cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cyclocephala discolor
Utseende
En middelsstor (ca. 12 millimeter), oval, blankt, gulbrun eller brunrød hornbille. Pronotum og dekkvinger har gjerne noen små, svarte flekker. Arten har ikke horn på hodet eller groper på pronotum, kjønnene kan skilles på at hannen er smalere enn hunnen og at føttene, og særlig kloleddet, på forbeina er fortykkede.
The Century of the Self
Episoder
1. «Happiness Machines»
Cyclocephala discolor
Levevis
De voksne billene er nattaktive og kommer til lys. I alle fall noen arter besøker blomster (for eksempel på planter i myrkonglefamilien) og kan være viktige pollinatorer. Larvene er kjent bare for et fåtall av artene, disse lever i jorda og eter på gressrøtter.
The Century of the Self
Episoder
2. «The Engineering of Consent»
Caleta Oviedo
Caleta Oviedo er en vik på nordøstenden av Seymour Island, sørøst for Cape Wiman i Graham Land på Antarktishalvøya. Vika ble kalt Caleta Oviedo i 1979 etter en argentinsk sjømann som døde i Antarktis.
The Century of the Self
Episoder
3. «There is a Policeman Inside All Our Heads: He Must Be Destroyed»
Cyclocephala discolor
Utbredelse
Arten er vidt utbredt i det Mellom- og Sør-Amerika, fra Mexico i nord til Argentina i sør, inkludert noen av øyene i Vestindia.
Gadsden (Alabama)
Gadsden er en amerikansk by. Den ligger i Etowah County i Alabama, og har 36,860 innbyggere på et areal på 99,70 kvadratkilometer. Byen er oppkalt etter James Gadsden.
The Century of the Self
Episoder
4. «Eight People Sipping Wine in Kettering»
Sandra Aguilar
Sandra Aguilar Navarro (født 9. august 1992) er en spansk turner som spesialiserer seg i rytmisk gymnastikk. Under Sommer-OL 2012 i London representerte hun landet sitt, der hun ble nummer 4 i lagkonkurransen.
Gadsden (Alabama)
Byen var tidligere en av Alabamas viktigste industribyer, blant annet fordi Goodyear Tire and Rubber Company lå i byen.
Torbjørnskjer
Torbjørnskjer er en gruppe skjær som ligger i munningen av Lundebreen i Mühlig-Hofmannfjella i Dronning Maud Land i Antarktis. De ble kartlagt etter landmålinger og flyfoto tatt av den norske antarktisekspedisjonen (1956–60) og oppkalt etter Torbjørn Lunde, som var glasiolog ved den norske antarktisekspedisjonen (1956–58).
«Dronning Juliane Marie»
«Dronning Juliane Marie» var et tremastet linjeskip sjøsatt den 12. oktober 1752 i Nyholmen fra sin slipp. Krigsskipet som hadde gode seilegenskaper, var bestykket med 70 kanoner i den andre klassen av 90-70-60-50-40-30-18 rangeringen på samtidige orlogsfartøyer etter antall kanoner. «Dronning Juliane Marie» som en suksess ble etterfulgt av tre skip med samme dimensjon og deplasement, bygd av den kontroversielle skipskonstruktør Laurent Barbé som kom fra Frankrike.
Dambiinyamyn Maralgerel
Dambiinyamyn Maralgerel (født 27. mars 1972) er en mongolsk judoka.
«Dronning Juliane Marie»
Barbé som overtok posten etter Knud N. Benstrup og D. Thura som ansvarlige skipsbygger i det kongelige orlogsverftet på Nyholmen, skulle vise seg å være kontroversielt som fabrikmester ettersom hans første skipet, «Elephanten» sjøsatt i 1741 som det første av planlagte «normalskiper» innenfor den andre klassen, vist seg å være mindre vellykket enn ventet. Konstruktionskommissionen som hadde planlagt en skipsklasse basert på Barbés design, måtte deretter ha noe mindre 70-kanoners linjeskip under bygging på mellom 1152 og 1159 lester i deplasement. Flåtesjefen, grev Danneskiold-Samsøe, beskyttet Barbé fram til han ble fjernet etter tronskiftet i 1746. Barbé som hadde nektet å samarbeide med komiteen, fikk avskjed i 1747, samtidige tegninger ble beslaglagt. Barbé døde i 1754, men da hadde komiteen fullførte byggingen av «Dronning Juliane Marie» under tilsyn av den nye skipskonstruktør Andreas Turesen.
Det nye skipet fikk navn etter dronning Juliane Marie som hadde giftet seg med den dansk-norske kongen Frederik V den 8. juli 1752. Allerede ved sjøsettingen den 12. oktober det samme året ble linjeskipet døpt etter den nye dronningen. Ettersom «Dronning Juliane Marie» først og fremst var bygd etter franske konstruksjonsprinsipper, hadde det meget gode egenskaper under seil, til tross for at tegningen var tatt fra «Elephanten» med mindre endringer. Mens «Elephanten» hadde et deplasement på 1279 lester og var større med lengde på 53,1 meter, var «Dronning Juliane Marie» og hennes søsterskip «Cronprintzen», «Danmark» og «Elephanten» på 1159 lester med lengde på 51,5 m.
«Dronning Juliane Marie» var utrustet flere ganger under den europeiske syvårskrigen (1756–1763) som så en rekke kriser for Danmark-Norge, blant annet den russiske trusselen mens Peter III var tsar. I 1757 inngikk det i en eskadre som beskyttet konvoier i Nordsjøen mens det hersket krig mellom de sterke sjømakter som Storbritannia og Frankrike. I 1759 lå det utrustet i beredskap i Københavns Red, og var sammen med hovedflåten med flaggskipet «Fridericus Quintus» til sjøs utenfor kysten av Mecklenburg i juni til august 1762. Den dansk-norske flåtens nærværet hindret den russiske hæren fra å komme raskere framover, og dermed avverget krigen i forveien av statskuppet av Katarina II.
I 1769 var «Dronning Juliane Marie» utrustet for en eskadre som krysset i Østersjøen. Skipet i mer fredeligere tid normalt var i opplag i Flådens Leje utenfor Nyholmen fram til det ble tatt ut av flåtelisten og opphugd i 1788-1789. Søsterskipene hadde også en aktiv karriere i likehet med «Dronning Juliane Marie», men det siste i klassen som ble sjøsatt i 1769, «Elephanten», skulle se et ekte sjøslag mot britene under slaget på Reden den 2. april 1801 etter å ha blitt utrangert og ombygd til et blokkskip.
Birger Lie
Han representerte Norge i Sommer-OL 1912, der hans beste resultat var en 82.-plass.
