cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zlin Savage Cruiser
Zlin Savage Crusier er et tsjekkisk to-seters mikrofly
Savage Cruiser er et høyvinget monoplan av konvensjonell konfigurasjon. Flyets konstruksjon består av stålrør dekket med duk, og flyet kan utstyres med blant annet en Rotax 912 UL firesylindret boksermotor med en ytelse på 80 hk. Flyet kan også utstyres med ski eller flottører.
Hwanggumbol undergrunnsbanestasjon
Hwanggumbol (norsk: gyldne åkre) er en stasjon på Hyoksinlinja som er en av de to linjene til Pyongyangs undergrunnsbane i Nord-Korea. I likhet med de andre undergrunnsstasjonene i Pyongyang har den ikke fått navn etter hvor den ligger, men etter et revolusjonært tema. Stasjonen ligger ved Ponghwagata.
Stasjonen ligger i nærheten av Pyongyang internasjonale kommunikasjonssenter og Chongryu restaurant.
Frankie Muniz
Hans foreldre skilte seg kort tid senere. Muniz flyttet senere til Burbank, California, sammen med sin mor. Han spilte i forskjellige reklamefilmer og fikk sin debut i TV-filmen, To Dance with Olivia som hadde premiere i 1997. Samme året dukket han i TV-kanalen CBS sin presentasjon Hallmark Hall of Fame av What a Deaf Man Heard. Han hadde en liten rolle i filmen Lost & Found (1999) som førte til hans gjennombrudd med tittelrollen i TV-serien Malcolm in the Middle. Han medvirket også i filmen Extreme Movie (2008) der han spilte Chuck Adams.
Det neste store prosjektet for Muniz er New Year's Eve, oppfølgeren til Valentine's Day.
Brent barn
Brent barn (org. Bränt barn) er en svensk roman fra av Stig Dagerman.
Handling
Det er en realistisk og psykologisk fortelling om den unge tenåringsgutten Bengt og hans far. Moren har nylig død og faren har begynt å treffe en ny kvinne. Bengt gjør opprør mot dette forholdet. Han anklager faren for ikke å respektere den døde moren. Og han forsøker å hindre den nye kvinnen å ta morens plass. Men samtidig kjenner han en forbudt tiltetrekning til henne.
Epiphile
Epiphile er en slekt av sommerfugler som hører til gruppen Biblidinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae). Disse tropiske sommerfuglene lever i Sør- og Mellom-Amerika.
Utseende
Middelsstore, brune sommerfugler med flikete vinger. Bakvingen har et metallisk blått felt, forvingen oransje tverrstriper.
Levevis
Biblidinae er tropiske skogsinsekter. Larvene lever på planter i vortemelkfamilien (Euphorbiaceae).
Utbredelse
Slekten finnes i Mellom- og Sør-Amerika.
Odo Tevi
Odo Tevi (født 16. mai 1973) er en vanuatisk økonom, som fra 2003 til 2013 var sentralbanksjef i Vanuatus sentralbank i Vanuatu.
Han var bare 29 år gammel da han ble utnevnt til å være sentralbanksjef, i april 2003. Dette gjør ham til en av de yngste sentalbanksjefene som noen gang er utnevnt. Han tok over etter Andrew Kausiama. Før dette var han sjefsøkonom i Finans- og økonomidepartementet i Vanuatu. Som utdanning har han mastergrad i økonomi fra Sussex University.
Han ble i 2013 erstattet av Simeon Malachi Athy, etter to perioder som sentralbanksjef.
Aspelin Ramm
Aspelin Ramm (morselskap Aspelin Ramm Gruppen AS) er et familieeiet selskap som driver handels- og eiendomsvirksomhet. Selskapet ble etablert av den svenske bergingeniøren Gustaf Aspelin i Storgaten i Oslo i 1881. Virksomheten omfattet salg av varer som jern, stål og tråd samt spader og håndverksredskaper.
Konsernet ble aksjeselskap i 1976 i forbindelse med en fusjon. Det fusjonerte selskapet fikk navnet Stål og Bygg AS. I 1978 fusjonerte selskapet med Stormbull AS og skiftet navn til Aspelin-Stormbull AS. Selskapets stålvirksomhet ble solgt i 1984 og Aspelin-Stormbull gikk inn som medeier i det nyetablerte Norsk Stål sammen med Elkem og Norsk Jernverk. I 1986 ble selskapets byggevarekjede Aspelin-Stormbull Bygg AS solgt til NKL. Minoritetsaksjonærene i Stormbull ble kjøpt ut i 1988 og selskapet skiftet navn til Aspelin Ramm Gruppen.
I dag har Aspelin Ramm-konsernet 400 ansatte. Omsetningen var ca. 1,473 millioner kroner (2013). Konsernet har to divisjoner:
Grønlands park – Botsparken
Grønlands park – Botsparken (navnene Fengselsparken og Politiparken er også vanlig brukt) er en park som ligger rundt Oslo fengsel (tidligere Botsfengselet) og Politihuset på Grønland i Oslo. Parken er 27,5 dekar stor, når det 11,6 dekar store arealet langs sydsiden av muren mot Klosterenga ikke regnes med. I parken ligger Egon Olsens allé.
Aspelin Ramm
Aspelin Ramm har vært involvert i store byutviklingsprosjekter som Vulkan (Oslo) og Tjuvholmen i Oslo, samt Union Brygge i Drammen. Til sammen eier og driver selskapet 600 000 kvm bygg, hovedsakelig i Norge og Sverige. I tillegg har selskapet en portefølje av egne utviklingseiendommer. Aspelin Ramm samarbeider med utviklere som Selvaag, OBOS, Rom Eiendom, Pellerin, VEDAL og Eiendomsspar om enkeltprosjekter. Aspelin Ramm eier boligutviklingsselskapet Infill AS.
Grønlands park – Botsparken
Beliggenhet og utforming
Parken er avgrenset av bebyggelse langs Schweigaards gate i syd, parkområdet Klosterenga og Oslo fengsel i øst, Åkebergveien og Politihuset og i nord og Grønlandsleiret og Borggata i vest. I vest grenser parken mot Grønland kirke, ellers er parken omgitt av tette kvartaler med bygårder.
Aspelin Ramm
Selskapet og byggene er tildelt utmerkelser som Statens Byggeskikkpris i 2006, Oslo bys arkitekturpris i 2012, Betongelementprien i 1996 og 2012, Oslo Bys Jubileumspris i 2006 og City-prisen i 2002, 2003, 2007, 2012 og 2014 og Sundts premie i 2014. Oslo kommune ble tildelt Statens Bymiljøpris i 2012 for bl.a. Vulkan-området.
