cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Discoveryekspedisjonen
Vitenskap eller eventyr
Fremdeles gjenstod det å få på plass ekspedisjonens kommandostruktur. Markham hadde hele tiden stått bestemt på at den øverste lederen burde være en marineoffiser fremfor en vitenskapsmann. Etter at han var blitt utnevnt til leder skrev Scott til Markham og gjentok at «han måtte ha den fulle kommando over skipet og landgruppene», og insisterte på at han ble rådført ved alle fremtidige ansettelser. Med Markhams godkjennelse hadde komiteen imidlertid allerede utnevnt John Walter Gregory, geologiprofessor ved University of Melbourne og tidligere assisterende geolog ved British Museum, til ekspedisjonens vitenskapelig leder. Gregorys standpunkt, som også ble støttet av Royal Societys fraksjon i den sammensatte komiteen, var at landgruppene burde organiseres og ledes av ham; «...Kapteinen skulle instrueres om å gi den bistand som kreves til mudring, tråling osv., og å plassere båter der de vitenskapelig ansatte har behov for dem.» I striden som fulgte hevdet Markham at Scotts kommando over hele ekspedisjonen måtte være total og entydig, og Scott selv presset hele veien på for dette under trussel om å trekke seg. Markhams og Scotts synspunkt vant fram, og Gregory trådte tilbake med bemerkningen om at det vitenskapelige arbeidet ikke burde «underlegges et orlogseventyr».
Denne kontroversen forsuret forholdet mellom de to foreningene og fortsatte etter ekspedisjonens avslutning, noe man kan avlese av kritikken som ble rettet mot en del av de publiserte resultatenes omfang og kvalitet. Markham hevdet at årsaken til at han sto så hardt på en marinekommando først og fremst var et spørsmål om tradisjon og stil, og ikke et uttrykk for manglende respekt for vitenskapene. Han gjorde det også klart at han anså at målet om å nå så langt sør som mulig i seg selv ikke fortjente støtte.
Personell
Markham hadde håpet på en fullverdig marineekspedisjon, men admiralitetet varslet om at marinen var i en presset situasjon og ikke hadde offiserer å avse. Admiralitetet gikk imidlertid med på å frigi Scott og Charles Royds, og senere også Michael Barne og Reginald Skelton, slik at de kunne bli med på ekspedisjonen. De øvrige offiserene var fra handelsflåten. Blant disse var andre nestkommanderende Albert Armitage, som hadde erfaring med Jackson-Harmsworth-ekspedisjonen, og Ernest Shackleton, som ble utpekt til offiser med ansvar for last, lager og forsyninger, samt for å arrangere underholdningstilstelningene. Admiralitetet friga også rundt tyve kvartermestere og sjømenn, mens resten av mannskapet kom fra handelsflåten eller fra annen sivil tjeneste.
Blant mannskapet på nedre dekk fantes det flere som senere ble veteraner i Antarktis. Blant disse var Frank Wild, William Lashly, Tom Crean (som sluttet seg til ekspedisjonen etter at en sjømann deserterte i New Zealand), Edgar Evans og Ernest Joyce. Selv om ekspedisjonen ikke var et formelt marineprosjekt, foreslo Scott å gjennomføre ekspedisjonen etter marinens retningslinjer, og mannskapet inngikk frivillig en avtale om å arbeide under marinens disiplinregler.
Finansiering
Den totale kostnaden for ekspedisjonen ble beregnet til 90,000 pund (2009-verdi ca. 7,25 mill), hvorav 45,000 ble gitt av den britiske regjeringen under forutsetning at de to foreningene kunne skaffe en tilsvarende sum. De oppnådde dette, i stor grad takket være en donasjon på 25,000 pund fra det velstående RGS-medlemmet Llewellyn Longstaff. RGS bidro selv med 8,000 pund, foreningens største enkeltstående donasjonen til noen ekspedisjon til da. Ytterligere 5,000 pund kom fra Alfred Harmsworth som tidligere hadde finansiert Jackson-Harmsworth-ekspedisjonen til Arktis i 1894–97, mens resten kom fra mindre donasjoner. Ekspedisjonen dro også nytte av betydelig kommersiell sponsing: Colman's bidro med sennep og mel, Cadbury's ga 3,500 pund (ca. 1,590 kg) sjokolade, Jaeger ga 40 % rabatt på spesialklær, og Bird's, Bovril og andre kom også med betydelige bidrag.
Skip
Ettersom hun ikke var et britisk marinefartøy, ville ikke admiralitetet tillate «Discovery» å bruke White Ensign. Hun seilte til slutt under Merchant Shipping Act, og brukte Blue Ensign og flagget til RGS, samt flagget til Royal Harwich Yacht Club.
Målsettinger
Discovery-ekspedisjonen skulle i likhet med ekspedisjonene til Ross og Borchgrevink arbeide i området rundt Rosshavet. Andre områder på kontinentet hadde blitt vurdert, men prinsippet som ble fulgt var at «for å gå for det ukjente, skulle de starte med det kjente». De to hovedmål med ekspedisjonen ble oppsummert i komiteens «instruksjoner til kommandøren» som: «å så langt som mulig bestemme karakter, beskaffenhet og utstrekning av den delen av sydpollandet som omfattes av ekspedisjonen», og «å foreta magnetiske undersøkelser i de sørlige regionene sør for den førtiende breddegrad, og å utføre meteorologiske, oseanografiske, geologiske, biologiske og fysiske undersøkelser og forskningsoppgaver». Instruksjonen fastslo at «intet av disse målene skulle ofres til fordel for noen av de andre».
Instruksjonene om de geografiske målene ble mer spesifikke: «Hovedpunktene av geografisk interesse er [...] å utforske isbarrieren til James Ross til det østlige ytterpunktet; å oppdage landet som Ross antok flankerer barrieren på østsiden, eller for å konstatere at det ikke eksisterer [...] Hvis du skulle bestemme deg for å overvintre i isen... skal den geografiske utforskningsinnsatsen konsentreres om [...] et fremstøt mot de vestlige fjellene, et fremstøt mot sør, og utforskning av den vulkanske regionen».
Utreise
«Discovery» forlot britisk farvann den 6. august 1901 og ankom New Zealand via Cape Town den 29. november etter å ha foretatt en avstikker sør om 40°S for å utføre magnetiske undersøkelser. Etter tre uker med de siste forberedelsene var skipet klart for reisen sørover. Da skipet la ut fra Lyttelton Harbour den 21. desember, til jubel fra store folkemengder, falt den unge matrosen Charles Bonner ned fra toppen av hovedmasten og omkom. Han hadde klatret opp for å kunne gjengjelde publikums applaus. Han ble gravlagt i Port Chalmers to dager senere.
