cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pseudoculodes
Pseudoculodes  er en mulig kanditat blant 47 slekter av bunnlevende krepsdyr innenfor Oedicerotidae-familien som er plassert direkte (incertae sedis) i den relativt store og artsrike underordenen Gammaridea av amfipoder. Gruppens arter er alle bentiske bunndyr med relativt sett små øyne. De har stor egenbevegelse langs bunn, til forskjell fra de planktonisk frittsvevende og relativt mer storøyde artene i Hyperiidea-ordenen.
Dette er en anerkjent slekt, men den ene arten er usikkert plassert og kan være underordnet slekten Synchelidium. Det er uvisst hvor mange arter som bør henføres til denne slekten.
Gruppens taksonomi
Gruppen har, i likhet med hele Gammaridea-ordenen, gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Indocalliope
Indocalliope er en av 5 slekter i Paracalliopiidae-familien som er plasert direkte (incertae sedis) i den relativt store og artsrike underordenen Gammaridea av amfipoder. Gruppens arter er alle bentiske bunndyr med relativt sett små øyne. De har stor egenframdrift, til forskjell fra de planktonisk frittsvevende og relativt mer storøyde artene i Hyperiidea-ordenen.
Gruppens taksonomi
Gruppen har, i likhet med hele Gammaridea-ordenen, gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Beyond the Apocalypse
Beyond the Apocalypse (utgitt 2004) er det andre studioalbumet til det norske black metal-bandet 1349.
Afrikamesterskapet i volleyball for menn
Afrikamesterskapet i volleyball for menn ble arrangert første gang i 1967 i Tunisia, og blir arrangert annenhvert år.
Mesterskapet blir arrangert av Confédération Africaine de Volleyball.
Narok
Narok er en by 140 km vest for Nairobi, i Riftdalen i Kenya. Narok er hovedstaden i Narok fylke og har rundt 40000 innbyggere, de fleste masaier. Byens høyde over havet er 1827 meter.
Adam Okruashvili
Adam Okruashvili (født 1. januar 1989) er en georgisk judoka, som konkurrerer i vektklassen +100 kilo. Han ble tatt ut til å representere Georgia i Sommer-OL 2012 i London, der han ble slått ut i første runde.
Dekketallerken
Dekketallerken er en stor tallerken som brukes ved formelle middager, dette er ikke en tallerken det spises av, den er mer som en pyntetallerken. Den benyttes ved spesielle begivenheter som bryllup og jubileer eller når man ønsker å gjøre borddekkingen mer klassisk og stilfull.
Dekketallerkenen skal stå ca. midt i kuvert bredden. Oppå dekketallerkenen settes middagstallerkenen. Oppå den igjen en suppetallerken, eller annen tallerken til forretten.
Dekketallerkener skal ha vært i bruk siden 1800-tallet.
Michel Le Tellier
Michel Le Tellier (født 16. oktober 1643 i Le Vast ved Cherbourg, død 2. september 1719 i La Flèche i Pays de la Loire) var en fransk katolsk prest og teolog tilhørende jesuittordenen.
Bakgrunn
Le Tellier, som var bondesønn, ble sendt til jesuittenes kollegium i Caen. Han gikk i 1661 selv inn i jesuittordenen. Jsn ble presteviet i 1674, fikk avlegge det fjerde ordensløfte 2. februar 1677 i Rennes.
Karriere
Han ble etterhvert lærer ved kollegiet Louis-le-grand i Paris og kastet seg med stort engasjement inn i de teologiske stridighetene på den tid. Han utgav med anledning derav flere heftige skrifter, i særdeleshet mot jansenistene, som Histoire des cinq propositions de Jansénius (1699) og Le pére Quesnel séditieux et hérétique (1705).
Etter père Lachaises død (1709) ble Le Tellier provinsial i sin orden, og kong Ludvig XIVs skriftefar. Han utnyttet sin stilling ved hoffet til å anspore kongen til kamp mot jansenismen, som skulle ende med stengingen av deres kloster og høyborg, Port Royal des Champs. I utsendte pave Clemens XI etter påytykk fra Ludvig XIV en bulle rettet mot jansenismen, Unigenitus.
Le Tellier utarbeidet sammen med Dominique Bouhours og Pierre Besnier en oversettelse av Det nye testamente til fransk, på grunnlag av Vulgata. Den kom ut i 1686 i Paris med tettelen Le Nouveau Testament de Nostre Seigneur Jesus-Christ.
Etter kong Ludvig XIVs død ble Le Tellier fordrevet fra Paris og oppholdt seg til å begynne med i Amiens. Senere kom han til La Flèche, der han så underviste i jesuittkollegiet der, og døde i 1719.
Thaddeus S. C. Lowe
Thaddeus Sobieski Konstantin Lowe (født 20. august 1832 i Jefferson, død 16. januar 1913 i Pasadena), også kjent som Professor T. S. C. Lowe, var en amerikansk «aeronaut» (tidligere betegnelse på en ballongfører), vitenskapsmann og oppfinner. Lowe var for det meste selvlært innen kjemi, meteorologi og aeronautikk. På slutten av 1850-tallet var han godt kjent for sine avanserte teorier innen meteorologisk vitenskap, så vel som for sine ballonger. Blant hans ambisjoner var planer om en transatlantisk flyvning.
Lowes vitenskapelige bestrebelser ble avbrutt ved utbruddet av den amerikanske borgerkrigen. Han så det som sin patriotiske plikt å tilby sine tjenester som aeronaut, for å utføre rekognosering fra luften på konfødererte soldater i Unionshæren. I juli 1861 ble Lowe utnevnt til Chief Aeronaut for Unionshærens Ballongkorps av president Abraham Lincoln. Om hans arbeid generelt var vellykket, var det ikke full enighet om blant militære, og tvister om hans virksomhet og betaling tvang ham til å trekke seg i 1863.
Lowe gikk tilbake til sin gamle virksomhet og fortsatte sin vitenskapelige utforskning av hydrogengass. Han oppfant prosessen for å danne hydrogengass, en prosess der store mengder gass kunne produseres fra damp og trekull. Hans oppfinnelser og patenter på denne prosessen og maskiner for produksjon av is, gjorde ham til millionær.
