cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kris Commons
Landslagskarriere for Skottland
Fotnote
Referanser
Headline Book Publishing, London. ISBN 978-0-7553-1820-9
Michael Showers
Michael Showers (født 1966, død august 2011) var en amerikansk skuespiller som var best kjent for sin rolle som kaptein John Guirdy fra TV-serien Treme på TV-kanalen HBO.
Den 25. august 2011 ble Showers kropp oppdaget i Mississippi-elven i nærheten av New Orleans, Louisiana etter å ha blitt meldt savnet av kjæresten hans. Det var en kaptein på en elvebåt som oppdaget det flytende liket. New Orleans-politiet fastlso etter en obduksjon at Showers hadde vært død i minst to dager da kroppen hans ble funnet i elven.
Rastafarianerne
Rastafarianerne, også kalt rastafaribevegelsen eller bare rasta, er en religiøs bevegelse på bibelsk grunnlag, som oppsto på Jamaica i 1930-årene.
Religionen har sprunget ut av Marcus Garveys agitasjon for svart selvrespekt, selvstyre og tilbakevending til Afrika. Enkelte rastafarianere ser på Garvey som en reinkarnasjon av Johannes Døperen. Rastafarianerne ser på Haile Selassie I, Etiopias tidligere keiser, som den inkarnerte guddommen, betegnet som Jah, eller Jah Rastafari. Navnet Rastafari kommer fra Ras (Prins) Tafari Makonnen, Haile Selassies navn før han ble kronet.
Juankoski
Juankoski er en tidligere by og kommune i landskapet Norra Savolax i Finland. Kommunen hadde cirka 22 300 innbyggere og et areal på 586,11 km². Juankoski var en finskspråklig kommune som grenset til kommunene Juga, Kaavi, Kuopio, Rautavaara og Tuusniemi.
Rastafarianerne
Bevegelsen ble populær hos svarte arbeidere og jordbrukere på Jamaica på 1930-tallet og har i stor grad bidratt til å øke den svarte befolkningens selvrespekt.
Juankoski
Byen vokste frem rundt Strömsdal bruk, et jernverk som ble grunnlagt i 1746. På begynnelsen av 1900-tallet ble anlegget utvidet til å omfatte tresliperi, sagbruk og kartongfabrikk. Stedets industrielle historie er fremstilt i museet Masuuni Brunou.
Rastafarianerne
Religiøse doktriner
Rastafaritroen har opphav i pinsebevegelsen, og bruker Bibelen som utgangspunkt for sin lære. Religionen har ingen sentral organisasjon, men består av mange ulike grupper med ulikt religiøst fokus. Sentralt hos rastafarianerne står lengselen etter Sion, det forjettede land, som man mener er Etiopia, eller Afrika generelt. Rastaer tror at Jah på dommens dag vil la de rettvise leve evig i legemlig forstand i Sion i fred, kjærlighet og harmoni.
Fokuset på Haile Selassie og Etiopia fikk mange rastafarianere til å studere etiopisk kristendom, og å ta i bruk etiopiske apokryfer som Kebra Negast. Framtredende rastafarianere søkte allerede på 1930-tallet kontakt med Den etiopiske ortodokse kirke. Etter sitt besøk på Jamaica i 1966 oppfordret Haile Selassie EOK til å etablere seg på øya. En menighet ble etablert i Kingston i 1968, og hundrevis av rastafarianere sluttet seg til den. Mange av disse forlot den snart igjen, da de oppdaget at EOK avviste Keiserens guddommelighet og heller ikke aksepterte ganja som sakramente. Kontakten førte likevel til at elementer av de etiopiske ritene ble tatt opp i rastafarianske menigheter.
Opprinnelse
Opprinnelsen til rastafari-troen finnes hos predikanten Marcus Garvey som i første del av det tjuende århundre arbeidet for de svartes frigjøring gjennom opprettelse av egne institusjoner styrt av de svarte selv. Garvey var overbevist om at de afrikanske slavenes etterkommere måtte danne sine egne institusjoner på religionens område liksom på alle andre områder av samfunnslivet. I en tale i 1916 ba Garvey sine tilhengere vente på en svart konge som skulle stå fram i Afrika.
Da Haile Selassie i 1930 lot seg utrope til keiser i Etiopia begynte flere predikanter i Kingston å forkynne at han var den svarte manns Messias, og å bruke betegnelsen Ras Tafari på ham. De hevdet også at deres liv som etterkommere av de afrikanske slavene som var brakt til Amerika, kunne identifiseres med jødenes eksil i Babylon som omtalt i Bibelen. De begynte derfor å betegne samfunnet rundt seg som Babylon og å identifisere Etiopia med jødenes lovede land, Israel. Snart ble tilhengerne av denne vekkelsen kjent som rastafarianere. Ikke engang Haile Selassies død i 1975 har dempet dyrkelsen av ham. Allerede i 1934 ble fire rastafaripredikanter arrestert og dømt for oppvigleri, og to av dem – Leonard Howell og Robert Hinds – ble dømt til fengselsstraff. Etter at Howell og Hinds ble løslatt ønsket de å løsrive seg fra Babylon-samfunnet, og flyttet opp i fjellene sammen med en stor flokk tilhengere. De etablerte et religiøst samfunn kalt Pinnacle der hundrevis av rastafarianere reindyrket mange av de kulturelle særtrekkene som den dag i dag preger rastafrianerne, blant annet de uklipte krøllene (dreadlocks), mat uten tilsetning av kjemikalier, og langvarige sammenkomster der forsamlinga sang sine hymner til akkompagnement av afrikanske trommer, mens de røykte visdomsurten ganja (en slags hamp). I 1954 ble Pinnacle beordret oppløst av myndighetene. Følgene av dette var blant annet at hundrevis av ivrige rastapredikanter slo seg ned i slummen i Kingston.
En annen gruppe rastafarianere, Youth Black Faith, hadde lenge hevdet at Babylon-systemet måtte konfronteres direkte. De ville blant annet mobilisere slumboere i Kingston mot politiets overgep. Tilskuddet av aktivister fra Pinnacle førte til rask vekst i bevegelsens tilhengerskare, og framveksten av mange nye tendenser innen bevegelsen som helhet, men rastafarianerne var fortsatt uglesett og foraktet.
