cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johannes Khrysostomos
Johannes Khrysostomos (gresk: Ἰωάννης Χρυσόστομος; født 347 i Antiokia, Lilleasia, død 14. september 407) eller Johannes I av Konstantinopel var en gresk kirkelærer, lærd, erkebiskop av Konstantinopel og helgen (festdag 13. september). Han var berømt for sin retorikk og prekenkunst. Navnet Khrysostomos, som betyr «gullmunn», henspiller på hans veltalenhet.
Bakgrunn
Johannes Khrysostomos ble født på høyden av den arianske strid og ble diakonviet rundt det første konsil i Konstantinopel. Som teolog virket han en generasjon etter de kappadokiske kirkefedre, Basilios den store, Gregor av Nazianz og Gregor av Nyssa, og han var av samme generasjon som Ambrosius av Milano og Augustin av Hippo. Johannes Khrysostomos var venn av Theodor av Mopsuestia og Theodor av Tyana.
Den teologiske rivaliseringen mellom patriarkene av Alexandria og Antiokia var et vesentlig bakteppe for hans teologiske virke.
Teolog, biskop
Han virket først i Antiokia i Syria, men ble i 398 metropolitt av Konstantinopel. Der gjorde han seg bl.a. til uvenn med keiserinnen Aelia Eudoxia ved å gå til angrep på det moralske forfall i alminnelighet og ved hoffet i særdeleshet.
Keiserinne Eudoxia hadde en fremtredende rolle ved hoffet, og representerte ofte keiserfamilien ved kirkelige begivenheter. Hun var en viktig støtte for den del av den kristne kirke som bekjente seg til den nikenske trosbekjennelse. Sokrates Scholasticos av Konstantinopel forteller at hun finansierte nattlige anti-arianske opptog i byen. Hun ledet også de offentlige festligheter som fant sted når nye relikvier av kristne martyrer ankom til Konstantinopel, og hun deltok i de våkenetter som ble avholdt over dem.
Deres første stridspunkt kan meget vel ha vært hans protester over den måte rikets tidligere sterke mann Eutropius ble fjernet og henrettet på: Eutropius hadde søkt tilflukt i kirken Hagia Sofia, og han ble lovet at han kunne oppholde seg trygt på Kypros. Men generalen Gainas fikk ham fraktet til Chalcedon, hvor dette løftet - spissfindig nok - ikke gjaldt, og der ble han dømt og henrettet.
I hele sin periode som patriark avslo Johannes blankt å avholde de sedvanlige overdådige sammenkomster, noe som gjorde ham populær blant det jevne folk men bestemt ikke hos den overklasse og blant de prelater som pleide å nyte godt av begivenhetene. Hans reformer av kirken var også upopulære i de samme kretser. Biskoper og andre medlemmer av den kirkelige ledelse yndet ellers å ta opphold i Konstantinopel i lengre tid på patriarkens regning, men de ble nå sendt tomhendt tilbake til deres embeter i provinsen, med beskjed om å skjøtte sitt arbeid.
En av Johannes mest fremtredende motstandere var Theofilus, som var patriark i Alexandria. Han hadde ambisjoner om å innlemme Konstantinopel i sitt patriarkat, og var motstander av utnevnelsen av Johannes. Theofilus var motstander av Origenes' lære, og han beskyldte Johannes for å følge Origenes. Anledningen var at Theofilus hadde irettesatt fire egyptiske munker fordi de godtok Origenes. De flyktet til Konstantinopel, hvor Johannes tok godt imot dem.
Johannes krysset klinger med Eudoxia igjen da han i sine prekener begynte å harsellere over tidens ekstravagante kvinneklær. Keiserinnen kunne dårlig forestille seg annet enn at kritikken var rettet mot henne personlig. Man kan velge å oppfatte Johannes som enten taktløs eller fryktløs, men resultatet av hans prekener var at det ble dannet en allianse mellom Eudoxia og Theofilus.
