksjene i de svenske flyselskapene Transwede og Malmö Aviation valgte selskapet også å droppe navnesuffikset «SAFE», og kalle seg kun for Braathens. Selskapet skapte også en ny visuell profil, med lanseringen av et nytt fargeskjema, samt å erstatte det norske flagget på halefinnen som de hadde flydd med siden starten i 1946 med en stilisert sølvvinge. Nederlandske KLM kjøpte det samme året opp 30 % av aksjene i Braathens, noe som resulterte i at selskapet ble medlem av KLM-Northwest-alliansen. Braathens tok i sammenheng med dette over KLMs flygninger mellom Nederland og Norge, og gjennom alliansen matet Braathens passasjerer til den interkontinentale basen på Schiphol-flyplassen i Amsterdam. Samarbeidet førte også til at amerikanske Northwest Airlines startet flygninger mellom Minneapolis og Oslo.
SAS overtar virksomheten
Braathens ble tatt over av SAS i 2002 etter flere år med økonomiske problemer som følge av feilslåtte investeringer i de svenske flyselskapene Transwede og Malmö Aviation samt stor overkapasitet i det norske innenriksmarkedet. Mot slutten opererte selskapet 27 Boeing 737 av nyere type. Fra våren 2004 ble virksomheten til SAS i Norge og Braathens drevet under navnet SAS Braathens, og Braathens ble 1. mars 2005 fusjonert inn i SAS Braathens og opphørte dermed som eget selskap.
Fra 1. mai 2007 ble SAS Braathens omdøpt til SAS Norge, for så, fra og med 1. oktober 2009, kun være den norske delen i Scandinavian Airlines, dette for å skape en mer helhetlig profil.
Braathens-navnet tilbake i flyverdenen
I 2002 solgte Braganza seg ut av Braathens som følge av at SAS la inn bud på hele selskapet og avnoterte selskapet fra børsen. Som en del av avtalen i forbindelse med salget av Braathens kjøpte Braganza alle aksjene i det svenske innenriksflyselskapet Malmö Aviation i 2002. I 2002 ble også verdiene i Braganza delt som følge av en avtale mellom de tre gjenværende eierne som alle er barnebarn av grunnleggeren Ludvig G. Braathen. Per G. Braathen ble da eneeier av Braganza.
I 2007 ble Braathens Aviation etablert som et holdingselskap for Braganzas flyvirksomhet i Sverige. Gruppen omfattet Malmö Aviation, Braathens Technical, Braathens Training og Braathens IT Solutions. Transwede Airways ble etablert som en “ACMI provider” i 2006, Transwede måtte legge ned sin virksomhet i løpet av 2009 da markedet kollapset fullstendig i “finanskrisen”. I 2011 ble 85,5% av aksjene i Sverigeflyg kjøpt, og i 2012 ble Braathens Aviation eneeier av Sverigeflyg. Sverigeflyg består av selskapene Blekingeflyg, Flysmåland, Gotlandsflyg, Kalmarflyg, Kullaflyg og Sundsvallsflyg. I 2012 kjøpte Braathens Aviation 75% av Golden Air AB som er et regionalt flyselskap i Sverige som opererer både som et kommersielt flyselskap med en innenlandsk rute fra Trolhättan til Bromma lufthavn Stockholm og som en ACMI-leverandør (aircraft,crew, maintainance and insurance) for andre flyselskaper. I 2013 overtok Braathens Aviation 100% av selskapet. Trolhättanlinjen ble overført til Sverigeflyg under navnet Goldenair.se. Selskapet skiftet navn til Braathens Regional Airlines i 2016.
Per 2013 består Braathens Aviation sin flyflåte av: 12 RJ85/100, 11 SAAB 2000, 5 SAAB 340, 5 ATR72
Grønlands hjemmestyre
Grønlands hjemmestyre er den politiske forvaltningen av Grønland.
Braathens
Braathens-navnet tilbake i flyverdenen
I juni 2011 signerte Braathens Aviation en avtale med Bombardier Aerospace om kjøp av 10 C-series fly med levering i 2014 og 2015 – og opsjon for ytterligere 10 fly. Malmö Aviations nåværende flyflåte vil skiftes ut når C-series blir levert. Dette vil innebære en miljømessig “revolusjon” hva angår utslipp av CO2 og NOx, og en halvering av støynivå – også målt mot konkurrentenes mest moderne fly. De nye flyene vil bruke 25-30% mindre drivstoff enn dagens jetfly.
