cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Carl Gustaf Mannerheim
Carl Gustaf Mannerheim, egentlig baron Carl Gustaf Emil Mannerheim, (født 4. juni 1867 på Villnäs slott i Villnäs i landskapet Egentliga Finland i Storfyrstedømmet Finland, død 27. januar 1951 i Lausanne i Sveits) var en finsk, adelig offiser, riksforstander, president og oppdagelsesreisende. Han var Finlands riksforstander i syv måneder i 1919 og Finlands sjette president fra 1944 til 1946.
Mannerheim ble født i Storfyrstedømmet Finland, inn i en kjent finlandssvensk adelsfamilie som hadde emigrert til Finland fra Sverige. Hans forfedre kom opprinnelig fra Tyskland, hvoretter de emigrerte til Sverige på 1600-tallet. Mannerheim hadde svensk som morsmål og snakket dårlig finsk, han behersket russisk bedre enn finsk og hans opprinnelige kunnskaper i finsk falmet ved mange år i russiske tjeneste. Svensk var den finske overklassens felles språk på den tiden. Mannerheim kunne behersket fransk og engelsk, samt noe tysk. I senere år frisket han opp igjen finskferdighetene. Han var oldebarn av Carl Erik Mannerheim; og innledet sin militære karriere i den keiserlige russiske hæren og ble øverstkommanderende for Finlands hvite armé under den finske borgerkrigen i 1918 og Finlands forsvarssjef under andre verdenskrig. Han var sterkt antikommunistisk hele livet og mente at nazismen var brutal og primitiv. Mannerheim sørget for tysk støtte til fortsettelseskrigen i 1941.
Da president Risto Ryti trakk seg i 1944 ble Mannerheim, som da var forsvarssjef, valgt til president av Riksdagen. Han tiltrådte 4. august, en uke før avslutningen av Fortsettelseskrigen, med oppdraget å «lede landet til fred».
Bakgrunn
Mannerheims far, grev Carl Robert (1835–1914) skrev skuespill og var politisk sett frisinnet og radikal for sin tid. Som forretningmann var han imidlertid ikke så vellykket. Mannerheims mor, Hedvig Charlotta Helena (Hélène) von Julin (1842–1881) var datter av den rike industrieieren Johan Jacob von Julin, som eide Fiskars jernverk og landsby.
Carl Gustaf Mannerheim ble født hjemme på herregården Villnäs slott. Som tredje barn arvet han tittelen baron (finsk: Vapaaherra, svensk: Friherre), da kun den førstefødte fikk grevetittelen. Til tross for at faren tidligere hadde tjent en del penger, ble den økonomiske situasjonen vanskeligere mot slutten av 1870-årene. Faren kan ha hatt psykiske problemer da han i ettertid virker noe overoptimistisk i sine økonomiske disposisjoner. Hans spilleavhengighet svekket familieøkonomien ytterligere. Han gikk konkurs i 1880, og familiegodset Villnäs slott ble solgt, sammen med landeiendommer og kunstskatter, for å dekke den gjelden han hadde opparbeidet. Faren reiste imidlertid fra familien til Paris sammen med en elskerinne og endte opp som bohem der.
Mannerheims mor, sterkt preget av ektemannens flukt, flyttet til sin tantes gods i Sällvik med sine syv barn, men døde allerede året etter av hjerteinfarkt, bare 39 år gammel. Skammen, depresjonen og den sosiale isolasjonen som følge av de påkjenninger hun ble utsatt for, skal ha vært medvirkende til hennes tidlige død. Hennes død førte til at barna måtte vokse opp under andres vergetilsyn, og Carl Gustavs onkel på morssiden, Albert von Julin, ble hans verge.
Alle familieproblemene førte til at den unge Carl Gustav ikke innordnet seg skoledisiplinen. Onkelen bestemte, da Mannerheim var 15 år, at han skulle sendes til det finske kadettkorpset i Fredrikshamn (Hamina) i 1882. Mannerheim fant seg imidlertid heller ikke til rette her, byen var liten med trange sosiale miljøer, han var fattig og fant det ydmykende å måtte spørre onkelen om penger for den minste utgift. Til slutt ble han utvist etter å ha vært på ulovlig permisjon.
Han dro da til onkelens svoger, Edvard Bergenheim, som bodde i Kharkov i Ukraina. Her tok Mannerheim undervisning i russisk. Deretter tok han studenteksamen i Helsingfors i juni 1887, og var da kvalifisert til å begynne på universitetet. Han hadde gjennom dette opparbeidet seg andre og bedre papirer enn den avbrutte skolegangen ved kadettkorpset. Mannerheim tok kontakt med sin gudmor, baronesse Alfhild Scalon de Coligny, som hadde gode forbindelser til det russiske hoffet. Mannerheim ønsket å komme inn i den keiserlige kavalerigarden, men dette var for kostbart. Han studerte russisk hele sommeren 1887, og fikk senere på sommeren melding om at han kunne møte til opptaksprøve ved Nicolas kavaleriskole, som han bestod. Målet var å bli tatt opp i tsarens elitestyrke chevaleriegarden. Han begynte ved kavaleriskolen 16. september og ble uteksaminert i 1889, som nest beste elev, og ble da forfremmet til kornett. Han ble deretter sendt til grenseområdene mot Tyskland, til byen Kalisz i dagens Polen.
Den keiserlige russiske hær
Mannerheim tjenestegjorde i Den keiserlige kavalerigarden fram til 1904, og han fikk etter hvert et stort kjennskap til hester. Men etter separasjonen fra sin hustru fikk han igjen dårlig økonomi. Denne ble forverret etter spilletap. Etter en depresjon prøvde han å forbedre situasjonen ved å skifte miljø og meldte seg til tjeneste i den russisk-japanske krig 1904-1905. I oktober 1904 ble han overført til 52. Nezhin dragonregiment i Mandsjuria, med grad av oberstløytnant. På grunn av utvist mot i slaget om Mukden i 1905, ble han utnevnt til oberst.
Da han kom tilbake fra krigen, var han på en uoffisiell ferie hvor han besøkte familie i Sverige og Finland. Som baron representerte han adelen i den siste forsamlingen i Finlands Lantdager i 1905-1906.
Da han vendte tilbake til St. Petersburg, ble han overrasket over å bli forespurt om han ville reise som etterretningsoffiser gjennom Turkestan til Beijing, og slutte seg til den franske arkeologen Paul Pelliot på dennes ekspedisjon til Sentral-Asia. Han reiste sammen med Paul Pelliot i juli 1906, fra Tasjkent til Kashgar, hvor de ankom i oktober. Deretter reiste han alene til Mandsjuria og Kina fram til høsten 1908, og møtte blant andre den 13. Dalai Lama, Thubten Gyatso. Mannerheims dagbok og fotografier fra reisen er senere utgitt.