«Discovery» seilte deretter sørover og kom til Cape Adare den 9. januar 1902. Etter en kort ilandstigning og undersøkelse av restene etter Borchgrevinks leir, fortsatte skipet langs kysten av Victoria Land. Ved McMurdo-sundet svingte «Discovery» østover mot land ved Cape Crozier. Her ble et forhåndsavtalt meldepunkt satt opp slik at eventuelle unnsetningsskip kunne finne ekspedisjonen. Deretter fulgte de barrieren til dens østlige ytterpunkt. Den 30. januar fikk de bekreftet at det virkelig var et landområde øst for barrieren, slik Ross antok. Området fikk navnet King Edward VII Land.
Den 4. februar gikk Scott i land på barrieren og tok med en observasjonsballong han hadde anskaffet til luftundersøkelser. Ombord i denne steg han fort opp til en høyde på 600 fot (180 m). Shackleton var med under en andre oppstigning, men alt de kunne se var den uendelige overflaten på barrieren. Wilson noterte i sin private dagbok at han syntes flyvningene var den «fullstendige galskap», og eksperimentet ble ikke gjentatt.
Winter Quarters Bay
«Disovery» fortsatte deretter vestover mens de lette etter et permanent overvintringssted, og den 8. februar ankom skipet McMurdo-sundet. Samme dag ankret hun opp nesten så langt sør det var mulig å komme i sundet på et sted som senere døpt Winter Quarters Bay. Wilson skrev: «Vi forstod alle hvor ekstremt heldige vi var som fant dette overvintringsstedet, trygt for skipet, med perfekt beskyttelse mot trykket fra isen.» Fyrbøter Lashly syntes imidlertid det så ut som «et trøstesløst sted.» Arbeidene på land begynte med oppføring av ekspedisjonens hytte på en steinete halvøy som fikk navnet Hut Point. Scott besluttet at ekspedisjonsmedlemmene skulle fortsette å bo og arbeide ombord. Han lot «Discovery» fryse fast i havisen, og brukte hovedhytta som lagerrom og ly.
I vintermånedene mai–august arbeidet forskerne i sine laboratorier mens andre klargjorde utstyr for neste sesongs oppgaver. Som avslapning spilte de amatørteater og hadde lærerike aktiviteter i form av forelesninger. Shackleton redigerte avisen South Polar Times. Utendørsaktivitetene opphørte heller ikke helt. Det ble spilt fotball på isen, og de planlagte magnetiske og meteorologiske observasjonene ble utført. Da vinteren gikk mot slutten foretok man sledeturer for å teste utstyr og proviant i forkant av den planlagte ferden mot sør som Scott, Wilson og Shackleton skulle gjennomføre. Samtidig reiste en gruppe, under ledelse av Royds, til Cape Crozier for å legge igjen en beskjed ved stasjonen der. På denne reisen oppdaget de en koloni med keiserpingviner. En annen gruppe under ledelse av Armitage utforsket fjellene i vest, og returnerte i oktober med ekspedisjonens første symptomer på skjørbuk. Armitage la senere skylden for utbruddet på Scotts «sentimentale motvilje» mot å slakte av dyr for kjøttets skyld. Hele ekspedisjonens kosthold ble raskt lagt om ved at hermetisk kjøtt ble erstattet med ferskt kjøtt, og dermed kom problemene under kontroll.
Ferd mot sør
Den 2. november 1902 begav Scott, Wilson og Shackleton seg i vei med hunder og støttegrupper. Målet deres var «å nå så langt sør i en rett linje på isbarrieren som vi kan, nå polen om mulig, eller finne nytt land». Den første betydningsfulle milepælen ble nådd den 11. november da en hjelpegruppe passerte Borchgrevinks sørlige rekord på 78°50'. Mangelen på erfaring med hunder ble imidlertid snart synlig, og fremdriften gikk sent. Etter at støttegruppene hadde returnert den 15. november, begynte Scotts gruppe å dele opp lasten og transportere halvparten før de vendte tilbake og hentet den andre halvparten. Dette medførte at de måtte gå tre kilometer for hver kilometer de hadde i fremdrift sørover. Det var blitt gjort feil med hundeforet, og kombinasjonen av inkompetent behandling og feil ernæring svekket hundene slik at Wilson ble tvunget til å slakte de svakeste for å bruke kjøttet deres som fôr til de andre.
Mennene led også. De slet med snøblindhet, frostskader og symptomer på tidlig skjørbuk, men de fortsatte sørover parallelt med fjellene i vest. Juledagen ble feiret med doble rasjoner og en Christmas pudding som Shackleton hadde spart for anledningen, gjemt blant sokkene sine. Den 30. desember 1902 nådde de sitt sørligste punkt ved 82°17'S, uten å ha forlatt barrieren. Problemene ble flere på hjemreisen da de resterende hundene døde og Shackleton kollapset med skjørbuk. Wilson erkjente i en dagboknedtegnelse den 14. januar at «vi har alle små symptomer på skjørbuk». Scott og Wilson slet seg videre med Shackleton, som var ute av stand til å dra, gående ved siden av og tidvis liggende på sleden. Gruppen nådde til slutt skipet den 3. februar 1903 etter å ha dekket, inkludert etappene for å hente last. De brukte 93 dager på reisen, og tilbakela dermed i snitt hver dag.
Unnsetningsskipets ankomst
Forsyningsskipet «Morning» ankom mens den sørlige gruppen var underveis. Ekspedisjonens organisatorer regnet med at «Discovery» slapp ut av isen tidlig i 1903, slik at det ville være mulig for Scott å gjennomføre ytterligere ekspedisjoner og målearbeider til sjøs før vinteren satte inn. Planen var at «Discovery» skulle returnere til New Zealand i mars eller april, for så å reise hjem til England via Stillehavet, og fortsette de magnetiske målingene underveis. «Morning» skulle stå for eventuell assistanse som Scott måtte trenge under denne perioden.
Toralv Nordbø
Toralv Ottar Nordbø (født 7. juli 1949) var oberst og militærrådgiver ved Norges permanente delegasjon til OSSE i Wien.
Han var bataljonssjef for kontingent XXV og XXVI i Norbatt fra mai 1990 til mai 1991.
Han jobbet i NATO, med grad av oberst, fra 1999 til 2001.
Oberstløytnant/midlertidig oberst II Toralv Ottar Nordbø ble den 21. april 1995 utnevnt til oberst II i Infanteriet med virkning fra det tidspunkt Forsvarsdepartementet bestemte.