Grønlands hjemmestyre
Hjemmestyreordningen
Hjemmestyreordningen er en forvaltningsmodell som Danmark har både på Grønland og Færøyene og Finland på Åland. Den innebærer at Grønland har egen lovgivende og forvaltningsmessig myndighet på alle samfunnsmessige områder, unntatt politi, rettsvesen, utenrikspolitikk og det militære.
Grønland har hatt hjemmestyre siden 1. mai 1979, da Lov om Grønlands hjemmestyre trådte i kraft, etter en folkeavstemning. Av hjemmestyreloven fremgår det at Grønland har en særstilling:
Før hjemmestyreordningen
I 1953 endret Grønland status fra å være en koloni under Danmark, til å være likestilt med danske borgere. Men, også tidligere har det vært en gradvis økning av Grønlands medbestemmelsesrett.
Fra 1860 etablerte Danmark Forstanderskap i alle koloniområder. Dette ga Grønland medbestemmelsesrett i samfunnsutviklingen. Disse var en slags «fattigkasse», som hjalp de fattigste, og de som hadde kommet opp i økonomiske problemer. De hadde også en begrenset politimyndighet.
I 1911 ble forstanderskapene oppløst, og erstattet med to Landsråd; et for Sydgrønland og et for Nordgrønland. Samtidig ble kommunerådene opprettet. Landsrådene var både rådgivende organer overfor danske myndigheter og behandlet selv enkeltsaker som ble oversendt dem fra Danmark. Landsrådene hadde også myndighet til å foreslå nye lover for landsdelen de representerte.
Fra 1925 ble det etablert sysselråd, med representanter fra både Danmark og Grønland. Dette var et samarbeid mellom danske embedsmenn og grønlandske kommunerådsformenn.
I 1951 fikk Grønland endelig sin første enhetlige forsamling, da de to landsrådene ble slått sammen til ett; Grønlands Landsting. Landstinget er forløperen til dagens Hjemmestyre, og fungerte helt til 1979 da Hjemmestyret ble etablert.
Landstinget og Landsstyret
Grønlands hjemmestyre består av Grønlands Landsting, som er en folkevalgt forsamling (parlament), og Grønlands Landsstyre (regjering), som er politisk ansvarlig for hjemmestyrets daglige drift. Landsstyret har også en rekke direktorater under seg.
Et mulig framtidig selvstyre
Hjemmestyret er i en prosess for å oppnå selvstyre innenfor det danske riksfellesskapet. Grønlands Landsstyre besluttet ved årsskiftet 1999-2000 å nedsette en selvstyrekommission; Selvstyrekommissionen. Bakgrunnen var den utviklingen som hadde skjedd siden hjemmestyret blev innført i 1979, der man så at stadig flere saksområder ble overtatt av hjemmestyret, samtidig med at Grønlands forhold til omverdenen har endret seg. En slik endring er f.eks. Danmarks medlemskap i EU, der Danmark i stigende grad overfører kompetanse til EU. Samtidig foregår det i verden en generell globaliseringsprosess, som krever at Grønland selvstendig kan ivareta sine interesser. På den bakgrunnen fant det daværende Landsstyret det nødvendig å iverksette et arbeide for å klarlegge Grønlands fremtidige stilling innenfor riksfellesskapet.
En annen viktig oppgave var dessuten å beskrive hjemmestyrets nåværende forfatningsrettslige stilling, samt å utarbeide et grunnlag for å utvikle Grønlands selvstendighet innenfor riksfellesskapets rammer.
Kommisjonen leverte sin rapport 11. april 2003, der den foreslo en ”Partnerskapstraktat mellom Grønland og Danmark om Grønlands selvbestemmelsesrett”. Dette skulle signalisere at det også i fremtiden var ønskelig med et godt og tett forhold mellom riksfellesskapets parter, og at forholdet skulle baseres på oppfattelsen av likeverdige parter, som gjensidig respekterer hverandre. Det er Selvstyrekommissionen oppfattelse at selvstyre så langt det er mulig bør være basert på en selvbærende økonomi, der Danmarks tilskudd til Grønland på sikt reduseres vesentlig. Derfor var det viktig i fremtiden å fokusere på den samlede økonomi i samfunnet, ikke minst Grønlands handel med utlandet.
