cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fødselsdepresjon
Ernæring
Protein finnes i en rekke matvarer. Kjøtt, egg og ost er eksempler på matvarer som inneholder mye proteiner. Hydrering : En av de viktigste rollene i enhver diett (spesielt for gravide og ammende mødre) er væskeinntak. Mødre som ammer, blir sterkt oppfordret til å drikke et stort glass med vann, melk eller juice før amming. Kvinner bør rådføre seg med legen sin om koffein- og alkohol-forbruk også etter fødsel. Vitaminer : Kvinner som er gravide eller nylig har født, bør snakke med lege for informasjon om, og en anbefaling for daglig vitamintilskudd.
B-vitaminer Noe begrenset forskning har indikert at inntak av B-vitaminer, spesielt riboflavin, kan bidra til å redusere sjansen for fødselsdepresjon. B-vitaminer er vannløselige og må fornyes hver dag.
Appetitt : Hvis en kvinne opplever tap av matlyst eller andre spiseforstyrrelser, bør hun ta kontakt med sin lege. Dette kan være et tegn på fødselsdepresjon og bør derfor diskuteres med lege.
Behandling
Flere vitenskapelige studier og vitenskapelige tidsskriftartikler støtter antagelsen om at fødselsdepresjon kan behandles ved hjelp av en rekke metoder. Dersom årsaken til fødselsdepresjon kan identifiseres, som beskrevet ovenfor under "sosiale risikofaktorer," bør behandling ha som mål å dempe årsakene til problemet, blant annet økt partnerstøtte, ekstra hjelp til barneomsorg, kognitiv terapi, etc.
Kvinner trenger å bli tatt på alvor når symptomene oppstår. Samarbeidspartnere, venner og leger kan kanskje merke forandringer hos en nybakt mor som hun kanskje ikke merker selv. Å vite at fødselsdepresjon kan behandles med en rekke metoder kan gjøre det enklere å søke behandling.
Ulike behandlingstilbud omfatter:
En erfaren medisinsk kliniker vil arbeide med mor for å utvikle en behandlingsplan som er riktig for henne. Denne planen kan omfatte en kombinasjon av alternativene ovenfor, og kan omfatte kommunikasjon og tilbakemeldinger fra / med partner. Hvis en kvinne som lider av fødselsdepresjon, føler at hun ikke blir tatt på alvor, eller hvis hun blir anbefalt en behandlingsplan hun ikke føler deg komfortabel med, vil hun ønske å søke hjelp andre steder.
En kvinne vil ønske å diskutere de ulike tilgjengelige behandlingstilbudene med lege, og hvis hun vurderer medikamentell behandling bør det snakkes om hvilke medisiner det er trygt å ta mens en ammer.
Behandling for fødselsdepresjon kan redusere lengden på lidelsen og dens alvorlighetsgrad. Ubehandlet kan nedstemthet etter fødsel gå bort av seg selv (dette skjer i de fleste tilfeller). Å snakke med helsepersonell så snart symptomene oppstår er den sikreste måten å sikre rask behandling på for å kunne gå tilbake til et normalt liv.
Studier fra "The National Institutes of Mental Health" viser at årene med barnefødsler er de årene en kvinne har størst sannsynlighet for å oppleve depresjon i løpet av livet. Omtrent 15 % av alle kvinner opplever fødselsdepresjon etter fødsel. (Chasse, J). Når den psykiske helsen til mor er nedsatt, påvirker dette hele familien. (Postpartum Support International).
Psykose
Postpartum psykose er en egen psykisk lidelse som innebærer et fullstendig brudd med virkeligheten. Selv om tilstanden noen ganger forveksles med, eller feilaktig kalles postpartum depresjon, er postpartum psykose en helt annen lidelse. Tilstanden er mindre vanlig enn fødselsdepresjon, og den innebærer utbrudd av psykotiske symptomer som kan omfatte tankeforstyrrelser, vrangforestillinger, hallusinasjoner og / eller uorganisert tale eller adferd.
Frans Xavier
Francisco Xavier eller Javier, født Francisco de Jasso y Azpilcueta, norsk: Frans Xavier, baskisk San Frantzisko Xabierkoa, latin Franciscus Xaverius, kinesisk 聖方濟各沙勿略) (født 7. april 1506 på borgen Xavier nær Sangüesa og Pamplona, i Navarra i Spania, død 3. desember 1552 på øya Shangchuan i Guangdong i Kina) var en ledende katolsk misjonær i Sør- og Øst-Asia, og medgrunnlegger av Jesu Selskap (jesuittordenen). Han virket som misjonær i India, Ceylon, Molukkene og Japan, og var på vei til Kina da han døde. Han ble helligkåret av den katolske kirke i 1622.
Navn
Han ble døpt Francisco de Jasso y Azpilcueta. Navnet skrives på norsk: Frans Xavier, på baskisk San Frantzisko Xabierkoa, på latin Franciscus Xaverius, og på kinesisk 聖方濟各沙勿略.
Oppvekst, studier, tidlig virke
Han ble født på borgen Xavier nær Sangüesa og Pamplona, i Navarra i Spania.
Frans Xavier kom fra en adelsfamilie i Navarra. Han ble døpt i kirken Santa María i familieborgen Castillo de Javiers indre, den borgen der han vokste opp. Hans far Juan de Jasso y Atondo, seneschal av borgen Xavier, kom fra en velstående jordbrukerfamilie og hadde en doktorgrad i jus fra universitetet i Bologna. Baskisk og romans (romance) var hans to morsmål. Juan ble senere rådgiver og finansminister for kong Juan III av Navarra (Jean d'Albret). Frans' mor var Doña María de Azpilcueta y Aznárez, enearving til to to navarriske adelsfamilier. Gjennom henne var hani slekt med den fremstående teologen Martín de Azpilcueta. Frans Han den yngste av fem barn; hans storesøsken var Magdalena, Ana, Miguel og Juan. I 1512 ble familiens borg Xavier, likesom mange andre borger i området, rasert, og mye av deres land konfiskert. Det var den spanske guvernør, kardinal Cisneros, som konfiskerer deres eiendom, rev borgens ytre murer og portene og de to tårnene og halverte høyden på hovedbygningen og fylte inn vollgraven. Frans' far døde i 1515. Etter skolegang ved ledende spanske skoler dro han som nittenåring til Collège Sainte-Barbe ved universitetet i Paris i 1525 der han skulle værei elleve år og der han tok lisensiatsgraden i de fri kunster i 1530. Han gjorde tidlig inntrykk som atlet og høydehopper. Han fortsatte med teologistudier samme sted, og på Collège de Sainte-Barbe i Paris delte han rom med Peter Faber. Under studiet ble de begge kjent med Ignatius Loyola, og de tre delte rom. I 1530 fok Frans magesieergraden, og underviste deretter i aristotelisk filosofi ved Collège Beauvais ved universitetet.
