cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kattekjøtt
Kina
Med økningen av katter som kjæledyr i Kina, har motstand mot den tradisjonelle bruken av katter for mat økt. I juni 2006, stormet ca 40 aktivister Fangji Cat Meatball Restaurant i Shenzhen, og tvang den til å stenge ned. Ved å utvide til mer enn 40 medlemmer samfunn, begynte Chinese Animal Protection Network i januar 2006 å organisere velkjente protester mot hunde og katteforbruk, som startet i Guangzhou, og deretter protester i mer enn ti andre byer «med svært optimal respons fra publikum.»
Japan
I Japan, var kattekjøtt spist til slutten av Tokugawa-perioden i det 19. århundre.
Korea
I Korea, var kattekjøtt historisk brygget inn i en drikk som et middel for neuralgia og artritt. Moderne forbruk er synkende, og mer sannsynlig å være i form av kattesuppe.
Vietnam
Kattekjøtt er spist i Vietnam, selv om det teknisk sett er ulovlig. Det er generelt sett på menyer med eufemismen «tiểu hổ», bokstavelig oversatt «baby tiger», i stedet for den bokstavelige "thịt mèo". Kattegaller har afrodisiakale egenskaper i ifølge mennesker i Nord-Vietnam.
Sveits
Katt dukker tradisjonelt opp på julemenyer i noen deler av Sveits. Spesielt i regionene Lucerne, Appenzell, Jura og i kantonen Bern. I henhold til Food Safety and Veterinary Office, har man ikke lov til å selge hunde- eller kattekjøtt, men det er lovlig for folk å spise sine egne dyr. Loven forbyr ikke folk fra å spise sin egen hund eller katt. Det sveitsiske parlamentet avviste å endre loven for å beskytte hunde- og kattespising i 1993.
Danmark
I juni 2008, publiserte tre studenter ved den danske skolen for media og journalistikk bilder av en katt slaktet og spist i Citat, et magasin for studenter som studerer journalistikk. Målet deres var å skape en debatt om dyrevelferd. Katten ble skutt av sin eier, en bonde, og den ville ha blitt avlivet uansett. Bonden slaktet katten innenfor rammene av dansk lov. Dette førte til kritikk fra den danske dyrevelferdgruppen Dyrenes Beskyttelse, og drapstrusler mottatt av studentene.
Storbritannia
I det 18. århundre i England, er det et par registreringer av katter som blir spist som en form for underholdning.
Italia
I februar 2010, på et tv-show om matlaging, italiensk nevnte matforfatter Beppe Bigazzi at under hungersnøden i andre verdenskrig var kattlapskaus en «saftig» og velkjent rett i hans hjemområde Valdarno, Toscana. Senere hevdet han at han spøkte, men la til at katter ble brukt til å spises i området under perioder av hungersnød, historisk sett. Han ble mye kritisert i media for kommentarene sine, og til slutt sparket fra tv-nettverket.
Katter var noen ganger spist som en hungersnødmat under harde vintre, dårlige avlinger, og krigstid. Katt fikk navnet «tak kanin» i Sentral-Europas harde tider under og mellom første verdenskrig og andre verdenskrig.
Katteforbruk var en stereotypi tilskrevet innbyggere i Vicenza, Italia.
Frankrike og Spania
Det finnes beretninger om at katt ble konsumert i den romerske provinsen Gallia Narbonensis ( sør i Frankrike), i Spania i det 17. århundre og under første verdenskrig og andre verdenskrig.
Australia
Innfødte australiere i området Alice Springs steker ville katter på åpen ild. De har også utviklet oppskrifter for kattelapskaus. Noen andre innbyggerne i området har også tatt opp denne skikken, som begrunnes med at katter er «en alvorlig trussel mot Australias opprinnelige fauna». Forskere har advart om at å spise villkatter kan utsette mennesker for skadelige bakterier og gtnstoffer.
Peru
Katt er ikke vanlig å se på menyen i Peru, men brukes mest i retter som frikassé og stuinger i to bestemte områder i landet: den sørlige byen Chincha Alta (Ica-regionen, hovedsakelig afro-peruanske) og den nord-sentrale Andes-byen Huari (Ancash-regionen). Først og fremst brukt av afro-peruanere. Teknikker for matlaging med katt er vist hver september under festivalen Saint Efigenia i en by i La Quebrada.
Ingrid Ophaug Dahl
Ingrid Ophaug Dahl (født 13. mars 1991 i Os) er tidligere talsperson for Grønn Ungdom (2013-2015), Miljøpartiet De Grønnes ungdomsorganisasjon. Hun har studert statsvitenskap og utvikling, og er per 2015 i gang med lektorutdanning ved Universitetet i Oslo
Politisk arbeid
Dahl startet sin politiske karriere i Miljøpartiet De Grønne i 2012, da hun ble valgt inn i Grønn Ungdoms arbeidsutvalg. I mars 2013 ble hun, sammen med Hallvard Surlien, valgt til talsperson for Grønn Ungdom. Hun ble gjenvalgt 9. mars 2014, sammen med ny talsperson Lage Nøst.
Skiskyting under Vinter-OL for ungdom 2016
Skiskyting under Vinter-OL for ungdom 2016 ble arrangert på Birkebeineren skistadion i Lillehammer.
Politikkåret 1893
Fødsler
stortingspresident og statsminister ||align=center|64 ||align=center| ||
Dora Nelson
Dora Nelson er en italiansk komedie fra 1939 regissert av Mario Soldati. Filmen er en nyinnspilling av René Guissarts franske film fra 1935 av samme tittel som hadde et teaterstykke av Louis Verneuil som forelegg.
Trond Barthel
Trond Barthel (født 11. september 1970) er en norsk tidligere friidrettsutøver fra Gjøvik. Han konkurrerte i stavsprang for Gjøvik FIK.
Med sine 11 NM-gull er han en av de mestvinnende norske friidrettsutøvere gjennom alle tider. Det er forøvrig kun Jim Svenøy (12) og Mette Bergmann (17) som har flere NM-titler på rad i samme gren.
Under EM i friidrett 1994 ble Barthel så vidt utslått i kvalifiseringen etter å ha hoppet 5,50 meter. To andre utøvere kvalifiserte seg for finalen med samme høyde, men Barthel hadde for mange riv. I VM i friidrett 1997 i Aten hadde han imidlertid marginene på sin side og kvalifiserte seg for finalen hvor han ble nr. 11. I 1995 og 1999 klarte han ikke å kvalifisere seg for finalen i stavsprang. Hans beste internasjonale plassering i seniorsammenheng er 7.-plass fra innendørs-VM i 1997.
