cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krigsbarn
Finske krigsbarn i Sverige
Under vinterkrigen i Finland og den senere fortsettelseskrigen 1941-1944 ble rundt 70 000 finske barn evakuert til Sverige, Norge og Danmark. De krigsbarna som kom til Sverige, ble plassert i barnehjem og fosterhjem, noen ble værende i Sverige, mens mange returnerte til Finland først flere år etter krigens slutt. Forfatteren Heikki Hietamies ga i 1992 ut romanen Den bästa av mödrar der han forteller om ni år gamle Eero, som opplever at faren drar til fronten og lover å være snart tilbake igjen. Men han faller i krigen, og enken Kirsti sender sin sønn til fremmede i Sverige. Hun forsikrer at dette er til hans eget beste, men det er vanskelig for Eero å forstå. Boken ble senere filmatisert.
Russerunger
Krigsbarn fra andre verdenskrig med hjemlige mødre og russiske soldater som fedre er ofte blitt kalt «russerunger». I Norge ble russiske soldater fedre til minst 50 barn under krigen. Disse er imidlertid holdt utenfor en støtteordning for krigsbarn. Krigsbarn er imidlertid definert som «personer født i årene 1940-1946 av norsk mor og far som var soldat i den tyske okkupasjonshæren».
Journalisten Per Ø. Jevne, Trondheim, pensjonist fra Adresseavisen siden 2002, opprinnelig fra Lillehammer, har i mange år søkt og funnet mange norske russerbarn. Forhold mellom sovjetborgere og utlendinger var den gang forbudt. Ett eksempel er Alexandrei Mikhalotitsj Zakamikov som på sitt dødsleie i 1992 fortalte familien at han hadde en sønn i Norge som han aldri hadde fått se. Han hadde norsk kjæreste som soldat i Øst-Finnmark i 1944, men ble arrestert og sendt hjem til Russland, hvor han fikk tre års fengsel for forholdet. Siden tok han arbeid på Svalbard, i håp om å skaffe seg opplysninger om sin norske sønn og guttens mor. Hun på sin side forsøkte å reise over grensen for å besøke Zakamikov i 1971, men ble avvist.
I Tyskland regner mange med at opptil to millioner kvinner ble voldtatt av russiske soldater ved krigens slutt, og man regner med at mer enn 5 % av voldtektene førte til graviditet, men at antall barn er usikkert.
Eikenga (Oslo)
Eikenga er en vei på Hasle i bydel Grünerløkka i Oslo. Den går mellom næringsbyggene sørvest for Hjalmar Brantings vei (Ring 3) og har forbindelse med resten av veinettet via Dronning Margretes vei. Dette var tidligere en del av Haslevangen, men ble skilt ut som egen vei i forbindelse med veiutbyggingen i området. Eikenga er en forklaring på navnet Økern.
Krigsbarn
Russerunger
Langs østfronten fantes det ikke tyske fødehjem for soldatbarn. Den tyske historikeren Barbara Johr har funnet et notat fra 1942 som antar at av seks millioner tyske soldater østpå, ville halvparten ha seksuelle forbindelser med lokale kvinner, og at dette ville resultere i 1,5 millioner fødsler årlig: «Forslaget går ut på å sikre seg de 750 000 tysk-russiske guttebarna og det tilsvarende antall jenter som fødes årlig, til erstatning for bortfallet av tyske fødsler under krigen.» På samme måte som tyske jøder var tvunget til å bære jødiske mellomnavn – Israel for menn, Sara for kvinner – skulle «de uekte barna det her er snakk om, få navnene Friedrich og Luise ved siden av sine russiske navn».
Chris Jespersen
Chris André Jespersen (født 18. oktober 1983) er en norsk langrennsløper. Han kommer fra Skånevik og går for Strindheim Idrettslag og Team Koteng Eidissen. Fra 2008 til 2012 representerte han Byåsen Idrettslag. Han har også representert idrettslaget Korlevoll-Odda i Odda.
Karriere
Jespersen ble juniorverdensmester på 30 km fri teknikk fellesstart i 2003, foran de to russiske løperne Aleksej Petukhov og Jevgenij Dementjev.
Jespersen debuterte i verdenscupen i langrenn 6. desember 2003, og hans beste individuelle plassering i et enkelt verdenscuprenn er 2.-plass i 30 km fri teknikk fra Davos 14. desember 2013.
24. februar 2008 gikk han en etappe på det norske andrelaget som vant verdenscupstafetten i Falun foran det norske førstelaget.
I Tour de Ski 2013/14 ble Jespersen nummer to sammenlagt. I Vinter-OL 2014 i Sotsji ble han nummer seks og beste nordmann på 15 km klassisk.
Han vant La Diagonela i 2020.
Tahiridene
Tahirid-dynastiet hersket over den nordøstlige persiske regionen Khorasan mellom 821–873. Hovedstaden til tahiridene var Neyshabur. Selv om de teoretisk sett var undersåtter av abbasid-kalifatet i Bagdad, var tahiridene i praksis uavhengige. Dynastiet ble grunnlagt av Tahir ibn Husayn, en ledende general i tjeneste for abbaside-kalifen al-Ma'mun. Tahiridenes militære seiere ble belønnet med landgaver i det østlige Persia, som etterpå ble utvidet av hans etterfølgere så langt som til grensen til India. Tahiridene ble kastet i 873 av saffaridene, som annekterte Khorasan til deres eget imperium i det østlige Persia.
Funksjonalligning
En funksjonalligning er en ligning som uttrykker et forhold mellom verdien til en funksjon (eller funksjoner) i et punkt med verdier i andre punkter. Betegnelsen funksjonalligning brukes vanligvis kun for ligninger som ikke uten videre kan reduseres til algebraiske ligninger, ofte fordi to eller flere funksjoner blir satt inn som argumenter i en annen funksjon.
Terje Aass
Terje Aass er direkte nedstammet fra Poul Lauritz Aass, som i 1860 kjøpte et lite bryggeri i Drammen og ga det sitt navn. Bryggeriet har siden den gang vært i Aass-familiens eie. Terje Aass representerte den fjerde generasjonen og hans sønn Christian Aug. K. Aass som overtok i 2013 er femte generasjon.
Vasodilator
Vasodilatorer (Lat: Vas=åre, dilatare=å utvide) er nerver eller forbindelser, endogene eller legemidler, som gir utvidelse av blodårer, vasodilatasjon. Dette skjer ved avslapning av glatt muskulatur i åreveggen, og gir et fall i blodtrykket fordi det blir mer plass til blodet. Vasodilatasjon gir større gjennomblødning i et vev. Rødming skyldes vasodilatasjon i huden. Det motsatte fenomenet, sammentrekning av blodkar kalles vasokonstriksjon.
