cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oder–Neisse-linjen
Tysk anerkjennelse av grensen
Den tysk-polske grenseavtalen trådte i kraft den 16. januar 1992, sammen med en annen avtale om godt naboskap; hvor de to landene gjensidig forpliktet seg til å verne om grunnleggende rettigheter for sine respektive minoriteter. Det bor fremdeles om lag 150 000 folketyskere i Polen, mens det bor halvannen million polakker i Tyskland, både nylig innvandrede og familier som har bodd der i over hundre år. Et stort antall av disse «Polske immigrantene» ble med den andre avtalen anerkjent som «legale tyskere» og som skulle regnes som innfødte tyskere.
Krøttøya
Krøttøya er ei øy i Harstad kommune i Troms. Krøttøya er ei av flere mindre øyer nord for Bjarkøya og mellom Andøya og Senja. Høyeste punkt på øya er Kollen på 99 moh.
Krøttøya er bebodd og har hurtigbåtforbindelse til Bjarkøya, Harstad og Senja. Det er også vei og bru fra Krøttøya til Meløyvær lengre nord. Kystfortet Meløyvær fort ble innviet i 1989 og nedlagt i 2002
Pors stadion
Publikumsrekorden er 8 000 tilskuere mot Skeid 5. september 1954.
Totalisator
Den første totalisatoren var mekanisk og ble funnet opp av George Julius i Julius Poole & Gibson Pty Ltd. i Australia. Den ble installert ved Ellerslie Racecourse i New Zealand i 1913. Julius, som senere ble adlet, grunnla Automatic Totalisators Ltd. i 1917 og utviklet den første totalisatoren med elektriske komponenter. Den første full-elektroniske totalisatoren ble utviklet i 1966, mens dagens totalisatorer er digitale supercomputere.
I Norge brukes betegnelsen utelukkende i forbindelse med spill på hester (totalisatorbaner), og veddemålene foregår i henhold til lov 1. juli 1927 nr. 3 om veddemål ved totalisator.
Williams kraftverk
Williams kraftverk er et kullkraftverk i Berkeley County, delstaten Sør-Carolina i det østlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 633 MW, fordelt på 1 blokker / turbiner. Operatør er energiselskapet SCANA.
Anlegget ble bygget ut i årene omkring 1970–1973. Brenselkilden er sub-bitumenøst kull. Utslippene av CO2 i 2007 var totalt 3,5660 mill tonn.
Anna Seidel (skøyteløper)
Anna Seidel (født 31. mars 1998) er en tysk skøyteløper som konkurrerer i kortbaneløp. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hennes beste individuelle resultat var nummer 17 på 1500 meter.
Ryan Stiles
Ryan Stiles (født 22. april 1959 i Seattle, Washington) er en Emmy-nominert amerikansk improvisasjonskomiker og skuespiller. Han er kjent fra det britiske improvisasjonsprogrammet Whose Line Is It Anyway? hvor han har hatt en fast rolle fra start av, samt i rollen som Lewis i tv-serien The Drew Carey Show med Drew Carey. Stiles har hatt flere mindre roller i tv-serier og reklamefilmer og er også kjent for sine etterlikninger av John Wayne og Carol Channing samt sitt lange fruktbare samarbeid med komikerkollega Colin Mochrie.
Ryan Stiles ble født i Seattle som den yngste av fem søsken. Da han var ti år flyttet han sammen med sine canadiske foreldre til Richmond i Britisk Columbia hvor han fortsatte skolegangen sin. Stiles sluttet forøvrig på high school da han ble 17 år for å prøve seg som komiker og hadde flere jobber på nattklubber rundt omkring i Vancouver-distriktet ved siden av at han jobbet på farens fiskeprosessanlegg. I 1986, da Ryan var 27 år, ble han tatt opp som medlem i Torontos velrenomerte komediegruppe The Second City og startet sitt kjente samarbeid med Colin Mochrie. I 1990 ble tv-produsentene av det brtiske improvisasjonsprogrammet Whose Line Is It Anyway? oppmerksomme på Stiles talent og tok han inn i den faste medlemsgruppen, en posisjon han beholdt til 1998, da programmet ble flyttet til USA. I denne perioden fikk han også flere roller i både filmer, tv-serier og reklamefilmer på amerikansk fjernsyn.
I 1995 ble Ryan Stiles valgt ut av Drew Carey til å spille rollen som Careys smarte og slu venn Lewis Kiniski i situasjonskomedien The Drew Carey Show. Både Stiles og Carey fortsatte sitt samarbeid da de importerte Whose Line Is It Anyway? til amerikansk fjernsyn med Drew Carey som den nye programlederen. Begge disse opptrådte ukentlig på programmet og de var begge også produsenter av Whose Line i samspill med den faste deltakeren Colin Mochrie og flere andre komikere i rotasjon. I dag arbeider Ryan Stiles med sitt eget improvisasjonsteater i hjembyen Bellingham, Washington sammen med sin kone og tre barn, ved siden av å ha mindre engasjement i film og tv-bransjen.
Filmografi
Ryan Stiles har også deltatt i reklamefilmer på amerikansk fjernsyn for blant andre Pizza Hut, Nike og FedEx.
Ryan Gosling
Ryan Thomas Gosling (født 12. november 1980 i London i Ontario Canada) er en kanadisk skuespiller.
Karriere
Gosling har ikke hatt noen formell utdannelse som skuespiller. Hans første opplevelse inne skuespilleryrket var på audition for The Mickey Mouse Club, da han var 13 år.
Hans første rolle i en stor film var i sportsfilmen Remember the Titans (2000). Imidlertid kom ikke det store gjennombruddet før i 2004, da han spilte Noah Calhoun i den populære romantiske dramafilmen Dagboken. I 2007 fikk han sin første Oscar-nominasjon for sin innsats i Half Nelson (2006). Han spilte også hovedrollene i Fracture (2007) og Lars and the Real Girl (2007) før han tok en pause fra kinolerretet i tre år. Sistnevnte film fikk han for øvrig sin første Golden Globe-nominasjon for.
I 2010 vendte han tilbake i dramafilmen Blue Valentine, en prestasjon han ble belønnet med nok en Golden Globe-nominasjon for. Han har utviklet seg til å bli en av de mest ettertraktede skuespillerne i Hollywood, og i 2011 spilte han i tre av de mest kritikerroste filmene det året; komedien Crazy, Stupid, Love., thrilleren Drive og dramafilmen Maktens menn. Han ble samtidig nominert til to Golden Globes i 2012 i to forskjellige kategorier ("Beste prestasjon i en komedie eller musikal" for Crazy, Stupid, Love. og "Beste prestasjon i et drama" for Maktens menn).