Barthel hadde frem til 2018 den norske rekorden i stavsprang med 5,72 meter satt i Halmstad 1996, inntil 19-åringen Sondre Guttormsen overgikk denne høyden med sine 5,75 i EM-finalen i Berlin. Hans beste innendørs resultat er 5,71 meter.
Nissen får nye klede
Nissen får nye klede er et vandresagn som er kjent i hele Norden og Tyskland, men det er ikke spesielt utbredt i Norge. I Reidar Th. Christiansens vandresagnkatalog er det typologisert som ML 7015.
Handling
På en gård er det en nisse som alltid pleier å sette hesten i stallen for bonden. Nissen gjør så god nytte for seg at bonden vil gi ham et par nye skinnbukser til jul. Men da slutter nissen med å stelle hesten, han vil ikke skitne til de nye, fine buksene sine.
I Grimms eventyr er det en variant av dette sagnet, «Nissene» («Die Wichtelmänner»). Der er det to nisser som hjelper en fattig skomaker. Skomakeren og kona hans legger seg på lur og ser at det er nisser som lager sko for dem, men nissene har dårlige klær. Kona lager nye klær til dem og da nissene finner klærne, blir de så glade at de danser ut av huset og kommer aldri tilbake. Men det er heller ikke nødvendig, for nå er skomakeren blitt rik.
Eksempel
Fred Ford
Frederick Lee Ford (født 30. mars 1938 i Bakersfield i California, død 22. mai 2021) var en halfback i amerikansk fotball som spilte for Buffalo Bills og Los Angeles Chargers i American Football League. Han spilte college football at Cal Poly for Mustangs.
Han døde 22. mai 2021, 83 år gammel.
Collegiate
Ford hadde sin beste sesong for Cal Poly i 1958, da han scoret åtte touchdowns og ledet laget på bakken med 515 yards på 65 løp. Etter 1958-sesongen var Ford en honorable mention for Little All-America.
Profesjonell karriere
Ford spilte for Buffalo Bills og Los Angeles Chargers i American Football League i 1960, ligaens første sesong. I en kamp mot New York Titans 18. desember satte Ford en personlig rekord da han løp for 109 yards og en touchdown på syv forsøk for Chargers.
Jorden rundt på to timer
Jorden rundt på to timer er en dokumentarfilm fra 1949 regissert av Rasmus Breistein. Han reiste verden rundt med fotograf Arild Nybakken og satte klippene sammen til en helaftens spillefilm. Filmen er klippet av Rasmus Breistein og Olav Engebretsen.
Dette skal være den første helaftens fargefilm som er laget i Norge. Filmen har en spilletid på 105 minutter.
Megan Imrie
Megan Imrie (født 14. februar 1986 i Falcon Lake i Manitoba) er en canadisk skiskytter som deltar på det canadiske landslaget, Team Canada. Hun bor i dag i Canmore.
Corrigan
Corrigan er en by i Polk County i Texas. I 2010 hadde byen 1595 innbyggere.
Vest-Pakistans provinsforsamling
Vest-Pakistans provinsforsamling var lovgivende organ 1956–1969.
Pakistans president Iskander Mirza erklærte unntakstilstand 7. oktober 1958. Både Vest-Pakistans provinsforsamling og Øst-Pakistans provinsforsamling ble oppløst.
Ifølge Pakistans forfatning av 1962 skulle forsamlingen bestå av 155 medlemmer. Fem av plassene var reservert for kvinner. Mandatperioden var fem år.
Forsamlingen ble på ny oppløst 25. mars 1969. Provinsen Vest-Pakistan ble 1. juli 1970 erstattet av provinsene Sind, Balutsjistan, Punjab og Den nordvestlige grenseprovinsen.
Helotene
Helotene var mennesker som levde under tvang av Sparta på øya Peloponnes i antikkens Hellas. Helotene var ufrie, men de var ikke slaver. De kunne ikke bli kjøpt og solgt slik som slavene ble i samme perioden. I stedet levde de som vanlige folk med egne familier
Helotene stilte også som soldater i Spartas kriger. De som kjempet tappert fikk friheten og kunne frigis av staten, dog uten fullstendig borgerrett.
Helotene var opp gjennom arkaisk tid stadig en trussel mot Sparta. De var spartanerne overlegne i antall, og reiste seg flere ganger mot sine herrer. For eksempel gjorde helotene i Messenia opprør på 600-tallet f.Kr., og bare et nødskrik reddet Sparta seieren.
Heterogomphus mirabilis
Utseende
En stor (hannen opptil 60 millimeter), kraftig, mørkbrun, blank hornbille, dekkvingene rødbrune. Hannen har et langt, krumt horn på hodet, og et bredt, høyt hvelvet framspring på pronotum, området under dette noe uthulet. Hunnen mangler horn, har bare en liten knøl i pannen, og pronotum er rundet uten framspring.
Helotene
Etymologi
Det er flere teorier om opprinnelsen til ordet. Ifølge Hellanikos kommer det fra landsbyen Helos i det sørlige Sparta. Pausanias sier derfor at «dens innbyggere ble de første slavene i den lakedaemoniske staten og var de første som ble kalt heloter, siden de faktisk var heloter. Slavene de skaffet seg senere ble også kalt heloter selv om de var dorere fra Messenia» (III, 20, 6). Denne forklaringen gir derimot ingen etymologisk forklaring.
Heterogomphus mirabilis
Levevis
Til tross for at noen av artene er ganske vanlige er det lite man vet om biologien til disse billene. Larvene til de artene der disse er kjente lever i jorda der de spiser dødt, organisk materiale. De voksne billene er aktive om natta og kommer gjerne til lys. Disse artene er ikke regnet som skadedyr.
Helotene
Etymologi
Lingvister har forbundet ordet med roten ϝελ, som i ἁλίσκομαι, aliskomai, «å bli fanget, å bli gjort til fange». Noen forfattere regnet ikke begrepet som etnisk, men som en indikasjon på tjenerskap. Antiokos av Siracusa skriver i et fragment, tatt vare på av Strabo, at «de av lakedaemonianerne som ikke deltok i ekspedisjonen var juridiske sett slaver og kalt helotene» (VI, 3, 2), mens Theopompos (fragment 122), sitert av Athenaios (VI, 416c), sier at «...og den nasjonen kalte deres slaver helotene og de andre kalte dem penestai...».
Heterogomphus mirabilis
Utbredelse
Arten er kjent fra Peru.
Helotene
Etymologi
Det er sikkert at et aspekt ved helotismen var erobring. Dette var grunnen til at messenianerne ble heloter gjennom messeniakrigene i det 8. århundre f.Kr.. Herodot er blant dem som henviser til helotene som messenianere.
