cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daughtry
Bandet ble stiftet i 2006 etter at Chris Daughtry hadde deltatt i og kommet på femteplass i American Idol. Debutalbumet Daughtry ble utgitt i november 2006 og kom fort opp på første plass på Billboard 200, og etter to år har det solgt over 17 millioner eksemplarer verden over. Albumet ble også det bestselgende albumet i 2007 ifølge Billboard.
Det andre albumet Leave This Town, kom I juli 2009 og debuterte som nummer en Billboard 200 listen, dette ble da det andre albumet til Daughtry som havnet på første plass på Billboard 200.
Kiwanis International
Kiwanis International (/kɪˈwɑːnɪs/ ki-WAH-nis) er en frivillig internasjonal humanitær organisasjon som ble grunnlagt i Detroit, Michigan. Organisasjonens hovedkontor ligger I Indianapolis i Indiana, USA, og kan i dag bli funnet i mer enn 80 land og geografiske områder. Siden 1987 aksepterer organisasjonen også kvinnelige medlemmer. Hvert år samler Kiwanisklubber inn mer enn 100 millioner amerikanske dollar, og melder inn mer enn 18.5 millioner dugnadstimer for å styrke lokalsamfunn og for å hjelpe barn.
Brussel-Nord stasjon
Brussel-Nord stasjon er en av de tre store jernbanestasjonene i Brussel i Belgia, den ligger i kommunen Schaerbeek.
Kiwanis International
Kiwanis International er basert på frivillig arbeid som blir organisert av et styre, sammensatt av 15 tillitsvalgte, fire valgte offiserer og en daglig leder. De tillitsvalgte sitter i treårsperioder, hvor fem nye blir valgt hvert år. Kiwanis sitt interne lovverk krever at det er ni tillitsvalgte fra USA og Pacific Canada region, en fra Canada og Karribien-regionen, to fra den europeiske regionen og to fra Asia-Pacific-regionen, I tillegg kommer det en tillitsvalgt som velges fra alle regioner, unntatt USA og Pacific Canada region. De valgte offiserer inkluderer valgt president, neste president, president og past-president. Disse offiserene, i tillegg til de tillitsvalgte fra USA og Pacific Canada-region, velges på det årlige internasjonale Kiwaniskonventet. Alle tillitsvalgte og offiserer er ubetalte frivillige. Den daglige lederen er fulltidsansatt, o ger ansvarlig for organisasjonens betalte ansatte, og har ett sete i styret, uten stemmerett.
Brussel-Nord stasjon
Stasjonen er det viktigste knutepunktet for regionaltrafikk, den internasjonale trafikken blir i det vesentlige betjent av Brussel-Syd.
Kiwanis International
Det er syv regioner i Kiwanis: Afrika, Asia-Pacific, Canada and Caribbean, Europe, Latin America, Middle East, og USA and Pacific Canada. Europe er ansvarlig for hele det geografiske Europa.
Det er 53 administrative områder som kalles distrikter. Distriktsstyrene består i hovedsak av en neste-guvernør, guvernør, past-guvernør, sekretær, kasserer, og flere viseguvernører. Distriktene er videre delt inn i områder som kalles divisjoner, og består av mellom 5 og 20 klubber som ledes av en viseguvernør. Klubbene har videre sine egne klubbstyrer. På både klubb og distriktsnivå kan sekretær- og kassererrollen holdes av samme person, og kan være enten en frivillig, eller en betalt ansatt. Alle andre posisjoner er ubetalt.
Historie
Organisasjonen ble etablert i Detroit, Michigan 21. januar 1915 av skredderen Joseph G. Prance og Allen S. Browne. Hensikten var opprinnelig at medlemmene kunne utveksle forretninger, og i fellesskap bidra for de fattige. Fra 1919 ble den veldedige delen av organisasjonen forsterket, og nettverksbygging mellom medlemmene ble tonet ned. Hovedkontoret er nå plassert i Indianapolis, Indiana.
Kiwanis var eksklusivt for menn helt frem til 1987, men har i dag 22 % kvinnelige medlemmer. I 2007 fikk organisasjonen utmerkelse for sitt arbeid.
Kiwanis i Norge
I Norge ble den første klubben, Kiwanis Club Oslo, organisert 10. januar 1964, og flere klubber ble etablert senere. I dag består Kiwanis i Norge av 44 klubber fordelt på følgende 9 divisjoner : Viken (Oslo), Akershus, Østfold, Vestfold, Telemark, Sørlandet (Agder), Vestlandet (Rogaland og Hordaland), Buskerud, og Indre Østland (Hedmark).
Virihaure
Virihaure (lulesamisk: Virihávrre) er den største innsjøen i Padjelanta nasjonalpark i svensk Lappland. Innsjøen ligger 579 meter over havet og har et areal på 112 km². På det dypeste er den 138 meter, og Virihaure er dermed Sveriges sjette dypeste innsjø. Ved innsjøen ligger de to samelandsbyene Stáloluokta og Árasluokta. Innløpet skjer fra elvene Miellädno og Stálojåhkå. Innsjøen er ikke regulert, har sitt utløp til Vastenjaure og inngår i Luleälvens dreneringsområde.
Bohrs atommodell
Bohrs atommodell (eller den atomære skallmodellen) ble foreslått av den danske fysiker Niels Bohr i 1913. Den bygde på modellen til Ernest Rutherford hvor atomet besto av en liten, sentral atomkjerne omkranset av ett eller flere mye lettere elektroner som går i sirkelbaner. Sammenlignet med tidligere foreslåtte teorier kunne den gjøre kvantitative forutsigelser for spektrallinjer som var i overensstemmelse med målinger. Men dette gjaldt bare for hydrogenatomet og lignende atomer med ett elektron. Den gjorde for første gang bruk av en kvantebetingelse som bestemte de tillatte banene for elektronet. På den måten var modellen den første som gjorde bruk av kvanteteori. Emisjon og absorpsjon av lys skulle foregå ved diskrete kvantesprang mellom disse stabile banene. Resultatene for spektrallinjene som dermed kan oppstå, viste seg senere å stemme med hva den mer moderne kvantemekanikken gir for H-atomet når man ser bort fra finere detaljer Det er hovedgrunnen for at denne halvklassiske modellen har beholdt sin betydning.
