cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Retirolândia
Retirolândia er en kommune i delstaten Bahia i nordøstregionen av Brasil.
Friidrett under Sommer-OL 1912 – 400 meter menn
Heat
Heat 1
Heat 2
Heat 4
Heat 5
Heat 6
Heat 8
Heat 9
Heat 10
Heat 12
Semjon Antonov
Semjon Sergejevitsj Antonov (russisk Семён Сергеевич Антонов, født 18. juli 1989) er en russisk basketballspiller som spiller for klubben Nizjnij Novgorod. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok bronse med det russiske landslaget.
Friidrett under Sommer-OL 1912 – 400 meter menn
Heat
Heat 13
Semifinaler
Alle fem semifinalene ble avviklet fredag 12. juli 1912. Vinnere fra hvert heat gikk videre til finalen.
Semifinale 1
Semifinale 2
Semifinale 3
Semifinale 5
Finale
13. juli 1912.
Riacho de Santana
Riacho de Santana kan vise til:
Espen Elverum Jakobsen
Espen Elverum Jakobsen (født 8. januar 1982) er en norsk gitarist fra Rundhaug i Målselv. Mest kjent som gitarist i bandene Adjágas og Pristine.
Han er fast medlem av det samiske bandet Adjágas. Der har han blant annet vært med på:
Riacho de Santana (Bahia)
Riacho de Santana er en kommune i delstaten Bahia i nordøstregionen av Brasil.
VM i hagleskyting 1969
VM i hagleskyting 1969 (verdensmesterskapet i skyting) ble arrangert i San Sebastián i Spania i 1969.
Øksendal (Agder)
Øksendal er en krets i tidligere Bakke kommune i Vest-Agder, nå del av Sirdal kommune i Agder. Kretsen hadde 226 innbyggere ved sammenslåingen i 1960.
Katherine Reutter
Katherine Reutter (født 30. juli 1988 Champaign i Illinois) er en amerikansk skøyteløper som deltok i de olympiske vinterleker i 2010 i Vancouver.
Reutter vant to olympiske medaljer, én sølv og én bronse, i kortbaneløp på skøyter under Vinter-OL i 2010 i Vancouver. Hun kom på andreplass på 1000 meter for damer, bak Wang Meng fra Kina. Hun var også med på det amerikanske stafettlaget som kom på tredjeplass på 3 000 meter stafett for damer, bak Kina og Canada, etter at Sør-Korea, som var først i mål, ble diskvalifisert. De andre på laget var Allison Baver, Lana Gehring og Alyson Dudek.
Malawis statsminister
Malawi hadde statsminister fra 6. juli 1964 da landet ble republikk. Kun en person har innehatt posten, Hastings Banda, den fremtidige presidenten og diktatoren av Malawi. Han holdt posten statsminister til 6. juli 1966, da han ble president.
.ms
.ms er Montserrats nasjonale toppnivådomene (ccTLD) for internett.
Microsoft (MS) har begynt å bruke dette domenet som en utilsiktet forkortelse med prosjekter som popfly.ms
Eksterne lenker
Toppdomän
Gud – en vrangforestilling
Gud – en vrangforestilling (2006, original tittel The God Delusion) er en religionskritisk bok av den britiske etologen og evolusjonsteoretikeren Richard Dawkins. Den engelskspråklige utgaven har solgt over én og en halv million eksemplarer og blitt oversatt til 31 andre språk. I denne boken argumenterer Dawkins for at troen på en personlig, overnaturlig skaper eller guddom må anses som en vrangforestilling og feilaktig oppfatning som fastholdes av de troende til tross for sterke motbevis.
Dawkins skriver at Gud: en vrangforestilling inneholder fire «bevissthetshevende» meldinger:
Rudolf Spielmann
Rudolf Spielmann (født 5. mai 1883 i Wien, død 20. august 1942 i Stockholm)  var en internasjonal sjakkmester fra Østerrike.
Spielmann tilhørte lenge sjiktet av verdens aller beste spillere, og var berømt for sine dristige offerkombinasjoner. Spielmann var av jødisk herkomst, og flyktet til Sverige i etterkant av nazistenes maktovertagelse.
Lijordet stasjon
Lijordet stasjon er en av stasjonene på Røabanen.
Paul Harrison (panteist)
Paul Harrison (født 1945 i Oldham i Lancashire i England) er en britisk miljøvernaktivist, panteist (en metafysisk filosofi og religiøs lære som hevder at Gud er alt og alt er Gud) og forfatter av flere bøker og rapporter om miljø og utvikling. Han er også grunnlegger og president for organisasjonen Verdens panteistiske bevegelse.
Lijordet stasjon
Stasjonen ble åpnet 3. desember 1951 og var banens endepunkt frem til 1972. Stasjonen skulle egentlig hete «Øvrevoll», men da gangveien til Øvrevoll Galoppbane ikke ennå var bygget ble stasjonen kalt Sørbråten stasjon, etter en husmansplass i nærheten. Dette navnet ville imidlertid ikke NSB godkjenne, da det allerede fantes en Sørbråten stasjon på jernbanen.
Som en midlertidig løsning ble navnet «Lijordet» derfor ganske enkelt funnet opp. Til tross for det fiktive navnet, ble Øvrevoll-navnet aldri tatt i bruk, og stasjonen har blitt hetende Lijordet.
Den ble bygget om til metrostandard og gjenåpnet 18. mai 1995.
Paul Harrison (panteist)
Harrison har jobbet i flere forskjellige organer innen FN og har i årenes løp reist til mange land i den tredje verden som har inkludert mange reiser til land i Asia, Afrika og Latin-Amerika. I 1988 mottok han en pris for Environment Programme Global 500 fra FNs miljøprogram for hans forfatterskap om miljøet. Harrison har mastergrader i europeiske språk og litteratur fra Universitetet i Cambridge og politisk sosiologi fra London School of Economics, og han har en Ph.D. fra Cambridge innen geofag og geografi. Siden 2002 har han bodd i California, USA.
Knut Andersen (1930)
Knut Andersen (født 8. oktober 1930, død 28. mai 2002) var en norsk fotballspiller som blant annet spilte for Sarpsborg FK.
Han spilte én landskamp for Norge i 1952.
Montserrats flagg
Fra flagget ble innført og fram til 1999 satt våpenmerket i en hvit skive. Dette var også tilfelle for de fleste andre særmerkede britiske flagg for kolonier. Tradisjonen med å sette våpenet på en hvit skive skal skyldes at den britiske marinens offisielle flaggbok, Flags of all nations, hadde for vane å vise merkene som satt i flaggene på en rund, hvit bakgrunn. Selv om dette bare var en illustrasjonsteknisk måte å vise merkene, ble det i praksis tolket som at hele skiven skulle være med i flagget. Framstillingen av flaggene ble endret med 1999-utgaven av Flags of all nations, da merkede britiske flagg nå ble framstilt med våpenet direkte mot flaggduken. For å bedre muligheten for identifikasjon ble også merkets størrelse økt.
