cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Høymiddelalderen
Befolkningsvekst
Thomas Malthus hevdet i sin berømte avhandling Essay on the Principle of Population (1798) at befolkningen vil til slutt vokse mer enn dens mattilgang, deretter vil mangel på fødevarer føre til økt dødelighet, færre fødsler og til økte konflikter. Samfunnsendringer er mer komplekse enn malthusiansk press alene, men det var tendenser i middelalderen som tydet på at befolkningsveksten hadde nådd sitt høydepunkt selv uten pest, og enkelte steder ble reversert. Mangelen på mat førte til sult i eksempelvis Essex i årene 1315–1317, noe som kan indikere at noen steder hadde nådd den maksimale grense for befolkningen og tilgang på ressurser.
Jordbruket
Befolkningsveksten over store deler av Europa i løpet av høymiddelalderen var basert på tilgang til større ressurser. Den varme perioden i middelalderen fra 900-tallet til 1300-tallet var en relativ varm periode, som endte med en liten istid. I den varme perioden høstet bønder hvete i Norden og vindruer i England. Det varme klimaet førte til et mer effektivt jordbruk, og ga grunnlag for en rask befolkningsvekst.
Store landområder som hittil hadde vært skog eller villmark ble ryddet. Nye landsbyer og klostre ble grunnlagt, og det totale utbyttet av jordbruket steg. Klostrene fungerte også som sentre for nye teknologier, og rundt klostrene vokste det fram landsbyer og byer. Fra 500-tallet og framover kom det en rekke tekniske oppfinnelser, spesielt innenfor jordbruket. Romerne benyttet ard for å pløye, men den var ikke egnet for bruk i tyngre leirjord. En gang før 900-tallet kom hjulplogen i bruk. Denne krevde flere trekkdyr, men pløyde dypere og vendte jorden. Et treåkersystem erstattet det gamle toåkersystemet, noe som gjorde dyrking av et større mangfold mulig, spesielt belgfrukten. Med hjulplogen kunne man kultivere tidligere uutnyttet jord, spesielt leirjorden i sørlige England, nordlige Frankrike og nordlige Italia. En annen nyvinningen var å benytte hester som trekkdyr framfor okser. Hestene var raskere, med et nyutviklet seletøy som utnyttet hestenes trekkraft bedre.
Overskuddet i matproduksjonen førte til en velstandsutvikling og en oppblomstring av varehandel over lange distanser. Handelen nådde et nivå som man ikke hadde sett siden Romerriket kollapset på 500-tallet. Handelen gikk gjennom byer, og mens nye byer vokste fram i det nordlige Europa opplevde de gamle romerske byene i det sydlige Europa en ny vekst. Handelen var en impuls for nye utviklinger innen transportteknologien, eksempelvis fikk den nye skipstypen koggen stor betydning for det nordtyske Hansaforbundet. Nye handelsruter både over land og vann ble etablert, og knyttet kontinentene sammen. Andre reisende enn handelsfolk flyttet på seg, blant annet geistlige, diplomater og pilegrimer benyttet de nye transportmulighetene, og de tidligere isolerte europeiske landene opplevde nå en tettere kontakt med fremmede folk i andre deler av Europa.
Den vestlige kirke var i hele middelalderen i teorien en enhetskirke, som opprettholdt en hierarkisk struktur som forenklet sett begynte hos den lokale prest i de enkelte sognekirker. Han var underlagt sin biskop, igjen underlagt erkebiskopen, som øverst oppe hadde paven i Roma over seg. Klostrene utgjorde en sideordnet organisasjon ved siden av den alminnelige kirke. De var sentre for lærdom og bønn, og her ble restene av den litterære tradisjon som Vest-Europa hadde arvet fra grekerne og romerne bevart.
Samfunn
I høymiddelalderen var samfunnet preget av forbindelser og fellesskap, og alle personer inngikk i forskjellige nettverk som strakte seg både vertikalt og horisontalt. En av de viktigste former for fellesskap var slekten, men troskapsbånd spilte også en stor rolle, likesom sogne- og landsby-/byfellesskap. Middelalderens stater ble derfor knyttet sammen av avtaler om gjensidig troskap, len av jord og folk og løfter om krigstjeneste og beskyttelse mot ytre fiender, framfor tanken om en felles nasjonalstat og en nasjonal identitet. Den eneste form for statsadministrasjon i kongerikene var i realiteten lagt ut til de enkelte borgherrer, som hadde makten i de enkelte lokale områdene, herunder også rettsvesen og innkreving av skatt.
I det nordlige Europa, med utspring fra byen Lübeck, ble Hansaforbundet grunnlagt på midten av 1100-tallet. Mange nordlige byer i det tysk-romerske riket ble hansabyer, inkludert Amsterdam, Köln, Bremen, Hannover og Berlin. I Bergen og Novgorod (Russland) hadde hansaene fabrikker og mellommenn.
Mot slutten av 1200-tallet reiste Marco Polo, som en av de første europeerne, Silkeveien til Kina. Vesten ble mer oppmerksom på Det fjerne østen etter Polos beretninger om sine reiser i Il Milione. Marco Polo ble etterfulgt av en lang rekke kristne misjonærer som ville spre det kristne budskapet i øst.
Det føydale samfunn
Systemet med len og troskapseder hadde sin rot i det gamle germanske samfunn, men ble i senere tider, etter middelalderen, karakterisert som føydalisme. Enkeltindivider kom til å gå inn i dobbeltbindinger til både lensherre og slekt, eller til og med til flere lensherrer. Disse bindingene kom ofte til å virke motsatt når lojaliteten i en konfliktsituasjon ble satt på prøve. I andre tilfeller kunne den ene forbindelsen virke stabiliserende på konflikter, der den andre kunne virke destabiliserende og fremme en konfrontasjon. Det politiske system i perioden hadde derfor et dynamisk vesen, eksempelvis kunne en ny allianse vende om på maktforholdene.