Modellen ble utvidet noen få år senere ved å inkludere ellipsebaner som ble beregnet ved Bohr-Sommerfeld-kvantisering. Dette ga en bedre forståelse for de forskjellige kvantetallene som måtte innføres. Sammen med en relativistisk beskrivelse av bevegelsen til elektronet, kunne man da også beregne mindre korreksjoner for verdiene til spektrallinjene som opptrådte. Dette førte til en bedre forståelse av deres finstruktur.
For atomer med mange elektroner ga modellen til Bohr kun en kvalitativ beskrivelse, men skapte likevel et rammeverk som ti år senere ble fullbyrdet ved etableringen av moderne kvantemekanikk. Avgjørende var i tillegg oppdagelsen av Pauli-prinsippet som ordnet alle elektronene inn i veldefinerte elektronkonfigurasjoner og forklarte det periodiske systemet for grunnstoffene. Likevel er det mentale bildet de fleste har den dag i dag av hvordan et atom ser ut, influert av hva Bohr brukte i utformingen av sin opprinnelige modell.
Bohrs postulater
I tidligere atommodeller var det vanlig å forbinde emisjon av lys fra elektronene i atomet med deres antatt periodiske bevegelser i atomet. Denne var beskrevet ved klassisk mekanikk og utstrålingen av elektromagnetiske bølger fulgte fra Maxwells ligninger. Dette var også et problem for Rutherfords atommodell som Niels Bohr begynte å arbeide med da han kom til hans gruppe i Manchester om våren 1912. Når elektronet sendte ut lys, ville det tape energi og dermed falle inn mot den positivt ladde kjernen.
For å komme videre, måtte derfor Bohr gjøre nye antagelser som måtte gå utover hva som kan forklares med klassisk fysikk. Han var i samme situasjon som Max Planck hadde vært i tolv år tidligere da han forklarte egenskapene til sort varmestråling. Det hadde han lykkes med ved å postulere at atomene i veggen som omsluttet strålingen, bare kunne emittere og absorbere energi i diskrete energikvant når frekvensen er ν og  h den nye Plancks konstant.
På denne bakgrunn kom Bohr frem til at han behøvde tre postulater:
Det første postulatet er i direkte motstrid med Maxwells ligninger som sier at elektronet vil sende ut elektromagnetisk stråling. Og det var akkurat dette problemet som hadde vært det store hinder i tidligere modeller som Thomsons rosinbollemodell. Bohr sier ganske enkelt at på atomært nivå gjelder ikke klassisk fysikk lenger og må erstattes med nye lover som hans postulat uttrykker.
Med det siste postulatet knytter Bohr sin nye beskrivelse til den gamle, klassiske fysikken. Dette er siden blitt kalt for Bohrs korrespondanseprinsipp. I grensen hvor atomet blir veldig stort, skal dets egenskaper som følger fra kvantefysikken, være i overensstemmelse med hva klassisk fysikk ville gi.
Det ble raskt klart at det tredje postulatet var ekvivalent med å forlange at tillatte baner skulle ha en dreieimpuls gitt ved
hvor det hele tallet n = 1,2,3, … blir omtalt som hovedkvantetallet. På høyre siden opptrer den reduserte Planck-konstanten ħ = h/2π . Dette var første eksempel på en kvantiseringsbetingelse. Den fikk en forklaring omtrent ti år senere av den franske fysiker Louis de Broglie og hans materiebølger.
Kvantisert radius
for denne sirkelbanen eller dette elektronskallet. For hydrogenatomet med Z = 1 har den innerste banen med hovedkvantetall derfor radius
Denne størrelsen omtales vanligvis som en Bohr-radius. Størrelsen til et H-atom angitt ved diameteren er derfor omtrent 1 Å = 10-10 m = 100 pm når elektronet er i den innerste banen. Dette er også karakteristisk størrelse for tyngre atomer enn hydrogen selv om de har større kjerneladning Z som gjør r0 mindre. Men denne reduksjonen blir i stor grad kompensert ved at de ytterste elektronene er i skall med større verdier for hovedkvantetallet.
Ved å innføre finstrukturkonstanten
kan man skrive at Bohr-radius er a0 = λC/α ved hjelp av den reduserte Compton-lengden λC = ħ/mc. Generelt er radius for n-te bane  og øker derfor raskt med hovedkvantetallet. Hastigheten i denne banen er . For den innerste banen nærmer dette seg lyshastigheten for atomer med kjerneladning 100 eller mer. Da blir relativistiske effekter viktige. Spesielt kritisk kan det bli for.
Diskrete energinivå
Den potensielle energien for et elektron som er i n-te bane, er gitt ved den klassiske Coulomb-energien som er
Den totale energien for elektronet er nå halvparten av dette, det vil si
Her er den karakteristiske størrelsen
og kalles for Rydberg-energien. Elektronet kan derfor kun ha disse bestemte verdiene for energien. De definerer forskjellige energinivå for hver verdi av hovedkvantetallet n. Energien for et bundet elektron tar diskrete verdier i motsetning til i klassisk fysikk hvor den antar kontinuerlige verdier. Derfor sier man at energien er blitt kvantisert i denne modellen til Bohr.
Dette resultatet for energinivåene i H-atomet viste seg vel ti år senere å stemme med hva den nye kvantemekanikken ga ved den eksakte løsningen av Schrödinger-ligningen. Denne kanskje overraskende overensstemmelsen er hovedgrunnen for at den enkle modellen til Bohr er av fortsatt nytte og interesse.
For et H-atom Z = 1 med elektronet i den innerste banen, er energien E1 = - Ry = -13,6 eV. Dette er laveste energitilstand og kalles vanligvis for grunntilstanden til atomet. Neste energinivå er E2 = - Ry/4 = - 3,4 eV og så videre. Et elektron i høyeste energinivå har derfor energien E∞ = 0 som tilsvarer at det ikke lenger er bundet til kjernen. Energien som behøves for å ionisere atomet når elektronet befinner seg i grunntilstanden, er derfor E∞ - E1 = 13,6 eV. Dette stemmer med den kjente ioniseringsergien for hydrogenatomet. Da Bohr gjorde denne beregningen, var den kjente verdien på rundt 11 eV eksperimentelt funnet av J. J. Thomson.