Terje Aass
Terje Aass er utdannet siviløkonom ved universitetet i Mannheim, men da han pensjonerte seg i 2013 tok han et kurs i ølbrygging og er nå ivrig opptatt av gammel, norsk øltradisjon og har sitt eget mikrobryggeri som fungerer som et pilotbryggeri for Aass Bryggeri.
Terje Aass har i alle år vært kjent i lokalmiljøet for sitt brennende engasjement for øl og ølkultur, og han har holdt en rekke foredrag om dette temaet.
Kaeson undergrunnsbanestasjon
Kaeson (norsk: triumferende retur) er en stasjon på Cŏllimalinja, som er en av de to linjene til Pyongyangs undergrunnsbane i Nord-Korea. I likhet med de andre undergrunnsstasjonene i Pyongyang har den ikke fått navn etter hvor den ligger, men etter et revolusjonært tema. Stasjonen ligger ved Kaesongata.
Stasjonen ligger i nærheten av Triumfbuen, Ulmildae, Frigjøringstårnet, Moranbong hotel, Vest-Pyongyang handlesenter, Triumf kino, Pyongyang folkesykehus nummer 1 og Kim Il-sung stadion.
Beksømstøvler
Beksømstøvler er en type lave støvler eller kraftige sko av lær som var vanlige som skistøvler til inn på 1960-tallet. Sålen var randsydd sammen med overlæret med bekatråd, tråd impregnert med bek, derav navnet.
Konstruksjon og bruk
Støvlene kunne utstyres med heljern, tåjern og ble ofte satt under med skobespar. Skobesparene måtte fjernes før en kunne få på seg ski med «Kandahar»-bindinger. De seneste beksømstøvlene hadde tåparti som passet inn i de første skibindingene av typen «Rottefella», bare det ble satt hull for piggene.
Etterhvert ble lærsåler og randsøm avløst av såler av kunststoff som lot seg støpe sammen med overlæret. Nyere typer av ski og bindinger førte også til andre krav til støvler.
Stadio Lungobisenzio
Stadio Comunale Lungobisenzio er tn flerbruksstadion i Prato, Italia. Den blir mest brukt til fotball, av AC Prato. Stadionet ble bygget i 1938 og sto ferdig i 1941.
Samara (Dnipro)
Samara (ukrainsk: Самара) er ei elv i Ukraina. Den er ei venstre sideelv til Dnipro, og er 320 km, med et nedbørfelt på 22 600 km². Middelvannføringen er på ca. 20 m³/s, men vannføringen varierer sterkt over året. Elva munner ut i Dnipro ved byen Dnipro.
Gásadalur
Gásadalur (, dansk: Gåsedal) er en bygd på Færøyene. Den ligger vest på øya Vágar, men er adskilt fra havet med høye klipper, dog med utsikt over havet og Mykines. Tre fjell på ca. 700 moh. (deriblant Árnafjall) ligger rundt bygda. Gásadalur lå frem til 2005 i Bíggjar kommuna, da denne ble innlemmet i Sørvágs kommuna. 1. januar 2009 hadde Gásadalur 22 innbyggere, mot 21 i 1985. Bygda er konstant truet av fraflytting grunnet sin avsideliggenhet.
Historie
Gásadalur er første gang nevnt i Hundabrævið fra slutten av 1300-tallet, men kan være eldre. Gásadalur sies å ha navnet sitt fra en kvinne ved navn Gæsa, som ifølge sagnet var den som grunnla bygda. Hun var en rik kvinne som bodde i Kirkjubøur i det 12. århundre. Hun eide halve hovedøya Streymoy, men mistet alle sine eiendommer til kirken da det ble avdekket at hun hadde spist kjøtt i fasten. Etter dette flyttet hun altså til Vágar og Gásadalur. Et mer sannsynlig opphav til navnet er de mange villgjessene som oppholder seg i Gásadalur om sommeren.
Samara (Dnipro)
De største sideelvene er Vovotsja og Byk. Langs elva ligger byene Ternivka og Novomoskovsk.
Gásadalur
Historie
Mikkjal á Ryggi bodde i Gásadalur i lengre tid.
Amaël Moinard
Amaël Moinard (født 2. februar 1982 i Cherbourg) er en tidligere profesjonell, fransk landeveissyklist. Han la opp etter 2019-sesongen etter 15 år som profesjonell.
Gásadalur
Samferdsel
Bygda er en av Færøyenes mest utilgjengelige bygder. I 1940 bygde man en trappekonstruksjon fra vannet og opp til bygda. Den har egen helikopterlandingsplass, dersom noen trenger rask behandling på sykehus. I 2004 ble det åpnet en tunnel gjennom fjellene, slik at bygda nå er tilknyttet det øvrige veinettet på Vágar. Tunnelen har kun én kjørefil, men dette løses ved at motkjørende biler har vikeplikt, og at det er mange møteplasser. Dessuten går det en vandresti til Gásadalur som starter 3 km vest for Bøur.
Čearrehanjávri
Čearrehanjávri er en innsjø i Sør-Varanger kommune i Finnmark. Den ligger sentralt på halvøya Čižženjárga og har utløp mot nord til Bárdevuonjohka og Vagnfjordvatnet.
Ringarooma
Ringarooma er en liten by på Tasmania i Australia. Den ligger i det nordøstlige hjørnet av øya, 89 kilometer nordøst for Launceston og er del av lokalstyret Dorset Council.
Mickaël Buffaz
Mickaël Buffaz (født 21. mai 1979 i Genève) er en tidligere profesjonell fransk landeveissyklist. Han avsluttet karrieren for det franske laget Cofidis.
Erik Dillerud
I 1984 stiftet han Fornebuklinikken, der han var klinikksjef inntil høsten 2008.
Dillerud har skrevet tolv vitenskapelige publikasjoner,(http://www.labmeeting.com/papers/author/dillerud-e) har vært foredragsholder på kurs og kongresser i inn- og utland og var godt kjent i media og på nettet. Han har arbeidet med pasientrettigheter ved private klinikker og forsikringsordninger for pasienter som blir operert i private klinikker.