I 1887 flyttet han til Los Angeles, California, og etter hvert bygget han sitt 2 230 m² store hjem i Pasadena. Han bygget flere isfabrikker og grunnla Citizen's Bank of Los Angeles. Lowe ble introdusert til David J. Macpherson, en sivilingeniør som hadde trukket opp planer for en flott jernbane i fjellet over byen. I 1891 dannet de Pasadena & Mount Wilson Railway Co og begynte byggingen av det som skulle bli Mount Lowe Railway i åsene ovenfor Altadena. Jernbanen åpnet den 4. juli 1893, dagen for USAs uavhengighetserklæring (1776) og ble møtt med stor interesse og suksess. Lowe fortsatte byggingen av banen mot Oak Mountain, døpte det om til Mount Lowe. Det var en krevende oppgave, både fysisk og økonomisk. I 1899 måtte Lowe innlede akkordforhandlinger og til slutt tapte han jernbanen som ble overtatt av Jared S. Torrance. Lowe tapte alt og tilbragte sine siste dager i sin datters hjem i Pasadena, der han døde i en alder av 80 år.
Arv
Lowe deltok i Peninsula-felttoget 1862, gjorde observasjoner over Mechanicsville, Virginia, og det påfølgende slaget ved Seven Pines og Fair Oaks.
Beretninger om livet til unge Thaddeus varierer. Han var andre barnet i en familie på fem, og fikk navnet Thaddeus Sobieski Konstantin, sannsynligvis etter romanfiguren Thaddeus Konstantin Sobieski (Tadeusz Kosciuszko) fra romanen "Thaddeus of Warsaw" fra 1893 av den skotske forfatteren Jane Porter. Det er noe uklart om hans liv omkring tiårsalderen da hans mor døde og Klodvig giftet seg med Mary Randall. Han arbeidet angivelig på en gård som var eid av Plaisted. Klodvig og Maria hadde syv barn, men det er en forvirring rundt tidslinjene her som kan indikere at hun allerede hadde fått barna da hun giftet seg på nytt.
Lowes oppstigning med ballongen «Interpid» over slaget ved Seven Pines, hvor han oppdaget den møtende Confederate States Army og rapporterte om troppeforflytninger på en riktig måte, reddet den omringede hær til general Samuel P. Heintzelman. Avdelingen hadde hydrogengass-generatorer (hver ballongleir hadde to generatorer), men fyllingen tok fortsatt en time. Han overførte raskt gass fra «Constitution» til «Interpid» ved å kutte et hull i bunnen av en vannkoker og fikk på den måten et rør som koblet ballongene sammen. Prosessen tok femten minutter, en besparelse som senere ble vurdert til «en million dollar i minuttet».
Ved fylte fjorten år hadde Thad våget seg ut på sin egen første tur til Portland, Maine, deretter tilbake til Boston hvor han sluttet seg til sin eldre bror Joseph som var i skomakerlære. Thad ble ganske syk og reiste hjem. Mens han fortsatt var under rehabilitering inviterte hans yngre bror ham til å delta på en kjemiforelesning av en professor Reginald Dinkelhoff, om fenomenet lettere-enn-luft-gasser, spesielt hydrogen. Da professoren ba om en frivillig fra publikum, hoppet en ivrig Thaddeus opp. Dinkelhoff kunne se interessen i øynene hans, og etter showet tilbød han seg å ta ham med som sin assistent. Lowe gjorde det, og etter to år, da professoren pensjonerte seg, brukte han benevnelsen «Thaddeus Sobieski Counlicourt Lowe, professor i kjemi».
Self-made forsker og aeronaut
Det omreisende foredraget viste seg lukrativt nok for Lowe til å søke den utdanningen han Ikke fikk som barn. Han prøvde å studere medisin for å oppfylle sin bestemors ønsker, men kjedsomhet omdirigerte ham til hans største interesse, luftfart med bruk av gasser lettere enn luft. Amerikanske ballongførere brukte koksgass til å blåse opp ballongene, i motsetning til den originale franske varmluftballong som var av vevet bomull over et rigid rammeverk som stod over bål for å samle varm røyk. På slutten av 1850-tallet hadde Lowe blitt den fremste ballongbyggeren, men han fortsatte sin lukrative virksomhet som showmann og gav gratis oppstigninger til forbipasserende.
Lowe forsøkte å komme fra virkningene av malaria og tretthet etter krigen. Han og Leontine flyttet tilbake til Jefferson, New Hampshire, der han tilbrakte tid sammen med familien. Han reiste tilbake til Washington høsten 1863 for å fullføre sin krigsrapport og deretter hjem for å kjøpe en gård i nærheten av Valley Forge, der et liv blant dyr tillot ham å bli seg selv.
Lowe fortsatte med sine vitenskapelige bestrebelser om å gjøre en transatlantisk flyvning via høytliggende vind, senere kjent som jetstrømmer. I 1859 begynte Lowe byggingen av en gigantisk ballong, kalt «City of New York». Han samlet tilhengere fra alle hjørner av virksomheten og det vitenskapelige samfunn, spesielt en professor Joseph Henry fra Smithsonian Institution som skrev: "Smithsonian Institution har lenge vært klar over arbeidet og teoriene til professor Lowe, og vi har funnet hans uttalelser vitenskapelig begrunnet. Det er med stor glede og tilfredshet vi velkommer bevis på hans geni. Vi skal følge resultatet av hans plan med interesse."
Transatlantiske forsøk
Lowes nyeste ballong, City of New York, var en massiv 31,4 meter i diameter ballong med en 10 433 kg løfteevne som inkluderte en 6 meter diameter, åttemanns lerret-dekket gondol og opphengt livbåt oppkalt etter hans kone Leontine. Det var planlagt en testtur på Reservoir Square i New York den 1. november 1859. Dessverre var det lokale gass-selskapet ikke i stand til å levere tilstrekkelig mengde gass. I løpet av en uke var Lowe invitert til å Philadelphia av Prof. John C. Cresson i Benjamin Franklin Institute of Sciences, som også var styreleder i Point Breeze Bris Gas Works. De lovet tilstrekkelig tilførsel av gass. Lowe lagret ballongen i Hoboken og ventet på våren for å gjøre testen.
Før testen ble ballongen omdøpt til «Grest Western», etter råd fra journalist Horace Greeley, som motstykke til dampskipet «Great Eastern». I løpet av våren 1860 gjennomførte Lowe med hell, flere flyturer. 28. juni 1860 fra Philadelphia til New Jersey, men på det første forsøket på en transatlantisk start 7. september røk «Great Western»s ballong på grunn av vind. Et nytt forsøk 29. september ble stoppet da den reparerte flekken på ballongen bulte opp under oppblåsing. Lowe måtte overhale «Great Western» og vente til neste vår.