Det er mer usikkert hvordan de tidligste helotene fikk denne statusen. Ifølge Theopompos var de etterkommere av de opprinnelige akhaiene som ble erobret av dorerne. Men alle akhaiene ble ikke heloter, slik som landsbyen Amykles, hjemmet til Hyakínthia-festivalen, som hadde en spesiell status.
Samtidige forfattere foreslår alternative teorier. Ifølge Antiokos av Siracusa var de lakedaemonier som ikke deltok i messeniakrigene. For Eforos av Kyme var de perioiker fra Helos som ble nedgradert til slaveri etter et mislykket opprør. Moderne historiografer foretrekker hypotesen til Antiokos.
Status
Den juridiske statusen til helotene er kompleks. De var ikke frie og hadde ingen politiske rettigheter, og de kan dermed sammenlignes med løsøreslaver, som resten av Hellas hadde mange av. Tallrike antikke forfattere, både greske og romerske, henviste til helotene som douloi eller servi uten å legge særlig vekt på deres status. Helotene var knyttet til landet på nesten samme måte som de middelalderske livegne.
Teoretisk sett tilhørte de staten og var knyttet til et stykke land, κλῆρος (klễros, «vareparti, arv»). Borgeren som anvedte kleros kunne verken frigi helotene, som var knyttet til den, eller selge dem ut av landet. De eksisterte likefullt som en del av privat eiendom. Ifølge Aristoteles brukte borgerne «hverandres slaver som om de var deres egne, i tillegg til hestene og jakthunder» (Politikk, II, 1263a 35-37). Selv om byen eide helotene, hadde borgerne juridisk rett til å holde dem i arbeid.
Heloter og kleros
Helotene ble tildelt borgerne for å utføre arbeid på deres kleros. Det nevnes i forskjellige kilder at disse tjenerne fulgte en eller annen spartaner. Plutark (Agesilaus' liv, III, 1) sier at Timaea, kong Agis IIs kone, «var freidig nok til å viske blant sine helotjomfruer»; at barnet hun ventet egentlig var Alkibiades' barn, og ikke av hennes ektemann. Dette indikerer en viss grad av tillit. I det 4. århundre f.Kr. brukte borgerne også løsøreslaver til husarbeid. Noen heloter var også tjenere for unge spartanere under deres agoge (spartansk utdannelse). Disse var μόθωνες, mothōnes. Helotene kunne også være håndverkere eller handelsmenn.
Det ble krevd av dem at de skulle overlevere en fastsatt del av avlinger (ἀποφορά, apophóra), mens heloten beholdt overskuddet. Ifølge Plutark var denne delen 70 medimnos bygg for en mann, 12 for en kvinne, i tillegg til olje og vin i fornuftige mengder for behovet til en kriger og hans familie eller enke. Eksistensen av apofora er bestridt av Tyrtaios, sitert av Pausanias: «For det andre pleidde de å bringe halvparten av all frukt og grønnsaker fra markene deres til Sparta, selv om det ikke ble lagt en fast skatt på dem...Som esler nedtrykket av sine tunge byrder, brakte de av nødvendighet halvparten av fryktene som kornlandet bærer til sine herrer» (IV, 14, 4–5). Dette gjelder riktignok perioden rett etter den første messenianerkrigen da forholdene uten tvil var hardere.
Etter at de hadde betalt sin skatt, kunne heoltene ofte leve ganske godt. Landene til Lakonia og Messenia var svært fruktbare, og tillot ofte to avlinger i året. En viss grad av rikdom var mulig. I 223 f.Kr. kjøpte 6000 heloter seg fri for 500 drakmer hver, en betydelig sum på den tiden. Spartanerne satte riktignok i gang tiltak for å forhindre at helotene ble for rike.
Demografi
Helotene levde i familieenheter og kunne inngå avtaler seg i mellom. Dette var en betydelig forskjell fra løsøreslavene, for blant dem var ikke kontrakter, ekteskap og familieforhold juridisk anerkjent. Familieenhetene til helotene stod derfor i mindre fare for å bli spredt. På grunn av dette reproduserte helotene seg, i motsetning til andre slaver i antikkens Hellas. Deres antall, som antagelig ikke var ubetydelig til å begynne med, økte, til tross for krypteia, andre massakrer av heloter og tap i krig. Samtidig fortsatte befolkningen av borgere å synke.
Fraværet av en formell folketelling forhindrer oss fra nøyaktig vurdering av deres antall, selv om det er mulig å gjøre noen overslag. Ifølge Herodot (IX, 28–29) var helotene syv ganger så tallrike som spartanerne under slaget ved Plaitaia i 479 f.Kr. På tiden til kinadonkonspirasjonen på begynnelsen av det 4. århundre f.Kr. kunne bare 40 borgere telles i en folkemengde på 4000 (Xenofon, III, 3, 5). På det tidspunktet var den totale befolkningen av heloter, inkludert kvinner, anslått til mellom 170 000 og 224 000.
Med tanke på at helotbefolkningen, i motsetning til løsøreslavene, ikke kunne vokse gjennom kjøp eller erobringer i krig, måtte den støtte seg på naturlig vekst. Helotene ble oppmuntret av spartanerne til å innføre eugenikk som lignet den de selv praktiserte. På denne måten, ifølge gresk tro på denne tiden, ble ikke bare genetikk, men også skaffede karakteristikker gitt videre til etterfølgende generasjoner. Under krypteia var de sterkeste og sunneste helotene de primære målene til kryptes, å velge svake mål var tegn på svakhet.
Frigjøring
Thukydid rapporterer at anmodningen ble møtt med noe suksess, og helotene fikk forsyningen gjennom til den beleirede øya. Han nevner ikke om spartanerne holdt sitt ord. Det er mulig at noen av heliotene senere ble henrettet av de sfakterianske frivillige.
Den andre anmodningen kom under den thebanske invasjonen av Lakonia. Xenofon slår i Hellenica (VI, 5, 28) fast at autoritetene gikk med på å frigi alle heloter som meldte seg frivillige. Han anslår så at 6000 meldte, noe som var flaut for spartanerne.
De 700 helotene som tjente Brasidas i 424 f.Kr. i Khalkidikí ble frigitt, og de ble etterpå kjent som «brasidianene». Det var også mulig å kjøpe seg frihet eller å få den ved å gjennomføre den tradisjonelle spartanske utdannelsen. Generelt ble frigitte heloter henvist til som «neodamoder» (νεοδαμώδεις, neodamōdeis), de som sluttet seg til deme (δῆμος, dễmos) til perioikene.
