cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sabine Timoteo
Hun debuterte på film i Philip Grönings L’amour, l’argent, l’amour, og ble for rollen i denne filmen nominert til den sveitsiske filmprisen som beste skuespillerinne. Senere har hun hatt roller i filmer av Dominik Graf (Die Freunde der Freunde, 2001), Maria Speth (In den Tag hinein, 2001), Katalin Gödrös (Mutanten, 2002), Péter Palátsik (Irgendwas Ist Immer, 2003), Andreas Struck (Sugar Orange, 2003), Christian Petzold (Gespenster, 2004), Matthias Glasner (Den frie vilje, 2006), Sebastian Schipper (Ein Freund von mir, 2006), Stephan Geene (After Effect, 2006) og Clemens Klopfenstein (Die Vogelpredigt, 2005).
Sabine Timoteo er utdannet kokk, og bor med to barn i Bern.
Stanley Clarke
Stanley Clarke (født 30. juni 1951) er en amerikansk musiker og komponist kjent for sitt innovative og innflytelsesrike arbeid med kontrabass og bassgitar, og for tallrike musikkstykker for film og TV.
Solo-utgivelser
(ufullstendig liste)
George Roy Hill
George Roy Hill (født 20. desember 1921 i Minneapolis i Minnesota i USA, død 27. desember 2002 i New York City i USA) var en amerikansk regissør.
Han vant Oscar for beste regi med filmen Stikket (1973).
Kjærnes
Kjærnes er et mindre sted og en grunnkrets i Ås kommune i Viken. Stedet ligger på østsiden av Indre Bunnefjord, rundt 5 km vest for Vinterbro og 3 km nordvest for Togrenda. Kjærnes er et rekreasjonsområde med mange blå-merkede turstier mot Svartskog og Vinterbro.
På Kjærnes ligger Pollevannet, Pollen naturreservat og Kjærnesdammen. Det er flere funn fra både eldre og yngre steinalder i området. Det er også funnet gravrøyser fra bronsealder. Kjærnes brygge står som et kulturminne fra den tid dampskipene trafikkerte fjorden.
Grunnkretsen Kjærnes har pr 1.1.2017 547 innbyggere. Det er også bade-og fiskemuligheter i de vann som nevnt. Selve stedet er blandet, med åker, fjell, fjord og bebyggelse. Det er kort vei til Løvstad naturbarnehage nede ved fjorden. Kjærnes er en del av Vinterbro og Nordby som er lett tilgjengelig med alt av fasiliteter. Postadressen er 1407 Vinterbro.
Alastair Campbell
Under valget til EU-parlamentet i mai 2019 fortalte Campbell at han hadde stemt på det liberale partiet, siden han han mente Labour ikke inntok en tilstrekkelig pro-europeisk holdning, hva som førte til at han ble ekskludert fra sitt gamle parti. Han kunngjorde at han kom til å anke beslutningen, men uttalte senere at han ikke lenger ønsker å være medlem av partiet.
Campbell er også kjent for å være en aktiv supporter av fotballklubben Burnley FC.
Terje Morka
Terje Morka (født 26. desember 1985 i Gjerstad) er en tidligere norsk skihopper.
Hans fremste prestasjoner er en bronse i lag-NM i 2005, 12 plass individuelt fra 2003, samt en 14.-plass i et kontinentalcuprenn i Stryn i 2003. Han ble også beste nordmann i junior-VM i Sverige i 2003. Han er norgesmester junior, storbakke, Odnes 2003, bronse i Mo i Rana, normalbakke, 2003, vant norgescupen for elite sammenlagt i 2004.
Slaget ved Skadeberget
Slaget ved Skadeberget år 1389 hendte mellom en borgerhær fra Stockholm og en bondehær fra Västmanland og Uppland i Krigen mot Albrekt av Mecklenburg. Stockholm som hadde en stor tysk befolkning, nektet å akseptere resultatet av Slaget ved Åsle og bekreftet på nytt deres lojalitet overfor kong Albrekt av Mecklenburg i åpen motstand mot seierherrene. Svenskene i selve byen som hadde sympati for den nordiske koalisjonen ble undertrykket med brutale metoder.
Utenfor Enköping ved Tillinge møtte svenske bondehæren den tyskdominerende borgerhæren som hadde angrepet og brent ned byene Västerås og Enköping under et brutalt utfall fra Stockholm. Under et kort sammenstøt som har gått til historien som slaget vid Skadeberget ble bondehæren beseiret og drevet på flukt av borgerhæren som bestod for det meste av tyske leietropper med bedre utstyr.
Ken Kavanagh
Ken Kavanagh (født 12. desember 1923, død 26. november 2019) var en roadracer og racerfører fra Australia som i deltok i to formel 1-løp i, men fikk ikke starte noen av dem. Han er mer kjent som den første fra Australia til å vinne et motorsykkelløp. I sin motorsykkelkarriere hadde han 38 starter, 5 seiere og 24 pallplasseringer.
Fullstendige Formel 1-resultater
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, resultater i kursiv indikerer raskeste runde)
Mark Lynch
Mark John Lynch (født 2. september 1981 i Manchester) er en engelsk fotballspiller som for øyeblikket spiller for Rotherham United. Lynch er forsvarsspiller og har gått gradene i ungdomsakademiet til Manchester United.
Manchester United
Lynch gikk gradene i ungdomsakademiet til United og etablerte seg siden som juniorspiller og reservelagsspiller for klubben. Han fikk en førstelagsopptreden mot Deportivo de La Coruña i en kamp i UEFA Champions League i mars 2003, hvor han uheldigvis skårte et selvmål. Mens han var i Manchester United ble han også lånt ut til den skotske klubben St. Johnstone i 2001, hvor han noterte seg for 20 ligakamper.
Sunderland
I juli 2004 dro Lynch fra United til Sunderland på en fri overgang. Her fikk kun elleve kamper for klubben før han ble fristilt fra kontrakten av Sunderland etter kun én sesong.
Hull City
Lynch skrev deretter under på en kontrakt for Hull City i juli 2005. Han pådro seg uheldigvis en kneskade i det første minuttet av sin Hull City-debut i august 2005 mot QPR. Etter at han var tilbake fra skade i sin første kamp mot Coventry ble han også utvist. Han fikk totalt 16 ligakamper for Hull i 2005/2006–sesongen, før han på slutten av sesongen ble satt på overgangslisten av lagets manager Peter Taylor.
Yeovil Town
Lynch flyttet deretter til Yeovil Town i august 2006, og fikk over 30 ligakamper for klubben frem til hans tjenester ikke lenger var ønsket i 2008.
Rotherham United
Lynch gikk deretter fra en fristilling av Yeovil til Rotherham United i 2008 på en toårskontrakt. Han fikk sin Rotherham-debut mot Lincoln City, og i hans tredje opptreden for klubben mot Morecambe skårte han to mål.