Guvernørens flagg
Guvernøren, koloniens øverste myndighet og kronens representant, fører eget flagg etter samme modell som øvrige guvernører i britiske besittelser. Det vil si det britiske unionsflagget med koloniens våpenskjold omgitt av en krans i midten.
Vitalij Fridzon
Vitalij Valerjevitsj Fridzon (russisk Виталий Валерьевич Фридзон, født 14. oktober 1985) er en russisk basketballspiller som spiller for klubben BC Khimki. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok bronse med det russiske landslaget.
Karolineprisen
Karolineprisen er en norsk pris som deles ut årlig til elever i videregående skole som kombinerer gode skoleresultater med topprestasjoner innen idrett, kunst og kultur. Prisen ble opprinnelig opprettet av Wang Handelsskole og Gymnas, og lå på 15,000 kroner. Prisen er per 2020 på 20,000 kroner, og deles ut av Wang idrettsskole. Prisen ble først delt ut i 1988 til Karoline Krüger, og har siden båret navnet Karolineprisen.
Prisvinnere
Prisen deles ut årlig.
Liste over Tysklands ernærings-, landbruks- og forbrukerbeskyttelsesministre
Bundesministerium für Ernährung und Landwirtschaft (BMEL) er Tysklands departement (ministerium) for ernæring, landbruk og forbrukerbeskyttelse. Ministeriet har hovedkontor i Bonn og et andre tjenestested i Wilhelmstrasse i Berlin.
Myklebust
Myklebust er et gårdsnavn mange steder i landet, stedvis hele grender. Som mange stedsnavn er Myklebust også et vanlig etternavn i Norge. Alternative navneformer er Myklebost eller Myklebostad. Navnet har bakgrunn i det norrøne «mykill» som betyr stor, og bustad. Historisk kan navnet vise til den største gården i et område som ved de følgende:
Pingliang
Pingliang (kinesisk: 平凉市; pinyin: Píngliàng Shì) er et byprefektur i den kinesiske provins Gansu.
Pingliang er kjent for fjellet Kongtong, som helliges innen taoismen som det mytiske møtested mellom Den gule keiser og den udødelige Guangchengzi.
Administrative enheter
Byprefekturet Pingliang har jurisdiksjon over ett distrikt (区 qū) og 6 fylker (县 xiàn).
Samferdsel
Kinas riksvei 312 løper gjennom området. Den fører fra Shanghai og ender ipå grensen mot Kasakhstan, og passerer blant annet Suzhou, Nanjing, Hefei, Xinyang, Xi'an, Lanzhou, Jiayuguan og Ürümqi.
Riachão das Neves
Riachão das Neves er en kommune i delstaten Bahia i nordøstregionen av Brasil.
Para-EM i friidrett 2021 – 400 meter menn
400 meter for menn under Para-EM i friidrett 2021 i Bydgoszcz ble arrangert fra 1. til 5. juni 2021.
Dál Cais
Dál Cais eller Dal gCais, ofte anglisert til «the Dalcassians», var en klan i Munster i Irland, som fra å være relativt ukjent ble en av de dominerende klanene i Irland i middelalderen. Navnet kommer av at de gjorde krav på å nedstamme fra Cas mac Conall Echlúath, og altså hadde «del» (dál) i Cas. I tidlige annalistiske opptegnelser refereres de også til som Déis Tuaiscert eller bare Déis(s).Fra midten av 1000–tallet ble den kalt Úa Briain, ettersom dens ledere var etterkommere av klanens mest kjente konge, Brian Ború.
Dál Cais er ikke godt kjent fra tidlig irsk historie, de har tydeligvis bare vært en gruppe av flere dominert av det mektige Eóganachta-dynastiet i Munster. På 600–tallet var Connacht dynastiet Uí Fiachrach Aidhne i tilbakegang, og Dál Cais fortrengte dem fra de områdene som senere skulle bli kjent som Thomond, (Tuadh Mumu – nord Munster). I 744 knuste Dal Cais klanen Corcu Modruad, og etter dette hadde de kontroll over området som i dag er grevskapet Clare og dermed også en strategisk viktig posisjon for kontroll over elven Shannon. Klanen hadde også tette bånd til, og i praksis kontroll over, klosteret i Killaloe.
Fra den første bølgen av vikinger i Irland finnes det bare en referanse til Dal Cais, i 836 de ble slaktet i et slag mot hedninger som plyndret Connacht. Men de norrøne bosetningene skulle bli avgjørende for klanens framtid, ikke minst bosetningen i Limerick.
I løpet av 900-tallet er Dal Cais i stadig konflikt med Eóganahctklanen i sør, og med Limerick som var i ferd med å etablere seg som et selvstendig kongedømme. Eóganacht var imidlertid også i strid med Limerick, og også utsatt for angrep fra Úi Neill. I det som utvikler seg til en strid mellom tre parter om innflytelse i Munster er det Dal Cais som vinner fram. Ledet av kongene Lorcáin, Cennétig og Mathgamain mac Cennetíg økte Dál Cais sin makt, og i 964 erobret Mathgamain Caisel, det symbolske setet for Eóganachts kongemakt i Munster. Eóganachts allierte seg med Limerick mot Dal Cais, men i 967 beseiret Mathgamain Limericks styrker og plyndret og brente byen. I 976 ble Mathgamain tatt til fange og drept av Eóganacht. Hans bror, Brian Boru, tok over, og klarte på kort tid å undertvinge både Limerick og Eóganacht.
Med vikingenes plyndringstokt og de norrøne bosetningene var et nytt aspekt kommet til krigføringen i Irland, nemlig bruken av skip til rask forflytning av tropper og overraskende angrep. Det gjorde Dal Cais kontroll over Shannon enda mer viktig. Etter Brian Borus seier over Limerick, hadde Dal Cais fra ca. 980 full kontroll over den voksende norrøn-gæliske bosetningen der. Disse bosetningene var, ved siden av landsbyene rundt de større klosterne, de første gryende bydannelsene i Irland, og brakte også med seg handel med omverdenen på en måte som ikke hadde vært før. Ó Corráin skriver at Dal Cais etter erobringen av Limerick ble det første urbane dynastiet i Irland, og at dette var mye av grunnlaget for klanens, og Brian Borus, voksende makt. Boru fikk først kontroll over den sørlige delen av Irland, og så i 1002 tittelen overkonge over hele Irland. Úi Neills monopol på overkongetittelen var brutt, og Dal Cais dominerte irsk politikk i tiden fra Brian Boru til normannernes invasjon i 1166.