Det føydale system oppsto omkring år 1000 i Frankrike. Her var det karolingske rettssystem gått i oppløsning, og klientsystemet ble på nytt dominerende og opprettholdelse av lov og orden i lokalsamfunnet ble overført til de lokale stormenn. I et samfunn hvor sentraladministrasjonen hadde mistet sin betydning og innflytelse, var lenssystemet en måte å institusjonalisere den makt som hvilte på voldsutøvelse, slik at voldsutøvelse i seg selv kunne begrenses mest mulig. I middelalderforskningen har beskrivelsen av føydalsystemet ofte vært et forsøk på å utvikle en statisk modell for samfunnsformen, i en periode hvor samfunnet i høy grad var preget av forandring. Diskusjonen om hva føydalisme dekker og om den noensinne reelt har eksisterte opptar fortsatt forskningen.
Statsmakten slik den hadde sett ut i Romerriket eller slik som den utviklet seg i moderne tid, eksisterte ikke i høymiddelalderen, men var isteden preget av de personlige relasjoner som holdt et kongerike sammen. Først i løpet av 1300-tallet og begynnelsen av senmiddelalderen hadde den kongelige sentraladministrasjon utviklet seg til et nivå hvor den kunne overta ansvaret for domsavgjørelser og innkreving av skatter.
Det geistlige samfunn
Parallelt med det verdslige maktsystem fantes der en geistlig organisasjon, og formelt sett var alle kirker og klostre i hele den katolske kristendom underlagt den romerske pavens myndighet. I høymiddelalderen rådde pavestolen dessuten over så store ressurser og nøt så stor prestisje at flere av periodens paver insisterte på at de også hadde herredømmet over verdslige fyrster. Av den grunn forsøkte de å benytte sin innflytelse politisk. Perioden er derfor også kalt pavenes storhetstid.
Pavenes makt var likevel ikke på noe tidspunkt suveren, og pave Innocens III, hvis pontifikat ofte regnes som et høydepunkt for middelalderens pavedømme, oppnådde reelt sett kun nederlag med sine prestisjeprosjekter. I løpet av 1000-tallet hadde pavestolen selvoppfattelse endret seg, og fikk en langt større selvbevissthet. Den katolske kirke i vest og den østlige ortodokse kirke hadde gjensidig bannlyst hverandre, et skisma som har holdt seg opp til moderne tid, og som kan betraktes som et resultat av Romas økte selvbevissthet.
I det kirkelige hierarki oppsto det på 1000-tallet også en reformbevegelse, hvor hovedhensikten var å skille de kirkelige og de verdslige funksjoner i samfunnet. En slik atskillelse var en umulighet i middelalderens samfunn, hvor biskopene også fungerte som verdslige fyrster med militære forpliktelser, og med verdslige fyrster som ofte innsatte sine egne kandidater i geistlige embeter i de landområder som tilhørte dem. I et samfunn som baserte troskap og tjenester på utveksling av gaver, herunder også embeter, var en atskillelse mellom stat og kirke ikke mulig. Sammenstøt mellom reformbevegelsens tanker og føydalsamfunnets mekanismer skapte grunnlaget for investiturstriden, som preget store deler av høymiddelalderen.
Samfunnsgrupper
I moderne middelalderforskning er denne samfunnsbeskrivelse blitt avløst av en modell som bygger på en pyramidestruktur. Denne er basert på betydningen av de føydale len og inngåtte lojalitetsforhold, der det var råderetten over jorden som var avgjørende for hvilket nivå man var plassert i. I løpet av høymiddelalderen ble dette systemet utfordret av den voksende pengeøkonomien og den gradvise sentraliseringen av makten hos kongene. Dessuten sto byborgerne ofte helt utenfor lensvesenet (utdeling av bruksrett til jord), da deres liv ikke var avhengig av dette. En liten gruppe kjøpmenn og bankierer overgikk til og med størstedelen av adelen i rikdom og politisk innflytelse.
Allikevel var det bestemte forskjeller mellom samfunnsgruppene når man ser på deres funksjoner. Den største befolkningsgruppen i høymiddelalderen var bønder og folket på landet, som hovedsakelig var beskjeftiget med produksjon av matvarer. Ressursene var som i resten av samfunnet også her ujevnt fordelt, da gruppen omfattet alt fra landarbeidere og livegne til selveiere, storbønder og herremenn. En annen gruppe var profesjonelle krigere, hvor ridderne var en særlig framtredende gruppe. Adelen var administratorer og ofte kongenes likemenn eller rivaler. Bybefolkningen besto av en broket blanding av håndverkere, kjøpmenn og arbeidere. Ved siden av de ovennevnte grupper sto de geistlige hierarki, men flere av funksjonene innenfor de geistliges institusjoner grep inn i det verdslige samfunnet, blant annet skrivning, regnskap og administrasjon. Dertil kom en stor gruppe av tjenestefolk som i hovedtrekk delte livsforhold med det herskap de tjente hos. Utenfor samfunnet sto de marginaliserte, som omfattet tiggere, beboere i isolerte områder, urbefolkninger, hedninger og kjettere.
Ifølge de beskrivelser som er blitt overlevert fra perioden ble stendene oppfattet som statiske, noe som ikke betydde at sosial mobilitet var umulig. Det kjennes flere eksempler på personer av lav byrd som enten gjennom en geistlig eller militær karriere nådde høyere opp i samfunnslagene. Den største andelen av middelalderens mennesker fortsatte dog å leve i den samfunnsgruppe som de var født i.
«De som arbeidet» - bondebefolkningen
Bondestanden i høymiddelalderens Vest-Europa var ikke et ensartet lag av livegne, da de vilkår den levde under varierte meget fra egn til egn. Noen steder var selveie den mest utbredte formen, andre steder var det livegenskap. Forskjellen mellom frie og ufrie var de fleste steder en viktig sosial parameter, men var ikke nødvendigvis avgjørende for velstandsnivået. Slaveriet hadde på denne måten overlevd overgangen fra antikken, og hadde med tiden antatt forskjellige former av livegenskap; den store forskjellen var at mennesket nå ble bundet til den jord hvor de bodde og arbeidet, og derfor fulgte med den når eierskapet til jorden skiftet hender.
Et trekk som kjennetegner perioden mellom år 1000 og 1100 er de store forandringer i landsbystrukturen. Over størstedelen av Vest-Europa endret bebyggelsen på landet karakter, og den befolkningen som hittil hadde levd i små bygder flyttet nå sammen i egentlige landsbyer, ofte med en kirke i sentrum. Sammen med denne utviklingen oppsto en kollektiv landsbykultur. Sammenflytningen kom til uttrykk på forskjellig vis på de ulike steder: I Italia samlet bøndene seg i befestede småbyer (incastellomento), mens landsbyene i Danmark fikk permanent beliggenhet da den gamle skikk med å flytte bebyggelse med års mellomrom opphørte.