Rapporten ble behandlet i Grønlands Landsting, og det ble utarbeidet et mandat for forhandling med den danske regjeringen. Forhandlingene resulterte i at Grønlands landstyreformann, Hans Enoksen, og den danske statsminister, Anders Fogh Rasmussen, den 21. juni 2004, på 25-årsdagen for innføring av hjemmestyre i Grønland, underskrev en fullmakt for en grønlandsk-dansk Fælleskommission for Selvstyre. Hovedoppgaven for kommisjonen er, med utgangspunkt i Grønlands nåværende forfatningsmessige plassering, og i overensstemmelse med det grønlandske folks selvbestemmelsesrett i henhold til folkeretten, å foreslå hvordan de grønlandske myndigheter kan overta ytterligere kompetanse og ansvar, der dette er forfatningsmessig mulig.
Kommisjonen skal basere sitt arbeide på prinsippet om at det skal være overensstemmelse mellom rettigheter og plikter. Dessuten skal kommisjonen foreslå en nyordning vedrørende det økonomiske forholdet mellom Grønland og Danmark. Det fremgår videre av mandatet at det er opp til det grønlandske folk å avgjøre om Grønland ønsker selvstendighet.
Grønlandsk-dansk Selvstyrekommission ledes fra 2006 av Jonathan Motzfeldt.
På Folketinget har de 4 grønlandske representantene etablert en samarbeidsgruppe som jobber for grønlandsk selvstendighet. Denne gruppen heter Den Nordatlantiske Gruppe.
Braathens
Flåte i 2004
Før fusjonen med SAS i 2004 opererte Braathens med følgende flåte:
Destinasjoner
Se full liste: Braathens' destinasjoner
Braathens' rutenett inkluderte før fusjonen med SAS de fleste større lufthavner i Norge, i tillegg til de største byene i Europa. Selskapet opererte i all hovedsak rutene sine ut fra sin base på Oslo lufthavn, Gardermoen.
Fargeskjema
Fram til 1997 var alle Braathens' fly malt hvite og/eller metallisk med en rød og blå horisontal linje langs flyskroget. Braathens S.A.F.E. var skrevet med blå kursiv skrift over de fremste sidevinduene, og det norske flagget var malt på den ellers hvite halefinnen. Siden Braathens hadde posisjon som Norges flaggbærende flyselskap, skulle hele fargeskjemaet gjengi de som finnes i det norske flagget.
Etter 1997 ble et nytt fargeskjema lansert, og nasjonalfargene ble byttet ut med et nytt blå-hvitt design. Den nederste delen av flyskroget hadde en dyp blå farge, med en horisontal tynn rød stripe over som skilte den nedre delen av skroget fra den øvre hvite delen. Halefinnen ble malt lyseblå, med en stilisert sølvgrå vinge på. Etter sterke protester fra passasjerer og bedriftskunder ble denne vingen og blåfargen på halen fjernet, og det norske flagget gjeninnført på hvit bunn.
Ulykker og hendelser
Den 7. november 1956 krasjet en deHavilland Heron inn i Hummelfjellet. Kapteinen og én passasjer omkom i ulykken (Se full artikkel: Hummelfjeld-ulykken).
Den 23. desember 1972 krasjet en Fokker F-28 Fellowship, registrert LN-SUY i Asker under innflygningen mot Oslo lufthavn, Fornebu. 40 mennesker omkom i ulykken, som på den tiden var den verste i norsk historie. (Se full artikkel: Asker-ulykken)
Den 21. juni 1985 ble et av Braathens' fly (flight 139) kapret i luften mellom Trondheim og Oslo. Ingen mennesker ble skadet. Kapreren var beruset, og valgte til slutt å oppgi sin sak, og bytte våpenet sitt med øl.
Bue Fjermeros
Bue Fjermeros (født 21. oktober 1912, død 11. mars 2000) var en norsk embedsmann og jurist. Fjermeros var byråsjef i justisdepartementet i 1945, sjef for det juridiske kontor ved Finnmarkskontoret i 1946 og direktør for Finnmarkskontoret i 1947. Fra 1951 til 1966 var han fylkesmann i Nordland, og deretter fra 1966 til 1982 Fylkesmann i Vest-Agder.
IP-adresse
En IP-adresse, (av engelsk: Internet Protocol address) er en unik identifikator eller adresse som tildeles en enhet, for eksempel en PC eller en skriver i et TCP/IP-basert datanettverk. To enheter i et nettverk kan ikke ha samme adresse. Det mest kjente datanettverket som bruker IP-adresser er Internett.