Romerike
Romerike (norrønt Raumaríki, «raumenes rike», av raumr: «larm, dunder» også Raumafylki) er et distrikt i Akershus i Viken fylke som omfatter følgende elleve kommuner: Nannestad, Hurdal, Eidsvoll, Ullensaker, Gjerdrum, Nes, Rælingen, Nittedal, Lillestrøm, Lørenskog og Aurskog-Høland. I tillegg har man tradisjonelt regnet med de nordre delene (Flateby og Kirkebygda) av Enebakk kommune, men denne inngår i dag administrativt i sin helhet i nabodistriktet Follo. Historisk sett var også deler av Glåmdalen med i distriktet: Helt fram til slutten av 1600-tallet hørte også Odalen til Raumafylki som en del av Nes prosti på Øvre Romerike. Også Solør (med vinger) var en del av Nes prosti i vikingtiden og dermed en del av Raumafylki.
Romerike har til sammen 317,096 innbyggere (2. kvartal 2022) og et areal på 3 806 kvadratkilometer. Jessheim og Lillestrøm har bystatus.
Det er vanlig å dele området inn i øvre og nedre deler, men nøyaktig hvilke kommuner som regnes til Øvre Romerike og hvilke som regnes til Nedre Romerike, varierer. Tettstedet Oslo har vokst seg inn i de vestlige delene av distriktet.
På grunn av den relativt flate geografien er dette et rikt jordbruksområde. sand og grus ble avsatt etter siste istid med marin leire over.
Glomma og Vorma møtes på Romerike ved Årnes, og det er betydelig avsetning av leire fra disse Norges to lengste elver, samt fra andre elver, som f.eks Leirelva. De to fossenes larm ga i sin tid opphav til navnet Raumelv om Glommas nedre løp. Derfra fikk folket i regionen sitt navn, og regionen ble hetende Romerike, slik Romsdal har fått navn etter elven Rauma som løper gjennom den. Også det gamle navnet på Glomma, Glaumr, betyr «den larmende», «den glammende».
Fem grenseborger er kjent fra 600–700-tallet. I dag kan de bare spores i gårdsnavn. Alle fem gårdene ligger ved de naturlige innfallsportene til regionen: Nord ved Vormas første foss (Álaborg), i øst ved Glommas grense mot Odalen (Borgarhaugr), i nordvest ved det eldgamle tråkket ned fra Hadeland (også Borgarhaugr), i sør ved Tistedalsvassdraget (Húnaborg) og i sørvest ved ferdselsveien fra Oslofjorden (også Húnaborg).
Kommuneinndelingshistorikk
I 1838 ble området inndelt i kommunene Skedsmo, Nittedal, Enebakk, Sørum, Fet, Aurskog, Høland, Gjerdrum, Nannestad, Hurdal, Ullensaker, Eidsvoll og Nes. I 1869 ble Feiring skilt ut som egen kommune av Hurdal. Av Skedsmo ble Lørenskog og Lillestrøm skilt ut som egne kommuner i 1908. Av Aurskog ble Blaker skilt ut som egen kommune i 1919. Av Fet ble Rælingen skilt ut som egen kommune i 1929. Av Høland ble Setskog skilt ut som egen kommune i 1905, og resterende Høland delt opp i Nordre Høland og Søndre Høland kommuner i 1924. (Kilde: Brøgger, Waldemar: Norge. Geografisk leksikon. Cappelen, 1963). I 1962 ble Blaker innlemmet i Sørum kommune, og Lillestrøm gjeninnlemmet i Skedsmo kommune. Samme år ble Enebakkneset på østsiden av Øyeren overført fra Enebakk til Fet kommune. I 1964 ble Feiring innlemmet i Eidsvoll kommune, og i 1966 ble Aurskog, Setskog, Nordre Høland og Søndre Høland slått sammen til Aurskog-Høland kommune. 1. januar 2020 ble Skedsmo, Fet og Sørum slått sammen til Lillestrøm, mens Rånåsfoss ble skilt ut fra Sørum til Nes. Samtidig ble Rømskog innlemmet i Aurskog-Høland.
Administrative inndelinger
Næringsregioner (NHO):
Regionråd:
Domsmyndighetsområder, alle under Eidsivating lagmannsrett:
Prostier, alle under Borg bispedømme i Den norske kirke:
Feltprest
En feltprest er en prest som gjør tjeneste i en militær styrke. Feltprestene er militært personale og har offisersrang. Kirkelig sett er de i de fleste land regnet som kapellaner.
Romerike
Største tettsteder
De største tettstedene på Romerike, rangert etter innbyggertall (kommune i parentes) :
Feltprest
De fleste kirkesamfunn har feltprester, selv om ikke alle har feltprester som er i tjeneste i fredstid.
Romerike
Byer
Lillestrøm fikk bystatus gjennom kommunestyrevedtak i 1997, Jessheim i 2012.
Feltprest
I Norge administreres tjenesten av Forsvarets tros- og livssynskorps.
Romerike
Stortingsvalget 2017
Valgresultat ved Stortingsvalget 2017 på Romerike:
Sébastien Minard
Sébastien Minard (født 12. juni 1982 i Senlis) er en tidligere profesjonell, fransk landeveissyklist. Han syklet fem sesonger for det franske laget Cofidis, og seks sesonger for AG2R La Mondiale.
Romerike
Stortingsvalget 2013
Valgresultat ved Stortingsvalget 2013 på Romerike:
Stortingsvalgene 1906–1918
Romerike valgte tre egne representanter til Stortinget i denne perioden. Det var tre enkeltmannskretser; Nedre Romerike, Mellem Romerike og Øvre Romerike.
Historie
Raumaríki var før Norges rikssamling et småkongedømme som omfattet Romerike i tillegg til Solør og Odalen. Området var ifølge sagaen en sentral del av Norges rikssamling som Harald Hårfagre gjorde på 800-tallet. Senere ble Raumafylki et av fylkene som kong Sverre Sigurdsson delte landet inn i på 1100-tallet. Raumafylki hørte til landsdelen Opplandene og Eidsivatingets rettskrets.
Kapellan
En kapellan er en stillingsbetegnelse brukt bl.a. i Den norske kirke og brukes om prester som ledes av en sogneprest. Kapellanen har da et eget ansvarsområde. Opprinnelig var det en prest med ansvar for et kapell, men begrepet ble også tatt i bruk om prester som har spesielle tjenester utenfor vanlig menighetsarbeid, og etterhvert til og med om prester som har særskilte oppgaver innenfor en menighet.
Feltprester har i mange land status som kapellaner, og det samme gjelder prester knyttet til politi, brannvesen, sykehus, skoler osv.