De fikk arrangert en synode i Oak utenfor Konstantinopel i 403. Johannes ble anklaget for å være påvirket av Origenes, og han ble avsatt og forvist fra byen. Hans tilhengere tok på vei over begivenhetene, og da det fulgte et jordskjelv kort etter valgte den overtroiske keiserinne å kalle ham tilbake.
Freden varte ikke lenge. Det var blitt satt opp en statue av keiserinnen rett ved byens katedral, og Johannes nektet å delta i festlighetene omkring dens innvielse. Han preket på nytt uten de store omsvøp mot keiserinnen: «Igjen raser Herodias, igjen er hun urolig, hun danser igjen, og igjen ønsker hun Johannes' hode på et fat.», med henvisning til Johannes Døperens død. Herodias ble gift med Herodes Antipas, og både Markus- og Matteusevangeliet beretter hvordan hun lot sin datter Salome danse for Herodes, og fikk ham til å love Johannes Døperens hode som belønning.
Den 24. juni 404 ble Johannes Chrysostomos igjen avsatt og forvist - denne gang uten å vende tilbake - men natten etter hans avreise brant både Hagia Sofia og det nærliggende senatet. Eudoxia rakk ikke å nyte denne triumfen lenge, for 6. oktober døde hun i barselsseng.
Johannes Khrysostomos på sin side døde av strabasene under reisen til Pitiunt ved Svartehavet.
Kalikot (distrikt)
Kalikot er et av de 75 administrative distriktene i Nepal.
Kalikot ligger Karnali sone i Midtvestregionen og reknes til fjelldistiktene. Hovedstad er Manma.
Distriktets areal er 1 741 km². Befolkninga var i 2001 105 580.
Parbatiya-befolkning 64,29 %. Dalit 31,36 %. (alle tall fra 2001). Kalikot er av landets fattigste og minst utvikla distrikter. I 2003 blei det anslått at 13% av barna led av akutt underernæring, og 87 % av befolkninga led av kronisk underernæring. Barnedødeligheten pr. 1 000 fødte barn var i 2001 153,9. Levealderen var i 1996 42 år, i 2001 46,7 år.
Under Nepals borgerkrig 1996 - 2006 var Kalikot blant de første distriktene der opprørerne kontrollerte mesteparten av området utenom distriktshovedkvarteret.
Bagnoli Irpino
Bagnoli Irpino er en kommune i provinsen Avellino, i regionen Campania. Kommunen har 3,261 innbyggere (2013) og grenser til kommunene Acerno, Calabritto, Caposele, Lioni, Montella og Nusco.
Axis & Allies
Axis & Allies (A&A) er en serie med strategispill, utgitt første gang i 1984. Handlingen er lagt til andre verdenskrig og noen spill første verdenskrig.
Det finnes flere versjoner av spill blant annet Europa og verden. Europa spilles med fire spillere fordelt på de fire stormaktene: Storbritannia, Sovjetunionen, Tyskland og USA. Starten på spillet er lagt til 1942 og det er Tyskland mot resten. Nord-Afrika og Midtøsten er også med på spillebrettet. I verdensspillet er det de samme stormaktene og Japan det spilles med. Er det mindre enn 4 spillere (5 på verden) styrer noen to stormakter. I utgaven «A&A: 50th Anniversary Edition» var også Italia og Kina inkludert.
Spillet spilles med brikker: Infanteri, artilleri, stridsvogner, antiluftskyts, jagerfly, bombefly, transportskip, destroyere, ubåter, slagskip og fabrikker.
I 2004 kom det en redigert utgave av spillet. I denne utgaven er kartet redesignet, det er flere spillbrikker og nye måter å vinne på. Dessuten er reglene justert på de fleste områdene (teknologi, pris, kontroll og kamp).
I 2008 kom det også ut en jubileumsutgave av dette spillet, nemlig Axis & Allies Anniversary Edition. Dette i sammenheng med å feire femtiårsjubileum for Avalon Hill, utgiver av spillet.