Muraenolepis
Muraenolepis er en slekt av torskefisker. Slekten har blitt splittet av fra andre torskefisker og har fått sin egen familie. Foreløpig er fire arter beskrevet, men gruppen består sannsynligvis av seks arter. Artene har to ryggfinner, den første består av en piggstråle, den andre er lang og henger sammen med halefinnen og gattfinnen.
Discoveryekspedisjonen
Unnsetningsskipets ankomst
Denne planen holdt ikke ettersom «Discovery» forble innefrosset. Markham hadde forventet dette, og kapteinen på «Morning», William Colbeck, brakte med seg et hemmelig brev til Scott hvor det ble gitt tillatelse til å bli enda ett år i isen. Når dette nå var uunngåelig gjorde unnsetningsskipets nærvær det mulig for at noen ekspedisjonsmedlemmer kunne reise hjem. Blant disse var rekonvalesenten Shackleton, som ble sendt hjem mot sin vilje. Scott hadde bestemt at han «ikke burde risikere ytterligere vanskeligheter i sin nåværende helsetilstand». Historiene om en konflikt mellom Scott og Shackleton stammer fra denne perioden,  eller fra en antatt uenighet mellom dem under fremstøtet mot sør, da de  to skal ha hatt en hissig ordveksling. Noen av disse opplysningene kom fra Armitage. Forholdet mellom ham og Scott hadde brutt sammen, og etter at Scott, Wilson og Shackleton hadde gått bort, valgte han å avsløre detaljer som satte Scott i et dårlig lys. Andre vitner fortalte at Scott og Schakleton stort sett hadde et godt forhold for en periode; Shackleton møtte ekspedisjonen da den vendte hjem i 1904, og skrev senere et svært hjertelig brev til Scott.
Muraenolepis
Arter som finnes i Norge
Det er ikke registrert noen arter fra denne gruppen i Norge.
Discoveryekspedisjonen
Andre år
Etter at vinteren 1903 var over forberedte Scott ekspedisjonens andre store reise: bestigning av fjellene i vest og utforskning av det indre av Victoria Land. Armitages rekognoseringsgruppe fra de foregående årene hadde lagt opp en rute til en høyde på 8,900 fot (2,713 m) før de skulle gjøre vendereis, men Scott ønsket å gå vestover fra dette punktet, og om mulig til den magnetiske Sydpolen. Etter en dårlig start på grunn av defekte sleder dro en gruppe som omfattet Scott, Lashly og Edgar Evans ut fra «Discovery» den 26. oktober 1903. Da de besteg en stor isbre, som de ga navn etter gruppens geolog Ferrar, nådde de en høyde på 7,000 fot (2,134 m) før de ble tvunget til å bli i leiren i én uke på grunn av en snøstorm. Dette medførte at de ikke nådde toppen av isbreen før 13. november. De gikk deretter videre, forbi Armitages sørligste posisjon, og oppdaget polarplatået som de ble den første gruppen til å vandre på. Etter at geologi- og støttegruppene hadde gjort vendereis, fortsatte Scott, Evans og Lashly vestover over den ensformige sletten i ytterligere åtte dager. De la bak seg en avstand på ca. 150 miles (241 km) og nådde sitt vestligste punkt den 30. november.
Etter å ha mistet navigasjonstabellene i en storm under oppstigningen til isbreen, visste de ikke nøyaktig hvor de var, og de hadde ingen landemerker som kunne hjelpe dem med å bestemme posisjonen. Turen tilbake til Ferrarbreen ble foretatt under forhold som begrenset dem til noe mer enn 1,6 km per time. De var avhengige av at Scott navigerte etter tommelfingerregelene, samtidig som de var i ferd med å gå tomme for proviant. Under nedstigningen fra breen falt Scott og Evans ned i en bresprekk, et fall som lett kunne fått et fatalt utfall. Senere oppdaget de et snøfritt område, eller tørr dal, et sjeldent fenomen i Antarktis. Lashly beskrev den tørre dalen som «et glimrende sted for dyrking av småpoteter». Gruppen nådde «Discovery» den 24. desember etter en rundtur der de hadde tilbakelagt på 59 dager. Dagsgjennomsnittet på på denne turen, med menneskelig trekkraft, var betydelig bedre enn det som ble oppnådd med hunder på ferden mot sør den foregående sesongen. Dette styrket Scotts fordommer mot hunder ytterligere. Polarhistorikeren David Crane kalte denne ferden mot vest for «en av de store ferdene i polarhistorien».
Flere andre turer ble fullført under Scotts fravær. Royds og Bernacchi gikk i 31 dager på barrieren i en sørøstlig retning, og observerte dens jevne flate karakter mens de gjorde ytterligere magnetiske målinger. En annen gruppe hadde utforsket Koettlitzbreen i sørvest, og Wilson hadde vært ved Cape Crozier for å observere keiserpingviner på nært hold.
Andre unnsetningsekspedisjon
Scott hadde håpet at «Discovery» var frigjort fra isen innen han kom tilbake, men hun satt fremdeles fast. Arbeidet med frigjøringen hadde begynt med issager, men etter tolv døgn med arbeid var det bare to parallelle kutt på 450 fot (137 m), og skipet lå fremdeles 20 miles (32 km) fra åpent vann. Den 5. januar 1904 kom unnsetningsskipet «Morning» tilbake, denne gangen sammen med «Terra Nova». Colbeck hadde klare instrukser fra admiralitetet om at dersom «Discovery» ikke kunne frigjøres fra isen innen en bestemt dato, skulle skipet forlates og utstyret bringes hjem på de to unnsetningsskipene. Dette ultimatumet var et resultat av at Markham var avhengig av at statskassen dekket kostnadene for denne andre unnsetningsekspedisjonen, siden ekspedisjonskassen var tom. Admiralitetet ville dekke kostnadene kun på egne premisser.
Fristen som ble avtalt mellom de tre kapteinene, var 25. februar, og det ble et kappløp med tiden for unnsetningsskipene å nå «Discovery», som fortsatt satt fast i isen ved Hut Point. Som en forsikring begynte Scott overføringen av sine vitenskapelige prøver til andre skip. Eksplosiver ble brukt for å bryte opp isen og sagingen av isen ble gjenopptatt. Selv om unnsetningsskipene mot slutten av januar var i stand til å nærme seg skipet, var «Discovery» fremdeles fast i isen to miles (ca. 3 km) fra redningsmannskapene. Den 10. februar innså Scott at han måtte forlate skipet, men den 14. februar brøt plutselig mesteparten av isen opp, og «Discovery» var endelig i stand til å seile sammen med «Morning» og «Terra Nova». En siste sprengladning fjernet den gjenværende isen den 16. februar. Dagen etter, etter at enda et problem oppstod da hun satte seg fast på en grunne, kunne «Discovery» sette kursen tilbake til New Zealand.