De ble etterhvert en gruppe på syv unge menn med sterkt ønske om å vie sine liv til tjene Jesus. Ignatius, Frans, Peter Faber, Simon Rodrigues, Diego Laynez, Alfonso Salmeron og Nicolas Bobadilla skulle sammen bli grunnleggerne av Jesu Selskap. Ignatius lærte de andre om sine åndelige øvelser, og de mediterte sammen. Den 15. august 1534 feiret den nyordinerte Peter Faber messen i kirken på Montmartre, og før de mottok nattverden avla de syv private løfter om fattigdom og kyskhet. De lovet også å drive misjon hos tyrkerne, med sikte på å gjenvinne Det hellige land for de kristne. Det siste løftet ble avgitt med det forbehold at dersom det ikke var mulig å gjennomføre det skulle de stille seg til pavens disposisjon. Det var på dette tidspunkt ikke deres mening å stifte et nytt ordenssamfunn.
Det lille fellesskapet forlot Paris den 15. november 1536, og kom til Venezia den 8. januar 1537. Det var der Xavier mottok prestevielsens sakrament, den 24. juni 1537 i Venezia. Frans arbeidet så blant annet blant de uhelbredelig syke i Venezias hospitaler.
Grunnen til at de hadde reist til Venezia, var at de ville finne skipsleilighet til Det hellige land. Men slik skulle det ikke bli. Til å begynne med forble de alle i Italia. De oppgav etterhvert sine planer om å virke i Det hellige land, og Ignatius begynte å planlegge et egen ordensselskap. De fikk forskjellige oppgaver; Frans Xavier var i lengre og kortere tid innom Monselice, Vicenza, Loreto og Bologna.
I 1539 arbeidet han i Roma sammen med Ignatius på førsteutkastet til jesuitterordenens konstitusjoner. Det såkalte fjerde løftet som utvalgte jesuitter kunne avlegge, ble formulert da. Det er et løfte om særlig lydighet overfor paven, var spesielt innrettet mot å sikre jesuittenes beredvillighet til å dra ut i misjonene. Ignatius' plan for ordenen ble approbert av pave Paul III i 1540.
Norsk malurt
Norsk malurt (Artemisia norvegica) er en plante i korgplantefamilien. Dette er en viktig plante innen norsk botanikk pga. dens spesielle globale og nasjonale utbredelse.
Beskrivelsen gjelder den eurasiske underarten, ''Artemisia norvegica subsp. norvegica. En annen underart, subsp. saxatilis'', er utbredt i hele den nordamerikanske fjellkjeden fra California til Alaska. Den er svært lik vår egen, korgene er noe større.
Utseende
Norsk malurt er lavvokst, 5–25 cm høy, og har flikete blader. Blomstene ser ut som bleke prestekrageblomster der tungekronene er plukket bort. De har en diameter på rundt 1 cm.
Frans Xavier
Portugal trenger misjonærer
I 1540 instruerte João III av Portugal den portugisiske ambassadør til Pavestolen, Pedro Mascarenhas, og å anmode omjesuittiske misjonærer til hans nye besittelser i Ostindien i pakt med Padroadooverenskomsten; kongen trodde at de kristne verdier stod under press blant protugiserne der.
Norsk malurt
Forekomster i Norge
Norsk malurt er lite utbredt i Norge, den er kun funnet i Hjelmeland (Skardheia), Jondal (nordsiden av Vasslifjellet) og i og rundt Trollheimen og Dovrefjell og Sunndalsfjella (blant annet Grøvudalen i Sunndal, i Oppdal og Einunndalen i Folldal). I Trollheimen-Dovre-området er planten ganske vanlig på rabber, berghyller og elveører. Den regnes til de sørlige unisentriske fjellplantene i Norge.
Frans Xavier
Portugal trenger misjonærer
Kongen ble oppmuntret av Diogo de Gouveia, rektor ved Collège Sainte-Barbe, om må rekruttere nesten de ferdigutdannede studenter som var i ferd med å bli approberte som Jesu Selskap. Ignatius utpekte straks Nicolas Bobadilla og Simão Rodrigues. Men i siste øyeblikk ble Bobadilla alvorlig syk. Etter noe nølen og uro spurte da Ignatius Frans Xavier og å ta Bobadillas sted. Slik var det at Frans Xavier ble jesuittenes første misjonær så å si ved en tilfeldighet.
Norsk malurt
Forekomster i Norge
Norsk malurt kom trolig som en tidlig innvandrer etter istida og etablerte seg der det ble tidlig isfritt. Den ble etter hvert utkonkurrert. Den eurasiske underarten av den norske malurten har i dag bare tre atskilte voksesteder i verden, nemlig i Norge, i Storbritannia og i Ural i Russland. Den amerikanske underarten finnes i hele den vestlige fjellkjeden i Nord-Amerika.
Frans Xavier
Reisen til Østen
Frans Xavier viet det meste av sitt prestelige liv til misjonene. Ettersom kong João III av Portugal (1521–57) ønsket seg jesuittmisjonærer i portugisisk Ostindia, ble Xavier beordret dit i 1540 av pave Paul III, som utnevnte ham til apostolisk nuntius i Østen. Han forlot Roma den 16. mars 1540 og kom til Lisboa i slutten av juni. Der rakk han å knytte et vennskap med kong João som skulle bestå helt til hans død.
Norsk malurt
Forekomster i Norge
Lenge var norsk malurt bare kjent fra Trollheimen-Dovre-området, men i 1954 ble den funnet på Skardheia i Hjelmeland av en realskole-elev - Kjell Hetlelid – dette ble stadfestet på slutten av 1960-tallet av Leif Ryvarden, og  på tidlig 1990-tall ble det fastslått at et funn var gjort i Jondal i Hardanger, også dette funnet var gjort av en skoleelev flere år tidligere.
Frans Xavier
Reisen til Østen
Han forlot Lisboa den 7. april 1541, sin 35. fødselsdag, i en konvoi med den nye visekongen i Østen, Martim de Sousa. Han dro sammen med to andre jesuitter, italieneren pater Paulus av Camerino og portugiseren Francisco Mansilhas, som ennå ikke var presteviet. Frans var på flaggskipet Santiago, hans medbrødre på andre skip. Skipsreisen viste seg å bli lang og ytterst besværlig, og blant skipets mannskap og passasjerer var det alle slags mennesker. Admiralens skip hadde mannskap, passasjerer, soldater, slaver og straffanger, og Frans betraktet dem alle som overgitt til hans omsorg. Han måtte bilegge krangler, dempe klager, stoppe banning og gambling og ta seg av annen uro. Det brøt ut skjørbuk, og det var ingen andre enn de tre jesuittene til å pleie de syke.