En av de faktorer som hadde stor betydning for endringene i landbefolkningens levevis var forholdet mellom disse og øvrigheten, og bondesamfunnet i høymiddelalderen ble formet av en kontinuerlig konflikt om kontrollen over ressursene som bøndene produserte. Fornyelsene i jordbruket førte til økt jordbruksproduksjon, og uenigheter om fordelingen av velstanden var grunnlag for hyppige stridigheter. Et sterkt fellesskap var i denne situasjonen en stor fordel for den enkelte bonde overfor herremannen.
Andre viktige faktorer bak forandringene var blant annet de nyskapninger som lå til grunn for framgangen; nye teknologier som hjulplog og vindmøller var i forhold til tidligere teknologi meget kompliserte, og nødvendiggjorde et samarbeid mellom flere aktører før det kunne betale seg. Behovet for beskyttelse i urolige tider hadde likeledes betydning, i likhet med utbyggingen av den kirkelige organisasjon i landområdene; dette kom til uttrykk i byggingen av mange nye kirker over hele Vest-Europa.
Mesteparten av Vest-Europas befolkning oppfattet seg selv som kristne, men deres kristendom var kraftig oppblandet med tidligere og overlevert hedenskap. For bøndene var verden befolket av både ånder og demoner, og skillet mellom levende og døde var aldri skarpt. Den dominerende religionsform i høymiddelalderen skilte seg fra den som de lærde skrev ned og som disse videreførte til ettertiden.
Lokal sedvane og tradisjoner krevde respekt, og selv bønder kunne ikke behandles som personlige eiendeler uten at det var en fare for motreaksjon. Det kunne skje at bønder organiserte seg og gjorde motstand, til og med i regulære bondehærer. Det finnes eksempler på at adelens profesjonelle krigere ble beseiret av velorganiserte og disiplinerte bondehærer: i 1227 i Ane i dagens Nederland; ca. 1230 ved et opprør i det nedre Weser-området; og i 1315 ved Morgarten i Sveits.
«De som kriget» – adelen og ridderne
Krigeraristokratiet omfattet to grupper: Medlemmene av de høyeste adelsslekter og de profesjonelle krigerne, ridderne, som ble belønnet med len. I middelalderen var ulikheten mellom mennesker akseptert, og tanken om at et menneske var mer verd enn et annet ble oppfattet som helt naturlig. På samme måte inngikk en slekt i et hierarkisk system hvor noen få familier satt med mer prestisje enn andre. De adelige slekter var de fornemste og omfattet grever, hertuger og konger, som til sammen utgjorde et lite og begrenset aristokrati.
Selv om den krigende klassen svært tidlig ble begrenset til adelen som eide jord, var det ikke før rundt 1000-tallet at den begynte å bli oppfattet og begrenses til helt og holdent å omfatte ridderne. Ridderne feiret seg selv og øvde med ridderturneringer. Det er først på slutten av 900-tallet og begynnelsen av 1000-tallet at konger som Otto I den store begynte å avbilde seg selv på hesteryggen framfor på en trone, noe som konkretiseres av Vilhelm Erobreren på Bayeux-teppet. Nyvinninger innen våpenteknikk og ny utrustning for ryttere som stigbøyle og stabile saler, gjorde det mulig for krigere til hest å bære betydelig tyngre våpen og rustning.
En rytter kunne nå ride i galopp i strid og angripe selv tungt bevæpnede fotsoldater med lange spyd eller lanser. Kavaleri hadde eksistert tidligere i såvel Spania som Tyskland, men tungt kavaleri ble nå utslagsgivende for hvem som tilhørte den militære eliten. Innenfor denne eliten utviklet det seg et alt mer avansert hierarki av ulike klasser og grader i henhold til byrd. Den teknologiske og taktiske utvikling betydde at ridderen i høymiddelalderen var overlegen alle andre soldattyper, men hans utstyr ble så kostbart at kun de rikeste og mektigste lensherrer kunne engasjere ham. Det tette forhold mellom ridder og adel betydde at de to gruppene med tiden smeltet sammen.
På 1100-tallet dannet klosterbevegelsen egne religiøse ridderordener, som Tempelridderne. Arvelige adelstitler ble også etablert på denne tiden. Det ble fremmet en egen ideologi innenfor og omkring ridderne, som definerte en sosial kode for ridderens ære: En god ridder skulle være rettvis, modig, høvisk, uselvisk og forsvare den kristne tro og de svake. I virkeligheten var ridderne ryggraden i fyrstenes makt. I en tid hvor politikk ble bygget på aktiv voldsanvendelse var en slagkraftig militærstyrke avgjørende, og et sterkt følge av riddere hadde derfor stor betydning.
Nye litterære genrer så samtidig dagens lys i form av ridderromanser og trubadurdiktning. Et romantisk ideal om høvisk kjærlighet mellom riddere og unge adelsdamer ble framelsket, og ga siden opphav til klassiske fortellinger om vakre jomfruer som ble reddet fra fangenskap av tapre riddere. Sentimentale ridderlegender, som Rolandskvadet og andre chanson de geste, «sanger om heltedåder», var motsigelsesfylte kontraster til en voldsfiksert mannskultur.
«De som bad» – geistligheten
Kirkens menn var de som sto øverst i standshierarkiet i de fleste skildringer i samtiden, og det var også de som selv hadde definert inndelingen. Liksom adelen utgjorde de for det meste en liten prosent av den totale befolkningen. Kirken hadde det ideologiske og akademiske monopolet i det kristne Europa under så å si hele middelalderen. Paven ble lenge sett på som det åndelige overhodet for alle kristne, og den som, i det minste i teorien, skaffet den verdslige makten dens legitimitet. Den romerske kurie, det pavelige hoffet og administrasjonen, var under lang tid den største, rikeste og best organiserte i hele Europa. Etter at den romerske sentralmakten kollapset var det kirken som under den tidlige middelalderen var den mest velorganiserte administrasjonen. Det var kirken, gjennom først klosterskoler og siden katedralskoler og til slutt universitet, som organiserte samfunnets undervisning og kunnskap. Kirken var også den fremste institusjonen for sosial støtte i form av fattigomsorg og en moralsk støtte for befolkningen.
