cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Engelbert Dollfuß
Bakgrunn
Dollfuß skal allerede fra barnealder ha hatt et ønske om å bli katolsk prest. Etter anbefaling fra sogneprest Simon Veith overfor biskop Johann Baptist Schneider fikk han et stipend for das fürsterzbischöfliche Knabenseminar for erkebispedømmet Wien i Oberhollabrunn; der begynte han i 1904. I 1913 tok han matura. I noen få måneder studerte han så teologi ved Wiener Priesterseminar. Han gav opp dette studiet og begynte med rettsvitenskap ved universitetet i Wien. Dermed mistet han den kirkelige studiestøtte og hans økonomi ble svekket.
Dollfuß tok juraeksamen fra universitetet i Wien og bedrev studier i nasjonaløkonomi i Berlin. Han søkte verving innenfor det alpine Kaiserschützenregiment. Han kjempet med fremgang under første verdenskrig, skjønt han ble såret og holdt som krigsfange i Italia til 1918.
Politiker
I 1920-årene vendte han seg mot politikken og steg hurtig innenfor det regjerende partiet, Christlichsoziale Partei, for hvilket han ble utnevnt til en rekke poster. I 1930 ble han utnevnt til leder av det statlige østerrikske jernbaneselskapet, Österreichische Bundesbahnen (ÖBB), og inntrådte det følgende år i regjeringen som skogs- og landbruksminister.
Forbundskansler
Etter indre uroligheter som førte til Karl Bureschs avgang, tiltrådte Dollfuß 39 år gammel som forbundskansler for en svak majoritetsregjering bestående av Christlichsoziale Partei, Landbund samt det høyrerekstreme Heimwehr (sosialdemokratene hadde krevd nyvalg, noe som hadde risikert å berøve de konservative kanslerposten). Regjeringspartiene hadde kun 83 mandater av 165 i nasjonalrådet og var derfor avhengig av Dollfuß egen stemme for å sikre majoritet.
Etter Adolf Hitlers maktovertagelse i Tyskland i januar 1933 kulminerte den politiske uroen, og det nasjonalsosialistiske partiet, Deutsche Nationalsozialistische Arbeiterpartei (DNSAP), krevde mer eller mindre åpent landets tilslutning til Tyskland. Etter at nasjonalrådets samtlige talsmenn ved en parlamentarisk krise i mars var avgått for å berøve regjeringens majoritet (manglen på talsmenn gjorde konstitusjonelt parlamentet maktesløst), lot Dollfuß med støtte fra president Wilhelm Miklas utforme et dekret som erklærte parlamentet som værende satt ut av spill, noe som ble fullbyrdet av politistyrker etter sesjonens avslutning.
I en tid med sterke pan-tyske strømninger, der mange ønsket at Østerrike skulle bli en del av Tyskland, forsøkte han å bevare Østerrikes uavhengighet. Hitler støttet åpent de østerrikske nasjonalsosialistene, og i mai 1933 prøvde han å tvinge Dollfuß-styret i kne ved å frata Østerrike de viktige inntektene fra turisme. Tyskere som ønsket å feriere i Østerrike, måtte betale en avgift på 1 000 mark. Dollfuß svarte med å arrestere en rekke nasjonalsosialister, og snart ble det østerrikske nasjonalsosialistiske partiet, Deutsche Nationalsozialistische Arbeiterpartei, forbudt.
Østerrikes diktator
Den 1. mai 1934 utformet Dollfuß' regjering en ny forfatning (Maiverfassung) som forvandlet landet til en Ständesstaat etter korporative og fascistiske forbilder, forent med autoritær katolisisme.
Den 25. juli samme år ble han skutt ned og dødelig såret i et nazistisk angrep på forbundskanselliet (Julikuppet). Han ble nektet legehjelp og blødde langsomt i hjel. Hans kone og barn var da på ferie hos Mussolinis familie, og det var Mussolini som måtte overbringe dem nyheten.
Han ble etterfulgt noen dager senere av Kurt Schuschnigg etter at en forventet tysk invasjon var blitt forhindret, idet Mussolini truet med krig hvis Schuschnigg ble styrtet. Attentatsmennene, som etter den tyske invasjon i 1938 ble gjort til nazistiske martyrer, ble dømt til døden og henrettet ved hengning.
Engelbert Dollfuß var så kortvokst at østerrikerne spøkte med at frimerkene viste ham i full legemsstørrelse.
Th. Marthinsen Sølvvarefabrikk
'''Th. Marthinsen Sølvvarefabrikk''' ble grunnlagt 1883 av Thorvald Marthinsen. Fabrikken holder til i Tønsberg, der den eldste delen av fabrikkbygningen er fra 1907.
Bedriften har forskjellige produkter, hovedsakelig i sølv, men bruker også andre metaller. Fabrikken har blant annet produsert medaljer til OL i 1952 og 1994, men er innen idretten mest kjent som leverandør av Hans Majestet Kongens Pokal.
Bedriften hadde 58 ansatte i 2009, og omsetningen i 2008 var på 72 millioner kroner, mens resultatet før skatt var på over seks millioner. Th. Marthinsen Sølvvarefabrikk er fortsatt i familiens eie.
De syv søstre (sagn)
De syv søstre er et kjent opphavssagn om dannelsen til mange av Nordlands mest kjente fjellformasjoner. Det finnes utallige versjoner av dette sagnet. Ofte skiftes fjell og navn ut, men oppbygningen er den samme.
En variant av sagnet
Vågakallen og Sulitjelmakongen hadde hver sine sorger. Den første hadde sønnen Hestmannen som var ulydig, og den andre åtte viltre døtre. Sulitjelmakongen var streng og nektet døtrene å være ute. Da han sovnet en kveld, lurte de seg likevel ut. De ville ned til kysten for å danse og bade i måneskinnet. Hestmannen så søstrene bade i sjøen ved Landegode. Han ble forelsket i Lekamøya og bestemmer seg for å røve henne samme natt. I full rustning og med flagrende kappe om skuldrene jager han sørover i et vilt midnattsritt. De badende søstrene får øye på han og tar på flukt sørover alt de orker. Utmattet gir de sju søstrene opp og kaster seg ned på øya Alsten mens den eldste flykter videre. I et veldig sprang hopper hun over Velfjord til Brønnøy akkurat som røveren nærmer seg polarsirkelen. Nå blir det håpløst for Hestmannen. Han ser at han ikke kan nå henne igjen.