Hjemkomst
På tilbakereisen til Storbritannia ble mottakelsen til å begynne med holdt hemmelig. Markham var til stede for å møte skipet i Portsmouth da «Discovery» la til 10. september 1904, men ingen myndighetspersoner hilste gruppen da den ankom London et par dager senere. Likevel var det betydelig offentlig entusiasme for ekspedisjonen, og offisielle anerkjennelser fulgte. Scott ble raskt forfremmet til kommandør. Han ble invitert til Balmoral Castle for å møte Kong Edward VII, som tok ham opp som kommandør (CVO) i Royal Victorian Order. Han fikk også en rekke medaljer og utmerkelser fra utlandet; blant annet den franske Æreslegionen. Polarmedaljen og forfremmelser ble gitt til andre offiserer og mannskap.
De viktigste geografiske resultatene som ble oppnådd på ekspedisjonen, var oppdagelsen av King Edward VII Land, bestigelsen av fjellene i vest og oppdagelsen av polarplatået, den første sledeturen på platået og barriereturen til ny sørlig rekord på 82°17'S. Rossøyas natur ble fastslått, Transantarktiske fjellkjede ble kartlagt til 83°S, og posisjoner og høyder på mer enn 200 individuelle fjell ble beregnet. Mange andre objekter ble identifisert og navngitt, og det var omfattende undersøkelser av kysten.
Veslekleiva (Oslo)
Veslekleiva (1A–1C) er en vei i Voksenlia i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går som blindvei nordover fra Lillevannsveien og har gangveiforbindelse videre til Blåbærsvingen.
Discoveryekspedisjonen
Hjemkomst
Det ble også gjort funn av stor vitenskapelig betydning. Disse omfattet snøfrie tørre daler i fjellene i vest, kolonien med keiserpingviner ved Cape Crozier og vitenskapelige bevis på at isbarrieren var en flytende isbrem. Et fossilt blad oppdaget av Ferrar, hjalp med å påvise Antarktikas forhold til superkontinentet Gondwana. Tusenvis av geologiske og biologiske prøver ble samlet og nye marine arter ble identifisert. Plasseringen av den magnetiske Sydpolen hadde også blitt kalkulert med en rimelig nøyaktighet.
Veslekleiva (Oslo)
Navnet ble vedtatt i 1927.
Discoveryekspedisjonen
Hjemkomst
Et generelt bifall fra marinens hydrograf-sjef (og tidligere motstander av Scott) William Wharton over de vitenskapelige resultatene var oppmuntrende. Nøyaktigheten av de meteorologiske dataene var imidlertid omstridt i vitenskapelige kretser, og ble kritisert av blant andre presidenten i Physical Society of London, Dr Charles Chree. Scott forsvarte ekspedisjonens arbeid, men privat innrømte han at Royds' papirarbeid hadde vært «fryktelig sjuskete».
Det at de ikke unngikk skjørbuk var et resultat av medisinsk uvitenhet om årsakene til sykdommen heller enn ekspedisjonens skyld. På den tiden var det kjent at et kosthold bestående av ferskt kjøtt kunne gi en kur, men ikke at mangel på det var en årsak. Dermed ble ferskt selkjøtt tatt med på reisen sørover «i tilfelle vi finner oss selv angrepet av skjørbuk». Under Nimrod-ekspedisjonen i 1907–09 hadde Shackleton unngått sykdommen gjennom et forsiktig kosttilskudd, bestående av blant annet ekstra pingvin- og selkjøtt. Likevel hadde løytnant Edward Evans nesten dødd i løpet av Terra Nova-ekspedisjonen i 1910–13, og skjørbuk var spesielt ødeleggende for Rosshavsgruppen i 1915–16. Det forble en fare frem til årsakene ble fastslått rundt 25 år etter Discovery-ekspedisjonen.
Etterspill
Scott fikk permisjon fra marinen for å skrive den offisielle ekspedisjonsutredningen, The Voyage of the Discovery, som ble publisert i 1905 og solgte godt. Scotts utredning i boken om Shackletons sammenbrudd på vei nordover mot «Discovery» førte imidlertid til uenighet mellom de to. Uenigheten stod spesielt om Scotts versjon av i hvilken utstrekning hans følgesvenn hadde blitt fraktet på sleden. Implikasjonen var at Shackletons sammenbrudd hadde forårsaket den relativt lite imponerende sørlige rekorden.
Scott gjenopptok til slutt sin karriere i marinen; først som assistent for sjefen for marinens etterretning, og deretter som flaggkaptein for kontreadmiral George Egerton på HMS «Victorious». Til tross for hans aversjon mot rampelyset hadde han på denne tiden blitt nasjonalhelt, og ekspedisjonen ble presentert for offentligheten som en triumf. Denne eufori var ikke gjenstand for objektiv analyse eller gjennomtenkte vurderinger av ekspedisjonens styrke og svakheter. Spesielt Scotts forherligelse av menneskelig trekkraft som noe mer nobelt enn andre teknikker for isferder ledet til en generell mistillit mot metoder som utnyttet ski og hunder. Denne tenkemåten ble viderebrakt til senere britiske ekspedisjoner. Dette forundret erfarne isfarere som Fridtjof Nansen, som vanligvis ble spurt til råds om slike anliggender, men ofte ble avfeid.
Discovery-ekspedisjonen ble starten på den antarktiske karrieren for flere personer som ble betrodde deltagere og ledere for ekspedisjoner i de etterfølgende femten år. Bortsett fra Scott og Shackleton vendte Frank Wild og Ernest Joyce fra nedre dekk gjentatte ganger tilbake til isen, tilsynelatende ute av stand til å komme seg tilbake til et normalt liv. William Lashly og Edgar Evans, Scotts følgesvenner på reisen vestover i 1903, allierte seg med lederens fremtidige planer og ble hans faste sledepartnere. Tom Crean fulgte både Scott og Shackleton på senere ekspedisjoner. Løytnant «Teddy» Evans, førsteoffiser på unnsetningsskipet «Morning», begynte å legge planer for en egen ekspedisjon før han ble med på laget til Scott i 1910.
Kort tid etter at han gjenopptok sine oppgaver i marinen avslørte Scott sin intensjon om å vende tilbake til Antarktis ovenfor Royal Geographical Society, men informasjonen ble ikke offentliggjort på dette stadiet. Shackleton kom Scott i forkjøpet da han tidlig i 1907 annonserte sine planer om å lede en ekspedisjon med de to målsettingene om å nå både den geografiske og den magnetiske Sydpolen. Under press gikk Shackleton med på ikke å arbeide fra McMurdo-sundet, ettersom Scott hevdet det var hans arbeidsområde. Shackleton var imidlertid tvunget til å bryte dette løftet ettersom han ikke var i stand til å finne et annet trygt landingssted. Hans ekspedisjon var svært vellykket. Fremstøtet mot sør endte ved 88°23', mindre enn 100 geografiske miles fra Sydpolen, og gruppen i nord nådde punktet for den magnetiske Sydpolen. Shackletons avtalebrudd førte imidlertid til en betydelig forverring i forholdet til Scott, som avviste sin tidligere ledsager som en løgner og en kjeltring.