Det tok dem fem måneder å runde Kapp det gode håp og komme til Mosambik, hvor de var i flere måneder. De fortsatte å holde seg tett opptil kysten av Afrika og stanset i Malindi før de krysset Det indiske hav via Sokotra, og derfra tok det dem to måneder å komme frem til Goa.
India og Ceylon (1542-45)
De ankom Goa, hovedstad for Portugals indiske kolonier, den 6. mai 1542. De følgende tre og et halvt år virket han i India med Goa som base. Man regner hans tid i de indiske misjoner for ca. ti år, men da må man huske at den var brutt opp av lengre reiser til Ceylon, Malakka, Molukkene og Japan.
På den tid var det allerede rundt 100 prester i Goa, men – med unntak av fransiskanerne – var de for det meste dårlig utdannet og ikke særlig høyt skattet i befolkningen. Blant de tiltak Frans Xavier foreslo, var for forkynnelsens kvalitet. Opprettelsen av Goa-inkvisisjonen var et forslag hans side. Som kontrast gjorde også Frans Xavier et mer virksomt inntrykk med sin forkynnelse på gatene, hans religiøse prosesjoner gjennom gatene, hans undervisning av katekismen, og hans bønner. Han ble nesten umiddelbart meget effektiv som misjonær.
Men han fant det lille og utlendingedominerte området Goa for smått, og var rastløs i sin misjonsiver. Han takket ja til et forslag om å misjonere utenfor Goa, og den 20. september 1542 kom han til Tuticorin på sitt første misjonsprosjekt, blant paravanene, perlefiskere langs Sør-Indias østkyst, nord for Kapp Comorin. Med på ferden var tre tamilske studenter fra kollegiet i Goa, en av dem en diakon og de to andre kateketer og tolker.
Det var allerede drevet misjon blant dette folket, og mange var døpte. Men de hadde ikke fått noen egentlig undervisning i den kristne tro. Dette var det Frans Xavier grep fatt i. Frans var klar over at mange av de døpte ikke hadde noen dyp forståelse av den nye tro (det var nok tilstrekkelig for mange at de som kristne kunne nyte godt av portugisisk militær beskyttelse mot muslimske sjørøvere). Han hadde stor fremgang i sin trosundervisning, døpte hele landsbyer, og etter få år (tildels etter at Frans hadde reist til andre misjonsmarker) var antallet katolske paravaner kommet opp i rundt 80 000. Blant dem var det nesten bare fattige fiskere – kanskje var det bare én eneste høykasteinder, en brahmin, blant dem. Blant brahminerne hadde han altså luten fremgang. Under sitt virke oversatte han blant annet trosbekjennelsen, Fadervår og en katekisme til tamil, Sør-Indias viktigste språk. Et bedre grunnlag ble lagt med Frans' misjon, og det skulle bli for etterfølgende misjonærer å fordype paravanernes kristentro ytterligere.
I sine brev har Frans beskrevet denne misjonen:
Han skrev til sine brødre i Europa i et brev den 15. januar 1544 at han hadde døpt så mange at han knapt klarte å bevege armene lenger. Dette folket klamret seg hardnakket til sin kristne tro i århundrer, og de kan trolig takke Frans Xavier for at de ikke ble utryddet.
Xavier forsøkte også omvende kongen av Travancore til kristendommen, og besøkte også Ceylon. Mange konverterte til katolisismen, særlig blant tamilene i nord. Under dette besøket opplevde han også noe av feidene mellom øyas forskjellige kongedømmer.
Men han var likevel utilfreds med resultatene, og likeså nedslått over den portugisiske elites lave moral i Goa, og vendte i 1545 blikket østover, og planla en misjonsreise til Makassar på øya Celebes (i dagens Indonesia). Xavier hadde flere år tidligere kort møtt Tabarija, Molukkenes første kristne konge, i Goa (1542), og hadde vurdert en misjonsreise til disse områdene siden da. Men det var ikke før Tabarijas død at han dro til øyene for å misjonere.
Krydderøyene (Molukkene, 1546-47)
Etter ankomst til Malakka i oktober 1545 og tre måneders forgjeves venting på skipsleilighet til Makassar, endret han reisemål og forlot Malakka den 1. januar 1546 med kurs for Amboyna. Da Frans Xavier tilbragte disse måneder i Malakka hadde byen allerede fått økenavnet Østens Sodoma og Gomorra, like så meget på grunn av de få hundre portugisere som bodde der som byens 20 000 «hedenske» og muslimske innbyggere.
Ternate var neste stopp for Xavier; reisen dit fra Amboyna tok flere uker. Der ble han mottatt av den portugisiske capitan handelsmannen Jurdão de Freitas, som utøvet meget av den reelle makt i sultanatet som hadde sitt sete der. Dette hadde skapt konflikter. De Freitas hadde også tillatt misjonen å forfalle. Frans Xavier begynte straks å undervise; han sørget for at trosbekjennelsen, bønnene og hymnene ble oversatt til det lokale språk. Men av størst betydning var nok at han fikk omvendt dronningmoren Niachile Pokaraga til kristendommen.
Etter tre måneder dro Xavier ut til mer perifere øyer nordøst i Molukkene. Han kom til Halmahera og til naboøya Morotai og gjenopptok kontakten med 29 landsbyer som var blitt kristnet 13 år tidligere, men som senere var blitt avskåret og truet av muslimske angrep. I tre måneder dro han omkring i landsbyene og døpte over 2 000 barn.
Da han vendte tilbake til Ternate var alt snudd på hodet: De Freitas var ikke lenger capitan, og Niachile Pokaraga var ikke lenger dronning. En maktkamp hadde endt med at den muslimske sultan Hairun nå satt med makten. Hairun var vennlig nok mot Frans Xavier og uttrykte til og med en slags beredvillighet til å vurdere å bli kristen dersom det ikke innebar at han måtte oppgi sitt store harem. Da Frans forlot Ternate fire måneder etter, var han ikke lenger fullt så optimistisk som før, men heller ikke helt uten håp.