Den 22. april 1966 fløy Haile Selassie inn til Kingston i et fly dekorert med rastafrianernes symboler: den gylne løven og Etiopias gule, røde og grønne flagg. Tusenvis av ventende rastaer brøt gjennom politisperringene o og fant fram sine trommer, sin ganja og sine chalicepiper. Da keiseren trådte ut på flytrappa så han et hav av dreadlocks i skyer av røyk. Han reagert raskt med å flykte inn i flyet igjen, og kom først ut etter at myndighetene på Jamaica hadde forhandlet i flere timer både med hans keiserlige høyhet og med representanter for rastafarianerne. Et resultat av denne dagens forhandlinger var at framtredende Rastaer fikk en offisiell status på Jamaica som de tidligere var blitt nektet. Flere rastafamilier emigrerte også til Etiopia, der hverken de eller deres nye øvrighet ble spesielt fornøyd med resultatet.
Livsstil
Rastafarianerne legger vekt på et sunt liv, og tar avstand fra alkohol, og spiser sunn og «ekte» mat, kalt I-tal food. Dette er naturprodukter uten tilsetningsstoffer, og kjøtt fra enkelte dyr. Rastaer tar også sterkt avstand fra voldsbruk og har en pasifistisk holdning.
Den karakteristiske hårstilen, «dreadlocks», oppsto på bakgrunn av Marcus Garveys agitasjon for svart selvrespekt. I den svarte middelklassen på Jamaica er det vanlig å kjemme og farge håret slik at det blir lyst og slett. Rastafarianerne forkaster slike forsøk på å tilpasse seg den hvite manns verdisystem.
Cannabis (Ganja) er et viktig sakrament for rastafarianerne. Bruken av cannabis hevder de å finne belegg for i en stor mengde bibelord, slik som Salmenes Bok (104.14): «Han lar gress gro for feet og urter til menneskets tjeneste». Under de største samlingene av rastafarianere, som kalles Nyabinghi, dundrer trommene uavbrutt mens det røykes ganja i enorme chalice-fat. Men rastaer rundt om i verden i dag blir ofte forfulgt og arrestert for sin ganja fordi det er ulovlig i de fleste nasjoner.
Rastafari forkaster det kontrollerende hvite overklassesamfunnet, og har derfor ingen prester eller templer. Ifølge rastaene er livet det eneste du har som er bare ditt, derfor må hvert menneske bestemme fullt og helt over seg selv og kan da ikke kontrolleres av andre (Hverken av andre mennesker eller av en stat). Frihet er en viktig hjørnestein for rastaer. Rastaene hevder at kroppen er deres tempel og lever derfor I-tal for å holde tempelet rent. Alle mennesker hører sammen med hverandre og naturen i livets vev, og må derfor, ifølge Rastafari, leve sammen i fred og harmoni og ikke ødelegge hverandre for da vil vi til slutt ødelegge oss selv.
Reggae-musikken
Den viktigste grunnen til at rastafarianerne og deres rituelle bruk av ganja er blitt verdenskjent er reggaemusikken – en forening av moderne rock og de afrikanske tradisjonelle rytmene fra rastaenes samlinger. Som popmusikk bygger reggae på tidligere populære musikkformer som ska og bluebeat, men den har også andre elementer. I rastamenighetene ble kristne salmer tilpasset rastaideologien akkompagnert av trommer og andre instrumenter. Count Ossie and the Mystic Revelation of Rastafari, ei gruppe dreadlocks fra Kingston, ble av Jamaicas regjering sendt på verdensturne med sin «moderne folkemusikk fra Jamaica» i 1960- og 70-åra. I 1970-åra var rastafari-troen utbredt blant musikere på Jamaica, og mange begynte å innarbeide religiøse temaer i sine sanger. I den nye musikalske genren reggae sto rastafaribudskapet sentralt. Den mest kjente av reggaemusikerne, Bob Marley åpnet sine konserter med å ønske publikum velkommen i navnet til Jah Ras Tafari, og framførte (blant annet) rastasalmer arrangert for moderne elektriske instrumenter. Mange reggaeartister er rastafarianere.
Internasjonal utbredelse
Etter reggaens internasjonale gjennombrudd sist på 1970-tallet oppsto det snart kolonier av rastafarianere over hele verden, også i Norge.
Litteratur
På norsk:
På engelsk:
Dean H. Mitchell kraftverk
Dean H. Mitchell kraftverk  er et varmekraftverk i Lake County, delstaten Indiana, USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 384 MW, fordelt på 3 blokker / turbiner. Operatør er Northern Indiana Public Service Co. Brenselkilden er kull.
Anlegget må ikke forveksles med Mitchell kullkraftverk i Vest-Virginia, Mitchell kraftverk i Pennsylvania, eller Mitchell kraftverk (Georgia) i Georgia
Sándor Arnóth
Sándor Arnóth (født 22. februar 1960, død 16. mars 2011) var en ungarsk politiker.
Alina Astafei
Alina Astafei (kjent før 1995 som Galina Astafei; født 7. juni 1969 i București) er en tysk og tidligere rumensk friidrettsutøver. I 1990-årene var hun blant verdens beste høydehoppere.
Hennes beste resultat er sølvmedaljen fra Sommer-OL 1992 i Barcelona hvor hun hoppet over 2 meter. Hun representerte Romania under disse lekene. Første gang hun passerte 2 meter var i 1988. Hennes personlige rekord utendørs er på 2,01 m fra 1995, mens innendørs er den på 2,04 m.
Den 9. januar 1995 forlot hun det rumenske friidrettsforbundet og siden 1. mars 1995 har hun vært tysk statsborger. Astafei representerte USC Mainz fra 1995 til 1997 og MTG 1899 Mannheim (fra 1998; trener: Dan Vladescu). Som aktiv var hun 1,81 høy og veide 59 kg.
Ved EM i friidrett innendørs 1998 i Valencia, Spania, tok hun sølv og ved EM i friidrett 1998 i Budapest, Ungarn, bronse.
Taiping
Taiping er en by i delstaten Perak i Malaysia. Byen ligger ved foten av fjellet Bukit Maxwell som stiger cirka 1036 meter over havet. Byen hadde 183 200 innbyggere i 1991. Næringslivet består for det meste av utvinning og eksport av tinn.
VM i kunstløp 1934
VM i kunstløp 1934. Verdensmesterskapet i kunstløp for kvinner ble arrangert i Oslo i Norge 10 og 11. februar 1934 og for menn i Stockholm i Sverige 16 til 18. februar og for par i Helsingfors i Finland 23. februar 1934.
Karl Schäfer fra Østerrike vant sitt femte strake verdensmesterskap i kunstløp for menn og norske Sonja Henie vant sitt åttende strake mesterskap for kvinner. Emilie Rotter og László Szollás fra Ungarn ble verdensmester i parløp.
Jacob B. Eide
Jacob Bertelsen Eide (født 13. august 1894 i Bergen, død 23. oktober 1986) var en norsk sivilingeniør og Venstre-politiker.