En IP-adresse er et tall som grovt kan sammenlignes med et telefonnummer. Alle enheter (PC, nettbrett, mobiltelefon og lignende) må ha en IP-adresse for å kunne kommunisere med andre enheter på internett, tilsvarende at alle telefoner må ha et telefonnummer for å kunne ringe hverandre. Enhetens IP-adresse brukes som identifikasjon overfor andre maskiner på nettet, og for å entydig adressere til korrekt mottaker. IP-adressen skrives i dagliglivet som fire heltall atskilt med punktum, for eksempel 192.0.43.10 (example.com). Hvert av de 4 heltallene kan ha verdier fra 0 til 255.
Det fins ikke noen offentlig tilgjengelig IP-adressekatalog («telefonkatalog» for IP-adresser), hvor man kan slå opp et navn og finne IP-adressen. Derimot har internett en slags innebygd katalog: Man kan skrive for eksempel «example.com» i nettleseren, så blir det automatisk oversatt til den tilhørende IP-adressen 192.0.43.10. Dette gjøres av noe som kalles DNS-servere. E-postadresser oversettes til korrekt IP-adresse via lignende mekanismer.
Fast (statisk) eller dynamisk IP-adresse
IP-adresser kan være faste (statiske) eller dynamiske. Forskjellen er at en fast IP-adresse vil være den samme hver gang datamaskinen kobles til internett (kan sammenlignes med et telefonnummer), mens en dynamisk IP-adresse kan være ulik ved hver oppkobling.
Brukere som har behov for kontinuerlig nett-tilgang, for eksempel bedrifter, vil gjerne ha en fast linje, hvilket innebærer at de stort sett benytter den samme IP-adressen gjennom abonnementsforholdet. På internett fins databaser som gir en viss oversikt over hvem som disponerer faste IP-adresser(whois). En slik database kan sammenlignes med en telefonkatalog.
Abonnenter med dynamiske IP-adresser kan i prinsippet få tildelt en ny IP-adresse fra internettleverandøren hver gang de kobler seg til nettet. Hvor ofte en maskin med dynamisk IP-adresse faktisk bytter adresse, vil variere fra internettleverandør til internettleverandør. Systemet vil kunne innebære at samme IP-adresse benyttes av forskjellige abonnenter over et tidsrom.
Ved dynamisk IP-adresse loggfører internettleverandører hvem som har hvilken adresse når. Loggen er i praksis en «telefonkatalog» for dynamiske IP-adresser. Men den er ikke allment tilgjengelig.
Analogi: Telefonnummeret legges igjen når en ringer
Når man blir oppringt på telefon, kan man se nummeret til den som ringer. (Så sant de ikke har hemmelig nummer.) Etter anropet/samtalen blir både nummeret og tidspunktet liggende igjen i telefonen. Hvis man vil vite hvem som har ringt, kan man slå opp nummeret i en telefonkatalog. Dersom nummeret ikke står i katalogen, kan man for fasttelefonnummer likevel se cirka hvor i landet samtalen kom fra.
Teleselskapet har uansett lagret nummer og tidspunkt fram til fakturering. Dette kan eventuelt brukes i en kriminalsak.
IP-adressen legges igjen ved internettbruk
Når man bruker internett, legges IP-adressen igjen på motpartens datamaskin, litt som med telefonnummer og telefonapparat. For eksempel kan Wikipedia se IP-adressen til de som går inn på nettstedet. IP-adressen forteller Wikipedia hvilken mottaker nettsidene skal sendes til.
Nettsteder kan samtidig registrere når den enkelte IP-adresse går inn på hvilken av deres nettsider. Men de har ikke tilgang til teleselskapets (ISPs) katalog over hvem som innehar den enkelte IP-adresse. Siden IP-adresser følger nummerserier, litt som fasttelefonnummer, kan de likevel i noen grad geoposisjonere eller geolokalisere brukerne.
Nettsteder benytter brukernes IP-adresser til å forbedre nettsidene, tilpasse hva som vises   og ved uautorisert bruk eller angrep mot siden. For eksempel kan NRK.no eller SVT.se utestenge utenlandske IP-adresser fra å se rettighetsbegrenset materiale.
Men teleselskapet lagrer ikke data om besøkte internettsider i lengre tid, slik de gjør for telefonsamtaler. Norges DLD påbyr heller ikke lagring av det. Hvis Politiet ønsker å vite hvem som har besøkt en bestemt nettside, må de derfor ta utgangspunkt i den gjenlagte IP-adressen på nettsidens datamaskin. De kan så spørre teleselskapet hvems IP-adresse dette er. Hvis teleselskapet skal kunne svare, må de ha en «IP-adresse-katalog», en «telefonkatalog» for IP-adresser. Ikke bare nåværende katalog, men også de katalogene som har gjeldt tidligere.