Han dro så tilbake til Amboyna og så til Malakka. På den tiden var han blitt svært frustrert over den portugisiske elites levnet i Goa, som ikke hadde forbedret seg. Han anså at det ikke bare var hinduistisk motstand, men portugisiske katolikkers skandaløse vandel, som hemmet den indiske misjon. Han skrev til kong João og bad ham opprette inkvisisjonen i Goa. Det så skjedde, men ikke før åtte år etter Frans' død.
Møtet med Anjiro (1547)
I desember 1547 møtte Frans Xavier i Malacca en japansk adelsmann fra Kagoshima. Hans navn var Anjiro. Anjiro hadde hørt om Frans i 1545 og var reist fra Kagoshima til Malakka for å treffe ham. Han hadde flyktet fra Japan fordi han der var anklaget for mord. Han åpnet sitt hjerte for Frans Xavier og fortalte ham om sitt tidligere liv og om hjemlandets skikker og kultur. Anjiro var samurai, og slik frembød det seg en mulig formidler og oversetter for en fremtidig Japanmisjon.
Xavier døpte så Anjiro — som fikk dåpsnavnet Paulo de Santa Fe — og begynte å legge planer for sin misjon i dette nyoppdagede land. Anjiro hjalp Frans Xavier ved å oversette deler av den kristne lære til fonetisk japansk, som Xavier lærte seg utenat.
Frans Xaviers brev fra Østen gjorde stort inntrykk i Europa. En del av dem var blitt trykket og utgitt allerede i 1545, og utløste en ny begeistring for misjonene hos mange. Han ble kalt conquistador das animas, sjelenes erobrer.
I India (1548-49)
Han vendte tilbake til India i januar 1548. De neste femten månedene var han på stadig reisefot i landet og tok seg av organisatoriske spørsmål. Han var misfornøyd med det han anså som ukristelig livsførsel blant portugiserne der, noe som også skadet misjonsarbeidet, og bestemte seg for å reise til Øst-Asia igjen.
I Japan (1549-51)
Nå gikk ferden mot Japan. Han forlot Goa den 15. april 1549, hadde et opphold i Malacca og besøkte også Kanton på veien. Han ble ledsaget av samuraien Anjiro, og av to andre japanske menn, presten Cosme de Torres og legbroren Juan Fernandez. Han bragte med seg gaver til «kongen av Japan» ettersom han aktet å presentere seg selv som apostolisk nuntius.
Xavier kom til Japan den 27. juli 1549, men det var ikke før den 15. august at han steg i land ved Kagoshima, den viktigste havnebyen i Satsuma på øya Kyūshū. Han ble tatt vennlig i mot, og var gjest hos Anjiros familie. Da hadde han så smått begynt med sin misjonærgjerning, etter først å ha studert kultur og, så godt han fikk til, språk. Men omvendelsene vakte bonzenes vrede, og de fikk ham forvist fra byen ca. august 1550.
Fra oktober til desember 1550 bodde han i Yamaguchi, sør på den største av de japanske hovedøyer, Honshū. Rett før jul brøt han opp mot hovedstaden Kyoto, men lyktes ikke i å få foretrede for keiseren.
Xavier skrev til sin ordensgeneral Ignatius, at enhver misjonær som han senere måtte sende til Japan
Da hovedstaden var preget av politisk uro, dro han etter to uker tilbake til Yamaguchi i mars 1551, der han skiftet taktikk. Han hadde innsett at evangelisk fattigdom ikke hadde den appell i Japan som den hadde i India, så han la bort sin fillete drakt. Han kledde seg i fine klær og ga som representant for den portugisiske konge gaver til den lokale daimyô (en slags fylkesfyrste), blant dem et par briller, en klokke, en spilledåse, en gravert muskett og en vakkert utsmykket latinsk Bibel. Disse hadde myndighetene i India egentlig skaffet for å gi til Mikado. Resultatet var at han fikk beskyttelse, tillatelse til å undervise og å ta i bruk et tomt buddhistisk kloster, igjen med betydelig suksess. Han døpte mange i byen.
Ettersom han ikke var blitt særlig god i japansk måtte han begrense seg til høytlesning av en oversettelse av en katekisme. Og han var også til å begynne med prisgitt Anjiros oversettelse av de sentrale begreper. Xavier ble godt mottatt av alle, og kanskje særlig av de buddhistiske shingonmunkene som hadde trukket den feilslutning at ettersom han benyttet ordet Dainichi for sin gud, måtte hans religion være en slags versjon av en lokal sekt. Men ettersom Xavier fant ut mer og mer av nyansene i det japanske språk og at ordet Dainichi faktisk var det navn en buddhistisk sekt brukte om den kosmiske Vairocana Buddha og lysets herre, gikk han over til å kalle den kristne Gud for Deusu, fra det latinske og portugisiske ordet Deus. Han lot så legbroren Juan, som gjorde store fremskritt i det japanske språk, gå ut på gatene i Yamaguchi og rope: «Dere må ikke tilbe Dainichi». Munkene forstod snart at Xavier forkynte en annen religion, og var ikke lenger så vennlig stemt.
Xaviers svar kom rett fra Paulus' brev til Romerne. Den menneskelige fornuft er nedlagt i oss av Gud selv, han som er naturens skaper, og den lærer oss å gjøre godt og unnvike det onde, og i den utstrekning noen av våre forfedre har trofast fulgt den guddommelige lov innskrevet i våre hjerter, vil Gud behandle dem rettferdig, og ikke urettferdig.
Hans virke i Japan var meget fruktbart, og det ble opprettet menigheter i Hirado (nær Nagasaki), Yamaguchi og Bungo.
Da Frans hørte at et portugisisk skip hadde kommet til Funai (Oita) på Kyushu, bestemte han seg til å benytte anledningen til å dra tilbake til India, for derfra å utvide virksomheten til Kina. Etter to år i Japan overlot han sine konvertitter til pater Cosme de Torres og broder Juan Fernandez, og da han forlot Japan, var det over 2 000 kristne i landet.
Kina i sikte (1551-52)
På seilasen tilbake mot India tvang et uvær ham i land på en kinesisk øy nær den viktige havne- og handelsbyen Kanton. Der møtte han den rike portugisiske handelsmannen Diégo Pereira, en gammel venn han kjente fra Cochin. Han viste ham et brev fra portugisere som ble holdt som fanger i Guangzhou, og som bad om at Portugal sendte en ambassadør til det keiserlige hoff for å tale deres sak.