Eide ble uteksaminert fra Bygningslinjen ved Bergen Tekniske Skole (BTS) i 1912 og som sivilingeniør fra Bygningslinjen ved NTH i 1918. Han var overlærer ved BTS 1933-40 og direktør og rektor 1940-64.
Eide var medlem av Bergen bystyre 1928-59, herav mange år medlem av formannskapet og finansutvalg. Første varamann til Stortinget for Venstre 1949-53.
Eide var medlem av hovedstyret i NIF 1949-53, styremedlem SINTEF 1950-54 og formann i Bergenhalvøens Kommunale Kraftselskap 1946-66.
Eide var ridder av St. Olavs Orden.
Filmåret 1986
Filmåret 1986 er en liste over hendelser, lanserte filmer, utdelte priser og fødte og døde filmpersoner i 1986.
Transcendentalt tall
Et transcendentalt tall er innenfor matematikken et reelt eller komplekst tall som ikke er algebraisk, dvs. at den ikke er en rot som er null i en polynomligning med rasjonale koeffisienter.
Filmåret 1986
Mest innbringende filmer
Nord-Amerika
Juli Minoves Triquell
Juli Minoves Triquell (født 15. august 1969 i Andorra la Vella) er en andorransk universitetslærer, politiker, diplomat og forfatter.
Filmåret 1986
Priser
Palme d'Or (Filmfestivalen i Cannes):
Juli Minoves Triquell
Biografi
Minoves er utdannet innen økonomi og statsvitenskap fra henholdsvis Universitetet i Fribourg og Yale University.
Filmåret 1986
Priser
Gullbjørnen (Filmfestivalen i Berlin):
Juli Minoves Triquell
Biografi
Han har vært ambassadør for Andorra. I 1996 ble han Andorras første ambassadør i USA og var da med sine 26 år den yngste ambassadør som noen gang hadde vært akkreditert til USA.
Minoves var Andorras utenriksminister fra 12. april 2001 til 7. mai 2007, da han ble utnevnt til kultur- og utdanningsminister. I desember 2007 ble han minister for økonomisk utvikling, turisme, kultur og universiteter.
Minoves var en tid tilknyttet Institut d'études politiques de Paris. I 2009 dro han til Yale University i USA, der han avla doktorgrad i statsvitenskap i 2011. I 2012 begynte han ved University of La Verne i California i USA, der han er assistant professor i statsvitenskap.
Minoves er visepresident i Den liberale internasjonale.
Publiserte verker
Minoves har utgitt flere skjønnlitterære verker, blant andre Segles de Memoria, som ble tildelt Fiter i Rossell-prisen i 1989.
Skiselva
Skiselva (også skrevet Skielva) renner fra Ertevannet sør i Rakkestad, nordover til samløpet med Rakkestadelva sør for Rakkestad kirke. Elva renner gjennom marine avsetninger, og er omgitt av jordbrukslandskap. Elva er derfor noe forurenset. Skiselva danner særlig i den nedre delen flotte meandreringer, og er en av få elver i Østfolds jordbrukslandkap som har et naturlig elveløp.
Ved Skiselva er det registrert flere rødlistede øyenstikkere, herunder den kritisk truede klubbeelveøyenstikker og den sårbare elvevannymfe. Her er også registrert de relativt sjeldne fuglene myrsanger og isfugl.
Giovannino Guareschi
Giovannino Guareschi (født 1. mai 1908 i Fontanelle di Roccabianca, nær Parma i Italia, død 22. juli 1968 i Cervia) var en italiensk journalist, tegneserietegner og humorist, som er mest kjent for figuren Don Camillo.
Bakgrunn
Giovannino Guareschi kom fra en familie av middelklassen. I 1926 gikk familien konkurs. Dermed kunne Giovannino ikke forsette sine studier ved universitetet i Parma, men måtte begynne å jobbe.
Journalist og forfatter
Han begynte å skrive for ei lokalavis, og i 1929 ble han redaktør for det satiriske magasinet Corriere Emiliano. Fra 1936 til 1943 var han sjefredaktør for et annet tidsskrift i samme sjanger, Bertoldo.
Andre verdenskrig
Under andre verdenskrig kritiserte han Mussolinis regjering. I 1943 ble han imidlertid innkalt til militærtjeneste, og han ble etter hvert offiser i artilleriet. Da Italia inngikk våpenhvile med de allierte, måtte han – sammen med andre italienske soldater – sitte i krigsfangenskap i Polen i tre år. Han skrev seinere om dette i Diario Clandestino (Hemmelig dagbok).
Etterkrigstiden
Etter krigen vendte Guareschi tilbake til Italia og grunnla det monarkistiske satiremagasinet Candido. Da Italia ble republikk, valgte han å støtte Democrazia Cristiana (kristendemokratene). Han kritiserte og spøkte med kommunistene, og er kjent for å framstille dem med et ekstra nesebor. I 1948 tapte kommunistene valget. Guareschi valgte da også å kritisere seierherrene i Democrazia Cristiana.
Det var fra 1948 at han begynte å skrive historier om sin fiktive skikkelse «Don Camillo». Denne katolske presten var imidlertid ikke uten levende modell. Den er basert på en italiensk katolsk prest, krigspartisan og fange i de tyske konsentrasjonsleirene Dachau og Mauthausen, Don Camillo Valota.
I 1954 ble Guareschi stilt for retten, anklaga for å ha publisert et falskt brev, som motstandsleder (og seinere statsminister) Alcide De Gasperi skulle ha skrevet under krigen – med oppfordring til de allierte om å bombe Roma for å demoralisere dem som samarbeidet med tyskerne. Guareschi ble dømt til tolv måneders fengsel, men sonet ikke hele straffen.
I 1957 gikk han av som redaktør av Candido på grunn av dårlig helse, men han fortsatte å skrive i bladet.
Han døde i 1968 av hjertesvikt.
Montgolfière
Den første montgolfière var en kuleformet sekk av linnet med et tverrmål på 12 meter. Dens indre var kledt med et tynt papirsjikt og et nett av snorer som spente rundt det ganske og holdt det i fasong. Den 4. juni 1783 presenterte brødrene Montgolfier denne nyskapning for publikum i hjembyen Annonay. Etter det man antok den gang, mente brødrene Montgolfier at det var røyken som fikk ballongen til å sveve. Stråballer og ull ble brent og røyken fylte ballongsekken, som så begynte å sveve. Etter å ha blitt kappet løs fra repet som holdt den i sjakk, steg ballongen til nesten 2000 meters høyde og to kilometer avsted før den sank ned til bakken igjen.
