cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grand basset griffon vendéen
Grid NAS jakthunder utgjort kjernen i denne rasen som kommer fra Frankrike. Det oppsto som alle bassets fra en større størrelse, i dette tilfellet Grand Griffon. Det tok opp en hund som ville ha en viss størrelse for å fange en hare, det ble konkludert med at ca 43 cm var den rette størrelsen.
Utseende
Hanner har en skulderhøyde på 40-44 cm Tisper: 39-43 cm ± 1 cm.
Pelsen er grov og lang. Det må ikke være for lang og aldri bløt eller ullen. Dekkhårene er å nå så langt som til de delene av kroppen forming frynser. Lepper dekket med barter og hunden må ha sterke øyenbryn. Kroppsform er avlang og hale en, som er sabel-formet, ligger høyt og holdt stolt. Bevegelsene bør være svært enkelt og gratis. Hodet skal ha en frontal hylle, den har ganske utviklet bakhode og svart nese. Ørene er lange, lavt og hengende. De frambeina strake med sterke armer. Øynene er ganske store og intelligente og de gir et vennlig uttrykk.
Sammenlignet med petit basset griffon vendéen har den lengre snute, ører og hale, og lengre rygg og pels, og dermed betydelige forskjeller i helhetsinntrykket.
Kåre Øvregard
Kåre Øvregard (født 19. februar 1933 i Jostedal, Sogn og Fjordane) er en norsk lære og politiker (Ap) fra Luster. Han ble innvalgt på Stortinget fra Sogn og Fjordane i 1977 og satt på Tinget i tre perioder fram til 1989. Han hadde tidligere vært ordfører i Luster 1975–1977.
Grand basset griffon vendéen
Farger
Alle kjente såkalte jakthund farge s, bortsett fra svart roan, heter blåmottlat: hvit og svart, hvitt, og fawn, hvite rødmusset e flekker, trefarget selv om svart med tan, ensfarget fawn eller rødmusset. Mest vanlig er hvite med flekker av noen av de ovennevnte farger.
Kåre Øvregard
Han var utdannet lærer fra Stord lærarskule 1957, og arbeidet som lærer ved Sperle skole i Jostedal 1957-1962 og som lærer og styrer ved Gaupne barneskole 1962-1975. Etter stortingstida var han rådmann i Luster kommune 1989-1994. Øvregard var varaordfører i Jostedal i perioden 1959–1962, i Luster i 1965–1967.
Grand basset griffon vendéen
Farger
Merk at i den franske standarden som fremgår ikke hvit som en farge. En hvit hund med en svart flekk på hodet kalles "svart og hvit."
Kåre Øvregard
Han har utgitt fire lokalhistoriske bøker: Skulesoge for Luster kommune (1996), Stølar og stølsliv i Luster kommune (1999), Leirdalen - ei perle i Luster (2003) og Tiriltunger og Brennenesler (2007).
Grand basset griffon vendéen
Søknader øyeblikket
Grand basset griffon vendéen er en jakthund som overraskende nok blir brukt til jakt på kanin, hare, hjort, rødrev og villsvin. Det er den drivende hund som er utmerket i grovt og buskete terreng. Den er egnet for sporing.
Husk at dette er en jakthund med gammel pakke jakthund aner, noe som kan bety at atferdene har karaktertrekk med at hunden er vant med jakt og fangst av vilt på egen hånd selv om det er en pakkhund med sterke bånd til eiern eller pakklederen.
Temperament
Det sies at beboerne i regionen Vendée er kjent for sin stahet og selvstendighet, og at disse menneskelige kvalitetene smittet over på hundene, som er av en sterk vilje og kan være litt villfarne.
Hunden er vennlig mot andre raser og kan derfor ikke vise aggresjon på en annen måte en humøret tilsier. Den har god signalbarhet. Rasen har en rekkevidde som vanligvis er svært langt unna.
Arbeid
Rasen har et stort behov for arbeid og aktivitet – for å jakte eller aktiveres mye. Den burde ofte bo i skog og mark, som vil gjøre hunden massivt aktivisert. Hunden må ofte må være løs, for å få sosial nærhet med både familie og andre hunder.
Hennes eier eller matmor bør være en jeger av den vennlige typen som vet hvordan man skal aktivisere sin hund utenfor den ordinære jaktsesongen, og gir sosial nærhet, eller han/hun kan også være en person med en meget sporty familie med en god hunde kunnskap.
Gianni De Magistris
Gianni De Magistris (født 3. desember 1950 i Firenze), italiensk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1968 i Mexico by, 1972 i München, 1976 i Montréal, 1980 i Moskva og 1984 i Los Angeles.
Magistris vant en olympisk sølvmedalje i vannpolo under Sommer-OL 1976 i Montréal. Han var med på det italienske laget som kom på andreplass i vannpoloturneringen bak Ungarn. Det italienske laget vant to kamper og spilte to uavgjort og tapte èn i finalerunden som besto av seks lag. Italia fikk seks poeng, samme som Nederland som kom på tredjeplass. Magistris spilte åtte kamper og scoret elleve mål i OL-turneringen.
EM i friidrett innendørs 2023 – 1500 meter kvinner
1500 meter for kvinner under EM i friidrett innendørs 2023 ble arrangert xx2. mars 2023 kl 11:30 (forsøksheat). og xx3. mars 2023 kl 20:00 (finale) lokal tid.
Forsøksheat
Kvalifisering: De tre første i hvert heat (Q) og de tre raskeste ellers (q) gikk videre til finalen.
Finale
Resultatene var som følger:
Referanser
<References />
Stuping under Europalekene 2015 – 10 meter kvinner
Stuping under Europalekene 2015 - 5 meter tårnstup kvinner  i Baku
Eksterne lenker
Offisiell resultatliste
Sully – Morland (Paris Metro)
Sully – Morland er en metrostasjon i Paris' 4. arrondissement. Stasjonen betjener metrolinje 7, og den ble åpnet 3. juni 1930.
Da den ble åpnet, het stasjonen kun Pont Sully, den var da oppkalt etter broen Pont de Sully, som igjen har fått sitt navn etter Maximilien de Béthune, Baron av Rosny, Hertug av Sully (1560–1641), venn og minister for kong Henrik IV av Frankrike.
Senere ble Morland tilføyd. Dette navnet har tilknytning til Boulevard Morland, som er oppkalt etter oberst ved Chasseurs de la Garde, François-Louis Morlan (uttales Morland) (1771–1805) som falt ved Austerlitz. Hans legeme ble sendt hjem i en rum-tønne.