Engelsk 2. divisjon 1988–89
'''Engelsk 2. divisjon 1988–1989''' var den 86. sesongen i Football Leagues 2. divisjon. vant og rykket direkte opp til 1. divisjon sammen med som kom på 2.-plass. rykket opp til 1. divisjon etter at de vant play-off.
==Tabell ==
Nedrykk fra 1. divisjon
De tre dårligste klubbene i 1. divisjon rykket automatisk ned til 2. divisjon.
Engelsk 1. divisjon 1988–89:
Opprykk fra 3. divisjon
De to beste klubbene i 3. divisjon rykket automatisk opp til 2. divisjon og de tre dårligste klubbene i 2. divisjon rykket automatisk ned til 3. divisjon. Play-off ble spilt der klubbene som kom på tredje, fjerde, femte og sjetteplass i 3. divisjon spilte om en plass i 2. divisjon.
Engelsk 3. divisjon 1988–89:
Referanser
The Football League 1988–89
Martita Hunt
Martita Hunt (født 30. januar 1900, død 13. juni 1969) var en engelsk skuespiller på teater og i film.
Tidlig liv
Hunt ble født i Buenos Aires i Argentina i 1900 av britiske foreldre, Alfred og Marta Hunt (pikenavn Burnett). Hunt tilbrakte de første ti årene i Argentina før hun sammen med sine foreldre reiste til England for å gå på Queenwood Ladies' College i Eastbourne, og deretter begynte sin utdannelse som skuespiller under veiledning av blant annet Genevieve Ward.
Tidlig teaterkarriere
Hunt begynte skuespillerkarriren i Liverpool før hun flyttet til London hvor hun først opptrådte i Stage Societys produksjon av Ernst Tollers The Machine Wreckers ved Kingsway Theatre i mai 1923. I årene 1923–1929 opptrådte hun som Principessa della Cercola i W. Somerset Maughams Our Betters (Globe, 1924) og som Fru Linden i Henrik Ibsens Et dukkehjem (Playhouse, 1925) på West End, foruten engasjement i klubbteatre som Q Theatre og Arts Theatre, og en sesong i 1926 ved det lille teateret Barnes Theatre under Victor Komisarjevsky hvor hun spilte Charlotta Ivanovna i The Cherry Orchard og Olga i Three Sisters.
I september 1929 ble hun en del av staben i Old Vic, da ledet av Harcourt Williams, og i de påfølgende åtte månedene spilte hun Béline i Molières Den innbilte syke, dronning Elizabeth i George Bernard Shaws The Dark Lady of the Sonnets, og Lavinia i Shaws Androcles and the Lion. Imidlertid var hun mer kjent i sin tid for en rekke av Shakespeare-roller, pleieren i Romeo og Juliet, Portia i Kjøpmannen i Venedig, dronningen i Rikard II, Helena i En midtsommernattsdrøm, og Partia i Julius Cæsar, inkludert en del sammen med John Gielgud, som da hun var Rosalind i Som dere vil ha det og lady Macbeth i Macbeth. Donald Roy har sagt om henne at :
Etter et kortvarig opphold på Old Vic for å spille Emilia i deres Othello i 1938, vendte hun tilbake til West End hvor hun framstilte Edith Gunter i Dodie Smiths Autumn Crocus (Lyric, 1931), hertuginnen av Rousillon i All's Well that Ends Well (Arts, 1932), Lady Strawholme i Ivor Novellos Fresh Fields (Criterion, 1933), Liz Frobisher i John Van Drutens The Distaff Side (Apollo, 1933), Barbara Dawe i Clemence Danes Moonlight is Silver (Queen's, 1934), Theodora i Elmer Rices Not for Children (Fortune, 1935), Masha i Anton Tsjekhovs The Seagull (New Theatre, 1936), moren i en engelsk versjon av Garcia Lorcas Bodas de sangre kalt Marriage of Blood (Savoy, 1939), Léonie i Jean Cocteaus Les parents terribles (Gate, 1940), Mrs Cheveley i Oscar Wildes An Ideal Husband (Westminster, 1943), og Cornelia i John Websters The White Devil (Duchess, 1947).
Tidlige filmkarriere
Hunt deltok også i flere populære filmer i enten som cameo eller mindre roller som Good Morning Boys (1937), Trouble Brewing (1939), og The Man in Grey (1943). Det tok over tyve år før hun fikk en filmsuksess. The Wicked Lady (1945) ble en internasjonal suksess, og hennes neste filmrolle var som miss Havisham i Great Expectations (1946), en gjentagelse av hennes framførelse i teaterversjonen fra 1939, og som gjorde henne kjent som filmskuespiller. Alec Guinness, som spilte Herbert Pocket i den samme teaterutgaven, opptrådte også i filmen.
Senere karriere
Fra denne tiden av delt hun sitt arbeid mellom britiske filmer, amerikanske filmer og teateret. Hun vant en Tony Award i 1949 for hennes debut på Boradway som grevinne Aurelia i den engelskspråklige premieren av den franske dramatikeren Jean Giraudoux' stykke The Madwoman of Chaillot (La Folle de Chaillot).
Denne suksessen synes å ha plassert henne i en rolle som grande dame, eksentrisk og snobbete. Hun ble karakterisert «så kongelig at det var vanskelig å innse at ikke var det. Høy og statelig av utseende med et langt distingvert ansikt rammet inn av et elegant lue av hår, vennlige nøttebrune øyne og en myk og lavmælt stemme med en perfekt distinksjon gjorde henne svært egnet til å spille aristokrater».
Hennes siste rolle i teateret var som Angélique Boniface i Hotel Paradiso ved Winter Garden i mai 1956 hvor hun igjen spilte mot Alec Guinness.
Obo
Obo (fransk: hautbois, «høytklingende treverk») er et treblåseinstrument som på grunn av fargen og størrelsen kan likne på en klarinett, men som ikke har munnstykke, men dobbelt rørblad.
Oboen er et av de eldre medlemmene av treblåserfamilien, og er i dag regnet som et standardmedlem av symfoniorkestrene, blåsekvintetter og de fleste janitsjarorkestre. Oboen bruker dobbelt rørblad for å skape lyd, og lyden kan, i forhold til andre instrumenter, være ganske nasal, klar og gjennomtrengende. Historien rundt den oboen som er kjent i dag begynte på midten av 1600-tallet og har sine røtter fra skalmeiene som var et mye brukt dobbeltrørblad-instrument i middelalderen og i renessansen.