I 2012 spiller han blant annet i en ny dramafilm, The Gangster Squad, samt at han gjenforenes med Drive-regissør Nicolas Winding Refn i Only God Forgives.
Gosling spiller i bandet Dead Man's Bones sammen med kameraten Zach Shields. I 2009 ga de ut albumet Dead Man's Bones, som var et samarbeid med Silverlake Conservatory Children’s Choir. Han er også jazzpianist og forfatter av låten «Put Me in the Car».
Smart shop
Smart shops er butikker som selger psykoaktive substanser og tilbehør for inntak av disse. Vanlige produkter er psykedelisk sopp og bonger, men butikkene kan også føre en rekke andre artikler. Smart shops er et fenomen som oppsto i Nederland og skiller seg fra head shops ved at de også selger rusmidler.
23. juni
23. juni er den 174. dagen i året (175. i skuddår). Det er 191 dager igjen av året.
Navnedag
Elfrid, Eldrid.
Navnedagen er etter Ethelreda (Audrey, Edelrida) dronning av Northumbria England død 679, grunnla dobbeltklosteret på øya Ely Island i 672, jfr. 10. mars.
Fødsler
Se flere som er født 23. juni i Kategori:Fødsler 23. juni.
Dødsfall
Se flere som døde 23. juni i Kategori:Dødsfall 23. juni.
Helligdager
Sankthansaften, feires dagen før Johannes døperens fødselsdag 24. juni, blant annet med å brenne bål. Luxemburg har nasjonaldag
Meløyvær
Meløyvær er ei øygruppe i Harstad, tidligere Bjarkøy, kommune i Troms. Øygruppa ligger i Andfjorden nord for Bjarkøya. På Gårdsøya ligger det nedlagte fiskeværet Meløyvær, som har ni fastboende innbyggere. På Meløyvær finnes ei nedlagt jerngruve, som var i drift mellom 1904 og 1930. Meløyvær fort er et kystfort på Krøttøya som ble innviet i 1989 og nedlagt i 2002. Krøttøya og Gårdsøya er knyttet sammen med ei bru.
Canadys kraftverk
Canadys kraftverk er et kullkraftverk i Colleton County, delstaten Sør-Carolina i det østlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 427 MW, fordelt på 3 blokker / turbiner. Operatør er energiselskapet SCANA.
Anlegget ble bygget ut i årene omkring 1960–1967. Brenselkilden er sub-bitumenøst kull. Utslippene av CO2 i 2007 var totalt 2,9480 mill tonn.
Grømstad-Posten
Grømstad-Posten (før 1927 Grimstad-Posten) var en lokalavis for Grimstad, som kom ut i perioden 1901 til mars 1952. Avisen utkom to dager i uken (tirsdag og fredag) og var organ for partiet Venstre.
Avisen var en lokal konkurrent til Grimstad Adressetidende.
Historie
Da den lokale venstre-avisen Andvake ble nedlagt ca. 1886-87, var det krefter i sving for å starte en ny venstre-avis for Grimstad, og det ble dannet et interesseorgan Grimstad-Posten. I 1893 gikk de sammen med Lillesands-Posten og dannet organet Lillesand-Grimstad-Posten. I 1901 ble forlagsretten til Grimstad-Posten utskilt og et eget organ med dette navn ble etablert i desember samme år.
Avisen ble trykket av Lillesand-Grimstad-Postens bogtrykkeri i Storgaten 10. Første redaktør var John A. Schefte. Han ble imidlertid avskjediget på grunn av sin republikanske innstilling, og i februar 1908 overtok lærer Knut Dyvik (født 4. desember 1872) redaktørstillingen.
I 1926 ble avisens navn forandret til Grømstad-Posten. Det antas at endringen ble initiert av nynorsk-forkjemperen Kristen Stalleland, som var styreformann i selskapet på denne tiden.
Sommeren 1927 overtok Wilhelm Rogdo som redaktør. Han fratrådte høsten 1928, da aksjeselskapet med forlagsretten ble kjøpt av ekteparet Knut og Dina Dyvik sammen med deres nest eldste sønn Olav. Ved overtagelsen ble Dina Dyvik ansatt som redaktør, en stilling hun hadde frem til 1934. Hun er forøvrig omtalt som en av de første kvinnelige redaktører i journalist Jorunn Kvales bok Kvinner i norsk presse gjennom 150 år. I 1934 tok sønnen Olav Dyvik over redaktøransvaret.
Krigsårene
Etter den tyske invasjonen i 1940, nektet Olav Dyvik å etterkomme tyske redaksjonelle krav til avisen (på forsiden av 17. mai nummeret i 1940 var det blant annet bilde av Kong Haakon VII og bilde av det norske flagget). Avisen ble så innstilt den 19. november 1940.
Paula Winslowe
Paula Winslowe (født 23. mars 1910 i Grafton i Nord-Dakota, død 7. mars 1996 i Los Angeles i California) var en amerikansk skuespillerinne som var aktiv både på radio, film og fjernsyn. Hun spilte rollen som Peg Riley i radioserien The Life of Riley og rollen som fru Martha Conklin i Our Miss Brooks både på radio og fjernsyn. Winslowe var også med i radioseriene Silver Theater, Big Town og Broadway Is My Beat.
Grømstad-Posten
Etter krigen
Den 27.4.1992 ble plassen foran Storgaten 10 i Grimstad offisielt tildelt navnet «Dyviks plass» ved enstemmig vedtak i Grimstad formannskap, og det ble videre vedtatt å plassere «en minnetavle over familien Dyviks store offer og innsats under krigen 1940-1945» på dette stedet.
Paula Winslowe
Da skuespillerinnen Jean Harlow døde før hun hadde fullført innspillingen av Saratoga i 1937, ble det bestemt at filmen skulle fullføres ved hjelp av Mary Dees, som bare ble filmet bakfra eller med ansiktet delvis skjult, mens Winslowe bidro med stemmen. Winslowe hadde også stemmen til Bambis mor i animasjonsfilmen Bambi (1942). I tillegg spilte hun gjesteroller i TV-serier som I Love Lucy, Perry Mason og Familien Flintstone.
Good Samaritan Hospital (Los Angeles)
Historie
Good Samaritan Hospital ble åpnet i 1885, men det nåværende sykehuset ble bygget i 1976. Sykehuset har 408 senger.
Presidentkandidat Robert Kennedy døde på dette sykehuset tidlig om morgenen 6. juni 1968.
Kjeøya (Harstad)
Kjeøya er ei lita øy I Harstad kommune i Troms og Finnmark. Øya ligger i Toppsundet, mellom Hinnøya og Grytøya. Kjeøya er ubebodd.