Pont de Sully-broen krysser elven Seinen og forbinder Paris' 4. og 5. arrondissement med Île Saint-Louis via den østre enden av Boulevard Saint-Germain.
Sovjetunionen under Sommer-OL 1964
Sovjetunionen under Sommer-OL 1964:
Sully – Morland (Paris Metro)
Metrostasjonen Sully – Morland ligger nær to museer: Salle des Traditions de la Garde Républicaine på 18, boulevard Henri IV, et militærmuseum som viser Garde Républicaines historie fra 1802 av; og Pavillon de l'Arsenal på 21, Boulevard Morland. Det siste er et senter for dokumentasjon og utstillinger med hensyn til Paris' arkitektur og byplanlegging.
Sovjetunionen under Sommer-OL 1964
319 sportsutøvere, 256 menn og 63 kvinner fra Sovjetunionen deltok i sytten sporter under Sommer-OL 1964 i Tokyo.
Det var fjerde gangen Sovjetunionen deltok i et sommer-OL.
Sovjetunionen ble nest beste nasjon, med tretti gullmedaljer, trettien sølvmedaljer og trettifem bronsemedaljer.
Vektløfteren Jurij Vlasov var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Kristian Park
Kristian Park (født Kristian André Kvæl den 22. oktober 1983) er en norsk artist, opprinnelig fra Rognan i Nordland. Kvæl studerte musikk ved McCartney-skolen LIPA i Liverpool, der han også var blant noen utvalgte elever som fikk spille sammen med Paul McCartney. Ved skolens avslutningsseremoni sommeren 2007 fikk han prisen Songlinks «Best international song, lyrically and musically» for sin sang «Lovers & Haters», og han fikk gode skussmål fra Brian May. Samme sommer debuterte han som konsertartist på Aronnesrocken i Alta, og kort tid etter flyttet han til byen på grunn av musikkmiljøet der. Kristian har etterhvert spilt på mange scener i Nord-Norge og England, både med og uten band i ryggen. I januar 2010 ga han ut singelen «Speaking In Rhymes», som var den første han skrev under psevdonymet Kristian Park.
I desember 2010 hadde Park etablert et nytt band sammen med Frank Hammersland fra Pogo Pops, Bjarte Jørgensen fra Tolv Volt og The Love Connection, Rune Berg fra Number Seven Deli og The Margarets og Jonas Nielsen fra Kakkmaddafakka, og de har arbeidet med et album mikset av Kyrre Fritzner. I mai 2011 dro de på en miniturné til England, og i juni flyttet Kristian Park til Oslo for å arbeide nærmere med de andre i bandet.
Kathryn Bolkovac
Kathryn Bolkovac er en amerikansk tidligere politietterforsker som blant annet har jobbet for FN. Hun ble kjent for offentligheten da hun saksøkte sin tidligere arbeidsgiver da hun mistet jobben sin på grunn av sitt forsøk på å offentliggjøre informasjon om menneskehandel i Bosnia.
Hennes historie ble fortalt i filmen The Whistleblower med Rachel Weisz i hovedrollen.
Meny
Meny kan referere til:
Kirsten Dunst
Kirsten Caroline Dunst (født 30. april 1982 i Point Pleasant i New Jersey) er en amerikansk skuespiller av tysk og svensk opprinnelse med både amerikansk og tysk statsborgerskap. Hun er kjent for filmer som Spider-Man, Little Women og Bring It On.
Karriere
Dunst startet sin karrière som treåring i TV-reklamer. Hun fikk sin filmdebut på det store lerret i Woody Allens Oedipus Wrecks fra New York Stories-trilogien i 1989. Kort tid etter fikk hun en liten rolle som datter til Tom Hanks' rollefigur i Brian De Palmas lite suksessfulle Forfengelighetens bål fra 1990, hvor hun også spilte mot Melanie Griffith og Bruce Willis.
I Dunsts seneste film spiller hun fransk dronning i Marie-Antoinette fra 2006, som er skrevet og regissert av Sofia Coppola. Filmen er basert på biografien om Marie Antoinette, skrevet av den britiske historikeren, Lady Antonia Fraser.
Dunst takket nei til rollen som «Angela» i American Beauty (1999).
Cyberjaya
Cyberjaya er en by i Malaysia som er konsentrert rundt en vitenskapspark. Den ligger i distriktet Sepang i delstaten Selangor, like vest for byen Putrajaya og om lag 50 km sør for Kuala Lumpur. Cyberjaya ble bygd opp midt i jungelen, og dekker et areal på 29 km². Byen ble grunnlagt i 1997, og skal fungere som sentrum for Malaysias multimediasuperkorridor, MSC Malaysia, som også omfatter Kuala Lumpur og Putrajaya. Cyberjaya tar sikte på å bli Malaysias svar på Silicon Valley. Ved folketellinga i 2010 hadde Cyberjaya 47 961 innbyggere.
Green Day
Green Day er et amerikansk punkband fra East Bay i San Francisco Bay Area i California. Bandet består av tre medlemmer: Billie Joe Armstrong (gitar, vokal), Mike Dirnt (bass), Tré Cool (trommer) I september 2012 kunngjorde Armstrong Jason White medlemskap etter å ha spilt gitar på bandets turnéer i 13 år. I 2014 fikk White kreft, noe som førte til at han trakk seg som medlem i Green Day, og gikk tilbake til å være et turnémedlem.
Green Day har solgt over 80 millioner plater verden over, og er verdens mestselgende band i sin sjanger. Bandets suksess har hatt innflytelse på en rekke nyere band, deriblant Sum 41, My Chemical Romance, SWMRS og Dog Party. Green Day har mottatt fem Grammy-priser for beste alternative album (Dookie), beste rockealbum (American Idiot), årets låt («Boulevard of Broken Dreams»), beste rockealbum (21st Century Breakdown) og beste musikalske show (American Idiot: The Original Broadway Cast Recording). I 2015 ble bandet innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame.
Starten på Green Day (1987–1993)
Bandet var opprinnelig kalt Sweet Children. I 1989 ble navnet endret til Green Day, som er et lokalt uttrykk for en dag der du ikke gjør noe annet enn å røyke pot. Green Day ble startet i 1987 og frontmann Billie Joe Armstrong (gitar og vokal), Mike Dirnt (gitar), Sean Hughes (bass) og John Kiffmeyer (trommer) levde i drømmen om å bli stjerner. I 1988 sluttet Hughes og Dirnt tok rollen som ny bassist. Tre år senere, i 1990, sluttet trommeslager Kiffmeyer og ble erstattet med den lokale trommeslageren Tré Cool fra bandet The Lookouts. De fikk kontrakt med det lille selskapet Lookout! Records, og ga ut albumene 39/Smooth og Kerplunk!
