cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Legion Condor
Borgerkrigen begynte på et tidspunkt da de spanske stridskreftene som var lojale mot Franco stort sett sto i Spansk Marokko. Den tyske regjeringen bidro først med tre Ju 52-fly til å transportere dem til Spanias fastland. Etter at borgerkrigen i oktober 1936 kjørte seg fast og kommunistene med støtte fra De internasjonale brigadene gikk frem på flere frontavsnitt, bestemte den tyske regjeringen seg for å forsterke sin hjelp til Franco. Den 16. november ankom de første tyske soldatene Sevilla. I Winteroperation Rügen ble et Luftwaffe-korps med ca. 4 500 mann forlagt til Spania. Alle tyske styrker i Spania ble innlemmet i Luftwaffekorpset, som fikk navnet Legion Condor. Luftwaffe-personell utgjorde den største kontingenten.
Generalmajor Hugo Sperrle fikk fra 6. november kommandoen over legionen, mens Wilhelm Ritter von Thoma hadde kommando over legionens bakkestyrker og Wolfram Freiherr von Richthofen over luftstridskreftene. Legion Condor var underlagt den nasjonalspanske (Francos) overkommando.
Legion Condor omfattet på det meste 12 000 mann, men på grunn av store utskiftninger var mellom 15 000 og 19 000 mann i legionens tjeneste i løpet av krigen.
Struktur
tilsammen 136 fly
Skjønnhaugveien (Oslo)
Skjønnhaugveien (1–3, 2–4) er en vei på Holtet i bydel Nordstrand i Oslo. Den går som blindvei nordøstover fra Kongsveien.
Veien fikk navn i 1917 etter eiendommen Skjønnhaug innerst i veien.
Vang Vieng
Vang Vieng (laotisk: ວັງ ວຽງ) er en by i Laos som ligger i Vientianeprovinsen omtrent fire timers busstur nord for hovedstaden. Byen ligger ved elven Nam Song. Det mest bemerkelsesverdige trekk ved området er karstlandskapet som omgir byen.
Historie
Vang Vieng ble først bosatt rundt 1353 som en skysstasjon mellom Luang Prabang og Vientiane. Byen ble opprinnelig kalt Mouang Song etter at kroppen til den avdøde kong Phra Nha Phao av ​​Phai Naam ble sett flytende nedover elva. Byen ble så omdøpt Vang Vieng under det franske kolonistyret i 1890-årene. En betydelig utvidelse av byen og dens infrastruktur fant sted under Vietnamkrigen i perioden 1964-1973 da USA la en Air Force base og rullebane her som ble brukt av Air America. I nyere tid har byen vokst betraktelig på grunn av tilstrømningen av ryggsekkturister tiltrukket av mulighetene for opplevelsesturisme i kalksteinslandskapet.
Gelendzjik
Gelendzjik (russisk: Геленджи́к) er en by i Krasnodar kraj i Russland. Den ligger ved Svartehavet, rundt 90 km sørvest for Krasnodar. Innbyggertall: 50 012 (folketelling 2002).
W90-Mattensprunganlage
W90-Mattensprunganlage (norsk: K90 Mattehoppanlegg) er en hoppbakke i byen Ramsau am Dachstein i Østerrike. Bakken har K-punkt 90 meter og bakkestørrelse 98 meter. Den var arena for hopp (normalbakke) og kombinert da Ramsau var hovedby for ski-VM 1999. Hopp stor bakke ble arrangert i Paul Außerleitner-bakken i Bischofshofen.
Gelendzjik
I antikken lå det en mindre gresk utpost i Gelendzjikbukta, nevnt som Torikos av Periplus av Pseudo-Scylax. Den er ukjent i hellenistiske kilder, men dukker opp igjen i romerske kilder under navnet Pagrae i 64 f.kr. En liten gresk bosetning som er utgravd i Gelendzjik er av enkelte forskere identifisert som Torikos. Pagrae ble beskrevet som den østlige grensen til Kongedømmet Bosporos. Opptegnelsene om disse bosetningene er så fragmentert at det imidlertid ikke er mulig å trekke sikre konklusjoner. Kolonien ble utslettet av hunerne under deres invasjon. I middelalderen ble bukta benyttet av handelsmenn fra Genova, som kalte landsbyen Maurolaca.
W90-Mattensprunganlage
Hoppbakken i Ramsau ble bygd i 1995 foran VM 1999. Den brukes i dag mer til kombinert enn til spesielt hopp; det har vært holdt verdenscuprenn i kombinert i bakken omtrent hvert år siden 1998. Utenom VM har bakken bare hatt ett verdenscuprenn i spesielt hopp, i 1998 (verdenscuprennet i 2000 ble avlyst på grunn av snømangel). I senere år har det med ujevne mellomrom vært holdt kontinentalcuprenn i hopp i bakken.
Gelendzjik
Før Russland sikret seg kystlinjen ved Adrianopeltraktaten i 1829 etter Den russisk-tyrkiske krig (1828-1829), foregikk det en livlig slavehandel mellom fjellfolkene i Kaukasus og Det osmanske riket. Ettersom de tsjerkessiske skjønnhetene vanligvis ble solgt for gull og andre varer, før de ble fraktet til tyrkiske seraglioer, så ble markedsplassen kjent som «Gelendzjik» (direkte oversatt: «hvite bruder»). I 1831 ble det bygget et fort ved Gelendzjik, som en del av en rekke russiske befestninger langs Svartehavet. Ved utbruddet av Krimkrigen måtte fortet ødelegges og forlates. Det ble igjen bosatt, av kosakker i 1864, og ble en stanitsa kalt Gelendzjikskaja. Den fikk bystatus under navnet Gelendzjik i 1915.
W90-Mattensprunganlage
Hoppbakken har plastmatter og flomlysanlegg, slik at den kan brukes hele året. Bakkerekorden er 102 meter, satt av Sara Takanashi (Japan) i kontinentalcupen 20. februar 2011.
Barí (språk)
Barí (også kalt motilón) er et chibchansk språk som snakkes av om lag 2500 medlemmer av barífolket i den tropiske regnskogen rundt Serranía del Perijá i grenseområdene mellom Colombia og Venezuela. Rundt 1500 av talerne holder til i Venezuela, og de øvrige 1000 i Colombia. Om lag 150 personer er enspråklige i barí. Ettersom mange barítalere lever svært isolert, er ikke språket umiddelbart trua av utryddelse. Barí er et av de minst studerte av de chibchanske språka. Det tilhører den magdalenske undergruppa av den chibchanske språkfamilien, og de nærmest beslekta språka er tunebo og de utdødde muisca og duit.