På Kjeøya finnes hellemalinger fra tidlig metalltid og gravrøyser fra jernalderen.
Relativt primisk
Relativt primiske er to heltall hvis det ikke finnes noe tall større enn 1 som deler begge tallene. For eksempel er 42 og 25 relativt primiske, mens 42 og 15 ikke er det da 3 deler begge tallene. Minste felles multiplum av to tall er gitt ved deres produkt når de er relativt primiske. Slike tallpar spiller en viktig rolle i moderne tallteori og kryptografi.
Denne definisjonen er ekvivalent med å si at to tall m og n er relativt primiske når deres største felles faktor gcd(m,n) = 1. Da denne kan beregnes ved bruk av Euklids algoritme, vil den derfor også gi svar på om to tall er relativt primisk. Når det er tilfelle, vil det alltid være mulig å finne to heltall x og y slik at
To slike tall vil ha motsatt fortegn og kan ikke entydig bestemmes. For eksempel, for de relativt primiske tallene 42 og 25, finner man ved bruk av den euklidske algoritmen at 3⋅42 - 5⋅25 = 1.
Tallteori
I modulær aritmetikk gjør man ofte bruk av relativt primiske tall. For eksempel, en lineær kongruens som ax = b (mod n ) har én løsning når a og n er relativt primiske. Da er gcd(a,n) = 1 og tallet a har da en invers x = a -1 slik at a⋅a -1 = 1 (mod n ) og kalles en enhet. Det betyr at hvis man i faktorringen Z/n Z  kun beholder de tallene som er relativt primiske til n, så vil de kunne kombineres multiplikativt og utgjør en gruppe  av enheter. Den har i alt φ(n) element og  betegnes ofte som (Z/n Z )×. Slike grupper benyttes i dagens kryptografi.
Ecliptica
Ecliptica er det første albumet til Sonata Arctica, utgitt i 1999.
Emberiza
Emberiza (buskspurvslekten ) er eneste slekt buskspurvfamilien (Emberizidae), en familie som tidligere var omfattet av mange flere slekter og arter (blant annet tanagarer (Thraupidae), som nå utgjør en selvstendig familie). Disse har imidlertid blitt overført til enten egene eller andre familier, fordi buskspurvfamilien utgjorde ei parafyletisk gruppe. Buskspurvslekten er utbredt i den gamle verden og omfatter i dag 44 arter, med i alt cirka 144 taxa.
Etymologi
Da Carl von Linné i 1758 beskrev typearten, som er gulspurv (E. citrinella), ble den oppkalt etter en gammel sveitsisk og tysk benevnelse på denne fuglen, embritz, og den sitrongule fargen på artens fjærdrakt. Familienavnet (Emberizidae) følger også av denne beskrivelsen. Opprinnelsen til beskrivelsen embritz stammer trolig fra det gammelhøytyske uttrykket ammer.
Inndeling
Inndelingen under følger HBW Alive og er i henhold til Rising & Bonan (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Norske navn i parentes er ikke offentlige navn, men kun en foreløpig beskrivelse i påvente av at et offentlig norsk navn på arten. Arter som hekker i Norge er merket (N) bak navnet, arter som hekket her tidligere (og som nå regnes som regionalt utdødd i Norge) er merket med (H) bak, og arter som tidvis har besøkt Norge er merket med (B) bak.
Jan Mohr
Jan Gunnar Faye Mohr (født 10. januar 1921, død 17. mars 2009) var norsk-dansk lege og genetiker. Kjent for oppdagelsen av de første tilfeller av autosomal genetisk kobling hos mennesket, mellom Lutheran blodtypene og ABH-sekretor systemet, og mellom disse og muskelsvinn-sykdommen dystrophia myotonica. Foruten å være første skritt i kartleggingen av menneskets genom, illustrerte dette hvordan koblingsanalyse kunne tjene prenatal genetisk diagnose. Mohr er også kjent eponymt ved Mohr-Tranebjærgs X-koblete progressive døvhet, som først ble beskrevet av Jan Mohr, og senere mer inngående av Tranebjærg et al. 'Mohr syndromet', eller oral-facial-digitalt syndrom type II, er benevnt etter Otto Lous Mohr, Jan Mohrs onkel.
Biografi
Tilbake i Norge etablerte og ledet Mohr i løpet av årene 1954-65 Institutt for medisinsk genetikk ved Universitetet i Oslo, de siste av disse år parallelt med det Danske Institut for Medicinsk Genetik, idet han 1964 etterfulgte Tage Kemp som Professor i Medicinsk Genetik ved Københavns Universitet. I København opprettet han i 1972, sammen med Hans Eiberg, 'Familiebanken', en samling DNA-prøver fra ca. tusen store familier, som basis for et Resource Center for Linkage Analysis, RC-LINK, for genetiske kartlegningsundersøkelser også av sykdommer med genetisk grunnlag, som cystisk fibrose og Batten syndrom, som begge er blant de sykdommene der senteret har utført grunnleggende kartlegging.
I 1968 innførte Mohr begrepet prenatal genetisk diagnose ved prøvetagning av chorion villi, og utviklet så sammen med N.Hahnemann teknikk i retning av klinisk anvendelse (for prøvetagning og genetisk diagnose tidlig i svangerskapet).
Mohr grunnla ca. 1970, og redigerte, inntil han 1991 fratrådte stillingen som Professor, det internasjonale tidsskrift Clinical Genetics – An International Journal of Genetics in Medicine, i en videreføring av Opera-serien ved København instituttet, som var opphørt. Dette var i samarbeid med hans to nordiske kolleger Kåre Berg, hans etterfølger i Oslo, og Jan Arvid Bøøk i Uppsala. I 1966 ble Mohr valgt som 'founding chairman' for European Society of Human Genetics, som han ledet de følgende ca. 17 år. Etter 1991 videreførte han, som Professor emeritus, sine genetiske interesser som 'concerted action project leader', innenfor cancer genetikk, under Europakommisjonen med deltagelse av forskningsgrupper fra de fleste Europeiske land.
Litteratur
fibrosis synteny. Clin Genet 28: 265-271 (1985) Clin Genet 36: 217-218
Helt privat
Helt privat er et norsk talkshow og humorprogram som gikk på TVNorge i 2000. Programmet ble ledet de to P3-profilene Janne Rønningen og Kristin Skogheim og var lagt opp som et fiktivt reality-program av typen Big Brother (som var like rundt hjørnet).