Gjennombruddet (1994–1996)
I 1993 signerte bandet med plateselskapet Reprise Records. Dette var et stort dilemma for bandet, de visste at mange fra det lokale punkmiljøet var mot dette. På 924 Gilman Street, deres gamle konsertscene, var en av reglene: Ingen band som tilhører et stort plateselskap kan spille. Men likevel var denne muligheten så stor at de ikke kunne si nei. Platen Dookie ble lansert 1. februar 1994 etter en innspillingstid på tre uker. Den ble bandets kommersielle gjennombrudd. Dookie har til nå solgt over 20 millioner eksemplarer på verdensbasis, mye takket være singler som «Basket Case», «Longview» og «When I Come Around».
Suksessen etter utgivelsen av Dookie resulterte i at de fikk spille på Woodstock-festivalen i august 1994. Konserten ble legendarisk etter at bandet oppfordret publikum til gjørmekrig fra scenen.
Etter Woodstock ventet nok en plate, Insomniac, utgitt 10. oktober 1995. Platen fikk blandet mottagelse og solgte «bare» en tredjedel av det Dookie gjorde. Det var en mørkere utgivelse fra bandet, sammenlignet med den mer melodiøse Dookie. Insomniac brukte et kunstverk av Winston Smith, «God Told Me To Skin You Alive», som omslagsillustrasjon. Smith hadde fortalt Tré Cool at hvis de noen gang skulle trenge et kunstverk til et album var det bare å ringe ham. Singlene fra Insomniac var «Geek Stink Breath», dobbeltsingelen «Brain Stew / Jaded», «Walking Contradiction» og «Stuck With Me». Insomiac ble deres mest hatefulle album, der de ville komme seg ut fra «skyggen» av Dookie. Green Day hadde blitt stemplet som et mainstreamband, og var ikke velkommen blant annet i det lokale punkmiljøet de hadde vokst opp i.
En ny retning (1997–2003)
Albumet Nimrod fra 1997 skilte seg ut fra bandets tidligere album. Gutta i bandet hadde giftet seg og stiftet familie, da forandret musikken seg, men ikke nødvendigvis i en dårlig retning. Albumet hadde fortsatt en del av den energiske pop-punken, men ikke i like stor grad som på de forrige platene, og dette var en mer variert plate enn de hadde produsert tidligere. Blant annet finner man hiter som «Nice Guys Finish Last», «Hitchin' A Ride» og «Good Riddance (Time of Your Life)». «Good Riddance» er en ballade med gitar, vokal og fiolin. Den ble en stor hit i 1997, og de har den nesten alltid som avslutningslåt på konsertene. De sier selv at det er noe av det meste «punkete» de kunne gjøre på den tida, å sette balladen på plate. De turnerte mye og så lite til familiene sine, og frontfigur Billie Joe Armstrong vurderte flere ganger å slutte å spille for å få mer tid til familien. Han hadde selv en dårlig oppvekst: Faren døde da Billie Joe var ti år, og han ville ikke la sine to sønner, Jakob Danger og Joseph Marciano, få en oppvekst uten far.
I 2002 ga de ut et slags samlealbum: Shenanigans. Det er et album med 14 låter, forskjellige låter fra man er vant til, og låter de ikke fant plass til på sine tidligere plater. Noen av låtene var «Desensitized», «Suffocated» og «Do Da Da». «Ha Ha You're Dead» ble spilt inn spesielt for Shenanigans, og er sett på som albumets høydepunkt.
American Idiot (2003–2005)
American Idiot ble markedsført med hele fem singler, alle ansett som suksesser målt i både salgstall og radiospilling. Følgende fem singler ble lansert: «American Idiot», «Holiday», «Wake Me Up When September Ends», «Jesus of Suburbia» og «Boulevard of Broken Dreams».
Den 15. november 2005 ga Green Day ut konsert-DVD-en Bullet in a Bible, som ble spilt inn på Milton Keynes Bowl i England. DVD-en har 14 sanger og en rekke intervjuer. Sangene er hentet fra Dookie, Insomniac, Nimrod, Warning og American Idiot. Konserten ble innspilt 18. og 19. juni 2005, med 65,000 publikummere hver kveld.
Nyere tid og 21st Century Breakdown (2006–2012)
I 2006 gikk Green Day og U2 inn i et samarbeid etter at orkanen Katrina hadde herjet i New Orleans. De bestemte seg for å spille inn sin egen versjon av The Skids sin «The Saints are Coming» (utgitt første gang på albumet Scared to Dance i 1979), og inntekten skulle gå til skoler og kirker som var rammet av orkanen. Den 25. september 2006 spilte Green Day og U2 sammen for første gang. Dette skjedde på «Monday Night Football» som er et direktesendt show. Den 30. april 2007 ga de ut en nye single, «Working Class Hero», en coverversjon av John Lennons låt. Sangen er også utgitt på samleplata Instant Karma: The Amnesty International Campaign to Save Darfur, som består av kjente artisters tolkninger av John Lennon-låter. Plata er en støtteaksjon til Amnesty International og støtter organisasjonens arbeid først og fremst i Darfur, men også arbeidet organisasjonen legger ned i resten av verden.
Året etter, i 2007, kom Green Day med en singel til The Simpsons Movie, der de spiller en egen versjon av «The Simpson Theme», som blir til single med samme navn. Den ble utgitt 27. juli 2007.
Green Days siste album, konseptalbumet 21st Century Breakdown, var bandets mest ambisiøse album, og ble gitt ut 15. mai 2009 i USA. Dette var et etterlengtet album, etter den store suksessen med «American Idiot», og innspillingen hadde vart fra april 2005 til januar 2006. 21st Century Breakdown er fortsettelsen på American Idiot, og handler om karakterene Christian og Gloria, som prøver å overleve i det moderne amerikanske samfunnet. Albumet solgte også godt, med singlene «Know Your Enemy», «21 Guns», «Last of the American Girls», «East Jesus Nowhere» og «21st Century Breakdown».
¡Uno!, ¡Dos!, ¡Tré! (2012–)
Høsten 2012 var det duket for lansering av en album-trilogi. De ga ut albumene ¡Uno!, ¡Dos! og ¡Tré! i henholdsvis september, november og desember. Til tross for lunken mottakelse blant publikum og labre salgsstall fikk de generelt positiv kritikk fra anmeldere.