Da bestemmer han seg for at i stedet for at hun skulle slippe unna vil han se henne død. Omkring i fjellene sitter trollene og følger med i spenning på den ville jakten. Kongen i Sømnafjellet ved Brønnøysund – Skarsfjellgubben – sitter også oppe og ser fram under hattebremmen på det som foregår mens dagen tar til å gi skyene et gyllent skjær. Når Skarsfjellgubben ser at Hestmannen tar etter buen sin kaster han hatten i veien akkurat idet pilen er på vei mot Lekamøya. Pilen traff hatten og den falt ned på Torget rett sør for Brønnøysund med et stort hull igjennom, mens pilen endret retning og falt ned i havet ved Vikna. Lekamøya tok et kjempehopp og landet på Leka. Der snublet hun og mistet møssmørdunken som hun bar med seg.
Lekamøya på fart sørover, står som en liten tind og sees når en reiser langs Lekafjorden.
Torghatten – med det markerte hullet – er et kjent fjell og seilingsmerke sør for Brønnøysund.
Sju søstre sitter sammen og ser utover Sandnessjøen og omegn.
Hestmannen står på øya Hestmannøy som ligger rett under polarsirkelen.
Sulitjelmakongen troner høyt inne ved svenskegrensen innerst i Salten.
Vågakallen vokter sine rikdommer ved Henningsvær i Lofoten.
Andre varianter
En annen variant av sagnet går ut på at Sulitjelmakongens døtre skulle på dans, og at Sulitjelmakongen i den anledning fikk Dønnamannen til å følge dem for å beskytte dem mot farer på ferden. I løpet av festen blir Dønnamannen full og sovner. Dermed kan ikke han beskytte Lekamøya mot Hestmannen, og hun legger på flukt sørover. De siste Syv Søstre danser videre i det sola renner, og alle blir til stein.
Christian Michelsens gate (Oslo)
Christian Michelsens gate (1–53, 57–65, 2–66) er en gate i bydelene Grünerløkka og Sagene i Oslo. Gaten er en del av riksvei 161/Ring 2 og går fra Carl Berners plass til Vogts gate. Like nedenfor ligger Hallénparken.
De syv søstre (sagn)
Andre varianter
Dønnamannen synes svært godt fra Leirfjord. Han ligger på rygg med hendene kneppet over brystkassen, mens på andre siden av fjorden har søstrene stivnet i dansen.
Christian Michelsens gate (Oslo)
Gaten ble i 1934 oppkalt etter Norges statsminister i perioden 1905–07, Christian Michelsen.
Josef Miso
Josef Miso (født 18. oktober 1973) er en slovakisk fotballspiller. Han spilte for Sandefjord i vårsesongen 2006, men fant seg ikke til rette i Norge og returnere tilbake til Costa Rica. Miso har spilt ti år i Costa Rica, og ble toppscorer i sesongen 1996/1997. Han kom fra klubben Club Sport Herediano foran 2006-sesongen, der han dannet spisspar sammen med ikke ukjente Paulo Wanchope.
Mark Richardson
Mark Ashton Richardson (født 26. juli 1972) er en tidligere britisk friidrettsutøver, som konkurrerte hovedsakelig på 400 meter. Han representerte Storbritannia under OL i 1996 i Atlanta, USA på 4 x 400 meter, hvor han vant sølvmedalje sammen med lagkameratene Iwan Thomas, Jamie Baulch og Roger Black, på ny britisk rekord 2:56.60. I VM i 1997 in Athen, løp Richardson ankeretappen på 4 x 400 meter, hvor laget tok sølvmedalje. I februar 2000 kom det frem at han hadde testet positivt på nandrolon.
Niall Glúndub
Niall Glúndub mac Áedo (født 870, død 14. september 919) var overkonge av Irland fra 915 til 919. Niall tilhørte klanen Cenél nEógain av den nordlige Uí Néill, og var sønn av den tidligere overkongen Aed Finliath.
Den første referansen til Niall i annalene er i 911 når han etterfølger sin bror Domnall mac Áeda som konge av Ailech. Han utvidet sitt maktområde til også å gjelde nabokongedømmene, og seiret over kongene av Dál nAraidi og Ulaid i slagene ved Glarryford (i dagens grevskap Antrim) og Ballymena. Han utfordret også overkongen Flann Sinna mac Maíl Sechnaill fra Clann Cholmáin (Sørlige Uí Néill), men tapte for ham i et slag ved Crossakeel i Mide.
Etter Flanns død i 914 etterfulgte Niall ham som overkonge i 915. Anført av to høvdinger fra Ivarætten, Sigtrygg Caech og Ragnvald vendte norrøne styrker tilbake til Irland og områdene rundt Dublin i 917. Nialls styrker utkjempet et større slag mot dem i 917, uten at han klarte å forhidre at Sigtrygg tok Dublin i besittelse. Med støtte fra klanene i hele den nordlige delen av Irland (Leth Cuinn), fikk han likevel anerkjennelse også av sørlige Uí Neill som overkonge, og hadde solid støtte i sin fortsatte krigføring mot de norrøne. Men trass i Niall offensiver fortsatte de norrøne å bosette seg i stort antall, og de anla befestnigner i Dublin og andre havner på østkysten. I 919 rykket Niall inn i Leinster med støtte fra Uí Néill klanene, styrker fra Airgíalla og Ulaid. Styrkene hans ble imidlertid knust av den norrøne hæren under Sigtryggs ledelse i slaget ved Kilmashoge, utenfor Dublin, 14. september 919. Niall selv og flere andre småkonger som støttet ham ble drept i slaget. Flann Sinnas sønn Donnchad Donn etterfulgte ham som overkonge, hans egen sønn Muirchertach mac Néill som konge av Ailech.
Nexus One
Nexus One er en smarttelefon fra Google som kjører på operativsystemet Android. Telefonen er designet av Google og produsert av HTC og var tilgjengelig fra 5. januar 2010 i USA solgt direkte fra Google sine hjemmesider.
Ahmet Kaya
Ahmet Kaya (født 28. oktober 1957 i Malatya i Tyrkia, død 16. november 2000) var en kurdisk sanger. Han ble kjent i løpet av 1980-åra. Noen av hans mest populære sanger er Protect Yourself, My Heart is Bleeding, A Strange Man, Ayrılık Vakti, Koçero og Ağladıkça. Hans første album var Ağlama Bebeğim, utgitt i 1985. Ahmet Kaya var taxisjåfør før han slo igjennom som musiker. Han har blant annet lagd musikk til poesi av diktere som Ahmet Arif og Nazim Hikmet.