Oboer er vanligvis laget av tre, men kan også være laget av syntetiske materialer, som plast, harpiks eller hybride kompositter. Den vanligste typen obo, sopranoboen med tonehøyde i C, måler omtrent 65 cm lang og har tangenter av metall, en konisk hull og en utspredt endelse. Lyd produseres ved å blåse inn i rørbladet med tilstrekkelig lufttrykk, noe som får det til å vibrere med luftsøylen. Den karakteristiske tonen er allsidig og har blitt beskrevet som «lys». Når ordet obo brukes alene, blir det vanligvis oppfattet som sopranmedlem i stedet for andre instrumenter i familien, for eksempel bassoboen, engelsk horn, eller oboe d'amore.
I dag er oboen ofte brukt som orkester- eller soloinstrument i symfoniorkestre, janitsjarkorps og kammerensembler. Oboen er spesielt brukt i klassisk musikk, filmmusikk, noen sjangre av folkemusikk, og høres av og til i jazz, rock, populærmusikk. Oboen er allment anerkjent som instrumentet som stemmer orkesteret med sin karakteristiske «A».
Barokkobo
Skalmeiene egnet seg best som “uteinstrumenter“, når man hører et moderne opptak forstår man hvorfor man ønsket noe som var mer dempet. Derfor begynte franskmennene å utforske instrumentet og fant rundt 1655 et alternativ som i dag er kjent som barokkobo. Dette var i prinsippet en skalmeie med smalere boring, noe som gjorde lyden mer dempet, men litt mer nasalt. For å få til dette ble selve instrumentet delt opp i tre deler som kunne settes sammen, og ble nå kalt «hautbois» (fra fransk «høyt/høylytt tre»). Helt fram til i dag kan vi se at denne delingen av instrumentet har blitt gjort på nesten samme måte som på midten av 1600-tallet. Selvfølgelig noen som er delt på en annen måte. Denne nye utgaven av oboen ble relativt raskt tatt inn i orkestervarmen og ble med ett et fast medlem. Det ble nå skrevet mye musikk for solo obo og musikk det oboen er orkester/ensemble-medlem. Jean-Baptiste Lully (1632–1687) skal kanskje ha mest ære for å først ha innført oboen i orkesteret.
Barokkobo er stemt i C, en barokkobo d’amore stemt i A og en obo da’caccia stemt i F. Sistnevnte er forgjengeren til det vi i dag kjenner som Engelsk horn. Alle disse instrumentene ble brukt i barokkomposisjoner. Særlig Johann Sebastian Bach er kjent for å ha brukt alle tre.
På en moderne obo vil man kunne se at nesten hele instrumentet er dekket av et klaviatur, altså klaffer som gjør det mulig å spille kromatisk fra Bb til a3, og enda høyere hvis instrument og rør tillater det, relativt jevnt og med stor mulighet for variasjon i dynamikk og uttrykk. På de tidligste instrumentene ble det brukt nesten samme grep som på en blokkfløyte, med hjelp av gaffelgrep (når man bruker pekefinger og ringefinger til å dekke hull, og ikke bruker langefingeren. Finnes i mange varianter, og selv på moderne oboer er gaffel f vanlig), halve/hele hull og overblåsing spille nesten kromatisk fra c1 til d3. Samme som på en blokkfløyte, bare at oboen hadde, i tillegg til de vanlige fingerhullene på blokkfløyten, to eller tre ekstra klaffer nederst som ble styrt av nederste hånds lillefinger. En viktig faktor her er at ved bruk av disse teknikkene, særlig gaffel-grep, varierer tonestyrken og enkelte toner kan bli sterkere eller svakere i forhold til andre. Intonasjonen på de forskjellige tonene varierer også veldig avhengig av grep. Et særlig problem var at f# var veldig lav i forhold til resten av tonene på instrumentet. Dette er en viktig grunn til utviklingen som kommer de 350 årene. Tonen c#1 var ikke mulig å spille ved hjelp av klaffer så den måtte man bite opp eller slippe ned for å frambringe (med hjelp av røret biter man, eller slipper ned kjeven for å forandre tonehøyden). På en barokkobo er det tre klaffer, den største midt på er c1, og de to andre på hver sin side er Eb1. Dette var fordi man kunne velge om man ville spille med høyre eller venstre hånd nederst.
Götavirke
Götavirke er restene av en drøyt 3,5 km lang forsvarsvoll som går mellom Västra Husby og Hylinge i Östergötland, Sverige. Vollen dekker altså hele området mellom Asplången og Lillsjön. Nord for Asplången finnes rester av flere bygdeborger som kanskje var en del av samme forsvarsverk som vollen. Sør for Lillsjön er terrenget såpass vanskelig å forsere at det knapt har behøvd å forsvares.
Verket er sannsynligvis laget for å beskytte det indre av Östergötland mot angrep fra Østersjøsiden. Ved arkeologiske undersøkelser er vollen datert ved hjelp av karbondatering til omkring år 800 e.Kr.
Vollen har fungert som støtte for trepalisader, og bak denne finnes tegn på at det kan ha gått en troppetransportvei.
Selvmordsbombe
Selvmordsbombe betegner en sprengladning som blir utløst av en person som vet at han eller hun med stor sikkerhet selv vil omkomme ved detonasjonen. Slike sprengladninger benyttes av enkelte terrororganisasjoner, og de har blitt brukt i militære operasjoner. Selvmordsbomber benyttes dels fordi det kan være enklere å gjennomføre et angrep på et gitt sted på dene måten enn å plassere en bombe som utløses med former for tidsstyring eller fjernkontroll, dels fordi selve offerhandlingen i enkelte miljøer har høy status og dels fordi det tilsynelatende er den eneste løsningen på en konflikt i en fortvilt situasjon.
Mike Duxbury
Michael Duxbury (født 1. september 1959 i Accrington, Lancashire) er en tidligere engelsk fotballspiller.
Selvmordsbombe
Bombene kan bestå av sprengstoff som er festet på kroppen til bomberen eller ligger i en veske, eller av et kjøretøy eller fly som krasjes inn i målet. I førstnevnte tilfelle består bomben normalt av høyeksplosivt sprengstoff kombinert med metallskrap, spiker eller lignende som fungerer som splinter.
Mike Duxbury
Han begynte karrieren som høyreback i Everton og i 1975 kom han til Manchester United som skolegutt. Han ble profesjonell i 1976 etter en sesong hos United-juniorene. Han debuterte på førstelaget 23. august 1980 i en bortekamp mot Birmingham City etter å ha blitt bytta inn for Kevin Moran. Han spilte en del kamper de to første sesongene, mest som midtstopper, men på slutten av 1981/82-sesongen begynte han å spille i favorittposisjonen på høyre back.