Scotts planer ble etter hvert en realitet – en omfattende vitenskapelig og geografisk ekspedisjon med erobringen av Sydpolen som sitt hovedmål. Scott var ivrig etter å unngå amatørstempelet som hadde vært knyttet til Discovery-ekspedisjonens vitenskapelige arbeid. Han utnevnte Edward Wilson som sin viktigste vitenskapsmann, og Wilson valgte ut et erfarent mannskap. Ekspedisjonen satte avsted i juni 1910 i «Terra Nova», et av Discovery-ekspedisjonens unnsetningsskip. Ankomsten til Antarktis samtidig som Amundsens norske ekspedisjon kompliserte ekspedisjonens program og det påfølgende kappløpet om Sydpolen. Amundsens gruppe nådde Sydpolen 14. desember 1911, og returnerte trygt hjem. Scott og fire ledsagere, inkludert Wilson, ankom Sydpolen 17. januar 1912; alle fem omkom på hjemreisen.
Storbritannias Grand Prix 2008
Storbritannias Grand Prix 2008 var det niende løpet i Formel 1-sesongen 2008. Det ble arrangert fra den 4. til 6. juli på Silverstone Circuit utenfor Silverstone. Løpet var utsolgt hele helgen. Før løpet ble det annonsert at Storbritannias Grand Prix skal kjøres på Donington Park fra.
Rapport
Hjemmepublikummet var i ekstase da Lewis Hamilton sikret seieren på Silverstone – i et vått løp som han kontrollerte fra start til mål.
Nick Heidfeld kom sterkt tilbake etter å ha fått mye kritikk den siste tiden og tok andreplassen foran Rubens Barrichello som sørget for en gedigen opptur for Honda.
Det var en dramatisk start der bade Webber, Massa, Coulthard og Vettel spant rundt på første runde – de to siste etter å ha vært borti hverandre.
Kvalifisering
Noter til tabellen:
Fylde-halvøya
Administrativt er Fylde delt mellom distriktene Fylde, Wyre og Blackpool.
Det ble tidligere tatt ut torv flere steder på halvøya.
Nils Ahrén
Nils Aréhn (født 30. desember 1877 i Sundsvall i Medelpad, død 1. april 1928 i Stockholm) var en svensk skuespiller.
Aréhn filmdebuterte i 1913 og medvirket i 29 filmer. Han er også kjent under navnene Nils Arehn og Nils Ahrén.
Vesleveien (Oslo)
Vesleveien (4–6; ingen oddetallsadresser) er en vei på nedre Grorud i bydel Alna i Oslo. Den går som blindvei sørvestover fra Gamleveien.
Navnet ble vedtatt i 1917.
Michael Tucker (skuespiller)
Michael Tucker (født 6. februar 1945 i Baltimore i Maryland) er en amerikansk skuespiller. Han er kjent for sin rolle som Stuart Markowirz i L.A. Law, hvor han spilte sammen med sin kone Jill Eikenberry (som Ann Kelsey).
Grand Prix Cycliste de Montréal
Grand Prix Cycliste de Montréal er et profesjonelt endagsritt i landeveissykling som blir avholdt i Montréal, Quebec, Canada. Den første utgaven ble arrangert 12. september 2010 og er det eneste WorldTour-rittet i Nord-Amerika sammen med Grand Prix Cycliste de Québec som arrangeres to dager tidligere.
Fylkesvei 3678
Fylkesvei 3678 går mellom Frydentopp og Helldal i Lillesand kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 240 (Aust-Agder).
Årets länsförfattare
Årets länsförfattare i Örebro län er en svensk litteraturpris som årlig blir delt ut av Regionförbundet Örebro sammen med arrangøren av Bokmässan Örebro Slott.
George London (landskapsarkitekt)
George London (født ca. 1638, død 1714) var en britisk gartner og landskapsarkitekt. Han tilhørte barokkstilen, og jobbet bl.a. på hageanleggene til Hampton Court, Melbourne Hall og Wimpole Hall.
Fra 1681 begynte han å jobbe sammen Henry Wise i planteskolen Brompton Nursery.
Hans fødselsdato er ikke sikker, men trolig ca. 1638.
Sørreisa Idrettslag
Sørreisa Idrettslag (stiftet 5. februar 1922) er et norsk idrettslag fra Sørreisa i Troms.
Sørreisa Har siden de ble stiftet i 1922 hatt et sterkt rivaliserende forhold med nabobygda Skøelv som inngår i Sørreisa kommune. Skøelv idrettslag ble stiftet året før Sørreisa så rivaliseringen har vært der i snart hundre år.
Det spilles også Håndball i Sørreisa IL. Og har en rekke ganger markert seg på både kvinne og herresiden i forskjellige turneringer og ligaspill
Om vinteren kjøres det løyper i lysløypa og det holdes en gang i uka barneskirenn.
Fotball
Sørreisa Idrettslags herrelag spiller i 5. divisjon Troms.
Michał Kleofas Ogiński
I 1793 ble han storskattemester, en stilling han sa fra seg allerede i 1794 for å lede et regiment han rustet ut for egen regning for å delta i Kosciuszko-oppstanden. Ogiński flyktet etter å ha tapt kampene, men vendte i 1802 med tillatelse av tsar Aleksander I. tilbake til sitt gods Zalesie ved Wilna i dagens Hviterussland.
Etter freden i Tilsit reiste han med sin familie til Frankrike og Italia, men vendte tilbake til Polen i 1810 som senator og spesialrådgiver. I 1815 begav han seg igjen til Italia.
Musikk
Ogiński var godt kjent som musiker og komponist, han var glad i italiensk og fransk opera, og spilte fiolin, klavikord og balalaika.
Han begynte å komponere marsjer og militærmusikk i 1790-årene og ble populær blant opprørerne i 1794. Dessuten komponerte han flere pianostykker, poloneser, masurkaer, romanser, valser, og operaen Zelis et Valcour ou Bonaparte au Caire.
Hans Mémoires sur la Pologne et les Polonais depuis 1788–1815 inneholder interessante opplysninger om tiden fra 1794 til 1798.
En av Ogińskis kjente komposisjoner er polonesen Pożegnanie Ojczyzny («Avskjed med fedrelandet»).
Han er gravlagt på Powązki-kirkegården i Warszawa.