De to programlederne ble fulgt over en periode på 13 uker høsten 2000 fra en liten leilighet på østkanten i Oslo. De ble overvåket av 16 kamera og seere kunne følge dem på Internett hvis de ville. Høydepunktene fra video-overvåkningen ble sendt i selve talkshowet som gikk på mandagskveldene.
Innhold
Ulike tema ble diskutert i hver sending av det TV-sendte talkshowet, og i studio var det et fast panel som bestod av Bård Torgersen og Anna B. Jenssen. I tillegg ble det i hvert program invitert gjester. Blant disse var Brita Møystad Engseth, Erlend Loe, Gro Isachsen, Sossen Krohg, Tom A. Haug og Kåre Conradi. Programmet inneholdt også en fast spalte kalt «Kjendiser gjør private ting», som viste opptak av norske kjendiser som gjorde helt trivielle ting i noen få minutter. Programmet hadde et ironisk preg.
Allerede en uke før den første TV-sendingen gikk på lufta var det mulig å følge de to i huset via programmets nettside. De med internett-tilgang kunne dermed følge med på alt som skjedde i alle rom i leiligheten unntatt soverommene. Nettstedet hadde 110 000 sidevisninger i løpet av de første fem timene det lå ute.
TVNorge sendte også en spesialsending på 25 minutter som het «Snart - Helt privat». Denne gikk uken før de ordinære sendingene og var en presentasjon de to programlederne.
Mottakelse og seertall
Helt privat ble forholdsvis godt mottatt av Dagbladets TV-anmelder mens VGs anmelder var noe mer lunken.
Seertallene lå på mellom 150 000 og 200 000. Første episode ble sett av 152 000, siste av 169 000.
Willard Gibbs-prisen
Willard Gibbs-prisen (engelsk: The Willard Gibbs Award) som består av en atten karat gullmedalje Willard Gibbs-medaljen, ble grunnlagt i 1910 av William A. Converse. Medaljen har fått navn etter J. Willard Gibbs. Prisen gir anerkjennelse til «fremragende kjemikere som ... har frembrakt utvikling som gjøre at alle kan leve mer komfortabelt og forstå verden bedre.» Prisen finansieres nå av Chicago-avdelingen av American Chemical Society.
Veslefrikk kultur og teaterverksted
Veslefrikk kultur og teaterverksted er et kulturelt møtested for barn og ungdom i Halden.
Veslefrikk Barneteater ble opprettet i januar 2003 av Monia Berger,og har siden det vært et kultursentrum for barn og ungdom i Halden. Veslefrikk jobber med 3-5 forskjellige teaterproduksjoner / musikaler i året.
Monia Berger-Lund er produsent og regissør i Veslefrikk.
Forestillinger
*2021: Eventyrteater og sangopptreden på Julemarked Fredriksten festning.
Harbin Y-12
Harbin Y-12 er et kinesisk bruksfly og regionalt passasjerfly. Y-12 er i utgangspunktet en forlenget variant av forgjengeren Harbin Y-11 utstyrt med turbopropmotorer, og prototypen fløy første gang 16. august 1984 som Y-11T.
Y-12 er brukt av Kinas flyvåpen, og har blitt eksportert til flyvåpnene i Iran, Paraguay, Peru og Sri Lanka.
Agnė Sereikaitė
Agnė Sereikaitė (født 19. oktober 1994) er en litauisk skøyteløper som konkurrerer i kortbaneløp. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hennes beste individuelle resultat var nummer 16 på 1500 meter.
Enghave Plads metrostasjon
Enghave Plads er en metrostasjon på Cityringen til Københavns metro. Stasjonen ligger ved Enghave Plads, mellom Haderslevgade og Flensborggade.
Enghave Plads stasjon ligger i takstsone 1.
Første byggetrinn begynte i løpet av 2010 med ledningsarbeider og arkeologiske utgravninger og selve utgravningen begynte i starten av 2012. Stasjonen, som skulle stått ferdig i sin helhet i starten av 2015, åpnet 29. september 2019 sammen med resten av Cityringen.
Jacob Mangers
Jacob Mangers (født 18. mars 1889 i Stolzembourg - Stolzebuerg - i Storhertugdømmet Luxembourg, død 7. januar 1972 i byen Luxembourg) var katolsk overhyrde i Oslo dom apostolisk vikar og som biskop fra 1932 til 1964.
Bakgrunn
Han trådte inn hos maristene studerte han først ved kongregasjonens skole i Differt helt øst i provinsen Luxembourg i Belgia. Deretter studerte han filosofi ved universitetet Institut catholique i Paris og teologi ved Det pavelige universitet Sankt Thomas Aquinas (Angelicum) i Roma. Der tok han i 1918 doktorgraden i filosofi og i 1920 doktorgraden i teologi.
Prest
Han ble presteviet i Roma 3. april 1920.
I 1925 ble han sendt til Norge, hvor han først ble hjelpeprest i St. Paul menighet i Bergen. En av oppgavene hans var å forberede opprettelsen av en ny menighet i Haugesund, og 1. januar 1926 flyttet han dit. Han ble så den første sognepresten i St. Josef menighet i Haugesund. I 1931 ble han flyttet over til stillingen som sogneprest i St. Svithun menighet i Stavanger.
Apostolisk vikar, biskop
Etter biskop Olav Offerdahls korte periode som apostolisk vikar i 1930 ble monsignore Henrik Irgens utnevnt til administrator, en oppgave han utførte med dyktighet. Utnevnelsen av Jacob Mangers til apostolisk vikar (og til titulærbiskop av Selja) den 12. juni 1932 kom derfor som en overraskelse. Mangers reiste til Roma for å be pave Pius XI utnevne Irgens isteden, men oppnådde ikke dette.
Den 24. august samme år ble han bispeviet i katedralen i Luxembourg av den stedlige biskop Pierre Nommesch. De medkonsekrerende biskoper var to hjelpebiskoper fra de nærmeste bispedømmer til hans hjemland, hjelpebiskop Paul Justin Cawet for Namur i Belgia og hjelpebiskop Anton Mönch fra Trier i Tyskland.
Biskop Mangers regnet med å bli i sitt embete i 10 år for så å vike plassen for Irgens, som imidlertid døde 1938.
Biskop Mangers viste seg som en god administrator og fikk vikariatets økonomi på fote igjen. Minst like viktig var hans evne til å sette mot i menigheter, geistlighet og ordenssøstre, som den gang utgjorde en stor andel (på ett tidspunkt ca. 18 %) av katolikkene i landet. De hadde vært igjennom vanskelige år. Biskopen var sjeldent omgjengelig og godt likt. Han ble personlig kjent med de fleste katolikker i Sør-Norge og husket nesten alle ved navn. Kun på ett punkt er han blitt kritisert, nemlig for overdreven sparing. Det ble opprettet to nye sogn i Mangers' embetstid, Lillestrøm og Hønefoss.