Rydbergs formel
I alminnelighet er forskjellen mellom energiene til en bane med hovedkvantetall n og en annen med kvantetall m er ΔE = En - Em. Ved et kvantesprang mellom disse to banene vil det da emitteres eller absorberes lys med frekvens ν = ΔE/h. Dette blir historisk angitt ved den tilsvarende bølgelengden
hvor R∞ = Ry/hc = 10 973 732 m-1 er Rydberg-konstanten. For hydrogenatomet ga Bohrs modell en verdi som stemte helt med den observerte verdien som på den tiden var kjent med stor nøyaktighet. Dette resultatet var kanskje det som virket mest overbevisende om modellens riktighet.
Alle overganger til grunntilstanden m = 1 gir ultrafiolett lys som danner Lyman-serien. Disse ble funnet av den amerikanske fysikeren Theodore Lyman på begynnelsen av forrige århundre. Overgangen 2 → 1 gir opphav til spektrallinjen Ly-alpha med bølgelengde 121,6 nm og er meget viktig i astrofysikken.
På samme måte emitteres det infrarød stråling ved overganger til slutt-tilstandene som ligger over Balmer-serien. For m = 3 oppstår Paschen-serien oppdaget av den tyske fysikeren Friedrich Paschen, mens for  m = 4 fremkommer Brackett-serien.
Klassisk grense
Bohrs kvantiseringsbetingelse var formulert slik at for veldig store atomer, det vil si når kvantetallet n er stort, skulle frekvensen av det emitterte lyset være gitt ved den klassiske frekvensen f for elektronets rundgang i banen. Denne finnes fra den klassiske energibalansen som ga for den totale energien. For en bane med radius r er den angulære vinkelfrekvensen ω = v/r = 2π f  som dermed blir ω = -2E/L hvor L er dreieimpulsen. Dette gir for rotasjonsfrekvensen i banen.
Dette kan nå sammenlignes med frekvensen ν for lyset som sendes ved at elektronet går fra banen med kvantetall n til nærmeste bane med kvantetallet m = n - 1. Fra Rydbergs formel for Z = 1 følger da
etter å ha skrevet 1/(n - 1)2 = 1/n2 + 2/n3 som er riktig i denne grensen hvor n >> 1. Den kvantiserte energien i banen er slik at frekvensen kan skrives som ν = - 2E/nh = -E/π L da den kvantiserte dreieimpulsen. Dermed er ν = f, og man har overensstemmelse med klassisk fysikk. Dette var Bohrs første bruk av sitt korrespondanseprinsippet som han i de følgende årene gjorde stor bruk av i den videre utviklingen av kvantefysikken.
Når kvantetallet n >> 1, er elektronet langt utenfor atomkjernen. Atomet oppfører seg da på mange måter som et klassisk system og omtales ofte som et Rydberg-atom. Slike halv-klassiske, atomære tilstander har vist seg å være av interesse i mange sammenhenger innen moderne atomfysikk.
Ionisert helium
Atomkjernen i H-atomet ikke er uendelig tung, men består av et proton som er 1836 ganger tyngre enn et elektron. Antagelsen om at kjernen ligger helt i ro i atomet, er derfor ikke helt korrekt. Klassisk er dette et tolegemeproblem som kan beskrives slik som ovenfor, men bare med den lille forskjell at elektronets masse m må erstattes med den reduserte massen μ = m/(1 + m/M) hvor M er massen til protonet. Dette betyr at den virkelige Rydberg-konstanten for H-atomet er som stemmer med målinger.
Men på den tiden var det også påvist spektrallinjer fra stjerner som lignet spekteret fra hydrogen, men inneholdt bølgelengder med verdier som tilsvarte halvtallige verdier for kvantetallene i Rydbergs formel. Så hvis dette var riktig, måtte det eksistere en annen serie for hydrogen som ikke fulgte dette skjemaet. Da dette ble brukt som innvending mot Bohrs modell, kunne han med en gang påpeke at dette måtte skyldes stråling fra ionert helium som har ladningstall Z = 2 og bare et elektron. Det gir opphav til bølgelengder
som bare tilsynelatende ser ut til å komme fra hydrogen med halvtallige kvantetall. Likevel ble det påpekt at Rydberg-konstanten for denne serien ikke var nøyaktig 4 ganger større enn RH, men 4,0016. Bohr svarte med en gang tilbake at dette heller ikke var noe problem hvis man tar hensyn til at massen til atomkjernen i helium er endelig og fire ganger tyngre enn i hydrogen. Forholdet mellom Rydberg-konstantene skulle derfor være. Etter dette motargumentet var det ingen tvil lenger. Til og med Einstein uttrykte sin begeistring for modellens fortreffelighet.
Denne beskrivelsen av ionisert helium He+ gjelder opplagt uten videre for andre ioner med ett elektron som Li2+, Be3+ og så videre.
Atomer med flere elektroner
Ut fra dagens bilde av et atom, ville man kanskje ha forventet at de forskjellige ringene var bestemt ut fra den samme kvantebetingelsen som han hadde brukt for dreieimpulsen for et elektron i hydrogenatomet, det vil si ved med et hovedkvantetall  I stedet valgte han å karakterisere den permanente tilstanden eller grunntilstanden til atomet ved at alle elektroner skulle ha dreieimpuls som tilsvarer. Baner med større verdier av dette kvantetallet, var antatt å være ustabile slik som i hydrogenatomet. Hastigheten v og ringradius r skulle derfor for alle elektroner i atomet være forbundet ved. Dette var Bohrs såkalte «enkvanthypotese» som han innførte for tyngre atomer. Det viste seg snart i de følgende årene at den måtte oppgis.
Med N elektroner plassert regelmessig på en sirkel med radius r, vil de være adskilt fra hverandre med en vinkel 2π/N. Med ladningen Ze til atomkjernen plassert i sentrum, er nettokraften som virker på et elektron
De første er den tiltrekkende Coulomb-kraften fra atomkjernen, mens den siste summen gir den frastøtende kraften fra de N - 1 andre elektronene i ringen. Effekten av dem er at de reduserer kraften fra kjernen, de virker avskjermende. Nettokraften blir balansert av sentrifugalkraften mv2/r hvor r og v er knyttet sammen ved kvantebetingelsen.
Helium Z = 2
Et heliumion har bare et elektron rundt kjernen og kan beskrives som et H-atom. I grunntilstanden befinner elektronet seg i en sirkel med radius som da er (1/2)a0 hvor a0 er Bohr-radiusen.
