cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cambarus reflexus
Cambarus reflexus  er en art av ferskvannskreps eller «hulekreps» av slekten av ferskvannskreps (familie Cambaridae, orden Reptantia) som inngår i den store gruppen av såkalte tifotkrepser. Dette er en av i alt om lag 100 arter i slekten med det som på engelsk kalles enten bare «crayfish», eller «cave crayfish».
Ottawa
Ottawa er Canadas forbundshovedstad og landets fjerde største by. Den ble grunnlagt i 1826 som Bytown og fikk sitt nåværende navn i 1855. Byen hadde 1,017,449 innbyggere i 2021 og ligger i provinsen Ontario ved bredden av elven Ottawa som er grense mot provinsen Quebec. Byen er tospråklig og det snakkes både engelsk og fransk (33 % av innbyggerne er fransktalende).
Lombard (Illinois)
Lombard er en amerikansk by som ligger i DuPage County i Illinois.
Ottawa
Byen er oppkalt etter ottawaindianerne.
Lombard (Illinois)
Den har og dekker et areal på 27 km².
Ottawa
Ottawa er iferd med å utvikle seg til et senter for høyteknologi. Byen har to universiteter: ett som er tospråklig University of Ottawa / Université d'Ottawa, og engelske Carleton University. En av byens broer er Laurier Avenue Bridge.
Maksim Lynsja
Maksim Ljeanidavitsj Lynsja, belarusisk: Максім Леанідавіч Лынша (født 6. april 1985) er en belarusisk friidrettsutøver som konkurrerer i hekkeløp.
Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han røk ut i semifinalen på 110 meter hekk.
Musikkåret 1918
Fødsler
<!--* 8. Januar: Enrique Alessio, argentinischer Bandoneonist, Arrangeur und Komponist († 2000)
Dødsfall
<!--=== Todesdatum gesichert ===
Trypogeini
Trypogeini er en gruppe av biller som tilhører familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Slanke, langbeinte, gjerne brune trebukker med lange antenner. De ligner på gruppen blomsterbukker (Lepturinae).
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Sørøst-Asia.
Systematisk inndeling
Slekten Trypogeus blir ofte ført til Dorcasomini.
Kiva Microfunds
Kiva.org er en frivillig organisasjon som ble grunnlagt i 2005 med formålet å samle mennesker gjennom mikrolån for å redusere global fattigdom. Gjennom bruk av internett og et internasjonalt nettverk av mikrofinansinstitusjoner lar Kiva enkeltpersoner låne ut ned til 25 amerikanske dollar (ca. 245 norske kroner per 2022) for å hjelpe til med å finansiere småbedrifter eid og drevet av personer fra lavinntektsgrupper rundt omkring i verden. Rundt 82 % av lånene er gått til kvinner eller kvinnedrevne prosjekter i løpet av årene.
Per 2022 forvaltet Kiva lån til 4,3 millioner personer og grupper i 77 land fra 2,1 million långivere. Ialt hadde organisasjonen på dette tidspunktet formidlet lån i en høyde på over 17,5 milliarder kroner.
Lån gjennom Kiva gir 0 % renter til utlånerne (med unntak av valutaendringer ved innløsning av utlånskapital), og Kiva selv krever ikke rente fra låntagerne. Låntagerne betaler renter til de lokale mikrofinansinstitusjonene som administrerer enkeltlånene, men Kiva.org hevder å holde øye med hvor høye renter som blir innkrevet, og at organisasjonen ikke vil samarbeide med institusjoner som krever unødig høye renter. Kiva-låntagerne hadde per 2022 en historisk tilbakebetalingsrate på over 96 %.
Virkemåte
Kiva lar mikrofinansinstitusjoner i hele verden avertere profiler av kvalifiserte lokale entreprenører på Internettsidene deres. Utlånerne er hvem som helst som har et kredittkort eller en PayPal-konto. Utlånerne leser profilene på nettsidene til Kiva og bestemmer seg for én eller flere entreprenører de ønsker å finansiere deler av lånet til. Kiva samler inn lånekapitalen fra disse individuelle utlånerne og overfører lånekapitalen til mikrofinanspartnerne sine, de såkalte feltpartnarene, som i sin tur distribuerer pengene ut til entreprenørene og administrerer lånene. Etter hvert som lånet blir tilbakebetalt av entreprenøren, overfører feltpartnerne pengene tilbake til Kiva. Når delbetalingene er betalt av låntager, kan Kiva-utlånerne velge om de vil trekke kapitalen tilbake igjen, gi de som gave til stiftelsen Kiva eller låne de ut igjen til en annen entreprenør.
PayPal tar ikke gebyr for Kiva-transaksjoner. Kiva distribuerer 100 % av lånet til entreprenøren. Utlånerne mottar ikke rente eller annen profitt enn eventuell valutadifferanse ved tilbaketrekking av kapital. Feltpartnerne som administrerer lånet tar renter fra entreprenøren.
Historikk
Kiva ble i 2006 kåret blant de beste ideer av the New York Times Magazine. På litt over ett år vokste Kiva til å bli det mest trafikkerte nettstedet i mikrofinans med over 35,000 långivere som hadde generert mer enn tre millioner dollar i lån til tusener av entreprenører i mer enn 25 utviklingsland. Kiva er organisert og styrt av profesjonelle folk med bakgrunn i mikrofinans og konsumentadferd på internet.
Organisasjon
Med base i Silicon Valley i USA drives Kiva av et lag bakgrunn fra mikrofinans i blant annet Uganda, India og Tanzania med teknologi fra blant andre eBay/PayPal, TiVo, Google og MySpace. Kiva er en såkalt 501c3 non profit-organisasjon.
Utlånslag
Kiva gir utlånere mulighet til å låne ut penger sammen i et lag. Lagene opprettes av brukere, og det finnes en rekke forskjellige lag. Långiverne kan melde seg på flere lag om de ønsker det, og «dedisere» enkeltlån til et av dem. Det har ingen praktiske konsekvenser for selve lånet hvilket lag man plasserer det i.
Kiva i Norge
Noen utlånere fra Norge har samlet seg i et eget lag.