Under Top 10 Music Stars of the Year Competition-prisutdelingen som ble arrangert av Magazine Journalists Association den 10. februar 1999 uttalte Ahmet Kaya at han ville lage en musikkvideo der han sang på kurdisk. Dette fikk noen tyrkiske artister og publikum i salen til å rope ut sine protester og kaste bestikk mot scenen.
Etter dette gikk Serdar Ortaç opp på scenen og begynte å synge sangen Padişah, som artisten Sibel Can hadde gjort kjent, men med ny tekst. Ortaç sang den med strofen «Ingen er en sultan, ikke en hersker, ikke en sultan i denne epoken / Hele Tyrkia på veien til Atatürk / dette landet er ikke våre / dine hender». Deretter sang han 10-årsmarsjen.
Etter denne hendelsen foretrakk Ahmet Kaya å dra i eksil. Han døde i Paris om morgenen 16. november 2000 som følge av et hjerteinfarkt.
Diskografi
Engelsk tittel i parentes.
Posthum-album:
«Mary Rose»
«Mary Rose» var et engelsk krigsskip, en såkalt karakk, som ble satt i tjeneste i den engelske marinen under Henrik VIII i 1512. Etter å ha tjenestegjort i om lag 33 år, gjennom flere kriger mot Frankrike og Skottland, sank fartøyet i kamp den 19. juli 1545. «Mary Rose» ledet angrepet på galeier i en fransk invasjonsflåte da hun sank i Solent, stredet nord for Isle of Wight. Dette skjedde innenfor synsvidde av Southsea Castle utenfor Portsmouth, der Henrik VIII befant seg denne dagen.
Vraket ble funnet i 1971 og ble hevet av stiftelsen Mary Rose Trust i oktober 1982, i et av tidenes mest komplekse og kostbare marinarkeologiske prosjekter. Bergingen av restene av fartøyet og tusenvis av gjenstander har gitt en mengde ny informasjon om krigsskip og levevilkår på 1500-tallet. Til tross for at store deler av skipet er nedbrutt, har de gjenværende delene vært som en tidskapsel fra den første halvparten av 1500-tallet, og de har gitt forskerne en uvurderlig innsikt i alt fra sjøkrigføring til musikkhistorie. De bevarte delene av skipet er under konservering sammen med en stor samling mindre gjenstander.
«Mary Rose» var et av de største orlogsfartøyene i den engelske flåten og et av de tidligste eksempler på et spesialkonstruert krigsskip som aldri har vært benyttet som handelsskip. «Mary Rose» var antakelig et av de første fartøy som kunne avfyre bredsider med en sterk bestykning skjult bak kanonporter. Det finnes flere mulige forklaringer på hvordan forliset i Solentstredet kunne ha skjedd. Det er bevart flere samtidige skriftlige kilder, og dette sammen med kjennskap til 1500-tallets skipsbygging og praktiske eksperimenter, har ikke kunnet gi noen entydig konklusjon.
Historisk bakgrunn
Ved slutten av 1400-tallet var England et relativt lite kongedømme i den europeiske periferien. Det var lenge siden de store militære seirene mot de franske kongene i hundreårskrigen og bare den lille enklaven Calais var tilbake som et minnesmerke over de engelske kongenes franske besittelser gjennom flere århundrer. Det engelske kongedømmet hadde nylig gått gjennom rosekrigene, en langvarig borgerkrig mellom slektene York og Lancaster. De ble avsluttet ved at seierherrene innledet et nytt kongelig dynasti da Henrik VII inntok tronen, det ble begynnelsen på Tudor-dynastiet.
Ved begynnelsen av 1400-tallet utvidet Henrik V den engelske flåten med flere krigsskip, deriblant den store «Grace Dieu». Men mellom 1422 og 1509 ble det bare bygget seks krigsskip. Ved ekteskap mellom Ludvig VIII og Anne av Bretagne i 1491 oppsto en allianse mellom Bretagne og Frankrike, det forverret Englands strategiske situasjon. Tross dette klarte Henrik VII gjennom sin regjeringstid å sikre en langvarig fredsperiode med en liten, men slagkraftig flåte.
Ved begynnelsen av tidlig moderne tid var de tre ledende europeiske stormaktene Frankrike, det tysk-romerske riket og Spania. De italienske kriger som begynte i 1494, førte til en alliansepolitikk mellom stormaktene som skiftet over tid. Først, i 1508, var samtlige stormakter alliert i Cambrail-ligaen mot republikken Venezia i 1508. Deretter oppsto en ny allianse – «den hellige liga» – rettet mot Frankrike. Gjennom de spanske besittelsene i Nederlandene hadde England tette økonomiske forbindelser med de spanske habsburgerne.
Med Henrik VIII fikk England i 1509 en konge med ambisjoner om å gjenta de militære bedriftene som hans forgjengere hadde oppnådd ved slagene ved Agincourt og Crecy mot den franske arvefienden. Seks uker etter at han ble tatt til konge giftet Henrik seg med den spanske prinsessen Katarina av Aragón. Deretter, i 1511, gikk den unge kongen med i ligaen for å kreve sin historiske rett som konge av både Frankrike og England. De andre i ligaen var hans svigerfar Ferdinand II, den tysk-romerske keiser Maximilian I og pave Julius II.
Den flåten som Henrik VIII hadde arvet fra sin far, bestod bare av to større skip, karakkene «Regent» og «Sovereign» og en del mindre fartøyer. Bare noen få måneder etter Henriks tiltredelse bestilte han to store krigsskip: «Mary Rose» og «Peter Pomegranate» (også kjent som «Peter») på rundt 500 og 450 tonn. Denne opprustningen var muligens planlagt av forgjengeren Henrik VII like før hans død, det ble imidlertid sønnen som sto for gjennomføringen. I alt ble det i hans regjeringstid bygd et antall store krigsskip, deriblant «Henry Grace à Dieu» på 1 000 tonn, også kalt «Great Harry». I 1520-årene hadde Henrik VIII dermed lagt grunnen for en flåte, ofte kalt Navy Royal som nåtidens Royal Navy stammer fra.
Bygging
Byggingen av «Mary Rose» startet i Portsmouth i 1510, og den ble sjøsatt i juli 1511. Deretter ble skipet slept til London og utstyrt med dekk, rigg og våpen. Som en del av utstyret fikk «Mary Rose» flagg, vimpler og lange vimpler som ble satt i rånokken (streamers). Dette var en viktig synliggjøring av den prestisje og nasjonale identitet man la i skipet.