Gelendzjik
I Sovjetperioden ble Gelendzjik utviklet som et kur- og feriested. Byen har sandstrender, tre vannparker, to taubaner og to ortodokse kirker (fra 1909 og 1913).
Barí (språk)
Barí har ti vokalfonemer, hvorav fem er orale og fem er nasale. Det har et asymmetrisk konsonantsystem, med i alt elleve fonemer. Språket er tonalt og skiller mellom to toner, høy og lav.
Verba samsvarsbøyes med subjekt, direkte objekt og indirekte objekt, og bøyes også etter tempus og eventuell negasjon. Det skilles morfologisk mellom preteritum, presens og futurum. De øvrige ordklassene har en mye enklere morfologi. Den grunnleggende ordstillinga er subjekt–objekt–verbal, og språket har blant annet postposisjoner.
Etymologi
De har tradisjonelt blitt kalt motilones, men dette blir i dag sett på som en nedsettende betegnelse. Det spanske ordet motilón refererer til en person som har lite eller ikke noe hår, og ble brukt om bariene fordi de barberer av seg håret på den nedre delen av hodet. Språket er derfor kjent som motilón i eldre litteratur.
Klassifisering
Barí tilhører den chibchanske språkfamilien. De chibchanske språka har av flere lingvister blitt relasjonert til andre språk og familier, men det fins ennå ingen klare beviser for dette. Den chibchanske språkfamilien er av Adolfo Constenla Umaña delt inn i en nordlig og en sørlig grein, hvorav barí, i likhet med alle de andre språka bortsett fra ett, tilhører den sørlige. Videre plasseres barí i den magdalenske gruppa, hvor det utgjør den sørlige undergruppa sammen med tunebo og de utdødde muisca og duit.
Utbredelse
Baríene holder til i den tropiske regnskogen på begge sider av fjellkjeden Serranía del Perijá, som utgjør grensa mellom Colombia og Venezuela. Dette omfatter deler av den venezuelanske delstaten Zulia og de colombianske departementene Cesar og Norte de Santander. Sentrum for barí-kulturen er landsbyen Boksí i den venezuelanske kommunen Jesús María Semprún, etterfulgt av landsbyen Saimadoyi. Disse områdene er svært isolert; Boksí kan bare nås med en åtte timers båttur langs grenseelva Catatumbo, som kontrolleres av den venezuelanske hæren, colombianske geriljaer og paramilitære grupper. Tradisjonelt bor baríene i store hus som deles av flere kjernefamilier, i nærheten av elver og andre vannkilder i regnskogen. Enkelte baríer har imidlertid flytta til større byer, hovedsakelig Maracaibo.
Ifølge Rincón og Quesada (2002) har språket om lag 2500 talere, hvorav rundt 1500 holder til i Venezuela og 1000 i Colombia. Ethnologue oppgir til sammen 5390 talere, UNESCO 5000 og World Oral Literature Project 1700 talere. Til tross for den betydelige graden av assimilering er ikke språket umiddelbart trua. Det fins fremdeles om lag 150 enspråklige barí-talere, hvorav de fleste er eldre. Barna lærer barí som førstespråk, og språket er ennå et viktig identitetssymbol. Baríer på mellom 20 og 40 år bruker stadig mer spansk, som de lærer både på skolen og på fjernsyn og radio. De holder seg imidlertid som regel til barí når det kun er indianere til stede, og de eldre insisterer på at de yngre skal snakke barí.
Det er uklart hvor store de dialektale variasjonene i barí er, særlig fordi forskerne har jobba nesten utelukkende med venezuelanske informanter. Disse sier at baríene i Colombia «snakker nesten som oss, men de synger mer», noe som kan bety at dialektforskjellene hovedsakelig går på ulik intonasjon, og muligens også enkelte fonetiske forskjeller.
I Venezuela har barí status som offisielt språk sammen med spansk og 38 andre indianske språk. Den venezuelanske Loven om indianske språk sier at det må benyttes indianske språk i undervisning, på arbeidsplasser, i institusjoner og i media i de tradisjonelle indianske områdene og i områder som er befolka av indianere. Det nasjonale instituttet for indianske språk er ansvarlig for å håndheve loven. I Colombia er, i henhold til Grunnloven av 1991, spansk landets offisielle språk, mens de indianske språka er offisielle sammen med spansk i sine respektive regioner. Baríene har dermed rett til undervisning på barí i sine områder både i Venezuela og Colombia.
Forskning
Barí er et av de minst studerte språka i den chibchanske familien, noe som hovedsakelig kommer av at det snakkes i en såpass avsidesliggende og isolert region i utkanten av det chibchanske språkområdet. Kipper publiserte ei ordliste for språket i 1965, mens lydsystemet har blitt beskrevet av Vivas og Obregón (1989) og Mogollón (2000). González og Rodríguez (2000) og Rincón og Quesada (2002) gir grunnleggende oversikter over språkets fonologi, morfologi og syntaks. Enkelte sider ved språket beskrives også i verk som tar for seg den chibchanske språkfamilien, slik som Quesada (2008). I motsetning til de andre chibchanske språka er det nesten ikke publisert noen eksempler på muntlig litteratur på barí. Det er heller ikke utvikla noe offisielt skriftsystem for språket. Skriftsystemet som benyttes i denne artikkelen er basert på det internasjonale fonetiske alfabetet (med unntak av <ñ> for, og <y> for ), og er det samme som tas i bruk av Rincón og Quesada (2002).
Fonologi
De to eneste kildene som fins for barís lydsystem er Vivas og Obregón (1987) og Mogollón (2000), og disse stemmer ikke helt overens. Rincón og Quesada (2002) har valgt å støtte seg til Mogollón (2000), ettersom det er den nyeste kilden, men påpeker at det må ytterligere forskning til for å bekrefte resultatene. Resultatene til Mogollón (2000) er også de som presenteres i denne artikkelen.
Vokaler
Barí har følgende vokalfonemer:
Det kan forekomme sekvenser av to like vokaler. De åpne vokalene, og, uttales som sentrale når de forekommer før halvvokalen , og som bakre når de kommer i kontakt med.
Konsonanter
Konsonantsystemet til barí synes å være asymmetrisk. Ifølge Mogollón (2000) har språket følgende konsonantfonemer:
Konsonantene har en rekke allofoner. For eksempel realiseres den palatale nasalen, //, som frikativ [] i begynnelsen av ord og før trange vokaler. De alveolare konsonantene uttales som affrikater (for eksempel som ) i de samme omgivelsene.