Reisen gikk så videre om Malakka (27. desember 1551), med ankomst Goa i januar 1552. Der ventet det Frans den nyhet at jesuittordenens ledelse i Roma hadde utnevnt ham til den første ordensprovinsial i den nyopprettede indiske ordensprovinsen. Han fant at det var gjort god fremgang i India, men det var også mange vanskeligheter og misligheter, både blant misjonærene og de portugisiske myndighetene, som trengte hans umiddelbare oppmerksomhet. Den 17. april satte han så seil fra Goa sammen med Diégo Pereira på skuten Santa Cruz, og stevnet mot Kina. Han skulle presentere seg som apostolisk nuntius, og Pereira som ambassadør for kongen av Portugal. Kort etter ble han klar over at han hadde glemt å ta med akkrediteringsbrevene som apostolisk nuntius. Ved ankomsten til Malakka ble han møtt av capitan Alvaro de Ataide de Gama, som nå hadde full kontroll med havnen. Han nektet å anerkjenne Xaviers tittel som nuntius, og bad Pereira om å frasi seg tittelen som ambassadør. Så gav han skipet et nytt mannskap og forlangte at gavene som var tiltenkt den kinesiske keiser skulle etterlates i Malakka.
Tidlig i september 1552 nådde Santa Cruz den kinesiske øya Sancian (Shangchuan), rett utenfor det kinesiske fastland, ikke så langt fra Taishan i Guangdongprovinsen. Øya lå sørvest for munningen av Perlefloden, som var et møtested for kinesiske og portugisiske kjøpmenn, og ikke langt fra det som senere skulle bli portugisernes hovedsted og fotfeste i Kina, Macao. Men det var forbudt for utlendinger å ta seg inn i Kina. Hans eneste følgesvenner var nå en av jesuittenes studenter, Alvaro Ferreira, en kineser ved navn Antonio, og en malabarsk tjener ved navn Christopher. Selv om Frans raskt fikk venner på øya, turde ingen å sette ham over til fastlandet, for frykten for de strenge straffene var for stor. Han hadde nå sendt fra seg Alvaro Ferreira, og var alene tilbake med Antonio.
I midten av oktober fikk han kontakt med en kantonesisk kjøpmann som hadde gått med på å ta han med i skjul nattestider og ta ham med helt til Kanton, der han skulle holdes i skjul til å begynne med. Mannen ville gjøre dette mot en klekkelig betaling, på 200 cruzados. I midten av november ble detaljene for reisen klare, og om kvelden den 19. november sto Frans klar på stranden. Men mannen dukket aldri opp, muligens var han blitt arrestert. Det kan være av litt interesse å vite om Frans Xaviers alternative planer. Kunne han ikke komme seg inn til Kina fra Sancian, ville han reise til Siam, og der slutte seg til et siamesisk handelsskip som skulle til Kina. Han håpet naturligvis på foretrede for keiseren og frihet til å drive misjon, men et av hans brev røper at han fant det like så sannsynlig at han enten ble drept eller endte opp i fengsel i Kanton eller Beijing. I det siste brev Xavier skrev, en drøy uke før den mislykkede ferden over til fastlandet, ytret han blant annet:
Død
Den 21. november besvimte han etter å ha feiret messen. Han døde på øya den 3. desember 1552, 46 år gammel, uten å ha nådd det kinesiske fastland. De ord som er blitt presentert som hans siste ord, «Å klippe, klippe, når vil du åpne deg til min Herre?», var nok ikke hans egne; de stammer fra pater Alessandro Valignano, en senere ruvende skikkelse blant jesuittenes misjonærer i Øst-Asia.
Om det virkelig ville ha kommet til en slik ferd til Siam og videre til Kina, er naturligvis umulig å si. Jesuittenes stifter Ignatius av Lojola skrev i midten av 1553 til Frans (meldingen om hans død var ennå ikke nådd til Roma) at han under lydighet skulle begi seg til Europa, der det ventet andre oppgaver knyttet til misjonene i Etiopia, Brasil og Kongo.
Begravelse(r)
Frans Xavier ble først begravet på øya Sancian. Hans lik ble ikledd prestelige gevanter, lagt i en kiste og gravlagt dagen etter med fire mennesker til stede: Antonius, en portugiser og to slaver. Legemet var dekket av ulesket kalk slik at forråtnelsen skulle gå raskere, i tilfelle knoklene senere skulle flyttes til India. Men på Sancian lå han bare noen måneder. På gravstedet er det senere blitt bygget en kirke, som er blitt et valfartssted for katolikker fra det kinesiske fastland, Macao og Hongkong.
Over ti uker senere skulle et skip til Malakka, hvor Frans var høyt æret, og kapteinen ga tillatelse til å ta med kisten. Graven og kisten ble åpnet og kalken ble fjernet fra ansiktet, som ble funnet uten forråtnelse og med en frisk farge. Legemet ble ført til Malakka i samme kiste, fortsatt dekket med kalk. Det ble sagt at da båten med Frans' legeme kom til Malakka, stoppet som ved et under en alvorlig pest som raste der.
Kisten ble brakt til kapellet Vår Frue av Karmelfjellet (der St. Pauls-kirken ligger i dag) den 22. mars 1553, hvor en grav som var preparert ved høyalteret viste seg å være for kort. Frans' legeme ble da tatt ut av kisten og presset ned i graven på en slik måte at hodet ble presset mot brystet og nakken brakk. En åpen grav i St. Pauls-kirken markerer i dag dette gravstedet.
Slik lå Frans' legeme under og i full kontakt med jorden i fem måneder. Da fikk en av Frans' venner, Juan de Beira, som besøkte byen i forretninger, i all hemmelighet åpnet graven, Legemet ble funnet i samme tilstand, bortsett fra at nesen var skadet og det var sår i ansiktet på grunn av legemets stilling i den alt for lille graven.
Den 11. desember 1553 ble Xaviers levninger skipet til Goa. Kroppen hadde ikke gjennomgått vesentlig forråtnelse, og ble stedt til hvile der det nå ligger, i basilikaen Bom Jésus i Gamle Goa. Der ble den senere anbragt i en glasskontainer i en sølvskrin den 2. desember 1637.
I 1698 ble det som følge av en skjenkelse fra den toskanske storhertug Cosimo III bygget et storslagent gravmæle for Frans i samme kirke. Det dreier seg om et av barokkens mest betydningfulle byggverker i hele verden. Sølvskrinet er blitt fjernet, slik at legemet nå er synlig, skjønt det er hevet opp i et høyt mausoleum. Glassmonteret senkes bare av og til, hvert tiende år og for en seks ukers periode, for at pilegrimer skal få se ham. Sist gang var i 2004. Det diskuteres om hvordan det kan ha seg at legemet har holdt seg uten forråtnelse så lenge.