Det norske utlånslaget «Norway» hadde per mai 2022 rundt 2,700 medlemmer som hadde ytt rundt 50 millioner kroner i lån til drøyt171,000 mottagere. Det plasserte laget på syvende plass i samlet lånesum gjennom tidene, bare overgått av Trolltech-stiftelsen med nærmere 52 millioner. Ialt var over 200 lag innmeldt fra Norge.
Noen norske bedrifter støtter Kiva, og cashback-tjenesten KickBack.no, som er deleid mediahuset Schibsted, har gjort det mulig å veksle inn opptjent cashback i lån hos Kiva. Ved å handle via KickBack.no kan brukere få tilbake penger som de deretter kan låne ut gjennom Kiva.
Gepidene
Gepidene var den ene av de tre gotiske (germanske) folkeslagene som dannet et eget kongedømme i tidlig middelalder. De er mest kjent for i historien for å ha beseiret hunerne etter Attilas død. Det kongedømme som gepidene hadde var kjent som Gepidia eller som Gepidenes kongedømme, og besto av deler av dagens Romania, Ungarn og Serbia.
Etymologi
Navnet til gepidene har muligens sin opprinnelse i *Gibiðos, «de gaverike» fra *gjav, «gave». På latin Gepidæ, gammelengelsk Gifðas, nevnes i angelsaksiske kvadene Widsith og Beowulf (rad 2494, som ett av folkene i Danerikets og Svearikets nærhet).
Historie
Gepidene ble først nevnt en gang rundt år 260 da de deltok sammen med gotere i å invadere Dakia hvor de var bosatt på Jordanes’ tid, midten av 500-tallet. Deres tidligste opprinnelse er gjengitt i Jordanes' latinske De origine actibusque Getarum (Om goternes opprinnelse og gjerninger) hvor han hevder at deres navn er avledet fra deres senere og langsommere utvandring fra Norden.
Gepidenes første bosetning var ved munningen av elven Wisła som renner fra sør mot nord fra de polske Karpatene.
Deres første navngitt konge, Fastida, tirret opp hans stille folk til å utvide deres grenser ved krig og overmannet burgundere, bortimot tilintetgjorde dem på 300-tallet, deretter krevde de forgjeves deler av områdene til goterne, et krav som goterne avviste med hell i slag. Som goterne ble gepidene kristnet til arianismen.
I 375 måtte de underkaste seg hunerne sammen med østgoterne, deres overherrer. De ble favoriserte vasaller av hunerne, og under deres konge, Ardaric, deltok gepidenes krigere sammen med Attilas styrker i slaget ved Chalons i Gallia i 451. Ved det store møtet mellom de allierte horder møttes gepidene og frankerne. Frankerne slåss for romerne og gepidene for hunerne, og dette slaget synes å ha vært uavgjort og stillstand med 15 000 døde i henhold til Jordanes, vår hovedkilde.
Slik lojalitet var personlig bånd mellom konger, og etter at Attila døde i fylla av heftig nesebløding i 453 gikk gepidene og andre stammer sammen for å beseire Attilas etterfølgere som fordelte de undertvingede folkene mellom seg som kveg, og ledet av kong Ardaric brøt den nye alliansen hunernes makt i slaget ved Nedao i 454:
Etter seieren vant de endelig et sted å bosette seg i Karpatene.
Gepidene nådde høyden av deres makt etter 537 da de bosatte seg i det rike området rundt dagens Beograd. For en kort tid var byen Sirmium (i dag Sremska Mitrovica, Serbia, den ærerike mor av alle byer) senteret for gepidenes stat og kong Cunimund preget gullmynter her. I 546 allierte Det bysantinske riket seg med langobardene for å forvise gepidene fra denne regionen. I 552 gikk gepidene på et katastrofalt nederlag mot langobardenes konge Alboin i slaget ved Asfeld og ble endelig beseiret og erobret av langobardene i 567.
Alboin hadde et drikkebeger gjort av Cunimunds hodeskalle og som senere førte til hans død i Italia i hånden av en attentatmann sent av Rosamund, Cunimonds datter.
Mange gepidere fulgte Alboin til Italia, men mange ble igjen. I 630 fortalte historikeren Theophylact Simocatta at den bysantinske hæren gikk i avarenes område og angrep en gepidisk fest hvor de tok 30 000 gepidere til fange uten å møte avarer. Senere utgravninger ved elven Tisza ved Szolnok avdekket en gepidisk adelsmann fra en grav i avarisk stil. Den gravlagte bar også et tyrkisk-avarisk stykker sammen med tradisjonelle germanske klær.
Aglaoschema
Aglaoschema er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, avlange, mørke trebukker, som oftest med grønnlig eller blåaktig metallglans. Hode og pronotum kan være gulrøde. Antennene er lengre enn kroppen. Pronotum er bredt tønneformet, dekkvingene er jevnbrede. Beina er middels lange og tynne.
Levevis
Larvene lever i død ved, mest av løvtrær.
Utbredelse
Slekten er kjent i det østlige Sør-Amerika fra Venezuela i nord til Argentina i sør, de fleste artene lever i Brasil. Det finnes også et par arter i Peru.
Urbana (Illinois)
Urbana er en amerikansk by som ligger i Champaign County i Illinois.
Skøelv Idretts- og Grendelag
Skøelv Idretts- og Grendelag fra Skøelv i Sørreisa kommune i Troms ble stiftet 13. juni 2002, da Skøelv Idrettslag og Skøelv Grendelag slo seg sammen.
Foreningen driver grendehuset i Skøelv og arrangerer årlig dansegalla i Sørreisahallen. I 2008 ble Skøelv IGL tildelt Sørreisa kommunes kulturpris for 2007 for innsatsen med dansegallaene. Inntektene fra dansetilstelningene bidro til at Skøelv IGL kunne bygge nytt grendehus på stedet, som sto ferdig i 2012. Foreningen har videreført tradisjonen med gubberenn på ski, som Skøelv IL arrangerte årlig fra 1969. Skøelv IGLs seniorlag i fotball for menn spiller i 2014 i 5. divisjon Troms avdeling 2 (nivå 6). Hjemmebanen i fotball er Skøelv stadion (gress).