Residerende kapellan var, som navnet tilsier, sogneprestens (eller prostens) stedfortreder. Under seg hadde den residerende kapellan en kallskapellan og undertiden også en huskapellan. (Stillingstittelen "huskapellan" har aldri blitt benyttet i Den norske kirke.) Det geistlige hierarkiet har forholdt seg til følgende:
De ulike betegnelsene på underordnet geistlighet i prestegjeldene er nå til dels forlatt og erstattet med fellesbetegnelsen "sogneprest".
Gruvearbeidernes fagforeninger i Tyskland
Gruvearbeidernes fagforeninger i Tyskland har en historie som går tilbake til 1872, da den første den første lokale, men dog begrensede streikebevegelsen oppstod i Ruhrområdet. Den mislyktes imidlertid i å bli noen massebevegelse. Deres historie var i begynnelsen preget av en splittelse i forskjellige retninger.
I forbindelse med gruvearbeiderstreiken i Ruhrområdet i 1889 ble det sosialdemokratiske såkalte «gamle forbund» grunnlagt i Dorstfeld, som idag er en del av Dortmund. I 1894 fulgte det kristne gruvearbeiderforbundet, og i 1902 ble et polsk forbund grunnlagt.
Først etter andre verdenskrig ble de samlet i en felles organisasjon. I 1946 ble Industrieverband Bergbau grunnlagt i den britiske okkupasjonssonen. Organisasjonen skiftet i 1948 navn til IG Bergbau, og har siden 1960 vært kjent under navnet IG Bergbau und Energie.
Tongil undergrunnsbanestasjon
Tongil (norsk: gjenforening) er en stasjon på Cŏllimalinja som er en av de to linjene til Pyongyangs undergrunnsbane i Nord-Korea. I likhet med de andre undergrunnsstasjonene i Pyongyang har den ikke fått navn etter hvor den ligger, men etter et revolusjonært tema. Stasjonen ligger ved Kaesongata og Sungnigata.
Stasjonen ligger i nærheten av Chollimastatuen og Pyongyang folkesykehus nummer 2, Okryugwan restaurant, Barnas handlesenter, Moranbong friluftsteater og Ungdomsparken.
Frankrikes historie
Frankrikes historie handler om en av Europas eldste nasjonalstater. Frankrike har vært befolket siden steinalderen, og allerede med frankerne fra 800-tallet oppstod forløperen til det moderne Frankrike. Opp igjennom historien har landet vært en av de mektigste i Europa, med berømte herskere som Ludvig XIV og Napoléon Bonaparte.
Den franske revolusjon er en av de viktigste hendelser ved inngangen til moderne tid, og satte landet på hodet både kulturelt, politisk og sosialt. På attenhundretallet, under La Belle Époque var Frankrike verdensledende innenfor kunst, litteratur og annen kultur. På første halvdel av nittenhundretallet var landet sentralt i både første og andre verdenskrig.
I etterkrigstiden har Frankrike vært en av de store pådriverne for EU-samarbeidet, samtidig som landet har blitt preget av avkolonialiseringen. Landet har fått en styreform som ofte kalles semipresidensystem.
Forhistorisk tid
De eldste bosetningene man har funnet spor av i Frankrike er ca. 25 000 år gamle. I Lascaux har man funnet hulemalerier som er datert til ca. 15 000 år f.Kr.
Fra og med år 5000 f.Kr antas det at datidens folkegrupper begynte med faste bosetninger, en viss samfunnsstruktur samt organisert religion.
I løpet av de neste tusen år begynte jordbrukssamfunnet å utvikle seg, i hovedsak i Parisområdet, i Rhônedalen og i det sørlige Languedoc. Disse samfunnene har etter alt å dømme praktisert handel med andre kulturer og regioner, samt hatt en felles religion.
Arkeologiske funn antyder at i perioden fra 850 f.Kr. ble mange bosetninger oppgitt, i det området gikk inn i jernalderen. Dette indikerer at denne perioden var urolig sosialt og militært.
Gallia
I tillegg til arkeologiske funn har man flere greske og romerske kilder som beskriver det galliske samfunnet. Disse beskriver et velorganisert samfunnssystem, med geografisk store riker med en sterk, styrende krigerklasse. Som andre keltiske grupper hadde gallerne også en sterk presteklasse, druidene.
Gallernes ekspansjon ble begrenset av indre kamper, de sloss like ofte innad som mot andre grupper. Enkelte kriger ble likevel vellykkede, i 387 f.Kr. erobret en gallisk hær under høvdingen Brennus Roma og plyndret byen.
Roman Kirejev
Roman Kirejev (født 14. februar 1987) er en kasakhstansk tidligere profesjonell landeveissyklist.
Frankrikes historie
Gallia
I denne perioden ble også den franske middelhavskysten kolonisert av blant annet fønikere og grekere. Marseille ble grunnlagt som den fønikiske handelskolonien Massilia i ca. år 600 f.Kr.
Romerne erobrer Gallia
Romernes nærvær i Gallia begynte ca. 200 år f.Kr, som en blanding av forsvarstiltak mot aggressive gallere og som egen imperiebygging. Allerede i år 121 f.Kr. var området rundt Lyon og Toulouse innlemmet i Romerriket, og fikk utbygget infrastrukturen etter romersk mønster med akvedukter og romerveier.
Frankerne
Frankernes leder Klodvig ble døpt og gikk over til kristendommen i 498, noe som sikret frankernes maktbase. Etter en rekke felttog og allianser med andre stammer i Gallia fikk Klodvig samlet riket, og gjorde Paris til ny hovedstad. Etter Klodvigs død i 511 ble imidlertid riket delt mellom de fire sønnene hans.
I 751 overtok karolingeren Pipin den yngre som frankisk konge, kastet Klodvigs merovingere fra makten og samlet Frankerriket igjen. I 771 overtok Karl den store tronen, og i år 800 lot han seg krone som tysk-romersk keiser. På Karl den stores tid omfattet Frankerriket både dagens Tyskland og dagens Frankrike; det var ikke før etter sønnen Ludvig den frommes død og den påfølgende traktaten i Verdun i 843 at riket ble delt og konturene av det moderne Frankrike kunne sees.
Middelalderen
Hugo Capet kom til makten i 987. Huset Capet og dets sidegrener Valois-dynastiet og Bourbon-dynastiet beholdt makten i Frankrike i hele 800 år, frem til den franske revolusjonen.
Samtidig ble den franske atlanterhavskysten på denne tiden plaget av vikingraid. Vikingen Gange-Rolv ble gjort til hertug av Hertugdømmet Normandie i 911, mot at han gikk over til kristendommen og forsvarte Seinens munning mot andre vikinger. Gange-Rolvs etterkommer Vilhelm Erobreren dro 155 år senere over Den engelske kanal og erobret den engelske tronen.