Å bygge et fartøy som «Mary Rose» var et omfattende prosjekt. Det krevde store mengder ulike materialer av høy kvalitet. Fremfor alt var det behov for eiketrær til skroget. Mengden tømmer som ble brukt kan bare estimeres ut fra den tredjedelen av skipet som nå eksisterer, men det er anslått at 600 store eiketrær ble felt. Det tilsvarer om lag 16 hektar skog med svære trær. Store eiketrær som tidligere hadde vært vanlig på det europeiske kontinentet og De britiske øyer, var på denne tid begynt å bli sjeldne. Derfor måtte trevirket hentes fra større områder i det sørlige England. De største bevarte trestykker i skipet var av omtrent samme størrelse som stokker funnet i katedraler fra høymiddelalderen. En hudplanke på det ytre skallet av skroget kunne ha en vekt på 300 kilo, og dekksbjelkene under batteridekket kunne veie opp mot 3/4 tonn.
Den vanlige forklaringen på skipets navn var at det ble oppkalt etter Henrik VIIIs søster Maria Tudor og rosen som var Tudordynastiets emblem. Ifølge historikerne, David Childs, David Loader og Peter Marsden kan ikke denne forklaringen bevises. Det var vanlig på den tiden at skipene fikk fromme navn hentet fra kristendommen, dette i tråd med en vesteuropeisk tradisjon som gikk langt tilbake i historien. Navn som Grace Dieu («Guds nåde») og Holighost («Hellige Ånd») hadde vært vanlige skipsnavn siden 1400-tallet, og fartøyene i den tidlige Tudorflåten hadde navn som Regent og Three Ostrich Feathers («De tre strusefjær» – med henvisning til kronprinsens emblem). Jomfru Maria har blitt foreslått som et sannsynlig eponym, hun var dessuten forbundet med rosen som mystisk symbol. Navnet på søsterskipet Peter Pomegranate kan støtte denne antakelsen, ettersom det sannsynlig er oppkalt etter apostelen Peter, den kristne kirkes første apostel og første pave, samt granateplet som inngikk i dronning Katarinas personlige emblem. Ifølge Childs, Loades og Marsden ble de to fartøyene gitt navn som viste til den regjerende kongen og dronningen av England.
Konstruksjon
«Mary Rose» ble ombygget i 1536 og mye av denne artikkelen dreier seg om slik hun var ved utgravingen. Ombyggingen i 1536 økte tonnasjen fra 500 tonn til 700 tonn og tilførte et ekstra lag med kanoner for bredsider til den opprinnelige strukturen. Endringene i forhold til skipet slik det ble ferdigstilt i 1509 var altså betydelige.
«Mary Rose» var bygget som en karakk med høye for- og akterkasteller med et åpent mellomdekk i midten. Over vannlinjen ble skroget smalere for å kompensere for vekten av kanonene på de øvre dekkene, og for å gjøre det vanskeligere for fienden å borde skipet under kamp. Ettersom skroget ikke er fullstendig bevart har det vist seg vanskelig å beregne mange av skipets mål. Det var cirka tolv meter bredt på det bredeste, og kjølen er 32 meter lang, men den samlede lengden fra for til akter er fortsatt usikker.
Selve skroget hadde fire nivåer, delt med tre dekk. Terminologien for skipsdekk på denne tid var ennå ikke standardisert, så publikasjoner fra Mary Rose Trust inneholder ikke dagens vanlige termer. Like over kjølen og under vannlinjen lå kjøkkenet, eller kabyssen, på underste dekk, der maten ble tilberedt for besetningen. Aktenfor kabyssen er det funnet en nedsenkning i midten av kjølsvinet. Dette er antakelig spor etter mastefoten til stormasten, helt i bunnen av skipet. Ved siden var en fordypning for lensepumpen. Mellom spantene i nederste dekk ble det lagt ballast og en del av skipets forsyninger, for å sikre stabiliteten.
Det øverste dekket, («værdekket»), hadde et åpent mellomdekk. Dette dekket var innrettet for kamp, med en blanding av tyngre og lette våpen. Det er imidlertid ikke kjent noen oppdelinger i dette dekket. Det åpne mellomdekket var helt dekket av et grovmasket nett, som skulle forhindre motstandere fra å borde skipet. Selv om bare en mindre del av dette dekket er bevart, har man antatt at mesteparten av besetningen spiste og sov under akterkastellet. En avløpsrenne akterut kalt piss-dale var datidens toalett, det var muligens en tilsvarende i forstavnen.
Slaget ved Rügen (1565)
Slaget ved Rügen (svensk:Slaget vid Pommerska vallen) 21. mai 1565 mellom den allierte blokadestyrken på ni krigsskip og den svenske krigsflåten på 48 krigsskip sluttet med en svensk seier som åpnet veien til Øresund før den allierte krigsflåten var klargjort for det nye krigsåret. Hele blokadestyrken på 9 skip ble permanent utslettet, fire ble brent hvorav det ene er funnet som det kjente «Mukran-vraket» mens fem andre ble internert for resten av krigen.
«Mary Rose»
Konstruksjon
De to kastellene hadde ekstra dekk, men svært lite er bevart, så disse måtte rekonstrueres etter historiske kilder. Samtidige skip av lignende størrelse er registret med opptil tre dekk i begge kasteller. Denne tolkningen støttes av illustrasjoner og fortegnelser over våpen funnet i Anthonyrullen.
Slaget ved Rügen (1565)
Forfølgelsen
Svenskene kom tidlig ut på havet allerede den 15. mai fra Dalarö med 38 større og 10 mindre skip i en stor armada som også var den største flåtestyrke hittil sett i den nordiske syvårskrigen mellom Danmark-Norge med deres allierte Lübeck og Sverige. Den svenske admiralen, Klaes Horn, kom først til Bornholm, men intet fiendtlige skip var å finne, og svenskene dro sørover mot Stralsund.
«Mary Rose»
Konstruksjon
Tidlig i utgravningen av vraket mente man at «Mary Rose» opprinnelig hadde vært klinkbygd med en bordkledning som besto av overlappende planker. Men det er imidlertid vanskelig å kombinere en slik konstruksjon med kanonporter uten å svekke skroget. Man antok derfor at skipet var blitt ombygd til kravellbygging med slett bordkledning rundt en skjelettkonstruksjon. Etter hvert har man konstatert at «Mary Rose» helt fra begynnelsen var kravellbygd, bare deler av akterkastellet hadde overlappende planker.