Skøelv Idrettslag var stiftet 25. august 1921 og drev med fotball, håndball og ski. Klubben hadde i siste halvdel av 1930-tallet det beste fotballaget i indre Troms, og ble kretsmestere i Troms Innland fotballkrets fem år på rad i klasse A, i 1935, 1936, 1937, 1938 og 1939.
Visby-klassen
Visby-klassen er en svensk klasse korvetter, oppkalt etter byen Visby på Gotland. Denne klassen (i likhet med den norske Skjold-klassen) har fått mye internasjonal oppmerksomhet, spesielt for å være et av de første stealth-krigsskip i verden.
Skipene er konstruert med fasetterte karbonfiberplater for å minske radarsignaturen. Dessuten kan 57 mm kanonen trekkes inn.
Anna Jakubczak
Anna Jakubczak (født 2. februar 1973) er en polsk friidrettsutøver.
Hun representerte Polen under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor hun ble utslått i den innledende runden på 1500 meter.
Buffalo Grove (Illinois)
Buffalo Grove er en amerikansk by som ligger i Cook County i Illinois.
Den har og dekker et areal på 9,5 kvadratmile.
Biancolinoidea
Biancolinoidea  er en av fire overfamilier innenfor parvorden Talitridira (underordenen Bogidiellida), en Senticaudata-gruppe av amfipoder. Gruppens arter lever som bentiske bunndyr og kjennes fra Gammaridea-arter på avvikende morfologi i halepartiet. Denne gruppens arter lever i havet.
Gruppens taksonomi
Gruppen ble opprettet i 2013. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Kolana
Kolana er en slekt av glansvinger som tilhører underfamilien stjertvinger (Theclinae).
Sylwia Ejdys
Sylwia Ejdys (født 15. juli 1984) er en polsk friidrettsutøver.
Kolana
Utseende
Middelsstore, bredvingede stjertvinger med én ganske kort og én lengre stjert på bakvingene. Oversiden er brun med metallisk blå felter ved roten av hver vinge, disse er størst og mest skinnende hos hannene, som har en rund, brun grop på forvingen. Undersiden er ensfarget lyst gråbrun bortsett fra to uregelmessige, lyse tverrstriper langs ytterkanten av bakvingen, og to oransje flekker på bakvingen.
Utbredelse
Disse artene lever i Mellom- og Sør-Amerika, fra Mexico i nord til Paraguay i sør.
Sylwia Ejdys
Hun representerte Polen under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor hun ble utslått i den innledende runden på 1500 meter.
Sarah Jamieson
Sarah Jamieson (født 24. mars 1975) er en australsk friidrettsutøver.
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor hun ble utslått i den innledende runden på 1500 meter.
Protuberonotum
Protuberonotum er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En middelsstor, spinkel, brunrød trebukk. Antennene er nær dobbelt så lange som kroppen. Pronotum er lengre enn bredt, sylindrisk med en bred tann litt bak midten. Dekkvingene er jevnbrede. Beina er tynne.
Levevis
Larvene lever i død ved, mest av løvtrær.
Utbredelse
Arten lever i Chile.
Cristiane Parmigiano
Cristiane Parmigiano (født 16. mai 1979) er en brasiliansk judoka.
St. Olav videregående skole (Stavanger)
St. Olav videregående skole er en videregående skole i Stavanger, og er den største i regionen for studiespesialisering. Skolen tilbyr også International Baccalaureate. Antall skoleplasser er i dag rundt 800, hvilket gjør den til en stor skole i norsk sammenheng. Skolens rektor er Karl Roar Vigmostad. Opptak av nye elever krever et høyt karaktersnitt, sammenliknet med andre videregående skoler i regionen. St.Olav hadde en poenggrense på 45,7 i første inntak i 2022.
Skolen ligger midt i Stavanger, og samler elever fra hele Sør-Rogaland.
Skolen har også tilbudt yrkesfaget Service og Samferdsel, som ble flyttet til Jåttå videregående skoles Hinna-avdeling i 2011. St.Olav ble dermed en ren studiespesialisering og IB-skole.
Historie
Skolens historie går tilbake til 1921, da Stavanger handelsgymnasium ble grunnlagt. I 1960-årene ble Stavanger handelsskole skilt ut som egen skole, skjønt begge skolene holdt seg til samme bygg. Etter navnereformen i 1976 skiftet handelsskolen navn til Ledaal videregående skole, mens Stavanger handelsgymnasium ble hetende St.Olav videregående skole. Skolene ble slått sammen igjen i 1996, og beholdt navnet St. Olav.
Bartlett (Illinois)
Bartlett er en amerikansk by som ligger i Cook County i Illinois.
Den har og dekker et areal på 41,46 km².
Eumaeus
Eumaeus er en slekt av glansvinger som tilhører underfamilien stjertvinger (Theclinae).
Levevis
Larvene lever på konglepalmer, særlig i slekten Zamia (Zamiaceae).
Utbredelse
Disse artene lever i Mellom- og Sør-Amerika, fra Florida i nord til Bolivia i sør, også på noen av øyene i Karibia.
Systematisk inndeling
thumb|300px| Eumaeus atala, larve
Biancolinidae
Biancolinidae  er en familie innenfor parvorden Talitridira (underordenen Bogidiellida), en Senticaudata-gruppe av amfipoder. Gruppens arter lever som bentiske bunndyr og kjennes fra Gammaridea-arter på avvikende morfologi i halepartiet. Denne gruppens arter lever kun i havet.
Gruppens taksonomi
Gruppen ble opprettet i 2013. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Bach
Bach er navnet til:
Bach er navnet på følgende geografiske og astronomiske objekter:
BACH står for:
Luca Marenzio
Luca Marenzio (1553/1554 – 1599) var en italiensk komponist og sanger fra seinrenessansen.
Marenzio var en av de mest kjente komponister av madrigaler i renessansestil før Monteverdi omvandlet formen til tidlig barokkstil.
Liv
Som korgutt ved katedralen i Brescia fikk Marenzio utdanning av kapellmesteren, Giovanni Contino. I 1580 trådte Marenzio fram i offentligheten med en samling madrigaler (Venezia).