Henrik II ble kronet til konge av England i 1154. Samtidig var han også greve av Anjou og hertug av Normandie, og etter et ekteskap fikk han også kontrollen over den franske provinsen Aquitaine. Etter å ha gjort hertugen av Bretagne til sin vasall kontrollerte Henrik nå like mye av Frankrike som den franske kongen, og det var ikke før etter slaget ved Bouvines i 1214 at det ble klart at makten i Frankrike lå i den franske kongen Filip IIs hender.
Etter at Karl IV av Frankrike døde i 1328 uten mannlige arvinger, gikk retten til den franske tronen over til Valois-dynastiet. Dette ble imidlertid bestridt av den engelske kong Edvard III, som så sitt snitt til å gjenvinne kontrollen over Frankrike. I 1337 gikk Edvard til krig mot den franske kongen Filip VI, noe som innledet serien med konflikter som ble kjent som hundreårskrigen. I 1348 kom også svartedøden til Frankrike. Som de fleste andre steder utryddet denne epidemien store deler av befolkningen, befolkningen på ca. 18-20 millioner i 1328 var nede i ca. 11 millioner 150 år senere. Svartedøden i kombinasjon med krigen førte også til stor sosial uro, et bondeopprør brøt ut i 1358, ledet av bonden Jacques Bonhomme. Jacquerie, som opprøret er blitt kjent som, ble imidlertid relativt raskt slått ned av adelen.
Hundreårskrigens første fase, frem til 1360 og Brétignytraktaten, ble en katastrofe for Frankrike. Franskmennene hadde stor fremgang de neste femti årene, men den knusende engelske seieren i slaget ved Agincourt i 1415 gjorde at den franske kongen etterpå kun hadde makt sør for elven Loire.
Jeanne d'Arcs korte karriere som fransk hærfører gav nytt liv til den franske hæren. På tross av hennes tilfangetagelse og død i 1431 greide franskmennene å gjenerobre Paris i 1436, Normandie i 1450 og Guyenne i 1453. Dette gjorde at det bare var Calais-området som fortsatt var under engelsk kontroll.
Engelskmennenes sorti samt inkorporasjonen av de tidligere uavhengige områdene Bretagne (1532) og Burgund (1477) gjorde at Frankrike ble omgjort fra et løst sammenknyttet rike til en sterk stat med en klar sentralmakt. Frankrike ble etter dette en av de sterkeste maktene i Europa.
Renessansen
1500-tallet var preget av stadige kriger mellom Frankrike og habsburgerne. I perioden mellom 1494 og 1559 var Frankrike en av hovedaktørene i de italienske kriger. Kong Karl VIII begynte den franske innblandingen i Italia ved å forsøke å overta herredømmet over kongedømmet Napoli, men måtte trekke seg ut av Italia etter tapet i slaget ved Fornovo i 1495.
Kong Frans I brukte den spanske invasjonen av Navarra i 1521 som påskudd til å gå til krig mot den unge tysk-romerske keiseren Karl V. Felttoget utviklet seg imidlertid katastrofalt, i slaget ved Pavia i 1525 tapte Frans og ble tatt til fange og ført til Madrid.
Reformasjonen førte til uro i Frankrike som alle andre steder. De franske protestantene (kalt Hugenotter) økte stadig i antall, spesielt i byene. Rundt 1560 var det ca. en million hugenotter i Frankrike, spesielt i de sørlige og sentrale deler av landet. Hugenottene utgjorde likevel aldri mer enn ca. 10 % av befolkningen i Frankrike.
Religionskrigene i Frankrike brøt ut i 1562, etter at en protestantisk menighet var blitt angrepet i Vassay den 1. mars, med det resultat at flere hundre ble skadet og drept. Denne hendelsen innledet en periode på 30 år med borgerkrig.
Den styggeste hendelsen i denne krigen var det som ble kjent som Bartolomeusnatten. Den 24. august 1572 startet en tre uker lang periode med massakre, blodbadet ble satt i gang i Paris og spredde seg senere til resten av landet. Det anslås at 70 000 mennesker ble drept i disse hendelsene.
Kong Henrik IV garanterte protestantenes religionsfrihet i 1598 gjennom ediktet i Nantes. Dette ediktet ble imidlertid opphevet i 1685, noe som førte til at store mengde protestanter emigrerte fra Frankrike, spesielt til Preussen, England og Nederland.
Enevelde
I løpet av Ludvig XIIIs regjeringstid ble eneveldet innført i Frankrike. Under ledelse av den mektige Kardinal Richelieu ble Frankrike den mektigste staten i Europa, og begynte samtidig å legge under seg kolonier i Afrika og Amerika.
I 1642 døde Richelieu, året etter døde også kongen. Den da fem år gamle Ludvig XIV overtok tronen, med Kardinal Mazarin som Frankrikes nye sterke mann. En serie militære seiere de første årene av Ludvigs regjeringstid gjorde at tredveårskrigen kunne avsluttes med freden i Westfalen i 1648. Et Tyskland i ruiner og den tysk-romerske keiserens svekkede makt gjorde at Frankrike under Ludvig XIV ble Europas ubestridt ledende makt, både politisk og kulturelt.
Ludvig XIV skulle bli kjent som «solkongen». I hans regjeringstid fra 1643 til 1715 økte Frankrikes territorium med blant annet Alsace, Roussillon og deler av de spanske Nederlandene (Flandern).
Det var også under Ludvigs regjeringstid at det storslåtte slottet Versailles ble bygget. I dette praktpalasset blomstret kulturlivet, samtidig som fransk litteratur gikk inn i en gullalder med store diktere som blant annet Molière og Pierre Bayle.
Utover på 1700-tallet beholdt Frankrike sin stilling som Europas senter for kultur. Fransk språk var dominerende blant adel og kongelige i hele Europa, samtidig som opplysningstidens franske filosofer, som blant annet Voltaire, Montesquieu og Rousseau, var ledende i åndslivet.
Militært og politisk gikk det imidlertid noe nedover med Frankrike utover 1700-tallet. Preussen og Storbritannias økende makt truet Frankrike, og med det franske tapet i syvårskrigen 1756–1763 og det påfølgende tapet av Ny-Frankrike overtok britene posisjonen som Europas ledende stormakt.