Med to elektroner på motsatt side i sirkelen er den effektive ladningen som virker på hvert elektron, slik at radius blir (4/7)a0. Det nøytrale He-atomet er derfor litt større enn ionet. I denne modellen er det nå lett å regne ut differensen mellom energiene til det nøytrale og ioniserte atomet. Bohr fant den å være som er -27 eV. På den tiden var det kjent at ioniseringsenergien for helium var rundt 20 eV så dette var et meget godt resultat.
Lithium Z = 3
Det ioniserte atomet Li+ kan beregnes på samme måte som det nøytrale He-atomet med to elektroner i samme ring. Radius kan finnes på samme måte og blir 0,36 a0. I det nøytrale Li-atomet er det nærliggende å plassere det tredje elektronet i samme ring, i vinkelavstand 120° og 240° fra de to andre. Radius blir da 0,41 a0.
Selv om Bohr fant dette å være den mest stabile tilstanden, plasserte han likevel det tredje elektronet i en ny ring utenfor den første med en radius som han fant omtrent tre ganger så stor som for den innerste ringen. Dette var basert på de kjemiske egenskapene som Bohr mente lå i de ytterste elektronene. Og da lithium reagerer med andre stoffer på lignende måter som hydrogen, mente han at det måtte ha kun ett elektron i ytre bane. Derfor skrev han elektronkonfigurasjonen som Li(2,1) som betyr to elektroner i indre bane og ett i ytre. Med samme notasjon var da nøytralt helium He(2).
Tyngre atomer
På denne måten fortsatte Bohr å konstruere ringatomer for de neste elementene i det periodiske system. De numeriske resultatene fra modellen ble hele tiden vurdert i forhold til elementenes valens og andre, kjente egenskaper. Og disse var mest avgjørende ved plassering av elektronene i de konsentriske ringene. De neste atomene i samme periode fikk da konfigurasjonene Be(2,2), B(2,3), C(2,4), N(4,3), O(4,2,2), F(4,4,1) med edelgassen neon Ne(8,2) som siste element i denne andre perioden. På den måten hadde neon to elektroner i ytre skall som helium. Men da måtte han plassere åtte elektroner i innerste ring selv om han tidligere hadde vist at den kunne maksimalt inneholde syv for å være stabil.
I tredje periode følger nå natrium Na(8,2,1) med det nye elektronet i en ny, tredje ring. Disse to ringene fylles nå opp på samme måte som han fylte opp første og andre ring ved å gå fra Li(3,1) til Ne(8,2). Det gir de følgende elementene Mg(8,2,2) som ligger i samme gruppe som Be(2,2), Al(8,2,3) i samme gruppe som B(2,3) og så videre med Si(8,2,4), P(8,4,3), S(8,4,2,2), Cl(8,4,4,1). Siste element i denne perioden er edelgassen argon Ar(8,8,2) i samme gruppe som Ne(8,2). I hele denne perioden forblir den innerste ringen intakt med åtte elektroner. Slik fortsetter det så videre med de neste elementene. Bohr benyttet bare sporadisk numeriske resultat for disse konfigurasjonene da det var klart at modellen ikke var god nok i detaljene. Men den indre struktur til det periodiske systemet var for første gang gitt en delvis forklaring.
Alkaliatomer
Det neste elementet etter edelgassen argon er kalium K(8,8,2,1). Som for de andre alkalimetallene Li(2,1) og Na(8,2,1) beveger seg her det ytterste elektronet utenfor ringene for de andre elektronene. Er den ytterste ringen tilstrekkelig stor, vil elektrone innenfor i stor grad avskjerme kjerneladningen. Effektivt blir den da omtrent Z = 1 som i H-atomet. Ved igjen å anta at emisjon og absorpsjon av lys foregår ved at det ytterste elektronet beveger seg mellom forskjellige energinivå, pekte da Bohr på at man skal for disse atomene forvente observerte frekvenser gitt ved den generelle Rydberg-formelen
hvor kvantetallene n og n'  er heltallige som for hydrogen, men opptrer sammen med små korreksjoner uttrykt ved parameterne Δ og Δ'  for begynnelses- og slutt-tilstand ved overgangen.
Eksiterte atomer
De kompliserte linjespektrene fra tyngre atomer måtte komme fra overganger mellom eksiterte tilstander av atomene. Bohr foreslo at disse var klassiske svingninger av elektronene rundt deres likevektsposisjoner og normalt på baneplanet. Svingninger i planet skulle derimot være styrt av kvantebetingelsen for bevegelsen. Men på tross av lange, numeriske beregninger ga dette ingen overbevisende resultat.
I de følgende årene ble disse idéene forlatt og egenskapene til linjespektrene forklart ved bevegelsene til elektronene i den ytterste ringen. Disse ble derfor også ofte omtalt som optiske elektroner eller valenselektroner. De periodiske egenskapene til grunnstoffene skyldes også disse elektronene. Atomer med de samme antall elektroner i ytre ring ville ha like, kjemiske egenskaper.
Karakteristisk røntgenstråling
Mer direkte bekreftelse på modellens gyldighet skulle derimot komme fra egenskapene til elektronene i de innerste ringene. Bohr hadde foreslått at den karakteristiske røntgenstrålingen som tidligere var observert av Charles Barkla, skyldes at elektron ble slått ut fra en av de innerste ringene slik at atomet ble eksitert med energi E. Når det så faller tilbake i en ny, stabil likevektstilstand med energi E' , sendes det ut stråling med frekvens gitt ved samme formel hν = E - E' som for optiske overganger. Og da elektronene i de innerste ringene skulle være de samme for alle tyngre atomer, ville det forklare de nye og mer nøyaktige målingene til Henry Moseley hvor det ikke fantes noen periodiske forandringer i røntgenstrålingen fra grunnstoff til grunnstoff. I motsetning til Barkla kunne Moseley måle bølgelengden til strålingen ved bruk av den nyoppdagede og presise røntgenspektroskopien. Han fant at kvadratroten av frekvensen til den karakteristiske strålingen økte lineært med atomnummeret Z. Denne oppdagelsen er senere blitt kalt for Moseleys lov.
Den mest energetiske strålingen som Barkla hadde døpt K-stråling, skulle oppstå ved at et elektron i den innerste ringen med n = 1 ble slått fri ut av atomet. Denne ringen kunne derfor omtales som K-ringen. Strålingen ville da fremkomme ved at elektron fra et høyere nivå falt ned i hullet i K-ringen. På samme måte ville L-strålingen som Barkla hadde sett, skyldes at et elektron ble slått ut av den neste ringen med n = 2 som derfor ble kalt for L-ringen og så videre.