På denne tiden oppholdt han seg ved hoffet til den senere kong Sigismund III av Polen, men vendte tilbake til Italia i 1581, der han virket i Roma, først i privatorkestrene til aristokrater som Gonzaga, Este og Medici, og fra 1595 i pavens kapell. I Roma var han medlem av Vertuosa Compagnia dei Musici, og nøt fyrst Virginio Orsinis, kardinal Cinzio Aldobrandinis og endog pave Klemens VIIIs gunst.
Han døde i 1599 i Villa Medici i Roma. Hans grav er i kirken San Lorenzo in Lucina. Det ser ut til at hans reise til Polen hadde gått hardt ut over hans helse, men ikke desto mindre ble det spekulert at han døde som følge av ulykkelig kjærlighet til en slektning av kardinal Aldobrandini, hvis hånd ble nektet ham.
Verk
Marenzio skrev rundt 500 madrigaler fordelt på rundt atten madrigalbøker, hvorav én med religiøse tekster, Madrigali spirituali (1584). I tillegg til de kunstferdige madrigalene skrev han mellom 1584 og 1587 fem bøker med lettere musikk for tre stemmer som han kalte villanelle eller canzonette alle napolitana. Han skrev også kirkemusikk, som messer og motetter.
Musikken preges av ordmalerier, drevne moduleringer, fri kromatikk og andre trekk fra den gamle madrigalstilen, og han regnes som en forløper for den dramatiske musikken som ble dominerende kort tid etter hans død. Han skrev også verk i en tradisjonell madrigalstil, eksempelvis intermediet Il combattimento d'Apolline col serpente, som ble oppført i 1585.
Innflytelse
Marenzios publikasjoner ble utgitt i en rekke opptrykk og påvirket mange komponister fra hans egen tid og generasjonen etter. I Italia gjelder dette spesielt Claudio Monteverdi, i Tyskland Hans Leo Haßler, Heinrich Schütz og Johann Hermann Schein, i England John Wilbye, Thomas Weelkes og John Dowland. I England startet en madrigalbølge med Nicholas Yonges Musica Transalpina (1588), en samling av Marenzios madrigalmusikk med engelsk tekst.
Luca Marenzios musikk var populær lenge etter hans død, så seint som i 1650 førte den venetianske forleggeren Vincenzi nesten samtlige av Marenzis villanelle- og madrigalbøker i sin katalog. I sin samtid ble han kalt Il piu dolce cigno (=den yndigste svane).
Christin Wurth-Thomas
Christin Wurth-Thomas (født 11. juli 1980) er en amerikansk friidrettsutøver.
Hun representerte USA under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor hun ble utslått i den innledende runden på 1500 meter.
Texas Medical Center
Texas Medical Center er en stor klynge av medisin- og helserelaterte organisasjoner i Houston i USA. Klyngen består av 54 medlemsinstitusjoner, blant annet 21 sykehus, tre folkehelseinstitusjoner, to universiteter, tre medisinske fakulteter, to farmasiskoler og en odontologiskole.
Texas Medical Centre er Houstons største arbeidsgiver og har 92 500 ansatte.
Lara Sullivan
Lara Sullivan (født 26. oktober 1969) er en australsk judoka.
Hun representerte Australia under Sommer-OL 1996 i Atlanta, der hun ble utslått i første runde.
Alberto Lattuada
Alberto Lattuada (født 13. november 1914 i Milano, død 3. juli 2005) var en italiensk filmregissør. Han stod bak en rekke populære filmer og var en av landets viktigste filmskapere i etterkrigstiden. Hans kone var skuespilleren Carla Del Poggio.
Biografi
Lattuada startet filmkarrieren i 1940 som manusforfatter og regiassistent på Mario Soldatis Piccolo Mondo Antico. Han regisserte sin første film Giacomo l'idealista i 1943)
I 1950 regisserte han Piken fra varieteen i samarbeid med Federico Fellini, som også var Fellinis første film som regissør. Lattuada døde 90 års gammel av Alzheimers. Han ble begravet i familiekirkegården i Morimondo.
Fyrstikkpikenes streik i London i 1888
Fyrstikkpikenes streik i London i 1888 var en streik som pågikk i juli 1888 blant kvinner og mindreårige piker som arbeidet ved fyrstikkfabrikken Bryant and May i Bow. Den fant sted i bydelen Tower Hamlets, i det fattige arbeiderklassestrøket East End i det nordøstlige London.
Streiken ble utløst av barnearbeid, sultelønn, en arbeidsdag på mellom 14 og 16 timer som var ulovlig i henhold til 1847 Factory Bill, et omfattende system med økonomiske represalier, og alvorlige helseproblemer forbundet med gul fosfor, deriblant fosfornekrose i kjeven. De groteske forholdene skyldtes delvis unnfallenhet fra regjeringen til William Gladstone. Frelsesarméens grunnleggere William Booth og Catherine Booth forsøkte forgjeves å overtale regjeringen til å gripe inn, deriblant med guidede turer for parlamentsmedlemmer inne i fabrikken og i slummens «hjem».
Streiken ble kronet med seier på bare tre uker. Da tvang Annie Besant fabrikken til å øke lønningene, avskaffe de økonomiske represaliene, og forbedre arbeidsforholdene. Hun hjalp de ansatte til å etablere et senter for deres sosiale rettigheter, og hun etablerte en «dagligstue» som et sosialt samlingspunkt for barna i slummen. Den 26. november 1888 ble Annie Besant innvalgt fra Tower Hamlets under valget til det første bystyret som omfattet hele London. Hennes paroler var kvinnesak og «ingen flere sultne barn». Som lokalpolitiker fikk hun innført gratis skolegang, mat for underernærte skolebarn, medisinske undersøkelser og legehjelp til barn i grunnskolen. I bystyret fortsatte hun kampanjen mot barnearbeid, arbeid på sultelønn, og kritiserte «det absurde i å prøve å utdanne halvt utsultede barn».
Lignende streiker oppstod etter dette i flere land. Streiken markerte derfor også begynnelsen på den moderne arbeiderbevegelsen i hele Europa. I Norge førte lignende forhold til etableringen av en fagforening og til fyrstikkarbeiderstreiken i Kristiania i 1889.