Etter denne reisen ble han i 1909 utnevnt til kommandant for 13. Vladimir Ułan-regimentet i Mińsk Mazowiecki i dagens Polen. Året etter ble han utnevnt til generalmajor og kommandant for Ułan-regimentet i Warszawa. I 1912 ble han en del av hærledelsen og året etter ble han sjef for en kavaleri-brigade.
Under første verdenskrig tjenestegjorde han ved fronten mot Østerrike-Ungarn og Romania. Han var blant annet utstasjonsert i Galicia i Polen, den gang en del av Russland. Etter å ha utmerket seg ved fronten fikk han i desember den russiske Sankt Georgsordenen av 4. klasse, en av de aller høyeste ordenene i det keiserlige Russland.
Da februarrevolusjonen brøt ut i Russland, var han på permisjon i St. Petersburg. Da han vendte tilbake til fronten, ble han utnevnt til generalløytnant, med tilbakevirkende kraft fra februar 1915. Men etter oktoberrevolusjonen så den nye regjeringen med skepsis på mange av de høyere offiserene, herunder Mannerheim. Da han ble sykmeldt etter å ha falt av hesten, ble han tatt ut av tjeneste og dro på rekonvalesens i Odessa. Her planla han å pensjonere seg og leve et sivilt liv i Finland. Han ankom Finland 18. desember 1917.
Den finske borgerkrigen
I januar 1918 utnevnte det finske senatet, under ledelse av Pehr Evind Svinhufvud, Mannerheim til forsvarssjef og øverstkommanderende av en praktisk talt ikke-eksisterende finsk hær. I begynnelsen bestod den av lokale paramilitære grupper. Oppgaven var å beskytte regjeringen under borgerkrigen, som brøt ut 27. januar. Mannerheims styrker ble kalt De hvite, i kontrast til de kommunistiske opprørsstyrkene de røde. Mannerheim aksepterte utnevningen, selv om han var svært skeptisk til regjeringens pro-tyske orientering.
Han etablerte et hovedkvarter i Seinäjoki og begynte å avvæpne de gjenværende 42,500 russiske soldatene som ennå ikke var trukket ut av landet, og som det ble fryktet skulle bli satt inn på De rødes side.
Da borgerkrigen var over, gikk han av som øverstkommanderende og i opposisjon til den stadig sterkere tyske innflytelsen i landet. Han fryktet at dette skulle få negative konsekvenser overfor de allierte landene etter krigen. For ytterligere å distansere seg fra den finske regjeringen, flyttet han midlertidig til familie i Sverige i juni 1918.
I Sverige hadde han utstrakt diplomatisk kontakt med representanter for de allierte, og i oktober 1918 reiste han til Storbritannia og Frankrike på vegne av den finske regjeringen for å få anerkjennelse av den finske uavhengigheten. I desember ble han kalt tilbake til Helsingfors da han var blitt valgt til såkalt riksforstander (finsk: Valtionhoitaja, svensk: Riksföreståndare), eller statsoverhode i Finland i syv måneder i perioden 1918–1919. Han stilte som kandidat til landets første presidentvalg for Samlingspartiet og Svenska folkpartiet, men tapte avstemningen i parlamentet til Kaarlo Juho Ståhlberg. Han trakk seg da tilbake fra det offentlige liv.
Mellomkrigstiden
I den første delen av mellomkrigstiden levde Mannerheim et tilbaketrukket liv, uten offentlige verv. Han ble sett som kontroversiell på grunn av sine uttalte anti-bolsjevikiste standpunkter. Han ble videre sett på med skepsis av finske sosialister, som en borgerlig general fra De hvite. Han konsentrerte seg i denne perioden om humanitære oppgaver og var blant annet president i det finske Røde Kors. Hans søster Sophie Mannerheim hadde i 1917 grunnlagt en forening for å hjelpe enslige mødre og deres barn. Mannerheim ble hedersformann i «Mannerheims barnskyddsförbund». Han gikk inn i disse oppgavene med stor iver og gjorde en rekke utenlandsreiser.
Under hans reise til Europa hadde kretser som beundret ham i Finland begynt å samle inn penger for ham. Innsamlingen gav 7,6 millioner mark (eller omtrent 28 millioner kroner omregnet til dagens kroneverdi). Han grunnla en kafé i Hangö som ble populær og ble besøkt av prominente gjester, blant annet kongelige fra Nederland.
Da sosialistene tapte presidentvalget i 1931 og Svinhuvud ble ny president, åpnet det seg muligheter for nye offentlige oppgaver for Mannerheim. Først ble han leder for forsvarsrådet, og deretter utnevnt til feltmarskalk (sotamarsalkka, fältmarskalk) i 1933. På denne tiden hadde den offentlige oppfatningen av ham endret seg, også blant sosialistene, fra å være en borgerlig, «hvit» general til å være en mer samlende, nasjonal figur. Dette ble forsterket av hans mange offentlige uttalelser på denne tiden, hvor han tok til orde for forsoning mellom de tidligere motstanderne, og han ble talsmann for at de overordnete finske problemstillingene var viktigere enn indre konflikt. Han arbeidet for at landet skulle bli militært sterkere og prøvde forgjeves å få et forsvarssamarbeid med Sverige. Den militære utbyggingen gikk ikke helt som han ønsket, og han var svært bekymret for at Finland skulle havne i krig.
Andre verdenskrig
Da Sovjetunionen krevde store finske landavståelser og forhandlingene om dette brøt sammen i 1939, var det klart at Mannerheim igjen ville ble øverstkommanderende i tilfelle av krig. Formelt ble han det da Sovjetunionen angrep 30. november og dermed utløste vinterkrigen. Han var finsk forsvarssjef fra vinterkrigens utbrudd i 1939. I et brev til datteren Sophie skrev han at han ikke ønsket dette, alderen og helsen tatt i betraktning, men at han måtte gi etter for anmodningene fra presidenten og regjeringen, og han konstaterte at han var i krig for fjerde gang.