Seil og rigging
Av riggen på «Mary Rose» er nesten bare de nederste delene av vantene (tau som stabiliserer mastene i sideretningen) bevart. Det meste av vår oppfatning av hvordan den har sett ut er basert på illustrasjoner i Anthonyrullen, og en bevart registrering av utstyr fra 1514. «Mary Rose» hadde ni, kanskje ti, seil fordelt på fire master og et baugspryd: Formasten og stormasten hadde to, kanskje tre firkantede råseil; den forreste av de to mesanmastene hadde et trekantet latinerseil og et råseil, den siste masten kaltes en «bonaventura» med et latinerseil og muligens også et mindre råseil; samt blinde på baugsprydet. Ifølge illustrasjonen i Anthonyrullen var nokkene (endene på rærne som råseilene var festet på) utstyrt med nokkniver, dobbelte og krumme kniver, for å skade fiendtlige fartøyers rigg ved bording.
Samtidige beretninger inneholder noen kommentarer om «Mary Rose»s seilegenskaper. I mars 1513 seilte hun om kapp med ni andre skip ved The Downs vest for Kent. «Mary Rose» vant konkurransen, og admiral Edward Howard etterlot en rapport hvor han beskrev skipet med entusiasme; «det edleste seilskip i kristendommen i denne stund». Flere år senere konkurrerte det samme skipet med andre større skip mellom Dover og Downs. Viseadmiral William Fitzwilliams avslørte da i sin rapport at både «Henry Grace à Dieu» og «Mary Rose» seilte stabilt i hard sjø, så det var vanskelig å avgjøre hvilket av skipene som var det beste. Moderne eksperter er mer skeptiske omkring dets seileegenskaper, og mener at det som andre samtidige fartøy var nesten ute av stand til å krysse mot vinden. Representanter for Mary Rose Trust har ved flere anledninger sammenlignet «Mary Rose»s seilegenskaper med «en våt høystakk» (a wet haystack).
Bestykning
«Mary Rose» ble bygd i en overgangstid for sjøkrigstaktikken. Siden antikken hadde kriger til sjøs stort sett blitt utkjempet som på land, med nærkampvåpen og prosjektilvåpen som bue og pil og kastespyd, men på gyngende treplattformer istedenfor fast mark. Selv om innføring av kanoner var viktig, så tok det mange år før det nye våpenet endret krigføring til sjøs.
Etter hvert som kanonene ble tyngre og kunne ha sterkere kruttladning måtte kanonene flyttes nedover i skroget, nærmere vannlinjen og fartøyets tyngdepunkt. I 1501, et tiår før «Mary Rose» var sjøsatt, ble de første kanonportene innført på orlogsfartøyer. Først ble kanonportene plassert akterut for det tyngre skytset, men senere også langs skipssidene. Det ble dermed mulig å avfyre bredsider med kanoner i koordinerte salver. Taktikken på 1500-tallet og langt inn i 1600-tallet var innrettet på forsvar mot rofartøy med fastmonterte kanoner i forstavnen – de såkalte galeier. Dårlig krutt og utfordringen med å sikte inn kanoner fra et skip i bevegelse bidro til at seier i sjøslag på 1500-tallet fremdeles krevde at en bordet motstanderens fartøy.
Bronse- og jernkanoner
«Mary Rose» ble bygget i en periode artilleriet utviklet seg raskt, bestykningen bestod derfor av en blanding av gamle og nye kanontyper. De tyngre kanonene var dels eldre smijernskanoner og dels nye, støpte bronsekanoner, som varierte i størrelse, rekkevidde og utformning. De eldre jernkanonene var billigere å framstille. Løpene ble smidd sammen av staver til en sylinder og forsterket ved å krympe jernringer rundt dem. De var laget som bakladere og var både raskere og enklere å lade enn bronsekanonene, men kunne ikke ta så kraftige ladninger og hadde kortere rekkevidde og lettere prosjektiler. De var montert på enkle lavetter, laget av uthulte stokker med et enkelt hjulpar og stundom helt uten hjul som en slags slede.
Den typiske ammunisjonen var kuler av stein. Disse hadde begrenset gjennomslagskraft, men ble splintret ofte ved anslag og kunne gjøre stor skade på mannskaper, og på kort hold etterlot de store, gapende hull i fiendens skråg. Bronsekanonene var støpt i ett stykke og satt på lavetter med to hjulpar av den type som med få endringer ble benyttet helt inn på 1800-tallet. De avfyrte kanonkuler av jern. Disse var tyngre og mer egnet for å slå gjennom skipsskrog på lengre avstand. Begge kanontyper kunne i tillegg lades med forskjellige typer ammunisjon for å ødelegge riggen, skipets lettere strukturer som overbygninger eller for å skade fiendens besetning.
De fleste kanonene var imidlertid små jernkanoner med kort rekkevidde, som kunne innsiktes og avfyres av én skytter. De to vanligste typene av disse var bakladede svingbasser med gafler som støtte, som kunne dreies fra side til side med større skuddfelt, og større hakebørser, som var små forladerkanoner med rektangulære løp og et fremspring eller en hake som støtte. Med fremspringet kunne skytteren la relingen absorbere kraften fra rekylen. I Anthonyrullens oversikt fra 1546 (den var ferdig etter senkningen av «Mary Rose») er to top-pieces av ukjent type oppdaget i merskurver oppe på mastene. Disse var tydeligvis benyttet for å skyte ned på fiendens dekk.
Slaget ved Rügen (1565)
Forfølgelsen
Den allierte blokadestyrken som hadde seilt til Bornholm i begynnelsen av april for å hindre en transportflåte i Stralsund, var dratt sørover til farvannet mellom Bornholm og Stralsund. Kommandant Schweder Kettingk på Bornholm klarte å sende ut varsel til viseadmiral Peder Huitfeldt om den svenske flåtens ankomst. Under forfølgelse av svenskene nådde Huitfeldt Prorer Wiek på Rügen, deretter videre til farvannet utenfor landsbyen Klein Jasmund.
«Mary Rose»
Bronse- og jernkanoner
Bestykningen ombord på skipet ble endret noen ganger mens det var i tjeneste. Det finnes tre bevarte lister over skipets utrustning fra 1514, 1540 og 1546. Arkivmateriale fra arsenalet i Tower er brukt i forbindelse med disse listene for å finne ut hvordan den våpenteknologiske utviklingen hadde vært ombord på «Mary Rose». På den første listen fra 1514 bestod bestykningen av mindre kanoner og våpen for antipersonell, med et lite antall tyngre skyts. De fleste kanonene var montert på selve skipskonstruksjonen fremfor på bevegelige lavetter. Betegnelser på disse typene var murderers, serpentines, demi-slings og steinskyts.