Slekten O'Brien (Úa Briain) hadde i navnet kontroll over Thomond helt fram til 1543. Fra 1543 til i dag har slekten hatt tittelen Baron Inchiquin. Conor O'Brien, den 18nde Baron Inchiquin, er etterkommer av Brian Boru i 32 generasjoner.
Østerås stasjon
Østerås stasjon er endestasjon på Røabanen. Stasjonen lå tidligere i takstsone V-02, men ligger nå i sone 1 (Oslo), slik som resten av t-banenettet. Stasjonen ble åpnet 16. november 1972
Aillas
Aillas er en kommune i departementet Gironde i regionen Nouvelle-Aquitaine i det sørvestlige Frankrike.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Aillas
Ljuvlig är sommarnatten
Ljuvlig är sommarnatten er en svensk film fra 1961 i regi av Arne Mattsson. Manuset ble skrevet av Maria Lang. Hovedrollene spilles av Karl-Arne Holmsten, Folke Sundquist, Per Oscarsson, Christina Carlwind, Elisabeth Odén og Stig Järrel.
Handling
I en liten by skal to personer snart gifte seg. Men etter å ha vært i en blomster-butikk, for å se på brudebuketten, forsvinner kvinnen kort tid før bryllupet skal arrangeres.
Bryllupet deres blir derfor avlyst, og en etterforsker fra politiet får ansvaret for å lete etter den savnende kvinnen.
Peter F. Secchia
Peter Finley Secchia (født 15. april 1937 i Englewood i New Jersey i USA, død 21. oktober 2020 i Grand Rapids i delstaten Michigan) var en amerikansk forretningsmann og diplomat. Han tjenestegjorde som USAs ambassadør til Italia og San Marino fra 1989 til 1993.
Secchia tjenestegjorde i United States Marine Corps fra 1956 til 1959. I 1963 tok han doktorgrad i økonomi ved Michigan State University.
Han tilhørte Det republikanske parti. Han ble fremgangsrik forretningsmann i Michigan, og arbeidet fra 1988 i komiteen for Georgs Bushs politiske kampanjer med sikte på presidentvalget.
Selve hans nominasjon i 1990 til ambassadør til Italia var kontroversiell. Den ble sett på som et ledd i et uheldig fra president George Bush med å utnevne en rekke av de forretningsfolk og andre velstående støttespillere for hans valgkamp, som belønning for deres støtte: Walter Curley (ble ambassadør til Frankrike), Joseph Zappala (til Spania), Mel Sembler (til Australia), Frederic Bush Morris (til Luxembourg og Joy Silverman (til Barbados).
Secchia ble tildelt Republikken Italias fortjenstorden. I oktober 2012 ble han tildelt Amerika-prisen fra stiftelsen Fondazione Italia USA i det italienske deputertkammer.
Secchia døde av covid-19 den 21. oktober 2020 i Grand Rapids i Michigan, i en alder av 83 år.
Finland under EM i friidrett 1998
Finland deltok i EM i friidrett 1998 som ble arrangert 18.–23. august 1998 i Budapest. Utøvere fra Finland tok tre medaljer i mesterskapet.
Arne Petersen
Arne Reinhardt Petersen (født 12. februar 1896, død 29. august 1972) var en norsk lege fra Kristiansand.
Han var initiativtager til dannelsen av Norske lungespesialisters forening, og var også foreningens formann mellom 1936–1951. Han var deretter medlem av foreningens Spesialitetskomité i årene 1966-1970.
Tysklands herrelandslag i fotball
Tysklands herrelandslag i fotball som gjerne kalles Die Mannschaft (mannskapet), er det nasjonale fotballaget til Tyskland. Det blir administrert av Deutscher Fußball-Bund (DFB). DFB ble stiftet i 1900, og ble medlem av FIFA i 1904. Lag fra området for dagens Tyskland, deltok fra 1950 som henholdsvis Vest-Tyskland, Saarland og Øst-Tyskland (eller DDR). Republikken Saarland besto fra 1947 til 1956, og Øst-Tyskland fra 1949 til 1990. Dagens Tyskland (Vest-Tyskland) ble grunnlagt i 1949. Av de tre landslagene lyktes Vest-Tyskland å kvalifisere seg til samtlige VM, mens Øst-Tyskland bare deltok i 1974.
Landslaget har stor støtte i befolkningen, og er svært populært. Det har en rekke rivaler, flere knyttet til andre verdenskrig, men det er særlig og  som er Tysklands største rivaler. Tysklands spillestil var lenge forbundet med fysisk og taktisk godt spill uten store ballferdigheter før Jürgen Klinsmann introduserte en mer angrepsvillig stil med høyt tempo. Dette ble videreført av Joachim Löw. De siste årene har Tyskland også hatt flere spillere med ikke-tysk bakgrunn på landslaget.
Historie
Tysklands historie i fotball-sammenheng kan plasseres i tre perioder som passer godt med de tilsvarende i deres politiske periode. I begynnelsen frem til andre verdenskrig var Tyskland et stadig bedre utfordrerlag. I perioden som Vest-Tyskland vant de VM tre ganger og EM to ganger, mens de som Tyskland igjen har hatt omveltninger og moderniseringer. Tysklands første landskamp overhodet var i 1908 mot Sveits. Siden ble Sveits valgt som første motstander etter den første verdenskrigen (1920), etter den andre verdenskrigen (1948) og etter gjenforeningen av Vest- og Øst-Tyskland (1990).
1908-1945: Begynnelsen og starten på noe stort
Det tyske forbundet DFB ble grunnlagt i 1900 og noen uoffisielle landskamper ble spilt. Tyskland var ikke med på stiftelsesmøtet til FIFA, men sendte et telegram der de bekreftet at de ville godta betingelsene og bli medlem samme kveld. Likevel ble det ikke noen offisielle fotballkamper før i 1908.
Åtte år etter grunnleggelsen spilte Tyskland sin første offisielle A-landskamp mot. Tyskerne tapte kampen 3-5, og fortsatte med tap 1-5 mot og 2-3 mot. Året etter startet med et stygt tap for England, men deretter spilte Tyskland sin første kamp uten å tape med 3-3 mot og seier 1-0 mot Sveits.
Tyskland var med til OL i 1912 på den tiden der OL var den største konkurransen. Tyskland tapte hele 1-5 mot Østerrike, og røk rett ut. I «trøsterunden» vant Tyskland hele 16-0 over, fortsatt den største seieren i landets historie. Deretter tapte de 1-3 mot Ungarn.