Den mest intense K-strålingen hadde Moseley kalt for Kα og kunne nå forklares som en overgang av et elektron fra L-ringen til K-ringen. Han hadde også funnet en svakere, men mer energetisk komponent  Kβ som kunne forklares på tilsvarende måte som en overgang fra M-ringen med n = 3 til vakansen i K-ringen. For et atom med ladningstall Z vil frekvensen for Kα da følge fra Bohrs formel
når den effektive ladningen som elektronet ser, settes lik Z - 1. Dette er akkurat Moseleys lov.
Disse navnene på ringene ble i de følgende årene beholdt selv om de snart ble erstattet med ellipser i tre dimensjoner og enda senere med mer abstrakte elektronskall basert på kvantemekanikk. Da var de mekaniske banene blitt byttet ut med sannsynlighetsfordelinger.
Molekyler
Den tredje delen av Bohrs arbeid omhandlet en beskrivelse av molekyler sammensatt av atomer og styrt av de samme tre grunnleggende kvanteprinsippene. Da hans resultat for tyngre atomer ikke ga så mange overbevisende, kvantitative resultat, ble dette i enda større grad tilfelle med hans betraktninger om molekylenes egenskaper.
Her gjaldt det i første omgang å forklare molekylenes struktur og bindinger til andre atomer. Ut fra symmetribetraktninger var kjernene til de forskjellige atomene i et molekyl tenkt lokalisert på en rett linje og med elektroner så forsøkt plassert i forskjellige klassiske, stabile sirkelbaner omkring eller mellom disse. For eksempel, det enkleste molekylet som er H2, kunne fremstilles som to protoner i en viss avstand med to elektroner plassert diametralt motsatt av hverandre på en sirkel vinkelrett på linjen som forbinder protonene og midtveis mellom dem. Ut fra elektrostatisk likevekt, kan man så vise at de to protonene sammen med ett av elektronene, må danne en likesidet trekant. Ved så å bruke kvantebetingelsen at dreieimpulsen til hver av elektronene i sirkelbanen må være h/2π, kunne Bohr regne ut avstanden mellom protonene i molekylet. Den var omtrent like stor som a0. Hydrogenmolelylet hadde derfor en utstrekning som var omtrent den samme som hydrogenatomet i grunntilstanden som stemte med hva man da visste. Han viste også at molekylet hadde lavere energi enn to separate H-atomer og derfor en positiv disassosiasjonsenergi. Modellen til Bohr hadde derfor mange gode egenskaper som viste at den ikke kunne være altfor langt unna virkeligheten.
Bortsett fra fasinerende illustrasjoner av hvordan molekylene kunne være oppbygd, ga likevel disse halvklassiske beregningene lite av varig verdi. Det var først med oppdagelsen av kvantemekanikken vel ti år senere at man fikk en dypere forståelse av alle disse spørsmålene.
Bohr-Sommerfeld-kvantisering
Den klassiske bevegelsen til elektronet rundt atomkjernen er matematisk den samme Kepler-bevegelse som for en planet rundt Solen. I den sammenhengen er de fleste banene elliptiske. Det samme burde derfor være tilfelle for elektronet. Tidlig 1916 publiserte den tyske fysiker Arnold Sommerfeld et arbeid hvor han viste hvordan denne mer generelle bevegelsen kunne kvantiseres. Dette var basert på Lagrange-mekanikk hvor hver koordinat qi for en partikkel har en tilsvarende, kanonisk konjugert impuls pi. For en periodisk bevegelse skal da integralet
hvor ni er heltallige kvantetall. Da elektronet beveger seg i tre dimensjoner rundt atomkjernen, trenges det derfor i alt tre kvantetall for å spesifisere nøyaktig en lukket bane. Disse tre kvantebevegelsene vil da gi energien, formen og orienteringen i rommet til hver slik ellipsebane. Denne mer generelle metoden er siden blitt omtalt som Bohr-Sommerfeld-kvantisering.
En enkel illustrasjon av denne nye kvantiseringen finnes ved å betrakte en sirkulær bane i den opprinnelige Bohr-modellen. Kalles rotasjonsvinkelen for φ, er vinkelfrekvensen ω = dφ/dt og dreieimpulsen pφ = mr 2ω = L er en bevegelseskonstant. Kvantisering av denne impulsen gir da
da vinkelen φ øker fra 0 til 2π  under en periodisk rundgang. Så dette gir i overensstemmelse med Bohrs opprinnelige antagelse.
En elliptisk bane er med denne mer generelle kvantiseringen gitt ved et hovedkvantetall som angir de kvantiserte energinivåene på samme måte som i den opprinnelige modellen til Bohr. I tillegg kommer så et asimutalt kvantetall som avhenger av den totale dreieimpulsen til elektronet. Det angir også ellipsebanens form idet forholdet mellom dens hovedakser er. Sirkulære baner har k = n, og de mest eksentriske har. Til slutt kommer det magnetiske kvantetallet m som tar positive og negative, heltallige verdier |m | ≤ k. Det angir ellipsens orientering i rommet, for eksempel i forhold til et ytre magnetfelt som atomet kunne befinne seg i.
Finstruktur i hydrogenatomet
Når elektronet i hydrogenatomet går i en ellipsebane, vil det ikke lenger ha konstant hastighet v. Nærme atomkjernen går det raskere enn ellers slik at man må benytte relativistisk mekanikk for å beskrive bevegelsen nøyaktig. Korreksjonene for vil være av størrelsesorden. I ionet He+ vil de være fire ganger mer fremtredende enn i H-atomet.
En slik relativistisk korreksjon til spektrene ble først diskutert av Bohr i 1915. Han foreslo her at effekten kanskje også kunne forklare hvorfor de mest fremtredende linjene i Balmer-serien så ut til å være doble. En slik dublettstruktur hadde blitt observert av Albert Michelson og Edward Morley allerede i 1887 i linjen Hα. Ifølge Bohrs atommodell skyldes den overgangen som har en bølgelengde λ = 6563 Å. De fant at denne spektrallinjen består av to komponenter med en forskjell i bølgelengden på Δλ = 0.14 Å.