Slaget ved Rügen (1565)
Forfølgelsen
Der ble de allierte delt i to grupper, den ene på fem skip hvorav tre lübeckske skip nådde nøytralt område i Greifswald, den andre på seks skip under Peder Huitfeldts befal ble innstengt i en vik mot øya Rügen ved halvøya Jasmund ved et sted som kalles «Pommerska Vallen» i svensk omtale I det grunne farvannet ankret Huitfeldt med sine skip, og tropper med artilleri ble landsatt på stranden ved landsbyen Mukran.
Svenskene som hadde fulgt etter blokadestyrken, klarte ikke å innhente de allierte og tidlig om morgen den 21. mai hadde admiral Horn forstått at de allierte hadde splittet seg i to grupper, den ene hadde forskanset seg ved Mukran og den andre hadde dratt videre sørover til Greifswald. Horn dro videre sørover mens 9 skip ble avdelt under kommando av viseadmiral Bengt Reff for å angripe Huitfeldt på Rügen.
«Mary Rose»
Bronse- og jernkanoner
De forskjellige typer ammunisjon hadde hver sine formål: Runde kanonkuler av stein eller jern mot skipsskrog, stangladning og kjedeladning kunne sønderrive seil og skade riggen, kardesk fylt med skarpe gjenstander som flintfliser hadde en ødeleggende virkning på ubeskyttet mannskap. Moderne kopier av en bronsekanon og en «port piece» i jern har vist at de kunne skyte gjennom treverk, med samme tykkelse som «Mary Rose»s skrog, på en avstand av cirka 90 meter. «Port pieces» viste seg å være særlig godt egnet til å slå store hull i treverk med steinkuler, og forårsaket også stor skade med småstein på nært hold.
Slaget ved Rügen (1565)
Slaget
Huitfeldt satte fyr på de fire skipene hvorav det ene kom i avdrift og senket ved Tromper Wiek for deretter å ta opp kamp med de ni krigsskipene som kom til. Ved hjelp av de brennende skipene klarte danskene å forhindre svenskene fra å gå på land til redningen kom i form av stattholderen på Rügen for den pommerske hertugen, Hans Friedrich, som stoppet striden. Stattholderen innledet forhandlingene mellom danskene og svenskene.
Svenskene gikk med på å ikke gå på land for å berge kanonene som var enten reddet på land eller fremdeles i vrakene, mot at hertugen overtok alle 140 skyts. Huitfeldt fikk lov til å marsjere til Danmark sammen med omkring 400 mann.
«Mary Rose»
Håndvåpen
Til forsvar mot bording hadde besetningen på «Mary Rose» en stor beholdning av nærkampvåpen, først og fremst piker og hellebarder, som det ifølge Anthonyrullen var rundt 150 stykker av, dette er stort sett bekreftet under utgravningene. Personlige våpen som sverd og dolker var ikke med i de offisielle utstyrslistene, men slike våpen er funnet i store mengder der vraket lå.
Slaget ved Rügen (1565)
Slaget
Horn klarte å innhente de siste fem skipene, men måtte i likhet med viseadmiral Reff aksepterte at de var kommet på nøytral grunn. Horn gikk med på at skipene skulle holdes tilbake fram til avslutningen på krigen i det nøytrale Greifswald. Huitfeldt hadde berget seg og over seks hundre mann, men mistet alle ni skip og alle kanonene. For svenskene var seieren vital, sjøblokaden var nå brutt og adgangen til Øresund hadde blitt åpnet for første gang i krigen.
«Mary Rose»
Håndvåpen
På «Mary Rose» kunne bueskytterne skyte fra posisjoner bak skjermer av tre på mellomdekket, eller fra de øvre dekk i kastellene. Først antok man at kanonbesetningene kunne ha fått hjelp av bueskyttere som siktet gjennom kanonportene, men det har blitt utelukket ettersom høyden under dekk var for lav til at buer kunne spennes. Det var vært buer i flere størrelser for forskjellige formål. Lette buer var egnet for presisjonsskytning mens de tyngre for eksempel kunne brukes til å avfyre brannpiler.
Slaget ved Rügen (1565)
Mukran-vraket
Under en treningsøvelse i 1985 oppdaget marinedykkerne en bronsekanon ved landsbyen Mukran på østkysten av Rügen. Bronsekanonen viste seg å være stemplet med initialer fra 1551 om at kanonen var laget for den dansk-norske kongen Christian III. Etter å ha lett i mange år, ble vraket som kanonen kom fra, til slutt funnet i 1994. Bare deler av bunnpartiet med kjøl og spanter var tilbake, der baugen hadde ligget var det oppdaget ammunisjon til kanoner på 6 og 1 pund.
De fire skipene som var brent, het «Bjørnen», «Nattergalen», «Arken» og «Hamburg Jægeren». Det sistnevnte etter all sannsynlighet er Mukran-vraket som navnet innbefattet, kom skipet fra Hamburg, og det var oppdaget at treet som var felt for byggingen av skipet, kom fra nedre Elbe sør for Hamburg mellom 1499 og 1535. Dette vraket var trolig et ombygd handelsfartøy som ble tatt i bruk som krigsskip i den dansk-norske orlogsflåten i 1563. En flåteliste fra juli 1563 vist at «Jægeren» var et mellomstort skip med en besetning på 209 mann. Vraket som hadde blitt undersøkt, viste seg å ha store dimensjoner som en karack med 8 m bredde og 30 m lengde i skroget.
«Mary Rose»
Håndvåpen
Inventarlistene fra 1514 og 1546 inneholder også fortegnelser over flere hundre store piler og potter med kalk, som skulle kastes fra merskurvene oppe i mastene ned på fiendens dekk, men ingen av disse er funnet. Av de femti håndvåpen som nevnes i Anthonyrullen har man funnet trestykker fra fem luntelåsmusketter og fragmenter av 11 andre. De fleste var produsert i Italia, men en del av dem kom fra Tyskland. Det var også lagret et antall eksemplarer av en usedvanlig våpentype, som bestod av et treskjold med et mindre skytevåpen montert i midten. På engelsk kalles dette et gunshield (omtrent pistolskjold).
Besetning
Gjennom de 33 årene «Mary Rose» var operativ, kunne størrelsen på besetningen vaiere kraftig. I krig kunne det være flere hundre mann ombord, mens besetningen i fredstid kunne skjæres ned til på sytten mann eller enda færre om skipet ble lagt i opplag. I gjennomsnitt har besetningen vært på om lag 185 knekter (soldater), 200 sjømenn, 20-30 artillerister og et mindre antall spesialister; bartskjærer, trompetere og admiralstaben. Dette blir tilsammen mellom 400 og 450 mann ombord. Under krig kunne skipet også brukes som troppetransportskip for amfibieoperasjoner. Det kunne da dreie seg om flere hundre knekter i tillegg til besetningen. Sommeren 1512 kunne det være mer enn 700 mann ombord. Til sammenlikning virket skipet overbefolket bare med den ordinære besetningen på rundt 400 mann.