Han reorganiserte øyeblikkelig det militære hovedkvarteret i St. Michel, hvor han tilbrakte det meste av tiden, både under vinterkrigen og fortsettelseskrigen, foruten en rekke besøk ved fronten. Også i tidsrommet mellom disse to krigene oppholdt han seg hovedsakelig i hovedkvarteret og fortsatte som øverstkommanderende, til tross for at denne posisjonen egentlig skulle ha gått tilbake til presidenten etter freden i Moskva 1940. Før fortsettelseskrigen brøt ut, ble han av tyskerne tilbudt å overta kommandoen over de 80,000 tyske soldatene som stod i Finland, noe han avslo for ikke å bli knyttet enda sterkere til Tysklands krigsmål. Han hadde så nære bånd til den tyske krigsmakten som situasjonen krevde, men avslo forslaget om å inngå en formell allianse. Videre avslo han å stille finske tropper til disposisjon ved beleiringen av Leningrad. Hans 75-årsdag 4. juni 1942 ble feiret som en nasjonal begivenhet, og han ble utnevnt, som den eneste i finsk historie, til Marskalk av Finland (finsk: Suomen Marsalkka, svensk: Marskalk av Finland). Et ikke varslet besøk av Adolf Hitler på denne dagen satte ham imidlertid i stor forlegenhet. Mannerheim ønsket verken å ta i mot Hitler i det militære hovedkvarteret i St. Michel eller i Helsingfors, da dette ville gjøre besøket til et statsbesøk. Til slutt mottok han Hitler på et sidespor av jernbanen ved en flyplass i det sørøstre Finland. Etter et fire timers besøk, som inkluderte en middag, vendte Hitler tilbake til Tyskland, uten å anmode om opptrapping av den finske deltakelsen i krigen, noe som var forventet at han ville gjøre da han først kom.
4. august 1944 ble Mannerheim Finlands president. Man antok at bare Mannerheim kunne «lede landet til fred» mot slutten av andre verdenskrig. Han overtok vervet etter Risto Ryti, som hadde inngått en militær avtale med den tyske utenriksminister Joachim von Ribbentrop etter at situasjonen hadde blitt vanskelig for Finland som følge av fortsettelseskrigen, og særlig etter slaget ved Tali-Ihantala. Mannerheim valgte å se bort fra denne avtalen og forsto at fortsettelseskrigen måtte avsluttes med en våpenhvile og ikke finsk kapitulasjon. De sovjetiske kravene var meget harde, men Mannerheim mente at landet ikke hadde noe valg om det skulle overleve som egen nasjon. Blant de sovjetiske kravene var også at finnene skulle gå til kamp mot de tyske soldatene i Nord-Finland, som der trakk seg tilbake fra Murmanskfronten og gjennom Finnmark i hva de kalte Operation Nordlicht. I den såkalte Lapplandskrigen falt imidlertid ikke mer enn rundt 1,000 finske soldater.
8. mars 1946 gikk Mannerheim av som finsk president, både av helsemessige årsaker og fordi han opplevde at oppdraget var fullført. Han ble etterfulgt av den konservative Juho Kusti Paasikivi.
Utmerkelser
Carl Gustaf Mannerheim ble dekorert med over 80 militære og sivile utmerkelser. Han ble blant annet dekorert med den franske Æreslegionen, det tyske Jernkorset og den danske Elefantordenen. I tillegg ble han dekorert med en rekke russiske, svenske og finske ordener. Han mottok utmerkelser fra i alt 18 land, både for militære, politiske og diplomatiske fortjenester, samt for utforskningsreisen i Sentral-Asia og for humanitært arbeid. Under både første - og andre verdenskrig mottok Mannerheim utmerkelser fra begge sider. Han fikk til og med svenske utmerkelser, selv om Sverige var nøytral under begge verdenskrigene.
Etter krigen og død
Da Mannerheim gikk av som president, hadde han til hensikt å pensjonere seg, i en alder av 79 år. Han kjøpte et gods i Lojo, men ble i juni samme år rammet av magesår. Tidlig i 1947 reiste han på et sanatorium i Montreux i Sveits, og bodde dels her, og dels i Finland resten av livet. Han døde på et sykehus i Lausanne, og ble begravet 4. februar 1951 på Sandudds gravlund (finsk Hietaniemen hautausmaa) i Helsingfors i en statsbegravelse.
Fra norsk side var det skepsis til Mannerheims tyskvennlighet, og Norge sendte ingen krans eller annen æresbevisning til hans begravelse. Mannerheim mottok heller aldri noen norsk orden.
Ettermæle
Mannerheimvägen, en av hovedgatene i Helsingfors, ble oppkalt etter ham til hans 75-årsdag i 1942, allerede før han hadde vært president. En rytterstatue av ham står i denne gaten, utenfor samtidskunstmuseet Kiasma, og vis-à-vis Riksdagshuset.
En større film om Mannerheims liv, regissert av Renny Harlin, Heikki Vihinen som manusforfatter og Mikko Nousiainen i tittelrollen, var planlagt med premiere i mai 2011.
Mannerheim blir husket som Finlands redningsmann under andre verdenskrig og fikk løst Finland fra samarbeidet med Hitlers Tyskland. Stalin uttalte at Finland hadde mye å takke Mannerheim for, Mannerheim var avgjørende for at Finland ikke ble okkupert, ifølge Stalin. Han blir også husket for brutaliteten under den finske borgerkrigen der han ledet nedkjempingen av de røde og den etterfølgende hevnen mot tusenvis av henrettede og døde i fangeleirene.
Pseudischnolea
Pseudischnolea er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Levevis
Larvene lever inne i død ved, gjerne små kvister av løvtrær. De kan også finnes inne i store urter, for eksempel arter av vortemelk-slekten. Disse artene er ikke spesialiserte og en art kan ofte utnytte flere ulike vertsplanter.
Utbredelse
Arten er bare kjent fra Papua Ny-Guinea.
Hendrik Antoon Lorentz
Hendrik Antoon Lorentz (født 18. juli 1853, død 4. februar 1928) var en nederlandsk fysiker og matematiker.
Portugisiske euromynter
Portugisiske euromynter er sirkulasjonsmynt av Den europeiske unions valuta euro med nasjonalt motiv for Portugal på revers.
Hendrik Antoon Lorentz
Lorentz ble tildelt Nobelprisen i fysikk i 1902 sammen med sin elev Pieter Zeeman for sitt arbeide med elektromagnetisk stråling. Lorentz er også kjent for Lorentz-transformasjonen, en byggesten i den spesielle relativitetsteorien.
Han har også gitt navn til Lorentz-medaljen, som tildeles for viktige bidrag innen teoretisk fysikk.
Portugisiske euromynter
Nasjonale motiver
Portugals euromynter har segl tilhørende landets første konge, Alfonso I, som motiv. Seglene er omgitt av kasteller og våpenskjold. Kongens segl fra 1134 vises på 1-, 2- og 5-centmynten, seglet fra 1142 er å finne på 10-, 20- og 50-centmynten, mens seglet fra 1144 pryder 1- og 2-euromynten. Teksten Portugal er også påtrykket. Vítor Manuel Fernandes dos Santos er designeren av myntene.