Toner
Barí er ett av bare tre magdalenske språk som er tonale, hvilket vil si at ord som ellers består av de samme fonemene, kan ha ulik betydning avhengig av hvilke toner stavelsene uttales med. Barí skiller mellom to toner: høy og lav. For eksempel:
Tall og bestemthet
I likhet med mange andre chibchanske språk, kan substantiva i barí deles inn i to grammatiske klasser: menneskelige og ikke-menneskelige. Bare de som henviser til mennesker, markeres for flertall; dette gjøres med endelsen -yi. De ikke-menneskelige substantiva har samme form enten de er i entall eller flertall, bortsett fra når de personifiseres, noe som er svært vanlig i baríenes tradisjonelle fortellinger.
Når antallet spesifiseres med en kvantifikator, slik som et tallord, pleier heller ikke de menneskelige substantiva å markeres for flertall. Språket har imidlertid ingen egne morfemer for å markere bestemthet, og bruk av flertallsmarkøren sammen med en kvantifikator gjør at substantivet forstås som bestemt:
Til forskjell fra de andre magdalenske språka markeres ikke nominalfrasene i barí for kasus.
Avleding
Substantiv kan avledes fra verb ved hjelp av suffikset -bãy, for å uttrykke enten utføreren av verbhandlinga eller instrumenter:
Pronomen
Pronomensystemet i barí består av pronomen for første, andre og tredje person entall og flertall. Språket har to ulike pronomen for tredje person flertall: obãyyi benyttes når referenten er den samme som ved forrige henvisning til tredje person flertall, mens orachyi brukes når referenten ikke er den samme.
Alle spørrepronomena, med unntak av aydou «hva», forekommer alltid i begynnelsen av setninga, og er de følgende: aydou «hva», anõananna «hvordan», ababãyñahã «når», abãhã «hvor», aydou aba «hvorfor», ababãy «hvilken» og ããmãy «hvem».
Verb
Verba er morfologisk sett de mest komplekse orda i barí. De samsvarsbøyes med subjektet i person og tall, og også med det direkte objektet og det indirekte objektet når verbet er transitivt. Subjektet uttrykkes med et suffiks som legges til verbstammen, mens det direkte og det indirekte objektet uttrykkes med prefikser. Språket har paradigmer med morfemer for hver av de tre grammatiske funksjonene (det følgende paradigmet med subjektsuffikser gjelder bare for presens; det fins andre paradigmer for preteritum og futurum):
Dette kan ses i det følgende eksempelet, hvor verbet samsvarsbøyes med subjektet («jeg») ved hjelp av et suffiks, og med det direkte («pengene») og indirekte objektet («ham») ved hjelp av prefikser:
Barí har et tredelt tempussystem som skiller mellom preteritum (fortid), presens (nåtid) og futurum (framtid), noe som markeres med et suffiks på verbstammen. Dette morfemet smelter ofte sammen med andre suffikser eller med selve verbstammen. I det følgende eksempelet har preteritumssuffikset smelta sammen med morfemet som markerer at subjektet er tredje person flertall, noe som gir -drã:
Verba tar også et suffiks som markerer negasjon, og i likhet med tempussuffikset smelter dette ofte sammen med andre morfemer.
Verbstrukturen kan dermed beskrives med følgende skjema (den innbyrdes rekkefølga til suffiksa kan variere):
Progressivt aspekt uttrykkes perifrastisk med hjelpeverbet ahyi «å være». Man har ikke funnet noen markører for modus i barí.
Tallord
Tallsystemet i barí er et femtallsystem; ordet for tallet «fem», akdu ĩshkidã, betyr bokstavelig «hele handa», mens ordet for «fire», ahdu ĩshkidã intok wa, betyr «hele handa uten én». Orda for «én», «to» og «tre» er de eneste som er selvstendige leksemer. Disse legges til uttrykket for «fem» for å danne tallorda «seks», «sju» og «åtte». For å si «ni» og «ti» benyttes også handa som utgangspunkt: ahdu ĩshkidã ĩtomayno intok wa (bokstavelig «ei hel hand pluss ei hel hand uten én») og ahdu ĩshkidã ĩtomayno ĩshkidã (bokstavelig «ei hel hand og ei hel»). Dette systemet kan i teorien fortsette i det uendelige, men baríene benytter vanligvis spanske tall etter ti, noen ganger allerede etter fem.
Øvrige ordklasser
Barí har både adjektiv og adverb, som alle er ubøyelige. Språket har postposisjoner, som tilsvarer preposisjoner i mange andre språk, med den forskjellen at de kommer etter nominalfrasa, som i det følgende eksempelet:
Hovedsetninger
Både subjektet og objektet kan imidlertid utelates fra setninga, ettersom de også markeres i verbet:
Nominalfraser
I nominalfraser kommer determinativer og eieren i possessivfraser før hovedsubstantivet:
Adjektiv og kvantifikatorer på sin side kommer før hovedsubstantivet:
Tallorda kan forekomme enten før eller etter kjernen. Nominalfrasene kan derfor uttrykkes med følgende skjema (ikke-obligatoriske elementer i parentes):
Teksteksempel
Nedafor følger et utdrag fra ei tradisjonell fortelling på barí, Ña sobibãy («Historien om sola»):
Ñã́ hã́ Saabaseeba hu ibag oromimãy barí ahki,
intok atká obikbarimã́y ahki:
«Akokseysey kák orominẽ́, darikbí akokseysey hã.»
Mimãynahã́ bariyi hĩ ĩshki tété waydrã obãya akokseysey há.
Bariyi ĩshki: «Nay nẽ́, nay nẽ́.»
mã́yñã́hã́ kii bé wãydre.
Anĩhĩ bariyi hã inka asusé wã́ydre.
Solguden sa en gang til en barí-mann
som hadde stygg hud:
«Ta på deg et halskjede, et tukanhalskjede.»
Alle baríene ville ta på seg halskjedet,
men bare den som hadde det på, kunne lyse opp verden.
Alle baríene sa: «Det var jeg, det var jeg (som lyste opp verden).»
Mannen med den stygge huden sa ikke at han så
at sola plutselig lyste opp.
Alle baríene ble glade i samme øyeblikk.