Sosiale og etniske forhold
Det geografiske området for arbeidskonflikten var bydelen Tower Hamlets i Londons historiske østkant East End. I 1843 ble det britiske selskapet Bryant and May grunnlagt av de to kvekerne Francis May og William Bryant, med sete i Tooley Street. I 1850 startet de import av svenske fyrstikker, som var produsert av Carl og Johan Lundström. Senere etablerte de fabrikkbygningen Bow Quarter i distriktet Bow i Tower Hamlets. Denne bygningen utgjør idag et inngjerdet samfunn (gated community), som er adskilt fra omverdenen med en adgangskontroll.
Det irske problem
Mange av de ansatte holdt hus i slummen i bostedsområdet Old Nichol, en enklave av Cockney hvor andre og tredje generasjons innvandrere utgjorde majoriteten av befolkningen. De sammenfalne bygningene der var de eneste bostedene som de aller fattigste hadde råd til å bo i. Saksstudier for området, knyttet til gjennomføringen av Poor Law Amendment Act 1834, viser at Old Nichol ofte var siste stopp før de ble sendt til arbeidshus der fattige ble forsørget og satt i arbeid. Like viktig var en etnisk dimensjon. Streikeregisteret viser at mange ansatte ved fabrikken hadde irske navn, og bodde i kort avstand fra hverandre. De var etterkommere av irske fremmedarbeidere, såkalte «irske reisende» eller Pavee, ofte kalt «didikai». I det engelske samfunnet ble de regnet som en pariakaste.
I sitt flerbindsverk om London skrev Charles Booth at ''«Gatene mellom Gale Street og Furze Street er de verste i hele distriktet, verre enn nesten noe annet distrikt i London. Tre politimenn ble skadet der forrige uke»''. «Fenianbrakkene» sendte flere politifolk til sykehus enn noe annet boligkompleks i London, fordi irske innvandrere beskyttet hverandre med barrikader mot «inntrengere».
Kallenavnet «fenianbrakker» var en hentydning til det irske ordet Fenian, som ble brukt om de irske nasjonalistene Irish Republican Brotherhood. Under «Fenianopprøret i 1867» hadde de organisert et opprør mot britisk styre i Irland. I tillegg var fattigloven av 1834 i stor grad en konsekvens av hungersnøden i Irland 1845–1849, da mange irlendere søkte om hjelp. Det er viktig å poengtere at irske innvandrere delte en felles identitet og kontaktflate gjennom kulturelle, religiøse og politiske nettverk, og forsvarte den med kamp.
Annie Besants irske bakgrunn
Streikederen Annie Besant var født i London av irske foreldre. Hennes engasjement i den militante delen av den irske uavhengighetsbevegelsen, kan ha vært viktig i deres gjensidige støtte og vilje til å kjempe sammen under streiken. Hun hadde nære kontakter med personer innenfor Irish Home Rule movement, som kjempet for selvstyre for Irland innenfor rammene av det forente kongerike Storbritannia og Irland. Hun var også en nær venn av Michael Davitt (1846–1906), som ønsket å mobilisere irske leilendinger i en væpnet oppstand mot godseierne for å overta landeiendommene. I flere tiår støttet hun saken til Davitt og hans Irish National Land League i både taler og avisinnlegg.
I 1887 takket Annie Besant ja til tilbudet om å holde en tale ved et folkemøte ved Trafalgar Square den 13. november. Der kritiserte hun regjeringens forsømmelse av de arbeidsledige, under en lang økonomisk depresjon som satte inn i 1873, og som vedvarte resten av århundret. Hun krevde også stans i Englands undertrykkelse av Irland og at parlamentsmedlemmet William O'Brien (1852–1928) måtte settes fri fra fengsel. Regjeringen svarte med å sette inn politi mot demonstrantene, og hendelsesforløpet ble kjent som «den blodige søndagen».
Et foredrag i Fabian Society
Den 15. juni 1888 holdt forfatterinnen og organisatoren Clementina Black et foredrag i Fabian Society i Hampstead om arbeidsforholdene ved fyrstikk-fabrikken. Hun var blitt invitert dit av journalisten Henry Hyde Champion. Hun foreslo å danne en forbrukerforening (Consumers' League), som skulle oppfordre forbrukere til bare å kjøpe fra produsenter som var «renset» for underbetalte ansatte.
Blant de tilstedeværende var forfatteren Sydney Olivier, den engelske presten Stewart Headlam, den private næringsdrivende Hubert Bland, som var med å grunnlegge Fabian Soiety, sosialpsykologen og pedagogen Graham Wallas, skatteinnkreveren Herbert Burrows og den anglo-irske forfatteren George Bernard Shaw.
Som tilhører i Hampstead var også Annie Besant fra den sosialistiske liga, sjokkert over det hun hørte om lønningene og arbeidsforholdene. Dette var et revolusjonært kommunistisk parti som var blitt grunnlagt i 1884. Dets første manifest, som ble skrevet av William Morris og Ernest Belfort Bax, var blitt anerkjent av Friedrich Engels som et uttrykk for marxisme. De ansatte var hovedsakelig unge kvinner. Mange «fyrstikk-piker» var 12–15 år gamle barn. Lønnen var 1 shilling og 4 pence for en 16-timers arbeidsdag, selv om 1847 Factory Bill lovfestet begrensning av arbeidsdagen til 10 timer. De fikk heller ikke full lønn, fordi ledelsen i Bryant & May innførte bøter fra 3 pence til 1 shilling for å miste fyrstikker eller gå på toalettet uten tillatelse. Dersom de kom for sent på jobb, ble de straffet med en halv dagslønn.
Kjemikaliene i fabrikken førte ofte til dødelige forråtnelser i tenner og kjever, gjennom kontakt med gul fosfor. Symptomene var at hele ansiktet først fikk en grønn farge, deretter svart, med utskillelse av en illeluktende puss. Ubehandlet medførte sykdommen døden. Sykdomsforløpet og dødeligheten var allment kjent i Storbritannia, uten at regjeringen eller ledelsen ved fabrikken grep inn.
Den 2. juni 1888 skrev Daily Chronicle at ''«...i tilfellet med Caroline Hawkins, ble de første symptomene oppdaget den siste 19. januar. Hun hadde vært på jobb i en Lucifer fyrstikk-fabrikk – en jobb som alltid var forbundet med farene for å inhalere avgassene som oppstod, og som i tilfeller som ikke var uvanlige, medførte nekrose i kjeven.»''