Med sin mer generelle kvantisering kunne Sommerfeld allerede i 1916 beregne denne såkalte finstrukturen i spekteret for H-atomet. En ellipsebane karakterisert ved de to kvantetallene (n,k) får en korreksjon til energien gitt ved formelen
Forskjellen i energi mellom sirkelbanen og ellipsebanen som utgjør energinivået n = 2 i H-atomet, blir dermed ΔEH = ΔE2,2 - ΔE2,1 = α2Ry/16. Numerisk tilsvarer dette nøyaktig den observerte forskjellen mellom de to bølgelengdene som inngår i spektrallinjen Hα. En tilsvarende oppsplitting av spektrallinjene fra He+ ble observert av Friedrich Paschen.
Formelen for finstrukturen som Sommerfeld fant, viste seg knapt ti år senere å være i overensstemmelse med den mer moderne kvantemekanikken når det asimutale kvantetallet k erstattes med j + 1/2 hvor j er den totale dreieimpulsen til elektronet, inkludert spinn.
Røntgen-dubletter
Målingene til Moseley i 1914 hadde også vist antydninger til at Kα - linjen kunne være en dublett. Dette ble bekreftet året etterpå av Ivar Malmer som var en doktorgradsstudent i gruppen til Manne Siegbahn ved Universitetet i Lund. Denne splittingen økte raskt med atomnummeret Z. Disse resultatene ble publisert i 1916.
Med bruk av Kossels teori for den karakteristiske røntgenstrålingen, kunne Sommerfeld nå forklare dette ved å anta at L-ringen kunne være enten en ellipse eller en sirkel på samme måte som for de to banene med n = 2 i H-atomet. Den eneste forskjellen ville være at energidifferensen mellom disse to banene nå ville involvere et ladningstall Z > 1. De svenske dataene kom fra 22 forskjellige grunnstoff fra Cr til U. Ved å bruke et effektivt ladningstall Z - 3,5, fant han at disse resultatene for splittingene ΔνK i røntgenstrålingen Kα kunne sammenfattes i den enkle formelen
hvor ΔνH er den tilsvarende splittingen i den optiske dubletten Hα i H-atomet. Konstanten 3,5 kunne forklares som en avskjerming av den fulle kjerneladningen Ze som skyldes elektronene innenfor L-ringen. For et element med atomnummer rundt Z = 35, blir altså den lille finstrukturkorreksjonen i hydrogen forstørret med en faktor som er omtrent en million. Denne beregningen til Sommerfeld bidro til at overbevisningen om eksistensen av elliptiske baner i atomene ble styrket.
Fra elektronringer til elektronskall
Sommerfelds forklaring av finstrukturen både i det optiske spekteret for hydrogenlignende atomer og røntgenspekteret for tyngre atomer, var så overbevisende at eksistensen av ellipsebaner i Bohrs atommodell ikke var til å komme utenom. Men samtidig skapte denne utvidelsen av modellen nye problemer. Kunne det for eksempel være flere elektroner på en og samme ellipse? Hvis hvert elektron beveget seg på sin egen ellipse eller sirkel, kunne ikke disse lenger ligge i samme plan da de i så fall ville kollidere. Og hvis ellipsene var plassert symmetrisk i tre dimensjoner rundt atomkjernen, hvordan kunne disse banene være mekanisk stabile under påvirking av de elektriske kreftene fra de andre elektronene?
Harrington kullkraftverk
Harrington kullkraftverk er et kullkraftverk nordøst for byen Amarillo i delstaten Texas i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 1.066 MW fordelt på tre blokker. Dette er en av delstaten største kullkraftfverk.
Anlegget ble påbegynt omkring 1972 og stod ferdig i 1980. Brenselkilden er kull. Operatør er Xcel Energy.
Utslippene av CO2 i 2006 var totalt 8.454.511 tonn.
Senior British Open Championship
Senior British Open Championship er en golfturnering for profesjonelle herrespillere over 50 år. Den arrangeres av Royal & Ancient Golf Club of St. Andrews og ble første gang spilt i 1987. Turneringen har offisiell status både på Champions Tour og European Seniors Tour, og ble i 2003 gitt status som major på Champions Tour (dog ikke med tilbakevirkendre kraft).
Longyearbyen
Longyearbyen er Svalbards administrasjonssenter og ligger innerst ved Adventfjorden på øya Spitsbergen. Longyearbyen har, sammen med Ny-Ålesund, 2,417 innbyggere (2020) og er en av verdens nordligste bosetninger. De aller fleste innbyggerne er nordmenn, men nesten 40 nasjonaliteter er representert. Det er fri adgang til å bosette seg i Longyearbyen for borgere fra alle stater som har underskrevet Svalbardtraktaten, men man må kunne forsørge seg selv.
Stedet ble opprettet i 1906 av John Munroe Longyear (1850–1922). Han var den største eieren i gruveselskapet Arctic Coal Company, med hovedkontor i Boston i USA. Gruvene og tettstedet ble i 1916 kjøpt av Store Norske Spitsbergen Kulkompani. Longyearbyen ble nedbrent og ødelagt av tyske styrker 8. september 1943 og gjenoppbygd etter andre verdenskrig.
Tidligere var Longyearbyen en gruvebosetning, men fra begynnelsen av 1990-årene har samfunnet endret seg. Mens det før var flere gruver i drift rundt Longyearbyen, er det bare Gruve 7 som er i drift i dag. Gruve 7 produserer ca. 60,000 tonn kull, hvor halvparten går til Longyear Energiverk – landets eneste kullkraftverk. I dag er turisme, forskning og utdanning viktige næringsveier i tillegg til gruvedriften. Svalbard lufthavn, Longyear har flyforbindelse til fastlandet hele året. Det er et aktivt idretts- og kulturliv i Longyearbyen. I Longyearbyen arrangeres verdens nordligste bluesfestival, Dark Season Blues hvert år i slutten av oktober. I 2002 ble det innført lokalstyre i Longyearbyen, hvor det folkevalgte organet Longyearbyen lokalstyre blant annet fikk ansvaret for infrastruktur, samfunns- og arealplanlegging og barnehagene. Samtidig som Longyearbyen fikk lokalstyre ble det også vedtatt et eget byvåpen, modellert etter de norske kommunevåpnene. Det viser en sølvgrå fjellside mot en nattsvart himmel. En horisontal strek inn i fjellsiden skal representere en kullgruvegang.