Cyclocephala bicolor
Utseende
En ganske liten (9-13 millimeter), bredt oval, blank hornbille. Hodet, pronotum, scutellum og bein er brunsvarte, dekkvingene gulbrune. Arten har ikke horn på hodet eller groper på pronotum, kjønnene kan skilles på at hannen er smalere enn hunnen og at føttene, og særlig kloleddet, på forbeina er fortykkede. Pronotum og dekkvinger er nokså kraftig punkterte.
Levevis
De voksne billene er nattaktive og kommer til lys. I alle fall noen arter besøker blomster (for eksempel på planter i myrkonglefamilien) og kan være viktige pollinatorer. Larvene er kjent bare for et fåtall av artene, disse lever i jorda og eter på gressrøtter.
Utbredelse
Arten er vidt utbredt i det nordøstlige Sør-Amerika (Venezuela, Fransk Guyana, Brasil).
Francisco Lorenzo
Francisco Lorenzo (født 22. mars 1960) er en spansk judoka.
Han representerte Spania under Sommer-OL 1992 i Barcelona, der han ble nummer 5 i halv lettvekt.
Garfield Heights (Ohio)
Garfield Heights er en amerikansk by som ligger i Cuyahoga County i Ohio.
Dzmitry Marshin
Dzmitry Marshin (født 15. september 1972) er en aserbajdsjan friidrettsutøver som konkurrerer i sleggekast. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i kvalifiseringen i sleggekast.
Garfield Heights (Ohio)
Den har og dekker et areal på 7,29 kvadratmile.
Ole Christiansen Degnæs
Ole Christiansen Degnæs (født 29. juni 1877, død 27. mai 1943) var en norsk sportsskytter som konkurrerte i rifle.
Han representerte Norge i Sommer-OL 1912, der hans beste resultat var en 6.-plass.
Ole Jensen
Ole Jensen (født 1. desember 1872, død 6. mars 1943) var en norsk sportsskytter som konkurrerte i rifle.
Han representerte Norge under Sommer-OL 1912, der hans beste resultat var en 6.-plass.
James Cook
James Cook (født, død 14. februar 1779) var en britisk oppdager og navigatør. Han gjorde tre oppdagelsesreiser i Stillehavet hvor han kartla mesteparten av Stillehavets kyster. Han dro også rundt Atlanterhavet og Det indiske hav. Han er kjent for kartlegging, oppdagelser og observasjonen av Venuspassasjen, som han gjorde for å hjelpe andre sjøfarere. I 1772 krevde han Australia for den britiske kronen.
Hans Borgenstjerne Andersen
Hans «Borgenstjerne» Andersen, også omtalt som Hans Petter Herman Andersen Sørum Lysgaard og annet, (født 19. november1850 i Jevnaker, død etter 1914) var en svindler som skal ha lurt rundt 500 kvinner til å gi eller låne seg penger. Av yrke var Andersen musiker og omreisende skuespiller. Han brukte en rekke navn og skal ha vært forlovet med 477 kvinner. Han ble dømt over ti ganger, den første gangen som «bondefanger» i 1874, den siste i Kristiania i januar 1912, da fikk fire års fengsel for bedrageri og underslag. Den siste rettssaken fikk stor oppmerksomhet i norske aviser.
James Cook
Cook begynte i den britiske handelsflåten som tenåring og sluttet seg til Royal Navy i 1755. Han deltok i syvårskrigen, og han kartla store deler av inngangen til Saint Lawrence River under beleiringen av Québec. Dette bidro til at Cook fikk oppmerksomheten til Admiralitetet og Royal Society. Denne innkallingen kom på et viktig øyeblikk i Cooks karriere og fikk stor betydning for hvilken retning den britiske utforskningen skulle ta. Dette førte til at han ble sjef over HM Bark «Endeavour» i 1766.
Ole Bjerke
Ole Bjerke (født 13. april 1881, død 15. april 1959) var en norsk sportsskytter som konkurrerte i rifle. Han representerte Norge under Sommer-OL 1912, der hans beste resultat var en 80.-plass.
Shaker Heights (Ohio)
Shaker Heights er en amerikansk by som ligger i Cuyahoga County i Ohio.
Den har og dekker et areal på 16,38 km².
James Cook
Cook ble drept i kamp med innbyggere på Hawaii under sin tredje reise i Stillehavet i 1779. Han etterlot seg vitenskapelig og geografisk kunnskap som påvirket hans etterfølgere langt ut i 1900-tallet.
Før oppdagelsesreisene
Cook ble ikke født inn i en rik familie, men takket være arbeidsgiveren til faren fikk Cook allikevel utdannelse. Da han var atten, dro den unge Cook ut på sjøen for første gang, som en dekksgutt i et lokalt handelskompani, eid av Walker-brødrene. I en alder av tjuetre ble Cook tilbudt sitt eget skip, men han takket nei; syvårskrigen var rett rundt hjørnet, og selv om det ikke var helt risikofritt å starte på nytt i marinehierarkiet, tok Cook sjansen og forlot handelskompaniet.
Cook gjorde det bra i marinen, allerede etter én måned om bord på «The Eagle» ble han forfremmet, etter et halvt år til ble han forfremmet igjen, og etter to år totalt i marinen ble han gitt kommandoen over sitt eget skip. Årsakene til de forfremmelsene var ikke bare det faktum at den unge kapteinen hadde studert hardt mens han arbeidet i handelskompaniet, men også det faktum at marinen hadde et stort behov for skikkede sjømenn (able seamen) som visste hva de gjorde. Tidligere ville familiekontakter og navn hatt mer å si. «Pembroke», skipet som Cook ble gitt kommando over, ble beordret til å støtte hæren i dens planlagte angrep på Québec. Oppgaven hans her ble å kartlegge St. Lawrence-elva, noe han var så dyktig til at han snart ble kjent i marinen. Cook selv nevner aldri dette ryktet sitt i dagbøkene og skryter ikke, men det er klart at uten Cooks ekspertise ville general Wolfies angrep på Abrahamsslettene vært vanskelig å gjennomføre.
Med sitt nå gode rykte var ikke krigens slutt et så stort problem for Cook som for resten av folkene i marinen. Lønnen han hadde fått av marinen, rundt tre tusen pund, ga ham muligheten til å gifte seg med Elizabeth Batts Cook. Cook brukte årene mellom 1763 og 1767 til å kartlegge Nord-Amerika og de britiske koloniene, bare avbrutt av små pauser hjemme i Storbritannia der han gikk over det han hadde samlet av informasjon.