Meget lite er kjent om de enkelte mannskapene som tjenestegjorde på «Mary Rose» gjennom årene. Dette gjelder også for offiserene, til tross for at de tilhørte aristokratiet. To admiraler og fire kapteiner er navngitt, inkludert Edward og Thomas Howard, som hadde tjenestegjort i begge roller. Men også enkelte er navngitt innen kategoriene skippere, pursere, artillerioffiserer og andre spesialister. Det store flertallet av besetningen, sjømenn, knekter og artillerister, er ukjent i dag. De eneste opplysningene man har om den siste besetningen er funn av skjeletter av de omkomne, som er blitt analysert etter osteologiske metoder.
En vurdering av besetningens sammensetning er mulig ved hjelp av samtidige skriftlige kilder. «Mary Rose» hadde en kaptein, en skipper med ansvar for dekksbesetningen, en purser som var ansvarlig for lønninger og skipets økonomi, en båtsmann som var kapteinens nestkommanderende, minst en tømmermann, en los som ansvar for navigeringen og en kokk. Alle disse hadde en eller flere medhjelpere. Ombord hadde man også en bartskjærer som tok seg av syke og skadde, sammen med en lærling og eventuelt også en yngre barberer. Den eneste navngitte person som omkom ved forliset er viseadmiralen George Carew. Historikerne McKee, Stirland og andre antok at den berømte kapteinen på krigsskipet «Revenge» i Elisabeth Is regjeringstid, Richard Grenville, mistet sin far Roger Grenville i forliset. Men Marsden betviler kildenes pålitelighet på dette punktet.
Hold fast hva du har
Hold fast hva du har er en salme av Jonas Dahl. Den ble først publisert i Luthersk Kirketidende i 1898 nr. 16. Siden kom den med i Landstads reviderte salmebok, hvor den stod på nr. 680.
«Mary Rose»
Besetning
Ved utgravningen av vraket ble det funnet rester etter 179 mennesker, hvorav 92 var komplette skjeletter. Analyser av disse har vist at hele besetningen var menn, de fleste unge voksne. Noen var ikke mer enn 11-13 år gamle, og de fleste (81 %) var under 30 år. Sannsynlig var de fleste engelskmenn fra det sørvestlige England, som hadde fulgt sine aristokratiske herrer inn i flåtens tjeneste. Dessuten var et antall personer kommet fra det kontinentale Europa, blant annet fra Sør-Europa, dette er påvist gjennom analyse av tenner. En av de som overlevde forliset var flamlender, og losen var sannsynligvis av fransk herkomst. Besetningen bestod stort sett av sterke og velfødde menn, selv om skjelettene bar tydelige tegn på barnesykdommer og et hardt og møysommelig liv. Spor etter brudd på bein viser at ulykker må ha vært ganske vanlig.
Hold fast hva du har
Teksten
1. Hold fast hva du har! Du fikk da som barn de til dåpen dig bar, En rett til Guds rike, en høiættet arv, med adgang til alt som kan tjene din tarv: Guds nåde og styrke og frihet og fred til solen går ned.
2. Hold fast hvad du har! Du så mens som liten i hjemmet du var, de åpne Guds himler, hvor engler med fred og glede og renhet steg op og steg ned. Og Jesus oplukket sin favn imot dig og signet din vei.
3. Hold fast hvad du har! Guds bud som en lykte din barnehånd bar, Og Guds evangeliums sol kastet skinn Så vakkert og varmt i ditt barnlige sinn, Og mørket som lokket med lystenes lek, For strålene vek.
4. Hold fast hva du har! Bevar din samvittighet ærlig og klar, Fold hendene daglig enfoldig til bønn Din barnetro vedstå i lys og i lønn! Så mange gav gull og berømmelse hen Fikk den de igjen.
5. Hold fast hva du har! Vær trofast mot hjemmet mot mor og mot far! Og se til din Frelser i stort og i smått, Så går det deg vel, og så får du det godt I ungdom og alder, og evig hos Gud! Hold fast og hold ut!
Innspillinger
Salmen er ikke spilt inn, men i NRKs arkiv finnes et opptak gjort i 1976 med en gruppe fra Oppsal skoles pikekor dirigert av Marit Tennfjord og med Johan Varen Ugland ved klaveret.
«Mary Rose»
Besetning
I «Mary Rose» ble det funnet tre hundre langbuer med tusenvis av piler, noe som indikerer at det var et betydelig antall bueskyttere i besetningen. Ved undersøkelsen av skjelettene viste at en meget stor andel av de omkomne hadde os acromiale i skulderbladene. Dette skyldes belastningsskader på muskler i armer og skuldre, spesielt i venstre arm, om bueskytteren skulle spenne buen med den. Blant de som omkom er det svært sannsynlig at det var mange som hadde trent med langbue helt fra barndommen, og som kunne ha vært ombord som spesialistskyttere.
En gruppe på seks skjeletter ble funnet ved en stor bronsekanon med en vekt to tonn på batteridekket i forstavnen. Med unntak av ett var alle sterke og muskuløse menn (sistnevnte kan ha hatt ansvaret for å hente ammunisjon og krutt). De bar alle preg av arbeidet med å trekke og skyve tunge gjenstander – som kanoner, noe som avspeilte seg i ryggvirvlene, som hadde vokst sammen ved ossifikasjon, bendannelse. Denne gruppen kan ha vært en kanonbesetning som døde på sin post.
Den første franske krigen
«Mary Rose» deltok for første gang i kamp i 1512. Spania og England samarbeidet om maritime operasjoner mot Frankrike, med den engelske flåten mot franske og bretonske flåtestyrker i Den engelske kanal. Samtidig gikk spanske styrker til angrep i Biscayabukten og på land fra Gascogne. Sir Edward Howard, som var 35 år gammelt, ble utnevnt som Lord High Admiral (øverste admiral) i april, og han valgte «Mary Rose» som sitt flaggskip.
Hans første oppdrag som admiral var å hindre de franske sjøstyrkenes bevegelsesfrihet mellom England og Spanias nordkyst, slik at en spansk flåte kunne landsette tropper ved Fuentarabia ved grensen mot Frankrike. Howards flåte bestod av atten skip, blant annet de store fartøyene «Regent» og «Peter Pomegranate», totalt over 5 000 mann. Howard gikk til angrep mot Bretagne, tolv bretonske skip ble erobret, og tropper ble landsatt. I løpet av fire dager ble flere bosetninger plyndret og brent.