Grønlands park – Botsparken
Beliggenhet og utforming
Hoveddelen av parken ligger på Grønland, men de smale utløperne på begge sier av fengselsbygningen ender i strøket Galgeberg. Bygningene sør for parken, på nordsiden av Schweigaards gate, regnes på sin side klart som Gamlebyen.
I parkområdet ligger Politihuset, sentralarresten og Oslo fengsel.
Parken består av en stor plen med noen trær i ytterkantene, og en lindeallé, sannsynligvis fra fengselet ble bygget, mellom Grønlandsleiret og inngangen til fengselet. Alleen fikk 25. august 2017 navnet Egon Olsens allé etter Egon Olsen i filmene om Olsenbanden. I passasjen mellom fengselet og Politihuset og mot Åkebergveien er det nyanlagt park etter 2005. Langs Politihusets nordside står noen store trær igjen, men bygningene gjør at disse er skilt fra parken. Mot Klosterenga er det tett gruppe av høye trær som gir hel skygge til gangveien.
Parkdriften ivaretas av bydel Gamle Oslo og Statsbygg.
Navn og historie
Navnet på parken er ikke klart. Sannsynligvis har den vært kalt Botsparken fra parken ble anlagt i forbindelse med byggingen av Botsfengselet 1844-1851. Bygartner Marius Røhne kaller den Grønlands park i sin bok fra 1948. I en reguleringsplan for ny sentralarrest i 2004 kalles den nordlige delen for Botsparken. Grønlandsparken er også i bruk. Navnene Fengselsparken og Politiparken er også vanlig brukt, særlig i sosiale medier på 2000-tallet.
Fra Botsfengselet sto ferdig 1851 var området der parken i dag ligger hage og jorder, der fangene arbeidet bak plankegjerde mot Borggata (anlagt 1866) og Grønlandsleiret. Alléen foran hovedinngangen og de store tregruppene ble også anlagt da. Området var da utenfor den tette byen, boligkvartalene rundt parken kom først 20-50 år senere.
Arealet syd for alléen til hovedinngangen ble kommunens grunn i 1912 og denne delen av parken ble anlagt i Parkvesenets regi i 1916-1917. Den resterende, nordlige delen ble anlagt i 1921-23. Da parken ble anlagt var det fortsatt plankegjerde noen meter ut fra fengselsmuren som holdt allmennheten borte.
Politihuset (1978) betød at den nordlige delen av parken ble kraftig beskåret, sentralarresten som ble bygget 2006-2007 tok ytterligere en del slik at det nå bare er et lite parkområde igjen mot Åkebergveien.
Tel Aviv
Tel Aviv-Jaffa er den nest mest folkerike byen i Israel med en befolkning på 405 500 og har et landareal på 52 km². Byen ligger ved Israels kystlinje mot Middelhavet, sentralt og vest i landet. Det er den største og mest folkerike byen i Tel Avivs storbyområde, hvor det til sammen bor 3 325 700 mennesker. Byen er styrt av kommunen Tel Aviv-Yafo, ledet av Ron Huldai. Da FN og mange nasjoner ikke anerkjenner Jerusalem, Israels hellige by, som hovedstad, har de fleste utenlandske ambassader tilhold i Tel Aviv.
Tel Aviv ble grunnlagt i 1909 av det jødiske samfunnet i Jaffa i utkanten av den gamle havnebyen. Tel Avivs vekst overgikk snart Jaffa som hadde et arabisk flertall på den tiden. Tel Aviv og Jaffa ble slått sammen til en kommune i 1950, to år etter etableringen av staten Israel. Tel Avivs «hvite by», utpekt som et del av UNESCOs steder for verdensarven i 2003, utgjør verdens største konsentrasjon av Bauhaus-bygninger.
Kjent som «byen som aldri sover», er Tel Aviv den femte mest besøkte byen i Midtøsten og i Afrika med 3,8 millioner utenlandske gjester årlig. Den er kjent for sin 24-timers kultur, kosmopolitisk livsstil, strender, barer, restauranter, kafeer, parker, butikker og kjøpesentre, og landemerker i nabolaget som Gamle Jaffa og Neve Tzedek. Tel Aviv er også et økonomisk knutepunkt hvor blant annet børsen ligger, kontorer for de store selskapene og forsknings- og utviklingssentre. Byen er også Israels finansielle hovedstad og et betydelig forretningssted og for levende kunst som teater og musikk. Universitetet i Tel Aviv er det største universitetet i Israel. Det har et godt omdømme internasjonalt, og er mest kjent for sin fysikk-, kjemi- og dataforskning. Tel Aviv har den nest største økonomien i Midtøsten etter Dubai. I 2021 ble Tel Aviv rangert av The Economist Intelligence Unit som verdens dyreste by å bo i.
I 2010 i konsulentselskapet Knight Franks undersøkelse over verdensbyer ble Tel Aviv rangert på 34.-plass globalt. Tel Aviv har blitt nevnt som den tredje «heiteste byen for 2011» (bak kun New York og Tanger) av Lonely Planet, tredje beste i Midtøsten og Afrika av reisemagasinet Travel + Leisure (bak kun Cape Town og Jerusalem), og den niende beste strandbyen i verden av National Geographic.
Etymologi
Tel Aviv er den hebraiske tittelen av Theodor Herzls utopiske roman Altneuland («Gamlenyland») fra 1902 som ble oversatt fra tysk til hebraisk av Nahum Sokolow. Sokolow hadde tilpasset navnet på et mesopotamisk sted nevnt i Esekiels bok 3:15: «Jeg kom til de bortførte i Tel-Abib, de som bodde ved Kebar-elven og holdt til der. Og der satt jeg hos dem i sju dager, helt lamslått.» Navnet ble valgt i 1910 for forstaden til Jaffa blant flere forslag, blant annet «Herzliya» som henspilte på forfatteren, og som nå faktisk ble navnet på en by i Tel Aviv-distriktet. «Tel Aviv» ble funnet passende da det omfavnet tanken om en renessanse i det gamle jødiske hjemlandet. Aviv er hebraisk for «vår», symboliserte således fornyelse, og tel (tell) er en menneskeskapt jordhaug som består av akkumulerte lag med sivilisasjoner bygd over hverandre, og symboliserte fortidsarven.
Det er ulike teorier om etymologien av Jaffa eller Yafo på hebraisk. Muligens er navnet avledet fra yafah eller yofi, hebraisk for «vakker». En mer folkelig tradisjon knytter ved navnlikhet Jaffa til Jafet, en sønn av Noah, som det hevdes grunnla byen og at den derfor fikk navn etter ham.