I 2010 kom spillet Axis & Allies Europe 1940 som kan slås sammen med A&A Pacific 1940 og danner dermed A&A-seriens desidert største spill med en størrelse på 144x90 cm.
I 2012 kom Axis & Allies 1941 second edition, som er et enklere, mindre, raskere og billigere spill.
I 2013 kom det en ny vri på spillet. Tradisjonelt har Axis & Allies handlet om annen verdenskrig, men Axis & Allies: World War I 1914 dreier seg om første verdenskrig. Reglene er gjenkjennelige, men spillet er ganske annerledes fordi første verdenskrig først og fremst var en skyttergravskrig. Det kommer frem i hvordan spillet er lagt opp.
Regelverk
Hver runde av et spill involverer at hver av sidene beveger seg etter tur, i henhold til en spesifisert rekkefølge. Spillet blir avsluttes når enten aksemaktene eller de alliert har gjennomført sine mål. En valuta i spillet kalles Industrial Production Certificates som skal representere én million arbeidstime. Dette kan brukes til å for eksempel kjøpe nye enheter, forbedre eksisterende enheter gjennom forskning, eller reparasjon av skadede strukturer (i senere utgaver av spillet) og deretter ​​flytte brikkene deres etter behov.
Kamp blir typisk delt inn i flere runder. I hver runde kaster angripere og forsvarere terninger for å finne ut hvilke av enhetene deres som kan treffe den motsatte siden. I løpet av runden hvis en angriper beseirer en fiende, kan fienden gjøre en siste gjengjeldelse før døden - og deretter bli fjernet fra brettet. Noen typer kamper, for eksempel strategiske bombe-angrep, bombardement fra skip eller luftvern-forsvar, varer bare én runde. Konfliktene blir fullstendig løst når en av sidene mister alle deres enheter, eller en av partene velger å trekke seg tilbake fra det aktuelle området. Selv om kamp i forskjellige territorier kan løses i hvilken som helst rekkefølge spilleren velger, kan en konflikt i ett territorium påvirke antall stridende i et annet territorium under senere konflikter.
Golden Valley County (Nord-Dakota)
Golden Valley County er et fylke i den amerikanske delstaten Nord-Dakota. Det ligger i den sørvestlige delen av staten og grenser mot McKenzie County i nord, Billings County i øst og mot Slope County i sør. Det har også grense mot delstaten Montana i vest.
Golden Valley Countys totale areal er 2 596 km² hvorav 1 km² er vann. I 2000 hadde fylket 1 924 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Beach som også er fylkets største by.
Ariano Irpino
Ariano Irpino (tidligere Ariano di Puglia) er en italiensk kommune i provinsen Avellino, i regionen Campania. Kommunen har 22,906 innbyggere (2013) og grenser til kommunene Apice, Castelfranco in Miscano, Flumeri, Greci, Grottaminarda, Melito Irpino, Montecalvo Irpino, Monteleone di Puglia, Savignano Irpino, Villanova del Battista og Zungoli.
Ariano Irpino er den nest største byen i provinsen Avellino og med sitt flateinnhold på 185,	52 km² er den regionens største kommune. «Irpino» peker tilbake til navnet på området Hirpinia.
Historie
Byens opprinnelse er svært gammel ved at det har vært bosetning i området siden neolittisk tid, bondesteinalderen for rundt 7000 f.Kr. og forble bosatt fram til rundt 900 f.Kr. Deretter kom en samnittisk stamme, hirpinere, et oskisktalende folk, og grunnla Æquum Tuticum. Dette stedet ble siden underlagt romerne. Det hadde en strategisk lokalisering ved å være krysningspunktet mellom to betydelige veier, Via Traiana og Via Herculeia.