Løve
Løve (Panthera leo) er et tropisk sosialt kattedyr som tilhører slekten brølekatter (Panthera), der også jaguar, leopard, tiger og snøleopard inngår. Løver finnes i Afrika og i Asia. Arten inngår i Afrikas fem store, sammen med afrikansk savanneelefant, kafferbøffel, leopard og stumpneshorn/spissneshorn. Arten er en toppkonsument i sitt økosystem.
Beskrivelse
Løver er store kattedyr med en kort gulbrun pels, som er lysere på undersiden. Hvite løver forekommer, men sorte har ikke vært registrert. Alle løver har klør som kan trekkes inn. Halen er utstyrt med en sort hårdusk ytterst. Hannløven en lett gjenkjennelig på den karakteristiske hårmanken. Et unntak er såkalte tsavohanner (hanner i det østre Tsavo, Kenya), som mangler manke. Hunnen kalles løvinne og mangler manke.
Løvemanken hos hannløvene har lenge vært mysterium for forskerne, som fortsatt ikke vet hvorfor hannene utvikler denne karakteristiske hårprakten. En teori har vært at manen kan være en slags beskyttelse mot bitt fra andre hanner. En annen, og i dag mer realistisk teori, har vært at manen utgjør et viktig (status) redskap for hannene i deres måte å kommunisere på.
Afrikanske hannløver veier normalt ca. 189 kg i snitt, men kan veie mer (160-275 kg regnes som normalt). Hunnen veier i snitt ca. 126 kg (114-180 kg regnes som normalt). Som sådan kan kroppslengden, fra snutespiss til halerot, bli ca. 240-330 cm. Halen kommer i tillegg med ca. 60-100 cm. Den største løven som er målt veide 272 kg og var 330 cm lang. Den ble funnet på Mount Kenya. Det finnes også informasjon om en afrikansk hannløve som skal ha blitt skutt i 1936 og ha veid 311 kg, samt en asiatisk hannløve skutt i 1920 som skal ha veid 306 kg, men opplysningene har ikke latt seg endelig bekrefte.
Hvite løver
Hvite løver er ikke albinoer, men har redusert (leucistisk) pigment grunnet et recessivt gen. Den har tydelig pigment i øynene, potene samt leppene. Det leucistiske trekket beror på en mutasjon som blokkerer pigmentoppsamlingen langs hårstammen og reduserer det til hårtuppene.
Da de hvite løvene ble oppdaget i Timbavati, vest for Kruger nasjonalpark i Sør-Afrika, hadde de vært kjent for lokale stammekulturer gjennom århundrer. Publiseringen av oppdagelsen i vestlige medier midt på 1970-tallet skapte internasjonal sensasjon, og deretter en ustoppelig klappjakt.
Utbredelse og habitat
I Frankrike er det funnet grottetegninger av løver som dateres ca. 35 000 år tilbake i tid, noe som gjør løven til et av de eldste dyr som noen gang har blitt avbildet.
Afrika
I Afrika, der de aller fleste har sitt tilhold, er løver utbredt i områdene sør for Sahara, unntatt i tropisk regnskog og ørken. I Sør-Afrika er imidlertid løven utryddet, bortsett fra i Kruger nasjonalpark og Kalahari Gemsbok nasjonalpark.
Afrikanske løver lever helst på åpne sletter og savanner, der det er lett å skjule seg og god tilgang på store hovdyr. På slike steder er det bare flekkhyener som overgår løven som rovdyr. Løven finnes også andre steder, men ikke der det er ren ørken og regnskog. I Etiopia lever løvene opp i høyder på ca. 4 240 moh.
Asia
I Asia finnes det nå løver kun i et svært begrenset område i delstaten Gujarat i India, nærmere bestemt i Gir Forest reservatet på grensen mellom Junaghad og Amreli. I tidligere tider fantes det løver fra Hellas i vest til sentrale strøk av India i øst. I 2010 var det ifølge indiske myndigheter 411 løver der, hvorav 150 var unger. Av disse forventet man at kun et fåtall ville vokse opp.
Asiatiske løver trives helst i kratt- og småskog, samt teakskog.
Europa
Inntil antikken fantes løver antagelig så langt nord som Frankrike. I mesteparten av Europa ble løvene utryddet i forhistorisk tid. De overlevde lenge på deler av Balkan, hvor de siste løvene først forsvant i senantikken. De forsvant fra Makedonia rundt det 1. århundre e.Kr., fra Vest-Trakia på 100-tallet, mens Thessalia kanskje hadde en bestand til 300-tallet e.Kr.
Atferd
Løvens atferd skiller seg på et vesentlig punkt fra andre kattedyr, gjennom at den er sosial og lever i flokk. Løveflokken er hva fagfolkene kaller fisjon-fusjon orientert. Det betyr at medlemmene i flokken kommer og går som det passer seg, slik at hele flokken sjelden er samlet. Det kan være mellom 2 og 40 dyr i en flokk. I Kruger (Sør-Afrika) og Serengeti (Tanzania) nasjonalparkerer er gjennomsnittet ca. 13 dyr. Disse fordelte seg på i snitt 1,7 voksne hanner, 4,5 voksne hunner, 3,8 ungdyr og 2,8 unger. Dominerende hanner er immigranter som med makt har tatt kontroll over flokken. Det er kjent at flere hanner (vanligvis brødre) kan danne allianser for lettere å kunne overta en flokk. Unge hanndyr forlater flokken når faren eller den dominante hannen begynner å se dem som konkurrenter, vanligvis når de er omkring 2,5 år gamle. Disse hannene vil normalt oppta en nomadisk tilværelse for ca. 2-3 år, for så å danne en allianse og forsøke å overta en flokk. Dobbeltallianser varer sjelden mer enn 2-2,5 år etter at de har klart å overta en flokk. Allianser som består av 3-4 hanner kan vare lenger enn 3 år. Allianser av mer enn fire hanner forekommer svært sjelden. Single flokkledere hersker i snitt i ca. 2 år før de blir styrtet av immigranter.
Flokken ellers består av beslektede løvinner og deres barn (ungdyr og valper). Mens hannene blir jaget når de er omkring 2,5 år gamle, får hunnene bli livet ut. De slåss sjelden og konkurrerer normalt ikke seg i mellom innad i flokken, slik som vanlig er blant andre flokkdyr. Beslektede hunner i samme flokk ser ut til å reprodusere omtrent samtidig. Siden det ikke finnes dominans hunnene i mellom er dette en fordel, fordi hunnene kan hjelpe hverandre med å amme valpene. Voksne hanner er imidlertid både konkurrenter og dominante seg i mellom.