En annen flyvning, etter forslag fra professor Henry, gikk fra Cincinnati og skulle gå til østkysten. Til denne turen brukte han en mindre ballong «Enterprise». Hans ballong tok av tidlig morgen den 19. april 1861, to dager etter at Virginia hadde løsrevet seg fra Unionen. Flyturen gikk ikke etter planen og han havnet i Unionville, Sør-Carolina der han ble satt i husarrest som en Yankee-spion. Etter å ha etablert sin identitet som vitenskapsmann fikk han lov til å vende hjem, der det lå beskjed fra sekretær for finansdepartementet Salmon P. Chase, om å komme til Washington med sin ballong. Den amerikanske borgerkrigen endte permanent Lowes forsøk på en transatlantisk flyvning.
Administrerende aeronaut
På kvelden 11. juli 1861 møtte Lowe president Lincoln og tilbød seg å utføre en demonstrasjon med «Enterprise» og sende et telegram fra en høyde av 152,4 meter over Det hvite hus. I telegrammet skrev Lowe:
Lowe konkurrerte med tre andre fremtredende ballongførere; John Klok, John LaMountain og brødrene Ezra Allen og James Allen. Wise og LaMountain var Lowes gamle kritikere, men han var ikke i stand til å få tak i oppgaven så lett.
Lowes første tur var over det første slaget ved Bull Run, med general Irvin McDowell som ledet Potomac-hæren i det nordøstlige Virginia. Hans opptreden var imponerende, selv om han måtte lande bak fiendens linjer. Heldigvis ble han funnet av egne soldater før fienden kunne oppdage ham, men under landingen fikk han forstuet ankelen og var ikke i stand til å gå sammen med de andre. De returnerte til Fort Corcoran for å rapportere om sørstatshærens posisjon. Til slutt kom hans kone Leontine ham til unnsetning, forkledd som en gammel heks, med en okse og en lerretdekket vogn og kunne trekke ham med sitt utstyr på en sikker måte.
Ordet om hans bedrifter kom tilbake til presidenten, som beordret general Winfield Scott for å se til Lowes etablering av ballongkorpset, med Lowe som sjefsaeronaut. Det var gått nesten fire måneder siden Lowe fikk oppdraget og utstyr for å konstruere fire (tilslutt sju) ballonger utstyrt med mobile hydrogen gassgeneratorer. På samme tid hadde han satt sammen et korps av menn som han ville instruere om metodikken i militær ballongfart. Den nyopprettede Union Army Balloon Corps forble en sivil organisasjon. Den fikk aldri militære oppdrag, da det var en farlig oppgave hvis noen av mennene skulle bli fanget som spioner og summarisk henrettet.
Peninsula-Felttoget
Lowe gikk tilbake til Potomac-hæren, nå under general George McClellan med sin nye militære ballong, «Eagle», selv om hans generatorer ikke var klare. Han utførte oppstigninger over Yorktown, da de konfødererte trakk seg tilbake mot Richmond. Lowe fikk bruke en ombygd kulllekter, George Washington Parke Custis, som han lastet to nye ballonger og to nye hydrogengassgeneratorer på, som Lowe utførte de første observasjonene over vann med og gjorde GWP Custis til det første hangarskipet noensinne. Lowe utførte den første observasjonen over vann og dermed ble GWP Custis det første hangarskipet. I Lowes offisielle rapport til Secretary of War, uttalte han: Lowe gikk inn for å tjene i Peninsula-felttoget i 1862, gjorde observasjoner over Mechanicsville, Hanover County, og det påfølgende slaget ved Seven Pines eller Fair Oaks.
De gjørmete myrene rundt Fair Oaks og Chickahominy River førte til mange sykdommer som tyfus og malaria. Lowe fikk malaria og ble satt ut av drift i mer enn en måned. Den mislykkede Potomac-hæren ble beordret til å trekke seg tilbake til Washington, og Lowes vogner og muldyr ble kommandert til å trekke seg tilbake, og til slutt tilbake til hovedkvarteret. Da Lowe kom tilbake til Washington ble han hardt presset til nye oppdrag.Til slutt ble han kalt til Sharpsburg og Fredericksburg, hvor hans tjenester ble brukt.
Slutten for Ballongkorpset
Ballongkorpset ble omplassert til Ingeniøkorpset. Lowe hadde fått lønn som oberst (10 dollar per dag), men i mars 1863 fikk kaptein Comstock ansvar for den nylig omdisponerte luftdivisjonen og kuttet Lowes lønn og betalte 6 dollar i kontanter. Samtidig ble det gjort en kongressvurdering av luftdivisjonen, og en nedsettende tredjepartsrapport, som Lowe tilbakeviste i et lengre svar, ga unionssjefene en pause for videre bruk av ballonger. I tillegg hadde Lowes utnevnelser av personell uavhengig av ingeniøroffiserene, anstrengt forholdet hans til militæret. Lowe innleverte sin avskjedssøknad i mai 1863 og brødrene Allen tok kontroll over Ballongkorpset, men i august hadde korpset opphørt å eksistere.
I løpet av sine borgerkrigsdager hadde Lowe møtt grev Ferdinand von Zeppelin, som på det tidspunktet fungerte som en militær observatør av krigen. General McClellan hadde satt all ballongfart utenfor grensene, så Lowe sendte von Zeppelin til Poolesville for å besøke sin tyske assistent John Steiner, som kunne underholde ham på sitt eget språk. Von Zeppelin kom tilbake på 1870-tallet for å intervjue Lowe om alle hans luftfartsteknikker. Grev von Zeppelin designet senere det styrbare flyet som bar navnet hans.
Ana Temprano
Ana Temprano Fernández (født 24. januar 1984 i Oviedo) er en spansk håndballspiller, som er målvakt for den spanske klubben Bera Bera og det spanske kvinnelandslaget.
Klubb
Temprano startet sin håndballkarriere i Gijón i 2005, hvor hun ble i fire sesonger før hun meldte overgang til Castro Urdiales. Etter to sesonger i klubben med henholdsvis 9.-plass og 8.-plass i serien, signerte hun sommeren 2011 for Murcia.
2011/12-sesongen endte med en 11.-plass for Murcia, men grunnet økonomiske problemer rykket klubben allikevel ned én divisjon, og Temprano skiftet klubb til Zuazo Barakaldo som endte 2012/13-sesongen på en 8.-plass.