Høyre underarm, den som Xavier benyttet for å velsigne og døpe med, ble imidlertid kuttet av etter forordning av jesuittenes generalsuperior Claudio Acquaviva i 1614 og har siden da vært utstilt i et relikvarium av sølv i jesuittenes hovedkirke i Roma, Il Gesù.
Helgen
Han er vernehelgen for Navarra, India, Det fjerne østen, Australia, New Zealand, misjonærer, sjøfolk, den katolske presse, turismen; mot pest og storm; for en god dødstime.
Mange skoler og menigheter er oppkalt etter ham, og Xavier/Javier/Javiera, Frans Xavier osv. er blitt et svært vanlig fornavn i mange katolske land. I Vietnam er det et av de aller vanligste dåpsnavn for katolske gutter. I Norge er en katolsk kvinneorden, St. Franciskus Xaveriussøstrene, og den katolske menighet i Arendal, oppkalt etter ham.
Man har også gitt hans navn til en rekke katolske universiteter, høyskoler og skoler verden over.
I Kina, som han aldri kom til, er han en av katolikkenes kjæreste helgener. Mange kirker er oppkalt etter ham. Hans første gravsted på øya Sancian (Shangchuan) er blitt et viktig valfartssted. En fransk jesuitt bygde det opprinnelige valfartskapellet over graven i 1699. Det er blitt restaurert en rekke ganger; den siste restaureringen, betalt av en jesuittdrevet skole i Hongkong, ble ferdig i 2006.
Eigerøya
Eigerøya (lokalt kalt Eigerøy eller Øyne) er ei øy i Egersund i Rogaland. Øya har flere kjente bedrifter og attraksjoner: Aker Solutions, C-Map, Simrad, Eigerøy fyr, Uninor og krigsminner fra andre verdenskrig. Øya har forbindelse til fastlandet over Eigerøy bru, som stod ferdig i 1951.
Topografi
Eigerøya deles nesten i to av den store bukten Lundarviga. Den mindre nordvestlige delen heter derfor Nordre Eigerøya, (lokalt kalt Nora Øyne) mens den større sørøstlige kalles Søre Eigerøya, (lokalt kalt Søra Øyne). I vest og syd vender øya ut mot åpent hav, mens den i nord adskilles fra fastlandet ved fjorden Nordragabet, som lenger inn blir til en trang kanal. Denne går først mot øst, men siden mot syd. På den andre siden av denne kanalen ligger byen Egersund. Utløpet ut mod havet i syd har navnet Søragabet.
Øyas kystlinje kjennetegnes av en rekke mindre viker, foruten den store Lundarviga. Seksarvågen ytterst på Nordre Eigerøya er nærmest en liten fjord. Øya omgis av en rekke mindre holmer, et par mindre øyer (Skarvøya rett syd for Søre Eigerøya, Løyningsøya vest for Søre Eigerøya) og den store Midbrødøya vest for Nordre Eigerøya. Det høyeste punktet på øya er Varden (131 moh.) på Søre Eigerøya. Nordre Eigerøya er flatere; den når opp i 70 moh. på Vedafjellet. Over hele øya finnes det en rekke mindre vann; de største er Skreddalsvatnet, Smådalsvatnet og Sæstadvatnet.
Bebyggelse
På østsiden av Søre Eigerøya, som vender mot Egersund, er det en del bolighus (Nyåsen, Grønehaugen, Halsen Her er også en del kaier og industriområder (Nyåskaien, Kaubaneset, Hovland). Syd på Søre Eigerøya ligger det noen få gårder i et belte innover i landet fra Hovlandsviga (Hovland, Sæstad, Løyning), men de fleste gårdene ligger på nordsiden av øya (Leidland, Skjelbreid, Myklebust, Skadberg). Resten av Søre Eigerøya er ubebodd.
På den mindre Nordre Eigerøya ligger det meste av bebyggelsen på vestsiden av Lundarviga (Bergan, Haugan, Segleim, Midbrød, Ytstebrød). Den sydligste delen er ubebodd.
På Midbrødøya utenfor Nordre Eigerøya ligger Eigerøy fyr. På en holme utenfor sydspissen av Søre Eigerøya ligger Vibberodden fyr. Eigerøy skole ligger øst på Søre Eigerøya.
Totalt bor det rundt 2.500 mennesker på Eigerøy, fordelt på rundt 800 husstander. Fram til 1960-årene var så å si alle innbyggerne bosatt på små fiskerbruk, der de kombinerte fiske og jordbruk. På slutten av 60-tallet, etter at Nordre og Søndre Eigerøy var blitt koplet sammen med vei, ble det satt i gang en storstilt boligutbygging i den gamle utmarka til gårdene Leidland og Hovland. I dag er det både butikk, skole, idrettsanlegg, bydelskirke og industri i dette området.
Fylkesvei 6472
Fylkesvei 6472 (Fv6472) går mellom Hellesvik og Strømøy i Frøya.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 438 (Sør-Trøndelag).
Paul de Man
Paul de Man (født 6. desember 1919, død 21. desember 1983) var en belgisk-født dekonstruksjonist og litteraturteoretiker.
Han emigrerte til USA i 1952 og kom etterhvert til Yale-universitetet, hvor han ble den ledende figuren i den dekonstruksjonen de bedrev der.
Trine Rønning
Trine Aaltvedt-Rønning (født Trine Rønning; 14. juni 1982 i Trondheim) er en norsk tidligere fotballspiller som spilte på Stabæk da hun la opp etter at Toppserien 2017 var ferdig.
Rønning er opprinnelig fra Trondheim, og spilte på to lokale lag før hun ble med i Trondheims-Ørn i 1998-sesongen. Der ble hun først prøvd på kant. Rønning ble kampens spiller da Trondheims-Ørn nedsablet Kolbotn i cupfinalen. Rønning kom på landslaget to måneder etter cupfinalen, der hun debuterte mot Portugal i januar 1999. Rønning ble imidlertid ikke tatt ut til OL året etter.
Rønning ble i Trondheims-Ørn til og med 2002-sesongen, men før 2003-sesongen dro hun til Kolbotn. Rønning markerte seg også der, og fortsatte å spille på landslaget. Både i Trondheims-Ørn og Kolbotn ble Rønning brukt i mange posisjoner, og hun har ofte blitt omtalt som en «potet», det vil si at hun kan brukes overalt.
I 2009 byttet Rønning klubb til Stabæk, der hun også fikk prøve seg som keeper. Rønning har spilt nesten alle kampene for Stabæk (per juli 2011), men hun har i samme periode vært borte flere ganger fra landslaget med skader. Rønning ble tatt ut til VM i 2011 og til EM i 2013.