Ernæring og matvaner
Løver er effektive rovdyr som vanligvis jakter i grupper, men som regel er det bare ett dyr som dreper byttet. Fordi de jakter i flokk, kan løver nedlegge byttedyr som er langt større enn dem selv. Som regel er det hunnene som utfører jakten. Det har trolig sammenheng med at hannene er fysisk for store til å klare å forfølge byttet. Hannen er imidlertid aldri langt unna og vil hurtig innta plassen som den dominante lederen av flokken når byttet først er nedlagt.
Fullvoksne hannløver kan spise opp mot ca. 43 kg kjøtt i løpet av en enkelt dag; løvinnene opp mot ca. 25 kg; men det vanlige er at de spiser omkring 8-9 kg daglig.
Kostholdet hos afrikanske løver består helst av unge hovdyr som lever i området, ofte vortesvin, Thompson-gaselle, sebra, impala og gnu. Flokkene av løver ser ut til å ha individuelle matvaner. Noen jakter primært større dyr som bøffel og sjiraff, mens andre må nøye seg med fugler, egg, amfibier og reptiler. Det hender også at løver stjeler byttet fra andre rovdyr eller overtar et kadaver.
Kostholdet hos asiatiske løver består for det meste av lokale hjortedyr, antiloper, villsvin og vannbøffel. På grunn av tap av habitat hender det også at de tar bufe.
Reproduksjon
Løver parer seg i snitt 3,000 ganger for hver unge som overlever i mer enn ett år. Løver parer seg i snitt 2-3 ganger i timen under brunsten, som varer i fire dager. Bare én av fem løpetider ender med et kull.
Flokkens dominerende hann er den som har rett til å pare seg. Det hender at to hanner danner et forbund for å kunne overta plassen som leder av flokken, og dermed retten til å pare seg. Migrerende hanner som overtar en flokk vil ofte drepe ungene etter andre hanner, siden hunnene da kommer i brunst igjen. Slik sikrer de retten til å føre sine gener videre. Løver parer seg hele året, men oftest i forbindelse med regntiden. Hannen kan pare seg fra den er omkring 5 år gammel.
Ungene fødes blinde. Øyene åpner seg etter ca. 11 dager, og ungene kan gå når de er ca. 15 dager gamle og løpe når de er ca. 1 måned. Fram til de blir omkring 8 uker gamle holder mora ungene gjemt. Etter dette blir de tatt med ut for sosialisering med flokken. Fra de er omkring 5-7 måneder gamle lar mora dem ofte være alene hele dagen. På denne tiden er ungene spesielt utsatt for angrep fra hyener. Det hender også at mora forlater ungene for godt om hun sulter. De blir avvendt ca. 7-10-måneder gamle, men regnes som avhengig av mora til de blir ca. 16 måneder.
Levetid
Voksne løver har ingen andre naturlige fiender enn mennesker, sult og individer fra sin egen art. Det er kjent at løver, spesielt hanner, kan ta livet av løveunger, spesielt når sulten rår. Ungene kan også være utsatt for andre rovdyr, som flekkhyene og leopard. Løver må dessuten konkurrere med andre rovdyr om maten.
I Afrika er krypskyting et problem, selv innenfor nasjonalparkene. Løver jaktes med snarer, rifler og piler. Siden løvene spiser kadavre er de også utsatt for forgiftning. Troféjakt er også fortsatt tillatt i seks afrikanske land.
Afrika
Afrikanske løvinner lever gjennomsnittlig lenger enn hannene. Det finnes eksempler på at hannløver kan bli opp mot 16 år gamle i vill tilstand, men dette er snarere unntaket enn reglen. Løvinnene lever normalt i 15-16 år. I Serengeti er det normalt at de kan bli ca. 18 år gamle. Løver som lever i fangenskap blir imidlertid gjerne ikke mer enn ca. 13 år gamle.
Asia
Asiatiske løver lever lenger enn sine afrikanske artsfrender. Der er gjennomsnittsalderen 17-18 år blant løvinner, men det finnes eksempler på at de kan bli nærmere 21 år gamle. Hannene blir gjerne omkring 16 år gamle.
Status og trusler
I 1950 var det trolig minst 400,000 løver i verden. I 1975 sa den tidligere formannen i IUCN/SSC Cat Specialist Group, Norman Myers, at bestanden trolig var halvert. Reduksjonen i bestanden har vært dramatisk siden 1950, og trenden peker fortsatt nedover ifølge. IUCN (2006). IUCN lister arten som sårbar, og den står oppført på CITES Appendix II.
Afrika
Også siden 1990 har bestanden avtatt, selv om estimatene er usikre:
Asia
I 2000 estimerte IUCN/SSC Cat Specialist Group ( Nowell, K., Breitenmoser, U., Breitenmoser, C. & Jackson, P.) at totalbestanden av asiatisk løve var på omkring 250 voksne individer, (andre kilder oppgir 350), samtidig som den fikk endret status fra «truet» til «kritisk truet». I 2010 hadde estimert bestand økt til 411. I en så liten bestand er det stor fare for innavl Underarten står også på CITES Appendix I liste over truete arter.
Systematikk
Det har vært uenighet omkring de afrikanske underartene. Tradisjonelt har man regnet med hele 12 underarter, med afrikansk løve (P. l. leo) som den mest utbredte.
Jay and Silent Bob Strike Back
Jay and Silent Bob Strike Back er en komedie fra 2001 skrevet og regissert av Kevin Smith. Filmen er den femte i Smiths rekke av filmer fra New Jersey, og har bi-figurene Jay and Silent Bob fra de forrige filmene som hovedfigurene. Filmen ble skrevet av Smith for Jason Mewes, som spiller Jay, som motivasjon for at han skulle kutte ut heroin- og Oxycontinmisbruket sitt. Filmen er også en gavepakke til Smiths fans, med en mengde referanser til tidligere filmer og cameoroller fra Smiths skuespillervenner.
Løve
Systematikk
I dag anerkjennes kun to underarter internasjonalt, asiatisk løve (P. l. persica) og afrikansk løve (P. l. leo). I tillegg kommer en rekke varianter. I forhistorisk tid var løve den mest utbredte av alle de store kattedyrene, med underarter også i Europa og Nord-Amerika.
Noregs Kommunistiske Studentforbund
Norges Kommunistiske Studentforbund (NKS) ble grunnlagt som AKP(m-l)s studentorganisasjon i 1974. I sin storhetstid eksisterte NKS ved alle landets universiteter, samt ved en rekke høyskoler. NKS var på denne tiden den drivende kraften bak Rød Front i studentersamfunnene, og drev arbeid som spente fra fagkritikk til arbeid for høyere lån/stipend. NKS var også drivkraften bak Faglig Studentfront, som forsøkte å få studenter til å engasjere seg i faglig kamp.