Fylkesvei 3616
Fylkesvei 3616 går mellom Molland og Støle i Grimstad kommune. Veien er 2,7 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 41 (Aust-Agder).
Ole Brumm
Ole Brumm (engelsk: Winnie-the-Pooh) er en barnebok fra av den engelske forfatteren A.A. Milne. Det er også hovedfiguren i denne boka og i tre andre barnebøker av Milne fra 1924–28; særlig The House at Pooh Corner fra 1928, men også delvis i barnediktsamlingene When We Were Very Young fra 1924 og Now We Are Six fra 1927.
Boken regnes som en klassiker, og inngår i flere klassikerutvalg som Bokklubbens Barnebibliotek, Århundrets Bibliotek og Världsbiblioteket. Mange voksne lesere «har tillagt Ole Brumms almindeligheder stor dybde», preget av samspillet mellom snusfornuft og naivitet på den ene siden, og en viss filosofisk og humoristisk distanse på den annen side.
Utgangspunktet
Ole Brumm har utgangspunkt i, og navn etter, en teddybjørn som forfatterens sønn Christopher Robin Milne fikk til ettårsdagen. De fleste av figurene har på samme måte utgangspunkt og navn etter leketøyene til Christopher Robin. Navnet «Winnie the Pooh» hadde kosebamsen igjen lånt fra den populære bjørnen Winnie (Winnipeg) i London Zoo, en opprinnelig kanadisk militærmaskot fra første verdenskrig.
Hovedboka Winnie-the-Pooh ble utgitt 14. oktober 1926, som regnes som Ole Brumms fødselsdag. Den aller første presentasjonen av Ole Brumm var imidlertid 13. februar 1924, da diktet «Teddy bear» ble trykket i Punch; Milne hadde jobbet i Punch siden 1906, og hadde fått anledning til å publisere alle barnediktene som senere skulle bli When We Were Very Young i vittighetsbladet før boka ble utgitt.
Alle fire Ole Brumm-bøkene ble illustrert av tegneren E.H. Shepard, som baserte sine tegninger på Christopher Robin Milnes tøydyr og landskapet der han bodde. De første illustrasjonene av bjørnen, i When We Were Very Young (1924), er imidlertid basert på kosedyr som Shepard fant i sitt eget hjem.
Figurene og miljøet
Skogen «inneholder hele barndommen, ispedd et hint av arkadisk nostalgi», med et helt spekter av ulike barneroller som leseren kan identifisere seg med, og et tilsvarende spekter av rare eller pompøse voksenroller.
Bøkenes suksess kan langt på vei forklares med spennet mellom det kjente, hjemlige og den trygge, oversiktlige fantasiverdenen ute i skogen. Barna/leserne kan identifisere seg både med den mystiske, barnslige og optimistiske Ole Brumm og den overvåkende, trygghetsskapende Kristoffer Robin. Dyrene i skogen kan deles i barneroller – Nasse Nøff (Piglet), Tigergutt (Tigger) og lille Ru eller Kengubarnet (Roo), og voksenroller: Petter Sprett (Rabbit), Ugla (Owl), Tussi (Eeyore) og Kengu (Kanga) – som er den eneste kvinnerollen.
De norske oversettelsene
Boka ble oversatt til norsk i 1932 av Rikka Deinboll, og Ole Brumm og vennene hans (The House at Pooh Corner) ble oversatt til norsk i 1947 av Mathilde Oftedal. Bøkene kom i nye, forkortede oversettelser i utgave i 1952 og 1953 ved Thorbjørn Egner. Egners versjoner ble først framført i Barnetimen for de minste. I 1993 utkom komplette og reviderte oversettelset ved forfatteren Tor Åge Bringsværd og forlagsredaktøren Marianne Koch Knudsen. Da fikk The House at Pooh Corner navnet Huset på Bjørnehjørnet.
When We Were Very Young og Now We Are Six ble samtidig gjendiktet av Tor Edvin Dahl som Da vi var veldig små (1993) og Nå er vi seks (1994). Den store Ole Brumm-boken, samlede fortellinger og vers med alle fire bøkene, utkom i 1995.
Brumm i ettertid
Milne var selv opptatt av å utnytte de økonomiske fordelene ved at Brumm ble omarbeidet til nye format. Allerede i perioden 1926–36 ble det laget serviser i regi av Ashtead Potters, og det første brettspillet forelå i 1933. Milne solgte i 1930 rettighetene til å utvikle spinoffprodukter fra Ole Brumm for det amerikanske markedet til det amerikanske selskapet Stephen Slesinger. Disneykonsernet kjøpte rettighetene fra Slesingers enke i 1961.
Den engelske komponisten Harold Fraser-Simson (1872–1944) skrev melodier til flere av Milnes barnedikt, de første allerede i 1924. Hans The Hums of Pooh (1928) «viste en intuitiv forståelse for Brumms helt spesielle form for musikalske komposisjoner.»
Den amerikanske forfatteren skrev i 1982 Tao med Ole Brumm (The Tao of Pooh), som kom på norsk i 1988. Boka forklarer taoismen med utgangspunkt i karakterer og episoder i Brumm-bøkene. Hoff ga videre ut Te med Nasse Nøff (The Te of Piglet) i 1992, hvor han brukte flere av figurene i Hundremeterskogen til en videre presentasjon av taoismen. Den britiske filosofen har videreført denne bruken av Brumm og hans venner i de tre bøkene Brumms verden, filosofiens historie sett fra Hundremeterskogen (Pooh and the philosophers 1995), Brumm og mystikerne, de gamle mysterier sett fra Hundremeterskogen (Pooh and the ancient mysteries, senere Pooh and the Second Millennium) og Pooh and the psychologists, in which it is proven that Pooh Bear is a brilliant psychotherapist (2000), hvorav to er oversatt til norsk. Filosofen Øystein Sjaastad har, med glimt i øyet, sluttet seg til Williams' tese: «Vestens filosofi faller i to deler: før 1926 (forarbeider til Ole Brumm) og etter 1926 (fotnoter til Ole Brumm).»
I tillegg til Disneys tegneserier med Ole Brumm, finnes det også en avisstripetegneserie i regi av King Features. Denne serien ble publisert i årene fra 1978 til 1987. I tegneserien er det introdusert figurer som ikke finnes i Milnes univers, mest påtagelig «Dragen» og «Ridder Bred».
Den faktiske Hundremeterskogen, i nærheten av familien Milnes hjem ved Ashdown Forest, East Sussex, er bevart og tilrettelagt for turisme. Her er det også tilrettelagt for Pinneleken ved Poohsticks Bridge.