Den første reisen (1768–1771)
Takket være sitt gode rykte hos overklassen ble Cook hyret til å frakte vitenskapsmenn fra Royal Society til Tahiti, der de skulle observere Venus' passering av solskiven (Venuspassasjen) den 3. juni 1769. Leder for vitenskapsmennene var den da 26-årige Joseph Banks. Banks ble assistert av den svenske botanikeren Daniel Solander, samt et lite antall astronomer og illustratører. Cook ble forfremmet til løytnant og gitt kommandoen på HMS «Endeavour», som seilte fra Plymouth 26. august 1768. På reisen til Stillehavet stoppet ekspedisjonen tre uker i Rio de Janeiro for å reparere fartøyet og proviantere. 16. januar 1769 kom skipet til Ildlandet, og det lyktes Cook å passere Kapp Horn 20. januar. Ekspedisjonen ankom Tahiti den 13. april 1769, i god tid til å sette opp utstyret og bli kjent med lokalbefolkningen. Overalt hvor han kom prøvde Cook å komme i kontakt med de fastboende, og dette skriver han om i dagbøkene sine. Observasjonene av Venuspassasjen stemte ikke godt nok overens med observasjoner gjort på andre steder i verden, men turen var ikke bortkastet. Cook fortsatte vestover i håp om å finne det mytiske kontinentet Terra Australis, en landmasse i sør som enkelte britiske vitenskapsmenn mente skulle «balansere verden» ettersom det var mye mer landmasse nord for ekvator enn i sør.
Terra Australis kan forveksles med Antarktis, men skulle ifølge disse vitenskapsmennene være mye større, og Cook hadde fått i oppgave å finne dette landet. Han lyktes ikke med å finne noe slikt land. Men med god hjelp fra polynesieren Tupaia, som hadde god kjennskap til Stillehavet, fant Cook fram til New Zealand, en øygruppe som tidligere var blitt oppdaget av Abel Tasman.
Ekspedisjonen brukte seks måneder på å kartlegge New Zealands kyst. Deretter krysset den Tasmanhavet og kom til Australias sørøstkyst. Derfra seilte de nordover og utforsket Australias østkyst. I juni 1770 strandet fartøyet på Great Barrier Reef og var nære på å synke, men ble reddet etter en provisorisk reparasjon. Etterpå fant Cook en luke i revet som idag bærer navnet Cookpassasjen. Etter å ha seilt til Batavia (Jakarta) for å proviantere, vendte de tilbake til Storbritannia. Den 13. juli 1771 satte Cook igjen sin fot på britisk jord, og tre dager senere ankret HMS «Endeavour» opp i Woolwich. Cook ble gitt audiens hos kong Georg III, som forfremmet ham til kommandørkaptein.
Den andre reisen (1772–1775)
Cook selv utga i første omgang ikke sine egne skrifter om den første reisen, på grunn av deres "labre litterære kvalitet". I stedet skrev forfatteren John Hawkesworth om reisen, og han blandet Cooks og Banks' dagbøker med egne meninger. Cooks egne dagbøker fra første reise ble først publisert i 1836. Cook ble imidlertid utsatt for kritikk, og geografen Alexander Dalrymple mente at Cook ikke hadde utforsket området tilstrekkelig til å kunne avvise Terra Australis' eksistens. Admiralitetet planla derfor en ny ekspedisjon.
Hovedmålet med ekspedisjonen var nok en gang å lete etter Terra Australis. Ved å seile sør for New Zealand hadde Cook vist at New Zealand ikke var en utstikker av et større kontinent. Da Cook kartla Australia visste man at det dreide seg om et kontinent, men medlemmene i Royal Society trodde at det skulle finnes et enda større kontinent lengre sør. Derfor seilte Cook sør for Australia, og den 17. januar 1773 ble han den første som passerte den sydlige polarsirkel og oppdaget Syd-Georgia og Syd-Sandwichøyene. Dette var andre gangen noen seilte verden rundt østover. Cook Island i Syd-Sandwichøyene ble senere oppkalt etter ham.
Cook nådde nesten Antarktis, men vendte så nordover til Tahiti for å proviantere. Deretter gjorde han sitt andre forsøk på å finne Terra Australis. Men heller ikke nå fant han det, og teorien om det sydlige kjempekontinentet kunne endelig skrinlegges. På hjemveien gikk han i land på Vennskapsøyene (Tonga), Påskeøya, Norfolkøya, Ny-Caledonia og Ny-Hebridene.
Den tredje reisen (1776–1779)
Før Cook foretok sin tredje ekspedisjon, ble han forfremmet fra kommandørkaptein til kommandør. I juli 1776 seilte Cook med skipene «Resolution» og «Discovery». Målet med reisen var at de fra Beringstredet skulle forsøke å finne Nordvestpassasjen. Oppdraget mislyktes, men de oppdaget flere øyer sør i Stillehavet, samt Sandwichøyene (Hawaii). Etter å ha blitt stoppet av isen i nord, vendte ekspedisjonen tilbake til Hawaii for å overvintre. Befolkningen var ikke begeistret for deres tilbakekomst. Mens det første møtet hadde vært vennlig, var stemningen nå fiendtlig. En konflikt med lokalbefolkningen førte til at Cook ble drept på stranden ved Kealakekua Bay på hovedøya Hawaii den 14. februar 1779.
David Samwell, som seilte sammen med Cook på «Resolution», skrev om ham:"«Han var beskjeden og heller blyg med et behagelig og livlig vesen, følsom og intelligent. Av lynne var han noe brå, men av anlegg svært vennlig, velvillig og medmenneskelig. Han var rundt seks fot høy; og, selv om han var en mann av godt utseende, var han enkel i både væremåte og utseende. Han hadde et lite hode og bar håret, som var mørkebrunt, bundet opp bak. Hans ansikt var uttrykksfylt, nesen usedvanlig velformet, mens hans smale øyne hadde et brunskjær og kastet raske og gjennomtrengende blikk. Øyenbrynene var dominerende, hva som ga hans overordnede fremtreden et alvorspreg.»"
Ettermæle
Cooks bedrifter som oppdager og sjømann er så betydelige og verdifulle at man kan sammenligne ham med de store nautiske oppdagerne Christoffer Columbus, Vasco da Gama, Ferdinand Magellan og Abel Tasman. Hans evner innenfor matematikk, navigasjon og kartografi var helt usedvanlige. Ved å benytte astronomiske målinger revolusjonerte han sin tids navigasjonsmetoder. Vi skylder ham fastsettelsen av New Zealand og Ny-Guinea som øyer, utforskingen av Australias østkyst, oppdagelsen av flere Sydhavsøyer, deriblant Ny-Caledonia og Hawaii, utforskingen av Nord-Amerikas vestkyst fra 44-77° nordlig breddegrad og endelig eliminering av det hypotetiske Terra Australis. Han fullførte så å si utforskingen av jordens hydrografi (kartlegging av havet).
Utover alle sine oppdagelser ble Cook også kjent for å unngå skjørbuk blant mannskapet ved å alltid ha med forsyninger av sitroner, og å pålegge mannskapet et jevnlig inntak av frukten.