Offentlig og privat IP-adresse
IP-en som vises offentlig ved å surfe på internett kalles for offentlig IP-adresse. Hvis man er tilkoblet internett via et privat nettverk, altså et bedrifts- eller hjemmenettverk, for eksempel et trådløst nett, har man i tillegg en IP-adresse i dette lokalnettverket. Den kalles den private IP-adressen, lokalnett- eller LAN- adressen.
Nettsteder som Wikipedia kan ikke se lokalnettadressen. Men på grunn av såkalt adressekonvertering kommer likevel riktig Wikipedia-side fram til riktig enhet i lokalnettverket.
En IP-adresse angir ikke sikkert en person
Et telefonnummer kan ikke fortelle helt sikkert hvem som faktisk har ringt. Alle anrop fra Per Hansens mobil trenger ikke være gjort av Per Hansen selv. Noen kan ha lånt/tyvlånt telefonen, eller stjålet mobilen eller SIM-kortet.
For IP-adresser er dette enda mindre sikkert. I tillegg til lån og tyvlån av PC, er det også mulig at naboen har «lånt» Hansens trådløse nett, hvis det er dårlig sikret. Det kan også en tilfeldig forbipasserende ha gjort. Det fins også et system hvor en stor gruppe mennesker systematisk byttelåner IP-adresser for å være mest mulig anonyme.
Selv når man kjenner innehaveren av en IP-adresse, kan man altså ikke uten videre fastslå hvem som har brukt den.
Personvern
En IP-adresse er definert som en personopplysning i henhold til Personopplysningsloven. Det innebærer at behandling (bl. a. registrering, lagring, sammenstilling og utlevering) av IP-adresser må følge denne lovens bestemmelser.
Politiets behov for å koble en IP-adresse til en abonnent
Ved bruk av internett etterlater man seg IP-adresse-spor. Politiet bruker slike spor i etterforskning av kriminalitet. Da ønsker de å vite abonnenten bak IP-adressen.
For dynamiske IP-adresser endres «katalogen» når en får tildelt ny IP-adresse. Dersom Politiet etterforsker gamle IP-adressespor, trenger de den «katalogen» som gjaldt den gang sporet ble laget.
Datatilsynet har bestemt at disse dataene av personvernhensyn skal oppbevares i maksimum 3 uker. Det betyr at «IP-adresse-kataloger» eldre enn 3 uker skal slettes. Gamle spor etter dynamiske IP-adresser kan altså ikke bidra til å identifisere en kriminell, kun til geolokalisering. Politiet ønsker derfor at koblingen IP-adresse - abonnent skal lagres lenger enn 3 uker.
Debatt: Hvor lenge skal «IP-adresse-katalogen» oppbevares
Sammenhengen abonnent - dynamisk IP-adresse kan oppbevares på ulike format. Det kan skje i logger som viser noen flere data, bl.a. MAC-adresse (unik ID for selve PC-en) og når abonnenten logget på og logget av internett. Under debatten om datalagringsdirektivet (DLD) foreslo Datatilsynet at koblingen IP-adresse - abonnent lagres betydelig lenger enn 3 uker. Det ble ikke utdypet om eventuelt flere data skulle lagres samtidig.
DLD påbyr at sammenhengen abonnent - IP-adresse skal lagres i 6 måneder. Det skal samtidig lagres hvorfra og når abonnenten har logget på og av internett. Men besøkte internettsider skal ikke lagres.
Begrunnelse for dynamiske IP-adresser
Systemet med dynamiske IP-adresser har oppstått fordi IPv4 ikke har tilstrekkelig antall tallkoder å dele ut til alle verdens datamaskiner. Det er altså ikke bevisst designet med tanke på anonymitet eller personvern, det er en praktisk måte å dele på begrensede ressurser. Med IPv6 skulle derimot alle kunne få sin faste IP-adresse, slik man har med telefonnummer, hvis det er ønskelig.
Datatilsynet har uttrykt at dynamiske IP-adresser gir fordeler som kanskje bør videreføres, også når IPv4-begrunnelsen etter hvert bortfaller. Argumentet er todelt: Sammenhengen mellom bruker og IP-adresse bør være dynamisk, og historiske data for den dynamiske sammenhengen bør oppbevares i begrenset tid. Særtrekk ved internettkommunikasjon og IP-adresser brukes i begrunnelsen:
- Angrep på en bestemt IP-adresse (for eksempel virusangrep) kan forårsake mye skade.