Middelalderens reformbevegelser
Religionen på 1100-tallet var i forhold til århundrene tidligere og etter preget av avvik og konfrontasjon. Splittelsen kom blant annet til uttrykk gjennom de kjetterbevegelser som vokste fram. De forskjellige avvikende grupper var ofte vanskelig å atskille fra den ortodokse tradisjon. Samtidig var det en oppfattelse av at alle mennesker måtte tilhøre det samme religiøse fellesskap, og de grupper eller individer som hadde avvikende religiøse forestillinger var da hedenske eller tilhørte djevelen. Holdningen overfor kritikk av de etablerte katolske institusjoner endret seg i perioden. Etter å ha vært lydhøre til kritiske røster øverst i det kirkelige hierarki fra omkring år 1000, begynte kirken etter år 1200 åpenlyst å støtte forfølgelser av protestbevegelser som kjettere. I begynnelsen ble kritikerne kun oppfattet som radikale forkjempere av reformer i en tid hvor pavestolen selv var involvert i en gjennomgripende endringsprosess. Etter at kirken hadde konsolidert seg i en ny form ble protestbevegelsene betraktet som en trussel mot kirkens enhet og slått hardt ned på.
Reformbevegelser på 1000-tallet og 1100-tallet hadde blant annet vært et forsøk på å ta alle aspekter i menneskelivet inn i den kirkelige sfære. De omfattet blant annet pavemaktens forsøk på å underlegge seg de verdslige institusjoner, og inndragelse av legfolks liv i de kirkelige sakramenter. Samtidig ble kirkeloven styrket for å sikre pavens kontroll over hele kirkehierarkiet. Disse forsøkene på å utvide pavens og de geistlige systems makt førte til konflikter, der de støtte sammen med verdslige fyrsters interesser, eksempelvis investiturstriden. Den økte innblanding i alminnelige menneskers liv førte til at misnøyen med de geistlige økte og mange søkte alternativer.
Klosterbevegelsene
Veksten innenfor klostersamfunnene var et av de områder hvor reformbevegelsen kom sterkest til uttrykk. Gamle munkeordener fikk en ny oppblomstring og nye ordener ble grunnlagt. Over hele Europa ble det reist nye klostre. Denne veksten var mulig på grunn av økte donasjoner fra fyrster og rikmenn, og økende tilgang på menn og kvinner som ønsket å leve som munker og nonner.
Oppfattelsen av klostrene endret seg gjennom reformbevegelsen. De ble omdannet til hellige steder, som var atskilt fra den jordiske sfære og sto nærmere det guddommelige. Det var en ny og strengere fortolkning av de rituelle reglene for klosterlivet som lå til grunn for denne forestillingen. Klosterbevegelsen var et uttrykk for tidens personlighet og religionens inderlighet. Det ny idealet for munkenes tilværelse var et tilbaketrukket liv helt hengitt til religiøse gjøremål, men fortsatt ble munkene involvert i lokalsamfunnets affærer.
Slutten av 1000-tallet og tidlig 1100-tall var høydepunktet for det kristne munkvesnets storhetstid.
I løpet av 1200-tallet vokste det fram en rekke tiggerordener, som for eksempel:
Pilegrimsferd og korstog
I løpet av høymiddelalderen fikk legfolk også muligheten til å bli tettere knyttet til de religiøse ordener uten at de oppga deres verdslige liv. I tillegg til munker var også mange andre tilknyttet deler av en klosterorden, som lekbror, pilegrim eller tempelridder.
Pilegrimsferd var et viktig element i middelalderens religiøsitet, og var langt mer enn bare en reise til et hellig sted, da selve reisen og dens strabaser hadde betydning i seg selv og ble oppfattet som en form for Imitatio Christi, å etterligne Kristi liv. Målet for pilegrimsferden var heller ikke kun et geografisk sted, men ble oppfattet som en jordisk utgave av Det himmelske Jerusalem. En pilegrimsferd var en konkretisering av menneskelivets vei mot frelse og inntreden i himmelen ved ankomsten til pilegrimsmålet.
Korstogene var fra begynnelsen av en bevæpnet pilegrimsferd, og ble til som et ledd i reformkirkens bestrebelser på å omfavne alle samfunnsgrupper i kirkens sfære. Først senere, omkring 1200, ble korstogene atskilt fra pilegrimsferden og etablert som hellige krigstokt, med sin egen liturgiske praksis. Korstogene hadde innflytelse på alle samfunnslag i høymiddelalderen, fra kongene og keiserne som ledet an, til de laveste klassene. Storhetstiden for korstogene var på 1100-tallet, etter det første korstog og grunnleggelsen av korsfarerstatene. Fra 1200-tallet og fremover ble korstog også rettet mot kristne grupper som stod i opposisjon mot paven og den «rette tro», i tillegg til hedninger.
«De som handlet» - byene og borgerne
Rikdom ble etterhånden i høyere grad skapt gjennom handel og industri enn gjennom krig og plyndring. Den spede begynnelsen på en markedsøkonomi medvirket til at føydalsystemet fikk minsket betydning. Handelsmennene trakk inn til de tidligere romerske byene, som hadde skrumpet inn etter Romerrikets kollaps, noen så små at byfolkningen bodde innenfor murene av det gamle amfiteateret, slik som i Nîmes. Handelsmennene slo seg ned ved større sentra, ved domkirken, ved klosteret og ved fyrstens borg. Først innenfor murene, men med økt antall også utenfor. Når først forholdene var gunstige vokste bebyggelsen raskt, da krovertene, slakterne, bakerne, smedene og andre håndverkere fant avsetning i et hurtig voksende marked. Snart kom det en beskyttende mur rundt bosetningen og byen ble selv en borg, og dens innbyggere ble da omtalt som burgenses, de som bodde i borgen, borgerskapet.
Med pengene flyttet makten seg, og borgerne i de rikeste byene fikk mulighet til å frigjøre seg fra sine tidligere herrer. Byene fikk privilegier og borgerne ble løst fra sine føydale plikter mot å betale en avgift til fyrsten. Handel ble i samme prosess begrenset til de byer med nødvendige rettigheter. I Norden ble disse kalt for kjøpstad, mens de i England het «borough». De aller rikeste og mektigste byer i Nord-Italia, Flandern og i Nord-Tyskland oppnådde en karakter av uavhengige bystater.