NKS ga ut tidsskriftet Hva må gjøres sentralt, og en rekke mindre, lokale publikasjoner: Oppbrudd for de høyere lærestedene i Oslo, Dagning, senere Venstrevind (Bergen) Til Kamp (Trondheim), Mot dag (NTH), Vegen fram (Tromsø), En ny tid er i emning, senere Våg å kjempe (Bø) og Hammeren (Halden).
I likhet med resten av ml-bevegelsen opplevde NKS en kraftig nedtur på 1980-tallet. I forbindelse med krisa på begynnelsen av 1990-tallet fristilte NKS seg fra AKP, uten at det gjenspeilte seg i AKPs vedtekter. Dette vedtaket er siden blitt omgjort. Siste landsmøtevalgte leder av NKS var Hans Olav Brendberg.
Åkra nye kirke
Åkra kirke er en kirke som ligger i Åkrehamn på Karmøy.
Jay and Silent Bob Strike Back
Filmen fikk en R-rating i USA på grunn av dens drøye språkbruk, samt holdninget til sex, vold og narkotika.
Åkra nye kirke
Åkra nye kirke ble vigslet i 1985 av biskop Sigurd Lunde. Kirken er en arbeidskirke og har et bruksareal på 1,600 kvadratmeter. I kirkeskipet er det rom for 430, i tillegg til dette kan man åpne inn til menighetssalen etter behov.
Jay and Silent Bob Strike Back
Handling
Jay og Silent Bob oppdager at Miramax Films skal lage en film basert på tegneserien Bluntman & Chronic, en tegneserie som er basert på dem selv. De oppdager også Internett, og at filmen blir kritisert av filmfans. De bestemmer seg for å dra til Hollywood for å stoppe svertingen av navnene deres, eller i alle fall få pengene de mener de har krav på.
Åkra nye kirke
Altertavlen er en 8 meter høy og 4 tonn tung glasstruktur med flere symbolske momenter som peker på ulike deler av den kristne tro. Under denne er Jesus på korset hogd i tre. Det er denne treskulpturen som holder altertavlen oppe og har av dette både funksjonell og symbolsk verdi.
Jay and Silent Bob Strike Back
Handling
Underveis støter de på en dyreverngruppe kalt K.L.I.T.T. som de haiker med, bestående av fire kvinner og en mann, på vei for å frigjøre en orangutang fra et dyretestingslaboratorium. Men organisasjonen er bare en falsk front, egentlig er de fire kvinnene en smykketyvliga og mannen bare et offerlam. Jay får kastet ut mannen etter at han lurer han til å si at han kunne tenke seg sex med en sau, for å komme nærmere Justice, en av jentene Jay forelsker seg i.
Noregs Kommunistiske Studentforbund
NKS eksisterte ved inngangen til 2000-tallet kun ved Universitetet i Oslo. En ting som kjennetegnet organisasjonen denne gang var at den utelukkende benyttet seg av nynorsk og dermed offisielt het Noregs Kommunistiske Studentforbund. Følgelig ble også organisasjonens organ Hva må gjøres omdøpt til Kva må gjerast?.
Simlakonferansen
Simlakonferansen var en mellomnstatlig konferanse mellom 6. oktober 1913 og juli 1914 med deltagelse av Storbritannia, Kina og Tibet i den nordindiske byen Simla.
2060 Chiron
Karakteristisk for kentaurer er at de rører seg blant gasskjempene i det ytre av solsystemet. Chrions omløpsbane er så utstrakt at den krysser Jupiters omløpsbane og når helt ut til Uranus. På grunn av gasskjempenes gravitasjon anses denne typen objekter å ha en ustabil omløpsbane på lang sikt. Den estimerte halveringstiden for den nåværende omløpsbanen beregnes til én million år. Chiron og andre kentaurer har sannsynligvis blitt fanget opp av disse gasskjempene fra Kuiperbeltet.
I 1988 observerte man at Chiron gjennomgikk en forvandling der den ble lysere. Det er en oppførsel som ikke er typisk for asteroider, men kometer. 1989 observerte man også en for kometer typisk kometkoma. Den store diameteren er ikke typisk for andre kometer. Samme sak har også skjedd med andre kentaurer som 60558 Echeclus som derfor også har betegnelsen 174P/Echeclus. Spektralanalyser av overflaten angir at 30 % av overflaten består av is.
Jay and Silent Bob Strike Back
Handling
Jay og Silent Bob blir latt i stikken og får skylden for innbruddet. Sammen med orangutangen fra labben drar de videre til Hollywood med viltdyrsmarshallen Willenholly i hælene...
Noregs Kommunistiske Studentforbund
NKS var motstandere av å slå sammen AKP og RV til partiet Rødt. De samarbeidet en tid med ML-gruppa Revolusjon om en ny partibyggende organisasjon, Kommunistisk Plattform.
Simlakonferansen
Forhistorie
Britene hadde under ledelse av sir Francis Younghusband i 1904 gjennomført en ekspedisjon til Lhasa og der tvunget myndighetene i Lhasa til å gå med på å undertegkea Lhasatraktaten av 7. september 1904. Ifølge denne traktaten ble den tibetanske grensen mot India åpnet, og likeså fikk dermed Det britiske imperium en rekke eksklusive rettigheter i Tibet. I traktaten trakk man også opp grensen mellom Tibet og det britiskdominerte Sikkim. Den mandsjuiske stattholderen i Lhasa nektet imidlertid å undertegne avtalen, og regjeringen i Beijing godkjente den ikke heller.
Noregs Kommunistiske Studentforbund
NKS er nå nedlagt, og all informasjon er nå fjernet fra deres nettside: www.student-ml.org
Ledelse
Følgende har sittet som ledere i NKS:
Simlakonferansen
Forhistorie
To år senere modifiserte man Lhasatraktaten i en konvendjon sluttet mellom Storbritannia og Kina den 27. april 1906. I konvensjonen fikk Storbritannia tilerkjent visse rettigheter i Tibet, mens britene erkjente Kinas overhøyhet i Tibet.
Raúl Alcalá
Raúl Alcalá Gallegos (født 16. februar 1964 i Monterrey) var en profesjonell syklist. Han var den første meksikanske syklisten som deltok i Tour de France.
I 1987 endte han på niendeplass, og vant den hvite ungdomstrøya i Tour de France. I både 1989 og 1990 vant han etappeseier i Tour de France og endte på åttendeplass sammenlagt.