Under andre verdenskrig var Den katolske kirke i Norge i en særlig utsatt stilling. De fleste prester og ordenssøstre var utenlandske statsborgere og kunne utvises uten formaliteter. Mangers gjorde det klart at han tok avstand fra okkupasjonsmakten og Nasjonal Samling, demonstrativt i et hyrdebrev 16. april 1940, mer diplomatisk senere. Biskopen sluttet seg til protesten mot NS' lov om ungdomstjeneste februar 1942, og november 1942 henstilte han til Innenriksdepartementet å frita katolikker av jødisk familie fra diskriminerende bestemmelser. Han lot være å underskrive Den midlertidige kirkeledelses protest mot jødeforfølgelsene i et fåfengt håp om å oppnå dette. I et hyrdebrev 1944 betegnet han nazistenes raselære som hedenskap.
Mangers ble utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden i 1950. Han var også kommandør av den luxembourgske Eikekroneordenen.
I 1953 ble det apostoliske vikariatet oppgradert til bispedømme, og han ble dermed første katolske biskop av Oslo i moderne tid.
13. desember 1964 fratrådte han etter å ha nådd vanlig pensjonsalder for katolske biskoper, 75 år. Han fikk da, som det var vanlig på den tid, tittel til et titularbispedømme, og det ble Afufenia.
Han flyttet til Zitha-klosteret i byen Luxembourg og døde der 7. januar 1972. Han ble gravlagt i sine foreldres grav i Bissen.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Minner i hjembyen
<pre style="text-align:center; width: 300px"> IACOBI – APOSTOLI PRAESIDIIS – FVGIAT – NOX FIAT – VNVS – EPISCOPVS – AC – VNVM – OVILE
Ungtyrkerne
Ungtyrkerne (tyrkisk: Jöntürk (éntall), Jöntürkler (flertall) var en patriotisk, konstitusjonell organisasjon, offisielt kjent som «Komiteen for enhet og fremskritt» (tyrkisk: İttihat ve Terakki Cemiyeti, engelsk: Committee of Union and Progress). Ledere for denne organisasjonen startet et opprør mot Sultan Abd-ul-Hamid II. De styrte Det osmanske rike fra 1908 til slutten av første verdenskrig (november 1918). Ungtyrkerne hadde sin opprinnelse i hemmelige foreninger bestående av progressive studenter og militære kadetter. De tok makten fra en falmende, ottomansk regjering, men begikk store feil. Under første verdenskrig allierte de seg med sentralmaktene. Etter at de tapte krigen flyktet alle lederne fra landet.
Bakgrunn
Fra midten av 1800-tallet var Det osmanske rike preget av regionale uroligheter, og økonomiske og politiske problemer. Riket hadde over lengre tid gradvis tapt territorium i flere militære konflikter. De krefter som etterstrebet løsninger på problemene ved vestlig inspirerte reformer ble i noen henseender ungtyrkernes forgjengere, mens de reaksjonære krefter som var motstandere av slike reformer iblant ble kalt gammeltyrkere.
En moderne og liberalt innrettet konstitusjon ble utferdiget den 23. desember 1876 av sultan Abd-ul-Hamid II. Denne var blitt utarbeidet av Midhat Pasja, som var blitt storvesir 19. desember 1876. Sultanens hensikt var i første instans å motvirke den europeiske konferanse som på dette tidspunkt fant sted i Konstantinopel, og som hadde stilt vidtrekkende krav om garantier for en bedre forvaltning av riket, som den gang befant seg i en kaotisk tilstand. Bare i 1876 hadde flere opprør brutt ut på Balkan, og to sultaner blitt avsatt.
Reformvirksomheten kom imidlertid aldri i gang for alvor. Utenlandske inspektørers virksomhet ble lammet av passiv motstand fra det gamle forvaltningsapparatet, og Midhat Pasja ble avsatt allerede 5. februar 1877. Parlamentet ble oppløst 14. februar 1878 og den nye forfatningen opphevet, med det resultat at Det osmanske rikes styre fra 1878 fant tilbake til de gamle spor.
Dette innebar blant annet at forekomsten av favoritter ved sultanens hoff lamslo alle personlige reforminitiativer innen forvaltningen på både sentralt og lokalt nivå.
Allerede fra Midhat Pasjas tid fantes en reforminnrettet ungtyrkisk bevegelse, som imidlertid ble forfulgt av sultanen. Fremfor alt fra 1897 måtte bevegelsens ledende menn (blant andre Murad bej, Ahmed Riza, Midhat Pasjas sønn Ali Haidar og prins Sabah-ed-din) flykte fra landet, noe som er forklaringen på at deler av den ungtyrkiske bevegelse ble utviklet i eksil. I Paris og Genève dannet de komitéer som virket via pressen, framfor alt for at vesterlandske idéer skulle taes i bruk i styret av Tyrkia for å forsøke å motvirke rikets sammenbrudd. Disse komitéer hadde tette forbindelser med underjordiske organisasjoner i Det osmanske rike. Et sentralpunkt for disse ble skapt i 1906 i form av den ungtyrkiske sentralkomitéen i Thessaloniki. I 1907 ble bevegelsen konsolidert ved dannelsen av Komitéen for enhet og fremskritt, som ble bevegelsens enhetlige ledelse.
Den ungtyrkiske revolusjon 1908
Ungtyrkerne fikk mange tilhengere blant offiserene i Makedonia. I Resna begynte den 8. juli 1908 et opprør ledet av en ung offiser ved navn Ahmed Niyazi Bey, med krav om å gjeninnføre Midhat Pasjas konstitusjon. En annen ung offiser, İsmail Enver, sluttet seg til ham, og de fikk stor støtte i garnisonene rundt om. Dette oppmuntret Komitéen for enhet og fremskritt i Thessaloniki til natten til 23. juli 1908 å proklamere at konstitusjonen fra 1876 var gjeninnført.
Forest Whitaker
Forest Steven Whitaker III (født 15. juli 1961 i Longview i Texas) er en amerikansk skuespiller, produsent og regissør. Han vant Oscar, BAFTA og Golden Globe for beste mannlige hovedrolle for rollen som diktatoren Idi Amin i filmen The Last King of Scotland (2006). I 2006 gjestet Whitaker den prisbelønnede amerikanske politi-dramaserien The Shield, som fikk ham nominert til en Satellite Award. I 2009 hadde han en gjesterolle i TV-serien Family Guy hvor han spilte en parodivariant av sin rolle som etterforsker i The Shield.