I 2013 signerte Temprano for den toppklubben Bera Bera. I sin første sesong for klubben vinner hun den spanske serien, samt den spanske cupen og supercupen, og blir kåret til finalens beste spiller med sine 19 redninger i 26–21-seieren over Rocasa Gran Canaria.
Landslag
Temprano var en del av det spanske kvinnelandslagets bruttotropp til Håndball-EM 2010, men var ikke blant de 16 utvalgte.
Thaddeus S. C. Lowe
Slutten for Ballongkorpset
Lowe skapte et nytt hjem i Norristown, Pennsylvania, hvor han fortsatte med sine vitenskapelige bestrebelser med hydrogengass, og forbedret og patenterte vanngassprosessen der store volumer av det flyktige drivstoffet kunne lages fra å føre damp over varmt kull. Industrien revolusjonerte oppvarming og belysning av boliger langs østkysten. Han hadde flere patenter på isfremstillingsmaskiner, inkludert hans perfeksjonerte "Compression Ice Machine" som skulle revolusjonere fryselagerindustrien. Han oppdaget også at gass som brant gjennom en platinamantel ga en skarp belysning (som senere ble funnet i Coleman-lykten).
Lowe døde i datterens hjem i Pasadena 16. januar 1913, 80 år gammel, etter noen år med sviktende helse.
Vårbåndvikler
Vårbåndvikler (Philedonides lunana) er en sommerfugl som tilhører familien viklere (Tortricidae).
Utseende
En liten til middelsstor (vingespenn 12-16 millimeter) vikler. Hodet og kroppen er mørke. Hannen har smalt fjærformede antenner og er mindre kontrastrikt tegnet, mens hunnen har trådformede antenner og kontrastrike vingetegninger i beige og sjokoladebrunt. Forvingen er brunlig med spredte, hvite skjell. Midt i vingen er det et skrått, hvitkantet, brunt tverrbånd som er omtrent dobbelt så bredt ved bakkanten som ved vingens forkant. I vingespissen er det en stor, kileformet, litt krummet, hvitkantet brun flekk. Bakvingen er gråbrun, tydelig innbuktet bak den avrundede spissen, den indre delen av vingefrynsene er lys slik at den blir en smal, lys stripe langs ytterkanten.
Levevis
Arten lever på lyngheier og i myrlendt terreng. Larvene lever på mange ulike planter, blant andre lyng, blåbær, pors og ballblom. De voksne sommerfuglene flyr i mars til mai, hannene gjerne i solskinn.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa bortsett fra den sørvestlige delen, og i det nordlige Asia.
Lineage B.1.620
Lineage B.1.620 er en variant av SARS-CoV-2, det viruset som forårsaker covid-19. Varianten ble oppdaget i mars 2021 øst i Litauen. Denne utgaven av koronaviruset ble funnet å ha en en E484K-mutasjon.
E484K er blitt beskrevet som en escape-mutasjon (det vil si en mutasjon som forbedrer virusets evne til å unnslippe vertens immunsystem ) fra i det minste én form av de monoklonale antistoffer mot SARS-CoV-2, noe som indikere at det kan dreie seg om en «mulig forandring i dens antigenisitet».
Hammerfest tingrett
Hammerfest tingrett var frem til domstolsreformen i 2021 en førsteinstansdomstol i Hålogaland lagdømme, da den ble slått sammen med Alta tingrett til nye Vestre Finnmark tingrett.
Domstolen hadde kontorsted i Hammerfest i Finnmark og rettskretsen omfattet kommunene Hammerfest, Hasvik, Måsøy og Nordkapp med til sammen 16 576 innbyggere pr. 1. januar 2013. Domstolen har felles ledelse med Alta tingrett, og sorenskriver Torbjørn Saggau Holm har sete i Alta. I tillegg er det to tingrettsdommer, og 3 saksbehandlere.
Gottfried Graf von Bismarck-Schönhausen
Greve Gottfried von Bismarck-Schönhausen (født 9. mars 1901 i Berlin, død 14. september 1949 i Verden i Niedersachsen) var tysk nazististisk politiker, SS-general (Brigadeführer) og etterhvert en motstander av det tyske nazi-regimet. Han ble arrestert for sin deltakelse i det mislykkede 20. juli-attentatet mot Hitler, men slapp dødsstraff.
Bakgrunn
Gottfried Graf von Bismarck-Schönhausen ble født i Berlin og var sønnesønn av Kansler Otto von Bismarck. Han var annen sønn av Herbert Fürst von Bismarck. I 1890 overdro faren ham godset Reinfeld, som var tilkommet slekten med Johanna von Puttkamer.
Etter abitur i Plön trådte Bismarck i 1919 inn i Grenzschutz Ost. Etterpå gjennomførte han fra 1921 er studium i rettsvitenskap i Heidelberg, München og Kiel, med den første juridiske statseksamen i 1924.
Årene 1925 og 1926 foretok Bismarck studiereiser gjennom Europa og arbeidet fra 1927 til 1928 for Hamburg-Amerika-Linie i Hamburg og New York. Fra 1928 til 1929 var Bismarck engasjert i ledelsen av Reichsverband der Deutschen Industrie i avdelingen for handelspolitikk. Deretter var han fra 1930 til 1933 i landbruket på godset sitt i Reinfeld.
Nasjonalsosialismens tid
Han var medlem av nazipartiet i 1932, og i 1933 ble han innvalgt til Riksdagen som nazimedlem. I 1935 ble han leder av regionalrådet (Regierungspräsident) for Stettin, og senere også for Potsdam. I 1937 giftet han seg med en kusine, grevinne Melanie Hoyos, i Wien. I 1944 hadde han rang som Brigadeführer (Brigade Leder/Generalmajor) i SS.
Etter at attentatet sviktet ble Bismarcks forbindelser til attentatet oppdaget. Han ble utvist fra SS og Riksdagen. På grunn av hans berømte navn og mange sterke forbindelser, unngikk han den skjebne som rammet de fleste aktive attentatsmennene. Han ble ikke arrestert før i august og han ble ikke torturert. I oktober ble han frikjent for anklagene mot ham av Folkedomstolen, men ble likevel sendt til Sachsenhausen konsentrasjonsleir, hvor han ble relativt godt behandlet. Han ble befridd av sovjetiske styrker i april 1945.
I 1949 omkom han sammen med sin kone i en bilulykke i Verden der Aller i nærheten av Bremen.