- Man legger ofte igjen sin IP-adresse når man leter etter informasjon. Hvis en IP-adresse benyttes av samme person over lang tid, kan sporing av adressen brukes til å kartlegge meninger og preferanser.
- IP-adresser lagres lenge hos kommunikasjonspartneren, kanskje i årevis – «en digital skygge som aldri forsvinner».
Forvaltning av IP-adresser
Ulike teleoperatører (ISP) får tildelt hver sine nummerserier fra en organisasjon som forvalter samtlige mulige IP-adresser. Operatøren tildeler så en konkret IP-adresse til den enkelte abonnent. Det fins flere nettsteder hvor man kan søke på en IP-adresse og få oppgitt hvilken nummerserie den tilhører, samt hvilken operatør som innehar denne serien.
Telefonnummer forvaltes gjennom en nummerplan underlagt det enkelte lands nasjonale telemyndighet, i Norge Nasjonal kommunikasjonsmyndighet. IP-adresser forvaltes derimot ikke av det enkelte land, men av den ikke-kommersielle organisasjonen ICANN/IANA og de fem Regionale Internett-Registre, kalt RIR. Det RIR som dekker Norge er Amsterdam-baserte RIPE NCC.
IP versjoner
Internettprotokollen har to hovedversjoner i bruk, versjon 4 og versjon 6, forkortet IPv4 og IPv6. Disse to versjonene forventes å eksistere side om side i flere år. De har ulike definisjoner av en IP-adresse. Pr 2011 bruker fremdeles nesten alle IPv4. Derfor betyr som regel «IP-adresse» en IPv4-adresse.
Norske internett-tilbydere oppgir ulik tidplan for overgangen fra IPv4 til IPv6. Ventelo oppgir å ligge langt fremme på IPv6. Telenor oppgir i mai 2011 at IPv6-forbindelse skal være tilgjengelig i deres nett for alle som ønsker det innen 2013. Post- og teletilsynet har i mars 2011 laget en oversikt over situasjonen. IKT-Norge opprettet i desember 2010 et norsk IPv6-forum for å sette fokus på overgangen.
IP versjon 4
IPv4 bruker 32-bits (4 byte) adresser, som begrenser adresseområdet til 4 294 967 296 (232) mulige unike adresser. Av disse er mange reservert for spesiell bruk, slikt som private nettverk (~18 millioner adresser) eller multicast adresser (~1 million adresser), noe som spiser av antallet tilgjengelige adresser for bruk på Internett. Ettersom antallet ledige adresser blir mindre og mindre ser det ut til at IP-adresseområdet vil bli brukt opp innen kort tid. Denne utfordringen har hjulpet til med overgangen til IPv6, som er nå er i en tidlig implementasjonsfase og er det eneste gode alternativet til å erstatte IPv4.
Adressen skrives vanligvis i fire grupper på 8 bits hver, i noen sammenhenger på heksadesimal form. I dagliglivets versjon er hver 8-bit-gruppe konvertert fra binært tallsystem til et desimalt tall (mellom 0 og 255) og skrives med punktum imellom, “dotted decimal notation”. Eksempelvis adressen, som er reservert for den lokale verten. Man kan også skrive hele adressen som ett desimalt tall, i dette eksempelet blir tallet.
IP versjon 5
Det som kan anses som IPv5 eksisterte kun som en eksperimentell sanntids streamingprotokoll (ikke IP) med navnet ST2 og er beskrevet i RFC 1819. I tråd med standard UNIX utgivelsesprotkoll, så er alle oddetallsversjoner ansett som eksperimentelle og denne versjonen var aldri ment for implementasjon og ble derfor forlatt. RSVP har erstattet denne protokollen til en viss grad.
IP versjon 6
I den nye (men ikke vidt utbredte) standardprotokollen for Internett, IPv6, er adressene 128 bits lange. De skrives da vanligvis som åtte grupper à fire heksadesimale sifre, adskilt med kolon. Et eksempel er 2001:0500:0088:0200:0000:0000:0000:0010. Denne notasjonen kalles ”colon hexadecimal notation”. Hvis man skulle skrevet IPv6-adresser med samme grupperte desimalnotasjon som i IPv4, “dotted decimal notation”, ville det blitt 16 grupper av (maksimum) 3-sifrede tall i stedet for IPv4s 4 grupper.