Ungtyrkerne
Den ungtyrkiske revolusjon 1908
Saloniki falt i opprørernes hender uten kamp, og stilt overfor trusselen om at revolusjonsstyrkene skulle marsjere mot Konstantinopel, bestemte sultanen seg for å gi fullstendig etter. Den 22. juli 1908 ble Ferid Pasja erstattet som storvesir av Said Pasja, og gjeninnføringen av konstitusjonen ble proklamert 24. juli, samtidig som valg til parlamentet ble lovet. Ved et dekret av 25. juli avskaffet man sensur og spionvesen, og det ble besluttet å løslate politiske fanger. Med ett slag hadde Tyrkia i og med dette på alvor blitt en konstitusjonelt styrt stat.
Ungtyrkerne ved makten 1908–1912
Ved gjenåpningen av det osmanske parlament den 17. desember 1908 holdt sultan Abdülhamid åpningstalen. I den forklarte han også hvorfor han i 1878 hadde opphevet parlamentet. Det var fordi, sa han, folkets utdannelsesnivå ikke var så godt at man var velberedt til konstitusjonalisme. Så viste han til at det siden var blitt innrettet mange flere skoler, også i rikets fjernere egner, slik at nå var dannelsesnivået langt bedre. Dermed så han seg nå i stand til å se tingene annerledes enn den gang.
Abdülhamids bror og etterfølger Mehmed V (1909-1918) ble etter revolusjonen et maktesløst redskap i den ungtyrkiske regjerings hender. I det orientalske spørsmål utviklet seg blant osmanske politikere en frykt for fedrelandets undergang til et syndrom.
En utløsende faktor for ungtyrkernes revolusjon hadde vært den britiske konges møte med den russiske tsar i Reval i juni 1908. Ungtyrkerne trodde at med dette møtet var tiden for rikets enderlige undergang kommet, og dette kunne de forhindre med å innføre det konstitusjonelle system. Men her tok de feil. For rett etter revolusjonen proklamerte Østerrike-Ungarn sin anneksjon av Bosnia-Hercegovina, Bulgaria erklærte seg uavhengig, Kreta forente seg med Grekenland, 1911 inntok Italia Tripolis, og i oktober 1912 begynte Balkankrigen, med sine nye nederlag for osmanerne.
Ungtyrkerne forsølte i begynnelsen av sin maktperiode 1908/09 å innrette en parlamentarisk-konstitusjonell regjering i Det osmanske rike, som også forsøkte å yte rettferd mot medbestemmelses- eller autonomiønskene for de kristne eller ikke-tyrkiske islamske minoriteter i flerfolksriket. Man forsøkte å samarbeide med organiserte representanter for armenerne, albanerne og bulgarerne. Disse bestrebelsene ble møtt med en viss godvilje, særlig fra noen intellektuelle fra disse minoritetene. Et eksempel på det var den armenske publisist og høyskolelærer Diran Kelekian, som i 1908 ble sjefsredaktør for den viktigste konstantinopelitanske dagsavis, Sabah og som universitetsprofessor hadde undervist mange av de ungtyrkiske lederne.
Dette demokratisk-parlamentariske reformforsøk av riket hadde imidlertid ikke særlige resultater. Det skyldtes ikke bare motstand fra konservative i den osmanske elite og i deler av offiserskorpset, men vel så meget at store deler av samfunnet ikke var blitt så modernisert i tankegang som ungtyrkerne hadde forestilt seg. Enda virkere var at mange minoritetsfolk fortsatt higet etter uavhengighet, og at ikke-islamske staters imperialisme trengte seg på i det geopolitiske naboskap. Det var også en rekke ledende ungtyrkere som slett ikke hadde hatt noen sympati for ordninger som innrømmet de nasjonale eller religiøse minoriteter særlig frirom. Slik hadde Østerrike-Ungarn dratt nytte av forvirringen blant osmanerne i 1908 til å formelt annektere Bosnia-Hercegovina. Også tapet av blant annet Bulgaria og Tripolis ble tolket inn i dette skjema.
Slike nederlag og ikke minst Balkankrigen førte til at den ungtyrkiske regjering ble styrtet i midten av 1912.
Fra triumviratet Enver-Cemal-Talâts militærkupp 1913
Etter Balkankrigen skulle seierherrene dele opp erobringene mellom seg. Allerede mot slutten av 1912 hadde en ambassadørkonferanse i London trådt sammen for å se på en nyordning av Balkanhalvøye; den tok hensyn til Storbrinnias, Frankrikes, Tysklands, Russlands, Østerrike-Ungarns og Italias interesser. Av disse partene var det mest gnisning mellom Russland, Italia og Østerrike-Ungarn. Londonavtalen ble så inngått den 30. mai 1913.
I mens hadde ungtyrkerne den 23. januar 1913 foretatt et militærkupp under ledelse av Enver Pasja.
Mobula
Mobula er en gruppe djevelrokker som ligner på de nært beslektede Manta-djevelrokkene. I Californiabukta har det vært observert vakende Mobula-skater.
Ungtyrkerne
Fra triumviratet Enver-Cemal-Talâts militærkupp 1913
Den nye konservative regjering hadde ikke annen mulighet enn å akseptere tapet av den viktige by Edirne til Bulgaria. Etter at den sentrale ungtyrkeren storvesir marskalk Mahmud Sjevket Pasja i juni 1913 ble drept av attentatsmenn fra de styrtede liberalere, dannet Enver Pasja sammen med Cemal Pasja og Talat Pasja et triumvirat, som så regjerte Det osmanske rike diktatorisk frem til 1918. Cemals stilling ble imidlertid svekket etter at han overtok kommandoen over Mesopotamia-hæren mot slutten av 1914. Frem til 1916/17 var han fjørt fra maktsentrumet i Istanbul og tilhørte dermed ikke makthaverne Envers og Talâts indre krets. Slik var det ikke snakk om et ekte «triumvirat»; mindre kjente partiledere spilte dessuten en viktig rolle fra bak kulissene, blant dem Nâzım eller Bahattin Şakir.
Den annen Balkankrig fra 1913 var en krig der det tilsynes overmektige Bulgaria førte mot alle sine tidligere forbundsfeller og dessuten mot Romania. Det osmanske rike utnyttet nå den omstendighet at bulgarernes styrker var travelt opptatt i vest mot gerkerne og serberne, og marsjerte inn i Øst-Trakia, så nå var rømmet av bulgarske styrker. Slik kunne man under Envers kommando sommeren 1913 gjenerobre Edirne. Dette var en viktig prestisjegevinst for det nye regime. I det forholdsvis stabile regjeringskabinett under den nye storvesir prins Said Halim Pasja (juni 1913 til februar 1917) overtok Talât allerede i 1913 innenriksministeriet; Enver og Cemal fulgte i 1914 med overtakelse av krigsministeriet henholdsvis marineministeriet. Talât ble mellom februar 1917 og oktober 1918 selv storvesir, Enver ivaretok i mellomtiden hans ministerier som stedfortreder.