Personlig
Rønnings brødre er fotballspillerne Thomas Rønning og Tom Ørjan Rønning.
Paolino da San Bartolomeo
Bakgrunn
J. Ph. Weßdin kom fra en bondefamilie i Østerrike. Han ble opptatt i karmelitterordenen, og studerte teologi og filosofi i Praha. Gan ble så sendt til ordenes seminar for misjonærer i Roma, og studerte orientalske fag ved St. Pancratius-kollegiet.
Misjonær
Han ble i 1774 sendt som misjonær til Malabarkysten i India. Etter at han hadde virket der i fjorten år, ble han i 1789 utnevnt til sin ordens generalvikar og til apostolisk visitator. Han var blitt vel bevandret i mange språk (han talte tysk, latinsk, gresk, hebraisk, ungarsk, italiensk, portugisisk, engelsk, malayalam, sanskrit og noen andre indiske språk). I Kerala ble han kjent som Paulinus Paathiri.
Forsker og forfatter
Da han ble tilbakekalt til Roma i 1789, fikk han i oppdrag å skrive en beretning om tilstandene ved misjonen, og å skrive bøker til bruk for andre misjonærer. Han skrev en rekke bøker om India, og er særlig kjent for å ha utgitt den første trykte sanskrit-grammatikken. I sine språkstudier kunne han bygge på utrykte materialer samlet av misjonæren Johann Ernst von Hanxleden.
Paolino da San Bartolomeo var en av de første som la merke til slektskapet mellom sanskrit og indoeuropeiske språk -- skjønt han var ikke den aller første; den æren tilfaller antagelig jesuittpateren Thomas Stephens.
I Roma gjorde han bekjentskap med kardinal Stefano Borgia, sekretæren for Propaganda Fide og selv en forsker og fremmer studier av og saming av oldtidssaker, og som hadde etablert det rikgoldige Museo Borgiano i sin fødeby Velletri. Kardinal Borgia utnavnte ham til sin prvatsekretær og finanserte utgivelsen av mange iddologiske verker, blant annet den nevnte sanskritgrammatikken (Sidharubam seu Grammatica Samscrdamica) i 1790. Paulinus skrev også, på italiensk, et langt essay om India (Viaggio alle Indie Orientali) som snart ble oversatt til de europeiske hovedspråk.
Etter at kardinal Borgia døde brått i Lyonmens han ledsaget Pius VII til Napoleon, skrev Paulinus en bevegende biografi om ham.
Gressholman
Gressholman er en gruppe holmer som ligger utenfor Fauskevåg i Harstad kommune ved det nordlige utløpet av Tjeldsundet. Holmene er et viktig friareal om sommeren, og benyttes mye til bading.
Danzig-trilogien
Danzig-trilogien (tysk: Danziger Trilogie) er en trilogi av den tyske forfatteren Günter Grass om tiden mellom verdenskrigene i Danzig (Gdańsk) og etter.
Bøkene i trilogien er
Jacek Wszoła
Jacek Roman Wszoła (født 30. desember 1956 i Warszawa) er en tidligere polsk friidrettsutøver som konkurrerte i høydehopp.
Wszoła har deltatt i to olympiske leker, under OL 1976 i Montréal vant han overraskende olympisk gull i høydekonkurransen i regnvær. I Moskva fire år senere tok han sølv. Wszoła har også hatt verdensrekorden i høydehopp, i 1980 forbedret han Vladimir Jasjtsjenkos verdensrekord med en centimeter til 2,35.
Teuvo Aura
Teuvo Ensio Aura (født 28. desember 1912 i Ruskeala, død 11. januar 1999 i Helsingfors) var en finsk politiker. Han var Finlands statsminister i to korte perioder, først 14. mai til 15. juli 1970 og igjen 29. oktober 1971 til 23. februar 1972. Begge regjeringene var forretningsministerier.
Aura tilhørte de liberale partiene Framstegspartiet, De Frisinnades Förbund og Liberalerna. På 1950-tallet var han statsråd i flere regjeringer. Aura var sosialminister og handels- og industriminister 1950–51, justisminister 1951, handels- og industriminister 1953, utenriksminister og handels- og industriminister 1953–1954, samt innenriksminister, finansminister handels- og industriminister 1957.
Hans to forretningsministerier ble spøkefullt kalt «frivilliga brandkårer».
Toppdommere i ishockey
Liste over norske toppdommere i ishockey, GET-ligaen i Norge og administreres av Norges Ishockeyforbund.
Hoveddommere
Rosenborg Jutul Lillehammer IK Stjernen Forward Ishockey Bergen IHK Lillehammer IK Skedsmo Ishockeyklubb Rosenborg Rosenborg Vålerenga Kongsvinger IL Furuset Storhamar Manglerud Star
Linjedommere
Siddis Hockey 2000 Forus/Sandnes Nesøya Nes IK Manglerud Star Storhamar Skedsmo Ishockeyklubb Flatås IL Storhamar Skedsmo Ishockeyklubb Lørenskog Holmen Hockey Nes IK Skedsmo Ishockeyklubb Grüner Ishockey IL Skedsmo Ishockeyklubb Storhamar Manglerud Star Furuset Sparta Sarpsborg Lørenskog Sparta Sarpsborg Lillehammer IK Jutul Jutul Manglerud Star
Verftsbrua
Verftsbrua, også kjent som Blomsterbrua, er en 125 meter lang gang- og sykkelbru fra Brattøra og Havnegata til Nedre Elvehavn og «TMV-kaia» over Nidelva i Trondheim. Brua ble oppført i 2003 og er oppkalt etter skipsverftene til Trondhjems Mekaniske Værksted som lå på østsiden av Nidelva og som nå går under navnet Solsiden. Brua er en såkalt rullebru, som vil si at en del av overbygningen på sentrumssiden kan rulles over land og skape en 16 meter bredt seilingsløp uten høydebegrensning. Verftsbrua er i sommersesongen prydet med blomster som er plassert i sammenhengende kasser langs rekkverkene, og er på grunn av dette også kalt Blomsterbrua på folkemunne. Lukket har brua en seilingshøyde på 6 meter.
Monoteletisme
Monoteletisme (fra gresk: mono:en thelesis:vilje) er en kristologisk lære som forfekter at Kristus bare har en guddommelig vilje.
Monoteletismen vokste fram på 600-tallet, som et resultat av den monofysitiske striden. Monoteletistene aksepterte tonaturslæren, dyoteletisme, bortsett fra at man hevdet at Jesus Kristus bare hadde en guddommelig vilje.