128-bits adresser skal, selv med en generøs tildeling av nettblokker, mer enn holde for den overskuelige framtiden. I teorien gir dette formatet 2128, eller mer enn 3,4 × 1038 unike hostadresser. Det eksakte antallet er 2128 = 340 282 366 920 938 463 463 374 607 431 768 211 456. Dette enorme adressområdet vil bli lite brukt, noe som gjør det mulig å legge inn mer rutinginformasjon i selve adressene.
IP versjon 6 private adresser
På lik linje med private eller interne nettverk i IPv4 (for eksempel 192.168.0.1 – 192.168.0.254 området), finnes det adresseblokker i IPv6 som er satt av for private adresser. Adresser som begynner med FE:80 til FE:FF (eller «1111 1110 1» som de første ni bitene) er for bruk i private nettverk og skal ikke rutes ut på Internett.
Verran Sparebank
Verran Sparebank var en norsk sparebank fra 1907 til 2006, i Framverran i Mosvik kommune. Den fusjonerte med Grong Sparebank i 2006, som tok over selskapets aktiva og lokale kunder. Banken hadde aktiva til en verdi av 85 millioner kroner, og tre ansatte da den ble oppløst i 2006. Verran Sparebank hadde lokaler i Venneshamn, men den nye banken flyttet til Mosvik sentrum i 2008, og til Straumen i 2013.
Historie
Verran Sparebank ble etablert i 1907 som en lokal bank i Verran og Mosvik kommuner. Den første styreformannen var tidligere ordfører Jørginus Stavrum. Andre ordførere som senere var styreformann var Peter Å. Gipling og Per Vennes.
Banken var medlem av bankalliansen Terra, og var ved fusjonen den fjerde siste av de små, lokale sparebankene i Nord-Trøndelag. De andre små sparebankene hadde tidligere deltatt i fusjonsprosesser som i 1985 førte fram til Sparebanken Midt-Norge. Grong Sparebank, Verran Sparebanks fusjonspartner, er en av de tre frittstående sparebankene i fylket. På fusjonstidspunktet var Verran Sparebank den minste banken i Norge.
Differensiell rotasjon
Differensiell rotasjon innebærer at et gasslegeme roterer i ulike hastigheter i ulike deler. Differensiell rotasjon oppstår gjennom konveksjon i gasslegemet. På grunn av bratte temperaturgradienter fra kjernen og utover blir det en forflytting av masse.
Et objekt som har en fast masse har derimot en stiv rotasjon og roterer like fort ved alle breddegrader.
Fjellheim skole
Fjellheim skole er en tidligere skole på Brakerøya i Drammen. Den ble åpnet som folkeskole i 1914. Skolen ble tegnet av arkitekt Andreas Bjercke og er så å si identisk med Brandengen skole, som ble oppført samtidig på andre siden av Drammenselva. På grunn av sviktende elevgrunnlag ble Fjellheim skole nedlagt i 1990. Lokalene huser Drammen kommunes introduksjonssenter.
Historie
Drammen kommune vedtok i 1910 å anlegge to nye skoler. Etter en arkitektkonkurranse ble prosjekteringsoppdraget i mars 1911 gitt til arkitektene Andreas Bjercke og Arnstein Arneberg. Etter hvert delte de to arbeidet mellom seg slik at Bjercke ble ansvarlig for Fjellheim skole og Arneberg for Brandengen.
Fjellheim skole sto ferdig i 1914. De totale byggekostnadene var på drøyt 500.000 kroner. Ved innvielsen hadde skolen 1013 elever fra 1. til 7. klasse. Elevtallet sank gradvis i mellomkrigstiden, og i 1939 hadde skolen 592 elever. I etterkrigsårene steg tallet noe og var på rundt 700 elever.
Mellom 1954 og 1956 ble utearealene omgjort og skolegården utvidet. I 1964 ble Fjellheim ungdomsskole. I den forbindelse fikk skolen en ny fløy med nye klasserom, formingsavdeling og ny gymnastikksal.
På grunn av skolens store kapasitet og det skiftende elevgrunnlaget, hadde skolen i perioder elever fra flere andre bydeler. I tillegg tilbød den lokaler til andre skoler og etater, slik som framhaldsskole, pedagogisk senter og kommunal musikkskole. Etter at store deler av bebyggelsen på Brakerøya ble rasert da man bygget motorveibrua på 1970-tallet, ble den lokale elevtilgangen ytterligere redusert. Midt på 1980-tallet hadde skolen 273 elever, fordelt fra 5. til 9. klasse. Fjellheim skole ble nedlagt i 1990.