Jaffa
Oldtidens havn i Jaffa er skiftet eier mange ganger i historiens løp. Arkeologiske utgravninger fra 1955 til 1974 har avdekket tårn og porter bygd av stein fra den midtre bronsealder. Påfølgende undersøkelser fra 1997 og framover har bidratt til å datere tidligere oppdagelser. De avdekket også seksjoner av glacis (befestede skråninger) i pakket sandstein og en «massiv mur av murstein» som er datert fra sen bronsealder, foruten også et tempel som er «tilskrevet havfolkene» og boliger fra jernalderen. Levninger av bygninger fra persiske og hellenistiske perioder ble også funnet.
Byen Jaffa er først nevnt i brev fra 1470 f.Kr. som nedtegnet dens erobring av den egyptiske farao Thutmosis III. Jaffa er navngitt flere ganger i Bibelen som havnen som Jona seilte ut fra med kurs for Tarsis; som stedet som grenset til området til stammen til Dan; og som havnen Jaffa hvor tømmer for Salomos tempel i Jerusalem kom fra Libanon. Jaffa er også nevnt som stedet hvor apostelen Peter etter sigende skal ha vekket kvinnen Tabita tilbake til livet og besøkt garveren Simon. I henhold til en del kilder har Jaffa vært en havn i minst 4000 år.
I 1099 okkuperte de kristne hærene til det første korstog, ledet av Godfred av Bouillon, som da hadde blitt forlatt av de arabiske muslimene. Korsfarerne befestet byen og utbedret havnen. Som området rundt, ble byen raskt viktig både som den fremste ankomsten for forsyninger sjøvegen til kongeriket Jerusalem. Jaffa ble erobret av den muslimske hærføreren Saladin i 1192, men raskt gjenerobret av engelske Rikard Løvehjerte som utbedret dens forsvarsanlegg. I 1223 bidro den tysk-romerske keiser Fredrik II også til forsterke festningsanlegget. Korsfarernes tid ble avsluttet i 1268 da Mamelukk-sultanatets sultan Baibars erobret byen, ødela havnen og raserte forsvarsanleggene. I 1336 da et nytt korstog ble planlagt, fikk Al-Nasir Muhammad havnen ødelagt ytterligere for å forhindre frankerne fra å gå i land her. Av samme grunn ble både byen og havnen ødelagt av muslimene i 1345. På 1500-tallet ble Jaffa erobret av Det osmanske rike og ble administrert som en landsby innenfor sandsjaket (administrasjonen) Gaza.
Napoléon Bonaparte beleiret byen i 1799 og franskmennene drepte mange av dens innbyggere, og et utbrudd av pest fulgte som reduserte befolkningen ytterligere. I dens omliggende garnison ble flere tusener muslimer massakrert.
Jaffa begynte å vokse som et urbant område tidlig på 1700-tallet da den osmanske regjeringen i Istanbul grep inn for å vokte havnen og redusere angrep fra beduiner og pirater. Imidlertid kom den store ekspansjonen først på 1800-tallet da befolkningen vokste fra rundt 2 500 i 1806 til rundt 17 000 i 1886.
Fra 1800 til 1870 var Jaffa omgitt av forsvarsmurer og tårn som ble revet ned da sikkerheten var blitt forbedret og for å gjøre det mulig å utvide bosetningen. Muren mot sjøkanten, 2,5 meter høy, forble intakt fram til 1930-tallet da den ble bygget over i løpet av en renovasjon av havnen av de britiske mandatmyndighetene for Palestina. På midten av 1800-tallet vokste byen grunnet den velstående handelen med Europa, særlig i silke og Jaffa-appelsiner. På 1860-tallet fikk det lille samfunnet av sefardiske jøder også selskap av jøder fra Marokko og et lite antall askenasiske jøder, noe som førte den jødiske befolkningen til mer enn 1500 mennesker i 1882.
De første jødene som bygget utenfor Jaffa i det området som i dag er Tel Aviv, var jemenittiske jøder. Disse hjemmene, bygget i 1881, ble kjerneområdet for Kerem HaTeimanim (hebraisk for «jemenittenes vingård»). I 1896 hadde de jemenittiske jødene etablert Mahane Yehuda, og i 1904 også Mahane Yossef. Disse nabolagene kom senere til bli nabolaget Shabazi.
I løpet av 1880-tallet økte antallet innvandrere av askenasiske jøder med begynnelsen av første aliyah. Nyankomne var motivert mer av sionisme enn av religion, og de kom for å kultivere jorden og var engasjert i produktivt arbeid. I henhold til deres pionerideologi var det en del som valgte å bosette seg i sanddynene nord for Jaffa. Begynnelsen av dagens moderne Tel Aviv er markert av konstruksjonen av Neve Tzedek, et nabolag bygget av askenasiske bosettere mellom 1887 og 1896.
Ahuzat Bayit
I april 1909 hadde 66 jødiske familier samlet seg på en øde sanddyneområde som i dag er Rothschild Boulevard for å stykke landområder ved lotteri med strandskjell. Denne sammenkomsten er betraktet som den offisielle datoen for etableringen av Tel Aviv, skjønt en del nabolag som Kerem HaTeimanim eksisterte allerede. Lotteriet ble organisert av Akiva Arye Weiss, president i byggesamfunnet. Navnene på familiene ble skrevet på skjellene og tallene på jordlappene i ulike farger. I løpet av et år ble vegene Herzl, Ahad Ha'am, Yehuda Halevi, Lilienblum, og Rothschild bygget; et vannsystem ble opprettet; og 66 hus (inkludert en del på seks nyoppstykkede jordlapper) ble fullført. Ved enden av gaten Herzl ble et jordstykket allokert for en ny bygning som ble Herzliyas hebraiske gymnas, grunnlagt i Jaffa i 1906. Den 21. mai 1910 ble navnet Tel Aviv bestemt og tatt i bruk. Tel Aviv ble planlagt som en uavhengig hebraisk by med brede gater og boulevarder, innlagt vann i hvert hus og gatebelysning.
I 1914 hadde Tel Aviv vokst til mer enn en kvadratkilometer, men veksten stoppet opp i 1917 da de muslimske osmanske myndighetene forviste jødene i Jaffa og Tel Aviv. En rapport som ble publisert i avisen New York Times av den amerikanske konsulen Garrels i Alexandria i Egypt beskrev deportasjonen tidlig i april 1917. Ordren om forvisning var rettet hovedsakelig mot den jødiske befolkningen. Imidlertid var jødene i stand til å vende tilbake til Tel Aviv ved slutten av det påfølgende året da den første verdenskrig ble avsluttet og ved Det osmanske rikes nederlag. Storbritannia tok kontrollen over Palestina.