Asparagus acutifolius
Asparagus acutifolius er en plante i aspargesfamilien.
Den er en rikt forgrenet og forvedet klatreplante, som blir opptil to meter høy. Bladene er redusert til skjell. Blomstene er gulgrønne og dufter søtt. Frukten er et bær som blir svart når det er modent. Arten vokser på tørre, steinete steder og i maquis og garrigue. Av og til vokser den i furuskog. Asparagus acutifolius er utbredt rundt hele Middelhavet.
Songvårfjorden
Songvårfjorden (tidligere også kalt Hundsøyfjorden) er en fjord i Søgne i Kristiansand kommune i Agder. Fjorden ligger ute i havgapet mellom en rekke øyer, i området sør for Høllen og selve Søgne. Fjorden har innløp i øst, mellom Songvår fyr i sør og Skarvøya i nord. Den strekker seg rundt ti kilometer vestover til innløpet av Kumlefjorden, nær kommunegrensa til Mandal.
På sørsida av fjorden ligger øyene Songvår, Grønningan, Ramnøy, Gjæve, Bøddelen, Drengene, Seiholmen og Vassøyan. På nordsida av fjorden ligger Skarvøya, som ligger like sør for Ny-Hellesund, samt Hundsøya, Varholmen, Torsholmen, Lamholmen, Langøya, Geiderøya, Havnøyane og Åløya.
Fra Songvårfjorden strekker fjordene Høllefjorden, Torvefjorden, Rivenesfjorden og Trysfjorden seg nordover.
Katacalliope
Katacalliope er en av 5 slekter i Paracalliopiidae-familien som er plasert direkte (incertae sedis) i den relativt store og artsrike underordenen Gammaridea av amfipoder. Gruppens arter er alle bentiske bunndyr med relativt sett små øyne. De har stor egenframdrift, til forskjell fra de planktonisk frittsvevende og relativt mer storøyde artene i Hyperiidea-ordenen.
Gruppens taksonomi
Gruppen har, i likhet med hele Gammaridea-ordenen, gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Kalthoon Thilak
Thilak Raj (født 5. april 1943 i Britisk India, død 7. mai 2021 i Chennai i Tamil Nadu i India) var en indisk skuespiller. Han er også kjent som Kalthoon Thilak.
John A. Schefte
John Anton Andreassen Schefte (født 16. februar 1872 i Ogndal i Nord-Trøndelag, død 24. februar 1957) var en norsk avisredaktør og boktrykker.
Kalthoon Thilak
Han ble kjent som en skuespiller i biroller i tamilsk film («Kollywood»), i antagonist-roller. Hans gjennombrudd kom med filmen Kalthoon (1981), hvorpå han begynte å bruke filmens navn som del av sitt skuespillernavn.
Biografi
Thilak begynte sin karriere i tamilsk filmindustri som assisterende redaktør ved AVM Studios og arbeidet da med 24 filmer. Han begynte å eksperimentere som skuespiller selv i Major Sundarrajans dramatrupp.
Thilak fortsatte så som filmskuespiller, og var med i 70 filmer. Blant dem er Thayilla Kuzhandhai (1976), Per Solla Oru Pillai (1978) og Aarilirunthu Arubathu Varai (1979), og ofte spilte han der arrogante ondsinnede skikkelser. I sistnevte film spilte han skuespilleren T. K. Bhagavathis karakters sønn, som oppfører seg slett mot den karakter som ble spilt av Rajinikanth. Han fikk fremgang med sin rolle i Sundarrajans film Kalthoon (1981), der han spiller sønnen til Sivaji Ganesans og K. R. Vijayas karakterer.
John A. Schefte
John A. Schefte er begravet på Værnes kirkegård i Stjørdal.
Kalthoon Thilak
Biografi
I 2010-årene spilte han i tamilske fjernsynsserier.
Død
Thilak døde av covid-19 i Chennai den 7. mai 2021 i en alder av 74 år.
VM i banesykling 1969
VM i banesykling 1969 (verdensmesterskapet i banesykling) ble arrangert i Antwerpen og Brno i 1969.
Christian Christophersen
Christian Christophersen (født 16. juni 1840 i Porsgrunn, død 21. november 1900 i Kristiania) var en norsk forretningsmann.
I 1869 etablerte han egen forretning i Kristiania med agentur i jern – og kortevarer. Han utvidet forretningen til salg av ulike treprodukter. Sammen med Hans Mustad og Christofer Høyerdal grunnla han Nordmøre Trelastforretning og Dampsagbruk på Meisingset på Nordmøre i 1874.
Allan Cosio
Allan Cosio (født 20. juni 1941 i Manila på Filippinene, død 29. april 2021 i Pampanga) var en filippinsk maler, skulptør og produksjonsdesigner.
Christian Christophersen
Christophersen ble kjent som en pågående og riskovillig investor med engasjementer innen handel, eiendom og industri. Hans forretning i Kristiania ble hurtig opparbeidet og ble etter noen år en av hovedstadens største og meste ansette, idet han gikk over til salg av tremasse og cellulose.
Allan Cosio
Biografi
Allan Cosio ble kjent i offentligheten i 1970-årene innen kunstkretser. Han startet som yeaterskuespiller og ble snart designer for teateret.
Christian Christophersen
Christophersen overtok senere Ranheim Cellulosefarikk, Nordmøre Trelastforretning og Wehme Træsliperi med flere anlegg. Firmaet hadde filialer i London, Paris og Göteborg.
Christophersen var i 1880-1890-årene en av hovedstadens mest fremtredende forretningsmenn og nøt stor anseelse. Han var formann i Christiania Handelsstands forening 1886-92 og ordfører i femtimannsutvalg 1892-1899, samt direksjonsmedlem og ordfører i representantskapet for en rekke banker og virksomheter, blant annet i Christiania Bank og Kreditkasse, hvor han var direksjonsmedlem 1888-91, og representantskapets ordfører 1899.
Mest kjent ble han imidlertid for sin spektakulære konkurs ved innledningen til Kristianiakrakket.
Allan Cosio
Biografi
Cosio stilte ut sine arbeider i USA og i flere land i Europa og Asia. Et av hans kjente verker er trilogien Art for Peace som vant en internasjonal konkurranse i Bagdad i Irak. Cosio mottok også City of Manila Award for Painting and Sculpture og ble også gjort til «chevalier» av Ordre des Arts et des Lettres av den franske regjering.