Helseskadene var velkjente i andre europeiske land. Fyrstikkenes «hoder» inneholdt gult fosfor, svovel, kaliumklorat, kalsium og lim. Mengden med gul fosfor på de første typene fyrstikker var 2 mg, som er en dødelig dose for barn. Gul fosfor i fyrstikker ble forbudt i Finland i 1872, i Danmark i 1874, i Sverige i 1879 og i Sveits i 1881.
Frelsesarméens grunnlegger William Booth og hans kone Catherine Booth hadde engasjert seg i fyrstikkpikenes levevilkår, og arbeidet for folkeopplysning om forholdene ved fabrikken. William Booth forsøkte forgjeves å overtale regjeringen til å gripe inn, og organiserte guidede turer for parlamentsmedlemmer og journalister inne i fabrikken såvel som i «hjemmene» til de ansatte som levde på sultelønn.
I diskusjonen som fulgte i Fabian Society, forklarte Henry Hyde Champion at selskapet fortsatt utbetalte sultelønninger. Og det på tross av at auksjonærene nettopp hadde delt et enormt aksjeutbytte, hvor de opprinnelige aksjene – til en verdi av £5 hver, hadde steget til £ 18 7s 6d.
Champion utnyttet muligheten til å foreslå en boikott av Bryant & May. Resolusjonen ble avgitt av Herbert Burrows og båret frem og vedtatt under møtet. Møtet vedtok også at Annie Besant skulle granske forholdene nærmere, og intervjue ansatte ved fabrikken. Champion hadde blitt stoppet i forsøkene på å finne mer informasjon.
Unnfallenheten og fortielsen
Bryant & May var mektig fordi fyrstikker var eneste kilde til kunstig belysing, og hadde presset William Gladstones regjering til å endre skattepolitikken. Fyrstikker med gul fosfor var lett antennelige, og langt mer brannfarlige enn dagens fyrstikker. Da en ny lov om forebygging av branner ble debattert i underhuset den 13. mars 1872, ble slike fyrstikker omtalt som en av hovedårsakene til en kraftig økning i antall branner på landsbasis. Regjeringen foreslo en «fyrstikk-skatt», for å dekke utgiftene som brannene påførte privat og offentlig sektor. Da ledelsen i Bryant & May sendte arbeidsstokken for å demonstrere mot skatten utenfor Westminster Hall, trakk regjeringen tilbake forslaget uten diskusjon. Under debatten om reduksjon av statsgjelden i underhuset den 7. mai 1875, ble ulike skatter drøftet. Utgiftene som Lucifer-fyrstikkene påførte samfunnet, og den forkastede fyrstikk-skatten var ennå ikke glemt. Samme dag ble Lowe fra det liberale partiet anklaget av Ralph Neville-Grenville fra det konservative partiet for «å ha kokt sammen Bryant & May budsjettet.» Bryant & May markerte seieren over regjeringen i 1872 med en stor drikkefontene. Da de ansatte måtte betale 1 shilling av lønningene for å finansiere fontenen, kuttet enkelte kvinnelige ansatte av sine håndledd i protest mot fontenen.
Som en mektig lobbygruppe blokkerte Bryant & May forbudet mot gul fosfor i England ved å henvise til «frihandel». Den 2. august 1898 avviste underhuset et forslag om å innhente rapporter fra ''Maguire &. Patterson Company'' og andre fyrstikkfabrikker i Irland, for å sammenligne deres hyppighet av fosfornekrose med Bryant & May, selv om underhuset samme dag ble forelagt 13 tilfeller av sykdommen. Så sent som den 7. mai 1900 ble et forslag om totalforbud mot gul fosfor i Storbritannia nedstemt med 98 mot 37 stemmer.
Det hadde kommet kritiske røster om Bryant & May på en kirkekongress den 28. oktober 1887. Mrs. Mary Allen «diskuterte videre spørsmålet om aksjeutbytte og lønninger» den 29. oktober 1887. Et brev fra George Ireland fra 10. november 1887 spesifikt «retter vår oppmerksomhet mot en artikkel i 'The Family Churchman' som er skrevet av presten J. Wright ... om fattigdommen og lønningene i østkanten av London». Og en aksjonær ble etter kongressen bedt om å be selskapet om å kalkulere gjennomsnittslønnen. Ulike brev fortsatte å uttrykke sine bekymringer i 1888. Den 26. mai 1888 mottok selskapet et brev fra presten M. J. Baugh, Salcombe Regis, som uttrykte en bekymring om etiske investeringer. Han unngikk å investere i selskapet som følge av påstander om sultelønn til barnearbeidere.
Arbeiderne ved Bryant & May ble likevel i det store og hele forsøkt fortiet. Men det fantes unntak, og de hadde sine forsvarere. De ansatte hadde neppe unngått å høre hvordan visse personer i 1885 og 1886 hadde agitert i parkene og langs gatehjørnene i London og andre byer.
I 1887 førte en demonstrasjon til «den blodige søndagen». I mange år hadde en liten gruppe agitert for behovet for fagforeninger. Det var personer som Benjamin Tillett, Eleanor Marx, Tom Mann, John Burns, William James Thorne og flere ved siden av Annie Besant selv. I begynnelsen ble de av offentligheten ansett som oppviglere og en obskur undergrunnsbevegelse. Plutselig begynte ting å skje, og de selvsamme agitatorene fant seg selv som ledere for et opprør blant tusenvis av arbeidere. Og det som utløste alt skulle bli en streik ved Bryant & May.
Mottoet til Fabian Society var et sitat fra Victor Hugo, som Annie Besant identifiserte seg med, og som hun gjenga den 30. juni 1888 i avisen the Link:
«Hvitt slavearbeid i London»
Under tittelen «Hvitt slavearbeid i London» skrev Annie Besant den 23. juni 1888:
Utsagnet refererer til statuen av William Gladstone ved Bow Road, like i nærheten av fabrikkbygningen, ved den gamle kirken i Bow som ble bombet under andre verdenskrig. Direktør Theodore H. Bryant trakk 1 shilling fra de ansattes lønninger for å finansiere statuen. Statuen ble avduket den 9. august 1882 av Lord Carlingford. I 1988 ble statuen tilsølet med rødmaling som en hyllest til fyrstikk-pikene og Annie Besants utsagn om at fyrstikk-pikene «betalte for den med deres blod.» I 1887 kjøpte Wilberforce Bryant (1837–1906) Stoke Park, som ble eid av dronning Elisabeth I av England mellom 1581 og 1603, og brukte flere tusen pund på å forbedre parken og å pusse opp dens bygning som privat residens.