1920-1945: Krigenes skygger
Etter første verdenskrig ble Tyskland og deres allierte utestengt under OL i 1920. Heller ikke i 1924 var Tyskland med, på tross av at FIFA hadde avslått et forsøk fra England på å kaste Tyskland ut av FIFA. Tyskland spilte derfor for det meste privatkamper mot nøytrale land som Sveits og skandinavisk motstand. I 1926 hadde Tyskland fått sin første hovedtrener i Otto Nerz.
Nerz var et ordensmenneske, og jobbet med disiplin, orden og trening. Han hadde lite til overs for den klassiske kunstnertypen, og flere spillere så problemer med dette styret.
Tysklands første konkurranse ble derfor OL 1928, der de kom til kvartfinale og tapte 1-4 for vinneren. Dette var den siste gangen OL fungerte som hovedturnering for fotball. Da fotball ikke ble arrangert i USA i 1932 og VM ble arrangert i 1930, kom et skifte. Tyskland, som var redusert økonomisk på grunn av depresjonen, ble ikke med til VM i 1930. Samme år, i 1930, bestemte England seg endelig for å spille sin første kamp mot Tyskland, en kamp som endte 3-3. Året senere møtte Tyskland for første gang.
1934: Bronse på første forsøk
I 1934 ble Tyskland med på sitt første VM, VM i Italia etter at både de og Frankrike komfortabelt slo og kampen dem imellom ble overflødig. Under selve VM, som var i ren utslagsstil, startet Tyskland mot. Belgia ledet 2-1 til pause, men en tidlig utlikning gjorde det spennende, og et hat trick av Edmund Conen mellom det 66. og 85. minutt gjorde at Tyskland vant kampen. Neste motstander var. Tyskland vant kampen 2-1 etter at Karl Hohmann scoret begge målene for Tyskland i andre omgang og Sverige reduserte mot slutten av kampen. I semifinalen ble det tap for det lovende, mens det ble en overraskende 3–2-seier over en av forhåndsfavorittene, , også kalt «Wunderteam». Dermed fikk Tyskland sin bronse.
Etter at OL hadde konsentrert seg mer om amatørtankegangen, var selve turneringen av mindre betydning. Likevel stilte Tyskland opp under OL på hjemmebane i 1936 med flere spillere av de som kom til semifinalen i 1934. De begynte i åttendedelsfinalen i 1934 mot Luxembourg og vant komfortabelt 9-0. Neste motstander var, som hadde vist noe fremgang. Kampen var i utgangspunktet åpen, men Norge vant 2-0, og Adolf Hitler, som hadde planer om å heller se roingen, gikk tidlig i protest. Otto Nerz fikk sparken, og Sepp Herberger tok over.
1938: Rett ut i Frankrike
Herberger gjorde et oppgjør mot treningsregimet til Nerz. Resultatet lot ikke vente på seg; «Breslau-elf», som laget ble kalt, vant 10 kamper og spilte én uavgjort, en statistikk hittil ikke slått av noen lag. Tyskland kvalifiserte seg også greit til VM i 1938 i Frankrike gjennom å lå, og Sverige. På grunn av Anschluss ble også flere av de beste østerrikske spillerne klare for Tyskland, men de to spillestilene og spillerne lot seg ikke forene i VM. Tyskland møtte Sveits i første runde og spilte uavgjort 1-1 etter ekstraomganger, men tapte omkampen 2-4.
Tyskland hadde ikke levert, men fortsatte med privatlandskamper langt inn i krigen. Den siste landskampen til Tyskland under andre verdenskrig ble spilt den 22. november 1942 borte mot.
1946-1990 Deling og storhetstid
Staten Vest-Tyskland ble opprettet i mai 1949, mens Øst-Tyskland ble opprettet i oktober samme år. Uansett var Tyskland utestengt fra det første VM sammen med Japan. I 1950 ble det tyske fotballforbundet, nå altså som Vest-Tyskland, igjen tatt inn i varmen i FIFA. Samtidig ble Protektoratet Saars landslag godkjent. I 1952 ble Deutscher Fußball-Verband der DDR opprettet og DDRs herrelandslag var et faktum. Vest-Tysklands første kamp var mot Sveits. Vest-Tyskland møtte allerede i kvalifiseringen til VM i 1954, mens Vest- og Øst-Tyskland bare møttes én gang, i VM i 1974.
Tyskland overrasket alle allerede med seier i 1954, og meldte seg på som en fotballstormakt. De fulgte opp med sterke resultater på løpende bånd, inkludert en tapt finale i 1966, et nytt mesterskap i 1974, to tapte finaler på åttitallet før de igjen ble verdensmester i 1990. I tillegg fikk de med seg to europamesterskap i perioden, og var et av verdens beste land.
Øst-Tyskland på sin side kunne ikke skryte av dette. Det ble en rekke hederlige resultater, men alt i alt greide ikke Øst-Tyskland å kvalifisere seg til mer enn ett VM, i Vest-Tyskland i 1974. Øst-Tyskland lyktes bedre i OL, men som seniorer var det vanskeligere å leve i skyggen av Vest-Tyskland.
1950-tallet: «Das Wunder von Bern» og ny bronsefinale
I 1950 spilte Vest-Tyskland igjen landslagsfotball da de spilte mot Sveits i Stuttgart. Dette var den første kampen til (Vest-)Tyskland på nøyaktig åtte år, da Vest-Tyskland møtte Sveits den 22. november 1950. Kampen endte 1-0 til Vest-Tyskland. Deretter kom flere privatlandskamper før Vest-Tyskland igjen deltok i et FIFA-arrangement, da kvalifiseringen til VM i 1954, fortsatt med Sepp Herberger som trener. Vest-Tyskland møtte Saarland og Norge, og etter 1–1 i Norge fortsatte tyskerne med 3–0 hjemme mot Saarland, 5–1 hjemme mot Norge og 3–1 borte mot Saarland. Dermed var Vest-Tyskland i VM.
1954: Den store triumfen
I fotball-VM 1954 i Sveits havnet Vest-Tyskland i gruppe med storfavoritten, og med og  i tillegg. På grunn av en regel som var innført før og ble fjernet etter dette VM, skulle de seedede lagene ikke møte hverandre, og heller ikke de useedede. Vest-Tyskland var useedet, og skulle møte Ungarn og Tyrkia, men ikke Sør-Korea. Vest-Tyskland startet med å slå Tyrkia komfortabelt 4–1, før de tapte stygt med 3–8 mot Ungarn, som dominerte med spillere som Nándor Hidegkuti, Sándor Kocsis og Ferenc Puskás. Vest-Tyskland endte a poeng med Tyrkia, og måtte spille omkamp. Den vant Vest-Tyskland 7–2 med Max Morlock som tremålsscorer. Neste motstander var. Vest-Tyskland tok ledelsen med et jugoslavisk selvmål, og Helmut Rahn satte inn 2–0 mot slutten. I semifinalen møtte de et habilt, men ikke så godt Østerrike, og Vest-Tyskland vant hele 6-1, inkludert to straffemål ekspedert av Fritz Walter.