«Olav Tryggvason»
«City of Flint»-episoden
Ved utbruddet av andre verdenskrig ble «Olav Tryggvason» involvert i episoden med det amerikanske lasteskipet «City of Flint» som var tatt som prise av det tyske lommeslagskipet «Deutschland». «City of Flint» var med prisemannskap på vei tilbake til Tyskland da det kom inn i norsk territorialfarvann og ankret opp ved Haugesund. «Olav Tryggvason» under ledelse av nestkommanderende Kaptein Bernt T. Dingsør, ble beordret til Haugesund og skipsjefen med om lag 30 mann bordet «City of Flint», løslot det amerikanske mannskapet og internerte det tyske prisemannskapet, som ble sendt til Kongsvinger Festning. I henhold til datidens internasjonale lov kunne tyskerne ha passert norsk territorialfarvann med sin prise, men når de ankret opp brøt de norsk nøytralitet og norske myndigheter måtte reagere. Dette medførte skarpe reaksjoner fra det tyske utenriksdepartementet som protesterte kraftig på nordmennenes handling.
9. april 1940
«Olav Tryggvason» under ledelse av kommandørkaptein T. Briseid kom i kamp med den tyske marinen i Horten havn 9. april 1940 hvor den senket et tysk marinefartøy og skadet to. Skipet ble senere samme dag tatt til fange av den tyske marinen som satte det i drift som tysk marinefartøy 11. april samme år under navnet «Albatros II».
Tysk tjeneste
«Olav Tryggvason» tjenestegjorde i den tyske marinen fra 11. april 1940 som «Albatros II» og fra 16. april samme år under navnet «Brummer». I tysk tjeneste senket hun en destroyer og en ubåt. Skipet havarerte 3. april 1945 mens hun lå til reparasjon ved Deutsche Werke i Kiel. Vraket av «Olav Tryggvason» ble fjernet mellom 1945 og 1948.
Thakhek
Thakhek (laotisk: ທ່າ ແຂກ) er en by i Laos. Byen ligger på den østlige bredden av Mekong, som på den andre bredden har den thailandske byen Nakhon Phanom. Thakhek er hovedstaden i Khammuanprovinsen.
Byen har mange bygninger i fransk kolonistil, offenntlige bygg, villaer og butikker.
Skogbakken (Oslo)
Skogbakken (1A–5B, 2A–6C) er en vei på Bekkelaget i bydel Nordstrand i Oslo. Den går som blindvei nordvestover fra Bekkelagsveien.
Navnet ble vedtatt i 1917.
Igor Vorontsjikhin
Igor Nikolajevitsj Vorontsjikhin (russisk: Игорь Николаевич Ворончихин; født 14. april 1938, død 10. mars 2009) var en sovjetisk langrennsløper som deltok i de olympiske vinterleker 1964 i Innsbruck.
Vorontsjikhin vant to olympiske bronsemedaljer i langrenn under vinter-OL 1964 i Innsbruck. Han ble nummer tre på 30 km bak Eero Mäntyranta fra Finland og Harald Grønningen fra Norge. Han var også på det sovjetiske stafettlaget som kom på tredjeplass på 4 x 10 km, bak Sverige og Finland. De andre på laget var Ivan Utrobin, Gennadij Vaganov og Pavel Koltsjin.
Kontrapunkt (TV-serie)
Kontrapunkt var en samnordisk TV-spørrekonkurranse om klassisk musikk, som ble sendt i periodene 1964–80 og 1985–98. Programmet, som i Sverige først het «Musikfrågan» og så «Musikfrågan Kontrapunkt», ble en stor suksess i Skandinavia. Programmet ble gjennomført i to hoveddeler. Den første, med Sten Broman som programleder, ble spilt inn 1964–1980. Broman døde i 1983. Det andre, som begynte i 1988 etter en lokalgeografisk introduksjon i 1985 i Sverige, ble gjennomført med Sixten Nordström som programleder.
Konsept
Kontrapunkt var et spørreprogram som handler om å kjenne igjen klassisk musikk. De deltakende består av to lag med tre i hvert lag. Det ene laget begynner med å sitte ute på scenen, mens det andre begynner i et lydtett «bur». Dersom laget ikke tidligere er blitt introdusert, er det en rask introduksjonsrunde. Når laget er med for andre gang, blir bare navn presentert. Ettersom samtlige deltakere var nordiske, og ettersom de finske deltakere var finlandssvensker, ble svensk (Sverige og Finland), dansk (Danmark og Island) og norsk (Norge) og blandinger mellom de tre brukt til å kommunisere.
Etter introduksjonsrunden spilles det første musikkeksempelet. Dette er i hovedsak gjennomført gjennom å spille allerede innspilt musikk. Dette blir avbrutt etter 1:45. Deretter går programlederen til lagene for å spørre om komponist, stykke og årstall. De som sitter på scenen blir først spurt om hva som høres, og så går turen til buret. Dette gir de som sitter i buret bedre tid til å diskutere. Etter tre spørsmål bytter de to lagene plass for å utjevne fordelen.
I utgangspunktet var programmet et helsvensk program, men det ble laget en norsk variant i 1965, begge med lokallag fra hvert sitt land. I 1967 ble lokallagene samlet i større landsdeler som konkurrerte mot hverandre. Fra 1969 ble det en nasjonal konkurranse med Norge, Sverige og Finland. Danmark kom med i 1971 og Island i 1990.
Historie
Programmets første sesonger var lokalgeografiske. Den første sesongen, i 1964, var helsvensk. Det var en norsk versjon som ble TV-sendt i 1965, der finalen sto mellom lokallagene i Musikkens Venner Haugesund og Skien. Finalen ble fremført på Centralteateret, og programleder var Jon Medbøe. Haugesund gikk av med seieren i finalen (34,5 mot 19,5), og vant 5000 kroner. På norsk het programmet «Kontrapunkt»
Sten Broman
Det første tilfellet av skandinavisk samarbeid kom i 1967, igjen med lokallag. Norges Vestafjelske møtte Svealand, mens Nordafjelske møtte Götaland. Programleder da, og frem til og med 1980, var komponisten og dirigenten Sten Broman.
I 1967 het programmet «Kontrapunkt» på norsk og «Musikfrågan» på svensk. I 1969 ble dette forandret da svenskene slo sammen til «Musikfrågan Kontrapunkt». Ettersom dette var en felles konkurranse, var dette også det offisielle navnet. I 1969 ble også formatet forandret slik at det var landslag, og ikke lokallag, som kjempet mot hverandre. Her deltok Norge, Sverige og Finland med to lag hver.