En «autorisert oppfølger» til de opprinnelige Brumm-bøkene ble for første gang utgitt i 2009, skrevet av : Return to the Hundred Acre Wood, oversatt samme år som Tilbake til hundremeterskogen. Boka følger opp handlingen i de tidligere bøkene, ved at Christopher Robin kommer tilbake etter å ha vært på skolen. En ny figur introduseres: oteren Lottie.
Brumm på film
Disney-konsernet har laget flere tegnefilmer for kino og TV – den første kortfilmen kom i 1966. Disney har i tillegg produsert såvel tegneserier som leketøy og andre produkter på grunnlag av bøkene.
Ole Brumms mange eventyr (1977) besto av tre kortfilmer som tidligere hadde vært vist på kino. Serien Nye eventyr med Ole Brumm (1988–91) inneholdt 50 episoder for tv, mens filmen Ole Brumm og jakten på Kristoffer Robin (1997) ble produsert direkte for video. Den neste kinofilmen med Brumm og vennene hans var Tigergutt (2000), fulgt av Nasse Nøff (2003), Ole Brumm og heffalompen (2005) og Ole Brumm - Nye eventyr i Hundremeterskogen (2011).
I 2017 kom den biografiske filmen Adjø, Christopher Robin, som handler om forholdet mellom forfatteren A.A. Milne og hans sønn Christopher Robin Milne. I 2018 kom familiefilmen Kristoffer Robin og Ole Brumm, som er en eventyrfortelling om hvordan Kristoffer Robin som voksen gjenforenes med sin barndoms teddybjørn. Rollen som Kristoffer Robin spilles av Ewan McGregor.
Ole Brumm fikk i 2006 en stjerne på Hollywood Walk of Fame ; der er han en av femten fiktive «personer».
I skyggen av suksessen
Både forfatteren Milne og illustratøren Shepard følte seg i ettertid fanget og bås-satt av suksessen med Ole Brumm. Milne var for sin del allerede en populær forfatter av skuespill og kriminalromaner, men nær sagt alt dette er glemt i ettertid, til Milnes egen skuffelse. Shepard donerte 300 originalskisser til Victoria and Albert Museum i 1969, og mottok Order of the British Empire i 1972.
Belomorsk
Belomorsk (russisk: Беломо́рск, finsk: Sorokka) er en by i Karelia i Russland, det administrative senteret i distriktet Belomorskij. Byen ligger ved bredden av Onegabukta ved Kvitsjøen. Innbyggertall: 13 103 (folketelling 2002), 18 935 (folketelling 1989).
Til å begynne med var dette en liten landsby ved navn Soroka (russisk: Соро́ка). Belomorsk er det kulturelle senteret til pomorene. Historiske steder i nærheten er blant annet Zalavruga og Besovy Sledki med sine forhistoriske helleristninger.
Danseinformasjonens ærespris
Danseinformasjonens ærespris er en pris opprettet av Danseinformasjonen. Prisen er ment å rette oppmerksomhet mot kunstarten og hedre fortjente dansekunstnere. Prisen ble delt ut første gang i 1995 og gis til en person som har gjort en særlig innsats innen dansekunst.
Selve prisen er en bronsestatuett av Nina Sundbye og fra 2010 et stipend på 25,000 kroner. Prisen tildeles enkeltpersoner, men kan unntaksvis tildeles en gruppe eller en institusjon.
Ringmoen skole
Ringmoen skole er en nedlagt barneskole som ligger på Ringmoen i Øvre Ådal, i Ringerike kommune. Skolen dekket barneskoletrinnet i deler av Vestre Ådal og Øvre Ådal. Skolekretsen sokner til Hallingby skole på Hallingby for ungdomsskoletrinnet.
Danseinformasjonens ærespris
Danseinformasjonen initierer en komite bestående av 5 personer med god kjennskap til norsk dansekunst. Komiteens medlemmer sitter i 4 år.
Ringmoen skole
Skolen hadde 33 elever det siste skoleåret, og en tredelt klasseinndeling der 1. – 3. klasse var en enhet, 4. – 5. klasse en, og 6. – 7. klasse en. Foruten rektor, Britt Mykleseth, hadde skolen 3 kontaktlærere, 2 timelærere og 4 assistenter.
Skolen ble nedlagt etter skoleåret 2008/09.
Benoît St-Amand
Benoît St-Amand (født 19. april 1978 i Montréal i Québec) er en canadisk kjelkehockeyspiller. Han fikk påvist kreft i høyre lårbein da han var 15 år gammel, og amputerte senere foten over kneet.
Han begynte å spille kjelkehockey like etter paralympiske vinterleker 2002, der han så det canadiske landslaget, og debuterte på landslaget allerede to år senere – først som forward, men etterhvert ble han keeper.
Retarder
En retarder er en innretning montert på mellomakslingen på tyngre kjøretøyer. Bremsen kan betjenes med en hendel ved rattet slik at sjåføren kan koble inn bremsen ved behov. En type fungerer ved at en rotor festet på mellomakselen og en stator i form av en kraftig elektromagnet festet på chassiset av kjøretøyet lager motstand i rotoren når det settes strøm på magneten (telmabrems). En annen type fungerer ved at olje under stort trykk presses mot skovler på en rotor som sitter i et hus rundt mellomakslingen (voith retarder). De mer moderne typene av disse har vannkjøling fra radiatoren i bilen, da også bremser av denne typen er utsatt for varmgang. Alternativt er de kjølt ved at en del av rotoren er utformet som en vifte.
Retarderen gir mulighet for mer langvarig bremsing enn de vanlige bremsene på hjulene i tillegg til bremsing med motoren. I lange nedoverbakker og med tungt lass er det fare for at bremsene går varme. Bruk av retarder i tillegg til motorbrems gir mulighet til å holde litt større fart i lange nedoverbakker.
Ved lange oppoverbakker må motoren gi mye energi som blir stillingsenergi ved å løfte hele kjøretøyet med lass oppover. Ved kjøring nedoverbakke, med samme høydeforskjell, frigjøres den samme energien. Dersom motoren ikke greier bremsingen og hjulbremsene går varme og mister effekten, er det fare for at et tungt vogntog får stor fart siden stillingsenergien omdannes til bevegelsesenergi med stor fart.
Andy Wood
Andrew Wood (født 8. januar 1966, død 19. mars 1990) var en amerikansk musiker. Han var vokalist i Mother Love Bone, bandet som ofte blir regnet som forløperen til Pearl Jam.
IBSEN Museum & Teater
IBSEN Museum & Teater, tidligere Ibsenmuseet, er et litterært museum i Oslo. Museet er nyrenovert og utvidet med nytt amfiteater og teatermuseum i tillegg til det tidligere arealet, men er for tiden stengt da det Norsk Folkemuseum, som eier museet, ikke har penger til å drive museet og heller ikke har lykkes med å få på plass ekstra overføringer til dette over statsbudsjettet.