Geografi
Longyearbyen ligger i Longyeardalen og på begge sider av Longyearelva som renner i nordøstlig retning tvers gjennom dalen og ut i Adventfjorden, en sidefjord til Isfjorden. Helt innerst i tettstedet ligger Sverdrupbyen og Nybyen på hver sine bredder. Lenger ut kommer Gamle Longyearbyen og bosetningene Haugen og Lia der sentrumsområdet ligger, også vis-à-vis hverandre. Sysselmesteren og Telenor holder til på Skjeringa, like innenfor Sjøområdet som domineres av administrasjonsbygningen til Store Norske Spitsbergen Kulkompani og Universitetssenteret på Svalbard AS.
Den eneste andre større bosetningen på Svalbard, Barentsburg, ligger ca. 36 km mot vest lenger ut i Isfjorden.
Geologi
Longyearbyen ligger i Longyeardalen, som er en typisk u-dal med bratte sider og flat bunn. Dalen er utformet av en dalbre under siste istid. To breer ligger i enden av dalen, Longyearbreen og Larsbreen, som har trukket seg noe tilbake i løpet av de siste hundre år. Fjellene på begge sider av Longyeardalen er typiske platåfjell med nesten flatliggende sandsteinslag øverst som er motstandsdyktige mot forvitring.
Dalsidene viser den nedre delen av lagrekken fra tertiærtiden, med sandsteiner og leirskifer som ble avsatt fra elver og kystnære strømninger. Den nederste formasjonen, firkantformasjonen, inneholder kullfløts som ble drevet i flere gruver siden 1906. Kullet, som er grunnlaget for Longyearbyen, ligger i et svakt hellende lag (2–5º) og gruvegangene følger kullagene innover i fjellet.
Planter
Longyearbyen ligger inne i fjordsonen på vestkysten av Spitsbergen, som er den klimatisk gunstigste delen av Svalbard, og har et stort antall rødlistet og sjeldne arter. Det biologiske mangfoldet er svært stort i forhold til andre arktiske områder på samme breddegrad. Kartlegging av det biologiske mangfoldet i Longyearbyen ble avsluttet av Norsk institutt for naturforskning (NINA) på oppdrag fra Longyearbyen lokalstyre i 2007. Av de registrerte artene i Longyearbyen er 178 arter enten på Norsk rødliste for arter eller har sjeldenhetskategori 3 (det vil si arter med 1–4 kjente lokaliteter på Svalbard). Flest sjeldne arter finnes innen gruppene sopp (100 arter) og lav (44 arter). Det finnes også sjeldne moser (18 arter) og karplanter (16 arter).
Selv om Svalbards natur er skapt av geologiske prosesser, klima og naturlig spredning av arter, har mennesket preget landskapet og påvirket vegetasjon og terreng i Longyearbyen. Hus og menneskelig aktivitet medfører tilførsel av næringsstoff og i en arktisk vegetasjon fører nitrogentilførsel til grønnere og frodigere plantedekke, spesielt gressvekst. På lang avstand er det mulig å identifisere slike spor, blant annet ved det gamle fjøset.
Gjennom prosjektet «Longyearbyen grønnere» ble det i 1990-årene sådd frø i veiskråninger i sentrumsområdet som stedvis har ført til etablering av gressdekke. De tilsådde frøblandingene representerer et fremmed genmateriale. Svalbardmiljøloven fra 2002 inneholder et innførselsforbud av levende dyr som kan etablere seg og det er heller ikke lengre lov å innføre fremmed flora.
Fugl og pattedyr
I Longyearbyens nærområde finnes det svalbardrein, svalbardrype og fjellrev. Det er registrert tre hiområder for fjellreven i Longyearbyen, henholdsvis i Bjørndalen, Nybyen og bak kirken. I de to første hiene er det registrert yngling jevnlig, mens i hiet bak kirken er det ikke registrert noe siden midten av 1980-årene. Jakt på fjellrev er lovlig deler av året, men ikke i Longyearbyen.
I ferskvanns- og våtmarksområdene finnes det hekke- og oppholdsområder for fugl.
Klima
Hyppige lavtrykkpassasjer og det varme atlanterhavsvannet gjør at klimaet på Svalbard er mildere enn i andre områder på samme breddegrad. Årsmiddeltemperaturen i Longyearbyen er −4 °C, men klimaforskjellene på øygruppen er store. Vekstsesongen for planter er 70 dager (definert som antall dager over 5 °C). Vind er vanlig i vinterhalvåret, mens tåke er et typisk sommerfenomen. I Longyearbyen er det mindre nedbør enn i de tørreste områdene på det norske fastlandet og Svalbard lufthavn har den laveste normale årsnedbøren av norske nedbørstasjoner med kun 190 mm i året.
Fjordene på vestsiden av Spitsbergen kan være isfrie store deler av vinteren. Mesteparten av nedbøren på Svalbard kommer med polare østavinder fra Barentshavet, og det faller tre ganger så mye nedbør på sørøstkysten av Spitsbergen som i Longyearbyen. Permafrostlaget ved kysten går ned til 100 meter og om sommeren tiner maksimalt en meter av det øverste laget med jordsmonn. Uten permafrosten ville store deler av Longyearbyen bestå av ustabil leiregrunn.
Store deler av året preges av midnattssol og mørketid. Longyearbyen har midnattssol fra 20. april til 23. august og midt på sommeren står sola omtrent 35° over horisonten om dagen og 11° om natten. Mørketiden er fra 26. oktober til 15. februar, hvor polarnatten er fra 11. november til 30. januar. I perioden med polarnatt er det fullstendig mørkt og sola er mer enn 6° under horisonten. På klare polarnattdager blir mørket ofte lyst opp av nordlys.
Religion
I Longyearbyen ligger øygruppens eneste evangelisk-lutherske kirke, Svalbard kirke. Kirken ble innviet i 28. august 1921 etter kun 50 dagers byggetid. Kirken het opprinnelig Vår frelsers kirke på Spitsbergen og ble finansiert av Store Norske Spitsbergen Kulkompani og Indremisjonsselskapet. Kirken ble nedbrent i 1943 under et tysk angrep og gjenoppbygd i 1958.
Svalbard kirke er verdens nordligste kirke og i 2003 deltok i gjennomsnitt 69 personer på gudstjenestene, hvor mange av disse var turister.
Svalbard kirke er i en særstilling, da fleste norske kirker eies av menighetene i Den norske kirke og kommunene som har ansvar for drift og vedlikehold. Kirken på Svalbard er eid av staten, finansiert over budsjettet til Justis- og politidepartementets polaravdeling og bygningen forvaltes av Statsbygg (den eneste kirken i Statsbyggs eiendomsportefølje). Biskopen i Nord-Hålogaland har tilsyn med kirkens virksomhet og har arbeidsgiveransvaret, men på alle andre områder ligger Svalbard menighet under Stortinget og Justis- og politidepartementet.