Temaet har ofte vært nordisk forbrødring, noe Sten Broman tok opp ved konsekvent å uttale Norge med hard G, slik det gjøres på norsk, og ikke med svensk uttale. Broman understreket også at i Finland var dette et finlandssvensk program, og derfor sa han Finland, og ikke «Suomi». Fra og med fjerde sesong, 1971-72, var det bare ett lag fra hvert land. Danmark var da også med. Broman dirigerte også i finalene orkesteret som spilte introduksjonsmelodien, for øvrig «La Réjouissance: Allegro» fra Music for the Royal Fireworks av Georg Friedrich Händel. I 1980 ble også finalen forandret på slik at samtlige lag deltok i finalen. Før dette hadde finalen bestått av de to lagene som var igjen, enda det kunne hende at vinneren ikke var noen av lagene som møttes i finalen.
Sixten Nordström
Sten Broman døde i 1983. Fra 1985, da programmet ble gjenopptatt, ble programmet ledet av Sixten Nordström. Flere som var med under Broman var også med under Nordström. Anna-Lena Norlander var for eksempel med allerede i fjerde sesong fra 1966, og ble med til og med 1992.
Nytt med Sixten Nordström ble at alle episodene ble spilt inn i samme land, og at det var fast hoveddommer og bidommer, uavhengig av hvilke lag som deltok. Under Nordström kom også Island med, og i 1992 var samtlige land med samtidig. Nordström var, som Broman, fra Skåne, og snakket også med markant skånsk dialekt. Han satset mer på å ha med unge og lovende, eller til tider godt etablerte, musikere som fremførte i studio. Nordström selv spilte piano enkelte ganger. Nordström ble beskrevet av den norske deltakeren Kjell Hillveg som Nordens modigste mann som kommentar på at han skulle ta over etter Sten Broman, og Nordström repliserte med at han kanskje var den galeste.
Mens Broman hadde mange i en stab som hjalp ham, valgte Nordström å gjøre all research og velge ut stykker selv. Han kommenterte at det mest stressende med å spille inn Kontrapunkt - alle episodene ble spilt inn på en aktiv uke og så spredd utover - var tiden. Programmet kom før nyhetsprogrammet «Rapport», og han hadde derfor liten tid til overs.
Den norske produsenten av serien var Johnny Bergh.
Ettermæle
Kontrapunkt var et populært TV-program som fikk mange tilhørere. 14 år etter at siste sesong ble gjennomført, ble det arrangert en live versjon med Malmö symfoniorkester og med Sixten Nordström og Paul Christian Sjöberg som deltakere. En ren svensk konkurranse som spredte seg utover fra ren musikk til kultur, tok navnet «Kulturfrågan Kontrapunkt» i 2017 etter Kontrapunkt.
Trane
Trane (Grus grus) er en meget stor fugl i tranefamilien (Gruidae) og sorterer i slekten Grus, som inngår i underfamilien egentlige traner (Gruinae). Arten hekker i store deler av Fennoskandia, herunder i Norge. Trane regnes som en kortdistansetrekkfugl. To underarter anerkjennes.
Arten er ifølge IUCNs rødliste livskraftig.
Taksonomi
Det har tidligere vært vanlig å regne flere arter til slekten Grus, men Krajewski et al. (2010) demonstrerte at slekten var parafyletisk, noe som medførte at del Hoyo et al. (2014) i sitt nye ornitologiske bokverk, «HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World», valgte å flytte flere basale arter til andre slekter.
Beskrivelse
Trane er en meget stor fugl med lange ekstremiteter og lang hals. Fuglene måler typisk 95–120 cm og veier omkring 4,5–6,1 kg, avhengig av kjønn og underart. Enkeltindivider kan imidlertid bli opp mot 130 cm høye. Vingespennet er normalt 180–200 cm, men kan i visse tilfeller bli opp mot 220 cm.
Fjærdrakten er hovedsakelig skifergrå. Hode og øverste del av hals er svart og har ei karakteristisk bred hvit rand som løper fra bakkant av øyene og ned langs sidene av halsens overdel. Skalletaket har en bar rød isseflekk, som er mer brunlig hos ungfuglene. Øynene har gul til oransje iris. De innerste armsvingfjærene er modifiserte og sorte ytterst, og gir fuglene en strutselignende stuss. Stjerten er kort og vifteformet, men er stort sett bare visuell når fuglene kommer inn for landing.
Inndeling og utbredelse
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Archibald et al. (2016). Norsk navn på arten følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008).
Atferd
Under trekket kan mer enn 25 000 traner mellomlande ved Hornborgasjön i Sverige, før de drar videre til hekkeplassene rundt Østersjøen. I Norge finnes tranen hovedsakelig i skogsområder i Trøndelag og på Østlandet, der den gjerne hekker i myr. Den er en trekkfugl som reiser fra Norge i midten av august til oktober.
Den utstøter høye trompetskrik, «kråå», som bærer flere kilometer.
Den hekker på myrer i barskog- og bjørkeområder, og det er flest av den i Sør-Norge. Fuglen er økende i antall og utbredelse. Den overvintrer i Spania og Sør-Frankrike. Den spiser insekter, krypdyr, amfibier, mus og plantedeler.
Hekking foregår ved at to grønngrå egg med mørke flekker legges i reir på eller nær åpen grasmyr. Foreldrene ruger på eggene i fire uker.
Typisk for tranen er at den skrider rolig avsted på en majestetisk måte. I flukt holdes den lange halsen utstrakt.
Post-rock
Post-rock er en musikksjanger som karakteriseres av et hovedsakelig instrumentalt uttrykk og en utradisjonell bruk av instrumenter. Postrockens uttrykk er ukommersielt, men snillere og mer melodiøst enn punk, som postrock-scenen forøvrig er nært beslektet med. Men musikalsk har ikke post-rock nødvendigvis noen likheter med punkrock.
Kategorien stammer fra eksperimentell rock, ambient, Krautrock, Progressiv rock, indie, space rock, Shoegazing, kunstrock, jazz, og elektronisk musikk. Musikken er ofte svært instrumentell og dynamisk, alle slags instrumenter og effekter kan bli brukt.
Band som ofte klassifiseres som postrock er Godspeed You! Black Emperor, Explosions in the Sky, Cul de Sac, Mono, Mogwai, Tortoise, Sigur Rós og Stereolab, samt de norske bandene Youth Pictures of Florence Henderson, Salvatore, The Samuel Jackson Five og The Low Frequency in Stereo
Lagtingets næringskomité
Lagtingets næringskomité (færøysk: Vinnunevndin) er den fagkomiteen som behandler saker innenfor fiskeri, havbruk, industri, oppdrett, landbruk, miljø, samferdsel, kommunikasjon, energi, oljeutvinning, handel (herunder også aksjeselskaper, registeringer osv.) på Lagtinget på Færøyene. I 1990-årene ble en rekke komiteer slått sammen med Industrikomiteen, som fra da dannet dagens næringskomité. I dag har komiteen syv medlemmer.