Apollo 15 valgte å døpe kommandomodulen Endeavour etter Cooks skip HMS «Endeavour», og romfergen Endeavour ble også oppkalt etter skipet. Romfergen Discovery ble oppkalt etter et annet av Cooks skip, HMS «Discovery».
Durrow-boken
Durrow-boken er et irsk illuminert manuskript med evangelier fra 600-tallet. Den ble antagelig skrevet en gang mellom 650 og 700, men hvor den ble produsert er noe uklart. Det kan ha skjedd enten i Irland på Durrow-klosteret i nærheten av Durrow i grevskapet Offaly, eller i Northumbria i nordlige England hvor klostrene på Lindisfarne eller Durham er sannsynlige kandidater. Faktisk er det også en mulighet for at den ble produsert på Iona-klosteret på øya Iona i skotske Indre Hebridene. Opphavet har blitt omfattende diskutert blant forskere i mange tiår uten at det har kommet til en enighet eller avklaring. Manuskriptet blir i dag oppbevart ved biblioteket Trinity College i Dublin hvor det er katalogisert som ''MS A. 4. 5. (57)''.
Dette er den eldste komplette illuminerte evangeliebok preget av irsk middelalderkunst, og er eksempelvis over et århundre eldre enn Kellsboken. Manuskriptet inneholder evangeliene for Matteus, Markus, Lukas, og Johannes, foruten flere tekststykker av innledende art og canones Eusebiani, eusebianske kanontabeller. Sidene måler 245 x 145 mm og det er 248 pergamentark til sammen. Manuskriptet inneholder et stort antall illuminasjoner foruten seks bevarte teppesider, en miniatyr som dekker en fullside bestående av symbolene til de fire nevnte evangelistene, fire miniatyrsider som hver inneholder et enkelt evangelistsymbol, og seks sider med betydelig dekorerte initialer og tekst. Teksten er skrevet med store bokstaver i en insularskrift, det middelalderske skrifttegnsystem som ble skapt på Irland og som deretter ble spredt til England og kontinentet av keltiske kristne misjonærer.
Størrelsen på sidene har blitt redusert på grunn av senere innbinder, og de fleste sidene er i dag enkeltstående når innbindingen trekkes fra hvor de fleste opprinnelig hadde vært i «bifolia», eller i brettet par. Det er åpenbart at en del sider har blitt satt inn på gale steder. Betydningen av dette er at det er uklart om det noen gang var opprinnelig en syvende teppeside. En sådan side var et trekk ved illuminerte manuskripter og besto av en heldekkende dekorert ark uten tekst, gjerne bestående av geometriske figurer som innledning til en av de fire evangeliene. Evangeliet etter Matteus har ikke en slik side, men ganske uvanlig var det var en som den siste siden i boken. Kanskje var det kun seks slike sider fra begynnelsen av: en ved begynnelsen av boken med et kors, en på motsatt side av neste side med fire symboler, og på motsatt av hvert enkelt symbol ved begynnelsen av hvert evangelium. Ellers er det opprinnelige programmet med illuminasjoner tilsynelatende blitt fullført, noe som også er sjeldent for manuskripter av denne alderen.
Illuminasjonene
Illuminasjonene (kunstneriske dekorasjoner og illustrasjoner av håndskrevne tekster) i boken viser særskilt variert opprinnelse til hva som kalles insulær kunststil, og har vært fokus for betydelig kunsthistorisk diskusjon. Det er åpenbart at kunstneren ikke var vant til å lage tegninger som representerte den menneskelige form, og hans viktigste forsøk, menneskesymbolet for Matteus har blitt beskrevet som «walking buckle», «gående spenne». Med unntak av angelsaksisk metallarbeid, og koptiske og syriske manuskriptillustrasjoner, har figuren i de flatene av geometriske emaljer på hans bukser blitt sammenlignet med en norrøn spenne som er funnet i Norge. Kunstneren har åpenbart vært mer vant til å avbilde dyr, og disse har et nært slektskap med de kontinentale ørnefibulae for ørnen, piktiske steinmonumenter og angelsaksiske metallarbeider for «skulderspiralene» på løven og oksen.
Durrow-boken er uvanlig ved at den ikke benytter det tradisjonelle skjemaet for henvise symboler til evangelistene. Hver evangeliene begynner med evangelistens symbol – en mann for Matteus, en ørn for Markus (ikke den løve som tradisjonelt benyttes), en kalv for Lukas og en løve for Johannes (ikke ørnen som tradisjonelt benyttes). Hvert evangelistsymbol, unntatt mannen for Matteus, er fulgt av en teppeside, og deretter fulgt av initialsiden. Den manglende teppesiden er antatt å ha eksistert. Den første muligheten er den har gått tapt, og den andre at den faktisk er folio 3, som består av snirklete, abstrakte dekorasjoner.
Den første bokstaven i teksten er forstørret og dekorert, med de påfølgende bokstavene omgitt av prikker. Parallelt med metallarbeidet kan det nevnes at i den rektangulære kroppen til sankt Matteus, som ser ut som en millefioridekorasjon (italiensk for «tusen blomster»), og i detaljene på teppesidene.
Zotero
Zotero er et gratis program for å samle inn, sitere og håndtere litteraturreferanser og bibliografier. Zotero ble utviklet som en utvidelse til nettleseren Firefox, men er siden blitt et selvstendig program. Det finnes connectors for Firefox, Chrome, og Safari. Hensikten med utviklingen av programmet er å overflødiggjøre dyre applikasjoner (som ProCite, Reference Manager og EndNote) som opprinnelig ble utviklet før nettet gjorde det lettere å dele å utveksle kryssreferanser og bibliografier.
Durrow-boken
Illuminasjonene
Det er en form for plass i formgivningen av alle sidene manuskriptet. Åpne pergamentsider balanserer intenst mot dekorative områder. Dyreflettverk av meget høy kvalitet opptrer på folio 192v. Andre motiver er spiraler, triskeler, pyntefletter og runde knuter på teppesidene og kanter rundt de fire evangelistene.
Zotero
Hvis Zotero-tillegget er installert i nettleseren, vil det automatisk oppdage om nettsiden inneholder strukturert bibliografisk informasjon, slik at denne kan lagres. Hvis ønsket, kan også en kopi av nettsiden slik den så ut ved besøket lagres. Nettsteder som Amazon.com, Google Scholar, Google Books, og Wikipedia har støtte for strukturert bibliografisk informasjon. Referanser lagret i Zotero kan eksporteres i forskjellige stilmaler og vises som bibliografier i publikasjoner.
Durrow-boken
Illuminasjonene
Bøkenes rekkefølge er som følgende: Matteus, Johannes, Lukas, og Markus.