Moses Finley understreker at det faktum at heloter kunne tjene som hoplitter utgjorde en alvorlig mangel i systemet. Hoplittsystemet var en streng metode for å sikre at disiplinen ble opprettholdt i falanksen. Spartanerne fikk et betydelig rykte som hoplitter på grunn av taktiske evner utviklet gjennom kontinuerlig trening. I tillegg til dette militære aspektet, var det å være hoplitt en nøkkelkarakteristikk til gresk borgerskap. Å introdusere heloter i dette systemet førte derfor til uunngåelige sosiale problemer.
Mothaker og mothoner
Fylarkos, sitert av Athenaios (VI, 271 E), spesifiserer en klasse menn som samtidig var frie, men ikke borgere. Mothakene (μόθακες, mothakes, hadde gjennomført agoge, det spartanske utdanningssystemet. Klassisk historiografi anerkjenner at helotene bestod av en stor del av disse mothakene. Denne kategorien gir et antall problemer, først og fremst vokabularmessig.
De klassiske forfatterne brukte et antall begrep som ser ut til å dekke lignende konsepter:
Denne situasjonen er noe komplisert ved en forklaring fra Hesykios av Alexandria som sier at mothakes var slavebarn (δοῦλοι, doũloi) som ble oppfostret samtidig med barn av borgere. Filologer løser dette praktiske dillemmaet på to måter:
Konklusjonen må behandles forsiktig:
«Forakt for helotene»
Uttrykket «forakt for helotene» av Jean Ducat forteller om en annen av de store karakteristikkene til helotene blant tjenerbefolkningen i gresk antikk. De ble rituelt mishandlet. Kildene for dette er rikelige og detaljerte.
Myron av Priene, sitert av Athenaios (XIV, 657 D), spesifiserer ydmykelsene de ble utsatt for. De måtte bruke hatter av hundeskinn (κυνῆ, kunễ) og saueskinn (διφθέρα, diphthéra) for å skille seg ut fra andre. Den grunnleggende symbolikken var tydelig for grekerne, et krypende og feigt dyr. Hvert år ble heloter rituelt pisket, antagelig ikke av noen annen grunn enn å bekrefte deres tjenerstilling, men det ser ut til at bare en liten gruppe ble pisket som et symbol for hele helotbefolkningen.
Plutark (Lykurgs liv, 28, 8-10) indikerer også at de ble tvunget til å drikke ren vin, noe som ble regnet for å være farlig, Vin ble vanligvis blandet ut med vann, «...og å lede dem i denne tilstanden inn i deres offentlige haller, slik at barna kunne se hva en full mann er. De fikk ham til å danse tvilsomme danser og synge latterlige sanger...» under syssitia (obligatoriske måltid). Det ble rapportert i samme kilde om at Thebanere beordret en gruppe helotiske fanger til å resitere vers fra Alkman og Terpandros (poeter fra Theben). Helotene nektet på grunnlag av at det ville mishage deres herrer.
Da eforene inntok embetet, erklærte de rutinemessig krig mot helotene, noe som gjorde at spartanere kunne drepe dem uten ettervirkninger. For det meste skjedde dette gjennom kryptes, ferdigutdannede fra agogen som tok del i krypteia. 2000 heloter ble i 425 f.Kr. masakrert i en nøye planlagt hendelse. Thukydid (IV, 80, 4) sier at:
Kontekst
Bildet bygget opp av tilgjengelige kilder er enstemmige. Helotene ble rituelt ydmyket og psykologisk mishandlet. Likefullt må dette bildet holdes i konteksten.
For det første, klær: Dipthera (bokstavelig «lær» var det generelle klesplagget for den fattige arbeiderklassen og ble også båret av frie menn i Athen. I Aristofanes' Skyene er dette antrekket for karakteren Strepsiades. På lignende vis er ordet κυνῆ, kunễ, brukt i gresk litteratur, særlig av Homer i Iliaden der det menes en hjelm. I Athen og i Odysseen (XXIV, 231) betyr det også en hatt av skinn eller lær.
Sikkerhetstiltak
Dette hatet til spartanerne mot helotene hadde sin opprinnelse i frykt som skyldtes det relativt lite antallet spartanere sammenlignet med tjenerbefolkningen, den naturlige frykten for at helotene ville forsøke å ødelegge dem bidro til deres mishandling. Ifølge tradisjonen bar spartanerne alltid sitt spyd, tok bare av reimene på skjoldene sine da de var hjemme for at helotene ikke skulle ta dem og låste sine dører i hjemmene sine. Thukydid oppsummerer dette med en kjent frase:
Helotopprør
Til tross for brutaliteten i sin verden gjorde helotene sjelden opprør. De få sitatene som har blitt assosiert med helotopprør er diskutert nedenfor.
Pausanias' komplott
Det første helotopprøret som er rapportert er det som ble fremprovosert av general Pausanias i det 6. århundre f.Kr. Thukydid (I, 132, 4) rapporterer:
Men disse intrigene ledet ikke til et helotopprør. Thukydid impliserer at Pausanias ble overlevert av helotene (I, 132, 5, «beviset av helotene selv.») Der er liten tvil om at løftene gjort av Pausanias var for generøse til å være troverdige, ikke en gang Brasidas da han frigjorde sine helotiske frivillige, tilbød borgerskap.
Massakren ved Taenaros
Massakren ved Kapp Taenaros, på enden av Taygetos, er også rapportert av Thukydid (I, 128, 1):
Denne affæren som ble husket av athenerne i svar til en spartansk anmodning om å sende Perikles i eksil, er ikke datert. Vi vet bare at den skjedde før det katastrofale jordskjelvet i 464 f.Kr. Thukydid er den eneste som impliserer helotene. Pausanias (IV, 24, 5) snakker om lakedaemonier som hadde blitt dømt til døden. Teksten lar oss heller ikke konkludere med at dette var et mislykket helotisk opprør, bare at der var et forsøk på flukt. I tillegg er et helotisk opprør i Lakonia usannsynlig, og messenianerne ville antagelig ikke søke tilflukt nær Kapp Taenaros.
Jordskjelv
Opprøret som sammenfalt med jordskjelvet i 464 f.Kr. er godt bevitnet, men greske historikere er ikke enige om tolkningen av denne hendelsen.
Postfuhramt
Postfuhramt tidligere: Kaiserliches Postfuhramt er en murstensbygning i Oranienburger Strasse i Mitte i Berlin. Bygningen ble oppført i 1881 og var i sin tid en av de største offentlige bygninger i Berlin. Postfuhramt ble 1975 oppført som kulturminne.