Den franske revolusjon
Mot slutten av det attende århundre hadde statens overambisiøse militære eventyr ført til store økonomiske problemer. De store samfunnsmessige ulikhetene førte til omfattende sosial uro, adelen og geistligheten hadde store privilegier på bekostning av borgerne og bøndene.
Den økonomiske krisen i kombinasjon med den store matmangelen gjorde at kong Ludvig XVI måtte kalle inn en Stenderforsamling i 1789. Forhandlingene her var mislykkede, og den 17. juni 1789 erklærte tredjestanden seg som Frankrikes parlament.
Den 14. juli ble fengselet Bastillen i sentrum av Paris stormet av de revolusjonære. Den håpløse politiske og militære situasjonen gjorde at kongen måtte gå av, og den franske revolusjonen var i gang.
Etter at kongen var ryddet av veien forsøkte man først å reformere det franske samfunnet. En erklæring om menneskets og borgerens rettigheter ble vedtatt, samtidig som kongen med familie ble henrettet og en folkevalgt nasjonalforsamling ble etablert. Frankrike ble så erklært som republikk.
Den pågående krigen med Preussen og Østerrike gjorde imidlertid at uroen i Frankrike fortsatte. Maximilien de Robespierre grep så makten under det såkalte Skrekkveldet, og satte i gang en knallhard forfølgelse av både reelle og imaginære motstandere. Robespierres linje var så hard at det franske nasjonalkonventet etterhvert måtte kaste ham fra makten. Han ble senere henrettet.
Napoléon Bonaparte
Fra og med august 1802 var Napoléon gjort til konsul på livstid. Det republikanske systemet ble gradvis avviklet, og den 18. mai 1804 gav senatet Napoléon tittelen keiser. Napoléon satte i gang en serie med reformer, med lovsamlingen Code Napoléon kom det nye rettigheter til blant annet personlig frihet, eiendomsrett og regler for ekteskapsinngåelser.
Napoléon satte også i gang en serie kriger, kalt Napoléonskrigene. Den militære fremgangen var stor, etter slaget ved Austerlitz i desember 1805 var Østerrike og Russland slått og Frankrike var kontinentets dominerende makt.
I 1806 knuste Napoléon Sachsen og Preussen i slagene ved Jena og Auerstedt. Napoléon kunne okkupere Berlin, og fortsette fremmarsjen inn i Polen. Etter å ha knust den russiske tsaren kunne Napoléon gjøre Polen til en fransk satellittstat under navnet Hertugdømmet Warszawa.
I 1812 satte Napoléon i gang et felttog for å knekke Russland en gang for alle. Felttoget ble en katastrofe, og nesten hele den 600 000 mann store Grande Armée gikk tapt. En storallianse bestående av Storbritannia, Sverige, Preussen, Østerrike og andre tyske stater sørget høsten 1813 og våren 1814 for Napoléons nederlag. Napoléon måtte så abdisere og trekke seg tilbake til øyen Elba utenfor Italia.
Våren 1815 returnerte Napoléon til Frankrike, der han raskt fikk folket med seg på å kaste den nye kongen Ludvig XVIII. Etter å ha overtatt makten i Frankrike reiste han raskt en ny hær for å kunne gjenoppta krigene med de andre europeiske stormaktene. I slaget ved Waterloo den 18. juni 1815 kom imidlertid Napoléons endelige nederlag, noe som førte til at han ble forvist til St. Helena der han døde seks år senere.
Restaurasjonen
Napoléons nederlag førte til at Ludvig kunne gjeninnsettes på den franske tronen. I løpet av den såkalte «hvite terroren» sørget det nye regimet for å kvitte seg med alle som hadde bånd til revolusjonen eller Napoléon.
I 1824 døde Ludvig, og ble etterfulgt av broren, Karl X. Karl X utnevnte den ultrareaksjonære Jules Armand de Polignac til statsminister, og Polignac satte snart i gang med å erobre Algerie. Polignacs upopulære politikk bidro imidlertid til julirevolusjonen i 1830, en oppstand som førte til at Karl måtte abdisere.
Karls etterfølger ble Ludvig Filip, som konge i det såkalte julimonarkiet. Han ble relativt populær, og fikk tilnavnet «borgerkongen». Kongens makt ble imidlertid begrenset, nasjonalforsamlingen fikk den reelle makten.
I 1848 kom det en ny omveltning, februarrevolusjonen. Ludvig Filip ble tvunget til å abdisere, og en ny grunnlov ble skrevet. Frankrike ble igjen gjort til republikk. Denne republikken ble senere kjent som Den annen franske republikk.
Napoléon III
Louis Napoléon Bonaparte var nevø av Napoléon I, og ble i valget i 1848 valgt inn i den franske nasjonalforsamlingen. Senere samme år ble han valgt til republikkens president.
På grunn av bestemmelser om at en kandidat bare kunne sitte én periode, gjorde Louis Napoléon statskupp i desember 1851. Etter å ha skaffet seg en overlegen seier i en folkeavstemning satte han presidentperioden til ti år og økte samtidig sine egne fullmakter. I 1852 foreslo senatet å gjøre Louis Napoléon til keiser, og etter at han ble kronet i desember under navnet Napoléon III gikk Frankrike inn i perioden kjent som Det andre franske keiserdømme.
Under Napoléons ledelse deltok Frankrike i Krimkrigen fra 1853 til 1856. Det russiske nederlaget ble en stor fransk triumf, og i 1859 gikk Napoléon til krig med Østerrike i forbindelse med Italias samling. Denne krigen førte til at Frankrike kunne utvide territoriet til å omfatte Nice og Savoie. De seiersrike krigene gjorde at Frankrike igjen var en europeisk stormakt å regne med.
Etter at Mexicos statsminister Benito Juárez i 1861 stoppet tilbakebetalingen av deler av statsgjelden, fikk Napoléon en unnskyldning til å invadere Mexico. I januar 1862 ankom franske tropper landet, og etter fremgang det første året kunne franskmennene innta hovedstaden Mexico by i juni 1863.
Napoléon sørget nå for at den franske marionetten Maximilian av Habsburg ble gjort til keiser av Mexico. Motstanden mot Maximilian og Frankrike økte imidlertid i styrke utover i 1865, da slutten på den amerikanske borgerkrigen gjorde at USA kunne forsyne republikanerne med våpen. I 1866 begynte den franske tilbaketrekningen, og året etter ble krigen vunnet av republikanerne.
Den tredje republikk
Krigen med prøysserne fortsatte nå under republikansk ledelse. Etter at Paris hadde vært beleiret i fire måneder, grep en venstreradikal gruppering makten i byen i mars 1871. Disse erklærte så byen som en selvstendig enhet, Pariskommunen.