Den lille øya
Den lille øya (originaltittel The little Island) er en tredveminutters kortfilm fra 1958. Dette er animasjonslegenden Richard Williams, som har stått bak Hvem lurte Roger Rabbit sitt animasjonsregi og spillefilmen The thief and the cobbler sitt første verk. Han fikk mange priser for den.
Handling
Filmen handler om tre menn som har hver sin drøm. Den ene har «Sannhet», den andre har «Skjønnhet» og den tredje har «Godhet».
Om produksjonen
Richard Williams dro til London for å lage denne filmen. Richard Williams animerte, redigerte, regisserte og produserte filmen. Han brukte cirka et år på den og måtte lage mange reklamefilmer for å få råd til å lage filmen. The sinofonia of London spilte musikken som var komponert av Tristram Cary. Han skulle egentlig bare være i London for å lage «den ene» filmen, men når den ble en suksess ble han og startet et animasjonsstudio kalt «Richard Williams animation».
Durrow-boken
Historie
Durrow-bokens kolofonside, folio 9r, inneholder et slettet område som er overskrevet av en tekst som i henhold til en tolkning er henviser til at den er gjort av «Colum» som skriver av boken, og hvor han sier at han gjorde den på tolv dager. Dette henviser antagelig til troen på at det var Colum Cille, det vil si den hellige Columba av Iona, hadde gjort boken. Tolv dager er en tid som er fullt mulig for en dyktig skriver å gjøre ett av evangeliene ferdig, men ikke alle fire, og absolutt ikke ved å inkludere inn alle dekorasjonene.
Durrow-boken har det tidligste kjente cumdach, eller en dekorert relikviekiste av metall, som muligens også var en irsk oppfinnelse. Det ble gjort for å huse og beskytte boken på befaling av den irske kongen Flann Sinna (879-916) på det tidspunkt da boken ble antatt å være relikvie etter nettopp Colum Cille. Relikvieskrinet gikk tapt på 1600-tallet, men dens framtoning, inkludert en inskripsjon som oppga kongens beskyttelse, er nedtegnet på et notat fra 1677, i dag bundet inn boken som folio IIv, skjønt andre inskripsjoner er ikke blitt skrevet av. Straks manuskriptet ble lagt i relikvieskrinet ble det antagelig sjelden eller noen gang benyttet som en bok.
På 1500-tallet da Durrow-klosteret ble oppløst, havnet boken i privat eie. Den ble lånt og studert av James Ussher, antagelig da han var biskop av Meath i tiden 1621–1623. Boken klarte å overleve denne perioden til tross for minst en seksjon av den ble senket ned i vann av en bonde som hadde til hensikt å framstille «hellig vann» for å kurere sine kuer. En gang i tiden mellom 1661 til 1682 ble den gitt til biblioteket ved Trinity College sammen med Kellsboken av Henry Jones da denne var biskop av Meath. Det var på denne tiden at relikvieskrinet for boken og dens omslag gikk tapt under okkupasjonen av soldater i 1689.
Den irske pengeseddelen på fem pund i serie B inneholder et bilde fra boken.
Galleri av teppesidene
Roberto Janet
Roberto Janet (født 29. august 1986) er en cubansk friidrettsutøver som konkurrerer i sleggekast. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i kvalifiseringen i sleggekast.
Zotero
Zotero er utviklet av Center for History and New Media ved George Mason University i USA. Navnet på applikasjonen er hentet fra albansk og betyr "å mestre".
Hilliard (Ohio)
Hilliard er en amerikansk by som ligger i Franklin County i Ohio.
Den har og dekker et areal på 34,61 km².
Kim Sang-mun
Kim Sang-mun (født 6. januar 1970) er en sørkoreansk judoka.
Han representerte Sør-Korea under Sommer-OL 1992 i Barcelona, der han ble nummer 7 i halv lettvekt.
Beleiringen av Bouchain
Beleiringen av Bouchain (9. august – 12. september 1711), etter passasjen av Ne Plus Ultra-linjene (5. august 1711), var en beleiring under den spanske arvefølgekrigen og den siste store seieren til John Churchill, 1. hertug av Marlborough. Marlborough brøt gjennom den franske forsvarslinjen uten å tape en eneste mann i kamp, og tok Bouchain etter en 34 dager lang beleiring. Etter å ha tatt denne byen lå bare festningen Cambrai mellom den allierte armeen og Paris.
Opptakt
Armeen til Marlborough hadde tatt den viktige festningen i Douai året før, og manøvrerte tidlig på sommeren 1711 seg omkring i Nord-Frankrike utan resultat, blokkert av den franske forsvarslinjen Ne Plus Ultra – en massiv rekke festningsverk fra Den engelske kanal til Ardennene ved Namur. Den allierte armeen hadde alt blitt svekket da armeen til prins Eugene for å dekke den øvre Rhinen, der den avsatte kurfyrsten av Bayern prøvde å utnytte at keiser Josef nylig hadde dødd. Den 6. juli erobret Marlborough den lille festningen Arleux, like nord for linjen, vest for Bouchain, både for å nekte at franskmennene benyttet den som utfallsport og for å sikre vannforsyningen til Douai, som hadde blitt kuttet da kanalen som ga vann til byen ble demt opp. Villars og den franske armeen krysset linjene den 22.-23. juli, kom seg forbi Marlborough og tok Arleux tilbake med den allierte armeen for langt vest til å kunne nå fram i tide. Forsvarsverket ble jevnet med jorden før franskmennene trakk seg tilbake over linjen. Marlborough var først rasende, men tok snart tilbake initiativet da han marsjerte armeen sin for å angripe linjen nær Arras. Her rekognoserte han personlig armeen til Villars den 4. august. Denne kvelden slo armeen leir og lot leirbålene brenne for å lure franskmennene, og marsjerte østover til Arleux. Ved midnatt krysset en styrke fra Douai under Cadogan den ubeskyttede franske, og kl. 0800 var fortroppen til hovedarmeen også over. Villars nådde fram til stedet med noen få hundre kavalerister, og skjønte at han var utmanøvrert, og han prøvde å egge til et slag før Bourlonskogen. Marlborough ønsket ikke å gå til angrep der, for stillingen til marskalken var enda sterkere der enn den han hadde hatt da han hadde gitt armeen til Marlborough juling to år tidligere ved Malplaquet. Han trakk seg derfor unna og prøvde å hindre at Marlborough omringet Bouchain.