Finalen var mot Ungarn, som hadde vunnet etter ekstraomganger over. Enda Uruguay hadde tapt 1–3 mot Østerrike i bronsefinalen, noe som kunne tolkes til at Vest-Tysklands innsats de siste kampene var imponerende, var Ungarn store favoritter. Riktignok hadde Vest-Tyskland spart fem spillere (førstekeeper Toni Turek, Karl Mai, Morlock, Ottmar Walter og Hans Schäfer), men kvaliteten var uansett så stor i Ungarns lag at det skulle bli en grei ungarsk seier.
Det ble det ikke. Det tunge regnet under finalen den 4. juli passet vesttyskerne, som kalte det Fritz Walter-vær. Dette stoppet ingen av lagene. Ungarn tok ledelsen 2-0 før det var spilt 8 minutter, Morlock reduserte i det 10. minutt og Rahn utliknet i det 18. Deretter ble det ikke flere mål, men mye intenst spill, helt frem til Rahn scoret vinnermålet i det 84. minutt. Den tyske legendariske kommentatoren Herbert Zimmermann kommenterte: «Rahn må skyte bakfra, Rahn skyter - MÅL, MÅL, MÅL, MÅL!», en rapportering som fortsatt regnes blant legendene i tysk kringkastingshistorie. Den tyske seieren blir fortsatt kalt for «Das Wunder von Bern» (underet i Bern).
For Vesttysk selvfølelse var det en stor betydning. Begrepet «Wir sind wieder wer» («vi er noen igjen») dukket opp, salget av Adidas-sko («skoene som vant VM») og TV-apparater eksploderte og den vesttyske økonomien gikk opp. Til og med i Øst-Tyskland hadde dette betydning.
1958: Ny bronse for det nye topplaget
I fotball-VM 1958 i Sverige møtte Vest-Tyskland, Tsjekkoslovakia og. Argentina var blant forhåndsfavorittene, så gruppen var tøff. Likevel imponerte de regjerende mesterne med 3-1 mot Argentina etter mål av Helmut Rahn og Uwe Seeler. Gruppen begynte som en alle-slår-alle der Nord-Irland slo Tsjekkoslovakia. Deretter slo Argentina Nord-Irland mens Vest-Tyskland hentet opp 0–2 til 2-2 og greide uavgjort mot Tsjekkoslovakia. Mot Nord-Irland ble det igjen uavgjort for Vest-Tyskland etter at Nord-Irland tok ledelsen 1-0 og 2-1. I kvartfinalen slo Vest-Tyskland nok en gang Jugoslavia, og nok en gang avgjorte Helmut Rahn. I semifinalen gikk det ikke så bra. Mot et svært lovende hjemmelag gikk det ikke, og Sverige vant 3-1 etter at Vest-Tyskland tok ledelsen etter 28 minutter og Sverige utliknet. De to siste målene kom i det 81. og 88. minutt for Sverige, som spilte med en mann mer etter at Erich Juskowiak ble utvist. I bronsefinalen mot tapte Vest-Tyskland 3–6 mot Frankrike med Just Fontaine i storform som scoret 4.
1960-tallet: På vei mot ny storhetstid
Vest-Tyskland takket nei til å bli med på EM da det startet opp i 1960. Øst-Tyskland på sin side deltok, men røk ut mot i første runde. Derfor var neste turnering i 1962. Vest-Tyskland havnet i kvalifiseringsgruppe til den turneringen med Nord-Irland og, og vant først knepent borte mot Nord-Irland, så klart borte mot Hellas. I hjemmemøtene vant de med ett mål mot begge lagene, og vant dermed gruppen. Øst-Tyskland havnet sist i sin gruppe med Ungarn som vinner og poenget foran Øst-Tyskland.
1962: Nedtur og Bundesliga
I fotball-VM 1962 i Chile havnet Vest-Tyskland i gruppe med vertslandet, og Sveits. Vest-Tyskland begynte mot Italia, og spilte uavgjort 0–0 mot Italia, slo Sveits 2–1 og Chile 2–0. For tredje VM på rad møtte Vest-Tyskland Jugoslavia i kvartfinalen. Denne gangen vant Jugoslavia 1–0.
Tyskland kom altså kortere i 1962 enn i 1958, som igjen stoppet tidligere enn 1954. Likevel hadde Vest-Tyskland markert seg som et topplag. Vest-Tyskland valgte fortsatt å ikke stille opp i EM i 1964. Samtidig bestemte etter hvert DFB seg for å danne en profesjonell liga, Bundesliga i 1963, delvis for å gjøre nivået høyere på vesttysk fotball. Samtidig kom det nye stjerner som etter hvert ble store fotballnavn både i Tyskland og verden: Franz Beckenbauer, Wolfgang Overath, Sepp Maier og Reinhard Libuda.
1966: Finaletap på ikke-mål
Neste oppgave ble å kvalifisere seg til VM i England. Sepp Herberger gikk av i en alder av 67 år. Helmut Schön tok over før kvalifiseringen. I kvalifiseringen møtte Vest-Tyskland Sverige og. Etter 1–1 mot Sverige i Berlin og hver sin komfortable seier over Kypros, var det kampen i Sverige som avgjorde. Vest-Tyskland vant 2–1, og etter at begge igjen slo Kypros, gikk Vest-Tyskland til VM. Øst-Tyskland møtte Ungarn og Østerrike. De to første kampene, borte mot Østerrike og hjemme mot Ungarn, endte 1–1, mens den tredje, borte mot Ungarn, endte 3–2 til Ungarn. Da hjalp det ikke Øst-Tyskland at de slo Østerrike 1–0 hjemme.
Det vesttyske landslaget kom til Storbritannia maksimalt som outsider. England, regjerende mester, europamester og muligens  var større favoritter. Vest-Tyskland kom i gruppe med Argentina, Spania og Sveits. Vest-Tyskland, nå med en profesjonell liga i ryggen, startet med 5–0 mot Sveits med Beckenbauer og Helmut Haller som tomålsscorere. Deretter fortsatte de med 0–0 mot Argentina og 2–1 mot Spania, her med Uwe Seeler som matchvinner. Vest-Tyskland gikk dermed videre til kvartfinalen etter å ha slått ut regjerende europamester Spania.