Medlemmer
Medlemmer i perioden 2011–2015:
Acela Express
Acela Express er et høyhastighetstog som opereres av Amtrak langs Nordøstkorridoren i USA. Den betjener den 734 kilometer lange strekningen fra Boston via New York og Philadelphia til Washington D.C. på syv timer. Tjenesten har 20 åtte-vognstog bygd av Bombardier Transportation og Alstom og opererer i hastigheter opp til 240 km/t, med en gjennomsnittsfart på 116 km/t. Mellom New York og Washington (360 km) er gjennomsnittsfarten med 6 stopp på opptil 133 km/t, noe som er det høyeste for noe tog i USA.
Acela Express kom på skinnene i 2000. Det erstattet Metroliner-togene, som ble faset ut i 2006 etter 37 års tjeneste. På strekningen New York-Washington har Acela Express klart å kapre minst like mange reisende som flyet (noe som er enestående i USA), mens markedsandelen mellom New York og Boston – hvor togene går tregere fordi skinnegangen er dårligere – er 37 %.
38. serierunde i Premier League 2007/08
38. serierunde i Premier League 2007/08 og siste runde ble spilt søndag 11. mai 16:00. Manchester United ble seriemester to poeng foran Chelsea. I den andre enden av tabellen rykka Birmingham og Reading ned sammen med Derby.
Wilhelmina av Nederland
Wilhelmina Helena Pauline Marie av Oranien-Nassau (født 31. august 1880 i Den Haag, død 28. november 1962 i Apeldoorn) var prinsesse av Nederland (1880–1890; 1948–1962), prinsesse av Oranien-Nassau, hertuginne av Limburg (1890–1948), hertuginne av Mecklenburg (1901–1962), dronning av kongeriket Nederlandene fra 1890 til 1948, og dronningmor fra 1948 til sin død i 1962 med tittelen prinsesse Wilhelmina av Nederland. Wilhelmina var nederlandsk regent i 57 år, lenger enn noen annen i landets historie. Prinsesse Wilhelmina var eneste barn av kong Vilhelm III og hans andre kone Emma av Waldeck-Pyrmont.
I hennes tid som statsoverhode var det flere avgjørende hendelser i landets historie, første verdenskrig og andre verdenskrig, depresjonen på 1930-tallet og Nederlands tilbakegang som kolonimakt. Utenfor Nederland er hun mest kjent for sin rolle som monark i eksil under andre verdenskrig, hvor hun var en stor inspirasjon for det okkuperte landets innbyggere.
Barndom
Wilhelmina, som i de første ukene av livet ble kalt Paulientje (lille Pauline), hadde tre eldre halvbrødre fra farens første ekteskap med Sophie av Württemberg: Willem (1840–1879), Maurits (1843–1850) og Alexander (1851–1884). Den eneste som fremdeles levde da hun ble født var Alexander, som var så opprørt over sin fars andre ekteskap at han nektet å møte sin søster. Han døde da hun var fire år gammel.
Da Wilhelmina var ti år gammel døde faren, og hun ble dronning. Frem til hennes attende fødselsdag var moren Emma regent. I Storhertugdømmet Luxemburg hadde kun de mannlige arvingene rett til tronen, og storhertugens krone gikk over til overhodet for den Walramske grenen av huset Nassau, Adolf.
Mumbai City (distrikt)
Mumbai City (marathi: मुंबई जिल्हा ) er et distrikt i den indiske delstaten Maharashtra. Distriktet er en del av Mumbai.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 3,145,966 innbyggere i distriktet, mot 3,338,031 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 100 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 8,34 % i 2011 mot 10,18 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 874 i 2011 mot 922 i 2001.
Eksterne lenker
Bombay
NBA Defensive Player of the Year
NBA Defensive Player of the Year er en pris som deles ut årlig til den beste forsvarsspilleren i den amerikanske profesjonelle basketballigaen NBA.
Prisen har blitt gitt til 16 forskjellige spillere. Både Ben Wallace og Dikembe Mutombo har vunnet prisen fire ganger hver, mens Dwight Howard er den eneste som har vunnet den tre ganger. Sidney Moncrief, Mark Eaton, Dennis Rodman, Hakeem Olajuwon, Alonzo Mourning og Rudy Gobert har alle vunnet den to ganger hver. Dwight Howard er også den yngste spilleren til å vinne prisen.
Avstemmingen
Prisen har blitt utgitt siden 1982-83-sesongen, og fremstemmelsen av en vinner skjer gjennom at 124 sportspersonligheter stemmer. Stemmingen skjer ved at alle de 124 sportspersonlighetene setter opp en liste over de tre mest aktuelle kandidatene, øverst står den de helst vil skal vinne. Deretter telles stemmene opp ved at den øverst på lista får tre poeng, den andre får to, og den tredje personen på lista får ett poeng. Etter alle stemmene er talt opp slik, legges poengsummene sammen, og den personen med flest poeng vinner. Altså trenger vinneren ikke nødvendigvis å være den som står øverst på flest av stemmesedlene.
Skogbrynet (Oslo)
Skogbrynet (1–45, 2A–20E) er en vei på Sollerud i bydel Ullern i Oslo. Den går nordøstover fra Sollerudveien til Bestumveien.
Navnet ble vedtatt i 1925 og viser til at veien ble anlagt i utkanten av Rustadskogen.
Biblidinae
Biblidinae er en gruppe av sommerfugler som hører til den store familien flikvinger (Nymphalidae). De fleste av disse tropiske sommerfuglene lever i Sør- og Mellom-Amerika, men det finnes også noen i Afrika og noen ganske få i Sørøst-Asia.
Utseende
Stort sett middelsstore (vingespenn 35 – 80 mm) sommerfugler med brede vinger. Kroppen er slank, antennene tynne, men tydelig kølleformede, rundt halvparten så lange som forvingene. Labialpalpene er forholdsvis store og fremoverrettede, sugesnabelen velutviklet. Vingene er på oversiden gjerne enten mønstret i mørkebrunet eller svart og gult eller rødt, eller metallisk blå- eller grønnaktige. Noen arter kan være svært fargerike. Slekten Hamadryas utmerker seg ved å være spettete i brunt og grønt. Vingenes ytterkant er vanligvis bølgete eller svakt flikete, sjeldnere jevn. Bakvingene har noen ganger øyeflekker langs kanten. Vingene er ofte vel så fargerike på undersiden som på oversiden. De søramerikanske slekten Callicore og Diaethria har karakteristiske tegninger på undersiden av bakvingene. Disse har vanligvis hvit grunnfarge med to konsentriske sirkler langs kanten. I midten har de to avlange ringer med en eller to mørke kjerner, som veldig ofte danner tallene «88», «89» eller «80». De blir derfor gjerne kalt 88-sommerfugler. Larvene er gjerne tornete med utvekster på hodet.