I løpet av disse krigene endret den opprinnelig demokratisk sinnede ungtyrkiske regjering seg til et diktatur. Men staten hadde samtidig mistet viktige provinser til naboer, statsfinansene var ruinert av krigføringen, og likeså den beseirede hæren. Det var også blitt begått massakrer av seierherrene på muslimer som ble drevet på flukt til Lilleasia.
Det ble inngått bilaterale avtaler om befolkningsutveksling. Mens flere ungtyrkere tidligere hadde hatt en halvveis pluralistisk (ung-osmansk) forestilling, trådte nå atadig mer dominerende frem tyrkisk-nasjonalistiske og til og med turko-rasistiske forestillinger frem. Særlig Enver Pasja hadde tanker om opprettelsen av et stortyrkisk «turansk» rike hvori også skulle inngå Aserbajdsjan, Usbekistan og Turkmenistan - det sistnevne område også med østturkestanske områder - det vil si områder i Kina.
Det beseorede osmanske rike hadde imidlertid andre sorger i 1913 som var mer påtrengende: I Lilleasia måtte man hjelpe et stort antall balkanflyktninger. Samtidig var flere kristne minoritetsgrupper blitt svekket ved de forflytninger som gikk i motsatt retning, og de var også blitt svekket ved at store kristne områder nå lå utenfor rikets grenser. Dette gjorde de gjenværendes situasjon mer sårbar, ikke minst grekernes og armenernes. Når utenlandske makter styrket sin interesse for å hegne om disse, ble det på ungtyrkisk side møtt med mistenksomhet.
Ungtyrkerne under første verdenskrig
I november 1914 trådte Det osmanske rike inn i verdenskrigen på de tyskledede Sentralmaktene sin side, mot Trippel-ententen (Storbritannia, Frankrike, Russland) og dens allierte. Etter alvorlige kampnederlag begynte regjeringen å beskylde rikets kristne minoriteter, særlig armenerne, for støtte av eller sympati med den kristne krigsmotstander Russland og dermed for høyforræderi mot Det osmanske rike. Man beskyldte armenerne for å spionere for fienden og for å forberede opprør. Dette kunna muligens være riktig hva gjaldt mindre politiske grupper, men som kollektivanklage mot det armenske folk var det uten saklig grunnlag.
Men med dette som foranledning satte den ungtyrkiske İttihat ve Terakki Cemiyeti-regjeringen i gang det som skulle bli til folkemordet på armenerne. Under tvangsdeportasjoner mot Den syriske ørken ved Deir ez-Zor omkom særlig i 1916 størstedelen av osmanerrikets armenske befolkning av tørst, sult, sykdom eller ved direkte drap. Det er blitt drøftet blant historikere om dette utfall allerede var det som var planen fra ungtyrkisk side, eller om det begynte som en generelt anti-armensk politikk som så eskalerte steg for steg på grunn av en indre dynamikk slik at resultatet like fullt var et folkemord.
Men under enhver omstendighet var det et sterkt ønske på ungtyrkisk ledernivå, å foreta et preventivt anslag for å forebygge fremtidige problemer med de kristne minoriteter. Fra april 1915 ble hundretusener fordrevet fra sine hjem, og deportert til fjernere provinser – særlig til den nordlige del av det som i dag er Syria. Dette ble beskrevet som, og rettferdiggjort på grunnlag av å være krigsbetingede tiltak. Helt fra begynnelsen foregikk det mordaksjoner under disse deportasjonene. Først massehenrettelser av arresterte lederskikkelser og intellektuelle, og deretter systematiske henrettelser av armenere som var innkalt til militærtjeneste. Disse ble først avvæpnet og segregert, og så sammenført til arbeidsbataljoner. Vergeløse kvinner, barn og gamle ble sendt ut på lange fotmarsjer, og ble underveis ofre for overgrep og drap utført av ledsagende tropper eller av angripende kurdere.
At dødsfall bare fant sted som beklagelige bivirkninger av deportasjonene, er altså ikke korrekt.
Det ble forøvet voldtekter og utblyndring av både kvinner og barn, skjønt det også viste seg mulig for mange å finne skånsel ved å bekjenne seg til islam.
Storvesiren og innenriksministeren, Talat Pasja, forordnet riktignok direkte bare deportasjoner. Det ble også gitt formelle befalinger om å beskytte og forsørge de deporterte. Uoffisielt organiserte imidlertid ministeren en mordberedt ungtyrkisk partimilitia, og innsatte svært fanatiske provinsembedsmenn i viktige stillinger (og avsatte målrettet slike som ble betraktet som mer moderate og humane). Dette hadde som effekt å fremdrive en raskere utslettelse av armenerne som problem i de øsligere landsdeler. Som øverstkommanderende i det syriske interneringsområde forsøkte åpenbart Cemal Pasja å verne om de overlevende som nådde frem dit. Men her hersket det åpenbart dobbelte befalsstrukturer som motvirket Cemals offisielle linje.
Den armenske patriark i Istanbul meddelte den tyske ambassade at de provinser som var rammet av deportasjonene var hjem til ca 1,2 millioner armenere. Mesteparten av dem kunne ikke komme seg i sikkerhet og ble derfor ofre for fordrivelser og drap. Derimot ble de 80.000 armenerne i Istanbul – muligens av hensyn til det der nærværende sterkt representerte internasjonale diplomati – ikke deportert; unntaket var et antall av deres ledere og intellektuelle arrestert, deportert og de fleste av dem senere myrdet.
Både den tyske ambassade, og amerikanerne under ambassadør Henry Morgenthau senior, anslo antall dødsofre blant armenerne til mellom 600.000 hhv 800.000 til én million. Fra sitt senere eksil i Tyskland mente Cemal Pasja, at det kunne være 600.000 ofre, og den senere tyrkiske president Kemal Atatürk mente i 1920 overfor en amerikansk diplomat at det kunne dreie seg om 800.000 armenske døde.
Massakrene tok ikke slutt i 1916; det var mange tilfeller på senere tidspunkter. Det tilkom senere også mange som døde i kamp, eller ble drept i hevnaksjoner.
Også andre kristne folkegrupper, som pontusgrekere og assyrere, ble utsatt for massakrer i etter måten stor skala.