I kvartfinalen møtte tyskerne Uruguay, som de slo hele 4–0 etter to mål av Haller, et av Beckenbauer og et av Seeler. Vest-Tyskland så ut som et topplag igjen. I semifinalen møtte Vest-Tyskland Sovjetunionen i en intens match som endte 2–1 til Vest-Tyskland etter mål av Haller og Beckenbauer, sistnevnte som matchvinner.
Finalen mot England er en av de mest legendariske i VM-historien. Kampen begynte med vesttysk ledelse ved Haller etter 12 minutter, før Geoff Hurst utliknet etter 18. Deretter gikk Martin Peters opp i 2–1 for England, og i det nest siste spilleminutt utliknet Wolfgang Weber. Kampen gikk til ekstraomganger, der Hurst scoret et i ettertid svært kontroversielt mål, kontroversielt fordi det var usikkerhet om ballen var over dødlinjen. Etter det kjempet Vest-Tyskland, men det ble Hurst som fikk satt det siste målet og dermed 4–2 til England. Vest-Tyskland tapte dermed kampen som fra britisk side var overlesset med symboler og referanser til andre verdenskrig.
Etter å ha stått over to ganger, bestemte Vest-Tyskland seg endelig for å prøve EM. I kvalifiseringen til EM i 1968 møtte Vest-Tyskland Albania og Jugoslavia. Vest-Tyskland begynte brutalt med å slå Albania hele 6–0 hjemme med en ung og svært lovende Gerd Müller. Deretter tapte de 0–1 borte for Jugoslavia, men slo deretter Jugoslavia 3–1 hjemme. Dermed gjensto det bare å slå Albania borte for å holde liv i EM-drømmen. Merkelig nok for Vest-Tyskland endte kampen 0–0, og Vest-Tyskland var ute. Dette var første og, per desember 2013 eneste, gang Vest-Tyskland ikke kvalifiserte seg til EM eller VM. Øst-Tyskland deltok ikke.
1970-tallet: Maskinmessige mestre
Vest-Tysklands kvalifisering til VM i 1970 var preget av knepne seire. Første kamp, borte mot Østerrike, endte med 2–0 etter mål av Gerd Müller og østerriksk selvmål. Deretter fulgte Vest-Tyskland opp med 1–0 borte mot Kypros med mål i det siste spilleminutt, igjen av Müller. Borte mot ble det uavgjort 1–1 etter at Müller igjen scoret det tyske målet. I sin fjerde kamp på rad ble Müller Vest-Tysklands eneste målscorer da de tom imot Østerrike og vant 1–0, nok en gang etter et mål helt mot slutten av kampen. Hjemme mot Kypros boblet det imidlertid over, og Vest-Tyskland vant hele 12–0, denne gangen med en rekke målscorere. Flest scoret Müller med 4, fulgt av Overath med 3, Haller med 2 og tre spillere med ett hver. Vest-Tyskland møtte deretter Skottland til det som lå an til å bli en gruppefinale. Skottene tok ledelsen, tyskerne utliknet og gikk opp i ledelsen, Skottland utliknet. Libuda scoret vinnermålet for Vest-Tyskland, som dermed vant 3–2.
DDR var i gruppe med og Wales. De begynte med en god uavgjort mot Italia og fortsatte med to seire over Wales, men i gruppefinalen borte mot Italia tapte de 3-0 og var ikke videre. Dermed ble det heller ikke nå VM på Øst-Tyskland.
1970: Tredje bronse og århundrets kamp
Vest-Tyskland hadde altså kjempet seg til VM uten helt å overbevise. I VM fikk de en på papiret svært grei oppgave i gruppe med, og. I den første kampen tok faktisk Marokko ledelsen før Seeler utliknet og Müller ble matchvinner med 2–1. Også mot Bulgaria kom Vest-Tyskland bakpå, men snudde ved utlikning av Libuda, tre mål av Müller (ett på straffe) og ett av Seeler. Bulgaria fikk et trøstemål så kampen endte 5–2 til Vest-Tyskland. I gruppefinalen mot Peru var igjen Müller avgjørende. Han scoret et ekte hat trick mellom det 19. og det 39. minutt. Perus store spiller Teófilo Cubillas reduserte før pause. Det ble ingen mål i andre omgang, så Vest-Tyskland vant 3–1 og ble puljevinner.
I kvartfinalen møtte Vest-Tyskland England igjen som en reprise på forrige VM-finale. Denne gangen var det England som tok ledelsen med 2–0, før Franz Beckenbauer reduserte på et velplassert skudd som Englands keeper Peter Bonetti har fått uforholdsmessig mye skyld for. Uwe Seeler utliknet på hodet med ryggen mot mål i det 82. minutt. Kampen gikk til ekstraomganger, som ble avgjort av Gerd Müller på hans spesialitet, å stå på rett sted til rett tid. Semifinalen mot Italia var ikke noe mindre jevn. Italia tok ledelsen 1–0 og holdt den til det nittiende minutt, da Vest-Tyskland utliknet. Kampen gikk til ekstraomganger, som Gerd Müller scoret på igjen og ga Vest-Tyskland ledelsen. Italia utliknet og tok ledelsen mot slutten av første ekstra omgang. Nok en gang scoret Müller, så det sto 3–3. Minuttet etterpå gikk Italia opp til 4-3 som sto seg kampen ut. Kampen regnes blant de beste, og ble omtalt som «århundrets kamp».. Vest-Tyskland slo Uruguay 1–0 i bronsefinalen. Gerd Müller endte på 10 scoringer, som var nok til å bli mesterskapets toppscorer.
1972: Europamester
VM i 1970 hadde vært en opptur etter en dårlig EM, og etablert Vest-Tyskland som en stormakt i VM-sammenheng. Neste hinder var EM i 1972. Vest-Tyskland startet svakt med 1–1 mot Tyrkia hjemme, der Müller igjen scoret vesttyskernes eneste mål, for øvrig på straffe. Deretter ble det en ny knepen seier, 1–0 borte mot Albania, igjen med Müller som eneste målscorer. Ting snudde borte mot Tyrkia, der Vest-Tyskland vant hele 3–1 etter to mål av Müller. De fortsatte med 2–0 hjemme mot Albania og 3–1 borte mot Polen. I den siste kampen, hjemme mot Polen, endte det 0–0, men Vest-Tyskland var allerede kvalifisert til kvartfinalen, som var del av kvalifiseringen. Der møtte Vest-Tyskland igjen England. Etter 3–1-seier borte, ble det en kontrollert 0–0 hjemme, og Vest-Tyskland var i semifinalen, det vil si det offisielle EM.