Selvmordsbombe
Selvmordsbomber brukes særlig av terrororganisasjoner i Midtøsten og på Sri Lanka, både i disse områdene og andre steder i verden der de opererer. Inntil Tamiltigrene på Sri Lanka inngikk våpenhvile i 2001 ble de regnet som den organisasjon som hyppigst og fra deres ståsted mest effektivt brukte selvmordsbomber. Etter dette har selvmordsbomber særlig vært knyttet til Midtøsten, og spesielt til palestinske grupper, Al-Qaidanettverket og Irakiske opprørere.
Mike Duxbury
Han spilte begge FA-cupfinalene mot Brighton & Hove Albion i 1983. Den første kampen endte i omkamp, som United vant 4–0 i omkampen. Denne sesongen spilte han 60 kamper for United. I 1985 vant han FA-cupen igjen, etter å ha kommet inn for Arthur Albiston i finalen. Han spilte i United i fem år til, fram til juni 1990. Mike Duxbury spilte til sammen 378 United kamper og han scora syv mål.
Selvmordsbombe
Det terrorangrepet med selvmordsbomber som har krevd flest menneskeliv er angrepet i New York 11. september 2001 der 3 040 mennesker omkom.
Stockholms Dagblad
Stockholms Dagblad (SD) var en konservativ morgenavis som utkom i Stockholm 1824–1931.
Mike Duxbury
Han avslutta karrieren i Golden i Hongkong i 1995.
Selvmordsbombe
Militære selvmordsbomber
Den mest kjente formen for militære selvmordsbomber er de japanske kamikazeflyverne under andre verdenskrig, som bevisst krasjet fly lastet med eksplosiver inn i sine mål. Dette ble brukt med til dels stor effekt mot amerikanske skip i Stillehavskrigen. Allikevel ble opp mot 86 % av alle kamikazeflyvere skutt ned av luftvernet på skipene før de nådde målene sine.
George Duke
George Duke (født 12. januar 1946 i San Rafael, California, død 5. august 2013 i Los Angeles ) var en amerikansk jazzmusiker og en pioner innen piano og synthesizer-musikk. Han gjorde seg kjent gjennom albumet The Jean-Luc Ponty Experience with the George Duke Trio. Han er kjent både for sitt arbeid som solo-artist og for sitt samarbeide med andre musikere, spesielt Frank Zappa.
Selvmordsbombe
Tapstall
Fakta om kamikazeangrepene gjengitt fra det amerikanske luftforsvaret historiesider på www:
Stockholms Dagblad
Avisen var fra først av et annonsetidsskrift for offentlige kunngjøringer og ble derfor vurdert som et halvoffisielt organ. Dens første utgivere var byens notarius og en boktrykker.
Stockholms Dagblad var i siste halvdel av 1920-tallet Sveriges første avis i tabloidformat. Det siste nummeret utkom 19. september 1931. Avisen ble deretter slått sammen med Stockholms-Tidningen.
Mike Duxbury
Mellom 1983 og 1984 spilte han 10 landskamper for.
Selvmordsbombe
Tapstall
Det finnes også eksempler på at militært personell har utløst eksplosjoner på en slik måte at de må ha visst at de selv ville omkomme, fordi de har ansett ødeleggelsen av målet som viktigere enn sitt eget liv.
George Duke
Duke har bachelorgrad i musikk fra musikkonservatoriet i San Francisco (1967).
Selvmordsbombe
Forsvar mot selvmordsbomber
Selvmordsbomber er en av de vanskeligste former for angrep å beskytte seg mot, fordi plassering og sprengning skjer på samme tidspunkt. For å hindre gjentagelser av flykapringene under terrorangrepet i New York i 2001 er det innført strengere kontroll med flypassasjerer, og spesielt med adgangen til å ha med skarpe gjenstander inn i fly. Når det gjelder selvmordsangrep med biler er forsvaret i stor grad det samme som mot andre bilbomber, det vil si fysiske sperringer som gjøre det vanskelig å kjøre inn i utsatte mål, og kontroller langs veien.
George Duke
Han var med på tilsammen 13 av Zappas album på 1970-tallet, inkludert Chunga's Revenge, 200 Motels, Waka/Jawaka, The Grand Wazoo, Apostrophe, One Size Fits All, Bongo Fury og Roxy & Elsewhere. Andre av Dukes profilerte samarbeidspartnere inkluderer Jean-Luc Ponty, Stanley Clarke, Billy Cobham, Cannonball Adderley, hans søskenbarn Dianne Reeves, George Clinton (musiker), Anita Baker og Mike Mainieris fusion-gruppe Steps Ahead, hvor han produserte sporet «Magnetic Love». Han har også produsert og komponert to instrumentale spor på to Miles Davis-album: «Backyard Ritual» (fra Tutu, 1986) og «Cobra» (fra Amandla, 1989). Han har også jobbet med en del kjente brasilianske musikere, inkludert sangeren Milton Nascimento, perkusjonisten Airto Moreira og sangeren Flora Purim. Sheila E var med på Dukes soloalbum Don't Let Go og Master of the Game.
Madagaskar under Sommer-OL 1980
Madagaskar under Sommer-OL 1980. Elleve sportsutøvere fra Madagaskar deltok i fire grener under Sommer-OL 1980 i Moskva. Det var fjerde gangen Madagaskar deltok i et OL, de vant ingen medaljer.
George Duke
Duke har jobbet som sjefsdirigent ved tallrike store musikkarrangementer, som Nelson Mandela tribute concert på Wembley Stadion, London in 1988. I 1989 vikarierte han for Marcus Miller som sjefsdirigent i NBCs musikkprogram Sunday Night.
Dukes sang «I Love You More» ble samplet og brukt av Daft Punk i deres hit «Digital Love». «Guilty» ble samplet av Mylo i sang «Guilty of Love». «For Love» ble samplet av MF DOOM i «I Hear Voices», og sangen «Someday» ble samplet av rapperen Common i «Break My Heart».
Tapir Akademisk Forlag
Tapir Akademisk Forlag er et tidligere norsk forlag som var en del av SiT Tapir AS, som eies av Studentsamskipnaden i Trondheim (SiT).
I 2002 mottok forlaget Rosing-prisen for sin innsats for godt norsk språk i læremidler innen IT-fag ved universiteter og høgskoler.
I 2012 ble det slått sammen med Unipub til Akademika forlag.
Adresseavisen
Adresseavisen, ofte bare kalt Adressa, er Norges eldste dagsavis som fremdeles utkommer. Avisen utgis i Trondheim og ble utgitt første gang 3. juli 1767 under navnet Trondhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, basert på et kongelig privilegium og enerett som gjaldt for Trøndelag og Nord-Norge. Avisens nåværende dekningsområde er primært Trondheim og Trøndelag; dessuten også tilgrensende deler av Nordmøre og Nord-Østerdalen. Adresseavisen AS er en del av Polaris Media Midt-Norge som eies av Polaris Media ASA, som igjen eies av Schibsted som største eier.