Himmeluret
Himmeluret er en norsk stumfilm fra 1925 i regi av Amund Rydland og Leif Sinding. Sinding skrev også manuset, som bygger på Gabriel Scotts Himmeluret (skuespill 1905, novelle 1908). I de ledende rollene ses David Knudsen, Gunvor Fjørtoft og Hjalmar Fries.
Filmen regnes som tapt.
Handling
I Rørland er skipsreder Gutter Fladen byens sterke mann. Hans datter Nina har nettopp vendt tilbake fra Paris og tilbringer vårkveldene sammen med barndomskjærligheten Salve, skipper på Gutters båt Haabet.
Bortklipt scene
I sensuren ble en scene med en «Naken kvinne forstørret» klipt bort.
Blokadebrytermerket
Blokadebrytermerket (Abzeichen für Blockadebrecher) er en tysk militær utmerkelse.
Historie
Merket ble introdusert 1. april 1941 og var tiltenkt personell (militært og sivilt) på krigsskip og handelsskip, som forsøkte eller klarte å bryte den allierte blokaden av det tredje rike. Første gang utdelt 1. juli 1941.
Design
Designer var Otto Placzek fra Berlin. Merket er rundt med en kjetting rundt kanten. I senter av merket er et skip med en enorm ørn i bauen. Ørnen holder et hakekors i klørne, og skipet bryter gjennom kjettingen med kjølen. Merket er gråfarget og ørnen er sølvfarget. Merket ble i begynnelsen laget i buntmetall, men kom senere i sink.
Odd Eliassen
Odd Eliassen (født 3. mai 1944) er en norsk fjellklatrer og eventyrer. I 1965 besteg han for første gang Trollveggen i Romsdalen. Sammen med Leif-Norman Patterson, Ole Daniel Enersen og Jon Teigland nådde han toppen av Trollveggen 23. juli 1965. I 1985 deltok han på Arne Næss jr. sin klatreekspedisjon til Mount Everest, og ble den 21. april samme år den første nordmann til å bestige Mount Everest sammen med Bjørn Myrer Lund. Med til toppen var også engelskmannen Chris Bonington og sherpaene Pertemba Sherpa, Ang Lhakpa Dorje Sherpa og Dawa Nuru Sherpa. Åtte dager senere nådde Næss Jr. toppen sammen med blant annet nordmennene Ralph Høibakk, Håvard Nesheim og Stein P. Aasheim. Eliassen har også deltatt i ekspedisjonen «Fem fjell, fem kontinenter, fem uker», ledet av Ivar Tollefsen. Målet var å bestige fem av «The Seven Summits» – det høyeste fjellet på hvert kontinent – på like mange uker. Han er også kjent for sitt store engasjement for utbygging av fjellhytter langs turrutene på Kilimanjaro.
Jimmy Davis
James Roger William «Jimmy» Davis (født 6. februar 1982 i Bromsgrove, død 9. august 2003 i Oxfordshire) er en tidligere engelsk fotballspiller som spilte for Manchester United, Royal Antwerp, Swindon Town og Watford samt på flere aldersbestemte landslag for England.
Davis ble drept i en bilulykke på M40 ved Oxfordshire tidlig i august 2003 i en alder av 21 år, og senere etterforskning viste at Davis hadde kjørt med rundt to promille over grensen for bilkjøring. Manchester United æret Davis etter FA-cup–finalen i 2004 hvor spillerne etter kampslutt byttet til drakter med hans navn og nummer (36) på ryggen.
De vergeløse
De vergeløse kan vise til:
Land Rover 2,5 liter turbodiesel
2,5 liter diesel turbo ble benyttet av Land Rover i tidlige Land Rover Defender 90 og 110. Den ble senere erstattet av motoren 200 Tdi.
Motoren har et slagvolum på 2,495 cm³, og har fire sylindre i rekke. Motoren er toppventilert. Ytelsen er 85 hk (63 kW) ved 4,250 omdreininger i minuttet og dreiemomentet er 200 Nm ved 1,800 omdreininger.
Infinity Systems
Infinity Systems er en høyttalerprodusent etablert i 1968.
Infinity har siden oppstarten laget både små høyttalere for bokhyller og store, rene high-end høyttalersystemer for de riktig audiofile. I de større høyttalerne, har det frem til 1998 vært benyttet meget dyre komponenter. Etter at infinity ble overtatt av Harman-konsernet har det i mindre grad vært satset på high-end, og heller på systemer og høyttalere til lavere priser.
Infinity har stått for flere inovative steg innenfor høyttalerproduksjon, som å ta i bruk Neodym magneter, såvel som polypropylene til høyttalerkon.
Per dags dato, har Infinity løsninger for et bredt lydspekter. Infinity strekker seg fra hjemmekino, inkluderende multikanals høyttalerpakker, innebyggingshøyttalere, marineløsninger, såvel som aktive subwoofere og forsterkere for bilbruk. Infinity-komponenter brukes blant annet i Chryslers høykvalitets lydsystemer.
Infinity er med i Harman International Industries.
Bakklandet
Bakklandet i Trondheim er bebyggelsen langs østsida av Nidelva mellom Bakke bru og Vollafallet. Området sør for Gamle Bybro kalles Øvre Bakklandet, mens områdene nord for brua kalles Nedre Bakklandet.
Bakklandet var Trondheims første forstad, og den første bebyggelsen på Bakklandet kom midt på 1600-tallet. Under beleiringa i 1658 brente svenske tropper ned bebyggelsen, og under Armfeldts felttog i Trøndelag i 1718 ble Bakklandet påtent igjen; denne gang av norske styrker som et ledd i forsvaret av byen.
Bakklandet er innført i NB!-registeret, en liste over bymiljøer i Norge som har nasjonal kulturhistorisk verneinteresse.
Bydelens historie
Bakklandet var ikke med i Cicignons byplan av 1681; derfor grodde bebyggelsen og gatenettet mer organisk fram, og kan minne om det gatenettet som Trondheim må ha hatt før 1681. Som langs østsida av elva besto bebyggelsen av brygger langs elva med bolighus innafor. På Bakklandet bodde handverkere, småkjøpmenn og arbeidsfolk, så bryggene var mindre og husa enklere og ofte i én etasje. Mange kjøpmenn i byen hadde også brygger og lagerplass på Bakklandet. I 1847 ble Bakklandet innlemma i byen.
Gjennom middelalderen og fram til 1681 gikk forbindelsen til byen over brua ved Elgeseter. Da ble ny bru bygd ved dagens Gamle Bybro. Dagens bru er fra 1860-åra. I 1887 kom det bru over ved Bakke. Dagens Bakke bru er fra 1927, og er tegna av Olaf Nordhagen og August Albertsen.