Museet ivaretar arven etter den norske dikteren og dramatikeren Henrik Ibsen (1828–1906). Museet åpnet i 1990 i Henrik Ibsens gate 26 / Arbins gate 1 like ved Slottet i Oslo sentrum, der Ibsen bodde fra 1895 til 1906. Museet viser blant annet forfatterens leilighet og arbeidsværelse. IBSEN Museum & Teaterer er en del av Norsk Folkemuseum som sammen med fire andre avdelinger utgør Stiftelsen Norsk Folkemuseum.
Historie
Etter Suzannah Ibsens død i 1914 ga sønnen dr. jur. Sigurd Ibsen bort sin fars arbeidsværelse og soveværelse til Kristiania kommune. Leseværelset ble skjenket til Fylkesmuseet i Skien og spiseværelset til Ibsenhuset og Grimstad bymuseum, hvor apoteket som Henrik Ibsen arbeidet ved var blitt museum allerede i 1909. Ettersom Henrik og Suzannah Ibsen kun hadde vært leietakere i Arbins gate 1, ønsket naturligvis ikke Sigurd Ibsen å betale husleie lengre enn høyst nødvendig. Leiligheten måtte således være tømt til 14. oktober, som var regulert til flyttedag om høsten.
Sigurd Ibsen hadde lovet sine avdøde foreldre å ta vare på «den røde salong» og det meste av interiøret herfra, og maleriene som hadde hengt i stuene, ble tatt med til Villa Ibsen i Suisi nær Bolzano i Italia, der Sigurd Ibsen bodde frem til sin død i 1930. I 1968 gikk Villa Ibsen ut av familiens eie, og ble solgt til italienere. I 2002 ble stoler, speil, lamper, skjermbrett og så videre kjøpt tilbake til Oslo med støtte fra Kulturdepartementet.
Nettverket «Ibsenmuseene i Norge»
De tre Ibsenmuseene i Norge inngikk i 2001 et eget nettverkssamarbeid. Ideen var både å gjøre hverandre gode, samarbeide og sette litt ulik innretning: Henrik Ibsen Museum på Venstøp like utenfor Skien ønsket å sette spesielt fokus på Henrik Ibsens barndomsår, hans skolegang, oppvekst og familiære forhold, Ibsen-museet i Grimstad satte som mål å belyse dikterens ungdomstid, de første forelskelser og den dikteriske debuten, mens museet i Oslo ville ivareta den verdensberømte dikter som etter 27 års opphold i utlandet vendte tilbake til Norge som en gammel mann i 1891.
Retarder
I USA er det mange steder med lange utforbakker bygget en blindvei med oppoverbakke som lastebiler med utilstrekkelige bremser og stor fart kan redde seg inn på (kalt på engelsk runaway truck ramp).
IBSEN Museum & Teater
Personale
Museet første leder var Gerd Aarsland Rosander, fra høsten 1993 til 30. juni 2000. Fra 1. juli 2000 har Erik Henning Edvardsen vært Ibsenmuseets leder. 1. juli 2022 ble han over i en stilling som konservator, mens det nye Ibsen. Museum & Teater midlertidig sorterer direkte under stiftelsen Norsk Folkemuseums direktør, Nina Refseth. Edvardsen var fra 1994 Ibsenmuseets fagkonsulent, og da han ble leder ble Ane Aasland Haukebø. Etter å ha vikariert i stillingen i ett år ble Bergljot Øyrehagen Geist fra nyttår i 2008 ansatt som museets fagkonsulent.
Retarder
Faren for varme bremser er grunnen til at lastebiler med tungt lass må kjøre sakte i lange nedoverbakker.
Andy Wood
I motsetning til de fleste andre artistene i grunge-sjangeren, var Wood inspirert av 1970-talls glamrock. Han opptrådte ofte på scenen med sminke og kostymer. Wood begynte sin musikkarriere i bandet Malfunkshun. I 1988 begynte han å spille sammen med Jeff Ament og Stone Gossard og ble etter hvert rekruttert til Mother Love Bone.
Mother Love Bone rakk å gi ut EP-en Shine fra 1989. Deres første album Apple var ferdig innspilt, men hadde ikke rukket å bli utgitt da Wood døde av en overdose heroin i 1990.
Skaubygda Idrettslag
Skaubygda IL er et idrettslag i Frogn i Akershus. Idrettslaget stiftet 9. februar 1970, og disponerer en grusbane for fotball og klubbhus. Begge deler ligger på Dalbanen nær Brevik i Nordre Frogn. Grusbanen ble bygget i 1988 og klubbhuset i 1999. Etter at fotballbanen ble byd i 1988, meldte idrettslaget seg inn i Norges Idrettsforbund og Norges Fotballforbund. De to største arrangementene idrettslaget gjennomfører er en årlig terrengløpkarusell og terrengløpet Skaubygdaløpet. Idrettslaget har per 2008 kun fotballag i aldersbestemte klasser. I 2019 spiller seniorlaget i 8. divisjon.
Vestagløttveien (Oslo)
Vestagløttveien (Vestgløttveien forekommer også på skilt) er en vei på Ljan i bydel Nordstrand i Oslo. Det er en smal boligvei mellom Nielsenbakken og Kneika.
Navnet ble vedtatt i 1917. Ingen hus har adresse Vestagløttveien.
Say OK
«Say OK» er Vanessa Anne Hudgens' andre single fra debutalbumet V. Det var egentlig planer om å gi ut «Let go», som andresingel, men det ble byttet om i siste liten.
Musikkvideo
Den første versjonen ble gitt ut i januar 2007 og er kun for Disney Channel. Videoen viser Vanessa på High School Musical-turneen. Vanessa's lille søster, Stella blir vist i videoen flere ganger.
Den andre videoen ble gitt ut i mars og ble laget for alle andre kanaler. I videoen har Zac Efron en større rolle. Videoen ble spilt inn i en bowling hall i Los Angeles og på en strand.
Andy Wood
Etter Woods død gav Ament og Gossard, sammen med Chris Cornell og Matt Cameron fra Soundgarden, ut et album dedikert til hans minne, Temple of the Dog. Navnet refererer til en tekstlinje fra Mother Love Bone-låten «Man of Golden Words». Også Alice in Chains skrev en låt dedikert til Wood – singelen «Would?» fra deres kritikerroste album Dirt.
Cardona
Cardona er et tettsted i Catalonia i Spania som ligger ca. 90 km nordvest for Barcelona. Stedet er kjent for å ha Festningen i Cardona, og har i overkant av 5000 innbyggere.