Levevis
Biblidinae er tropiske skogsinsekter. Larvene lever spesielt på planter i vortemelkfamilien (Euphorbiaceae), almefamilien (Ulmaceae) og Burseraceae. De voksne sommerfuglene besøker gjerne blomster, men drikker også fra råtnende frukt og åtsler. Noen arter (slekten Hamadryas) lager en karakteristisk, klikkende lyd når de flyr. Det er bare hannene som lager denne lyden, som oppstår når noen oppsvulmede årer på forvingene smeller mot hverandre.
Gorjatsjij Kljutsj
Gorjatsjij Kljutsj (russisk: Горя́чий Ключ, oversatt: varm kilde) er en by i Krasnodar kraj i Russland. Den ligger ved elva Psekups (ei sideelv til Kuban), rundt 50 km sør for Krasnodar. Innbyggertall: 27 693 (folketelling 2002).
Gorjatsjij Kljutsj fikk bystatus i 1965. Byen er kjent for sine varme mineralvannskilder, og er et velkjent russisk kursted.
Kees van Dongen
Cornelis Theodorus Maria van Dongen (født 26. januar 1877, død 28. mai 1968) var en nederlandsk maler født i Delfshaven, del av Rotterdam, best kjent som Kees van Dongen eller bare Van Dongen. Han var en av «les Fauves» og ble kjent for sine sanselige og fargerike portretter.
Han begynte kunststudiene da han var 16 og kom inn på det kongelige kunstakademiet i Rotterdam. Han brukte en god del kvelder i havnekvarterene, hvor han laget skisser av sjømenn og prostituerte til han gikk ut i 1897 og dro til Paris, hvor han ble noen måneder. I desember 1899 flyttet han igjen til Paris og bodde sammen med Augusta Preitinger som han var blitt kjent med på akademiet. Ekteskapet varte fra 1901 til 1921.
Han begynte å stille ut i Paris, og fikk plassering for ett av sine bilder i samme sal som Henri Matisse og andre kunstnere på Salon d'automne i 1905, da navnet fauvisme oppsto. (Han var også en kort tid involvert med den tyske gruppen Die Brücke.) Paret flyttet til boligkomplekset Bateau Lavoir, som huset mange kunstnere, i 1906, og ble omgangsvenner med Pablo Picasso og hans venninne Fernande Olivier.
Slovenia under Paralympiske vinterleker 2006
Slovenia deltok med én deltaker i de paralympiske vinterlekene 2006 i Torino.
Kees van Dongen
Under mellom andre Jasmy Jacobs veiledning utviklet han en fargerik fauviststil som slo godt an blant parisborgerne, og ga en tilsvarende god inntekt.
Han ble medlem av den franske æreslegion i 1926 og en kongelig belgisk orden året etter.
Kjennere mener at de senere bildene, som også omfatter et portrett av Brigitte Bardot i 1958, ikke har fulgt opp den løfterike bohemske erotisismen som viste i hans ungdomsverker.
Kees van Dongen døde i hjemmet i Monte Carlo i 1968.
Nordisk Trykkeritidende
'Nordisk Trykkeritidende. Organ for de grafiske Fag og Papirindustrien' og ble grunnlagt av faktor Chr. Thorvaldsen (1860-1927) som privat foretak tilknyttet Kristiania Bogtrykkerforening. Det utkom som månedsblad i 4° - kvartformat - fra juli 1892, og var landets første grafiske fagtidsskrift.
Formål og redaksjon
Hensikten med tidsskriftet var å skaffe norske boktrykkere lettere tilgang på kunnskaper om fagets utvikling. Det gjaldt både den hjemlige typografi- og bokhistorie og de tekniske nyvinninger som kom fra den store utenverden. At bladet stilte nye krav til investeringer i typografisk utstyr og typografiske ferdigheter, føltes for enkelte som direkte truende. Oscar de Besche, som eide Morgenbladet, erklærte således at «dette nye fagbladet aldri skulde komme innenfor veggene i hans bedrift». Motarbeidet av de større, eldre aktørene i bransjen var Nordisk Trykkeritidende et konstant underskuddsforetak. Da agenturfirmaet A. Gulowsen trakk seg ut på tampen av året 1899, stanset utgivelsen, men ble fra nyttår i 1900 overtatt av Norsk Boktrykkerforening.
Bladets redaktør var Olav Bergenn. . Ved Bergenns død i 1896 overtok August Mortensen redaktørposten. Bladet hadde rent innholdsmessig sin storhetstid under August Mortensens lederskap. Av de mest verdifulle artikkelseriene som ble publisert, var redaktørens egen historiske gjennomgang av «Bogtrykkerkunstens repræsentanter i Norge». Ikke minst fordi det finnes så lite skrevet om norske forleggere, xylografer og typografer, sammenliknet med hva våre naboland, Sverige og Danmark, kan vise til, står disse skriveriene i en særklasse med å gi innblikk i norsk boktrykkerhistorie.
Mortensen hadde fungert som medarbeider helt siden starten, og var også den som satt med ansvaret i 1906, da bladet ble omgjort til «Organ for Den Norske Boktrykkerforening». Redaksjonen og Boktrykkerforeningen hadde sine redaksjonslokaler i Drammensveien 4, nå: Henrik Ibsens gate.
August Mortensen
August Mortensen var også den som stilte seg i spissen for å få opprettet et Norsk Bogtrykkmuseum. Han brukte Nordisk Trykkeritidendes spalter til å appellere til abonnentene om å ta vare på og gi gjenstander til en utstilling av eldre trykkeripresser, løse typer, settekasser og annet håndverksutstyr. De skaffet seg i egne lokaler i Kristiania sentrum.
Bernhard Andreas Wium
Fra nyttår i 1910 overtok boktrykker Bernhard Andreas Wium (f. 1867) som redaktør, en stilling han ble sittende med like til utgangen av 1934, altså i 25 år. Fra nyttår i 1935 var Hjørvard Thorsvik redaktør, og fra 1941 overtok boktrykker Arthur Nelson ansvaret i samarbeid med Wium. Ved utgangen av 1947 opphørte Nordisk Trykkeritidende, men ble fra nr. 1 1948 videreført som Norsk grafisk tidsskrift.