På 1960-tallet forelå planer om en omfattende sanering av bebyggelsen på Bakklandet for å gi plass til en ny innfartsveg til Trondheim – «Bakklandstangenten». Etter omfattende protester og aksjoner utover på 1970-tallet, der beboere, studenter og arkitekter gjorde felles sak, ble planene skrinlagt.
I 1993 åpnet sykkelheisen Trampe som etter hvert ble en turistattraksjon. Etter ombygging gjenåpnet den i ny og forbedret versjon i 2013.
Industri
Bakklandet har gjennom mye av Trondheims historie vært et industriområde. Alt i middelalderen lå det et teglverk på Bakklandet. Tegl herfra er trolig brukt i Erkebispegården. Fra 1860-åra ble teglverket utvida og modernisert. I 1890 ble verket reorganisert som Trondhjems Aktieteglverk. Ved århundreskiftet dekte teglverket et område på 70 mål, og tegl fra Bakklandet hadde ry for høg kvalitet. I dag står produksjonshallen igjen, omgjort til leiligheter.
Bakklandet har også vært et sentralt område for båtbygging i Trondheim. Allerede på 1600-tallet ble det reparert båter på Bakklandet. Trondhjems Skibsværft ble oppretta i 1779 og Nordre Verft i 1830. I 1843 ble Fabriken ved Nidelven anlagt på Øvre Bakklandet med jernstøperi, skipsverft og mekanisk industri. Her ble dampskipene «Nidelven» og «Indherred» bygd i 1850-åra, og landets første norskbygde lokomotiv «Thrønderen» til Størenbanen. I 1872 ble fabrikken sammen med Trolla Brug omdanna til Trondhjems Mekaniske Værksted. Etter at dette hadde flytta til sine nye lokaler på Bakkestranda, overtok Trondhjems Jernindustri lokalene. Her foregikk produksjon av nettinggjerder og spiker til fabrikken flytta til Lade i 1967. Ørens Mekaniske Værksted ble anlagt på 1880-tallet.
I 1703 ble en reperbane anlagt på Bakkestranda. Denne ble gjennom et par århundrer gradvis utvida, og var før nedleggelsen i 1925 nesten 200 m lang. Bygningene ble seinere brukt som butikker – «basarene på Bakke» – men ble revet i 1967. Ellers står mye av industri- og verftshallene på Bakklandet igjen, og er i dag i bruk for andre formål.
Matningsdal Idrettslag
Matningsdal Idrettslag er et idrettslag i Hå kommune på Høg-Jæren i Rogaland. Herrenes A-lag i fotball spiller i 5. divisjon (2011), og damenes A-lag i 5. divisjon. I tillegg til fotball har idrettslaget også et skilag og en turgruppe.
Matningsdal IL ble stiftet i 2004.
Lysva (Kama)
Lysva (russisk: Лысьва) er en elv i Perm kraj i Russland. Den er en av sideelvene til Kama i Volgas nedbørfelt, og munner ut i Kama ved Solikamsk. Navnet betyr «Furuelven», eller «elven som renner gjennom furuskog». Lysva er 72 kilometer lang og har et nedbørfelt på 332 km².
Eivind Viken
Eivind Viken også kalt Peeten (født 1916 i Haus, død 9. oktober 1999 i Melbourne) var en norsk soldat under andre verdenskrig. Han er kjent for sin innsats som radioagent i det okkuperte Norge.
Andre verdenskrig
En av stasjonen, med kodenavnet «PI II», ble satt opp på Staveneset i april 1942, og ble drevet av Viken og Ole Snefjellå og med Chester og Petrine Saltskår som lokale hjelpere. Stasjonen ble regnet blant de mest vellykkede på dette stadium i krigen. Den var nær ved å bli avslørt av tyskerne og radioagentene og deres hjelpere måtte i mai 1942 evakueres under dramatiske omstendigheter i en ekspedisjon med Catalinaflyet «Vingtor» ført av Finn Lambrechts. Viken opererte senere stasjonene «Erica» og «Delia» ved Florø, stasjonen «Risor» i Solund og seinere på Selsøy i Austrheim og stasjonen «Barbro» ytterst i Fensfjorden.
Etter krigen
Etter verdenskrigen utvandret Viken til Australia, der han bosatte seg ved Melbourne. Etter hans død ble urnen med asken satt ned på Mjeldheim kirkegård i Bergen. I 1995 ble det ved Unneland skole satt opp en minnestein med Vikens portrettrelieff.
Utmerkelser
Viken ble høyt dekorert for sin innsats. Han mottok St. Olavsmedaljen med ekegren, Deltagermedaljen med rosett og Haakon VIIs 70-årsmedalje. St. Olavsmedaljen med ekegren ble tildelt Viken "For personlig innsats for Norge under krigen ved å ha vist mot og dristighet under utförelse av hemmelig militær virksomhet". Av britene ble han tildelt Distinguished Service Cross og King's Medal for Courage in the Cause of Freedom, sistnevnte med følgende grunn «For his bravery and most valuable services to the Allied cause whilst engaged in special operations against enemy forces during the Second World War». For innsatsen i vinterkrigen ble han tildelt Vinterkrigens minnemedalje med spenne Kenttäarmeija.
Utmerkelsene under er vist i den rekkefølge Viken brukte og er preget av emigrasjonen fra Norge ved at de britiske dekorasjoner er rangert først.
Flesh into Gear
«Flesh Into Gear» er en sang av det amerikanske rockebandet CKY. Den ble lansert i 2002 på albumet Infiltrate•Destroy•Rebuild.
Lysva (andre betydninger)
Lysva kan vise til:
Flesh into Gear
Musikkvideo
Det ble laget av musikkvideo til sangen. Den viser bandet som spiller sammen og medlemmer av CKY Crew som roter rundt på settet. Videoen viser ingen sammenheng med sangteksten.
Sporliste
CD-single (2002)
Den hellige ånd
Den hellige ånd, på latin Spiritus Sanctus, er innen kristen teologi den tredje personen i Den hellige treenighet. Ånden eller talsmannen har ifølge Det nye testamentet en rekke funksjoner eller embeter, og det er først og fremst ut fra Jesus Kristus egen forklaring i Johannesevangeliet vi forstår hva Åndens oppgaver er. Kirker som ikke bekjenner seg til treenighetslæren, regner Den hellige ånd for å være en manifestasjon av Guds ånd, en kraft, og ikke en egen person i teologisk forstand. Læren om Den hellige ånd kalles pneumatologi.
Siden 200-tallet har kirken feiret pinse til minne om Den hellige ånds komme og grunnleggelsen av kirken.