Avisen har hatt sitt nåværende navn siden 1927.
Adresseavisen holder til i Trondheim sentrum ved Bakke bro, og markerer starten på Nedre Elvehavn. Avishuset publiserer nyheter på adressa.no og har et trykkeri på Heimdal. En periode fra 1984 hadde avishuset en radiokanal som het RadioAdressa og en tv-kanal, TV-adressa (som byttet navn fra TVTrøndelag 30. januar 2006).
Historie
Kongelig allene priviligerede Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger utkom med sitt første nummer fredag den 3. juli 1767. Norges første avis ble grunnlagt i Christiania i 1763, den annen i Bergen i 1765, og den tredje i Trondheim i 1767. Adresseavisen er den eneste av disse aviser som fortsatt kommer ut, og er således landets eldste nålevende avis.
Etter københavnsk mønster hadde man også hos oss såkalte «Adresse-Contoirer», som rent forretningsmessig besørget utleie av værelser, utførte kommisjoner, skaffet tjenestefolk og så videre Deres kunngjøringer foregikk ved trommeslag eller ved lesning fra rådstuen og kirkebakken.
I 1739 kom en københavnsk boktrykkersvenn, Jens Christenssøn Winding, til Trondheim og anla et boktrykkeri. Og da man gjennom en avis på en lettere måte kunne nå offentligheten og få alle slags kunngjøringer bekjentgjort, ble «Trondhiems Adresse- Contoirs Efterretninger» opprettet i 1767. Men på den tid måtte intet trykkes uten først å være gjennomsett av øvrigheten, sensurert, og kongelig privilegium måtte til. Som alle norske aviser hadde således også Adresseavisen mang en hård tørn frem gjennom tidene, helt til Eidsvolds-grunnloven i 1814 gjorde pressen fri.
Adresseavisen utkom i alminnelighet hver fredag med et firesidig, tospaltet nummer i lite kvartformat. Over- og underrettsprokurator, senere justisieraad Martinus Lund Nissen - bror av legatstifteren Hans Nissen - var avisens opphavsmann og første utgiver. Han fikk privilegium for avisen med det uttrykkelige forbehold at den ikke måtte befatte seg med offentlige foranstaltninger eller politikk. Etter Nissens død i 1795 gikk privilegiet over til Realskolen, og som redaktør ble ansatt Matthias Conrad Peterson. Han var født i Slesvig, kom omkring 1782 til kontor i Trondhjem og etablerte seg siden for egen regning. Ved Norges Banks opprettelse i 1816 ble han av Stortinget valgt som en av de første direktører ved hovedsetet i Trondhjem. Peterson var fransk revolusjonær, rasjonalist og begeistret for folkeopplysning. Han skrev utrolig meget, deriblant også meget av verdi. Hans befatning med avisen synes å opphøre i 1798, eller der omkring. Han døde i 1833.
Fra omkring århundreskiftet ble avisen utgitt og trykt ved Willum Stephanson, og fra 1802 fikk avisen tittelen: 'Trondhjems borgerlige skoles allene priviligerede Adressecontoirs Efterretninger''
Fra 1813 ble avisen utgitt og trykt av Erik Must Angell. Den kom nå ut hver tirsdag og fredag. Tittelen undergikk også i de følgende år noen forandringer. Tillegg kom av og til. Fra 1839 utgikk avisen tre ganger ukentlig, fra 1841 i noe større format. Dette ble etter hvert øket. Fra 1862 kom avisen ut seks ganger ukentlig (alle dager unntatt mandag).
I 1876 ble det fremsatt kongelig proposisjon om privilegiets innløsning, hvilket ble vedtatt i Stortinget. Navnet ble da i 1877: Trondhjems borgerlige Realskoles alene priviligerede Adressecontors Efterretninger
I 1890 solgte Realskolen sin eiendomsrett til avisen til et interessentskap, og tittelen ble: Trondhjems Adresseavis (Trondhjems Adresse-Cont. Efterretning). I 1896 ble eiendomsretten overdratt til Aktieselskapet Trondhjems Adresseavis.
I 1890 ble formatet øket og avisen utgitt alle dager som aftenavis, inntil den i 1919 gikk over til morgenavis.
I 1925 flyttet hele bedriften fra Søndre gt. til nyinnkjøpt gård i Nordre gate 1 - hvor avis- og boktrykkavdelingen var frem til flyttingen til Heimdal høsten 1973 og våren 1975. Ekspedisjonen og byredaksjonen holdt fortsatt hus i trebygningen i Nordre gate 1 fram til avisen flyttet sitt hovedkontor med redaksjon til Ferjemannsveien 10 i 2015.
Mali under Sommer-OL 1980
Mali under Sommer-OL 1980. Sju sportsutøvere fra Mali deltok i tre sporter under Sommer-OL 1980 i Moskva. Det var fjerde gangen som Mali deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Adresseavisen
Historie
Fra 1941, og resten av den annen verdenskrig var avisen satt under kommisarisk ledelse fra nazistene, etter at den redaksjonelle ledelsen ble avsatt og til tider satt arrestert. Med redaktør fra Nasjonal Samling utkom avisen også resten av okkupasjonstiden, og ble blant folk ansett som «mindre ille» enn Dagsposten, som var offisielt organ for Nasjonal Samling.
Da freden kom i 1945, kom de avsatte lederne tilbake og gjenopptok sitt arbeid. Men mye av det tekniske utstyret var nå helt utslitt, og det ble en stor oppgave å skaffe tilveie nytt utstyr, noe som var nødvendig for å få avisen opp i den standard som var påkrevet. Opplaget og annonsemengden økte voldsomt, og flere og flere medarbeidere ble ansatt.
Etter hvert ble lokalene i Nordre gate for små, og utvidelsesmulighetene i Midtbyen var minimale. Man imøteså at bedriften antakelig måtte flytte fra Nordre gt. 1, og etterhvert ble et tomteområde på ca. 29 mål innkjøpt på Heimdal. En utredningskomite ble i 1965 nedsatt for å utrede eventuelt byggeprosjekt Heimdal I. Som arkitekt for bygget ble Ottar Heggenhougen engasjert.
I oktober 1973 gikk Adresseavisen over til full fotosats- og offset-produksjon i første byggetrinn på Heimdal. I februar 1975 ble annet byggetrinn tatt i bruk, med plass for alle avisens avdelinger og med et helt moderne produksjonsteknisk utstyr.
Høsten 1982 sto tredje byggetrinn ferdig. Deretter ble betydelige ombyggingsarbeider gjennomført i fristilte lokaler i første og annet byggetrinn.