Beleiringen
For å forsvare Bouchain hadde guvernør de Ravignau omtrent 5,000 mann mot Marlborough sine 30,000, i tillegg til en av de sterkeste festningene i Frankrike, omgitt av myrlendt landskap og fellesløpet til elvene Scheldt og Sensée. I tillegg hadde den sterke armeen til Villars tatt stilling vest for den allierte leiren, og klart å åpne en tynn forbindelser til den beleirde garnisonen. Marlborough svarte med å benytte kanonbatteri mot Villars og klarte den 18. august å kutte kommunikasjonen mellom marskalken og Bouchain og opprette en feltskansevernet korridor fra beleiringsleiren til forsyningshavnen i Marchiennes ved elva Scarpe. Villars gjorde mange raid mot både forsyningskonvoiene på Scarpe og mot Douai, men klarte ikke å hindre beleiringen, og garnisonen marsjerte ut som krigsfanger den 13. september 1711.
Ettervirkning
Bouchain var det siste felttoget til Marlborough. På den siste dagen det året ble han fratatt stillingen som armékommandant og alle andre embeter. Kommandoen over armeen for felttoget i 1712 ble gitt til hertugen av Ormonde og det ble innført strenge avgrensninger på hvor han kunne flytte seg. Særlig ble han hindret fra å møte franskmennene til slag, siden fredsforhandlingene mellom Frankrike og England var i gang, og anledningen til å erobre Cambrai og marsjere mot Paris, som var målet til Marlborough, ble skrinlagt. Før året var omme trakk britene seg fra alliansen, og etterlot de gjenværende allierte, under Eugene av Savoie til å bli slått i Denain.
Alabaster (Alabama)
Alabaster er en amerikansk by. Den ligger i Shelby County i Alabama, og har 31,342 innbyggere på et areal på 65,88 kvadratkilometer.
Eirik Haugen
Eirik Haugen (født 1969) er ansvarlig redaktør og daglig leder for Østlands-Posten i Larvik. Han har tidligere vært redaktør for avisene Varden og Telemarksavisa (TA) og jobbet flere perioder i NRK. Han har også vært nyhetsleder for VGTV og jobbet for Radio Grenland.
Haugen begynte som ansvarlig redaktør i Østlands-Posten i mars 2020.
Prattville (Alabama)
Prattville er en amerikansk by. Den ligger fylkene Autauga County og Elmore County i Alabama, og har 33,960 innbyggere på et areal på 88,76 kvadratkilometer.
Rhea Corner
Rhea Corner er et pyramideformet område med eksponerte klipper som ligger på nordsiden av Saturnbreen sørøst på Aleksanderøya i Antarktis. Det ligger i vestenden av massivet som omfatter Deimos, Pagoda og Phobos Ridge. En klippe i nordveggen ligger rundt 500 meter over havet. Det ble kartlagt av Directorate of Overseas Surveys fra satellittbilde gitte av National Aeronautics and Space Administration i samarbeid med U.S. Geological Survey. Det ble navngitt av UK Antarctic Place-Names Committee (UK-APC) i forbindelse med nærliggende Saturn breen, siden Rhea er en av månene rundt planeten Saturn, den sjette planeten i solsystemet.
Prattville (Alabama)
Den ble grunnlagt i 1818, og ved byen ligger blant annet Robert Trent Jones Golf Trail som har arrangert LPGA-turneringer.
Retizhe Cove
Retizhe Cove (bulgarsk залив Ретиже, ‘Zaliv Retizje’) er en 5,8 km bred bukt som trenger 6,2 km inn på sørkysten av Trinityhalvøya i Graham Land i Antarktis. Den er en del av Duse Bay mellom Boil Point i vest og Garvan Point i øst.
VM i fotball 2014 – Gruppe E
Gruppe E i VM i fotball 2014 bestod av Sveits, Ecuador, Frankrike og Honduras. Kampene i denne gruppen ble spilt mellom 15. og 25. juni 2014.
Gruppespillet endte med at Frankrike og Sveits tok seg videre til sluttspillet med to seire hver, mens Ecuador og Honduras røk ut.
Vinneren av gruppe E (Frankrike) møtte toeren i gruppe F (Nigeria) i åttendedelsfinalen som ble spilt 30. juni, mens toeren i gruppe E (Sveits) møtte vinneren av gruppe F (Argentina) i åttendedelsfinalen som ble spilt 1. juli.
Tidligere møter i VM-sammenheng
Nedenfor er en oversikt over tidligere møter i VM-sluttspill mellom lagene i gruppen:
Sveits − Ecuador
Disse to lagene hadde aldri møtt hverandre i offisiell sammenheng tidligere.
Tracey Emin
Tracey Emin (født 3. juli 1963) er en britisk kunstner. Emin jobber i en rekke medier og materialer, som tekstilapplikasjoner, dagboknotater, tegninger, malerier, neontekster, skulpturer og filmer.
VM i fotball 2014 – Gruppe E
Frankrike − Honduras
Disse to lagene hadde aldri møtt hverandre i offisiell sammenheng tidligere.
Tracey Emin
Emin fikk sitt gjennombrudd på slutten av 1990-tallet med kunstverk som handlet om kvinnelige erfaringer knyttet til kropp, seksualitet og sårbarhet. Verkene hennes er gjerne selvbiografiske og utleverende og utforsker allmennmenneskelige tematikker som kjærlighet, begjær, tap og sorg. Hennes gjennombrudd er særlig knyttet til verkene Everyone I Have Ever Slept With 1963−95 fra 1995, et telt med påsydde navn fra elskere, familiemedlemmer og venner, og My Bed fra 1998, som viser en uoppredd seng med rester fra kroppslige og seksuelle aktiviteter. Førstnevnte verk var del av utstillingen Sensation i 1997, en utstilling på Royal Academy i London som viste verk fra samlingen til Charles Saatchi. Utstillingen fikk mye oppmerksomhet og er knyttet til begrepet YBA - Young British Artist - som ble brukt om en ny generasjon kunstnere i London, som inkluderte kunstnere som Damien Hirst, Jake og Dinos Chapman, Gary Hume, Sarah Lucas, Chris Ofili, Marc Quinn, Sam Taylor-Johnson, Mark Wallinger, og Rachel Whiteread. Sistnevnte verk besto av rester etter at Emin hadde blitt værende i sengen sin etter et opprivende kjærlighetsbrudd, rester som inkluderte tomme vodkaflasker, sigarettstumper, graviditetstest, kondomer, glidemiddel, klær med spor etter menstruasjon, m.m.  I 1999 ble Emin nominert til den prestisjefylte Turner-prisen for utstillinger i Japan og New York, og her viste hun My Bed i England første gang. Verket kan beskrives som en ready made eller assemblage og har blant annet forløper i kunstverk som Robert Rauschenberg s Bed fra 1955, et maleri der han også inkorporerer funnede gjenstander. Verket har også blitt sammenlignet med et åsted. My Bed ble kjøpt av Charles Saatchi og i 2012 ble det donert til the Museum of Contemporary Art London, sammen med rundt 200 andre verker fra Saatchis samling. Også verket Everyone I Have Ever Slept With 1963−95 ble kjøpt inn av Saatchi, men ble ødelagt i en brann i 2004.