Sammenlignende religion
I jødedommen er Den hellige ånd Guds guddommelige kraft, kvalitet og innflytelse over universet eller over hans skapninger. I kristendommen basert på den nikenske trosbekjennelse er Den hellige ånd den tredje personen i den hellige treenigheten. I islam fungerer Den hellige ånd som en kraft for guddommelig handling eller kommunikasjon. I Bahaitroen blir Den hellige ånd forstått som mellomleddet mellom Gud og mennesker og «Guds utgytende nåde og de skinnende strålene som kommer fra Hans manifestasjon».
Ifølge teologen Rudolf Bultmann er det to måter å tenke Den hellige ånd på: «animistisk» og «dynamisk». I animistisk tenkning er det «et uavhengig virkemiddel, en personlig kraft som i likhet med en demon kan falle over en mann og ta ham i besittelse, og gjøre ham i stand til eller tvinge ham til å utføre maktmanifestasjoner» mens den i dynamisk tankegang «framstår som en upersonlig kraft som fyller en mann som en væske». Begge typer tanker forekommer i jødiske og kristne skrifter, men animistisk er mer typisk for Det gamle testamente, mens dynamisk er mer vanlig i Det nye testamente. Skillet faller sammen med Den Hellige Ånd som enten en midlertidig eller permanent gave. I Det gamle testamente og jødisk tenkning er det først og fremst midlertidig med en spesifikk situasjon eller oppgave i tankene, mens i det kristne konseptet ligger gaven i personer permanent.
Den hellige ånd i Det gamle testamente
Ånden i Det gamle testamente i Bibelen er ikke «kristen» på samme måte som i Det nye testamente. Det gamle testamente er eldre og er historisk forut den kristne forståelsen av Den hellige ånd. Likevel er det flere steder hvor ånden nevnes. I korte trekk er det snakk om tre forskjellige bruksområder vi møter begrepet ånd. To er relevante for Det nye testamentes forståelsen av ånden som Guds hellige Ånd.
Jean-Pascal Delamuraz
Jean-Pascal Delamuraz (født 1. april 1936 i Vevey i Vaud i Sveits, død 4. oktober 1998 i Lausanne) var en sveitsisk politiker og medlem av Forbundsrådet mellom 1983 og 1998.
Delamuraz studerte statsvitenskap i 1960 ved Universitetet i Lausanne. Samme år ble han utnevnt til visedirektør for Den sveitsiske nasjonale utstillingen (Expo 64). Delamuraz var medlem av bystyret i Lausanne i ti år mellom 1960 og 1970. I 1970 ble Delamuraz valgt inn i kommunestyret hvor han hadde ansvar for byens offentlige arbeider. Delamuraz ble valgt inn som medlem av Det sveitsiske forbundsrådet den 7. desember 1983, og han forlot embetet etter femten år den 30. mars 1998.
Delamuraz var tilknyttet Det frie demokratiske partiet. Delamuraz begynte bilaterale forhandlinger som førte til vedtaket av syv avtaler mellom Sveits og EU. Under hans tid i embetet hadde Delamuraz ansvaret for flere forskjellige politiske institutter, avdelinger og departementer blant annet for det sveitsiske økonomidepartementet. Delamuraz satt også president i den sveitsiske konføderasjonen i to perioder fra 1989 og fra 1996. Delamuraz ble utnevnt til ærespresident i Nouveau mouvement européen suisse (NOMES). Delamuraz døde kun noen få måneder etter hans avgang som medlem av Forbundsrådet. Ved hans død etterlot Delamuraz seg enken Catherine Delamuraz, en sønn og en datter.
Ikonologi
Ikonologi (fra gresk Εικών «bilde» og λόγος, legos/legein «å tale») er et kunsthistorisk begrep som ble fremmet på 1920- og 1930-tallet av hovedsakelig Erwin Panofsky som selv definerer begrepet til å være «den gren av kunsthistorien som beskjefter seg med kunstverkets innhold eller mening i motsetningen til dens form». For å kunne foreta en ikonografisk analyse er det nødvendig å kjenne til relevant teori om kunstverket og den kulturhistoriske sammenhengen verket er skapt i. Denne analysemodellen var en reaksjon på den sterke fokuseringen på stil som hadde vært vanlig innen kunsthistorien.
Den ikonologiske metode
Den ikonologiske metodikk ble først benyttet Aby Warburg i Strasbourg i en avhandling fra 1892 på to bilder av Sandro Botticelli. Begrepet ikonologiske analyse ble benyttet på månedsbildene i Palazzo Schifanoia i Ferrara hvor Warburg var i stand desiffrere og tyde det kompliserte astrologiske billedprogrammet i freskomaleriene. Metoden ble deretter vurdert av den såkalte Warburg-skolen.
Den Ikonografiske analyse
Erwin Panofsky utviklet ikonografien og ikonologien i 1939 til en ordningen i en tretrinnsprosess for tolking som kalles ikonografisk metode:
Han skilte således mellom kunstverkets
Det andre nivået, den ikonografiske analysen, forutsetter at en kjenner til historien bak kunstverket. Det kan være historiske og litterære kilder, eller historiske forutsetninger. Et eksempel på dette er kristen ikonografi der utviklingen av det kristne kirkebygget vedtatte konvensjoner på kirkemøter og tekster i bibelen og andre religiøse skrifter er viktige for analysen.
Det tredje nivået, det ikonologiske, er søken etter den «indre» eller dypere meningen. I tillegg til kunnskapene på trinn to må en også kjenne mer til historien og samfunnsforholdene som var da kunstverket ble laget. Da må en prøve å få tak i så mange historisk relevante dokumenter en kan som forteller om perioden, nasjonen, institusjonen, politiske og religiøse forhold etc. for å kunne tolke kunstverket.
Den ikonografiske analyse som behandler bilder, historier og allegorier framfor motiver forutsetter mer enn kun kunnskap til objekter og begivenheter, i henhold til Panofsky. Den forutsetter fortrolighet med temaer eller begreper som overføres gjennom litterære kilder, skjønt selv om dette er uunnværlig og tilstrekkelig for en ikonografiske analyse, er det ingen garanti for at den er korrekt. Løsningen er å undersøke forbildehistorien ettersom jo mer subjektiv og irrasjonell fortolkningskilden er, desto mer nødvendig er å benytte korrektiver og kontrollmetoder. Derav er nødvendighet med tre lag i innhold eller mening.
Kulekjøring
Kulekjøring er en freestyle-gren innenfor skiidretten og er en kombinasjon av fart, teknikk og hopp.