Fra 1971 til 1982 ble 7 mål av avisens arealer på Heimdal bebygget med ca. 15 600 kvm gulvflate.
Fjernproduksjon av aviser startet Adresseavisen med i 1974, og i seks år ble Romsdals Budstikke trykt i rotasjonstrykkeriet på Heimdal, med overføring av sideinnholdet over digitalt telesamband fra Molde. Denne ordningen varte i seks år, til moldeavisen igjen bygde sitt eget trykkeri. Fra 1988 har osloavisen Verdens Gang trykt en del av sitt opplag i Adresseavisen. Overføringen av sideinnhold skjer via satellitt, og mottaksutstyret produserer ferdig fremkalte sidefilmer.
Adresseavisen solgte eiendommen Nordre gate 1 til Televerket i 1974, og leide i en periode selve trehuset til byredaksjon og ekspedisjon. Senere ble Nordre gate 3 kjøpt av avisen, og i 1981 ble denne knyttet sammen med nr. 1 til en bruksmessig enhet. I 1993 ble trehuset tilhørende nr. 1 kjøpt tilbake fra Televerket, og restaurert.
Fra desember 1984 til juni 1987 drev Adresseavisen forsøk med nærradio. Radio Adressa fikk raskt posisjon som Trondheims mest populære radiostasjon, med høy lytteroppslutning.
I forsøksperioden ble det også produsert TV. Både direktesendt idrettsreportasje og redigert reportasje ble produsert, i samarbeid med blant annet Norges Idrettsforbund. Sommeren 1993 ble det laget et underholdningsprogram i samarbeid med TV2.
Vinteren 1990–91 ble det drevet forsøk med søndagsavis, men utgaven nådde ikke tilstrekkelig opplag til at det ble permanent drift.
I løpet av 1995 og 1996 ble elektronisk sideombrekking innført for hele avisen, ved hjelp av et program som integrerer all annen elektronisk behandling av stoff, illustrasjoner og annonser. Prosessen resulterer direkte i ferdig sidefilm, som er siste ledd før trykkplatefremstilling.
Etter å ha blitt trykket i fullformat gikk Adresseavisen fra lørdag 16. september 2006, sammen med Stavanger Aftenblad, Fædrelandsvennen og Bergens Tidende, over til tabloidformat. Avisen var fra da av og til 2014 inndelt i tre deler. Avisen har holdt til på Heimdal, men flyttet i 2015 til sentrum i nærheten av Solsiden, Bakke bro og Bakklandet.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Redaktører
• Martinus Nissen 1767–1795
• Matthias Conrad Peterson 1795–1800
• Hans Hagerup Lydtkis 1800–1802
• Willum Stephanson 1802–1813
• Andreas Steen 1814–1818
• Christian Karmach Winding 1818–1821
• Tønnes A. Høeg 1821–1836
• Conrad Nicolai Schwach 1836–1837
• Michael Tyrholm Holtermann 1838–1839
• Folkmann Freck Schaanning 1839–1841
• Tønnes A. Høeg 1841–1843
• Sylvester Sivertson 1843–1845
• Svend Mosling og Adolph Riddervold 1851–1861
• Svend Mosling 1861–1876
• Hans Christian Knudsen 1876–1877
• Emil Bernhard Lie 1877–1881
• Johan Christian Høitomt 1885–1911
• Harald Lundh-Nilssen 1911–1912
• Julius Aars Johansen 1912–1917
• Fritz Duus 1918–1924
• Harald Lundh-Nilssen 1924–1927
• Harald Torp 1927–1941
• Jacob Skylstad 1941–1945
• Harald Torp 1945–1969
• Reidar Stavseth og Fritjof M. Åldstedt 1969–1974
• Fritjof M. Åldstedt og Andreas Norland 1974–1977
• Fritjof M. Åldstedt og Kjell Einar Amdahl 1977–1989
• Gunnar Flikke 1997–2006
• Arne Blix 2007-2015
• Tor Olav Mørseth 2015–2017
• Kirsti Husby 2017–
Inndeling
Adresseavisen var fra 2006 til 2014 inndelt i tre deler/seksjoner. Fra 2. januar 2011 var de tre delene:
Magasiner
Adresseavisen utgir boligmagasinet Hjem hver fredag og UkeAdressa hver lørdag. Hjem ble utgitt for første gang 14. september 2007.
Annet
Avisen har siden 2002 delt ut prisen Årets trønder, fra 2010 sammen med NRK Trøndelag.
Avisen deler også ut Hedersrosen hver uke.
Paul Connolly
Paul Connolly (født 29. september 1983 i Liverpool, Merseyside, England) er en engelsk fotballspiller som spiller for Portsmouth FC på utlån fra Leeds United. Han har tidligere spilt for blant andre Sheffield United, Derby County og Plymouth Argyle.
Biografi
Paul Connolly startet sin profesjonelle fotballkarriere i Plymouth Argyle i august 2000, og han spilte sin første kamp for Plymouth den 5. mai 2001 da de spilte 0-0 mot Rochdale i en ligakamp. Dette ble hans eneste obligatoriske kamp for the Pilgrims i 2000/01-sesongen, og da han ikke fikk noe spilletid i første del av 2001/02-sesongen signerte han på en låneavtale med Bideford i februar 2002. Etter å ha vært på utlån i tre måneder returnerte han til Plymouth Argyle da 2001/02-sesongen var over. I 2002/03-sesongen fikk Connolly bokført 2 ligakamper for klubben fra Devon, mens han i 2003/04-sesongen stoppet på 28 ligakamper. Deretter ble det 19 ligakamper i 2004/05-sesongen, 31 ligakamper i 2005/06-sesongen og 38 ligakamper i 2006/07-sesongen. I hans åttende sesong som Plymouth-spiller, 2007/08-sesongen, noterte han seg for sitt første ligamål for Argyle. Det skjedde den 10. november 2007 da de slo Norwich City 3-0. Connolly scoret Plymouths andre mål i denne kampen, og scoringen kom i det 47. spilleminutt. Dette ble hans eneste mål på 42 ligakamper denne sesongen.
Sommeren 2010 ble Connolly hentet til Leeds på en fri overgang.
Kilder
Headline Book Publishing, London. ISBN 978-0-7553-1820-9
Bob Fosse
Robert Louis Fosse (født 23. juni 1927 i Chicago i Illinois i USA, død 23. september 1987 i Washington, D.C.) var en amerikansk regissør og koreograf av norsk-irsk opprinnelse.
Han ble tildelt Oscar for beste regi med filmen Cabaret (1972). Han var også nominert til oscar for filmene Lenny (1974) og Bak kulissene (1979).
Basketball under Sommer-OL 2008
Basketball under Sommer-OL 2008. Basketballturneringene ble spilt i perioden 9. til 24. august. Det var en turnering med 12 lag for menn og en med 12 lag for kvinner.