Christian Christophersen
Hans herskapelige privatbolig på Drammensveien er nå sete for Det Norske Nobelinstitutt.
Allan Cosio
Biografi
Cosio døde av covid-19 den 28. april 2021 i sin hjemprovins Pampanga.
Restverdiredning
Restverdiredning er forsikringsbransjens skadereduksjon av følgeskader ved brann, ulykker og lignende. Følgeskade eller indirekte skade er en skade som ikke er forårsaket den skadevoldende hendelsen, men kommer som en etterfølgende konsekvens. Følgeskader i forbindelse med brann kan være store. Følgeskader kan føre til erstatningsansvar for forsikringsselskapene.
De direkte skader av brann er både den skade ilden gjør og andre skader forårsaket av forbrenningsprodukene som svi-, røk, sot-, gass- og luktskader under brannen. Indirekte skader eller følgeskader kan oppstå under forsøk på å avverge eller begrense skadene ved brann samt ved tap når ting kommer til skade under eller etter forsøk på å redde dem.
Typiske følgeskader ved brann er vannskader på grunn av slukningsvann, vinduer og dører som knuses for å komme til brannen, skader som oppstår på gjenstander når de bringes ut av en bygning, ting som blir stjålet når de er plassert utenfor bygningen, skadet av regn fordi de ikke ble tildekket, skader på nabobygninger på grunn av varmeutviklingen fra brannen, vannskader fordi vannrør ikke lenger er islolert og sprenges av frost, korrosjonsskader som følge av forbrenningsproduktene eller lignende.
I engelskspråklige land kalles restverdiredning «property conservation» eller «fire loss control» som også kan dreie seg om å forebygge skade.
I Danmark, Norge og Sverige har forsikringsbransjen et samarbeid med de lokale brannvesen for å redusere følgeskadene ved brann og ulykker.
Danmark
Brannvesenet efterslukker og bekjemper følgeskader umiddelbart efter brannen. Bekjempelse av følgeskader gjøres ofte i samarbeide med et skadeservicefirma som også rydder opp på brannstedet. Aktuelt forsikringselskap innestår for betaling av bekjempelse av følgeskader ved brann.
Danmark har hatt et system for og en veiledning i følgeskadebekjempelse siden 1972 («Skafor-vejledning 311»). Veiledningen ble revidert i 1988 og i 1995. Da Skafor opphørte som selvstendig organisasjon 1. januar 1999 ble aktivitetene til Skafor overtatt av Forsikring & Pension. Veiledningen ble justert i 2000 og omdøpt til «Bekæmpelse af følgeskader efter brand». I 2007 ble fasene i veiledningen endret fra 3 til 2.
Norge
I Norge har Finans Norge en restverdiredningstjeneste (RVR) som ledes og finansieres gjennom selskapet FNO Skadedrift Restverdiredning. RVR har som målsetting å redde verdier for forsikringstakerne og skadeforsikringsselskapene. RVR er organisert ved at FNO Skadedrift har investert i og plassert ut spesialinnredede biler på brannstasjoner i Norge. Tjenesten startet i 1987 og per 2016 var det RVR-biler på 23 brannstasjoner i Norge.
Sverige
I Sverige har restverdiredning eksistert siden 1976 med formål å begrense følgeskader ved ulykker og spare penger for forsikringsselskapene. RVR-tjenesten utføres ved at restverdiledere varsles når det er behov for samordning ved skader. Restverdiledernes rolle er å koordinere og de har fullmakt fra forsikringsselskapene.
I 2007 overlot Larmtjänst AB restverdiredningskonseptet til Försäkringsbranschens Restvärderäddning som er heleid av Brandskyddsföreningen. Försäkringsbranschens Restvärderäddning har avtale med alle Sveriges redningstjenester og har ca 80 restverdiledere i hele Sverige. Restverdiredningen baserer seg på en rammeavtale mellom Sveriges kommuner, landsting og Svensk Forsikring samt «Lagen om skydd mot olyckor» (SFS 2003:778).
Hans Adolf av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Nordborg
Adolf av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Nordborg (tysk: Johann Adolf) (født 15. september 1576, død 21. februar 1624) var en av de mange avdelte sønderborgske hertuger. Han var første hertug av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Nordborg fra 1622 til 1624.
Biografi
Hans Adolf ble født som syvende barn og femte sønn av hertug Hans den yngre i hans første ekteskap med Elisabeth av Braunschweig-Grubenhagen.
Norges postvesen
Norges postvesen begynte, som i de fleste andre land i Europa, med tildeling av privilegiebrev til private. Staten tok over postombæringen på 1600-tallet og hadde monopol frem til EUs postdirektiv på 2000-tallet gradvis åpnet sektoren for konkurranse.
Hans Adolf av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Nordborg
Forlovelse
I 1603 reiste han over Pommern til Wien og Esztergom for i østerriksk tjeneste å kjempe mot tyrkerne, men vendte tilbake til Pommern for å gifte seg med Hedvig Maria (1579–1606) – en datter av hertug Ernst Ludwig av Pommern-Wolgast (1545–1592). Den 15. mars 1604 ga hun sitt ja, men Hans Adolfs far ga først sitt tilsagn i 1605 med henblikk på giftemål året etter. Den 16. april 1606 døde Hedvig Maria før bryllupet var stått.
Norges postvesen
Historie
Opprettelsen av det norske postverk regnes til 17. januar 1647, da det ble overdratt nederlenderen H. Morian og arvinger som et kongelig privilegium for 20 år.
Hans Adolf av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Nordborg
Forlovelse
I 1609 trådte han igjen i svensk krigstjeneste i ca. et år. I de følgende år flakket han rundt mellom forskjellige slektningers hoff, inntil han ved farens død i 1622 tiltrådte sin arv: Nordborg med Als Nørre Herred og Ballegård i Sundeved. Han ble dermed den første hertug av denne linje.
Norges postvesen
Historie
I 1685 ble det norske postvesen overdradd Ulrik Christian Gyldenløve til forlening, et privilegium han innehadde til sin død i 1719. Postvesenet ble da underlagt Generalpostamtet, som var opprettet i 1712. Fra 1694 var portoen for et brev fra Oslo til Trondheim satt til ti skilling, fra Trondheim og videre til Salten kostet det tolv skilling, til Tromsø 18 og til Finnmark 24 skilling.