Konkurranse
Kulekjøring avgjøres både av dommerkarakterer og på tid. Poengene består av 25 % tid, 25 % hopp og 50 % teknikk. Hoppene gir 0-2,5 poeng og det er to dommere som bedømmer hoppene. Hvert hopp har en egen vanskelighetsgrad som man siden multipliserer med poengene for utførelsen av hoppet. Teknikken gir 0-5 poeng og i verdenscupen brukes det fem teknikkdommere der beste og dårligste resultat strykes. Deretter summeres poengene. Tidspoengene regnes ut via en avansert formel avhengig av hvor lang bakken er. Da får man ut en «pace»-tid som gir 5,5 poeng, og avhengig av om man kjører raskere eller saktere enn denne tiden økes eller reduseres poengene. Menn skal kjøre på rundt 10 m/s og kvinner 8,5 m/s. Maksimalt kan man få 30 poeng, men oftest ligger man i verdenscupen på en vinnerpoengsum på drøyt 27 poeng.
Det arrangeres også konkurranser der man kjører parallelt.
Land Rover 2,5 liter bensinmotor
2,5 liter bensinmotor ble benyttet av Land Rover i tidlige 90- og 110-utgaver av Land Rover Defender. Den var den siste firesylindrete bensinmotoren som var i bruk i 90/100/Defender-serien.
Motoren har et slagvolum på 2495 cm³, og har fire sylindre i rekke. Motoren er toppventilert. Ytelsen er 83 hk ved 4000 omdreininger i minuttet og 180 Nm ved 1800 omdreininger.
Universitetet i Kabul
Universitetet i Kabul (pashto: دکابل پوهنتون, persisk: دانشگاه کابل) ligger i Afghanistans hovedstad Kabul. Det ble grunnlagt i 1931, men offisielt åpnet for klasser i 1932. Universitetet har om lag 7 000 studenter, hvorav 1 700 er kvinner. Universitetet er fortsatt i prosessen med å komme seg tilbake etter den lange perioden med krig og kaos i landet. Hovedbygningen ble ombygd ca. 500 meter fra den gamle bygningen, som har nesten samme design.
Universitetet i Kabul har i alt 14 fakulteter: landbruk, økonomi, farmasi, islamske studier, juss, språk og litteratur, naturvitenskap, ingeniørvitenskap, journalistikk, veterinærmedisin, samfunnsvitenskap, psykologi, geovitenskap og de skjønne kunster.
Navn
Det er noe diskusjon om navnet på universitetet. Universitetet er offisielt kjent med det pashtunske navnet Da Kābul Pohantūn (دکابل پوهنتون). Nylig har det vært foreslått å bruke tre forskjellige offisielle navn på pashto, persisk (دانشگاه کابل - Dāneshgāh-e Kābul) og engelsk (University of Kabul); mest av alt fordi persisktalende studenter føler seg diskriminert av det statlige forbudet av det persiske ordet for universitet. Dette førte til et sammenstøt mellom studenter og politiet i november 2008, siden de fleste persisktalende studenter krevde å fjerne forbudet mot persiske ord.
Tidligere hadde ministeren for kultur, informasjon, turisme og ungdomssaker, Karim Khoram, offisielt forbudt bruken av persiske uttrykk i statlige institusjoner og i statskontrollert media, og en ung journalist som jobbet for en statlig avis ble bøtelagt for bruk av det persiske ordet for universitet i en rapport. (Et lignende sammenstøt fant sted et par uker tidligere i den hovedsakelig persisktalende byen Mazar-e Sharif nord i Afghanistan. Som et resultat av dette ble universitetets offisielle navn endret fra pashto (Pohantūn-e Balkh) til persisk (Dāneshgāh-e Balkh). )
Historie
I 1960-årene var campusen fylt med studenter som tatt utdanning i utlandet, og påvirket den nye generasjonen med sine tanker om temaer som kommunisme, feminisme og kapitalisme. Blant de mer kjente studentene som ble påvirket i denne perioden var Ahmed Shah Massoud, Gulbuddin Hekmatyar, dr. Faiz Ahmad, og Saydal Sokhandan.
Mange forskjellige politiske grupperinger ble også påvirket av universitetet, som for eksempel Khaliqi, Parcham, Sholay, Ikhwani etc.
Gjenoppbygging
Det er anslått at det trengs 64 millioner amerikanske dollar for å gjenoppbygge universitetet til et grunnleggende nivå igjen. I januar 2004 hadde campusen bare 24 datamaskiner og et stetoskop. Som en del av dets gjenoppbyggingsprogram har Kabul University inngått partnerskap med fire utenlandske universiteter, blant annet Purdue University og University of Arizona. I 2007 donerte Iran 800 000 amerikanske dollar til odontologi-fakultetet ved Kabul University. Iran har også gitt 25 000 bøker til universitetet. I dag er hovedbiblioteket i universitetet det best utstyrte biblioteket i Afghanistan. Biblioteket er utstyrt med mange datamaskiner, bøker og magasiner som i hovedsak er gitt av Iran.
Nakba
Nakba eller i bestemt form al-Nakba (arabisk النكبة, «katastrofen») er den arabiske benevnelsen på fordrivelsen av palestinerne. Grunnleggelsen av staten Israel regnes som begynnelsen på Nakba, og 15. mai er derfor en viktig minnedag i den palestinske kalenderen.
Uttrykket ble preget av Constantine Zurayk, en historieprofessor ved det amerikanske universitetet i Beirut; han brukte det i sin bok Ma'na an-Nakba (katastrofens betydning) fra 1948.
I hvilken grad palestinernes flukt skjedde på oppfordring av eget lederskap eller som et resultat av israelske krigshandlinger, har vært omdiskutert. Israelerne har tradisjonelt påstått at arabiske myndigheter oppfordret palestinerne til å flykte og at jødiske ledere oppfordret palestinerne til å bli, for eksempel i havnebyen Haifa. I ettertid har imidlertid flere historikere fått tilgang på dokumentasjon som tyder på at israelske militære bedrev etnisk rensning fra byer og landsbyer, for eksempel Deir Yassin, Lydda og Ramle. Etter hvert som dokumenter har blitt nedgradert har historikere som Zeev Sternhell, Benny Morris og Ilan Pappe bidratt til at det sistnevnte perspektivet har fått økt styrke i de akademiske miljøene.
Ifølge en etterretningsrapport utgitt i 1969 av Institute for Palestine Studies in Beirut dro 68 prosent av flyktningene uten å se israelske soldater.
Palestinerne er blant verdens hurtigst voksende befolkninger, og tallet på registrerte palestinske flyktninger og deres etterkommere har økt fra 914 000 i 1950 til mer enn fire millioner i 2002. Mange av disse bor i flyktningleirer.
Fylkesvei 7706
Fylkesvei 7706 går mellom Risøybukta og Andøybrua i Andøy kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 985.