Deutsche Demokratische Partei
Deutsche Demokratische Partei (det tyske demokratiske parti, DDP, fra 1930 Deutsche Staatspartei (DStP)) var et tysk sosialliberalt politisk parti under Weimarrepublikken. Det eksisterte fra 20. november 1918 til 1933. Mot slutten hadde det både avskallet mesteparten av sine velgere og beveget seg kraftig i nasjonalistisk retning.
Historie
Partiet hadde sitt utgangspunkt i Fortschrittliche Volkspartei og de nasjonalliberale. Avvisningen av Gustav Stresemann, som dermed dannet det høyreorienterte Deutsche Volkspartei (DVP), la grunnlaget for splittelsen blant tyske liberale. DDPs program inneholdt både liberalt og sosialt tankegods. Dets tilhengere og medlemmer var i særlig grad rekruttert fra frie yrker, lærere og universitetsansatte. Partiet var dominert av protestanter.
Partiets høyborger var i Berlin, Potsdam, Schleswig-Holstein, i området Weser-Ems og særlig i Hamburg, hvor en av dets partiledere, Carl Petersen i mange år var Erster Bürgermeister og dermed regjeringssjef. Andre fremstående medlemmer av DDP var utenriksminister Walther Rathenau, Friedrich Naumann, Theodor Heuss, Thomas Dehler, Albert Einstein, Thomas Mann, Theodor Wolff, nobelprisvinneren Ludwig Quidde, pasifisten Hellmut von Gerlach, Eduard Hamm, Weimar-forfatningens far Hugo Preuss, Anton Erkelenz, riksjustisminister Erich Koch-Weser, Frankfurts overborgermester Ludwig Landmann, riksdagsmannen Ernst Lemmer, den senere statsministeren i Baden-Württemberg Reinhold Maier samt kortvarig sosiologen Max Weber.
DDP var en av de mest bestemte forkjemperne for Weimarrepublikken.
Ved valgene til nasjonalforsamlingen i 1918 kom DDP opp i drøye 18 %, og dannet sammen med SPD og Zentrum den såkalte Weimarer Koalition. Til tross for stadig synkende velgeroppslutning kunne DDP lenge utøve en stor politisk tyngde. For det første bidro partiet ved sin mellomposisjon mellom SPD og Zentrum å stabilisere Weimarer Koalition i Tyskland og særlig i Preussen. For det annet dannet partiets medlemmer et viktig personalreservoar for høye stillinger i den offentlige forvaltning. Intet annet parti kunne på denne tid i samme utstrekning stille embedsmenn til disposisjon som både hadde en egnet faglig utdannelse og som var tro mot Weimarrepublikken.
Allerede fra 1920 tapte partiet i stor utstrekning stemmer til DVP, DNVP og forskjellige interessepartier. Dermed tapte partiapparatet medlemsstyrke, finansiell styrke og publikasjonsorganer. Betydelige aviser som Vossische Zeitung eller Frankfurter Zeitung stod riktig nok DDP nært, men partiet klarte aldri å etablere noe viktig eget partiorgan som Vorwärts (SPD) eller senere Völkischer Beobachter (NSDAP). I offentligheten festnet den - faktisk feilaktige - oppfatning at DDP var storkapitalens parti. I senere år utnyttet NSDAP dette ved å bakvaske DDP som Jødepartiet.
I 1930 forente DDP seg (og tapte samtidig sin venstre fløy) med Volksnationale Reichsvereinigung, nærmere bestemt Arthur Mahrauns («Jungdeutscher Orden») og ble del av Deutsche Staatspartei. Selv om forbindelsen falt sammen allerede i 1930, beholdt det navnet til 1933.
Fra 1932 var DDP med på fleste regjeringsdannelser, men fikk ved riksdagsvalgene bare ca 1 % av stemmene og sank dermed ned i betydningsløsheten. Velgerne de tapte gikk for det meste over til nazistene. Nasjonalsosialistene gjennomtvang partiets oppløsning, som fant sted 28. juni 1933.
Botne
Befolkningsutvikling
Folkemengde oppgitt for Botne kommune ved folketellinger mellom 1801 og 1960 :
Kilde: Folketellinger fra Statistisk sentralbyrå.
Forsvarets stasjon Varanger (FSV)
Forsvarets stasjon Varanger (FSV) (tidligere Forsvarets forsøksstasjon Vadsø (FFSV)), ved Tomaselv 3 km utenfor Vadsø sentrum, er en av Etterretningstjenestens stasjoner i Finnmark.
Aspmyra stadion
Aspmyra stadion er et fotballstadion i Bodø med en offisiell tilskuerkapasitet på 8,270 seter. Det er hjemmebane for fotballklubbene Bodø/Glimt og Grand Bodø, og rugbyklubben Bodø Barbarians. Stadionet har per 2022 fire tribuner (hvorav de to på langsidene er under tak), flomlys og kunstgress med undervarme. Rett sør for stadionet ligger Aspmyra kunstgressbane, som er en treningsbane i full størrelse.
Aspmyra ble åpnet i 1966 som et kommunalt flerbruksstadion med løpebaner rundt. Stadionet gjennomgikk en mindre ombygging i 1980, som inkluderte legging av fast dekke på løpebanene og bygging av treningsbanen. I 1992 ble banen renovert, noe som førte til at Glimt måtte spille en sesong i Nordlandshallen. Aspmyra stadion ble solgt fra Bodø kommune til Glimt i 1997. I 2001 ble stadionet ombygd for å møte UEFAs krav for europacupspill, med nye tribuner i sør og øst. Ombyggingen førte til at løpebanene ble fjernet på tre av fire sider, og det ble bygd næringsbygg og leiligheter rundt stadionet. Før sesongen 2006 ble det lagt kunstgress på Aspmyra. Bodø/Glimt fikk økonomiske problemer utover 2000-årene og fikk i 2008 offentlig støtte for å bygge ut Aspmyra. Støtten ble senere funnet ulovlig, og klubben ble nødt til å selge Aspmyra tilbake til kommunen i 2011. I 2022 ble Aspmyra på nytt bygget ut, med tribuner foran gamle Nordlandsbanktribunen, nå SNN (Sparebank1 Nord-Norge).
Aspmyra stadion har arrangert én landskamp, da spilte mot  i 2002.