Monoteletismen ble sterkt motarbeidet av blant andre Maximus bekjenneren og ble forkastet som vranglære av det tredje konsilet i Konstantinopel i 680-681.
Richard E. Byrd
Richard Evelyn Byrd (født 25. oktober 1888, død 11. mars 1957) var en amerikansk admiral, polarforsker og flypioner. Han deltok som ekspedisjonsleder og navigatør på flygninger som krysset Atlanterhavet, deler av Polhavet og deler av Antarktisplatået. Byrd hevdet at hans ekspedisjoner var de første som hadde nådd både Nordpolen og Sørpolen med fly.
Biografi
Richard Evelyn Byrd ble født i en rik virginiafamilie den 25. oktober 1888. Han startet sin utdannelse ved University of Virginia før han søkte seg over til, og ble utdannet ved United States Naval Academy i 1912. Han lærte å fly under første verdenskrig som kadett i den amerikanske marine US Navy hvor han fikk en sterk interesse for flyvning og utviklet nye teknikker for navigering av fly i åpent farvann, bruk av avdriftsindikator og sekstant. Hans ekspertise på dette område førte til at han ble tatt ut til marinens atlanterhavsflyvning i 1919. Av de tre NC-4 flybåtene var det bare en som klarte å fullføre turen.
Flygning mot Nordpolen, 1926
Den 9. mai 1926 gjorde Byrd og Floyd Bennett et forsøk på å fly over Nordpolen. Ved tilbakekomst til Ny-Ålesund, Spitsbergen hevdet de å ha vært over polen, men de var ikke i stand til å presentere navigasjonsdata som kunne bekrefte deres påstand. Senere granskning av deres dagbøker, reisetiden, flyets fart og analyser av vær- og vindforhold førte til at bl.a. Bernt Balchen har fremsatt betydelig tvil om de virkelig nådde Nordpolen. Ikke desto mindre skaffet turen Byrd berømmelse og sikret ham finansiell støtte for videre fremstøt mot Sydpolen
Atlanterhavsflyvningen 1927
Byrd med et mannskap på tre, blant dem Bernt Balchen, fløy med sin Fokker Trimotor «America» et forsøk på å fly Non-stop fra New York 29. juni 1927 til Paris. Turen endte med en nødlanding i Bretagne
Første ekspedisjon til Antarktis og Sydpolen, 1928–1930
Etter sin første vinter i basen ble ekspedisjonen gjenopptatt og den berømte flyvningen mot Sydpolen og tilbake startet. Byrd, sammen med sin co-pilot/navigatør Bernt Balchen, co-pilot/radioman Harold June, og fotograf Ashley McKinley, fløy den 28. november 1929 «Floyd Bennett» til Sydpolen og tilbake i løpet av 18 timer, 41 minutter. De hadde vanskeligheter med å få tilstrekkelig høyde for å nå opp til Polplatået og måtte dumpe tomme bensintønner, såvel som all reserveproviant. Turen ble gjennomført med hell og førte Byrd inn i historiebøkene. Etter nok en sommer returnerte ekspedisjonen den 18. juni 1930.
Den 21. desember 1929 utnevnte Kongressen i USA Byrd til kontreadmiral, bare 41 år gammel. Han ble den yngste admiralen i landets historie.
Byrds senere ekspedisjoner til Antarktis
Byrd gjennomførte ytterligere fire ekspedisjoner til Antarktis fra 1933–35, 1939–40, 1946–47 og 1955–56.
På sin andre ekspedisjon i 1934 tilbrakte Byrd fem vintermåneder alene i en hytte og utførte meteorologiske målinger. Han ble kullosforgiftet og var nær ved å omkomme. Det var bare på grunn av at hans daglige radiomeldinger ble uklare at hans kolleger ved basen fattet mistanke og tok seg frem til hytten.
Etter to mislykkede turer klarte ekspedisjonens lege og to andre menn å komme seg frem til hytten. De oppholdt seg der til 12. oktober da et fly fra basen kunne hente Byrd og legen ut. De andre tok seg tilbake til basen med traktor.
Byrds tredje ekspedisjon, United States Antarctic Service Expedition, var den første hvor han hadde offisiell støtte fra den amerikanske regjering. Bare få måneder etter ankomst til Antarktis måtte han returnere til Washington i mars 1940 da det på grunn av krigen var ønskelig med hans tilstedeværelse i USA. Resten av ekspedisjonen forble i Antarktis.
Den fjerde ekspedisjonen, Operation Highjump, var den hittil største antarktiske ekspedisjonen.
Byrd ledet også Operation Deep Freeze hvor det ble opprettet en permanent antarktisk base ved McMurdo Sound, i Hvalbukta og på Sydpolen i 1955. Da var han ledsaget av Andrew Van Mincey, som Minceybreen er oppkalt etter. Denne gangen ble han i Antarktis kun noen få måneder.
Utmerkelser
Da Richard Byrd døde den 12. mars 1957, hadde han oppnådd å få 22 utmerkelser. Av disse ble ni tildelt for tapperhet og to for heltemot ved å redde andres liv.
Blant medaljene er Medal of Honor, Congressional Life Saving Medal, Navy Distinguished Service Medal, Distinguished Flying Cross og Navy Cross.
I 1927 ble flyplassen i City of Richmond gitt navnet Richard Evelyn Byrd Flying Field, nå Richmond International Airport, i Henrico County. Byrds Fairchild FC-2W2, NX8006, «Stars And Stripes» er plassert i Virginia Aviation Museum på utlån fra National Air and Space Museum, Washington, D.C.
Et krater på Månen har fått hans navn, og Mount Byrd på Rossøya i Antarktis er oppkalt etter ham. Ved den amerikanske Antarktis-basen McMurdo Station er oppført Richard E. Byrd Historic Monument, en bronsebyste av svart marmor oppført i 1965 med beskrivelse av Richard Byrds polarvirksomhet. Bysten er oppført på Antarktistraktatens liste over historiske steder og kulturminner i Antarktis.
Byrd ble innlemmet i National Aviation Hall of Fame i 1968.
Belweder
Belweder (polsk Pałac Belwederski, fra italienske bello og vedere – «vakker» og «å se») er et klassisistisk palass i Łazienki-parken i Warszawa, og var tidligere residensen til Polens president.
Historie
Palasset ble bygd på 1700-tallet og tilhørte Stanisław August Poniatowski. Fra 1818 var det residensen til storhertug Konstantin Pavlovitsj, som flyktet fra Warszawa under novemberoppstanden i 1830. Etter første verdenskrig, da Polen gjenvant sin selvstendighet, var palasset setet til Józef Piłsudski fra 1926 til 1935.