Torhild Lindal
Torhild Lindal (født 28. september 1931, død 16. januar 1980) var en norsk sangstjerne fra Fredrikstad, også kjent skuespiller fra musikaler og filmer.
Hun debuterte ved Edderkoppen i 1952, ble hovedstadens første musikalstjerne i 1956, giftet seg med artisten Kurt Foss i 1958, og ga ut femten singleplater.
Kristiansten festning
Kristiansten festning er et festningsanlegg i Trondheim. Festningen ble anlagt i 1682–1684 etter ordre fra kong Christian V som et ledd i gjenoppbyggingen etter bybrannen 18. april 1682. Utformingen av byen og festningsanleggene ble utført av Johan Caspar de Cicignon og generalkvartermester Anthony Coucheron. Hovedtårnet på Kristiansten ligger i direkte forlengelse av Nidarosdomens lengdeakse, ca. 700 meter unna. På 1700-tallet ble Kristiansten utvidet til den form den har i dag. Kristiansten eies av staten og er fredet etter kulturminneloven.
Beliggenhet
Festningen er anlagt på en strategisk viktig høyde ovenfor Bakklandet, Pappenheim og Møllenberg. Fra denne høyden hadde svenskene to ganger tidligere kontrollert byen, i 1564 og 1658. Gamle Bybro går over ]Nidelven til byen fra Bakklandet, og da festningen ble anlagt, var broen den viktigste innfartsveien til Trondheim. Det var planlagt et festningsanlegg til forsvar av denne siden av Trondheim allerede i 1676, men det var bybrannen som fikk planene virkeliggjort. Cicignon skal ha sagt følgende om beliggenheten av anlegget:
Konstruksjon
Grunnsteinen til festningen ble lagt av Cicignon i juli 1682, og Coucheron ledet byggearbeidene i årene etterpå. Festningsanlegget skulle egentlig være symmetrisk stjerneformet om hovedtårnet, donjonen, men den ble i stedet tilpasset terrenget i en irregulær stjerneform med ni spisser. Området rundt festningen ble også befestet i 1690-årene, men dette er nå revet eller bebygd. Syd for festningen ble det i 1691 anlagt et forsenket batteri, kalt Christiansands batteri. I 1695 ble Møllenberg skanse oppført i øst. Det har vært et utenverk nord for festningen, som ble kalt Frølichs redutt (anlagt 1720) og et mindre utenverk mot øst, kalt Grüners redutt. I tillegg var det rom for mannskaper under vollene øst for donjonen. Det finnes få spor etter alt dette i dag.
Rundt 1740 ble festningen ombygd til den formen den har i dag. Mot nord danner vollmuren et gårdsrom inne i festningen. Rundt denne er det kasematter, hvelvede oppholds- og lagerrom som ble brukt til boliger for mannskaper, kjøkken, fengsel og lagring av proviant. Kasemattene er godt vedlikeholdt og fremdeles i bruk til ulike formål. Utenom kasemattene er det kun tre bygninger på Kristiansten; donjonen (hovedtårnet), kommandantboligen og et vakthus. Kommandantboligen ble oppført ca. 1777. Den er en beskjeden bygning på én etasje, i pusset mur med halvvalmtak. Vakthuset, fra samme tid, ligger inntil kommandantboligen og har pyramideformet tak.
Donjonen
Donjonen (hovedtårnet) av hvitkalket gråstein med valmtak, er stort og monumentalt og et landemerke for Trondheim. Opprinnelig hadde tårnet en grunnflate på 17 x 12,5 meter, men tykkelsen på murveggen mot byen ble senere økt med 2,5 meter. Den skal nå være fire meter tykk. Tårnet har tre etasjer over kruttkjelleren, delt av bjelkelag som hviler på en midtsøyle av teglstein. Kjelleren inneholdt opprinnelig to kruttkamre, overdekket med et solid teglsteinshvelv. Første etasje ble brukt til kommandantbolig og inneholdt stue, kjøkken og to kamre. Andre og tredje etasje var kanonetasjer, med forsterkede bjelkelag. Skyteåpningene var dekket med jernluker. I taketasjen var det bygd en ark som ble brukt som utkikkspost.
Festningsporten
Festningsporten av klebersten er fra 1746 og utført av brødrene Rasmus og Andreas Banch, etter at de var ferdige med å bygge tårnet på Vår Frue kirke. Porten fører til en 15 meter lang passasje som skrår gjennom vollen. Utvendig er porten flankert av pilastre med en trekantgavl over åpningen. På gavlen er Frederik Vs kronede speilmonogram plassert.
Historie
Den eneste gangen festningen har vært i kamp, var under den store nordiske krig (1700 – 1721). Før dette var kun få soldater stasjonert på Kristiansten.
Den store nordiske krig
De svenske troppene møtte motstand både fra de norske soldatene og fra folk på landsbygda, som husket den tidligere svenske okkupasjonen av Trøndelag. Armfeldt fikk ikke med seg det tunge beleiringsartilleriet, og hadde også problemer med å få frem proviantforsyninger, og vinteren satte inn. Han nådde frem til Trondheim i begynnelsen av november og beleiret byen, men kunne ikke true festningen uten det tunge artilleriet. Kristiansten var godt rustet og hadde mat for seks måneder. Armfeldts styrker holdt seg godt utenfor skuddhold. Ved et tilfelle da svenskene oppholdt seg på Lade, ble det løsnet skudd mot dem fra Munkholmen, men skuddene nådde ikke fram. Karl XII var ikke fornøyd med Armfeldts innsats og ga ham ordre om å innta byen. Armfeldt valgte imidlertid å trekke sine styrker tilbake i retning av Melhus og Gauldalen.
Da uværet hadde lagt seg, kom kaptein Jens Henrich Emahus opp på fjellet med en tropp skiløpere, og hans rapport forteller i sin nakne enkelhet om den katastrofe som hadde rammet Armfeldts armé: ''«Det var et sørgelig og gyselig syn! Menneskene lå døde i hobe på 30, 40, 50 og flere, i fuld mundering med randsel på ryggen, nogle med geværet på armen, andre lå døde på veien med mad i hånden, ja endog i munden. Rytterne stod på hovedet i sneen langs veiene, således som de var kastede af hestene, man havde slået kolberne af sine geværer for at gjøre op ild med (…), nei, jeg kan ikke beskrive det. Jo længere mand kom op på fjeldet, des flere døde mennesker og hester fik man at se»''.
2 200 soldater frøs i hjel, 1 400 døde senere av frostskader og 450 ble invalide (kildene spriker i antall døde). Armfeldts retrett har blitt sammenlignet med Napoleons retrett fra Moskva.