I forkant av lanseringen opplevde bandet noen av sine største utfordringer gjennom historien, da Armstrong mistet fatningen under en konsert på iHeartRadio Music Festival i Las Vegas 21. september 2012. Han var sterkt beruset, og etter at konserten ble kortet inn fra 45 til 25 minutter valgte han i forbannelse og slenge et ti-talls upassende skjellsord mot arrangørene, før han knuste gitaren i scenegulvet og deretter forlot arrangementet i sinne. I kjølvannet av denne hendelsen sjekket han inn på rehabiliteringsklinikk hvor han ble værende i lang tid, og promoteringen av albumene ble utsatt på ubestemt tid.
Det første albumet i trilogien bar preg av et litt eldre lydbilde, og gitarer med langt mindre vreng enn på tidligere album, men likefullt et musikals uttrykk som sendte tankene tilbake mot 90-tallet og deres første hitlåter.
I det andre albumet gikk de en helt annen retning og sendte bandet mer i retning av en garage-/alternativ-rock-filosofi, med et variert og lett lydbilde. Albumet blir ofte betegnet som et oppfølgeralbum til albumet Stop, Drop and Roll, debutalbumet til deres alter ego Foxboro Hot Tubs.
Siste albumet i føljetongen, og deres ellevte studioalbum totalt, ble et variert og tempofylt album, hvor de fortsatte pop-punk-oppskriften fra ¡Uno!. Albumet inneholder låten «99 Revolutions», som de kalte verdensturnéen 99 Revolutions Tour etter, som varte hele sommeren 2013, og låta var åpningssporet for hele turnéen.
Sideprosjekter
Helt siden 1991 har medlemmene i Green Day deltatt i prosjekter med øvrige musikere. Dette inkluderer blant annet Armstrongs sideprosjekt Pinhead Gunpowder og Mike Dirnts The Frustrators. Sideprosjektet The Network inkluderte alle medlemmene i Green Day under pseudonuymer, og i 2003 ga de ut et album på Armstrongs eget plateselskap, Adeleine Records. Et tilsvarende prosjekt ble påbegynt i 2007, men da under navnet Foxboro Hot Tubs, som i 2008 ga ut albumet Stop, Drop and Roll.
8. juni 2010 ble spillet Green Day: Rock Band utgitt for PlayStation 3, Xbox 360 og Wii. Det inneholder spillbare versjoner av albumene Dookie, American Idiot, og 21st Century Breakdown.
300 (tegneserie)
300 er en grafisk roman eller tegneserie, skrevet og illustrert av Frank Miller.
Den ble utgitt i tiden mai-september 1998 i USA. Serien omhandler slaget ved Thermopylene og hendelsene som ledet opp til slaget, sett fra Leonidas I, kongen av Spartas, øyne. Serien tar seg, imidlertid, store friheter i fortellingene, og beskriver, for eksempel, Xerxes I av Persia som en skallet svart mann med piercinger, og forræderen Efialtes som en pukkelrygget. Serien er spesielt inspirert av filmen De 300 spartanerne fra 1962, en film som Miller så på som ung.
Filmen 300, som kom i mars 2007, er direkte basert på denne tegneserien.
Handling
I år 480 før Kristus samler kong Leonidas I av Sparta 300 av hans beste soldater for å bekjempe den kommende persiske invasjonen. I det som sannsynligvis blir et selvmordsoppdrag, planlegger Sparta og deres allierte å stoppe Xerxes I av Persia og hans invasjon ved de smale klippene i nærheten av Thermopylene. Terrenget forhindrer grekerne fra å bli overveldet av Xerxes og hans større styrker. Før konflikten bryter løs ber Efialtes, en misdannet spartan, kong Leonidas om å la ham slåss. Men blir avvist på grunn av hans fysiske form, noe som forhindrer Efialtes i å løfte skjoldet høyt nok til å være en nyttig del av en falanks. Efialtes blir så desperat på grunn av dette, at han forsøker å begå selvmord ved å kaste seg ned fra en høy klippe.
Spartanerne og deres allierte klarer å holde perserne tilbake i to dager og netter. I løpet av en pause under kampene møtes Xerxes og Leonidas, for å tilby rikdom og makt i bytte for deres overgivelse. Men kong Leonidas avviser forslaget, og kampene fortsetter. I mellomtiden våkner Efialtes etter selvmordsforsøket, og bestemmer seg for å forråde grekerne ved å fortelle perserne om hvordan de få overtaket ved å angripe Xerxes bakfra. Før Leonidas engasjerer perserne for siste gang, beordrer Leonidas en spartaner å vende hjem slik at han kan overleve for å fortelle historien deres.
Oscar Bressane
Oscar Bressane er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Efialtes
Efialtes (gresk: Ἐφιάλτης, Ephialtēs; skjønt Herodotos stavet det som Ἐπιάλτης, Epialtes) fra Trakhis var sønn Eurydemos fra Malis. Han er kjent som en landsforræder etter å ha forrådt sitt fedreland for en belønning av perserne, ved å vise den persiske hæren en sti, en omveg, rundt den allierte greske posisjonen ved passet i Thermopylene, og således bidra til at grekerne tapte slaget ved Thermopylene i 480 f.Kr. Hans navn bruktes som synonymt for forræder på gresk, på lik vis som Quisling på norsk og andre vestlige språk, og som Benedict Arnold på amerikansk. Betydning av Efialtes på gresk er «mareritt».
Stien
De allierte greske landstyrkene, som Herodotos har oppgitt til ikke mer enn 4 200 menn, hadde valgt det trange passet Thermopylene til å blokkere framferden til den enormt større persiske hæren. Selv om dette passet mellom de trakhiniske klippene og Malisgulfen var kun «bred nok for en enkelt hestevogn», den kunne bli omgått ved en fjellsti som førte over fjellet sør for Thermopylene og førte ned til hovedvegen bak den greske posisjonen. Herodotos noterer at denne fjellstien var godt kjent av de lokale som i fortiden hadde brukt den for å angripe naboene fokierne.
Mistenkte og skyldige
Herodotos nevner at to andre menn ble anklaget for å forrådt grekerne ved å informere om denne fjellstien til perserne: Onetas, innfødt fra Karystos og en sønn av Fanagoras; og Korydallos, innfødt av Antikyra i Fokis. Uansett, argumenterte han, var det Efialtes som avslørte stien ettersom grekerne «ikke tilbød belønning for hodene til Onetas og Korydallos, men for det til Efialtes fra Trakhis.»