Med befolkningsveksten ble det også et grunnlag for byer, og flere byer oppsto og småbyer vokste i størrelse. Utviklingen fulgte bortimot det samme geografiske mønster som den øvrige demografiske utviklingen: Den største tilveksten skjedde i sør og i vest, og i mindre utstrekning i nord og øst. De fleste byene var fortsatt små i sammenligning med samtidens storbyer som Cordoba, Konstantinopel og Bagdad. De største middelalderbyene i Europa, som Venezia, Milano, Firenze og Paris, hadde på det meste rundt 100 000 innbyggere. Utover disse fantes et antall steder som Brugge, Gent, Lübeck og London, som kunne ha mellom 10 000 og 40 000 innbyggere. Alle disse lå ved havet eller en større elv. De andre byene kunne bestå av noen hundre til noen tusen innbyggere, og lå ofte i innlandet. Bybefolkningen var en minoritet av den totale befolkningen i Europa til langt inn i tidlig moderne tid, men det var store lokale variasjoner. I Nord-Italia og Nederlendene kunne bybefolkningen utgjøre opp til hver tredje person, og i sentrale Europa den en av ti.
Den store konsentrasjonen av mennesker uten en avansert form for infrastruktur, som avløp og avfallshåndering, gjorde at dødeligheten i middelalderens byer var betydelig høyere enn på landsbygda. Epidemier spredde seg også raskt til de tettbefolkede omliggende områdene, og tilsvarende kunne brann ødelegge store deler av en by på kun noen timer. Byene led i alminnelighet av en konstant dødelighetsoverskudd da det var flere som døde enn som ble født og det krevdes derfor en fast strøm av nye innbyggere fra landsbygda.
Byene førte til en sentralisering av makt og ressurser, og en intensifisering av jordbruket og handelen, men også til en økt spesialisering av produksjonen og håndverk. Ettersom en by ikke var selvforsørgende med mat var den avhengig av landsbygda rundt, og jo større by jo større jordbruksområde trengte den. Med sin konsentrasjon av mennesker, makt og penger ga byene også grunnlag for en kulturell utvikling.
Da innbyggerne ble frie borgere måtte de danne byråd som administrerte, fattet beslutninger og skapte lover. Byrådet ble ofte kontrollert av de rikeste familier og ble åsted for mange stridigheter. Byene betalte skatt til den lokale lensfyrsten eller kongen, men hadde ellers sin uavhengighet. I senmiddelalderen ble enkelte byer såpass mektige at de stundom gjorde opprør mot fyrstene. Håndverkere og kjøpmenn som tilhørte samme faggruppe inngikk gjerne i sammenslutninger kalt laug for felles vern og hjelp. De større byene kunne brødfø spesialiserte håndverkere som skomakere, bakere og våpensmeder, og i høymiddelalderen ble de fleste rekruttert fra landsbygda. Byene la grunnlaget for den moderne pengeøkonomi.
Jødene
Den jødiske befolkning var både en marginalisert gruppe og samtidig en integrert del av samfunnet, og kunne stundom tilhøre de høyeste sirkler. De levde dog konstant under meget usikre rammer, hvor risikoen for voldshandlinger fra majoritetsbefolkningen hele tiden var til stede. Mange kristne så på jødene som kristendommens fiender. Øvrigheten, og især mange geistlige, forsøkte å gi jødene en viss beskyttelse mot de pogromer som fant sted. Eksempelvis fordømte Bernhard av Clairvaux i sterke vendinger de overgrep mot jøder som skjedde forbindelse med erklæringen av et nytt korstog som han selv predikert for i 1144. Innenfor kirken ble jødenes tilstedeværelse oppfattet som en nødvendighet, og de måtte beskyttes da jødenes tilstedeværelse var en del av de bibelske fremstillinger av dommedag.
Motviljen mot jødene hos befolkningen oppsto og vokste med utbredelsen av kristendommen. Jøder ble forbundet med sin rolle som pengehandlere, ettersom de ikke fikk eie jord, og da penger i seg selv ble betraktet som en skitten geskjeft som kristne ikke burde være en del av, var det passende at jøder tok seg av denne. Jødenes rolle som mellommenn i finansielle transaksjoner var medvirkende til veksten i den internasjonale handel og bidro således til høymiddelalderens økonomiske oppsving. Noen jøder ble derfor meget rike, og misunnelsen på grunn av det kan også ha vært en utløsende faktor for forfølgelser.
Kunst
Kunsten i høymiddelalderen omfattet mange ulike stilarter og regionale tradisjoner. Overordnet var de mest utbredte stilarter i Vest-Europa bysantinsk, islamsk, romansk og gotisk kunst, men andre betydningsfulle regionale tradisjoner omfattet blant annet den nordiske og slaviske. De viktigste og mest iøynefallende kunstuttrykk var kirkene og katedralene.
Omkring år 900 begynte den islamske kunst å fremstå med regionale forskjeller, parallelt med oppløsningen av abbasidenes kalifat. Det muslimske Spania var i høymiddelalderen et sentrum for kunst og kultur, især metallarbeider, silkestoffer og treskjærerarbeider, som fant veien ut til flere deler av Europa. Europeisk brukskunst ble i stor grad inspirert av disse importvarene.
Det regionale kunsthåndverket i Norden ble kun langsomt erstattet av de dominerende stilarter fra resten av Europa. De kalkmalerier som ble gjort i Danmark på 1000-tallet ble utført av tyske arbeidere, mens de senere ble gjort av lokale håndverkere. I Norge ble stavkirkene reist på grunnlag av lokale tradisjoner og utsmykkingen ble gjort i den gamle, norrøne stilen. På Irland skjedde det en sammensmelting av norrøn og keltisk tradisjon, da irske eller norrøn-irske metallarbeidere etterlignet eller videreførte den norske urnesstilen og ringeriksstilen.
Arkitektur
Romansk kunst (kalles stundom også for rundbuestil) betegner den stil som kjennetegner arkitekturen i Europa fra omkring 1000 til 1200, da den ble avløst av den gotiske. Stilens utbredelse hadde nær sammenheng med klostervesenet, som under høymiddelalderen fikk en kraftig utbredelse. Kjerneområdet var Frankrike, men stilarten ble også utbredt i det kristne Spania, Flandern, England, Tyskland og Italia, der også den monastistiske bevegelse sto sterkest.