Hans Adolf av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Nordborg
Forlovelse
Hans Adolf døde den 21. februar 1624 i Nordborg, og ble bisatt den 5. mai 1624 i gravkapellet på Sønderborg slott. Han ble etterfulgt av broren Frederik.
Norges postvesen
Historie
En del brev kunne sendes portofritt, men reglene var strenge. Brev til kongen eller andre i kongefamilien ble sendt portofritt uten attest, men hvis brevene var av privat interesse, skulle porto betales. Andre brev måtte være attestert av attestberettiget person, i motsatt fall måtte det betales porto.
Forordningen fra 1694 gjør klart at det kunne gå turbulent for seg på postkontorene i de tider: «Skulde nogen understaae sig paa Post-Husene at giøre nogen Allarm med Buldren, Skieldsord eller Oprør, da maae Postmesterne have Myndighed til at lade samme Personer strax anholde og arrestere, hvilke siden andre saadanne til Exempel skal blive straffede efter Sagens Leilighed.»
De lokale fogdene forsøkte å bedre betalingen for postbudene, slik som fogden Randulff i Salten som i innberetningen fra sitt embetsdistrikt rapporterte: «- lefver udi fattig Tilstand» og «Hans Tilstand er slet, har neppe Brød i Munden» og «- lefver udi største Armod, eier ikke Gryde at kaage i». I 1720 var det norske postvesens bruttoinntekter ca. 15 600 riksdaler; 1740 var de på 18 770 riksdaler. Utgiftene beløp seg bare til en knapp fjerdedel, men det betydelige overskuddet skulle ikke komme nordmenn til gode. I stedet ble overskuddet anvendt til pensjoner for tidligere embetsmenn i Generalpostamtet, og fra 1732 også til drift av Den ostindiske misjon slik at «de beskikkede Missionærer, om en eller anden af dem skulle finde det nødigt sig i Ægteskab at indlade, kunde tjene ved Evangeliets Prædiken uden Bekymring for Livets Ophold, og uden at trænge til deres Hjælp, for hvilke de prædikede».
Mandrup Alstrup fikk bevilget et beløp til innkjøp og vedlikehold av postvesker, da det ble klaget over at posten kom frem våt og «bedærvet». I siderutene ble det imidlertid ikke brukt vesker overhodet.
Fra 1752 ble det norske postvesens overskudd anvendt til Frederiks hospital i København. En kongelig resolusjon av 22. desember 1756 meddelte at det norske postvesens overskudd til evig tid skulle gå til driften av Frederiks hospital. Bare i årene 1752-71 ble det overført bortimot 157.000 riksdaler fra posten i Norge til dette sykehuset. Likevel fikk amtmannen i Nordlandene i 1746 skarp kritikk av Generalpostamtet fordi han hadde betalt postbøndene i Senja og Tromsø fogderier mer enn de bevilgede 21 riksdaler årlig, etter at de ble pålagt 12 årlige postombæringer mot tidligere 6-8 postombæringer, og Generalpostamtet reduserte fra 1747 postombæringene til 4 ganger årlig. Mens posttjenestene i andre land stadig ble utvidet og forbedret, ble de i Norge satt tilbake for noen få riksdaleres skyld, «saaledes at Hands Kongl. Mayt. Casse icke med meere Udgift, end som derfore allerede er bevilget, herefter bliver besværet». Til sammenligning var det i Norrbotten i Sverige på samme tid to ukentlige postombæringer – altså 104 i året, mot 4 i Norge!
I 1760 overtok Generalpostamtet postførselen, og sørget for bare 3-4 årlige postombæringer i Nord-Norge. Postkontrollør Jens Schanche påklaget denne karikatur av en postgang og nevnte spesielt straffesaker, som kunne bli liggende uavgjort i årevis mens arrestantene satt fengslet, mens almuen måtte sørge for vakthold av personer som kanskje ingenting galt hadde gjort. Fiskeriene ble også svært skadelidende, siden de næringsdrivende aldri visste hvilke priser de kunne få for sine produkter, eller hvilke varer som var etterspurt.
Noe uventet fikk landsdelen hjelp fra planeten Venus. Den 3. juni 1769 var det nemlig en Venus-passasje som ikke bare førte til at Australia ble oppdaget, men som også førte til bedret postgang i Finnmark. Christian VII inviterte den østerrikske astronomen professor Maximilliam Hell til å observere passasjen fra Vardøhus. Hell dro fra Wien våren 1768, var i audiens hos kongen i København og ankom Vardøhus 12. oktober, 86 dager etter at han forlot Oslo. Postmester Alstrup fikk i oppdrag å yte Hell assistanse i form av en utvidet postgang, og tilrettela for 8 årlige postavganger. Imidlertid meldte han ikke fra om dette til stiftamtmann von Grambou i Trondheim, som i stedet leste om saken i Berlingske Tidende, og skrev en klage over det han mente var postmesterens egenmektige opptreden. Ordningen med 8 årlige postavganger ble imidlertid stående også etter Hells avreise fra Vardø, og postkontrollør Schanche utarbeidet en plan der posten gikk fra Trondheim hver sjette tirsdag kl 12.
Svinnet fra pengebrev var så stort at postvesenet i perioden 1760-63 måtte utbetale forsenderne en erstatning på i alt over 7.900 riksdaler. Et større tap var likevel postinspektør Bechs underslag ved kontoret i København. Dette ble etter hans død i 1768 anslått til over 23.200 riksdaler.
Luuk Verbij
Luuk Verbij (født 2. august 1986) er en nederlandsk judoka, som konkurrerer i vektklassen +100 kilo. Han ble tatt ut til å representere Nederland under Sommer-OL 2012 i London, der han røk ut i første runde.
Norges postvesen
Historie
Dyrtiden etter Napoleonskrigene ramte Norge hardt. Det ble nesten umulig å skaffe lakk, så postvesenet godtok at man i stedet brukte oblater til å forsegle brev med. Inntil man fikk de nye danske riksbanksedlene å betale portoen med, måtte folk betale i dansk valuta med seksdobbelt beløp. Følgelig ble portoen for et brev fra Trondheim til Bodø hele 80 skilling og til Finnmark 132 skilling. For vanlige mennesker var det derimot lite penger å hente i postvesenet. Ole Olsen Setnes ble av Finansdepartementet gjennom Romsdals Amtsformannskap pålagt å overta poståpneriet i Veblungsnes mot en årslønn på 6 spesiedaler. Han ville ikke påta seg arbeidet for en så slett betaling, og ble da av fogden i Romsdal tiltalt ved en politirett til under daglig mulkt å etterkomme det av Finansdepartementet gjorte pålegg. Setnes anså en årslønn på 30 spesiedaler som rimelig, men ble pålagt å utføre arbeidet for 6 spesiedaler, stadfestet av Høyesterett 9. januar 1838.