Selv om norsk lov gjelder på Svalbard, gjelder ikke kirkeloven.
Ut over å betjene de to norske bosetningene Longyearbyen og Ny-Ålesund, betjener også Svalbard kirke den russiske gruvebyen Barentsburg og den polske forskningsstasjonen i Hornsund. Kirken betjener alle på Svalbard, enten de er protestanter, katolikker eller russisk-ortodokse og samarbeider med Den russisk ortodokse kirke og Den katolske kirke i Norge når det gjelder betjening av de russiske og polske bosetningene.
Barnehager
I Longyearbyen finnes det to ordinære barnehager og en familiebarnehage og ved utgangen av 2004 var det til sammen 103 barn i de tre barnehagene. Barnehageloven fra 2005 gjelder ikke for Svalbard, men i praksis er det likevel intensjonene i barnehageloven som er styrende for barnehagedriften.
Barnehagene på Svalbard får statstilskudd av Barne- og familiedepartementet, i motsetning til barnehagene på fastlandet som får tilskudd fra kommunene. Departementet stiller som vilkår for tilskuddene at barnehageloven skal følges så langt det er mulig og at det arbeides i samsvar med rammeplanen for barnehager.
Utdanning
Allerede i første driftsåret til Store Norske Spitsbergen Kulkompani var det undervisning i Longyearbyen og frem til 1919 var det fem til ti barn som fikk undervisning. Fra høsten 1920 ble det opprettet ordinær skoledrift i en liten brakke på Skjeringa. I det første året var det åtte elever og en lærer på 12 m². Da den første kirken stod ferdig i 1921 ble kirkens leseværelse tatt i bruk som skole og arealet økte til 20 m². I 1937 ble bruksskolen i Longyearbyen lovfestet og året etter sto en egen skolebygning ferdig med Sogneprest Just Kruse som Skolestyrer og lærer.
I forbindelse med evakueringen av befolkning i perioden 1942–1945, ble undervisningen avholdt på et slott i Storbritannia (Drumtochty Castle) med Ivar Benum som skolestyrer. Da befolkningen kom tilbake etter krigens slutt, var skolen som resten av byen nedbrent. Skolen fikk da tilhold i midlertidige lokaler i et av husene på Haugen. I 1951 fikk skolen to rom i det nye forsamlingshuset Huset, et rom for de eldste elevene og et rom for de yngste.
I 1971 stod en ny skole ferdig og ble anlagt på Haugen, midt i Longyeardalen. Norges siste verksskole ble avviklet i 1976 og Staten, ved kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet, overtok driften av skolen fra Store Norske Spitsbergen Kulkompani.
Ansvaret for Longyearbyen skole ble fra 1. januar 2007 overført fra staten til Longyearbyen lokalstyre. Skolen er en grunnskole med skolefritidsordning og en avdeling for videregående opplæring, med henholdsvis 195, 50 og 20 elever (2007).
Høsten 1993 ble Universitetsstudia på Svalbard (UNIS) startet opp. UNIS har senere byttet navn til Universitetssenteret på Svalbard, og har siden starten ikke vært et selvstendig universitet, men drevet som en stiftelse av universitetene i Oslo, Bergen, Trondheim og Tromsø. UNIS er verdens nordligste utdanningsinstitusjon innenfor høyere utdanning og tilbyr mellomfag- og hovedfag i arktisk biologi, arktisk geologi, arktisk geofysikk og arktisk teknologi.
Forskning
Da norske myndigheter i 1990-årene ønsket å skape omstilling og alternativ virksomhet i Longyearbyen, var forskning og reiseliv de områdene det ble satset mest på. Nå er forskning og høyere utdanning blitt en av bærebjelkene i den lokale økonomien. Mange nye arbeidsplasser er skapt, både direkte og indirekte. De mest sentrale er Svalbard forskningspark, EISCAT Svalbard Radar, Svalbard satellittstasjon, UNIS og Norsk Polarinstitutt. I tillegg er Svalbard Science Forum opprettet og har til oppgave å bedre samordningen av den norske og internasjonale forskningen på Svalbard.
Svalbard forskningspark er en forskningspark hvor som skal bidra til et internasjonalt samarbeid om arktiske tema, både knyttet til forskning og utdanning, ved å samlokalisere de akademiske miljøene på Longyearbyen. De akademiske miljøene har en felles infrastruktur med samordnet service for feltundersøkelser og publikumsaktiviteter.
Den internasjonale vitenskapelige organisasjonen EISCAT driver et radaranlegg ved fjellet Breinosa, ca. 8 km øst for Longyearbyen. Radaranlegget består av to parabolantenner, hvor den minste har en diameter på 32 meter og er fullt styrbar, mens den største har en diameter på 42 meter og peker fast i samme retning som jordas magnetfelt. Radarene brukes til atmosfæreforsking på blant annet nordlys og ozon.
Svalbard satellittstasjon (SvalSat) ble åpnet i juni 1999 og ligger på Platåberget utenfor Longyearbyen. Satellittstasjonen som er den nordligste i verden henter ned data fra og styrer satellitter i polare baner. Satellittstasjonen består av sju antenner, hvor Kongsberg Satellite Services og Den europeiske organisasjonen for meteorologisatellitter (EUMETSAT) eier to hver og NASA og den sivile amerikanske værvarslingstjenesten National Oceanic and Atmospheric Administration eier en hver. I tillegg har Telenor bygd en telekommunikasjonsantenne på Gruve 7-fjellet, og bygde og drifter den doble 20 Gbit/s fiberkabelen som forbinder Svalbard med fastlandet.
Svalbard satellittstasjon er sammen med norske satellittstasjonen TrollSat i Dronning Maud Land de eneste satellittstasjonene i verden som kan ha kontakt med de polare satellittene på hver eneste runde de tar.
Massemedia
Svalbardposten er en lokalavis for Longyearbyen som utgis ukentlig og oppstod som veggavis i november 1948. Veggavisen bestod normalt av fire sider som ble slått opp på brakkene. Den ble i starten beskrevet som «Til tider artig, men ganske lite informasjon og seriøsitet. Svært lite lokalstoff».