Betydningen av gotisk stil varierer avhengig av genre, tid og sted. Betegnelsen stammer fra fremkomsten av den gotiske arkitektur på midten av 1100-tallet, samtidig med den gotiske billedhoggerkunsten, mens den gotiske maleristilen ble først utskilt som en selvstendig stil rundt år 1200, da gotikken ble dominerende over hele Europa. Arkitekturen skulle fremstå lys og vektløs, i motsetning til de mørke og store formene som karakteriserte den foregående romanske stilen. Augustin av Hippo mente at lyset var Guds uttrykk. Arkitektoniske teknikker ble utviklet for å imøtekomme denne tanken, og kirkene ble bygd deretter. Fargerike vinduer var med på å forsterke det religiøse inntrykket. Romansk stil kalles gjerne for rundbuestil og gotisk for spissbuestil.
Litteratur
Mange ulike kulturelle kilder påvirket litteraturen i høymiddelalderen, en av de viktigste var den kristne, især de kanoniske tekster i bibelen, samt apokryfe legender. Denne tradisjonen var sterkest i den litteraturen som ble skrevet på latin (se latinsk litteratur) og som ble til i religiøse institusjoner, men som også påvirket de verdslige tekstene skrevet på morsmålene.
Mange av periodens litterære verker inngikk i en tekstkrets hvor figurer, historier og temaer ble bearbeidet i nye variasjoner. Disse hadde mest regional utbredelse, men noen ble også kjent over hele Europa. Et av de mest kjente var Arthur-legenden, samt fortellingene om Karl den store og hans riddere, som Roland og Holger Danske. En annen var de akritiske (grensefolkenes) sanger fra Østromerriket, som også hadde inspirasjon fra arabisk tradisjon.
I Provence i sørlige Frankrike oppsto det tidlig en egen provençalsk litteratur. De mest kjente tekstene var trubadursanger, som oftest kretset om ridderromanser, men som også bygde på eldre latinske og arabisk-spanske tradisjoner. Den kom siden til å påvirke flere andre vesteuropeiske kulturer, blant annet minnesangene i Tyskland, Sicilia og den norditalienske Dolce stil nuovo, som blant annet Petrarca og Dante tilhørte. Dante skrev høymiddelalderens fremste verk, Den guddommelige komedie.
På Island ble det meste av den norrøne litteraturen bevart og den omfattet prosafortellinger (sagalitteratur) og poesi (kvad). Tekstene bygget på en rik muntlig tradisjon, men ble nedskrevet på morsmålet i tiden mellom 1100-tallet og 1300-tallet.
Bokfremstilling var en kunstform nært knyttet til litteraturen. Alle tekster ble nedskrevet eller kopiert før utbredelsen av trykkeripressen kom på 1400-tallet. Alle deler av en bok var gjort for hånd. Bøker var derfor kostbare og symboler på lærdom. Bokfremstilling var et høyt spesialisert håndverk som krevde omfattende arbeidsinnsats. Produksjon skjedde som oftest i klostre, som skapte ikke kun bøker med religiøst innhold, men også verdslig litteratur med vitenskapelige og filosofiske tekster foruten å kopiere eller oversette antikke verker.
Bøker var et statusobjekt og de fremste eksemplarene ble illustrert med miniatyrmalerier og i noen tilfeller utstyrt med kostbare omslag av utskåret elfenben, figurer i edelt metall eller besatt med edelsteiner. Universitetene som vokste fram skapte etterhvert et behov for nye og billigere bøker, utstyrt med brede marger for notater. I løpet av 1200-tallet og 1300-tallet begynte privatpersoner å skaffe seg bøker, for det meste praktiske bøker som kalendere og bønnebøker.
Musikk
Det meste av den musikk som har blitt bevart fra høymiddelalderen er religiøs. Det har sin grunn i at nedskrivning av musikk i noteform ble utviklet i klostre og kirkeinstitusjoner, men også en del verdslig musikk ble nedskrevet. En av de første som benyttet noter var Guido av Arezzo på 1000-tallet, som oppfant en tegnsetting som gjorde det lettere for sangerne å huske de gregorianske bønnene.
Religiøs musikk var i begynnelsen av perioden dominert av den gregorianske som var bønn uttrykt i sang, og bønn var et vesentlig element i den rituelle praksis. I løpet av 1100- og 1200-tallet oppsto polyfon sang innenfor den gregorianske tradisjonen, blant annet verker skapt i forbindelse med Notre-Dame-skolen i Paris. Nye musikkformer oppsto med de polyfone teknikker og den tidligste var organum, men senere fulgte clausula, conductus og moteten. En annen type som sprang ut av den nye teknikk var ars nova; mellom 1310 og 1314 ble Roman de Fauvel satt i musikk av Philippe de Vitry og stilen ble populær især innenfor verdslig musikk. Mange av de elementer som siden kom til å prege den vestlige klassiske musikktradisjonen har sin opprinnelse i denne. En viktig komponist fra 1100-tallet var nonnen Hildegard av Bingen.
En av de viktigste sekulære musikksjangrer var trubadurenes, som vokste fram i Sør-Frankrike i siste halvdel av 1000-tallet. Trubadurene var omvandrende musikere som kom fra alle samfunnslag. De skrev og spilte sanger om ulike emner, men hovedsakelig om høvisk kjærlighet. Denne sjangeren fikk stor innflytelse på sekulær musikk i det øvrige Europa, også på de nordfranske trouvèrer og de tyske minnesanger. I Danmark og Norge stammer de eldste kjente folkeviser fra rundt 1200, og de bygde på den franske og tyske tradisjonen. I motsetningen til kontinentet levde de norske og danske folkevisene videre hos folk og var en levende tradisjon helt fram til 1800-tallet.
Filosofi
Den nye kristne læremodellen ble påvirket av Anselm av Canterbury (1033–1109), fra gjenoppdagelsen av Aristoteles' verker gjennom middelaldersk jødisk og muslimsk filosofi (Maimonides, Avicenna og Averroes) og de han påvirket, især Albertus Magnus, Bonaventura og Peter Abelard. Skolastikken trodde på empirisme og støttet de romersk-katolske doktrinene gjennom studier, fornuft og logikk. Skolastikken stod i opposisjon til kristen mystisisme og den platonsk-augustinske troen på dualismen og arvesynden.