Historie
Etter at Bodø/Glimt ble stiftet i 1916, og Grand Bodø året etter, spilte begge klubbene på forskjellige steder rundt i Bodø. De siste årene før Aspmyra ble bygd, spilte begge klubbene på Bodø stadion, som ligger ved Bankgata skole. I 1961 kom de første innspillene om bygging av et sentralanlegg for idretten i Bodø på Aspmyra. Det var to hovedalternativer for plasseringen: Plassmyra (der Norsk Luftfartsmuseum ligger i dag) og Aspmyra. Året etter ble det arrangert et protestmøte i regi av de ulike idrettslagene i byen, der det ble understreket hvor viktig det var å få bygd et sentralanlegg for idretten på Aspmyra og at byggingen ikke kunne utsettes. I 1963 vedtok bystyret planene om å bygge et slik idrettsanlegg i byen.
Bygging
Byggingen startet i 1965, med gressbane og en 400-meters løpebane rundt. I tillegg ble det bygd en sittetribune med trebenker og plass til om lag 2500 tilskuere. Langs begge langsidene ble det bygd ståtribuner. Rett sør for Aspmyra ble det bygd en overtrykkshall, som ble kalt «Glimtbobla». Stadionet ble åpnet i 1966 og sto klar til byens 150-årsjubileum og Bodø/Glimts 50-årsjubileum. Den første kampen på Aspmyra ble spilt mellom guttelagene til FK Bodø/Glimt og IK Grand Bodø. Grands Kjell Jensen scoret kampens første mål og ble dermed den første målscoreren på Aspmyra. Den offisielle åpningen ble foretatt 11. september med 3. divisjonskampen mellom Bodø/Glimt og Mosjøen IL. I 1980 ble det lagt fast dekke på løpebanene og det ble arrangert NM i friidrett der samme år, som var det første friidrett-NM som ble arrangert i Nord-Norge. Det ble også bygd en ny treningsbane med kunstgress, rett sør for stadionet.
I 1989 la Bodø/Glimt en plan med mål om å føre klubben tilbake til eliteserien. En av de viktigste faktorene var å sikre klubben bedre treningsfasiliteter, spesielt om vinteren. Klubben foreslo å oppgradere treningsbanen på Aspmyra med kunstgress med undervarme under banedekket, i tillegg til å bygge en ny grusbane og en innendørs fotballhall. Avdelingsstyret for kirke og kultur i Bodø kommune uttalte at de ønsket å prioritere en kunstgressbane over en grusbane. De foreslo derfor å bevilge 3,5 millioner kroner til en kunstgressbane med undervarme i kommunebudsjettet for 1990. Det ble derimot vedtatt å anlegge en grusbane med undervarme, for så å legge kunstgress på et senere tidspunkt, når dette kunne finansieres. Byggingen startet 24. oktober 1989, og ble planlagt ferdigstilt i forkant av vintertrening. Norges Fotballforbund (NFF) uttalte derimot at klubben ikke ville få lov til å spille offisielle kamper på grusbane. Gresset på Aspmyra var i så dårlig forfatning at det ikke kunne brukes i eliteserien. Kommunestyret ga derfor tilskudd for å legge et nytt kunstgressdekke på treningsfeltet, som ble tatt i bruk i 1990.
Bygging av Nordlandshallen startet i 1990, og den sto ferdig 21. september 1991. I 1991 startet debatten om å legge nytt banedekke med undervarme på Aspmyra. NFF ga Bodø/Glimt tillatelse til å bruke Nordlandshallen i 1992-sesongen, på betingelse av at Aspmyra ble spilleklar før 1993-sesongen. Kommunen manglet derimot penger til å finansiere et nytt banedekke, så partene ble enige om at klubben skulle få låne 3,5 millioner kroner for å finansiere prosjektet. Avtalen gikk ut på at klubben skulle betale renter på lånet fram til det ble overtatt av kommunen, mot at Bodø/Glimt ikke skulle betale stadionleie i denne perioden. Hvis kommunen skulle ha finansiert oppussing på en vanlig måte, hadde den blitt utsatt med ett år. Dette ville medført at Bodø/Glimt ikke kunne ha benyttet Aspmyra på to sesonger.
Ombygging
I 1994 lanserte Bodø/Glimt planer om å utvide Aspmyra, slik at den skulle bli godkjent for bruk i europacupene. Selskapet Aspmyra Eiendomsutvikling ble etablert for å finansiere prosjektet, og skulle eie tribunene. Detaljene i prosjektet ble presentert i 1996 og medførte at selskapet skulle feste Aspmyra-tomta fra kommunen, til en verdi av 15 millioner kroner. De opprinnelige planene innbar et stadion med plass til 10 000 tilskuere, 48 leiligheter og 15 000 m² med næringsareal. Norges Fotballforbund forhandlet med Kulturdepartementet om midler til å støtte fem regionale toppfotballanlegg, og Bodø/Glimt håpet at Aspmyra skulle velges som regionalt toppfotballanlegg for Nord-Norge. Den øvrige finansieringen skulle komme fra salg av leiligheter og utleie av næringsareal. Prosjektet omfattet også nye flomlys og et nytt klubbhus. Rådmann Svein Blix uttalte at Aspmyra Eiendomsutvikling måtte betale for å bygge et erstatningsanlegg for dagens friidrettsbane, som må flyttes som en del av utbyggingsplanene. Han uttalte også at utbyggerne måtte garantere for høye nok årlige inntekter, slik at kommunen kunne drive og vedlikeholde det nye stadionet.
Kommunen ga tillatelse til å starte byggingen i desember 1997, men krevde at Bodø/Glimt måtte finansiere utbyggingen, noe klubben ikke hadde råd til. Kjell Ove Johansen, som var administrerende direktør i Bodø/Glimt Sport ASA, sa derfor opp jobben i protest mot ordførerens og administrasjonens negative holdning, og manglende tillit til Bodø/Glimts utbyggingsplaner. 27. januar 1999 vedtok bystyret å selge Aspmyra stadion til Aspmyra Eiendomsutvikling for 7,9 millioner kroner. I tillegg skulle Bodø/Glimt betale 5,5 millioner kroner til kommunen på et senere tidspunkt, når økonomien i selskapet gjorde det mulig å ta ut utbytte.
Byggingen startet i oktober 1999 og skulle koste 140 millioner kroner. Det ble bygd en ny tribune i sør, med tak, kontorareal og garderober, mens en mindre tribune uten tak ble bygd i øst. Prosjektet kostet 40 millioner kroner, noe som var mindre enn planlagt, blant annet fordi det ikke ble bygd noen tribune i vest. De to nye tribunene hadde til sammen 4 350 seter og gjorde at Aspmyra fikk godkjenning av UEFA for å kunne benyttes i Europacupkamper. Bodø/Glimt fikk derimot ikke lov til å bruke betongsitteplassene eller ståplassene på den nordre tribunen. Etter byggingen av de to nye tribunene hadde stadionet en kapasitet på 6 100 sitteplasser og 2 000 ståplasser. Den første kampen på det oppgraderte stadionet ble spilt 22. april 2001, mot Odd.