Under det britiske mandatet
Under den britiske administrasjonen økte de politiske friksjonene mellom jøder og arabere i Palestina. Den 1. mai 1921 brøt Jaffa-opptøyene ut som førte til henholdsvis 48 døde arabere og 47 døde jøder, og 73 sårete arabere og 146 sårete jøder. I kjølvannet av denne volden var det mange jøder som forlot Jaffa for Tel Aviv for å komme i trygghet, noe som førte til at befolkningen i Tel Aviv økte fra rundt 2 000 i 1920 til rundt 34 000 i 1925. Nye forretninger åpnet i Tel Aviv, noe som førte til en nedgang for Jaffa som et kommersielt senter. I 1925 tegnet den skotske biologen, sosiologen, filantropen og den pionerene byplanleggeren Patrick Geddes opp en disposisjonsplan for Tel Aviv som ble akseptert av byrådet ledet av Meir Dizengoff. Denne første planen for utviklingen av den nordlige delen av byen, kalt for «Geddes-planen», var kjernetanken en utvikling av en hageby. Grensene eller ytterkantene som ble benyttet av Geddes var elven Yarkon i nord og gaten Ibn Gvirol i øst, noe som i dag er grensene for Tel Avivs Gamle Nord.
Tel Aviv fortsatte å ekspandere i 1926, men led av et økonomisk tilbakeslag i 1927 og 1930. Ben Gurion-huset ble bygget i 1930-1931 som en del av en nytt husutvikling for arbeidere. På samme tid ble det kulturelle liv gitt en oppmuntring ved etableringen av Ohel-teateret og Habima-teateret tok beslutningen om å etablere seg fast i Tel Aviv i 1931.
Havnen i Tel Aviv ble åpnet den 23. februar 1938 og stengt den 25. oktober 1965. Tel Aviv fikk kommunestatus i 1934.
Befolkningstallet økte dramatisk i løpet av femte aliyah da nazistene tok makten i Tyskland. Etter hvert som jødene flyktet fra Europa, var det mange som bosatte seg i Tel Aviv, noe som førte til at befolkningen i 1937 økte til rundt 150 000, sett i kontrast til Jaffas befolkning på rundt 69 000. I løpet av to år hadde befolkningen økt til 160 000, noe som var over en tredjedel av landets totale jødiske befolkning. Mange av de nye immigrantene ble igjen etter at de gikk i land i Jaffa, noe som omgjorde byen til et senter for urbant liv. I kjølvannet av det arabiske opprøret i 1936–1939 ble en lokal, uavhengig havn bygget i Jaffa i 1938, flyplassen Lydda (senere kalt for Ben Gurion internasjonale lufthavn), og Sde Dov flyplass (som i dag håndterer innlandstrafikken) ble åpnet mellom 1937 og 1938.
Tel Avivs hvite by, siden 2003 tilhørende UNESCOs sted for Verdensarven, ble utviklet på 1930-tallet. Mange av de tysk-jødiske arkitektene hadde sin utdannelse ved Bauhaus, en modernistisk skole for arkitektur som ble stengt av nazistene i 1933. En del, som arkitekten Arieh Sharon, kom som flyktning fra Tyskland og tilpasset den arkitektoniske formgivningen av Bauhaus foruten også andre tilsvarende retninger til lokale forhold og miljø, og skapte således hva som er anerkjent som den største konsentrasjonen av bygninger i internasjonal stil i verden.
Tel Aviv var et betydelig bombemål for italiensk krigføring i Palestina under den andre verdenskrig. Den 9. september 1940 ble 137 mennesker drept av fascistenes bombing av Tel Aviv.
I henhold til De forente nasjoners delningsplan for Palestina i 1947 for en jødisk og en arabisk stat, var Tel Aviv, da en by med 230 000 innbyggere, utsett for inkluderingen i den jødiske staten. Jaffa som i 1945 hadde en befolkning på 101 580 mennesker, hvor rundt 53 930 var muslimer og 16 800 var kristne, og rundt 30 820 jøder, var utsett til å bli en del av den arabiske staten. Imidlertid ble denne planen avvist av araberne, og mellom 1947 og 1948 økte spenningene på grensen mellom Tel Aviv og Jaffa da arabiske snikskyttere begynte å skyte på jødiske borgere fra minareten på Hassan Bek-moskén. De jødiske paramilitære styrkene Haganah og Irgun slo tilbake med en beleiring av Jaffa, og fra april 1948 begynte araberne å forlate Jaffa. Da Jaffa ble erobret av israelske styrker den 14. mai var det få igjen.
Etter Israels uavhengighet
Grensene mellom Tel Aviv og Jaffa ble et diskusjonsemne mellom kommunen Tel Aviv og den israelske regjeringen i 1948. Kommunen ønsket å oppta kun de nordlige jødisk forstedene av Jaffa mens regjeringen ønsket en langt mer fullstendig forening. Saken hadde også internasjonale virkning da hoveddelen av Jaffa var i den arabiske delen av FNs delingsplan og Tel Aviv var det ikke, og ingen enighet om våpenstillstand var signert. Den 10. desember 1948 annonserte regjeringen annekteringen av Jaffas jødiske forsteder til Tel Aviv, sammen med de tidligere arabiske nabolagene Abu Kabir, landsbyen Salama og en del jordbruksland, og den jødiske 'Hatikva'-slummen. Den 25. februar 1949 ble også den forlatte arabiske landsbyen al-Shaykh Muwannis også underlagt Tel Aviv. Den 18. mai 1949 ble Manshiya og deler av Jaffas sentrale sone også lagt til, for første gang inkluderte landområder som hadde vært i den arabiske delen av FNs delingsplan. Regjeringen stemte over foreningen av Tel Aviv og Jaffa den 4. oktober 1949, men beslutningen ble ikke iverksatt før 24. april 1950 grunnet motstand fra Tel Avivs ordfører Israel Rokach. Navnet på den forente byen var Tel Aviv fram til 19. august 1950 da den ble omdøpt til Tel Aviv-Yafo for å kunne bevare det historiske navnet Jaffa.
Tel Aviv vokste således med 42 km² og i 1949 ble et minnesmerke for de 60 grunnleggerne av Tel Aviv reist. Over de siste 60 årene har Tel Aviv utviklet seg til et sekulært, frisinnet senter med et vibrerende nattliv og urbant kafékultur.