Ungtyrkerne etter nederlaget 1918
Høsten 1918 ble det ungtyrkiske regime styrtet som følge av Sentralmaktenes krigsnederlag, og dermed falt også Det osmanske rike. Først måtte ungtyrkernes tyskvennlige fløy trekke seg - regjeringen under Talât og Enver – den 14. oktober 1918. Den ententevennlige fløy overtok, under den nye storvesir Ahmed Izzet Pasja. Men også denne gruppering måtte trekke seg; allerede den 11. november 1918 måtte den vike, og de liberale som var blitt styrtet i 1913 kom til makt.
I 1919 ble det foretatt et rettsoppgjør. Dette var etter påtrykk fra de seierrike ententemakter som okkuperte Konstantinopel og store deler av riket, og fra den gamle opposisjon mot ungtyrkerherredømmet. Den nye liberale sultansregjering lot militærdomstoler føre sak etter osmansk lov og rett mot ungtyrkiske ledere som hadde bedrevet forfølgelser mot fr kristne minoriteter. Det kom til en del henrettelser, men flere hovedansvarlige - blant dem det tidligere triumvirat – unndro seg sin ilagte dødsdom (de tre ble dømt in absentia) ved å flykte utenlands, særlig til Tyskland. Men de mest fremstående ble likevel innhentet av de armenske organisasjoners hevn:
Enver Pasja var en forkjemper for et tyrkisk/turansk storrike somfalt i kamp i 1922 i Usbekistan på islamstisk side mot sovjetiske styrker.
De tre ungtyrkiske ledere Enver, Talât og hadde hatt et spent forhold til Mustafa Kemal Pasja, den senere Atatürk, som fra 1920 dominerte i tyrkisk Lilleasia, enda han også hadde ungtyrkisk bakgrunn. Atatåurk ville ikke bli assosiert med de hovedansvarlige i folkemordet mot armenerne, og ville ikke se slike folk i sin tyrkiske nasjonalbevegelse.
Enver Pasja hadde dessuten motstandere innen den osmanske hær, der mange mente at han hadde begått flere militære feilbeslutninger. Hans stjerne bleknet og sluknet helt etter at Mustafa Kemal 1921/22 beseiret de greske invasjonsstyrker og fordrev dem og hele den greske befolkningsminoritet fra Lilleasia. Andre ungtyrkiske politikere fylket seg raskt om sin nye helt og kunne fortsette sin karriere i den tyrkiske republikk som ble utropt av Atatürk i 1923.
Ettervirkinger av ungtyrkerne i Atatürks republikk fra 1923
Det tidligere ungtyrkiske parti spilte fra 1920 en dominerende rolle ved organiseringen av Atatürks nasjonalbevegelse. Et viktig bærende element bestod av tyrkere som hadde tilegnet seg fordrevne/myrdede armenieres eiendommer og var interessert i å kunne beholde disse. Det var også mulig for slike ungtyrkiske politikere og embedsmann som var anklaget for forbrytelser mot armenere å ble medlemmer i Atatürks bevegelse; flere ble senere ministre. Blant dem var den i krigstiden deportasjonsansvarlige direktør ved det osmanske innenriksministerium, Sükrü Kaya (tidligere: Sükrü eller Sjukri Bey). Han ble ikke bare generalsekretær for Atatürks «republikanske folkeparti», men var også innenriksminister fra 1927 til 1938. Slike folks nøkkelstillinger bidro til å sette bremsene på hva gjaldt ytterligere rettsforfølgelser av krigsforbrytere.
The Hollywood Reporter
The Hollywood Reporter, også kalt THR, er en multimedialt amerikansk selskap som ble lansert i 1930. I begynnelsen var det fokus på film, fjernsyn og underholdning i Hollywood, samt mote, finans, jus, teknologi, livsstil og politikk. THR har hovedkontoret sitt i Los Angeles og er nå en del av Guggenheim Digital Media, et selskap som også eier Billboard, Adweek, Back Stage, Sonicbids, Clio Awards og Film Expo Group. Under ledelse av Janice Min ble THR relansert som et ukentlig storformatmagasin, med en fornyet og kontinuerlig oppdatert nettside, samt som mobil- og nettbrettutgaver.
Ronny Nilsen
Ronny Nilsen (født 7. mai 1971 i Åsane i Bergen) er en norsk tidligere spydkaster som representerte IL Norna-Salhus. Han har vært politi i Oslo i flere år, og fra 1. september 2008 er han sportssjef i Norges friidrettsforbund.
The Hollywood Reporter
The Hollywood Reporter er en av de to største publikasjonene (basert på markedsstørrelse) fokusert på Hollywood, hvorav den andre er Variety. Begge publikasjonene har utvidet til å dekke det som i videre forstand kalles underholdningsindustrien.
Ronny Nilsen
Han deltok i Sommer-OL 2004 i Athen, VM 2005 i Helsingfors og EM i friidrett 2006 i Göteborg, men ble slått ut i kvalifiseringen.
Ronny Nilsen har en personlig rekord på 84,73 meter, et resultat som plasserer han som nummer tre i Norge gjennom alle tider, bak Andreas Thorkildsen og Pål Arne Fagernes. Han konkurrerer for klubben IL Norna-Salhus.
Nilsen er utdannet ved Politihøgskolen, og arbeidet flere år ved Sentrum politistasjon i Oslo. Etter en periode som seniorrådgiver i NAV, fikk han jobben som sportssjef i Norges friidrettsforbund.
Medaljer i norske mesterskap
Nilsen har ni NM-medaljer i spyd, hvorav to NM-titler.
24. juni
24. juni er den 175. dagen i året. 176. i skuddår. Det er 190 dager igjen av året.
Navnedag
Johannes, Jon, Hans (etter døperen Johannes' fødselsdag)
Fødsler
Se flere som er født 24. juni i Kategori:Fødsler 24. juni.
Dødsfall
Se flere som døde 24. juni i Kategori:Dødsfall 24. juni.
Vuk
Vuk er en barnebok av den ungarske forfatteren István Fekete. Det ble først utgitt i 1965 og forteller historien om rødreven Vuk som ble oppdratt av sin onkel etter hans foreldre og familie ble drept av jegere.
Boken dannet grunnlaget for den ungarske familiefilmen Vuk fra 1981.
Ilek
Ilek (russisk: Иле́к) er ei elv i Orenburg oblast i Russland og Aktobe oblys i Kasakhstan. Den er ei venstre sideelv til Ural og er 623 kilometer lang og har et nedbørfelt på 41 300 km². Middelvannføringen er på 40 m³/s.