VM i fotball 2014 – Gruppe E
Sveits − Frankrike
Sveits og Frankrike hadde spilt mot hverandre 36 ganger tidligere, inkludert en gruppespillkamp i VM i 2006 som endte uavgjort 0−0. Frankrike ledet frem til da 15−12 i seirer.
Tracey Emin
Emin representerte Storbritannia på Veneziabiennalen i 2007. Samme år ble hun også valgt til Royal Academician. I 2013 ble hun gjort til Commander of the Order of the British Empire.
VM i fotball 2014 – Gruppe E
Honduras − Ecuador
Disse to lagene hadde tidligere spilt 13 kamper mot hverandre, alle vennskapskamper, og senest i 2013. Honduras hadde vunnet tre kamper, Ecuador hadde vunnet to, og åtte av kampene hadde endt uavgjort. Begge trenerne, Luis Fernando Suárez og Reinaldo Rueda, hadde tidligere vært landslagssjef for det motsatte laget: Suárez styrte Ecuador i VM i 2006, mens Rueda var trener for Honduras i VM i 2010. Den honduranske midtbanespilleren Wilson Palacios kunne ikke spille kampen på grunn av karantene, som han hadde pådratt seg etter å ha fått rødt kort i den første kampen mot Frankrike.
Tracey Emin
Emin har selv fortalt at hennes kunstnerskap er inspirert av Egon Schiele og Edvard Munch, og i oktober 2021 åpnet utstillingen Sjelens ensomhet på det nye Munchmuseet i Bjørvika, der Emins verk er satt sammen med Munchs.
VM i fotball 2014 – Gruppe E
Honduras − Sveits
Disse to lagene hadde møtt hverandre én gang tidligere, i en gruppespillkamp i VM i 2010 som endte uavgjort 0−0.
Tracey Emin
I juni 2022 avdukes verket The Mother utenfor Munchmuseet. Verket er en 9 meter høy bronseskulptur som avbilder en sittende kvinne og Emin har laget verket på bestilling fra Oslo kommunes kunstsamling.
Medina (Ohio)
Medina er en amerikansk by som ligger i Medina County i Ohio.
Tracey Emin
Tidlig liv og karriere
Tracey Emin, og tvillingbroren Paul, ble født 3. juli 1963 og vokste opp i Margate. Moren hennes var ugift og faren hennes var gift og hadde en annen familie. Da Emin var 13 år gammel ble hun voldtatt utenfor et utested i hjembyen sin. Opplevelsen var svært opprivende og førte til at sluttet hun på skolen. Emin har senere jobbet med tematikken i en film. To år senere flyttet hun til London. I perioden 1980-1982 studerte hun mote ved Medway College of Design i Rochester og fikk en grad i fine-art i 1986 fra Maidstone College of Art. I 1987 flyttet hun tilbake til London og tok en mastergrad i maleri Royal College of Art i 1989.
VM i fotball 2014 – Gruppe E
Ecuador − Frankrike
Disse to lagene hadde møtt hverandre én gang tidligere, i en vennskapskamp i 2008. Det oppgjøret vant Frankrike 2−0. Den franske midtbanespilleren Yohan Cabaye var suspendert til denne kampen etter å ha blitt tildelt gule kort i de to foregående gruppekampene.
Medina (Ohio)
Den har og dekker et areal på 30,51 km².
Tracey Emin
Tidlig liv og karriere
I 1992 ødela Emin sin kunstproduksjon til da, samt personlige fotografier, og i 1993 åpnet hun The Shop sammen med kunstnerkollega Sarah Lucas, som hun også hadde et kort kjærlighetsforhold til. The Shop lå i Bethnal Green, et område i Londons East End, og her solgte kunstverk, t-skjorter, askebegre sexleker og mer. Butikken var åpen 24 timer i døgnet og holdt også gruppeutstillinger med kunstnere som Damien Hirst.
I 1993 holdt Emin sin første solo-utstilling ved galleriet White Cube i London. Den fikk tittelen My Major Retrospective 1963-1993 og viste mer enn hundre gjenstander Emin hadde samlet opp gjennom årene. Tittelen antydet at de viktige hendelsene i Emins karriere allerede hadde skjedd. Blant gjenstandene fantes dagbøker, suvenirer, leker, memorabilia, malerier, tegninger og fotografier. Utstillingen var konseptuell, men tydelig preget av inspirasjon fra Egon Schiele, Edvard Munch og ekspresjonisme.
På midten av 1990-tallet reiste Emin rundt i USA sammen med sin daværende kjæreste, kurator, forfatter og gallerist Carl Freedman og leste utdrag fra boken Exploration of the Soul som hun skrev i 1994. Exploration of the Soul er et tekstverk på 32 A4-sider som Emin skrev i en intense periode på ti dager. Tekstene er poetiske og forteller om betydningsfulle hendelser i livet hennes frem til hun ble 13 år gammel. Verket kom i et opptrykk på 200 edisjoner. I 2003 kom et nytt opplag på 1000 edisjoner.
Everyone I Have Ever Slept With 1963-1995
I 1995 kuraterte Carl Freedman utstillingen Minky Manky på South London Gallery. Utstillingen viste nye verk av Mat Collishaw, Critical Décor, Tracey Emin, Damien Hirst, Gary Hume, Sarah Lucas og Stephen Phippin. Gilbert & George var også med med svart/ hvitt fotografier fra 1970-tallet. Det var her Emin viste Everyone I Have Ever Slept With 1963-1995 for første gang. Som nevnt over var verket et telt der hun hadde sydd på navnene til alle hun hadde sovet sammen med - elskere, venner, familie. Hun inkluderte også navnene til de to fostrene hun aborterte. I kunsttidsskriftet Frieze skrev kritiker James Roberst følgende: "This piece, perhaps Emin's most resolved work to date, comprises a tent whose interior is plastered with the names of all those the artist has slept with - in every sense - and is far less voyeuristic than earlier, more directly autobiographical work. The object itself and, more evocatively, its peculiar musty smell, bring out a thousand childhood and adolescent memories of travel, holidays, private spaces and intense experience in a way that allows the viewer's own memory to mingle with the artist's rather than be overwhelmed by it."