Efialtes hadde forventet en belønning fra perserne, men da de gikk på et nederlag i slaget ved Salamis fikk han ingenting. Han flyktet deretter til Thessalia. Det amfiktyoniske forbund hadde tilbudt en belønning for hans død, og i henhold til Herodotos ble han drept for en tilsynelatende urelatert grunn av Athenades fra Trakhis en gang rundt 470 f.Kr. Spartanerne belønnet Athenades uansett.
Litterære framstillinger
I filmen The 300 Spartans fra 1962 ble Efialtes spilt av Kieron Moore og framstilt som en einstøing som arbeidet på en geitegård i nærheten av Thermopylene. Han forrådte spartanerne på grådighet etter penger (og som det antydes, grunnet en ikke gjengjeldt lyst etter en spartansk pike ved navn Ellas).
I Frank Millers tegneserieroman fra 1998, og den senere filmatiseringen i 2006, begge under tittelen 300, er Efialtes framstilt som meget deformert spartaner i eksil som forrådte den spartanske hæren etter Leonidas, som alltid hadde opptrådt redelig overfor ham, nektet ham retten å kjempe ettersom han ikke var i stand til å løfte et skjold høyt nok og således føre falanksens formasjon i fare. I filmen er framstilt av den britiske skuespilleren Andrew Tiernan.
Eksterne lenker
Efialtes Ефіальт
ISO 3166-2:BR
ISO 3166-2:BR er Brasils del av ISO 3166-2, som er del av ISO 3166-standarden utgitt av International Orginazation for Standardization (ISO), som definerer koder for navna til hovedinndelingene (f.eks. delstater eller fylker) av alle land med kode i ISO 3166-1.
Hver kode består av to deler, atskilt av en bindestrek. Første del er BR, ISO 3166-1 alfa-2-koden for Brasil. Andre del er to bokstaver.
Trevor Ford
Trevor Ford (1. oktober 1923 – 29. mai 2003) var en walisisk fotballspiller som bl.a. spilte for Aston Villa, Sunderland, og Cardiff City. Han var angrepsspiller og spilte 38 kamper for det walisiske landslaget mellom 1946 og 1957.
Han var født og døde i Swansea.
Marc Rich
Marc Rich, som var tysktalende jøde, men hadde vært bosatt i USA siden hans familie flyktet fra det okkuperte Belgia, hadde også belgisk, boliviansk, israelsk og spansk pass. Han var æresdoktor ved to universiteter i Israel.
Bakgrunn
Marc Richs foreldre var tyskspråklige jøder. Moren Paula stammet fra Saarbrücken, faren David var opprinnelig fra en shtetl i Przemyśl i Polen og reiste etterhvert reiste til Frankfurt am Main i Tyskland. Der var han allehånde handelsmann innen det meste, fra gammelt metall til sko. Etter Adolf Hitlers nasjonalsosialistiske maktovertagelse flyktet foreldrene fra Frankfurt til Belgia. Der ble så Marcell David Reich født.
Familien Reich kom seg ut av Belgia før Wehrmacht hadde klart å okkupere hele landet. De dro med bil til Frankrike, og fra den nordfranske tyskokkuperte landsdel til det ikke-okkuperte Vichy-Frankrike. Der var de også i stor fare, og i siste liten kom de seg, helt pengeløse, med et fraktskip fra Marseille til Marokko. Til slutt kom de seg med fraktskipet Monviso til USA.
I New York City bodde familien en tid hos slektninger, og så flyttet de til Philadelphia, og videre til Kansas City. De dro så tilbake til New York til en del av Queens hvor det bodde mange jødiske innvandrere. I 1945 fikk de amerikansk statsborgerskap, og endret etternavn til Rich.
Forretningsmann
Marc Rich fikk en god økonomisk utdannelse, og slo seg opp som forretningsmann.
Marc Rich ble tiltalt i USA på 51 punkter for blant annet skatteforbrytelser og illegal handel med Iran og bedrageri og flyktet derfor tll Sveits, men president Bill Clinton benådet Marc Rich på sin aller siste dag som president i 2001. USAs føderale politi FBI frigav i pakt med USAs offentlighetsprinsipp en uke innen presidentvalget i 2016 en utredning mot Bill Clinton om benådningen av Marc Rich. FBI hadde nedlagt sin utredning i 2005.
The Black Velvet Band
«The Black Velvet Band» (Roud number 2146) er en tradisjonell engelsk og irsk folkesang.
Sangen forteller historien om en handelsmannslærling som møter en ung kvinne som har stjålet en gjenstand og rekker ham den (sangteksten varierer fra sted til sted). Mannen møter så opp i retten neste dag, tiltalt for å ha stjålet gjestanden og blir sendt til Van Diemens land (nåværende Tasmania). Sangen ble tilpasset i USA som «The Girl in the Black Velvet Band»
Mens han arbeidet for BBC, spilte Peter Kennedy inn en versjon i Belfast i 1952. I 1959 ble en versjon funnet i Australia. Samleren C.B. Gardiner nedtegnet en versjon i Hampshire i 1907. En tidligere versjon av forleggeren Swindells i Manchester er meget ordrik og har intet refreng. Den plasserer hendelsene i Barking, Essex:
Publiseringsåret til den versjonen er antageligvis mellom 1837 og 1853.
Etter det irske rugbylandslagets Grand Slam-seier i 2009, sang vingen Tommy Bowe sin egen versjon av «The Black Velvet Band» overfor en triumferende folkemengde under lagets hjemkomst i Dawson Street, Dublin.
Alternativ versjon
Det eksisterer en alternativ versjon av sangen som fremstiller i detalj den samme historien til den samme melodien betitlet «The Black Ribbon». Den har mange likheter med den mer populære versjonen, skjønt med forskjellige endringer. En slik variasjon er åpningslinjen, hvor frasen «In a neat little town they call Belfast» er erstattet med «In Trallee in the sweet county Kenny».
Norsk versjon
Terje Mosnes og Gunnar Johansen har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Et sort fløyelsbånd».
Listeplassering
Innspillingen med The Dubliners kom på den britiske singlelisten 2. september 1967 og lå der i 15 uker med nummer 15 som høyeste plassering.
Temple (Paris Metro)
Temple er en stasjon på metroen i Paris.
Stasjonen betjener linje 3.