Helotene
Jordskjelv
Thukydid (I, 101, 2) sier at helotene og perioikene i Thouria og Aithaia tok fordel av jordskjelvet til å gjøre opprør og etablere en posisjon på Ithome. Han legger til at de fleste av opprørerne var av messeniansk opphav, noe som bekrefter Ithome som et historisk sted for messeniansk motstand og fokuserer oppmerksomheten på perioikene i Thouria, en by på den messenianske kysten. Vi kan anta at en minoritet av helotene var lakoniske. Dette er dermed det eneste opprøret i deres historie. Kommentatorer som Stefanus av Byzantium antyder at dette Aithaia var i Lakonia, noe som indikerer et opprør i stor skala i regionen. Pausanias' sin versjon av hendelsene er svært lik.
Diodorus Siculus (XI, 63, 4-64,1), antagelig influert av Eforos av Kyme, fordelte ansvaret for opprøret likt på messenianerne og helotene. Denne versjonen av hendelsene støttes av Plutark.
Noen forfattere legger ansvaret for opprøret på helotene i Lakonia. Dette er tilfellet for Plutark i hans Simons liv (17, 8): Helotene i Eurotasdalen ønsket å bruke jordskjelvet til å angripe spartanerne som de trodde var ubevæpnede. Intervensjonen til Arkedamos II som kalle lakedaemonierne til våpen, redder dem samtidig fra jordskjelvet og helotenes angrep. Helotene trakk seg unna, men gikk til åpen krigføring sammen med messenianerne.
Det er vanskelig å samle disse versjonene. Det er uansett klart at opprøret i 464 representerte en betydelig traumatisk hendelse for spartanerne. Plutark indikerer at krypteia og annen dårlig behandling av helotene ble institusjonalisert etter dette opprøret. Dersom der er noen tvil i disse bekreftelsene, understreker de i det minste den umiddelbare spartanske reaksjonen: Allierte blir samlet og krig følger med det samme Athen som de stod ovenfor i Peloponneserkrigen.
Athenske utposter
Under den samme krigen og etter kapitulasjonen til spartanerne beleiret i Sfakteria, innsatte athenerne en garnison i Pylos som bestod av messenianere fra Naupaktos. Thukydid (IV, 41, 2-3) understreker at de hadde håpet å utnytte patriotismen til messenianerne for å pasifisere regionen. Selv om messenianerne muligens ikke satte i gang full geriljakrig, plyndret de området og oppmuntret helotisk desertering. Sparta ble tvunget til å dedikere en garnison for å kontrollere denne aktiviteten. Dette var de første ἔπιτειχισμόι, épiteikhismoi («defensive murer»), utposter plantet av athenerne i fiendtlig territorium.
Den andre av disse utpostene var ved Kythera. Denne gangen var athenernes mål helotene i Lakonia. Igjen skjedde plyndringer og desertering, men ikke i den skala som athenerne håpet på eller spartanerne fryktet. Der var ingen opprør som det etter jordskjelvet.
Postfuhramt
Stavelsen fuhr kommer av det tyske ordet Fuhren som betyr en utkjøring eller et (vogn)lass.
Forhistorien
På tomten for Postfuhramt sto fra 1713 et bolighus for såkalte postilioner, kjørekarer som på oppdrag fra postvesenet sørget for postombæringen og dessuten persontransport. Etter 1766 fantes i bygningen et postkontor med leilighet for den kongelige postmester. Postmesteren var en næringdrivende som tok samtlige ombringningsoppdrag for postvesenet. I løpet av siste halvdel av 1800-tallet opphørte denne form for postombæring og i 1874 ble tjenesten innlemmet i Reichspost.
Bygningen
Da den gamle bygningen var revet, ble det på trekanttomten mellom 1875 og 1881 oppført et byggverk i tre etasjer for det nye postvesenet. Arkitekt var Carl Schwatlo. Bygningen ble liggende på hjørnet av Oranienburgerstrasse og Tucholskystrasse (til 1951 kalt Artilleriestrasse). De gule murstensfasadene med røde og blå prydelementer, formstein-, gesims- og terakottaornamenter minner om italiensk tidligrenessanse. Hovedinngangen ligger i en monumental rundbuenisje som dekker hele hjørnefasaden. Over denne hever det seg en åttekantet tårnoppsats mellom to små kupler, en arkitektonisk henvisning til kuppelen på Neue Synagoge like ved, forøvrig ferdigstilt i 1866.
På begge sider av hovedportalen finnes 12 barnefigurer med forskjellige postsymboler på ornamentbånd; disse symboliserer de forskjellige grener av postvesenet som en gang var samlet på dette stedet. En allegorisk figurgruppe var opprinnelig anbrakt på taket over portalen, men denne ble ødelagt under den andre verdenskrigen. Mellom vindusbuene i første etasje vises 25 (opprinnelig 26) portretter av ulike personer som fra antikken til 1800-tallet har tjent postvesenets utvikling.
Postfuhramt ble sterkt skadet i den andre verdenskrigen. Den første mindre renovering begynte i 1973 og ble avsluttet i 1989.
Bruken av bygningen
Den umiddelbare begrunnelse for å oppføre bygningen var et sterkt behov for å skaffe ordentlige staller til posthestene. Stallene ble bygget i to etasjer for tilsammen 250 hester. Da postkontoret ble modernistert i 1925 ble stallene revet.
Postfuhramt ble endelig nedlagt som postkontor i 1973 men tjente for postvesenets formål helt frem til 1995. Senere er bygningen overdratt til C/O Berlin, en internasjonal fotoutstilling.
Liste over portrettene
Mellom rundbuene rundt vinduene i første etasje finnes følgende portretter:
Holmsbu billedgalleri
Holmsbu billedgalleri er et kunstmuseum i Jarenskogen ved Holmsbu i Hurum kommune. Museet er etablert for å huse ei samling av Henrik Sørensens (1882–1962) kunst. Museet ble etablert i 1963 da Sørensens sønn, Sven-Oluf Sørensen, forærte tomta og en del av farens kunstsamling, samt bygningene han hadde samla, til Hurum kommune og Hurum historielag.
Norgesmesterskapet i basketball
Norgesmesterskapet i basketball eller NM i basketball kan referere til:
Holmsbu billedgalleri
Museet har, foruten faste samlinger av Henrik Sørensen, også arbeider av Thorvald Erichsen og Oluf Wold-Torne, i tillegg til skiftende sommerutstillinger. Museet rommer også en del 1700-talls fajanse, samt fem søyler med skulpturdekorerte kapitéler fra et sør-fransk middelalderkloster, som ble samla av Sørensen. Dessuten har museet et stort bibliotek, med ei samling av Sørensens bøker.
I tilknytning til museet finnes det ei samling av fem eldre trehus fra blant annet Hurum og Telemark, som Sørensen kjøpte og flytta til tomta han eide i Jarenskogen. Ett av husene brukte Sørensen som atelier. Et annet av husene kommer fra husmannsplassen Ødegården ved Ulvekula under gården Rød vestre i Hurum.