På 1960-tallet ble flere av de eldre bygningene revet og gitt plass for Israels første skyskrapere. Shalom Meir-tårnet var Israels høyeste bygning fram til 1999. Tel Avivs befolkning nådde en høydetopp tidlig på 1960-tallet med 390 000 innbyggere, noe som representerte rundt 16 prosent av landet. En lang periode med jevn nedgang fulgte, og ved slutten av 1980-tallet hadde byen en aldrende befolkning på 317 000 mennesker. Høye boligpriser presset familier ut og forhindret at unge mennesker flyttet inn. På denne tiden begynte gentrifisering i de fattige nabolagene i sørlige Tel Aviv, og en den gamle havnen i nord ble fornyet. Nye lover ble innført for å beskytte modernistiske bygninger, og det ble gitt støtte for å bevare dem ved UNESCOs anerkjennelse av Tel Avivs «Hvite by» som en verdensarv. Tidlig på 1990-tallet hadde nedgangen i befolkningen snudd, delvis grunnet en stor bølge av nye immigranter fra tidligere Sovjetunionen. Tel Aviv begynte også å framstå som et høyteknologisk senter, og konstruksjonen av mange skyskrapere og kontorbygninger for høyteknologi fulgte. I 1993 ble Tel Aviv kategorisert som en verdensby. Byen er ansett som en sterk kandidat for global bystatus.
Under Gulfkrigen i 1991 ble Tel Aviv angrepet av scudraketter fra Irak, men det var få skader og ingen drepte. Innbyggerne i de sørøstlige forstedene av HaTikva reiste et monument av en engel som et tegn på deres takknemlighet.
Den 4. november 1995 ble Israels statsminister Yitzhak Rabin myrdet under en sammenkomst i Tel Aviv i støtte for Oslo-avtalen. Morderen, en religiøs jødisk fanatiker, var imot Rabins fredsinitiativ og signeringen av Oslo-avtalen. Plassen hvor mordet skjedde, tidligere kjent som Kikar Malchei Yisrael («De israelittiske kongers plass»), ble omdøpt til Robinplassen.
I 2009 feiret Tel Aviv sin offisielle hundreårsdag. I tillegg til omfattende feiringer både i byen og utenfor, ble digitale samlinger av historisk materiale satt sammen. Disse omfattet historieseksjonen av det offisielle nettstedet for Tel Aviv-Yafos hundreår, Ahuzat Bayit-samlingen med fokus på grunnleggerfamiliene til Tel Aviv, og fotografier og biografier. Dessuten Stanford Universitys Eliasaf Robinson Tel Aviv-samling som dokumenterte byens historie.
Arabisk-israeliske konflikt
Siden første intifada har Tel Aviv vært åsted for politisk vold. Det første selvmordsangrep i Tel Aviv skjedde den 19. oktober 1994 på en buss da en selvmordsbombe drepte 22 sivile og skadet 50 andre som en del av Hamas' selvmordskampanje. Den 6. mars 1996 drepte en annen selvmordsbombe fra Hamas 13 mennesker (12 sivile og en soldat) i Dizengoff-senteret. Tre kvinner ble drept av en Hamas-terrorist i Café Apropo-bombingen den 27. mars 1997.
Et av de dødeligste angrep skjedde den 1. juni 2001, under andre intifada, da en selvmordsbomber eksploderte ved inngangen av diskoteket Dolphinarium. 21 mennesker ble drept, de fleste tenåringer, og 132 ble skadet. Ytterligere en selvmordsbomber fra Hamas drepte seks sivile og skadet 70 i en offentlig buss. 23 sivile ble drept og over hundre ble skadet i en massakre på Tel Avivs sentrale busstasjon 5. januar 2003. Al-Aqsa-martyrenes brigader, en sammenslutning av militante palestinere, påtok seg ansvaret for angrepet. I et angrep av en britisk muslim på en bar den 30. april 2003 ble 3 sivile drept og over 50 såret av selvmordsbomberen. Hamas og Al-Aqsa-martyrene hevdet begge å ha stått bak. En muslimsk selvmordsbomber drepte 5 og såret over 50 den 25. februar 2005 utenfor en nattklubb hvor Islamsk jihad påtok seg ansvaret for ugjerningen. Den 17. april 2006 ble 11 mennesker drept og minst 70 skadet i bombingen av en restaurant i nærheten av den gamle sentralbusstasjonen.
Geografi
Tel Aviv ligger på kysten av Middelhavet, midt i Israel, og på den historiske landbroen mellom Europa, Asia og Afrika. Rett nord for oldtidens havn i Jaffa, er Tel Aviv lokalisert på landområder som tidligere var ubebodde sanddyner. Landet har blitt jevnet ut og har ingen betydelige høydeforskjeller. Det meste merkbare geografiske trekket er bakkeskråninger over kystlinjen og munningen av elven Yarkon. På grunn av Tel Avivs og Gush Dan-regionens ekspansjon, eksisterer ikke lenger noen absolutte grenser mellom Tel Aviv og Jaffa og de øvrige nabolag i byen.
Byen er lokalisert 60 km nordvest for Jerusalem og 90 km sør for byen Haifa. Nabobyer og tettsteder er Herzliya i nord, Ramat HaSharon i nordøst, Petah Tikva, Bnei Brak, Ramat Gan og Giv'atayim i øst, Holon i sørøst, og Bat Yam i sør. Byen er økonomisk lagdelt mellom nord og sør. Sørlige Tel Aviv er generelt ansett å være fattigere enn nordlige Tel Aviv med unntaket av Neve Tzedek og en del nyere utvikling ved strandsonen i Jaffa. Sentrale Tel Aviv er hjem til Azrieli-senteret og viktige finansielle og kommersielle distrikt langs hovedvegen Ayalon. Iden nordlige siden av Tel Aviv ligger Universitetet i Tel Aviv, parken Hayarkon, og oppskalerte boområder som Ramat Aviv og Afeka.
Klima
Tel Aviv har et middelhavsklima (Köppens klimaklassifisering Csa) med varme, fuktige somre, uforutsigbart om våren og høsten, og kjølige, regnfylte vintre. Fuktigheten tenderer til å være høy året rundt grunnet havbrisen. Om vinteren er den gjennomsnittlige temperaturen vanligvis mellom 9 °C og 17 °C med temperaturer så lave som 7 °C og så høye som 20 °C flere ganger om vinteren. Om somrene er de gjennomsnittlige temperaturene vanligvis mellom 24 °C og 30 °C. Hetebølger er mest vanlig om våren med temperaturer så høye som 35 °C. Det er knapt noen dager i året uten solskinn, og selv om vinteren er det mange klare dager.
Tel Aviv har gjennomsnittlig 529 millimeter nedbør årlig. Nedbøren kommer som oftest i månedene oktober til april. Vintrene er den våte sesongen, ofte etterfulgt av tunge nedbørsperioder og torden. Snø er meget sjeldent; det siste bokførte snøfallet innenfor byens grenser skjedde i februar 1950. Den nedbørrikeste måneden som er nedtegnet var januar 2000 med 424,9 mm. Det døgnet som er nedtegnet med mest regn er den 8. november 1955 med 133 mm. Tel Aviv har 3304 solskinnstimer, fordelt på mer enn 300 døgn.