Preussen så med skepsis på denne sosialistiske revolusjonen, og frigav straks 100 000 franske krigsfanger slik at den franske hæren kunne rykke inn for å knuse opprøret. Den 4. april gikk regjeringen til angrep, men det var ikke før den 28. mai at hele byen var gjenerobret.
Formelt sett ble den tredje franske republikk grunnlagt 30. januar 1875. Et tokammersystem ble innført, samt en statsminister som sto ansvarlig overfor både presidenten og parlamentet. Det var imidlertid ikke gitt at Frankrike nå skulle bli republikk, sterke krefter jobbet for å gjeninnføre monarkiet.
Debatten om å gjeninnføre monarkiet dominerte fransk politikk på hele 1870-tallet, og det var ikke før den monarkivennlige president Patrice Mac-Mahon trakk seg i 1879 at debatten ble lagt død. I 1877 hadde Mac-Mahon sparket den republikkvennlige regjeringen og utskrevet nyvalg i håp om å få parlamentarisk flertall for monarkiet. Dette slo imidlertid feil, og Mac-Mahon og presidentembedet kom så svekket ut av dette at statsministerposten skulle bli Frankrikes viktigste politiske verv helt frem til etter andre verdenskrig.
I løpet av de neste tiårene var Frankrike preget av politisk ustabilitet. De forskjellige regjeringers levetid var svært kort, da sosialister, anarkister, konservative, liberale, republikanere og monarkister stadig kjempet om makten.
På slutten av 1800-tallet begynte en epoke kjent som la Belle Époque. Frankrike var i løpet av denne perioden ikke innblandet i noen kriger, og teknologiske nyvinninger gjorde livet lettere for folk. Det franske kulturlivet blomstret, innenfor kunsten fikk man impresjonismen og innenfor arkitekturen kom stilarten art nouveau.
I 1914 fikk de gode tidene en brå slutt med utbruddet av første verdenskrig. Den 3. august erlærte Tyskland krig mot Frankrike, og krigserklæringen ble fulgt opp av en umiddelbar invasjon. Etter en viss tysk fremgang den første tiden, greide britiske og franske styrker å redde Paris etter seieren ved det første slaget ved Marne 5.-10. september.
Etter dette utviklet krigen seg til å bli en fastlåst skyttergravskrig utover i 1915. I løpet av de fire årene krigen varte ble det små endringer på frontlinjene på vestfronten, på tross av mange store offensiver fra begge sider. Spesielt kjent er den allierte offensiven som ble til slaget ved Somme, sensommeren og høsten 1916 døde en million mann her uten resultater av betydning.
Da krigshandlingene endelig opphørte i november 1918 hadde Frankrike mistet 1,3 millioner mann, i tillegg til 4,2 millioner sårede. I Versailles-traktaten, fredsavtalen etter krigen, tok Tyskland på seg skylden for krigen og gikk med på å betale krigserstatninger. Samtidig ble området Alsace-Lorraine (Elsass-Lothringen) overført til Frankrike, etter at man hadde vært tvunget til å avstå området til Preussen etter den fransk-prøyssiske krig.
Etter krigen fortsatte de indre motsetningene i Frankrike, med stadige regjeringsskifter. Felles for alle regjeringene i denne perioden var den sterke anti-tyske politikken som ble ført. Under Raymond Poincaré rykket franske og belgiske tropper inn i Ruhrdistriktet for å okkupere viktige tyske industriområder på bakgrunn av manglende tyske betalinger av krigserstatningene. Samtidig rustet Frankrike seg for en ny krig med Tyskland, i løpet av mellomkrigstiden ble det veldige forsvarssystemet kjent som Maginotlinjen bygget langs den tysk-franske grensen for å kunne motstå et tysk angrep.
I 1933 ble Édouard Daladier fransk statsminister for første gang. Daladier førte en passiv utenrikspolitikk overfor Adolf Hitler og den tyske opprustningen. Daladier var en av arkitektene bak Münchenavtalen i 1938, der Frankrike gikk bort fra sine forpliktelser om å forsvare Tsjekkoslovakia og gav Tyskland rett til å annektere Sudetenland.
Sofies verden
Sofies verden er en ungdomsroman av Jostein Gaarder skrevet og utgitt i 1991. Boken har undertittelen «roman om filosofiens historie», og formidler vestlig filosofihistorie gjennom en fortelling om hvordan den fjorten år gamle hovedpersonen Sofie Amundsen tar et brevkurs i filosofi. Etter at boka ble oversatt til tysk i ble den en internasjonal bestselger, og nådde salgstall som førte til at den i  ble regnet som verdens mest solgte roman. Boken er ifølge forlaget oversatt til 64 språk, og har solgt over 50 millioner eksemplarer. Boka er filmatisert, og det er også laget musikal, brettspill og PC-spill av boken.
Frankrikes historie
Andre verdenskrig
Da Tyskland invaderte Polen den 1. september 1939, svarte Frankrike sammen med Storbritannia med å erklære Tyskland krig. Andre verdenskrigs første åtte måneder var preget av inaktivitet på vestfronten, en situasjon som ble kalt skyggekrigen. Den manglende franske offensive viljen førte til Daladiers fall, han ble erstattet av Paul Reynaud den 19. mars 1940.
Sofies verden
Bakgrunn
Sofies verden ble i sin tid lansert som en «utdypende oppfølger» til forfatterens bok Kabalmysteriet som ble utgitt i 1990, eller med forfatterens egne ord: «Når hovedpersonen i Kabalmysteriet'', Hans Thomas, kommer hjem fra sin reise, tenkte jeg at han kanskje ville gå på biblioteket for å finne en bok som kunne forklare alle de filosofiske spørsmålene for ham. Men den boka fantes ikke, så derfor laget jeg den''». Romanen blir også tolket som å forenkle filosofien slik at vanlige folk som ikke er filosofer, kan forstå hva de ulike filosofene har ment. Boka ble skrevet i løpet av noen få måneder sommeren 1991. Siste versjon av manuset ble sendt forlaget 11. november, og boka ble utgitt 5. desember 1991.
Frankrikes historie
Andre verdenskrig
I mai 1940 angrep den tyske hæren Vest-Europa, i hva som senere ble kjent som slaget om Frankrike. I løpet av seks uker med lynkrig knuste den tyske hæren de allierte fullstendig, med franske tapstall på 130 000. Den 24. juni kapitulerte Frankrike, etter at Paris hadde falt ti dager før.