My Bed
Da et kjærlighetsforhold tok slutt i 1998, ble Tracey Emin deprimert og orket ikke stå opp av sengen. Hun begynte å drikke, røyke og spise junk food mens hun ble værende i sengen i flere dager. Da hun etter hvert kom ut av denne sinnstilstanden, så hun at sengen var et sterkt vitnesbyrd om desperasjon. Senga var full av tomme flasker, sigarettstumper, blodige truser, søppel, kondomer, p-piller, to skitne tøfler, m.m. Denne senga og alle restene slik den var ble så omgjort til et kunstverk, flyttet inn i galleriet. Verket ble først vist på Sagacho Exhitbition Space i Tokyo, Japan, under tittelen Better to have straight spine than a broken neck. Så som My Bed i Lehmann Maupin Gallery, New York, før det dukket opp i Tate Gallery da Emin ble nominert til Turner-prisen i 1999. Steve McQueen vant prisen, men Emins verk ble beryktet. Adrian Searle, kritiker i The Guardian, var ikke helt imponert og skrev blant annet at han var lei av Emins selvutleverende verk: "There's nothing to see in your work but you, your mood swings, your sentimentality and your nostalgia. It's all so mawkish, so cloying. You set us all up to put you down. You put yourself down so we'll set you up. And you pre-empt all this in your sessions with yourself on the sofa, to make us love you all the more."
Veneziabiennalen 2007
I 2007 var Tracey Emin Englands representant på Veneziabiennalen. Emin var da den andre kvinnen ii historien som fikk stille ut her, etter Rachel Whiteread som stilte ut i 1997. Utstillingen fikk tittelen Borrowed Light og besto av skulpturer, neon lys, tegninger og maleri.
Emin/Munch: "The Lonelieness of the Soul"
I 2021/2022, ble Emin den første kunstneren til å stille ut med Edvard Munch på det nye Munchmuseet i Oslo, med utstillingen "The Lonlieness of the Soul" (på norsk "Sjelens enshomhet" Munch har vært en av Emins store inspirasjoner gjennom hele sitt kunstneriske liv, og dette var Emins første store utstilling i Norden. Emin hadde i tiden før utstillingen gjennomgått store operasjoner for kreft, og var i en periode usikker om hun kom til å oppleve utstillingen selv
Ordo Sanctissimae Trinitatis
Ordo Sanctissimae Trinitatis (eller trinitarene  Den Hellige Treenighets Orden, OSsT) var en katolsk munkeorden oppbygget av kanniker, stiftet av Johannes av Matha (død 1213) og Felix av Valois (død 1212) i 1198. Ordenens formål var å arbeide for frikjøp av kristne fanger hos de vantro. Ordenens medlemmer kalles også Maturinere eller Eselsbrødre (i begynnelsen hadde de ikke ov til å bruke andre ridedyr enn esler).
Ordensdrakten var ble laget etter Johannes av Mathas visjon, og var hvit med et rødt og et blått kors. Johannes var ordenens første general. I 1201 grunnla han et samfunn av kvinnelige tertiarier til ordenen. Trinitarier-ordenen vokste hurtig og nådde etter hvert også Amerika, og fikk kjøpt fri mange fanger. Inntil midten av det 17. århundre skal ordensprovinsen Gallia ha kjøpt mer enn 30 000 fanger fri. Løsepengene ble innsamlet gjennom almisser kombinert med en del av ordenens egne inntekter.
Kvistviklere
Kvistviklere (Gypsonoma spp.) er en slekt i sommerfuglfamilien viklere (Tortricidae) som hører til undergruppen Olethreutinae. Det er beskrevet 43 arter på verdensbasis, fire av dem er funnet i Norge.
Carl Yngvar Christensen
Carl Yngvar Christensen (født 22. juni 1990 i Elverum) er en norsk styrkeløfter som konkurrerer for Brumunddal Atletklubb. Han startet sin treningskarriere i 2005, og er en av Norges ledende styrkeløftutøvere. Han er 1,87 meter høy med en kroppsvekt på 168 kg.
Loreto Achaerandio
Loreto Achaerandio Sánchez-Marín (født 13. september 1991) er en spansk turner som spesialiserer seg i rytmisk gymnastikk. Under Sommer-OL 2012 i London representerte hun landet sitt, der hun ble nummer 4 i lagkonkurransen.
Carl Yngvar Christensen
Christensen er på landslaget i styrkeløft under det anerkjente forbundet IPF (International Powerlifting Federation).
Kvistviklere
Utseende
Små til middelsstore (de norske artene med vingespenn 11-20 millimeter) viklere. Forvingen er gjerne grå- eller brunaktig med et bredt, lyst tverrbånd i midten. Mange av artene ligner på fugleskitt når de sitter i ro, dette gir dem en viss beskyttelse mot å bli spist.
Lærer med opprykk
Lærer med opprykk er en historisk tittel som betegnet de lærere som, etter lærerskole, tok videreutdanning ved Norges lærerhøgskole i Trondheim.
Carl Yngvar Christensen
Christensen har alle norgesrekordene for junior og senior i vektklasse +120 kg, samt verdensrekord i knebøy, og europarekord i markløft og sammenlagt for seniorer i samme vektklasse. Hans personlige rekorder er som følger : I VM i styrkeløft i Denver, USA i november 2014 ble han senior-verdensmester for første gang, med en sammenlagt på 1230 kilo som er det meste en styrkeløfter noen gang har løftet sammenlagt. Han vant også prisen for beste løfter fordelt på alle klasser i dette mesterskapet bare 0,1 poeng foran nummer 2. Han har også en bronsemedalje fra World Games 2013. Han tok også sølv i sammenlagt i VM i 2013, som ble holdt i Stavanger. I samme konkurranse fikk han gull i knebøy og markløft. Som 16-åring var Christensen på verdenstoppen i snowboard, men måtte gi seg grunnet kneskade.
Kvistviklere
Levevis
Larvene utvikler seg på kvister av løvtrær.
Kenji Maruyama
Kenji Maruyama (født 21. august 1965) er en japansk judoka.
Carl Yngvar Christensen
Priser
Carl Yngvar Christensen har to ganger vært nominert til idrettsgallapris i åpen klasse, 2013 og 2015. Han er også vinner av idrettsprisen i Hedmark 2011, årets elverumsing 2014 og en rekke andre lokale priser. Christensen har også vært en av utøverne i NRK-serien: min idrett. I 2011 deltok Christensen i Schwartzeneggers festival i Ohio, USA, invitert av skuespiller, kroppsbygger og politiker Arnold Schwartzenegger.
Happy Birthday, Mr. President
Arrangementet
Den 19. mai 1962 ble det arrangert en bursdagsfest for president John F. Kennedy i Madison Square Garden. De mer enn 15 000 gjestene som deltok betalte fra 100 til 1000 dollar for å slippe inn. Pengene gikk til det Det demokratiske partiet for å dekke utgiftene som hadde vært i presidentvalget i 1960. Marilyn Monroe skulle fremføre bursdagssangen til presidenten. Han hadde invitert henne personlig i mars samme året.