Inngangsmusikk
Inngangsmusikk er en sang eller musikk som spilles når noen entrer et arrangement. Det brukes blant annet i sport før en utøver kommer ut foran tilskuere for å konkurrere, eller i underholdning før en opptreden. I bryllup brukes både inngangs- og utgangsmusikk. På pop-konserter brukes det av og til inngangs- og utgangsmusikk av en annen musikksjanger enn selve hovedopptredenen.
Kampsport
YouTuberen og rapperen KSI har brukt sin egen musikk som inngangsmusikk i boksekamper, for eksempel med sangen Down Like That.
Profesjonell snooker
Inngangsmusikk ble introdusert i profesjonell snooker med verdensmesterskapet i 2010 som en del av promotøren Barry Hearn sin visjon for sportens fremtid. I VM i 2012 hadde de 32 siste spillerne følgende inngangsmusikk:
Profesjonell dart
Inngangsmusikken til profesjonell dartspillere har i mange tilfeller vært relatert til kallenavnet eller nasjonaliteten deres. Noen eksempler er:
Roller derby
Inngangsmusikk brukt i roller derby har vært en del av sporten siden starten.
Major League Baseball
Praksis med å bruke en tungmetallsang for å signalisere inngangen til en innbytte-kaster begynte i 1998 på Qualcomm Stadium da San Diego Padres begynte å spille "Hells Bells" av AC/DC da Trevor Hoffman gikk på banen. San Jose Mercury News og ESPN.com skrev at sangen ville bli hedret av National Baseball Hall of Fame and Museum. Bruken av rock and roll for inngangsmusikk dukket opp fra komediefilmen Major League (1989), hvor innbyttekasteren Rick "Wild Thing" Vaughn kom inn i spillet mens det ble spilt en cover av "Wild Thing" av X. I tillegg vil slagmennene ofte velge en sang som spilles før de skal slå i hjemmekamper.
Fribryting
Fribrytingselskaper har ofte ansatt en komponist som komponerer kjenningsmelodier for bryterne. De kan også bruke produksjonsmusikk.
Mange brytere har brukt forskjellig musikk i løpet av karrieren. Noen brytere som Ric Flair og "Macho Man" Randy Savage er kjent for sin ene spesielle inngangssang, henholdsvis Also sprach Zarathustra og Pomp and Circumstance.
Lalaina Rabenarivo
Lalaina Rabenarivo (født 8. august 1978) er en gassisk bokser.
Han representerte Madagaskar under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i første runde.
Briggøl
Briggøl, oftest kalt bare «Brigg», var fra 1972 til 1985 en øltype i salg i Norge. Det hadde en alkoholprosent på 2,5, og var av den grunn også kalt «sjåfør-øl».
Briggølet ble produsert på samme oppskrift og med samme etikett av alle Bryggeriforeningens medlemmer. Det var en erstatning for det lavt ansette landsølet, og var vanlig frem til Ringnes lanserte sitt eget lettøl i 1985.
Hesselberg Bygg AS
Hesselberg Bygg AS etablerte seg i Moss allerede på 1930-tallet. Bedriften har sitt utspring i A/S Sigurd Hesselberg som ble grunnlagt i 1897. Bedriften har siden 1960-tallet vært en drivkraft i utviklingen av bruk av epoxy og andre herdeplastbaserte maling- og beleggsystemer under merkenavnet BARRIKADE. Hesselberg Bygg AS har i dag laboratorium og produksjon på Jeløya i Moss, og har spesialisert seg på utvikling av industrigulv og andre spesialbelegg og coatingsystemer for industri, landbruk og offshore.
Hesselberg Bygg AS er en aktør i det nordiske markedet og eksporterer også til en rekke andre land. Bedriften har datterselskap i Sverige og Litauen.
Fra 2016 har virksomheten firmanavnet StoCretec Flooring AS og er heleid av det tyske konsernet Sto SE&Co KGaA.
H
H, h er den åttende bokstaven i det latinske alfabetet. Den tilhører den gruppen bokstaver som kalles konsonanter.
Mitraljøse
Mitraljøse er et maskingevær med høy skuddtakt montert på en tung fot, med tett skuddstråle og stor presisjon. Det norske forsvarets bruken av ordet avviker fra mange språk, særlig tysk og fransk der begrepet mitraljøse og maskingevær mer eller mindre synonymer, men i norsk militær bruk samsvarer mitraljøse med det som på engelsk kalles «heavy machine gun». Ordet mitraljøse beskriver derved rollen våpnet har, ikke nødvendigvis typen våpen eller kaliber. Dette dekker både maskingevær i vanlig riflekalibre med tung fot og maskingevær med grove kalibre slik som 12,7 mm.
Opprinnelse og utvikling
Den rekyldrevne, enkeltløpede mitraljøsa ble oppfunnet i 1884 av H.S. Maxim. Maskingevær var i utgangspunktet tenk på som en ren produsent av skudd, under tanken om at det var volumet av skudd i lufta som ville være avgjørende. På grunn av den kontinuerlig høye skuddtakten ble løpet så varmt at det ble ødelagt. De første våpnene ble derved utstyrt med en vannkolbe for å holde løpet kaldt. Dette gjorde samtidig våpnet så tungt at det var vanskelig å frakte rundt, og de tidlige Maxim maskingeværene ble som regel anbrakt i faste stillinger. Det var i denne rollen maskingevær opprinnelig fikk betegnelsen som mitraljøse på norsk.
Under siste halvdel av 1. verdenskrig ble luftavkjølte lette maskingevær tatt i bruk. Disse fikk på norsk betegnelsen «maskingevær», selv om de brukte samme ammunisjon som de tyngre og mer fastmonterte våpnene. Det var slike stabile, hurtigskytende våpen som kunne holde på i time etter time som var med å gjøre skyttergravskrigen på vestfronten til et slikt blodbad. Etterhvert som maskingevær i tyngre kalibre ble utviklet, ble alle tunge våpen ment brukt montert på kjøretøyer eller i fastmonterte stillinger betegnet mitraljøse, mens infanterivåpen (ofte de samme modellene) ment å fraktes rundt av én eller to mann betegnet maskingevær.
Mitraljøsa blir montert på affutasje, er luft- eller vannavkjølt, vekt 30–75 kg, kaliber 6,5–15 mm, skuddtakt 400–600 skudd/min, patrontilførsel fra bånd el.l. med opptil 250 patroner i båndet, praktisk skuddvidde opptil 4000 m. Våpenet kan også skyte med indirekte retning. Luftvernmitraljøser har ofte dobbeltaffutasje eller firling.