Øst-Tyskland var i en tøff gruppe med Jugoslavia, og. Etter en imponerende seier hjemme over Nederland og to kontrollerte seire over Luxembourg, ble det tap 1–2 hjemme mot Jugoslavia. Det ble fulgt opp med tap for Nederland borte og uavgjort 0–0 mot Jugoslavia i Jugoslavia. Øst-Tyskland hadde med seier i den siste gruppen vunnet puljen, men greide bare 0–0, som holdt for Jugoslavia.
I selve EM møtte Vest-Tyskland Belgia, og vant 3–1. I finalen møtte de Sovjetunionen, et lag de allerede hadde slått 4–1 tidligere; denne gangen og vant de 3–0 i en overbevisende stil, igjen med Müller som tomålsscorer. Dette var Vest-Tysklands andre store triumf. Gjennom sitt spill og gode prestasjoner påvirket landslaget hele fotballen med sin stil og spillesystem. Landslagets stamme bestod av spillere fra Bayern München og Borussia Mönchengladbach.
De nykronede europamesterne trengte ikke å kvalifisere seg til neste VM, fordi det gikk på hjemmebane. Øst-Tyskland møtte, Finland og Albania. Etter en sterk 5–0 hjemme mot Finland og en grei 2–0 hjemme mot Albania, ble det bortetap for Romania. Deretter ble det en ny sterk seier over Finland borte. Ettersom Romania hadde spilt uavgjort borte mot Finland, var det klart at hjemmekampen til DDR mot Romania ville avgjøre. Øst-Tyskland vant 2–0, og etter 4–1 borte mot Albania var Øst-Tyskland for første og eneste gang klare for et mesterskap.
1974: Verdensmester
Etter trekningen endte Øst- og Vest-Tyskland i samme gruppe i VM i 1974, sammen med Chile og. Vest-Tyskland slo Chile 1–0 og Øst-Tyskland slo Australia 2–0. Deretter slo Vest-Tyskland Australia 3–0 mens Øst-Tyskland spilte uavgjort 1–1 mot Chile. Da Vest- og Øst-Tyskland møttes var begge lagene allerede klare etter at Chile bare greide 0–0 mot Australia. Kampen mellom øst og vest ble tett, men endte med østtysk seier 1–0 etter vinnermål av Jürgen Sparwasser. Det ble delt ut tre gule kort, alle til østtyske spillere, men kampen var preget av respekt og kamp på midtbanen. Kampen dem imellom handlet om langt mer enn å vinne gruppen, og det var sterke politiske poeng. Kampen ble også den eneste offisielle kampen mellom de to landslagene så lenge de to eksisterte.
Som gruppevinner møtte Vest-Tyskland Nederland i finalen. Kampen ble sett på som svært symbolsk. Nederlands spillestil hadde imponert, og de gikk ut hardt mot Vest-Tyskland. De første 80 sekundene var tyskerne aldri i nærheten av ballen, og et godt løp fra Johan Cruijff ble ureglementert stoppet av Uli Hoeneß. Det resulterte i en straffe som Johan Neeskens satte i mål. Nederland dominerte en stund til i finalen uten å score, men så fikk Vest-Tyskland mer kontroll på nederlenderne, Berti Vogts begynte å få kontroll på Cruijff og tyskerne greide å ta over kontrollen i kampen. Først ble det straffe til Vest-Tyskland igjen etter at Bernd Hölzenbein ble felt i straffefeltet. Paul Breitner utliknet fra ellevemeteren. I det 43. minutt ble Jürgen Grabowski frispilt på Vest-Tysklands høyre side og la et flott innlegg inn i boksen der Gerd Müller tok imot dårlig, men greide å få kontroll på ballen og satte den inn i mål. Vest-Tyskland vant 2–1. Dette ble Gerd Müllers og Jürgen Grabowskis siste mål og siste kamp for Vest-Tyskland. Müller ga seg med 14 mål i VM, noe som var det høyeste frem til Ronaldo passerte ham i VM i 2002. Senere har også Miroslav Klose kommet opp på 14 mål.
Kampen ble ofte omtalt som en der Vest-Tyskland vant kampen, men Nederland hjertene, noe som i ettertid er blitt korrigert fra enkelte hold. Tyskland ble da det første land som var både regjerende europamester og verdensmester. Dette ble ikke gjentatt før greide det i 2000 og  i 2010.
I kvalifiseringen til EM i 1976 spilte DDR i gruppe med, Frankrike og. Det var tendenser til at alle slo alle, for eksempel spilte Øst-Tyskland uavgjort mot Island hjemme, men tapte borte, de spilte uavgjort hjemme mot Frankrike og slo dem borte og spilte uavgjort mot Belgia hjemme og slo dem borte. Resultatet ble at Øst-Tyskland endte rett bak Belgia, og dermed ikke var videre. Vest-Tyskland spilte uavgjort borte mot og  og vant 1–0 borte mot Malta. Vest-Tyskland fortsatte med 1–1 hjemme mot Hellas og knepne 1–0 hjemme mot Bulgaria. De slo derimot Malta hele 8–0. Enda Vest-Tyskland ikke hadde noen klar erstatter for Müller, begynte Jupp Heynckes å markere seg. I kvartfinalen møtte Vest-Tyskland Spania, og spilte 1–1 borte og vant 3–1 hjemme. I EM ble det semifinale mot Jugoslavia, der Vest-Tyskland lå under 0–2 og snudde det til 4–2 etter ekstraomganger med tre mål av Dieter Müller. I finalen møtte de Tsjekkoslovakia. Igjen lå de under 0–2, og igjen utliknet de med 2–2 av Dieter Müller. Det ble ikke mål i ekstraomgangene, og kampen gikk til den første straffesparkkonkurransen i et FIFA-arrangement. De to lagene konverterte hver sin straffe frem til Tysklands fjerde, som Uli Hoeneß sendte vidt over. Avgjørelsen falt da på Antonín Panenkas skuldre, og hans straffe er blant de mest kjente i fotballhistorien. Han løp frem til ballen og stoppet og sendte ballen i en fin bue midt i målet etter at Sepp Meier hadde slengt seg til venstre. Dette var Vest-Tysklands første straffesparkkonkurranse og den første og hittil eneste de har tapt.