Den mest kjente av skolastikkerne var Thomas Aquinas, som førte kursen bort fra platonismen og augustinismen til aristotelisme. Aquinas utviklet en filosofi for sinnet, ved å hevde at hjernen ved fødselen var en «blank tavle» (tabula rasa) og som ble gitt muligheten til å tenke ved hjelp av en guddommelig gnist. Andre bemerkelsesverdige skolastikkere var Roscelin og Peter Lombard. Noen kjente antiskolastikkere var Duns Scotus, William av Ockham, Anselm av Canterbury, Peter Damian og Bernhard av Clairvaux.
Teknologi
Gjennom 1100- og 1200-tallet dukket det opp en rekke nye oppfinnelser i Europa, samt flere innovasjoner innen produksjon. Disse nyvinningene var med på å gi det europeiske samfunnet en økonomisk vekst. I løpet av et århundre var det flere suksessfulle oppfinnelser enn det hadde vært de foregående tusen årene. Noen av nyvinningene var krutt (fra Kina), astrolabium, briller, en bedre klokke, og betydelige bedre skip. Det sistnevnte muliggjorde de store oversjøiske oppdagelsene, som begynte mot slutten av denne perioden.
Eksterne lenker
Idade Média
Cavtat
Cavtat (italiensk: Ragusavecchia) er en kystby i det sørøstligste Kroatia, i Dubrovnik-Neretva fylke. Byen er senter for kommunen Konavle, og ligger 20 km nordøst for grensen mot Montenegro. Den har drøye 2 000 innbyggere, og er i dag en turistby ikke langt fra Dubrovnik lufthavn.
Cavtat ble grunnlagt av grekerne som Epidaurus og kom i 228 f.Kr. under romersk styre. Under de slaviske invasjonene fra 600-tallet ble byen ødelagt, og innbyggerne grunnla byen Ragusa (Dubrovnik) på et sikrere sted, 15 km lengre nordvest.
Den har historisk vært underlagt en rekke stater – de serbiske statene Raška og Zeta i høymiddelalderen, deretter tidvis Hercegovina og ikke minst handelsrepublikken Venezia på 1400-tallet.
Cavtat og området Konavle var et viktig jordbruksområde med dyrking av hvete i middelalderen og moderne tid. Området har mye kalkstein og frodig vegetasjon.
Natalie Normann
Natalie Normann (født 30. august 1962 i Haugesund) er en norsk forfatter, oversetter og bokblogger. Hun har gjennom flere år skrevet barnebøker, krim, fagbøker for barn og serieromaner. Sammen med forfatteren Anan Singh har hun skrevet flere krimromaner og barnebøker. I 2009 debuterte hun som romanserieforfatter under pseudonymet «Hanna Sandvik» med romanserien Ildfuglen som består av elleve bøker.
Skredshol
Skredshol er en storgård i Ringsaker i Innlandet som i 1998 hadde et totalareal på 2 026 dekar. Den er tidligere setegård, og ligger i på den delen av Nes-halvøya som tilhørte Ringsaker også før storkommunen ble opprettet i 1964. Den blir nevnt for første gang i 1403. Gården har blant annet vært eid av Jens Bjelke og hans slekt. Fra 1922 har den vært i familien Moslets eie. Gårdens hovedbygning er fredet.
Dens Park
Dens Park er et fotballstadion i Dundee i Skottland og er hjemmebanen til fotballlaget Dundee. Rett ved siden av ligger Tannadice Park, som har en kapasitet på 14 209 tilskuere, og er hjemmebanen til byrivalen Dundee United FC. Dens Park og Tannadice Park er de to nærmestliggende fotballbanene i verden. I mai 2009 ble det meldt at Dens Park var overtatt av den lokale forretningsmannen John Bennett, som faktisk også er styremedlem hos erkerivalen Dundee United.
I forbindelse med at Skottland søkte om å få arrangere EM i fotball 2008, var det innarbeidet i søknaden planer om å bygge et nytt stadion i byen, som skulle være hjemmebane for begge byens lag. Disse planene ble imidlertid lagt på is da Skottland ikke fikk arrangementet. Planene støtte imidlertid også på motstand innenfor begge klubbene.
Jauja
Jauja er en peruansk by som er provinshovedstad i provinsen Jauja i regionen Junin. Byen ble grunnlagt i 1534 av spanske conquistadorer, og var den første hovedstaden i Nueva Castilla - det som senere ble Peru. Det var også den andre byen i Sør-Amerika som ble grunnlagt av spanjolene. Jauja ligger i Mantarodalen nær elven Mantaro på høysletten Altiplano. Byen har katedral, sykehus og flyplass.
Historie
Arkeologiske utgravninger indikererer at et organisert jordbrukssamfunn eksisterte rundt Jauja omkring år 800 f.kr.. Fra år 500 e.kr. til omkring år 1000 ble området styrt av Wari-riket som xauxa- og wankafolket (huancafolket) var innlemmet i. Etter Wari-rikets kollaps rundt år 1000 ble samfunnsformen løsere og mindre organisert, men wankafolket rådde over området frem til omtrent år 1460. Spor etter wanka- og xauxa-bosetninger finnes i blant annet de arkeologiske utgravningene av ruinbyen Tunanmarca omkring 12 kilometer nordvest for Jauja. I 1460 ble området erobret av inkaene ledet av Pachacuti, og innlemmet i inkariket. Inkaene etablerte et av sine viktigste administrasjonssentra - Hatún Xauxa - like sør for dagens Jauja. Etter at Francisco Pizarro beseiret inkaene i 1533, startet han byggingen av en by like ved Hatún Xauxa. 25. april 1534 ble byen innviet som la muy noble ciudad de Jauja og tatt i bruk som hovedstad for den nyopprettede kolonien Nueva Castilla (en rolle som Lima overtok i 1535).
Under Salpeterkrigen mot Chile tapte Peru byene langs kysten - inkludert hovedstaden Lima - til de chilenske styrkene tidlig i 1881. Restene av Perus hær kom seg unna, og trakk seg tilbake og opp i Andesfjellene. 16. april 1881 ankom (den daværende) oberst Andrés Avelino Cáceres byen Jauja og organiserte soldater og frivillige i gerilja-grupper. Dette ble starten på en peruansk militær/gerilja-operasjon mot chilenernes opprenskingsaksjon i fjellene - «Campaña de la Breña o Sierra».