Løve
Forhistoriske underarter
Flere underarter av løve fantes i prehistorisk tid:
Symbolikk
I mange kulturer har løven stilling som «dyrenes konge». Det sammenhrnger med en tidig kristen didasktisk kavhandling med dyresymbolikk med navn Physiologus, som hadde stor innflytelse i vesterländsk kultur. Det viser seg for eksempel ved det store antallet våpenskjold som avbilder løver.
Moderne femkamp under Sommer-OL 1948
Moderne femkamp under Sommer-OL 1948. Moderne femkamp var med som olympisk øvelse for sjuende gang 1948 i London.
Simlakonferansen
Resultat
Simalkonferansen fant sted under ledelse av den britiske representanten sir Henry McMahon, og man dro den 11. mars 1914 opp en 550 miles lang grense mellom Britisk India og Tibet. Denne grense skulle etterhvert bli kalt McMahonlinjen. Grensen innebar at visse tibetanske områder ble overlatt til britena. Britena og tibetanerne sluttet 27. april et traktat om saken, men kinesisk ratifikasjon uteble. Kina hadde deltatt i konferansen hovedsakelig for å oppnå anerkjennelse for den kinesiske erobring av östra Tibet som var blitt gjennomført under ledelse av general Zhao Erfang i 1908. Som følge av den i 1914 inntatte innstilling i forhold til McMahonlinjen anser Kina enn i dag at også Arunachal Pradesh rettelig er en del av Kina.
Torfinn Bjarkøy
Torfinn Bjarkøy (født  27. juli  1952 i Narvik. død 7. oktober 2022 i Bærum) var en norsk  jurist og tidligere Forbrukerombud.
Han var utdannet jurist (cand.jur.) og var underdirektør for Forbrukerombudet i perioden 1989. Han Forbrukerombud frs 1995 til 2000 da han måtte fratre på grunn av sykdom.
Bjarkøy var en av initiativtakerne til det globale forbrukersamarbeidet ICPEN mellom en rekke lands tilsynsmyndigheter.
Fjellbeite
Et fjellbeite er et beiteområde i fjellene, ofte over tregrensen og langt fra de permanente bosetningene. Fjellbeiter har tidligere vært et viktig supplement til beitene rundt bosetningene. Det fins tre former for fjellbeiter:
Hensikten med fjellbeite var å utnytte arealer som ikke kunne utnyttes til jordbruk eller – kanskje mer korrekt – å kunne øke buskapen ved å forstørre beitearealet. Ved å fordele beitepresset over flere beiteområder, kunne man øke buskapen til et nivå som ikke hadde vært mulig med dalbeitene alene.
Fjellbeitenes betydning har blitt sterkt svekket gjennom industrialiseringen av landbruket. I et bedriftsøkonomisk perspektiv er det i dag mer lønnsomt å øke febestanden gjennom kraftfôr enn gjennom en økning av beitearealet ved å ta i bruk fjellområder. På den andre siden har transhumans-lignende driftsformer spredt seg til Alpenes nordside, ved at kyr fraktes med lastebiler fra Alpeforlandet til fjellbeiter som ikke lenger brukes som seter.
Nedleggelsen av fjellbeiter har også stor betydning for kulturlandskapet. Uten beiting gror de åpne beiteområdene igjen, og artsrike enger viker for artsfattig buskas.
Kaliningrad kjernekraftverk
Den 14. november 2017 mente en komite fra myndighetene i Kaliningrad at mulighetene for å fortsette byggingen var til stede. .
Fjordbyen
Fjordbyen er ifølge Oslo kommune selv: ''et prosjekt hvor Oslo kommune skal frigjøre dagens arealer ut mot sjøen og benytte disse til fremtidsrettet byutvikling med bolig, rekreasjon og næring på en slik måte at byen åpnes mot fjorden. En stor del av arealene som i dag benyttes til havnevirksomhet vil bli utviklet til andre formål. På denne måten skal fjorden bringes inn som en del av byen og åpnes til glede for Oslos befolkning''.
Strinden Teglverk
A/S Strinden Teglverk ble etablert på gården Søndre Reitgjerdet i tidligere Strinda kommune, nå del av Trondheim, i året 1900. Produksjon av teglstein, teglrør og takstein samt stubbloftsleir pågikk helt til påsketider 1975.
På siste generalforsamling i 1997 ble vedtak fattet om å legge ned teglverket, og våren 1998 opphørte selskapet. Mer enn 550 arbeidere hadde da vært ansatt i bedriften.
Fjordbyen
Kort sagt skal mange av områdene (opprinnelig 13 delområder totalt, se kart) ut mot Oslofjorden pusses opp. Mottoet var Fra Bygdøy til Ormøy. Imidlertid måtte områdene sør for Grønlia heller forbli permanent havn, siden man ut i prosessen fant ut man måtte ha havneaktivitet et sted. Totalt skal det komme ca. 9.000 nye boliger (som får ca. 18.000 innbyggere) og 42.000 arbeidsplasser i tillegg til kulturinstitusjoner, shopping, parker, havnepromenade og et vidt spekter av publikumsattraksjoner. Langs sjøfronten fra Frognerkilen i vest til Alnas i utløp i øst vil den planlagte Havnepromenaden, som ble vedtatt i 2008, gi sammenhengende tilgang til fjorden.
Strinden Teglverk
Anton A. Furuseth var bedriftens leder fra 1929 til 1972. Strinden Teglverk eide også Bekken gård fra 1929-1939, Søndre Berg 1940-1976, Søndre Reitgjerdet (Buckhaugen).
En kabelbane som førte råmaterialet leire i vagger til bedriften, var 2500 meter lang.
Fjordbyen
Fjordbyens delområder
Delområdene som inngår i planleggingen av Fjordbyen er fra vest til sørøst:
Filipstad
Filipstad skal byutvikles, men fergeterminalen vil fortsatt bestå. Fjordbyplanen legger til rette for bygging av inntil 450 000 kvadratmeter BRA med en boligandel på 50 %, noe som vil kunne gi opp mot 2 200 boliger. Ellers vedtok Oslo bystyre at det på Filipstad skal anlegges en fjordpark på minst 50 dekar og at denne parken inngår i totalt 100 dekar park/friområder/grøntområder.
Grunneiere på Filipstad-området er bl.a. Oslo kommune ved Oslo Havn KF og Eiendoms- og byfornyelsesetaten, ROM Eiendom AS og Jernbaneverket, i tillegg til Statens vegvesen som eier av veianlegget E18. Arealet er på ca. 320 dekar, som f.eks. tilsvarer 45 fotballbaner.