Mitraljøser i det norske forsvaret
Norge hadde tidligere Hotchkiss mitraljøse (luftkjølt), avløst av vannkjølt Colt-mitraljøse, modell 1929, kaliber 7,62 mm. Norsk infanteri fikk senere to typer Browning luftkjølt mitraljøse, en lett M 1919 A4, kaliber 7,62 mm, og en tung, kaliber 12,7 mm.
Den lette M 1919 A4 ble etter hvert erstattet med MG 3 (maskingevær) som i mitraljøseversjon ble montert på en trefot (MITR-3).
Den tunge mitraljøsa kan benyttes både mot bakkemål og mot luftmål ved skifte av affutasje. Tyngre mitraljøser hører med til væpningen i mange typer stridsvogner og fly. Dersom kaliberet er 20mm eller større er prosjektilet stort sett granater med egen sprengladning. Om slike våpen brukes uttrykket maskinkanon i stedet.
Etymologi
Ordet kommer av (fransk: mitrailleuse) som er avledet av mitraille, som betyr 'jernskrap'..
Jean Capart
Jean François Désire Capart (født 21. februar 1877 i Brussel, død 16. juni 1947) var en belgisk egyptolog.
Capart ble ansatt i 1900 ved Musées royaux du Cinquantenaire i Brussel, og ble seinere museenes direktør. Han var grunnlegger av Fondation égyptologique reine Élisabeth. Caparts vitenskapelige arbeid har hovedsakelig vært innen den egyptiske kunsten og arkeologien: Les débuts de l'art en Égypte (1904), Leçons sur l'art égyptien (1920), Documents pour servir à l'ètude de l'art en égyptien (1928).
Referanser
<References/>
Ian Dury
Ian Dury (født 12. mai 1942, død 27. mars 2000) var en engelsk sanger, kunstner, skuespiller og frontfigur i gruppen Ian Dury & the Blockheads.
I en alder av syv år ble Dury rammet av polio, noe som skulle merke ham for livet. Han tilbrakte to år på sykehus før han ble sendt på en skole for handikappede barn. Sykdommen gjorde permanent skade ved at muskelvevet i venstre arm og bein ble underutviklet. Blant annet var han livet ut avhengig av skinne og stokk og måtte ha hjelp til mange dagligdagse aktiviteter.
Som tenåring ble Dury interessert i Teddy boy-kulturen og begynte å høre på noen av de mest kompromissløse rockerne på sin tid, som Eddie Cochran og ikke minst Gene Vincent. Dette, blandet med handikappet, gjorde ham til et yndet mobbeoffer blant de eldre elevene etter at han i 1954 hadde begynt på en skole for funksjonsfriske. I 1959 ble han tatt opp på kunstskole, og i 1964 ble han tatt opp på prestisjefylte Royal College of Art. Etter endt utdanning jobbet han en periode som lærer på deltid, men etter at han i 1971 grunnla pubrock-bandet Kilburn & the High Roads sammen med studiekamerater sa han opp for å satse på musikken på heltid.
Gryende suksess, 1971-1980
I 1973 bidro dette ryktet til at de ble med The Who som oppvarmingsband på deres turne i Storbritannia, og året etter kom debutsingelen «Rough Kids». Denne ble fulgt opp av singelen «Crippled with nerves», før albumet Handsome kom i 1975, men misnøye med produksjonen og stadige utskiftninger av bandmedlemmer bidro til at bandet aldri klarte å slå gjennom blant et større publikum, og ikke lenge etter debutalbumet gikk bandet i oppløsning.
En av de siste som sluttet seg til Kilburns var gitaristen og organisten Chaz Jankel, og etter at bandet ble opplyst, fortsatte Dury og Jankel å skrive sanger sammen. Jankel var sterkt inspirert av svart amerikansk musikk, særlig funk, noe som ga musikken deres en særlig dimensjon. Nærmest ved en tilfeldighet kom de i kontakt med Stiff Records, og sammen med Norman Watt-Roy på bass, Charley Charles og John Turnbull på gitar, begge fra bandet The Loving Awareness spilte de inn singelen «Sex & Drugs & Rock & Roll». Singelen, som ble gitt ut under Durys navn og der han selv bidro med vokal, ble ingen storselger, men den fikk gode kritikker, og punkens inntog på det britiske markedet bidro til at den fikk en viss utbredelse. Tittelsangen regnes ofte også som opprinnelsen til dette begrepet, som siden har etablert seg som betegnelse på en viss rock'n'roll-livsstil.
Singelen ble fulgt opp med albumet New Boots and Panties!!, også denne kreditert Dury som soloartist. Den kom ikke inn på listene da den ble gitt ut, men har senere solgt til platinaplate, og er den dag i dag en av Stiff Records' mestselgende plater. Med på plata var også tidligere Kilburns-saksofonist Davey Payne, og sammen med Mickey Gallagher på orgel ble Dury og backingbandet en av hovedattraksjonene på Stiff Records' turne i Storbritannia i 1977. Under denne turneen ble for øvrig bandet døpt Ian Dury & the Blockheads. Det definitive gjennombruddet kom året etter med singelen What a Wastesom nådde en niendeplass på britiske hitlister, før Hit Me With Your Rhythm Stick ble Stiff Records' første og, i en alder av 36 år, Durys eneste nummer én-hit. I forbindelse med suksessen ga også Warner Brothers, som Kilburns tidligere hadde spilt inn en plate for uten at den var blitt utgitt, ut Kilburns-plata Wottabunch!.
I 1979 fulgte Ian Dury & the Blockheads opp med plata Do It Yourself, som var Stiffs mest påkostede utgivelse så langt, med bortimot 30 rekke ulike coverdesign og et stort reklamebudsjett. Den oppnådde en annen plass på listene, kun slått av ABBA. Musikalsk manglet albumet noe av råskapen til forgjengeren, men som på alle utgivelsene Dury var involvert i, var også dette albumet preget av Durys karakteristiske historiefortellinger i tekstform, sunget på cockney-dialekt. Durys økende alkoholproblem og hans utagerende oppførsel begynte imidlertid å skape gnisninger i bandet, og tidlig i 1980 forlot Jankel bandet, og dermed mistet det også mye av særpreget sitt.
Falmende suksess, 1980-1990
Jankel ble erstattet av Wilko Johnson, tidligere kjent fra pubrock-bandet Dr. Feelgood, og med denne nye besetningen ble det skrevet nye sanger som ble til albumet Laughter. Denne ble enda mer strømlinjeformet rock enn forgjengerene, og bandet forsøkte seg også med strykere på enkelte av sangene, uten at det ble noen suksess. Heller ikke kommersielt nådde den opp til forgjengerne, og den stanset på en 48.-plass på de britiske listene.