Næringsliv
Med sin beliggenhet midt i den fruktbare Mantarodalen er landbruk en viktig næring i Jauja. Mange bygninger for lagring av landbruksprodukter (quechua: qullqa) bygd av inkaene indikerer at området har vært viktig for nasjonens matforsyning også i tidligere århundrer.
På grunn av klimaet og den rene, tørre fjelluften var Jauja i første halvdel av 1900-tallet mye brukt som behandlingssted for tuberkulosepasienter. Sanatoriet Olavegoya hadde pasienter fra hele verden helt til massevaksinasjonene etter andre verdenskrig fikk bukt med sykdommen. Sanatoriet er i dag omgjort til sykehus, og drives under navnet Hospital Domingo Olavegoya.
I motsetning til nabobyene lenger mot nord, har Jauja hverken tungindustri eller gruvevirksomhet.
Kommunikasjon
I 1908 fikk Jauja jernbaneforbindelse med Lima og Huancayo da Ferrocarril Central åpnet linjen mellom La Oroya og Huancayo. Byen har fortsatt jernbanestasjon, men det er for tiden (2014) kun sporadiske turisttog mellom Lima og Huancayo i sommersesongen som stopper her. Det foreligger imidlertid planer om å utvide Huancayos bybane Metro Wanka til å omfatte lokaltog til Jauja og flyplassen Francisco Carlé som ligger like ved.
Hovedveien PE-3 (Longitudinal de la Sierra) går like forbi Jauja i nord/sør-retning. I sør går den til Huancayo, Cusco og Puno, mens den nordover leder til La Oroya, Cerro de Pasco, Cajamarca og til slutt til Ecuador. Det er bussforbindelse til Lima, La Oroya og sørover til Huancayo og Huancavelica. Det er også veiforbindelse via regionale veier østover mot amasonas-regnskogen og byen Atalaya i Ucayali-regionen. Høyfjellsveien nr. 22 går sørvestover til stillehavskysten, og passerer den vestlige tinderekken over et fjellpass på over 4 700 meters høyde.
Nærmeste internasjonale lufthavn er Jorge Chávez i Lima (IATA:LIM).
Finlay (navn)
Finlay og Finley er engelske mannsnavn med gælisk opprinnelse. Navnene er sammensatt av ledd som betyr «hvit, lys» og «kriger». Navnene er lite brukt utenfor Storbritannia. Navnene er oftere brukt som etternavn enn fornavn.
Etymologi
Finlay og Finley er anglifiserte former av Fionnlagh, et irsk og skotsk navn dannet av gæliske fionn, «hvit, lys», og laogh, «kriger».
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
21. serierunde i Toppserien 2023
Alle kampene i '''21. serierunde i Toppserien 2023''' er terminfestet til lørdag 16. september.
Lypnea
Lypnea er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever på planter.
Utbredelse
Slekten er utbredt i varme deler av den Gamle verden: Afrika, Asia, østover til Ny-Guinea.
Mari Eggen Sager
Hun debuterte i 2010 med barnebøkene Monster-Frida og Doktor-Frida, etterfulgt av Stjele-Frida og Pannekake-Frida i 2011 og Spion-Frida i 2012. Bøkene er illustrert av Åshild Irgens.
David Janssen
David Janssen (1931–1980) var en amerikansk skuespiller kjent fra tv-serien Jaget (1963–1967).
Janssen medvirket i nærmere 100 film- og tv-produksjoner i løpet av karrieren.
Han vant tre Golden Globe; to for TV-serien Jaget og én for filmen Hell to Eternity (1960). I 1989 ble han beæret med en stjerne på Walk of Fame.
Oppvekst og karriere
Janssen ble født David Harold Meyer i Naponee, en liten landsby i Franklin County, Nebraska. Han var sønn av bankmannen Harold Edward Meyer (1906–1990) og Berniece Graf (1910–1995). Foreldrene ble skilt i 1935 og David og moren flyttet til Los Angeles. I 1940 giftet hun seg med Eugene Janssen (1918–1996) og både hun og sønnen tok derfor Janssen som etternavn.
Etter å ha fullført High School vervet Janssen seg i hæren og var stasjonert ved Fort Ord, California. Her ble han kjent med senere kjente skuespillere som Martin Milner og Clint Eastwood.
Han filmdebuterte som 13-åring i en liten rolle i Sonja Henie-musikalen It's a Pleasure (1945). Senere hadde han sentrale roller i filmer som To Hell and Back (1955), Hell to Eternity (1960), Ring of Fire (1961), The Green Berets (1968), Marooned (1969), Macho Callahan (1970) og Møte i rom sjø (1977).
Han tv-debuterte i 1951 i en liten gjesterolle i serien Boston Blackie. I 1957 fikk han hovedrollen som Richard Diamond i kriminalserien Richard Diamond, Private Detective (1957–1960) og i 1964 fikk han rollen som Dr. Kimble i kriminalserienserien Jaget (1964–1967), som forøvrig er rollen han huskes best fra og som innbrakte ham to Golden Globes. Deretter hadde han hovedrollen i kriminalserien O'Hara, U.S. Treasury (1971–1972) og kriminalserien Harry O (1974–1976). Etter det hadde han en hovedrolle i miniserien The Word (1978) og en sentral rolle i miniserien Centennial (1978–1979), samt seriens fortellerstemme.
Kvithø
Kvithø er en isolert fjellhammer i H.U. Sverdrupfjella i Dronning Maud Land. Den ligger om lag 13 kilometer sørøst for Kvitkjølen og 15 kilometer nordøst for Kvitskarvet. Høyeste punkt måler 2775 moh.
Området ble fotografert fra fly av den tredje tyske antarktisekspedisjonen (1938–39) under ledelse av Alfred Ritscher. Detaljert kartlegging ble utført av norske kartografer basert på undersøkelser og flyfotografering gjennomført under Maudheimekspedisjonen 1949–52 og Den norske antarktisekspedisjonen 1956–60.
David Janssen
Privatliv
Janssen var gift to ganger. Først med Ellie Graham (gift i 1958, skilt i 1970) og fra 1975 og til sin død med deltids-skuespillerinnen Dani Crayne Greco (f. 1934).