Den 14. juli 1888 skrev hun til aksjonærene i Bryant & May:
I sin selvbiografi skrev Annie Besant senere: «Et typisk tilfelle er en 16 år gammel pike, en akkordarbeider. Hun tjener 4 shilling i uken, og bor sammen med en søster, ansatt av det samme firma, og 'tjener gode penger, så mye som 8 eller 9 shilling i uka' (ifølge løgnene fra Bryant & May). Av lønningen betales 2 shilling i uken for å leie et rom. Barna lever bare på brød, smør og te, både til frokost og middag ... 'Det er på tide at noen kommer og hjelper oss,' sa to piker med bleke ansikter til meg, og jeg spurte: 'Hvem vil hjelpe? Mange mennesker støtter en god sak, men svært få bryr seg om å anstrenge seg for å hjelpe til, og enda færre vil risikere noe for å støtte saken.' 'Noen må gjøre det, men hvorfor jeg?' er det evige ekko av frasen til den feige vennlighet. 'Noen må gjøre det, så hvorfor ikke jeg?', er ropet til enkelte som på alvor tjener menneskene, og som med iver løper fremover for å konfronteres med en farlig forpliktelse. Mellom disse to utsagnene ligger flere århundrer av moralsk utvikling.»
Tre ansatte som informerte Annie Besant om forholdene på fabrikken, ble oppsagte.
Ledelsen ved Bryant & May forsøkte også å tvinge de ansatte til å skrive under på dokumenter om deres utsagnene var løgn. I brev av 4. juli 1888, skrev en anonym ansatt ved fabrikken til Annie Besant:
Streik
Oppsigelsene og truslene utløste sinne, og plutselig var Fleet Street fylt av 200 «fyrstikkpiker», marsjerende på vei til Mrs. Besants hjem. De hadde lagt ned arbeidet i protest mot ledelsen i Bryant & May, ropte «vi ønsker Besant» i taktfaste slagord, og ba om hjelp fra sosialisten Herbert Burrows og Besant til å starte en fagforening.
Annie Besant arrangerte et møte med de ansatte, og ledet en streik for høyere lønn og bedre arbeidsforhold. Aksjonen fikk allmenn støtte og sympati, også i form av skriftlige støtte-erklæringer fra geistlige som tidligere hadde kritisert henne. Annie Besant ledet demonstrasjonen til 1 400 «fyrstikkpiker», og ble hyllet langs Londons gater.
Hun talte i Hyde Park, såvel som under folkemøter i Regent's Park, Victoria Park og Mile End Waste. «Hvis vi noensinne hadde arbeidet i våre liv, så gjorde vi det nå. Herbert Burrows og jeg arbeidet i de neste 14 dagene. Og vi skapte masse oppstyr. Vi ba om penger, og de kom strømmende inn. Vi registrerte de pikene som skulle motta streikelønn, skrev artikler, holdt glødende taler i klubbene, arrangerte folkemøter, fikk hr. Charles Bradlaugh til å ta opp en rekke spørsmål i parlamentet, og skapte politiske opptøyer i valgkretsene hvor aksjonærene var medlemmer, inntil hele nasjonen ga gjenklang under kampen. Mr. Frederick Charrington lånte oss et forsamlingshus til registrering, Mr. Sidney Webb og andre fikk National Liberal Club til å gå til politiske aksjoner.»
Herbert Burrows presiserte overfor pressen at streikens langsiktige mål var et sosialistisk samfunn.
Både Besant, William Stead og Henry Hyde Champion (redaktør av Labour Elector) benyttet sine aviser til å oppfordre til boikott av fyrstikker fra Bryant & May, som en sympati-erklæring med de streikende.
De streikende fikk også støtte av Catherine Booth fra Frelsesarméen. De fikk også støtte fra forfatteren Sydney Olivier, den geistlige forfatteren Stewart Headlam, den næringsdrivende Hubert Bland, sosialpsykologen Graham Wallas og den anglo-irske dramatikeren George Bernard Shaw. Alle disse var sentrale skikkelser i Fabian Society.
I juni 1888 ble Herbert Burrows og Annie Besant kritisert av avisen The Times:
Det sørgelige er at fyrstikk-pikene ikke har slitt etter å følge deres egen selvstendige kurs, men har blitt oppviglet til streik av to uansvarlige rådgivere. Ingen anstrengelse har blitt spart av disse pest-parasittene i den moderne, industrielle verden, for å bringe denne krangelen opp til overflaten.
Direktør Gilbert Bartholomew Bryant sa følgende i et intervju med avisen The Star i juli 1888:
Sp.: Hva er årsaken til streiken? Sv.: Grunnen til at en pike ble oppsagt igår hadde ingenting å gjøre    med Mrs. Besant. Hun nektet å følge formannens ordre, og hun var    uansett reglementstridig, så hun ble oppsagt. Sp.: Er det ikke svært uvanlig at alle pikene skulle streike på grunn    av bare denne ene? Sv.: Ja, men jeg er ikke i tvil om at de har blitt påvirket av vrøvlet    fra denne ene.
Bryant & May prøvde å sabotere streiken ved å true med å flytte fabrikken til Norge eller importere billig arbeidskraft fra Glasgow. Frederick Bryant benyttet sin innflytelse i pressen til å spre sin første kommentar til streiken: ''«Hans ansatte var løgnere. Forholdet til dem var svært vennlige før de ble ført bak lyset av sosialistiske utenforstående. Han betalte lønninger som var høyere enn hans konkurrenter. Han benyttet seg ikke av bøter. Arbeidsforholdene var utmerkede...Han ville saksøke Mrs Besant for injurier».'' Annie Besant besvarte Bryants anklager den 14. juli 1888 i The Link under tittelen «Til aksjonærene i Bryant & May Company, Limited».