1978: Middelmådig
Vest-Tyskland på sin side havnet i VM i 1978 i gruppe med Polen, og. På papiret en vanskelig motstander i Polen og ellers overkommelig motstand. Det begynte med 0–0 mot Polen og deretter 6–0 mot Mexico. Mot Tunisia ble det 0–0, noe som kostet Vest-Tyskland gruppeseieren. Tyskland gikk til neste runde mot Italia, Nederland og Østerrike. Vest-Tyskland innledet med 0–0 mot Italia, og fortsatte mot Nederland i en reprise på finalen. Vest-Tyskland tok ledelsen tidlig, men Nederland utliknet. Vest-Tyskland økte og hadde seieren til det 82. minutt, da Nederland utliknet. Nederland lå to poeng foran, og det var umulig for Vest-Tyskland å gå forbi både dem og Italia. Dermed var finalen umulig å nå foran siste kamp mot Østerrike, som Vest-Tyskland til alt overmål tapte 2–3.
1980-tallet: Fortsatt topplag
Mot slutten av Schöns periode hadde det kommet inn nye spillere som Derwall tok over. Han la til sine egne, og mønstret et lag med profiler som Harald Schumacher, Uli Stielike, Lothar Matthäus, Hans-Peter Briegel og Karl-Heinz Rummenigge. EM hadde nå skiftet karakter, og det var noe enklere å komme dit. Vest-Tyskland spilte mot Wales, Tyrkia og Malta, og det begynte svakt. Først ble det 0–0 mot Malta borte, før det gjentok seg borte mot Tyrkia. Wales hadde to seire på rad, men da Vest-Tyskland besøkte Wrexham, ble det 2–0 til vesttyskerne. Vest-Tyskland fulgte opp med 5–1 hjemme mot Wales, 2–0 hjemme mot Tyrkia og hele 8–0 mot Malta. Dermed var Vest-Tyskland i EM.
Øst-Tyskland spilte uavgjort borte mot Polen og tapte begge kampene for Nederland, men slo Sveits og Island begge gangene, samtidig som de også slo Polen hjemme. Det holdt bare til tredjeplass i gruppen.
I EM i Italia hadde gruppespill blitt innført, og Vest-Tyskland var i gruppe med Tsjekkoslovakia, Nederland og overraskelsen Hellas. Vest-Tyskland startet med 1–0 mot Tsjekkoslovakia og fulgte opp med 3–2 mot Nederland i en kamp der Klaus Allofs scoret alle de tyske målene. Mot Hellas ble det 0–0 for tyskerne, som hvilte noen av sine beste spillere. I finalen møtte Vest-Tyskland, og vant 2–1 etter to mål av Horst Hrubesch, som ble skilt av et belgisk mål. Hrubesch var egentlig ikke i førsteelleveren, og kom på da Klaus Fischer brakk benet.
1982: Finale og stygt spill
Forventningene var store fram mot VM i Spania 1982. Vest-Tyskland vant samtlige kamper i sin kvalifisering, og gikk rett videre. Øst-Tyskland på sin side slo Malta, men tapte for Polen i begge kampene. Dermed ble de hjemme.
Vest-Tyskland kom i en i utgangspunktet overkommelig gruppe mot Østerrike, og. Tyskerne tapte overraskende åpningskampen 1–2 for Algerie i en kjempeskrell. Deretter ble det 4–1 mot Chile med Rumenigge som tremålsscorer. I den siste kampen hadde Vest-Tyskland og Østerrike resultatet i den andre kampen å spille på. Algerie vant 3–2, og da holdt det for Vest-Tyskland å vinne med ett eller to mål. Vest-Tyskland scoret tidlig, og resten av kampen var stort sett kjedelig. Det ble antatt avtalt spill, og både Algeries og Vest-Tysklands fans ble rasende. Derwall måtte forsvare jobben, og gjorde det med å si at de var her for å gå videre, ikke for å spille fotball. FIFA bestemte seg etter denne kampen at de to siste kampene i et gruppespill skulle spilles sist. Imidlertid var ikke alle like opprørt. Dag Solstad argumenterte for at han hadde gjort akkurat det samme, og at dette foregikk hele tiden.
Det forandret ingenting. Vest-Tyskland gikk videre til neste gruppe, der de møtte Spania og England. Vest-Tyskland spilte målløst uavgjort mot England og slo Spania 2–1, og da England og Spania spilte 0–0, var Vest-Tyskland videre til semifinale. Der møtte de Frankrike i en kamp som ble sterkt markert på grunn av én hendelse. Michel Platini spilte frem Patrick Battiston, som var nære ved å være alene med keeper. Vest-Tysklands keeper Harald «Toni» Schumacher hoppet opp og vred hoften slik at den gikk rett i Battiston. Battiston mistet tenner og gikk i koma. Schumacher så uinteressert ut og ville spille ballen ut igjen. Kampen sto da 1–1, og det ble også resultatet etter 90 minutter. I første ekstraomgang tok Frankrike ledelsen med to mål, og så ut til å vinne, da Vest-Tyskland satte inn Rummenigge. Det ga øyeblikkelig effekt, Rummenigge satte inn 2–3 selv, og Klaus Fischer utliknet på brassespark. Dermed ble det 3–3 etter ekstraomganger. I straffesparkkonkurransen hadde Vest-Tyskland lært, og vant 5–4 etter at Schumacher reddet det avgjørende straffesparket.
Vest-Tyskland møtte et svært defensivt Italia i finalen. Kampen ble deretter, en taktisk kamp uten store sjansene. Det ble straffe til Italia, men skuddet gikk langt utenfor. Først i andre omgang scoret Italia ved Paolo Rossi, og Vest-Tysklands behov for å presse gjorde dem sårbare bakover, og Italia scoret to ganger til før Vest-Tyskland fikk et trøstemål ved Breitner. Italia, som sannsynligvis hadde flere nøytrale tilhengere, ble verdensmestre.
Vest-Tyskland møtte igjen flere kjenninger i kvalifiseringen til EM i 1984. Først tapte de overraskende borte mot Nord-Irland, før de slo Albania knepent og Tyrkia klart borte. Uavgjort borte og seier hjemme over Østerrike gjorde at Vest-Tyskland var med i kampen igjen. De fulgte opp med en klar hjemmeseier over Tyrkia, men tapte igjen mot Nord-Irland, nå hjemme. En knepen seier over Albania hjemme gjorde at Vest-Tyskland likevel var videre ettersom Nord-Irland tapte borte for Østerrike og Tyrkia og spilte uavgjort mot Albania. Målforskjellen reddet Vest-Tyskland. Øst-Tyskland begynte med tre tap, to mot Belgia og ett mot Skottland, og på tross av en uavgjort og to seire i de siste kampene, var de aldri helt med i kampen, som ble vunnet av Belgia.
EM i 1984 ble dermed med Vest-Tyskland igjen som eneste tyske deltaker. Det endte svakt for Vest-Tyskland. Etter uavgjort mot Portugal og seier over Romania, tapte Vest-Tyskland for Spania og endte på tredjeplass bak Spania og Portugal. Dette ble Jupp Derwalls siste kamp som trener.