Museumsbygningen
Etter en byggeperiode på ti år stod museumsbygningen ferdig i 1973. I 1983 ble bygningen tildelt Houens fonds diplom, og i 1994 vedtok Riksantikvaren å frede den.
Mohr tegna også Vinje biletgalleri i Telemark, som også ble bygd etter initiativ av Sven-Oluf Sørensen for å huse ei samling av Henrik Sørensens kunst.
Verker
Museet forvalter ei samling med litt over hundre malerier: 86 malerier av Henrik Sørensen, 13 malerier av Thorvald Erichsen og seks malerier av Oluf Wold-Torne.
Noen av hovedverkene av Sørensen i samlinga er:
Kunstnerkolonien Holmsbu
I perioden 1911-1962 fungerte Holmsbu som en kunstnerkoloni. Det var Oluf Wold-Torne og Thorvald Erichsen som «oppdaga» Holmsbu i 1911, og begynte å male her. Sørensen kom første gang til stedet i 1913, og oppholdt seg siden årvisst her inntil sin død, med to års unntak. Andre kunstnere som oppholdt seg og arbeida her var Aage Storstein, Per Deberitz, Per Krohg, Willy Midelfart, Reidar Fritzvold, Dagfin Werenskiold, Lars Jorde, Håkon Stenstadvold, Hugo Lous Mohr, Axel Revold, Alf Rolfsen, Jean Heiberg og Joronn Sitje. De fleste oppholdt seg i Holmsbu noen uker om sommeren. Enkelte, som italieneren Alberto Rosati, bosatte seg i Holmsbu. Kretsen av kunstnere som var en del av kunstnerkolonien i Holmsbu kalles ofte kollektivt for "Holmsbumalerne". På 1950-tallet deltok flere av disse i utsmykninga av Holmsbu kirke.
Støa
Fra 1919 leide Sørensen seg inn i et hus eid av Julius Tollefsen i Støa, litt sør for i Holmsbu. Sørensen kjøpte huset i 1929. Inntil 1927 hadde han bodd i Paris, med sommeropphold i Norge. Fra 1927 bodde han i Oslo. Etter 1945 pleide Sørensen å flytte rundt mellom flere steder i løpet av året. Om vinteren pleide han å arbeide hjemme og i atelieret sitt i Oslo rådhus. Etter påske bodde han i Hakadal, og tidlig på sommeren kom han til Holmsbu. Seinsommeren tilbrakte han i Vinje i Telemark, og om høsten bodde han i Italia. Huset i Støa forekommer sjeldent som motiv i Sørensens arbeider, sjøl om ei rekke av maleriene hans ble malt der.
Husmannsplassen Støa
Støa var opprinnelig en husmannsplass under gården Jaren nedre. I første halvdel av 1700-tallet ble plassen kalt Jaren-støa, men etter at eiendommen ble en del av ladestedet Holmsbu i 1757 sees oftere navnet Holmsbu-støa. Huset som Henrik Sørensen eide lå ved siden av de eldste bygningene i Støa.
De første husmennene som kildene nevner i Støa var Tore Hansen og kona Ingeborg Torkelsdatter, som fikk sønnen David her i 1717. Det er usikkert hvor lenge Tore og Ingeborg bodde i Støa. Ingeborg døde som enke i Holmsbu i 1764, og var da 84 år gammel. På 1720-tallet bodde også Nils Evensen og kona Live Hansdatter i Støa med sine fem barn.
Nils Ottersen og kona Anne Larsdatter bodde i Støa på 1730-tallet og 1740-tallet. Nils var klokker i Hurums og Strømmens sogn. Som klokker var han også en av de første lærerne i Hurum etter at forordninga om allmueskoler på landet ble innført i 1739, og to av sønnene til Nils og Anne ble også lærere.
I 1757 ble Støa en del av ladestedet Holmsbu. I denne perioden forsvinner plassen fra kildene, men tradisjonen skal ha det til at enkelte av losene og tollerne, som tidligere hadde pleid å bo på Rødtangen, bodde i Støa i siste halvdel av 1700-tallet og første del av 1800-tallet. Husmannen Erik Larsen og kona Marte Hovelsdatter bodde i Støa tidlig på 1760-tallet, men ellers er lite kjent om dem.
Mellom 1827 og 1881 nevner kildene at husmannen Arne Trondsen (1802-1881) bodde i Støa. Arne var opprinnelig fra gården Skjeldrum nordre i Skoger, men han arbeida som fisker og fiskehandler i Holmsbu. Han gifta seg med Marie Evensdatter fra Hurum i 1827, og de fikk to barn sammen.
Bygningene i Støa
I 1846 viser en branntakst at det stod fire hus i Støa. Av disse står nå den såkalte "Visiterbygningen" og et gammelt våningshus, som nå blir benytta som galleri, igjen. Våningshuset var 11,3 meter langt og 6 meter bredt, var bordkledd, rødmalt, og tegltekt. Huset hadde dagligstue, kjøkken, nordloft og kvistværelse. På nordsida var det svalgang med trapp opp til loftet. Det var også en svalgang med bod på sørsida av huset. Nord for våningshuset lå det et fjøs med plass til to kuer, og ved sjøen stod det en sjøbod.
I 1857 ble våningshuset ombygd, da svalgangen på sørsida ble fjerna, og det ble bygd et tilbygg med kammers og soverom. Seinere på 1800-tallet ble også den nordre svalgangen fjerna, og et rom bygd til der den hadde stått.
Ralph Siegel
Ralph Siegel (født 30. september 1945 i München i Tyskland) er en tysk låtskriver og plateprodusent. Siden starten av 1970-årene har han skrevet og produsert en rekke popsanger, hiter og slagere. Han har også deltatt med hele 24 sanger i Eurovision Song Contest – mer enn noen andre musikere.
Holmsbu billedgalleri
Kunstnerne i Støa
På begynnelsen av 1900-tallet bodde Gunhild Rød i Støa. Om sommeren leide hun ut rommene i husene til leieboere, mens hun sjøl flytta ut i sjøboden. På den tida var husene malt i sink-grønt, med hvite vinduskarmer. Mellom 1911 og 1919 leide Oluf Wold-Torne og Thorvald Erichsen rom av Gunhild. I 1911 malte Wold-Torne hovedverket "Innseilingen til de lykkeliges øer" her. Fra 1913 av leide også Henrik Sørensen rom i nabohuset, som skal være bygd i 1831. Han kjøpte huset i 1929.
Ralph Siegel
Bakgrunn
Siegel er en av de mest betydningsfulle personene i Eurovision Song Contest, takket være sin rekordstore deltakelse med 24 bidrag i årene 1974–2017. Bidragene har representert fem land: hjemlandet Tyskland, Luxembourg, Sveits, Montenegro og San Marino. Mange av sangene har han laget sammen med tekstforfatter Bernd Meinunger. I tillegg har han deltatt med bidrag i en rekke nasjonale finaler i åtte forskjellige land.