Etterbruk
Etter 1990 har skolebygningene blitt tatt i bruk av Drammen kommunes undervisningssektor. Kommunens introduksjonssenter, som blant annet tilbyr norskopplæring for fremmedspråklige, holder til på Fjellheim. I en periode på 1990-tallet ble også deler av bygningene benyttet til Steinerskole.
Annet
Idrettslaget Bragerøens Ballklubb, senere Sparta/Bragerøen, ble stiftet i gymnastikksalen på Fjellheim skole i 1936.
Collomeninae
Collomeninae er en gruppe (underfamilie) av sommerfugler som tilhører familien båtspinnere (Nolidae). De rundt 75 artene lever i Sør-Amerika, Australia og Sørøst-Asia. De er middels kraftige til kraftige, hvite, grå eller brunlige sommerfugler som ligner på nattfly (Noctuidae). Plasseringen av noen av slektene i Nolidae er litt usikker.
Signal Hill (Cape Town)
Signal Hill er en flat-toppet ås og et landemerke i Cape Town, ved siden av Lion's Head og Table Mountain.
Tsakhiagijn Elbegdorzj
Tsakhiagijn Elbegdorzj (mongolsk: Цахиагийн Элбэгдорж, født 30. mars 1963) er en mongolsk politiker fra Det demokratiske parti og Mongolias president. Han ble valgt 24. mai 2009 og gjenvalgt 26. juni 2013. Han er den første presidenten i Mongolia som aldri har vært medlem av Det mongolske folkets revolusjonære parti. Elbegdorzj var en av lederne av den fredelige demokratiske revolusjonen i 1990, som avsluttet nesten 65 års kommuniststyre.
Signal Hill (Cape Town)
Høydedraget er også kjent som «The Lion's Flank», men dette begrepet er gammelt. På mange kart vises stedet fortsatt som «Lion's Rump»; sammen med Lion's Head ser Signal Hill ut som en løve eller sfinks.
Signalflagg ble brukt for kommunikasjon, blant annet værvarsler og instruksjoner om forankring til besøkende skip, for å forsikre om at skipene forberedte seg godt nok til stormvær mens de oppholdt seg i bukta. Tilsvarende kunne skip bruke flagg for å signalisere om at de trengte hjelp, for eksempel hvis en ankerline ble revet under kraftig storm.
Signal Hill er kjent for Noon Gun som blir operert der av det sørafrikanske sjøforsvaret og South African Astronomical Observatory. I 1836 ble en tidskule satt opp i Cape Town Observatory, men denne var imidlertid ikke synlig for skip i havnen. Derfor ble det satt opp en annen tidskule på Signal Hill, som ville oppgi nøyaktig tid. På denne måten var skip i bukta i stand til å kontrollere og eventuelt justere sine marine kronometre. Den daglige praksisen med å droppe kulen fortsatte frem til 1934, da den ble erstattet av radiosignaler.
Kanonene på Signal Hill ble brukt til å varsle befolkningen når et skip var i trøbbel og det var mulighet for menneskelige tap langs kysten utenfor Cape Town. I et slikt tilfelle ble tre kanonskudd avfyrt fra Chavonne-batteriet, etterfulgt av et skudd fra Imhoff-batteriet som et svar.
Amfitrite, bølgen og havfuglene
Amfitrite, bølgen og havfuglene er en skulptur av den norske kunstneren Jørleif Uthaug, som i mai 1985 ble avduket i Porsgrunn av daværende kulturminister Lars Roar Langslet.
Uthaug hadde ikke laget mange tilsvarende skulpturer med figurative elementer tidligere, men hadde laget flere arbeider med tilknytning til sjø og sjøfart, blant annet som dekorasjoner på cruiseskip.
På grunn av flere forhold, i særlig grad at Jørleif Uthaug ble utsatt for en trafikkulykke i 1981 og delvis invalidisert for en periode, tok det tid før verket ble fullført, og senere kunne avdukes i Porsgrunn 11. mai 1985.
Skulpturen ble først plassert på Nordentorget. Den hadde senere flere ulike plasseringer i byen, før den fikk sin nåværende plass på Strandpromenaden.
Ramón Grau San Martín
Ramón Grau San Martín (født 13. september 1887 i provinsen Pinar del Río, død 28. juli 1969 i Havanna) var president på Cuba i perioden 1933–1934 og i perioden 1944–1948.