Betalingen for postskyssen i Finnmark var dårligere enn i resten av Norge, på tross av at skyssen var langt vanskeligere for budene enn sør i landet. Til overmål opererte myndighetene med uriktige avstander. Strekningen mellom Nesseby og Vardø var f.eks. satt til ni mil. I virkeligheten dreier det seg om ca. 13 mil.
Den samme gjerrighet gjenspeiles i Tromsø, hvor postens komme ble annonsert ved at man ringte med en kubjelle fordi postvesenet ikke så seg råd til å anskaffe et posthorn. I 1847 trykket lokalavisen en bitende harselas over fenomenet.
Tromsø Tidende skrev i 1842 at postekspeditøren om bord i dampskipet ved en feil hadde satt posten til Tromsø på land i Trondenes, med det resultat at de som hadde sine pårørende på lofotfiske, kom i «en rædselsfuld Tilstand», ettersom de fryktet at deres «elskede» var omkommet – de hørte jo ikke fra dem.
Ulv var en plage for postrutene nordpå, særlig strekningen Karasjok-Polmak-Vadsø. Som våpen brukte en del av postbærerne flintbørser, og fra rundt 1850 små, grovkalibrede pistoler.
Kolera var et annet problem postvesenet måtte forholde seg til. Finansdepartementet bestemte 16. juni 1831 at brev som kom fra smittede eller mistenkte steder, før viderebefordring skulle gjennomstikkes på flere steder med syl, vætes med eddik og deretter, stilt på kant i en sil, røykes i seks minutter over et fat der røyk utviklet seg fra en blanding av vitriolsyre, manganpulver og kjøkkensalt.
Postmonopol
Posten Norge ble opprettet 17. januar 1647, mye på grunn av press fra forretninger og fremveksten av et sentralbyråkrati i København. Tidlig ble posten basert på en ordning der bøndene fikk ansvaret for å transportere post fra gård til gård. I starten var posten en privat bedrift, som drev med kongelig privilegium. Det var de sentrale byene i Sør-Norge som først fikk postforbindelse, og alle rutene hadde utgangspunkt i Christiania. Postombæringen var organisert etter stafettprinsippet med postbønder som tok seg av frakten mot visse privilegier (fritak fra skatt, skyssferd, innkvartering, veiplikt og militærtjeneste).
For steder som lå innenfor disse rutene, ble det organisert såkalte poståpnerier, som hadde nøkkel til postsekken og kunne formidle brev lokalt. Dessuten satt en del embetsmenn med nøkkel til postsekken.
Posten anskaffet Norges to første dampskip «Constitutionen» og «Prinds Carl». De ble kjøpt i 1826 for å forbedre postforbindelsene til utlandet.
Under andre verdenskrig gikk Posten Norge med stort overskudd, som i hovedsak skyldtes stor økning i innenlandspost, spesielt pakkepost. Mange i byene fikk tilsendt mat fra venner og slektninger på bygda. I krigstid kunne posttjenesten kunne være farlig, og mest utsatt var personalet på de postførende ruteskipene. 24 postførende skip i kystfart ble senket i løpet av andre verdenskrig, og i alt mistet 49 postfunksjonærer livet i tjeneste. Ti av dem omkom ved krigsforlis.
Posten Norge har midlertidig konsesjon til å drive postombæring i Norge. Nasjonal kommunikasjonsmyndighet fører tilsyn med at selskapet oppfyller konsesjonskravene.
Bypost
Bypost og lokalpost var lokal postombæring utført av private selskaper i konkurranse med Postvesenet, eller i forkant av at det fantes en tilfredsstillende offentlig postombæring.
Slike bypostselskaper har hatt beskjeden betydning samferdselshistorisk, men flere har utgitt egne frimerker, og disse frimerkene er et eget samlerområde for filatelister.
Markedsliberalisering
Konsesjonen skulle opprinnelig løpt ut 31. desember 2010, fordi EU-direktivet om postliberalisering definerte denne datoen som fristen for full liberalisering av posttjenester. Direktivet møtte imidlertid stor motstand i Norge, blant annet viste en utredning at en konsekvens kunne bli at en halv million nordmenn i distriktene ville få post bare én dag i uka på grunn av dårlig lønnsomhet, og 25. oktober 2010 ble konsesjonen forlenget ut 2011. Den 10. april 2011 stemte Arbeiderpartiets landsmøte for å bruke reservasjonsretten mot EUs postdirektiv, og 20. desember ble konsesjonen forlenget ytterligere ett år.
24. april 2015 kom Erna Solbergs regjering med forslag til ny postlov. Det ble blant annet foreslått å avvikle pliktig postombæring på lørdager, samt innføring av EUs tredje postdirektiv, noe som blant annet innebærer fri konkurranse på levering av brev og pakker. Lov om posttjenester trådte i kraft 1. januar 2016. Posten Norge avviklet lørdagsomdeling av brev fra 5. mars 2016. Lørdag 27. februar var siste lørdag med post. I 2018 trådte ny midlertidig konsesjon i kraft, som blant annet innebar at A-post og B-post ble slått sammen til én brevtype.
Norske myndigheter har brukt over én milliard kroner på kjøp av posttjenester fra 2012 til 2017. Posten Norge meldte i 2017 inn en endring i selskapets forhåndsberegning av statlig kjøp, hvor Posten heretter regner alle Norges husholdninger som ulønnsomme for postomdeling. Posten hadde tidligere regnet de 5 prosentene av husstandene i Norge der det koster mest å omdele post som ulønnsomme, men utviklingen endret dette. I januar 2018 sendte Samferdselsdepartementet på høring et forslag om redusert omdelingsfrekvens av post, og 1. juli 2020 reduseres lovens krav til omdelingsdager til én utlevering annenhver dag, mandag til fredag, i en toukers syklus.
I 2016 inngikk Samferdselsdepartementet kontrakt med selskapet Kvikkas om distribusjon av abonnementsaviser på lørdager etter at Posten Norges leveringsplikt ble opphevet ved postloven av 2015. I kontrakten skulle Kvikkas bruke distribusjonsselskapet Norpost som underleverandør. Kvikkas kjøpte Norpost i 2017.