Holmsbu billedgalleri
Kunstnerne i Støa
I 1967 overtok Hurum kommune de to eldste bygningene i Støa, og det gamle våningshuset har blitt brukt til kunstutstillinger og arrangementer.
Sørensen-eika
Nær parkeringsplassen til museet står det et stort eiketre, som er motiv i flere av Henrik Sørensens malerier. Den såkalte Sørensen-eika regnes for å være mellom 400 og 500 år gammel, og ble freda som naturminne i 1958.
Museumsreformen, stiftelsen, og konflikt om drifta av museet
I 2001 begynte ei stor omorganisering av museumssektoren i Norge (museumsreformen). Som en følge av denne reformen ble Holmsbu billedgalleri i 2002 omgjort til en stiftelse, der drifta av museet ble underlagt Drammens museum. Hurum kommune, Hurum historielag og en representant for henholdsvis Nasjonalgalleriet og Sørensens familie skulle sitte i styret i stiftelsen. Hurum kommune skulle ha rett til å oppnevne to medlemmer til styret. Etter at Hurum kommune ble slått sammen med Røyken og Asker kommuner er det fra 1. januar 2020 den nye Asker kommune som har rett til å oppnevne to styremedlemmer til stiftelsen, mens Hurum historielag, Nasjonalmuseet og Sørensens familie oppnevner hvert sitt styremedlem.
Ralph Siegel
Privatliv
Siegel er gift med operasangeren Kriemhild Jahn. Han har tre døtre, blant dem Giulia Siegel som tidligere var gift med den tyske entreprenøren Hans Wehrmann.
Faren hans,, var også en kjent slagerkomponist og sanger i Tyskland, og skrev teksten til Tysklands bidrag i Eurovision Song Contest 1957.
Holmsbu billedgalleri
Museumsreformen, stiftelsen, og konflikt om drifta av museet
I 2020 brøt det ut åpen konflikt mellom Drammens museum og andre medlemmer av stiftelsens styre, da styremedlemmene beskyldte Drammens museum for å i ei årrekke ha vanskjøtta museet i Holmsbu, med hensyn til formidling og bevaring av kunsten der. Konflikten endte med at Drammens museum sa opp avtalen med stiftelsen fra og med 1. januar 2022.
Stiftelsen har vedtatt at museets navn fra august 2020 er Holmsbu kunstmuseum - Henrik Sørensens samlinger.
I 2022 vedtok formannskapet i Asker kommune å utarbeide en mulighetsstudie for Holmsbu kunstmuseum for å vurdere ny organisering og drift av museet. I februar 2023 konkluderte kommunen med at den var villig til å overta eiendommen og samlingene i Holmsbu under forutsetning av at stiftelsen ble nedlagt. Kommunen foreslo at Museene i Akershus skulle drifte museet videre.
Julestemning
Julestemning er en EP med Hege Turøy, utgitt i 2009.
It’s Brutal Out There
It's Brutal Out There er et musikkalbum med Ben Adams, utgitt i 2010. Dette er hans debutalbum som soloartist.
Willmer Fowler
Willmer L. Fowler (født 3. juni 1937 i Andalusia i Alabama) er en tidligere amerikansk fotballspiller for Buffalo Bills. Han spilte college football på Northwestern University.
Fowler ble draftet av Philadelphia Eagles i NFL Draft i 1959, men endte heller opp med å signere med American Football Leagues Buffalo Bills. Han var en del av lagets første spillerstall i 1960-sesongen, og som startende halfback ble han den første Bills-spilleren med 100 yards på løp i en kamp. En revnet akillessene i 1961 endte spillerkarrieren hans.
Fowler tjenestegjorde i National Guard fra 1960 til 1981, og gikk av som kaptein. Han jobbet også for IBM og frem til han pensjonerte seg i 2017 var han direktør for Erie Countys Pistol Permit Office.
Cristina Florica
Elena Cristina Florica (født 11. mai 1992 i Crețeni) er en rumensk håndballspiller, som spiller for den rumenske klubben og det rumenske landslaget.
Fjordkraftligaens mest verdifulle spiller i sluttspillet
Fjordkraftligaens mest verdifulle spiller i sluttspillet blir offentliggjort året etter at sluttspillet i toppdivisjonen i ishockey for herrer er ferdigspilt. Siden 2020 kalles toppdivisjonen Fjordkraftligaen; den har skiftet navn flere ganger etter hvert som Norges Ishockeyforbund har inngått kontrakt med nye hovedsponsorer.
Prisen ble første gang delt ut i 2007 og ble da vunnet av Storhamars canadiske spiller Christian Larrivée, selv om Storhamar tapte finalen mot Vålerenga. Historien gjentok seg i 2015 da Larrivée nok en gang vant prisen etter en tapt finale, denne gangen mot Stavanger Oilers.
Lasse Gallefoss
Lars Petter «Lasse» Aksnessæther Gallefoss (født 26. juni 1980) er en norsk dokumentarfilmskaper og forfatter. Han er fra Bergen og utdannet dokumentarregissør fra Høgskolen i Lillehammer og journalist fra Universitetet i Stavanger. Han jobber som førsteamanuensis ved TV-skolen ved Høgskolen i Innlandet og filmkonsulent ved Vestnorsk Filmsenter.
Gallefoss har regissert dokumentarseriene Det nye landet - norsk moderne innvandringshistorie, Den gode viljen - historien om norsk bistand og Lille Norge og stormaktene for NRK. De to siste dokumentarseriene ble nominert til Gullruten i henholdsvis 2013 og 2015. I 2015 fikk han støtte fra Norsk filminstitutts talentprogram Nye Veier til å utvikle dokumentarfilmen Bønn «om menneskers samtale med sin gud». I 2017 regisserte han og skrev manus til dokumentarserien Flukt for NRK. For serien vant han Gullruten 2017 i klassen beste regi enkamera. Serien vant ytterligere to Gullruter. I 2019 regisserte han og skrev manus til dokumentarserien Uro for NRK som også ble nominert til Gullruten, og i 2021 regisserte han og skrev manus til dokumentarserien Rus for NRK som var nominert til to og vant én Gullrute. For serien vant han og Leo Ajkic Fagrådets pris for godt ruspolitisk arbeid.
Gallefoss debuterte som forfatter med kriminalromanen Krigernes fred på Aschehoug i 2018. Boken havnet på listen over årets beste bøker i VG og Dagbladet.
Gallefoss er også kjent som innebandyspiller i Nordåsgrenda innebandyklubb.