Kultur
Tel Aviv er et betydelig senter for kultur og underholdning. 18 av Israels 35 største sentre for utøvende kunst og drama er lokalisert i byen, inkludert fem av landets ni store teatre, hvor 55 prosent av framføringer i landet og 75 prosent av alt frammøte skjer. Tel Avivs senter for framførende kunst huser Israels opera, hvor Plácido Domingo var hustenor mellom 1962 og 1965, og Cameriteateret, etablert i 1944 og er et av de ledende teatre i Israel. Med 2 760 seter er Frederic R. Manns auditorium (Kulturpalasset) byens største teater. Habimateateret, Israels nasjonale teater, ble lukket for renovasjoner tidlig i 2008, men gjenåpnet i november 2011 etter betydelig oppussing. Enav kultursenter er et av de nye tilleggene til kulturscenen. Andre teatre i Tel Aviv er Gesherteateret og Beit Lessin-teateret; Tzavta og Tmuna er mindre teatre som framfører musikaler og smale framføringer. I Jaffa har teatrene Simta og Notzar også spesialisert seg i smalere produksjoner. I Tel Aviv finnes også Batsheva dansekompani, en verdenskjent tropp for samtidsdans. Israels ballett er også basert i Tel Aviv. Tel Avivs senter for moderne og klassisk dans er Suzanne Dellals senter for dans og teater i Neve Tzedek.
Tel Aviv har mange museer og gallerier:
Kirsten A. Seaver
Kirsten A. Seaver (født 23. august 1934 i Fredrikstad) er en norsk-amerikansk historiker, kartograf, forfatter og oversetter.
Elmar Mäder
Elmar Theodor Mäder (født 28. juli 1963 i Henau) var kommandant for Sveitsergarden fra 2002 til 2008.
Bakgrunn
Han er oppvokst i Zuzwil i kantonen St. Gallen, og har tre brødre og en søster. Hans foreldre, Theo og Katharina Mäder, drev en forretning som solgte slakteriutstyr. Han gikk på primærskolen i Zuzwil, sekundærskolen i Wil og deretter kantonskolen i Sankt Gallen, og studerte jus ved Université de Fribourg. Han avsluttet studiet med lisensiatgrad i begge rettene (verdslig og kirkelig). Deretter arbeidet han som rettsskriver og fra 1992 som selvstendig rådgiver med vekt på skatterådgivning, revisjon og konsolidering av finansselskaper.
Jules Levy
Jules Levy (født 24. april 1838 i London, England, død 28. november 1903 i Chicago, Illinois ) var en berømt kornettist og komponist. Mest kjent er nok Levy for sine fremførelser av Una Voce, Carnival of Venice, Gran Russian Fantasia og hans egenkomponerte favoritt – Whirlwind Polka.
Elmar Mäder
Sveitsergarden
Han meldte seg til Sveitsergarden i 1998, og ble 2. juni 1998 utnevnt til visekommandant for garden av pave Johannes Paul II. I 2002 ble han gardens 33. kommandant, en posisjon han beholdt til 2008. Han gikk da over i privat virksomhet.
Jules Levy
Biografi
15. august 1875 giftet han seg med Minnie Conway, de fikk to barn – en gutt og en jente, men Minnie og Jules ble imidlertid skilt i 1883. I 1885 giftet Jules seg med belgiskfødte Stella Corbett (f. juni 1863). De fikk tre barn; Louise M. Levy (f. august 1885, New York), Juliette Levy (f. februar 1895, New York) og Jules Levy Jr. (f. 8. januar 1889, New York).
Elmar Mäder
Sveitsergarden
I 2014 uttalte han til ukebladet «Schweiz am Sonntag» at det fantes et nettverk av homofile prester i Vatikanet, og at han var sikker på at disse ville ende opp med å utgjøre et sant hemmelig samfunn som ville greie å true pavens sikkerhet.
Jules Levy
Trivia
Jules Levy spilte med the Patrick Gilmore Band i forbindelse med åpningen av Brooklyn Bridge, 24. mai 1883.
Elmar Mäder
Sveitsergarden
Han er gift og har fire barn. Han er medlem av Helvetia Romana i SchwStV og K.A.V. Capitolina Rom i CV.
Jules Levy
Trivia
Levy er antakelig en av de første kornettistene det ble gjort opptak av, allerede i 1880-årene gjorde han testopptak for the Edison Company. Senere gjorde han 15 opptak med Columbia Records og 23 opptak med the Victor Company.
Ugarittisk mytologi
Ugarittisk mytologi var en fruktbarhets- og naturelementreligion som ble praktisert i oldtidsbyen Ugarit i det nåværende Syria i byens storhetstid i yngre bronsealder, ca 14.-12. århundre f.Kr..
Hovedaktøren i det ugarittiske pantheon er Baal, en regngud, tordengud og fruktbarhetsgud som også er kjent under navnet Hadad og som har fellestrekk med den sumeriske Adad. Hans kvinnelige motstykke var Astarte/Athtartu. Baal var sønn av vegetasjonsguden Dagan. Skaperguden El, som Baal utfordrer og overtar makten fra er også gjenkjennelig fra andre deler av Midtøsten.
Ugarittenes religiøse praksis har fellestrekk med andre mytologiske verdensbilder fra det gamle Midtøsten: sumerisk, hettittisk og babylonsk mytologi. Hovedstrukturen i det ugarittisk-babylonske gudeuniverset ble senere videreført hos fønikerne og etterhvert også overtatt av gresk mytologi: en tilbaketrukket skapergud (Kronos/El), en herskergud som kontrollerer naturkrefter (Zevs/Baal) og en dødsrikegud som herskergudens rival (Hades/Motu).
Litteratur
Ugarit
Konguk undergrunnsbanestasjon
Konguk (norsk: statens grunnlegging) er en stasjon på Hyoksinlinja som er en av de to linjene til Pyongyangs undergrunnsbane i Nord-Korea. I likhet med de andre undergrunnsstasjonene i Pyongyang har den ikke fått navn etter hvor den ligger, men etter et revolusjonært tema. Stasjonen ligger ved Pulgungata.
Artikkel (ordklasse)
Artikkel er en ordklasse som består av ord som normalt brukes sammen med substantiver for å skille mellom bestemt og ubestemt form av substantivet. Artikkelen kan også fortelle hvilket kjønn, tall og kasus substantivet har.
Urindoeuropeisk hadde ikke artikler, og ordklassen fantes ikke i eldre språk som latin eller urnordisk. Alle de nålevende germanske og romanske språkene har utviklet artikler. De ubestemte artiklene er utviklet fra tallord og de bestemte artiklene fra påpekende pronomener. På de vesteuropeiske språkene, ungarsk og nygresk står både ubestemte og bestemte artikler foran substantivet, men i de nordiske språkene og rumensk henges den bestemte artikkelen på substantivet som en endelse. Noen danske dialekter har likevel foranstilt bestemt artikkel. Albansk, makedonsk og bulgarsk har som en del av språkbunten på Balkan, etterhengt bestemt artikkel. Islandsk og de nevnte balkanspråkene mangler ubestemt artikkel.