Med Laughter gikk også Durys kontrakt med Stiff ut, og uten ny platekontrakt gikk også bandet i oppløsning. I stedet slo han seg igjen sammen med Jankel, og sammen med duoen Sly and Robbie spilte de inn plata Lord Upminster, utgitt av Dury som soloartist, uten suksess. Én av sangene, «Spasticus (Autisticus)» ble imidlertid gjenstand for kontroverser. Dury skrev sangen for vise sin nådeløse forakt for det internasjonale funksjonshemmingsåret i 1981, som han så på som nedlatende og mot-produktiv – ble forbudt av BBC til tross for å ha blitt skrevet av en funksjonshemmet person. Tekstene var kompromissløse:
So place your hard-earned peanuts in my tin
And thank the Creator you're not in the state I'm in
So long have I been languished on the shelf
I must give all proceedings to myself
Sangens refreng «Jeg er spasticus, autisticus» var inspirert av responsen i opprørske romerske gladiatorer i filmen Spartacus, som da beskjed om å identifisere deres leder ble gitt, alle svarte, «Jeg er Spartacus», for å beskytte ham. Sangen ble gitt ut på singel, og selv om manglende radiospilling i Storbritannia gjorde at den solgte dårlig der, ble det Durys største hit i USA.
I 1982 samlet han nye musikere og begynte å spille som Ian Dury and the Music Students, og sammen begynte de på plata 4'000 Weeks Holiday. Uenigheter med plateselskapet, først og fremst rundt sangen «Fuck off, Noddy», som til slutt ble utelatt, utsatte utgivelsen til 1984. Den ble ingen suksess, og for første gang opplevde Dury også kritikerslakt.
På dette tidspunktet begynte Dury også å engasjere seg utenfor musikken. Blant annet var han blant de første kjendisene som engasjerte seg mot aids-epidemien som var under oppseiling, og han engasjerte seg også for Bangladesh. Singelen «Profoundly in Love With Pandora», som også var kjenningsmelodien fra ungdomsserien Adrian Moles hemmelige dagbok, i 1985 ble Durys siste på plateutgivelse på flere år. I stedet prøvde han seg som skuespiller, og hadde blant annet mindre roller i filmer som Kokken, tyven, hans kone og hennes elsker og Judge Dredd. Han hadde også noe større roller i enkelte TV-produksjoner, før han i 1989 fikk anledningen til å lage en musikal. Resultatet ble forestillingen Apples, men, i likhet med den tilhørende plata med samme navn, ble den en fiasko, og ble tatt av plakaten etter kort tid.
Heia Fotball
Heia Fotball er en norsk, ukentlig podkast om fotball fra NRK P3 som publiserte første episode 7. februar 2014. Programmet ledes av Sven Bisgaard Sundet og Tete Lidbom, med Lars Haugdal Andersen som produsent og bakmann. Et portrett av en gjest utgjør hoveddelen av episoden, som varer i omtrent 90 minutter (pluss tillegg). Programmet har også en spalte om breddefotball og innlemmelser i programmets «Glory Hall». Gjestene i programmet blir gjerne omtalt som «legender».
Ian Dury
Blockheads-gjenforening, sykdom og død, 1990-2000
Mens de andre medlemmene av The Blockheads hadde deltatt på flere av utgivelsene siden bandet ble oppløst, var forholdet til Watt-Roy og Charles fortsatt surt. Dette endret seg imidlertid nærmest ved en tilfeldighet i forbindelse med en Apples-forestilling, og i 1990 bestemte de seg for en gjenforening for en håndfull konserter, noe de ikke hadde gjort siden midten av 80-tallet. Før dette materialiserte seg døde imidlertid Charles av kreft. Han ble erstattet av Stephen Monti, og konsertene, der inntektene gikk til Charles' familie, ble gjennomført. En av konsertene ble også utgitt som ''Live! Warts 'n' Audience''.
Heia Fotball
De første årene var podkasten spekket av ymse spalter, som opplesing av lytterbrev i «Post og breve» og diskusjoner om ukas fotballhendelser. Heia Fotball gikk som et eget radioprogram på P3 mellom 20. august 2016 og 2. juni 2018. og radioprogrammet tok over mange av disse spaltene - mens podkasten hovedsakelig ble et mer tidløst intervju med gjesten.
Ian Dury
Blockheads-gjenforening, sykdom og død, 1990-2000
Gjenforeningen bidro også til at Dury og Jankel igjen begynte å skrive sanger sammen, og i 1992 kom The Bus Driver's Prayer & Other Stories. Dette ble Durys siste soloutgivelse, da Watt-Roy heller ikke bidro her. Plata ble ingen kommersiell suksess, men for første gang på mange år fikk Dury gode anmeldelser. I årene som fulgte spille Ian Dury & the Blockheads konserter, blant annet på Roskilde-festivalen i 1997. På denne tiden fikk Dury for første gang diagnostisert tarmkreft, men etter behandling virket prognosene gode. Etter oppfordringer fra UNICEF ble Dury nå også for første gang talsperson for kampen mot polio, og han fikk med seg Robbie Williams, selv en stor fan av Dury, som på denne tiden fortsatt spilte i Take That på en reise til Sri Lanka for å fremme polio-vaksinasjon.
Heia Fotball
For å sette fokus på breddefotballen, løfte frem ildsjelene og hylle de som går og ser kamper nedover i divisjonene, har Heia Fotball flere ganger vært på breddeturer rundt om i Norge. Der har de besøkt klubber, formidlet historier og publisert daglige podkaster. I 2016 gikk programlederne 130 km fra Lerkendal til Guldbergaunet. I 2017 gikk turen fra Steinkjer til Tromsø, og i 2018 var det innlands- og Sør-Norge som fikk besøk, da ruta gikk fra Trondheim til Mandal.
Ian Dury
Blockheads-gjenforening, sykdom og død, 1990-2000
Gjennom 90-tallet skrev Dury også flere nye sanger, først og fremst sammen med Jankel, men også i noen grad med andre medlemmer av The Blockheads, og i 1998 kom den første studioplata fra bandet på 18 år, Mr. Love Pants. Den kom ikke høyere enn 57.-plass på de britiske listene, men musikalsk tydet den på at Dury var tilbake til den mer funky musikken han tidligere var kjent for. Monti var på dette tidspunktet erstattet med Dylan Howe.