Columbia University Press
Columbia University Press er et forlag som ble grunnlagt i 1893. Den har sitt hovedkvarter i New York, og er tilknyttet Columbia University. Den er siden 2014 ledet av Jennifer Crewe og utgir bøker innenfor humaniora og vitenskaper, deriblant på feltene litteratur- og kulturhistorie, historie, sosialt arbeid, sosiologi, religion, film og statsvitenskap.
Aserbajdsjans statssekretær
Stillingens betydning økte med tiden. Under president Heydar Aliyev i 1993 steg den til å bli nummer to etter statsoverhodet. Tadeusz Swietochowski skrev: «Helt klart er Aserbajdsjans nummer to-person Lalə-Şövkət Hacıyeva, hvis tittel er statssekretær....»
Per Hillestad
Per Hillestad (født 25. mars 1959 i Årdal) er en norsk trommeslager.
Aserbajdsjans statssekretær
Şövkət fortalte om stillingens omfang i et intervju med magasinet Azerbaijan International: «Der er en stor forskjell mellom USAs Secretary of State [utenriksminister] og Aserbajdsjans. Vår statssekretær er egentlig mer som en visepresident. Men samtidig er også rollene og ansvaret til den amerikanske visepresidenten og den aserbajdsjanske visepresidenten helt forskjellige. Mitt ansvar dekker alle aspekter ved statsstyret – fra strategi og ideologi til krig, forsvar og økonomi. Jeg har hånd om alle alle disse. Jeg må kontrollere og overvåke alt som foregår i hele landet. Jeg leder også alle presidentens rådgivere. Og naturligvis er der internasjonale relasjoner. Presidenten og jeg arbeider sammen og fatter avgjørelser. Hvis han reiser ett eller annet sted utenfor landet, hviler statsstyrets ansvar på meg. Så faktisk har jeg mer ansvar enn USAs visepresident. Imidlertid, ifølge grunnloven: Hvis noe skulle hende med presidenten, Gud forby, så er det parlamentets overhode som tar presidentens plass – ikke statssekretæren».''
Per Hillestad
Hillestad er kjent fra Lava og medvirker som studiomusiker på utgivelser av blant andre a-ha, Jannicke, Heidi Hauge, Vamp, Jonas Fjeld, Jahn Teigen, Sissel Kyrkjebø, Olav Stedje, Bjølsen Valsemølle, Anne Grete Preus, Marius Müller og Funhouse, D.D.E., Øystein Sunde, Elisabeth Andreassen og Jan Groth. Han har også vikariert i partybandet Tante Gørilds Hobbyorkester.
Aserbajdsjans statssekretær
I januar 1994 skrev Lalə Şövkət et avskjedsbrev i protest mot regjeringens korrupsjon. Etter hennes fratreden har ikke stillingen vært besatt.
Per Hillestad
I 1995 fikk han Gammleng-prisen i klassen Studio.
Wittenburg
Wittenburg er en by i distriktet Ludwigslust-Parchim i Mecklenburg-Vorpommern, Tyskland. Byen har en befolkning på ca. 4,834 og et areal på ca. 46,25 km². Wittenburg må ikke forveksles med den mye større byen Wittenberg.
Wittenburg har vært setet for amtet Wittenburg siden 1. januar 2004. Byen ligger i den vestlige delen av Mecklenburg-Vorpommern, ved den lille elven Motel. Områdene Helm, Klein Wolde, Wölzow og Ziggelmark er en del av Wittenburg.
Sykling under Middelhavslekene 2005
Sykling under Middelhavslekene 2005. Sykling var en av flere sporter under de femtende middelhavslekene som ble arrangert i Almería i Spania i perioden 24. juni til 3. juli 2005. Det var fjortende gangen som sykling var med på programmet under middelhavslekene. Det var to individuelle konkurranser i landeveissykling for menn.
Santa Rosa de Lima
Santa Rosa de Lima kan vise til:
Zeng Guofan
Zeng Guofan (tradisjonell kinesisk: 曾國藩; forenklet kinesisk: 曾国藩, pinyin: Zēng Guófán, Wade-Giles: Tseng Kuo-fan, stilnavn: Bóhán 伯函 og Díshēng 滌生; posthumt navn: Wenzheng 文正; utnevnt til markgreve Yiyong av første klasse 一等毅勇侯, 世襲罔替; født 26. november 1811 i Xiangxiang i Hunan i Kina, død 12. mars 1872 i Nanjing) var en kinesisk hærfører og statsmann. Han er mest kjent for sin kamp mot Taipingopprøret.
Bakgrunn
Zeng Guofan var sønn av en ikke særlig velhavende familie av lavadelen. I 1833 bestod han den kinesiske embedseksamen på prefekturnivå, året etter på provinsnivå (juren) og i 1838 på hovedstadsnivå (jinshi). Deretter ble han opptatt i Hanlinakademiet der han raskt fikk ry på seg som en ekspert på riter og etikette.
Tidlig karriere
Trass i enkel personlig livsførsel maktet ikke Zeng Guofan alltid å holde hodet over vannet økonomisk og samtidig skjøtte sine oppgaver. Men det endret seg da han ble utnevnt til leder for provinseksamenen i provinsen Sichuan. Et slikt verv innebar rause «gaver» fra ærgjerrige familier.
Gjennom disiplinerte og asketiske studium forfinet Zeng Guofan sin forståelse av konfuciansk lære og drømte om et moralsk høyverdig liv helt og holdent viet lærde studier. Han gikk inn for gjeninnføreing av en strengt konfusiansk innrettet læreplan og tok mer og mer opp kampen mot den tiltagende tendens til kjøp og salg av akademiske grader. Ved valg av egne medarbeidere la han til grunn svært høye akademiske og moralske fordringer, og gav avkall på den ofte praktiserte oppbygging av en «husmakt» ved rekruttering av faglig middelmådig men lojalt personell.
I 1849 fikk han en ledende funksjon i Riteministeriet. I hans embedstid som militærinspektør fikk han budskapet om morens bortgang, og dette tvang ham - som skikken var blant mandariner - til å dra tilbake til sin hjemprovins for å gjennomføre de foreskrevne sørgeseremonier.
Taipingopprøret
På denne tiden inntok Taiping-opprørernen Hunan og inntok der byer på begge sider av Yangtzeelven. Zeng fikk i oppdrag å organisere en frivillig troppestyrke mot Taipingopprørerne. Denne militsstyrken er gått inn i historien som Hunanhæren. Han lot på eget initiativ bygge stridsdjunker, og gikk til angrep. Denne sryrken tilføyde opprørernes flåte et tilintetgjørende nederlag, og Zengs styrker gjenerobret Changsha og en rekke andre byer.