I Norsk referansegrammatikk fra 1997 er ikke artikkel lenger egen ordklasse, og de tidligere artiklene er tatt opp i den nydefinerte ordklassen determinativ. Dette er også anbefalt for skoleverket.
På norsk
I norsk språk er den ubestemte artikkelen i entall alltid et eget ord.
Ubestemt artikkel i flertallsform finnes egentlig ikke på norsk, den oppgaven er ivaretatt av endelser. Gutter, jenter, hus (uten endelse)
På norsk (bokmål)
Bestemt artikkelen kan på norsk og andre skandinaviske språk forstås som et suffiks til substantivet; alternativt kan man si at den bestemte form normalt ikke trenger artikkel og i stedet markeres med et bøyningssuffiks. Artikkelen er avhengig av hvilket kjønn substantivet har.
Flertallsformen til bestemt artikkel er også ivaretatt av endelser: I flertall guttene.
Ordene den, det og de brukes som foranstilt bestemt artikkel. Dersom artikkelen står foran substantivet, må det komme et adjektiv mellom: «Den store mannen kom imot meg». Da kalles artikkelen Adjektivets bestemte artikkel. Det varierer om man da velger også bruker etterstilt artikkel:
På engelsk
På engelsk blir den bestemte artikkel plassert foran substantivet. Artikkelen forteller ingenting om mengde og kjønn (engelske substantiv deles ikke inn i kjønn).
På fransk
På fransk forteller den bestemte artikkelen om kjønn i entall, men ikke i flertall. I flertall forteller ikke artikkelen noe om kjønn.
På tysk
På tysk er det mange bestemte artikler; formen bestemmes av substantivets kjønn, tall og kasus.
Om å sløyfe artikkelen
Hvis antallet er helt uvesentlig for begrepet som brukes så bør artikkelen fjernes. «Naturen er utsatt for et press fra mange kanter.» Her kan artikkelen med fordel fjernes.
En vanlig feil er å fjerne en artikkel og derved få et begrep som er noe annet enn det tiltenkte. «Finn den største og minste verdien.» Her burde en skrive «Finn den største og den minste verdien» om det er to verdier en snakker om og ikke en kombinert verdi.
Perivale undergrunnsstasjon
Perivale undergrunnsstasjon er en stasjon i Londons undergrunnsbane. Den betjener West Ruislip-grenen av Central-linjen, og ligger i kollektivsone 4. Stasjonen ble åpnet som Perivale Halt av Great Western Railway i 1904. Undergrunnsbanen overtok den 30. juni 1947, og døpte stasjonen om til Perivale.
Carl Johan Seckman Fleischer
Carl Johan Seckman Fleischer (født 3. september 1903 i Fredrikstad, død 1981) var en norsk jurist og dommer som i 1951 ble medlem av Bistillingsutvalget.
Etter examen artium 1921 og cand.jur. 1926, drev han i fire år privat praksis. Fra 1930 til 1933 jobbet han som dommerfullmektig. Fra 1933 var han sekretær i Justisdepartementet, og i 1935 giftet han seg med Marie Mathisen (1905–). Han var fra 1939 høyesterettsadvokat mens han under den andre verdenskrig jobbet ved Forsvarsdepartementet i London. I 1945 ble han byråsjef i Forsvarsdepartementet. Fra 1946 var han krigsdommer for Østlandet samt dommer i Oslo byrett. Han var i tjeneste ved Tysklandsbrigaden fra 1947. I 1956 ble han byrettsjustitiarius.
Ved kgl. resolusjon 15. november 1963 ble det nedsatt en granskingskommisjon ledet av Fleischer for å granske ansvarsforholdene i Industridepartementet omkring Kings Bay-ulykken på Svalbard i 1963. Den såkalte «Fleischer-kommisjonen» utfylte andre granskinger gjort samme år og rettet kritikk mot byråjef Harry Lindstrøm.
Carl Johan og Marie var foreldre til jusprofessor Carl August Fleischer (1936–) ved Universitetet i Oslo.
Frelsesarmeens generaler
General er tittelen på den internasjonale lederen av Frelsesarmeen
Det var Frelsesarmeens grunnlegger William Booth som først kalte seg general. William Booth utpekte sin sønn Bramwell Booth til sin etterfølger og denne arvet tittelen, men siden har alle generaler blitt valgt av Frelsesarmeens høye råd
Begge kjønn kan bli general. Evangeline Booth Williams datter ble valgt til Frelsesarmeens fjerde general, Eva Burrows ble valgt til den trettende, og Linda Bond til den nittende generalen.
Generalen blir valgt av Frelsesarmeens høye råd når den forrige generalen går av, blir pensjonert eller av andre grunner feks sykdom.
I 2006 ble det høye råd avholdt i Sunbury nær London England fra 20. januar til 28. januar 2006. Det høye råd valgte Shaw Clifton som overtok som general etter general John Larssons pensjonering 2. april 2006.
Habibullah Khan
Habibullah Khan (født 3. juni 1872, død 20. februar 1919) var emir i Afghanistan fra 1901 til 1919. Han var født i Tasjkent, Usbekistan og var den eldste sønn av emiren Abdur Rahman Khan, som han etterfulgte i kraft av å være førstefødt i 1901.
Habibullah var en relativt sekulær, reformvennlig hersker som prøvde å modernisere sitt land. Han arbeidet med å få vestlig medisin og annen teknologi til Afghanistan. I 1904 stiftet Habibullah Habiba-skolen samt et militærakademi. Han utga også den ukentlige avisen Siraj-ul-Akhbar på persisk, som talte for reformer. Han innførte forskjellige lovreformer og fjernet mange av de hardeste straffene. Andre reformer var bl.a. å avvikle den undertrykkende etterretningsorganisasjonen som hans far innførte.
Han holdt landet nøytralt under første verdenskrig, på tross av stadige forsøk fra sultanen av Det osmanske riket, åndelig leder av islam, på å innrullere Afghanistan på sin side. Han gjorde også mye for å minske spenning mot India og skrev under en vennskapstraktat i 1905 og gjennomførte et statsbesøk i 1907.
Habibullah ble drept ved Kalagosh 20. februar 1919.
Fylkesvei 754
Fylkesvei 754 (Fv754) går mellom Holsand ved Skogn og Markabygda i Levanger. Veiens lengde er 11,4 km.