I juni vendte flåten tilbake til Southampton der kong Henrik VIII avla dem en visitt. I august seilte den engelske flåten mot Brest, der en stor fransk-bretonsk flåtestyrke hadde samlet seg. Howard gikk til angrep med et av de store skipene i spissen – ifølge Marsden var det «Mary Rose» – og tvang de franske fartøyene på flukt. Det bretonske flaggskipet «La Cordelière» forsvarte seg intenst inntil «Regent» på 1 000 tonn klarte å borde med flere hundre soldater. Den bretonske besetningen nektet å stryke flagget og oppgi motstanden, og under kampene ble kruttlagret på «La Cordelière» antent. Det resulterte i en voldsom eksplosjon som også rammet «Regent», som tok fyr og fulgte sin motstander til bunns.
Om lag 180 engelskmenn klarte å redde seg ved å kaste seg i sjøen, mens bare en håndfull bretonere overlevde og ble tatt til fange. Kapteinen på «Regent», 600 engelske sjømenn og knekter, den franske overadmiralen og lederen av byen Morlaix med besetning ble drept. Hendelsen ble omtalt i flere samtidige historieberetninger og krøniker. Etter slaget ved Brest den 10. august 1512 fortsatte Howard angrepene langs den bretonske kysten, Den 11. august brant den engelske flåten 27 franske skip, erobret fem skip, mens styrker ble landsatt ved Brest for å plyndre og herje. Flåten kom imidlertid ut for storm så den var tvunget til å søke ly, først i Dartmouth i Devon, deretter i Southampton for å gjennomføre reparasjoner.
Våren 1513 valgte Howard på ny «Mary Rose» som sitt flaggskip for en flåteoperasjon mot Frankrike. Underveis konkurrerte flaggskipet med andre skip, og ble bedømt som et av de hurtigste og mest manøverdyktige storskipene i den engelske flåte (jfr. mer inngående beskrivelse i avsnittet Seil og rigging). Den 11. april kom Howard til farvannet utenfor Brest, men samtidig hadde en mindre fiendtlig flåte søkt tilflukt i den befestede havnen i Brest. Her var også store franske styrker, som var forsterket med galeier fra Middelhavet. Disse galeiene var gruntgående, men hadde store kanoner, og de gikk til angrep for å forstyrre de engelske operasjonene. Under et av disse angrepene ble et engelsk fartøy senket og et annet påført alvorlige skader.
Howard landsatte styrker i nærheten av Brest for å engasjere de franske styrkene, men hadde ikke hellet med seg, og flåten begynte å slippe opp for proviant. Under en nesten desperat aksjon overtok han befalet for en liten styrke av mindre rofartøyer for å gå til frontalangrep på de franske galeiene. Howard klarte å bryte gjennom til den franske admiral Prégent de Bidouxs flaggskip, men ble stoppet av sterk motstand. Franskmennene avskar den engelske admiralen og hans fartøy fra de andre, og ryddet det rent. Howard og hans besetning ble drept av galeibesetningen.
Demoralisert etter tapet av admiralen og med mangel på proviant returnerte flåten til Plymouth. Thomas Howard, tredje hertug av Norfolk og Edwards eldre bror, overtok posten som øverste admiral, og fikk i oppdrag å igjen angripe Bretagne. Dette kunne ikke gjennomføres på grunn av vindforholdene og vansker med å skaffe tilstrekkelige forsyninger for flåten, og den overvintret i Southampton. I august samme år hadde Skottland sluttet seg til Frankrike mot England, og startet en offensiv inn i Nord-England. Under slaget ved Flodden Field den 9. september 1513 ble den skotske hæren knust med tap av kongen og nesten hele ledelsen.
Året etter gikk den engelske flåten ut for å angripe Frankrike og Bretagne. «Mary Rose» deltok i disse operasjonene, men det er ikke kjent noen trefninger med fransk-bretonske flåtestyrker. I løpet av sommeren 1514 hadde begge parter gjennomført raid mot hverandre uten å oppnå annet enn vage resultater og utmattelse, noe som etter hvert ledet til fredsforhandlinger. Høsten 1514 ble krigen avsluttet med en fredsavtale, forseglet med ekteskap mellom Henrik VIIIs yngre søster Maria Tudor og den franske kong Ludvig XII.
Etter freden ble «Mary Rose» satt i reserve og deretter lagt i opplag. Her ble den holdt ved like sammen med søsterskipet «Peter Pomegranate». I 1518 ble det utført reparasjoner og kalfatring (vanntetning) på skipet, som deretter fram til 1522 lå med en minimal opplagsbesetning. Det var på nytt i aktiv tjeneste i forbindelse med Henrik VIIIs reise over Den engelske kanal til møtet med Frans I i juni 1520. For ettertiden er begivenheten kjent som gullbrokadeleiren etter møtestedet i Balinghem, der de to konger forsøkte å overgå hverandre med flotte telt, blant annet pyntet med gullbrokade, derav navnet.
Den andre franske krigen
I 1522 brøt det på ny ut krig med Frankrike. Den tysk-romerske keiser Karl V hadde inngått en allianse med England mot Frankrike, som dermed kom under angrep fra to fronter. «Mary Rose» deltok i juni 1522 i en flåteekspedisjon som førte den engelske hæren over til kontinentet, og den deltok også i erobringen av den bretonske havnen Morlaix den 30. juni. Den engelske flåten seilte hjem og «Mary Rose» gikk i opplag for vinteren i Dartmouth. Krigen fortsatte til 1525 og Skottland sluttet seg til Frankrike, som ikke klarte å hindre de engelske landstyrkene å bryte ut fra Calais og under ledelse av Charles Brandon, hertugen av Suffolk avanserte de mot Paris.
Brandon var imidlertid ikke villig til å angripe den franske hovedstaden og returnerte til Calais. Engelskmennene oppnådde ikke større fremgang verken i Frankrike eller Skottland. Krigen ble avgjort ved slaget ved Pavia den 24. februar 1525, der den franske kongen ble slått og tatt til fange av Karl Vs styrker. Krigen sluttet uten gevinster eller erobringer for det engelske kongedømmet.
Den tredje franske krigen
I første halvdel av 1500-tallet ble England etter hvert isolert fra kontinentet. Kongens ekteskapelige forhold, den hardhendte oppløsningen av klostrene og den skånselsløse inndragningen av kirkens eiendommer bidro til dette. Henrik VIIIs alliansepolitikk ble skadelidende av isolasjonen. Han hadde i 1544 på nytt gått i krig med Frankrike i allianse med den tysk-romerske keiseren.