Sofies verden
Handling
Hovedpersonen, Sofie, mottar uventet flere mystiske brev med filosofiske spørsmål. Mange av brevene står under navnet Hilde Møller Knag. Etterhvert får hun et helt brevkurs i filosofiens historie som starter med mytene om de første greske filosofene. Deretter fortsetter kurset med Sokrates, Platon og Aristoteles helt opp til middelalderen. En dag møter hun filosofilæreren, Alberto Knox, som tar henne tilbake til middelalderen og forklarer om tidens filosofitenking. Under reisen møter hun viktige personer som Kant, Kierkegaard, Darwin og Freud.
Frankrikes historie
Andre verdenskrig
Den franske kapitulasjonen førte til at 60 % av landet, inkludert hele atlanterhavskysten, ble okkupert av tyske styrker. Den resterende delen av Frankrike ble gjort om til en tyske marionettstat, det såkalte Vichy-Frankrike. Vichy-regimet ble ledet av marskalk Philippe Pétain, en krigshelt fra første verdenskrig.
Sofies verden
Priser og mottagelse
For romanen fikk han Sonja Hagemanns barne- og ungdomsbokpris i 1991 og Skolebibliotekarforeningens litteraturpris i 1993.
Frankrikes historie
Andre verdenskrig
Den franske offiseren Charles de Gaulle godtok imidlertid ikke kapitulasjonen, og reiste til London og stilte seg i spissen for De frie franske styrker. De franske koloniene delte seg i synet på hvem som var landets legitime regjering. Kamerun og Fransk Ekvatorial-Afrika støttet de Gaulle, og senere kom også Fransk Polynesia og Ny-Caledonia over på alliert side. Fransk Indokina, Guadeloupe og Martinique forble lojale mot Vichy-regimet.
De Frie franske styrkene kjempet på alliert side i mange felttog i løpet av krigen. De deltok spesielt i kampene i koloniene, og kjempet mot italienske styrker i Etiopia og Vichy-styrker i Syria og Libanon. De Frie franske styrkene forsøkte også å organisere de åtte store motstandsgruppene i tyskokkupert Frankrike til en mer enhetlig motstandsbevegelse.
Sofies verden
Priser og mottagelse
Erik Gustavsons film Sofies verden hadde premiere i 1999. Silje Storstein spilte Sofie og Tomas von Brömssen spilte Alberto Knox. Det ble også laget en TV-serie av samme materiale.
Frankrikes historie
Andre verdenskrig
I juni 1944 invaderte de allierte Normandie. Etter visse vanskeligheter i starten, løsnet det for de allierte da Caen ble frigjort en måned etter landgangen. Etter at Paris ble frigjort den 25. august dannet de Gaulle en midlertidig fransk regjering. De Frie franske styrker fortsatte å bidra i kampene mot Tyskland, og økte stort i antall etter Frankrikes frigjøring. Mot slutten av krigen sto over en million mann under de Gaulles kommando.
Sofies verden
Priser og mottagelse
I NRK-programmet Faktasjekken ble boka kåret til beste norske sakprosabok for barn og unge (utgitt etter 1945) av medlemmer i Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening.
Selv gledet Gaarder seg spesielt over tilbakemeldingen etter at et norsk skip hadde vært kapret av somaliske pirater. Mannskapet satt i et grusomt fangenskap i åtte måneder, men en indisk sjømann hadde med seg den engelske utgaven av Sofies verden, og leste den tretten ganger.
Frankrikes historie
Andre verdenskrig
Frankrike hadde måttet betale 20 millioner franc om dagen i «okkupasjonskostnader»,en svimlende sum som slukte 25 % av landets nasjonalprodukt (Norge og Belgia måtte likevel ut med 50 % av sitt nasjonalprodukt for å være okkupert). 42 % av Tysklands inntekter fra de okkuperte områdene kom fra Frankrike. 75 % av jernutvinningen, 50% av bauxitten og 15 % av kullproduksjonen i 1943 gikk til Tyskland. 70 % av de franske togene kjørte i tyske ærend.
Den fjerde republikk
Et av de store politiske stridstemaene i denne perioden var dekoloniseringsprosessen. I 1947 begynte den første indokinesiske krig, etter at vietnameserne hadde erklært Vietnam uavhengig i kjølvannet av andre verdenskrig. Denne krigen pågikk frem til 1954, da det katastrofale nederlaget i slaget ved Dien Bien Phu tvang den franske hæren til å trekke seg ut av området.
I 1950 tok den franske utenriksministeren Robert Schuman initiativet til det europeiske kull- og stålfellesskap. Dette fellesskapet var i utgangspunktet tenkt å være et tysk-fransk prosjekt, der man satte administrasjonen av kull- og stålindustri bort til felles institusjoner. Imidlertid sluttet også Italia, Belgia, Nederland og Luxembourg seg til fellesskapet.
Den 26. mars 1957 ble Romatraktaten underskrevet. Denne traktaten skapte et felles europeisk marked, og ble startskuddet til EU. Traktaten ble underskrevet av de samme seks landene som deltok i kull- og stålfellesskapet.
Den femte republikk
I 1958 var det store problemer i Frankrike på grunn av borgerkrigen i Algerie. Den store franske befolkningen i Algerie motsatte seg kravene om algerisk uavhengighet, og den pågående krigen truet med å velte hele den franske staten. Man anså at krigshelten Charles de Gaulle var den eneste som kunne holde landet sammen, og han fikk frie hender til å utarbeide en ny konstitusjon. Den 28. september 1958 stemte 79,2 % av befolkningen for den nye grunnloven, og de Gaulle kunne innta presidentpalasset. I de Gaulles nye femte republikk fikk presidenten store fullmakter, og ble valgt for en syvårsperiode. Presidenten fikk ansvaret for å danne regjeringer, fikk full kontroll over utenrikspolitikk samt retten til å oppløse nasjonalforsamlingen og skrive ut nyvalg. Voldshandlingene i Algerie spredte seg i 1958 og kulminerte med Massakren i Paris i 1961.
De Gaulle førte en aktiv og selvstendig utenrikspolitikk de ti årene han satt med makten. I 1962 sørget han for å avslutte krigen i Algerie, og gav landet dets uavhengighet. I 1960 ble Frankrike en atommakt, og 1965 det tredje landet etter USA og Sovjetunionen som skjøt opp sin egen satellitt. I 1966 trakk de Gaulle Frankrike ut av NATOs felles kommandostruktur, og året etter la han ned veto mot Storbritannias medlemskap i EF (senere EU).