Den tar av fra E6 ved Holsand i Skogn og går østover til Markabygda.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Riemanns zetafunksjon
Riemanns zetafunksjon er en matematisk funksjon som har meget stor betydning i tallteori og kompleks analyse. Den betegnes med en gresk zeta ζ  og ble først undersøkt av Leonhard Euler rundt 1730. Han definerte den ved den uendelige summen
der argumentet s er et positivt tall større enn 1. Når s = 1 faller den sammen med den harmoniske rekken som divergerer. Funksjonen eksisterer derfor ikke i dette punktet.
I 1859 viste Bernhard Riemann at funksjonen kunne defineres for alle komplekse verdier av argumentet s. Funksjonen har trivielle nullpunkter når argumentet er et negativt partall. I tillegg fant Riemann såkalte ikke-trivielle nullpunkt på den rette linjen s = 1/2. Innholdet av Riemann-hypotesen er at funksjonen ikke har andre nullpunkt utenfor denne linjen. Det er på den måten eksistensen av disse komplekse nullpunktene knyttes direkte til fordelingen av primtall mellom de naturlige tallene.
Viktige egenskaper
Allerede Euler hadde vist at funksjonen hadde egenskaper som knyttet den til primtallene. Siden hvert heltall n kan faktoriseres på en bestemt måte som et produkt av primtall p = 2, 3, 5, 7, 11, ... , kunne han skrive zetafunksjonen på formen
For den spesielle verdien s = 1 blir hver faktor i produktet p/(p - 1). Da den for dette argumentet sammenfaller med den harmoniske rekken som er divergent, betyr det med en gang at det må finnes uendelig mange primtall.
Euler kjente også til verdien av funksjonen for s = 2. Den inngikk i hans løsning av Basel-problemet som ga
Noen få år senere viste han at funksjonen for alle argument som var positive partall kunne beregnes analytisk. I mer moderne notasjon skrives disse verdiene på formen
hvor B 2n   er Bernoulli-tall som alle er brøker. De første er B1 = - 1/2, B2 = 1/6, B4 = -1/30. Alle andre med oddetall indeks er null. For n = 2 har man da for rekken
Johan Nicolai Madvig
Johan Nicolai Madvig (født 7. august 1804 i Svaneke på Bornholm, død 12. desember 1886 i København), var en dansk klassisk filolog, professor ved Københavns Universitet og politiker.
Riemanns zetafunksjon
Viktige egenskaper
Denne verdien av zetafunksjonen opptrer i Plancks teori for sort stråling. Når argumentet er et positivt oddetall, finnes det ikke noe analytisk uttrykk for verdien av zetafunksjonen.
Johan Nicolai Madvig
Han ble utdannet ved Københavns universitet, og utnevnt til professor i latinsk språk og litteratur 1829. I 1832 ble han universitetsbibliotekar.
Riemanns zetafunksjon
Viktige egenskaper
Fra definisjonen av funksjonen følger at den divergerer i punktet s = 1. En mer nøyaktig utregning viser at i den umiddelbare nærhet av dette punktet varierer den som
Johan Nicolai Madvig
Madvig var medlem av den Grundlovgivende Rigsforsamling i 1848-49. Han var kultusminister - kirke-og undervisningsminister fra 16. november 1848 til 7. desember 1851.
Riemanns zetafunksjon
Viktige egenskaper
når x nærmer seg null og der γ = 0.57721.... er Euler-Mascheronis konstant. Dette representer en enkel pol og er den eneste singulariteten som zetafunksjonen har.
Berghof
Berghof (= Fjellgård) var Hitlers privateide landsted på Obersalzberg, 1.000 meter over havet blant fjellene i Berchtesgaden i Bayern, Tyskland. Etter Wolfsschanze var dette stedet Hitler oppholdt seg lengst under andre verdenskrig. Det ble ødelagt av 318 britiske Avro Lancaster-bombefly 25. april 1945, ruinen ble sprengt av tyske myndigheter 30. april 1952, og gjenværende rester fjernet i 1995. Nå er det bare den historieinteresserte som klarer å finne igjen hvor Berghof lå (de to stikkveiene midt i det lenkede satellittbildet førte opp til Berghof, og er omtrent de eneste restene), mens det nærliggende Kehlsteinhaus (av en fransk diplomat også omtalt som «Ørneredet» på Hoher Göll i 1.835 meters høyde) blir besøkt av tusener av turister hvert år.
Johan Nicolai Madvig
Han var medlem av Folketinget 1849-53 og senere av Landstinget.
Riemanns zetafunksjon
Analytisk utvidelse
I tillegg til å gi funksjonen et navn knyttet til den greske bokstaven zeta, fant Riemann i 1859 i sitt berømte arbeid Über die Anzahl der Primzahlen unter einer gegebenen Größe en mer generell definisjon som gjorde det mulig å beregne den i hele det komplekse planet. Han tok utgangspunkt i Eulers definisjon av gammafunksjonen som et integral slik at man kan skrive
Berghof
I november-nummeret av Homes and Gardens i 1938 ble Berghof presentert i en reportasje som omtaler Hitler som «en morsom forteller» (a droll raconteur).
Plassering
Berghof hadde en praktfull beliggenhet høyt over Berchtesgaden, med utsikt mot Königsee (nå sentrum i Nationalpark Berchtesgaden ), Watzmann (som regnes som Tysklands andre, tredje eller fjerde høyeste fjell – avhengig av rangeringsmetoden, og det høyeste kun beliggende i Tyskland), Berchtesgaden, Untersberg (der Karl den store eller Fredrik Barbarossa ifølge tysk mytologi ligger sovende og venter på å gjenoppstå i Tysklands skjebnetime) og Salzburg i Østerrike. Det siste var viktig i Hitlers tidlige karriere: Dersom myndighetene ville arrestere ham, måtte han raskt kunne ta seg over til Østerrike.
Hitlers første opphold på Obersalzberg
Hitlers venn og inspirator, Dietrich Eckart, ble i 1923 ettersøkt av myndighetene for antisemittiske injurier mot rikspresident Friedrich Ebert. For å unngå fengsling lå han i dekning hos en sympatisør ved navn Bruno Büchner, som drev pensjonatet «Moritz» (senere «Platterhof») på Obersalzberg, og i april samme år besøkte Hitler ham der for første gang. Obersalzberg hadde allerede da etablert seg som et populært feriested for borgerskapet. Dette ble også et skjulested for Hitler når han følte seg forfulgt av myndighetene, og etter at han ble sluppet fri fra fengselet i Landsberg am Lech, skrev han, med hjelp fra Max Amann, andre delen av Mein Kampf i en liten hytte som tilhørte pensjonatet. Hytta fikk etter dette kultstatus blant nasjonalsosialistene, og ble kalt Kampfhäusl («kamphytta»). Den ble revet i 1945.