Tjuvholmen
Tjuvholmen er sluttført som byutviklingsprosjekt, og strøket har leiligheter, kontorer, butikker/restauranter og flere kunstgallerier på gateplan. I tillegg åpnet Astrup Fearnley Museet på Tjuvholmen for publikum i 2012. Ansvarlig for utbyggingen er Selvaag Gruppen og Aspelin-Ramm.
Rådhusplassen og Pipervika
Pipervika / Rådhusplassen får ingen endringer. De store endringene fant sted her på 60-tallet, da den gamle bebyggelsen (som ble ansett som slum) ble totalt fjernet og rådhuset ble bygget.
Bjørvika
Bjørvika får store endringer. Det som skjer / har skjedd er bl.a:
Sør for Dronning Eufemias gate:
Nord for Dronning Eufemias gate:
Sørenga, Loenga og Grønlia
Sørengautstikkeren er under utbygging, og området skal etter planen stå ferdig i 2019. 90 prosent av bygningsmassen skal være boliger. Grønlia blir en del av dette. Fjordbyplanen står uavhengig av reguleringsplanen for Bjørvika.
Loenga-området ligger nær Sørenga og kan knyttes til disse. Dette krever dog noe omlegging av jernbanen, og man vil ikke gjøre noe med området før dette skjer. Området benyttes i dag mye av NSB, og har også mye trafikal forurensing.
Området like sør for Grønlia omtales i Fjordbyplanen som «Alnas utløp». Dette blir nye Fjordbyens endepunkt for havnepromenaden og menneskelig aktivitet. På andre siden begynner nemlig containerhavna, eller «havnebyen» Oslo.
Kongshavn, Sjursøya, Ormsund og Bekkelaget
Disse var opprinnelig tenkt å ha noe bolig/kontor/næring/kultur som resten av Fjordbyen, men endte med å bare få containerhavner og tankanlegg. Grunnen var at det ikke var så mange andre steder å ha containerne, og etterspørselen etter plass økte da man fraflyttet Filipstad, Tjuvholmen og Bjørvika.
I Fjordbyplanen, vedtatt av bystyret 27. februar 2008 står følgende: «Fra og med Kongshavn og sørover til Ormsund vil en av Norges største godsterminaler ligge, og dette temaet avklares i et eget planarbeid.»
Sydhavna er nå fellesbetegnelsen på de sammenhengende havnearealene fra Grønlia i nord til Ormsund i sør. Det omfatter del av Grønlia, Kongshavn med Alnaelvas utløp, Sjursøya (Østlandets viktigste oljeterminal, samt har tørrbulk), Kneppeskjærutstikkeren og Ormsundkaia.
I august 2009 vedtok bystyret ny reguleringsplan som sier at Sydhavna er Oslos permanente havn. Det ble også uttalt: «Området skal i åra som kommer utvikles som Oslos permanente havn. Det blir ingen byutvikling med boliger i området. Ormsund kan trolig utvikles med noe byutviklingsinnslag. Dette avklares i eget planarbeid.»
Djóni í Geil
Djóni í Geil, døpt Dione Isaksen, (født 12. september 1849 i Tórshavn, død 20. april 1912 samme sted) var en færøysk politiker, redaktør og malermester. Han var medlem av det færøyske Lagtinget og en ledende skikkelse i den tidlige fasen av den færøyske nasjonalbevegelsen og avholdsbevegelsen fra slutten av 1800-tallet.
Familie og yrke
Djóni í Geil giftet seg i 1872 med Elisabeth (Bette) Holm, datter av snekker Christen Severin Holm. Hun kom fra en dansk-færøysk slekt der hennes farfar Niels Lassen Holm og farbror Peter Alberg Holm var prester. Blant Djóni og Bettes barn var redaktør Kristin í Geil (Christen Isaksen) og komponist Petur Alberg. Deres sønnesønn Djóni í Geil ble lagtingsmann.
Han fikk sin første undervisning ved kommuneskolen av A.C. Lützen. Han gikk i lære i snekker- og malerfaget hos islendingen Guðbrandur Sigurðsson, som også var foregangsmannen bak flere avholdslag på Færøyene. Ved siden av maleryrket var Djóni í Geil i noen år innrullert i Tórshavns politikorps på Skansin og i mange år klokker i Tórshavns kirke. Han var også kjent som en foregangsmann innen hagebruk og lidenskapelig opptatt av blomster.
Politisk og organisatorisk virke
Djóni í Geil ble oppmuntret av nordmannen Asbjørn Kloster til å stifte det første avholdslaget på Færøyene. Denne organisasjonsdannelsen sovnet inn etter bare noen års arbeid, men gjenoppstod i 1878 som Thorshavns Totalafholdsforening. Djóni í Geil var foreningens formann 1891–1893 og 1897–1910. Foreningen ble politisk svært innflytelsesrik og sørget for å danne flere avholdslag rundt i øyriket. De mange avholdslagene stod bak underskriftskampanjene som førte til forbudstiden på Færøyene. Djóni í Geil var også redaktør i avholdsbladet Dúgvan, utgitt av Thorshavns Totalafholdsforening.
Han var innvalgt på Lagtinget fra Suðurstreymoy i periodene 1882–1885, 1887–1899 og 1901–1906. Han var også medlem av Tórshavns borgerrepresentasjon og byens bygningskommisjon, sunnhetskommisjon og forlikskommisjon. Det var ingen partigrupper på Lagtinget så lenge Djóni í Geil satt der, men han regnet seg som en frisinnet og radikal venstremann i synet på dansk politikk, og ble en nær støttespiller for Johan Henrik Schrøter. Han var blant innbyderne til julemøtet i 1888, som regnes som begynnelsen for Færøyenes nasjonale vekkelse. I 1901 var han hovedmannen bak etableringen av selvstyreorganet Tingakrossur, som hans sønn Kristin í Geil ble redaktør for. Selv om han kom til å stille seg på side med yngre selvstyremenn som Jóannes Patursson og Mads Andrias Winther ved splittelsen av nasjonalbevegelsen i 1906, så ble Djóni í Geil aldri noen virkelig partipolitiker.
I de siste 3 årene av sitt liv var han for det meste sengeliggende med nyresykdom som følge av giktfeber.
Æresbevisninger
En gate, Djóna í Geil gøta, øst i Tórshavn er oppkalt etter ham.
Roger Meddows-Taylor
Roger Meddows-Taylor (født 26. juli 1949 i Norfolk i Storbritannia) er en britisk trommeslager i rockebandet Queen.
Han har skrevet mange av bandet sine låter, som blant annet «Radio Ga Ga» og «I'm In Love With My Car».
Biografi
I 1950-årene ble Meddows-Taylor interessert i musikk. I 1957 hørte han fetteren sin spille noen enkle sanger på en gitar, og da bestemte han seg for at han ville lære seg å spille.