Annie Besant tok også 50 ansatte med seg til det britiske parlamentet. Der fikk de selv fikk anledning til å redegjøre for forholdene ved fabrikken overfor en gruppe parlamentsmedlemmer.
Henry Hyndman (1842–1921) i den sosialdemokratiske føderasjon, kommenterte opptrinnet slik i ukeavisen Justice:
Den amerikanske feministen, sosialarbeideren og vinner av Nobels fredspris, Jane Addams (1860–1935), skrev følgende om sin førstehånds-erfaring av streiken:
Seier og menneskeverd
I streikens tredje uke tvang Annie Besant fabrikken til å øke lønningene, avskaffe de økonomiske represaliene, og forbedre arbeidsforholdene.
Den 27. juli 1888 ble fyrstikkpikenes fagforening innviet, med Annie Besant som første sekretær og Clementina Black som rådgiver. I 1889 sendte den sine representanter til Trade Union Congress. Fagforeningen ble i 1903 slått sammen med Women's Industrial Council, hvor Clementina Black var president i de neste 20 årene.
Annie Besant hjalp også de ansatte med å etablere et senter for deres sosiale rettigheter:
«Det gikk som ild i tørt gress» – fagforeningenes tidsalder
Annie Besants kampanje var den første seier over arbeidsgiverne i Englands historie, og et vendepunkt i britisk sosialisme. I biografien om Eleanor Marx, skrev Yvonne Kapp at «Bryant & May streiken ... var den lille gnisten som antente revoltens flammehav og spredningen av fagforeninger (trade unionism) som ild i tørt gress blant de ufaglærte.» Under havnearbeiderstreiken i London i 1889 ble fyrstikk-pikene brukt for å styrke moralen. Den 16. august 1889 sa John Burns i sin tale til de ufaglærte streikende ved dokkene langs Themsen:
I 1932 skrev Henry Snell: I 1888 var 5 % av arbeidsstokken i Storbritannia fagorganiserte. Medlemmene var stort sett faglærte og ansatte i tekstil- og grubeindustrien. Ingen var kvinner. Ufaglærte hadde ingen fagforening, var underbetalte, og kunne ikke benytte streik for å påvirke sine lønninger og arbeidsforhold. I 1892 var fagforeningenes medlemsmasse økt til 1,5 millioner, og i 1899 til mer enn 2 millioner.
En fyrstikk-pike ved Bryant and May oppsummerte streiken slik overfor en britisk parlamentskomite: «Det gikk som ild i tørt gress» (it just went like timber). Og «brannen» bredte seg raskt. I begynnelsen av september 1888 rapporterte East London News om «streikefeber», og omtalte streiken ved Bryant & May som «den lille gnisten som antente en stor brann». I november var Eleanor Marx involvert i streiker og demonstrasjoner blant kvinnelige ansatte i Londons gummi-industri. Større streiker oppstod på løpende bånd i Cardiff, Bristol, Wolverhampton, Sheffield, Leeds, Manchester, Halifax, Hull og Tyneside.
Streikene og revoltene i 1888 og 1889 utløste en massiv 1. mai demonstrasjon i London i 1890, med Friedrich Engels som tilskuer. Under tittelen «4. mai i London» skrev Engels i Wien-avisen Arbeiter Zeitung den 23. mai 1890, utgitt for første gang i bokform i Moskva i 1971:
Journalisten William Thomas Stead kommenterte streiken slik i avisen Pall Mall Gazette i juli 1888:
Politisk jordskjelv i Londons bystyre
Den 26. november 1888 stilte Annie Besant til valg ved Londons skolestyre, som var det første bystyre som omfattet hele London. Hun gikk rundt med en rød sløyfe i håret, og holdt taler ved støyende folkemøter under parolen «Ingen flere sultne barn» og kvinnesak:
«Jeg ber velgerne om å stemme på meg, og de som ikke er velgere om å arbeide for meg. Dette fordi kvinner er ønsket i styret, og det er altfor få kvinnelige kandidater».
Valget ble et politisk jordskjelv, da Besant vant valgkretsen Tower Hamlets med klar margin. Den fabianske sosialisten Stewart Headlam ble samme dag innvalgt fra Hackney.
I 1877 ble Annie Besant og Charles Bradlaugh, grunnleggeren av den sekulære bevegelsen National Secular Society, arresterte og funnet skyldige i å utgi boken The Fruits of Philosophy av Charles Knowlton. Boken forsvarte arbeiderklassens rett til å benytte prevensjon. Bokutgivelsen og rettssaken kostet henne retten til å kontakte sine to barn. Presten Frank Besant overbeviste retten om at hun var uegnet som mor.
I den sekulære avisen National Reformer, organet til National Secular Society, kommenterte Annie Besant valgresultatet med en syrlig referanse til rettsfarsen i Old Bailey:
Som folkevalgt for den sosialistiske liga, fikk hun gjennomført en politisk reform med gratis skolegang, gratis mat for underernærte skolebarn, gratis medisinske undersøkelser og gratis legehjelp til barn i grunnskolen. I bystyret fortsatte hun kampanjen mot barnearbeid, arbeid på sultelønn, og kritiserte «det absurde i å prøve å utdanne halvt utsultede barn».
Under valget til Londons skolestyre den 23. november 1894, fikk det progressive partiet 706 206 stemmer mot 612 622 til «de klerikale». Valg-resultatet var såpass oppsiktsvekkende, at William Gladstone omtalte valgresultatet i New York Times den 24. november.
«Lys i det mørkeste England»
Frelsesarméens fyrstikker ble solgt under merkenavnet «Lys i det mørkeste England» (Lights in Darkest England), og fikk andre produsenter til å produsere fyrstikker med fyrstikk-hoder som er kunstig farget rød, som en forsikring om at de ikke inneholdt gul fosfor.
I 1901 erklærte direktør Gilbert Bartholomew Bryant at Bryant & May hadde sluttet å benytte gul fosfor.
Den 2. november 1908 vedtok det britiske underhuset en lov som forbød bruk av gul fosfor i fyrstikker etter 31. desember 1910. Loven ble godkjent av overhuset den 8. desember samme år. Dette var Storbritannias gjennomføring av Bernkonvensjonen fra 1906 om forbud mot gul fosfor i fyrstikker.