Bjelkefeiden
Bjelkefeiden eller Revansjekrigen er det norske navn på den andre del av Karl Gustav-krigene, 1658–1660.
Trøndelag
Trondhjems len, som var avstått til Sverige ved freden i Roskilde, ble frigjort av norske hæravdelinger under felles strategisk ledelse av generalløytnant Jørgen Bjelke alt høsten 1658. Bjelke hadde som overordnet krigsleder definert krigens oppgaver som forsvar i Sør-Norge og tilbakeerobring i nord. Svenskene utskrev under sin okkupasjon to regimenter trøndere, som skulle sendes til fronten ved Pommern. Svenskene la høy skatt på tørrfisken fra Nord-Norge, noe som medførte at skipene heller førte fisken til Bergen. Befolkningen i Midt-Norge ble forbitret. Dermed lot man seg overtale til å mobilisere til motstand, et nytt trekk i norsk forsvarshistorie. Georg Reichwein trådte til med et vervet regiment over Dovre, mens bøndene i dalførene sluttet seg til følget, og Bergenhus regiment støttet frem på sjøveien. Den svenske kommandant Claes Nilsson Stiernsköld tok opp forsvaret ved å rykke inne i Trondheim, og ble raskt utsatt for full innringning og beleiring.
Svenskene forsøkte å komme Stiernsköld til unnsetning med et korps på 3000 mann under Drakenberg, som rykket frem gjennom Jemtland. Deres fortropp ble slått av bøndene i Verdalen. Som et resultat av dette, valgte de øvrige å trekke seg tilbake og ga opp angrepet til Karl X Gustavs store forbitrelse. Stiernsköld måtte overgi seg til nordmennene, og svenskene fikk fri utmarsj tilbake over grensen.
Angrepene på Frederikshald
Få måneder etter freden i Roskilde brøt krigen ut igjen. Denne gang angrep svenskene Frederikshald; tre ganger i løpet av to år ble deres angrep slått tilbake av et sterkt forsvar. Til tross for tilbakeslagene vendte svenskene flere ganger tilbake, hver gang med større styrker, men klarte ikke å innta festningen. Bjelkefeiden har navn etter felttogets norske leder, generalløytnant Jørgen Bjelke. Mellom hver angrepsbølge mot Fredrikshald ledet Bjelke den norske hæren på gjenerobringsfelttog til Båhuslen, som i praksis ble nesten helt tilbakeerobret i korte perioder både i 1658 og 1659. Flere av disse framstøt og tilbaketog under Bjelkes ledelse hører til den norske krigshistoriens mest bemerkelsesverdige bragder, og de var avgjørende for at de norske styrkene kunne ha et sterkt og beredt forsvar omkring Fredriksten mot de svenske angrepene.
Det første angrepet fant sted den 14. september 1658 med et korps på 1600 mann under Harald Stake, som nærmet seg byen i den tro at den ikke var besatt av fiendtlige styrker. Haldens forsvarsstyrke besto av to kompanier av Smålenenes regiment og noen av byens borgere under Peder Olsen Normand, som hadde tatt stilling sydøst for byen, på Overberget. Under kampen fikk de norske forsvarerne unnsetning av noen kompanier av Opplands og Smaalenenes regiment under oberstene Skade og Krasse, som førte med seg fire kanoner, samt et kompani dragoner under Brockdorf. Svenskene var overrasket over å finne en så stor styrke og ble fullstendig slått. Dagen etter angrepet trakk de seg tilbake til Sverige.
Det andre slaget om Halden stod i februar 1659. Da kom Stake tilbake med 4000 mann. Denne gangen rykket han over det islagte Singlefjorden og satte byen under bombardement fra Sauøya. Deretter beordret han et angrep på byen fra vest med fotfolket og forsøkte å erobre broen over Tistedalselva. Broen ble forsvart av noen kompanier under kommandanten Tønne Huitfeldt og Peder Normand. I byen sto resten av regimentene Oppland og Smålenene samt fire kompanier ryttere. Den norske hærs overgeneral, Jørgen Bjelke, som noen dager tidligere var kommet til byen, ledet selv forsvaret. Svenskene trengte forsvarerne tilbake over broen, men ved brohodet ble angriperne stoppet. Etter et stort mannefall ble svenskene drevet tilbake over broen. De merkbare tapene og det faktumet at de hadde mislykkes med å bryte ned forsvaret, tvang dem til å avbryte angrepet. Etter at svenskene hadde trukket seg vekk fra byen, rykket nordmennene ut og befestet de svake punktene i omegnen for å være klar til en ny dyst.
I januar 1660 rykket en ny svensk hær på 9000 mann under Lorens Kagge, Gustaf Horn og Harald Stake inn i Norge. De satte Frederikshald under beleiring fremfor å lansere et større angrep. Svenskene inntok noen utenverker, men kong Karl X Gustafs død førte til at beleiringen ble oppgitt så snart hans død ble kjent.
Fredsslutning
Ved fredsslutningen 6. juni 1660 var Halden sterkere besfestet enn noen gang. Sverige ga tilbake Trondhjems len og Enningdalen.
Xpander
Xpander er det tredje albumet av Subgud, utgitt i 2001.
Tahitisk
Tahitisk er et polynesisk språk som tales i det franske territoriet Fransk Polynesia. Språket blir primært talt på Selskapsøyene, inkludert Tahiti (hvor Fransk Polynesias hovedstad Pape'ete ligger).
Tadsjikisk
Tadsjikisk er en variant av persisk som tales i Tadsjikistan og tilgrensende områder. Det er et indoeuropeisk språk i den indoiranske språkgruppa. Tadsjikisk er offisielt språk i Tadsjikistan.
Språket skiller seg fra persisk som tales i Iran og Afghanistan på grunn av politiske grenser og påvirkning fra russisk. Standardspråket er basert på nordvestlige dialekter av tadsjikisk, som er blitt påvirka av usbekisk som et resultat av en språkbunt.
Ivan Gotti
Ivan Gotti (født 28. mars 1969 i San Pellegrino Terme, Lombardia) er en tidligere italiensk profesjonell syklist.
Høydepunktet i hans karriere kom da han vant Giro d'Italia i 1997 og 1999.
José María Aznar
José María Aznar López (født 25. februar 1953) var president for regjeringen (statsminister) i Spania fra 5. mai 1996 til 17. april 2004. Aznar ble født i Madrid, men er av baskisk opprinnelse. Bestefaren Manuel Aznar Zubigaray var opprinnelig baskisk nasjonalist, men ble senere overbevist falangist og fikk høye posisjoner i Francos Spania.