Nedgangen til Æquum Tuticum begynte med de første barbariske invasjoner. Som et resultat av disse begynte folk å bosatte seg på de tre høydene ettersom de var bratte og lette å forsvare. Det var her hvor Ariano ble opprettet, en befestet by på et strategisk sted. I dag er dens gamle og imponerende forsvarsmurer fortsatt gjenkjennbar og en del av byen. Som et trygt sted fra gotiske og bysantinske invasjoner, ble Ariano langobardenes befestede by. Rundt år 1000 ble festningen bygd som forsvar mot bysantinerne. I dag er den i ruiner. Byen ble erobret av normannerne, og i 1140 var den stedet hvor Roger II av Sicilia kunngjorde Lovene ved Ariano, den nye konstitusjonen for kongedømmet Sicilia. Dette lovverket ble overtatt bortimot i sin helhet og med kun noen få variasjoner i Melfilovene (Liber Augustalis) til Fredrik II av Det tysk-romerske rike. Det samme året preget byen en mynt, dukat, som kom til å vare sju århundrer, fram til 1860.
I 1255 beleiret Manfred av Sicilia, sønn av Fredrik II, byen som satte seg til motverge takket være sine sterke forsvarsmurer og den innbyggernes stridbare sinn. I løpet av beleiringen kom en gruppe soldater fra Lucera og lot som de hadde desertert fra Manfreds hær. De ble ønsket velkommen til byen, men om natten satte de byen i brann og mange av innbyggerne døde. Det er fortsatt en vei som minnes den tragiske hendelsen, La Carnale («Blodbadet»).
Mer enn ti år senere, i 1266, lot Karl I av Napoli byen ble gjenoppbygget og ga den to torner fra Kristi tornekrone som fortsatt er oppbevart i et relikvieskrin i byens romanske katedral. Etter at den kapetingiske huset Anjou mistet kontrollen over Sicilia til spanske Peter III av Aragonia gikk byen videre til adelsfamilien Provenzale dei Desambramo i 1294, noe som varte fram til 1413, og deretter havnet byen i hendene på familien Carafa før familien Gonzaga tok den. Det er i dag fortsatt spanske bygninger i byen fra denne tiden. Den 2. august 1545 gjorde byen opprør mot adelsfamilienes føydale undertrykkelse og den ble en Città Regia (bystat), uavhengig av visekongen av kongeriket Sicilia.
Vadmyra skole
Vadmyra skole er en kommunal barneskole i Loddefjord i Laksevåg bydel i Bergen kommune. Skolen åpnet i 1969, og har plass til 350 elever. John Olav Nilsen og flere andre musikere fra John Olav Nilsen & Gjengen og Fjorden Baby er tidligere elever av skolen.
Colombias forsvar
Colombias forsvar (spansk: Fuerzas Militares de Colombia) består av tre deler:
Presidenten i Colombia er øverstkommanderende, mens det colombianske forsvarsdepartementet står for det daglige tilsynet.
De militære styrkene består av ca. 250 000 stridende (ikke inkludert personell i støttefunksjoner). Colombia bruker ca. 6,1 % av BNP på forsvar, noe som er blant de høyeste i verden.
Det er allmenn verneplikt i Colombia, tjenestetiden er på 24 måneder.
Kjell Holm
Kjell Holm (1919–2009) var en norsk forretningsmann og mesen. Holm var fra Ålesund og bygde opp sin formue gjennom skipsfart og matvarehandel.
I 1916 ble Aksel Holm disponent i sin fars firma – Oluf Holm AS. Han utvidet i løpet av de neste 20 årene virksomheten (sild og tran) betydelig både hjemme og ute, og Oluf Holm AS ble et av de største industriforetakene i byen. Kjell Holm overtok i 1950 ledelsen av familiebedriften, men avsluttet virksomheten i løpet av 1960-tallet. Kjell Holm flyttet til Sveits, hvor han senere var bosatt. Han bodde også i USA, men opprettholdt kontakt med Ålesund og støttet flere tiltak.
Kjell Holm er spesielt kjent for å ha bygd opp den fredede middelaldergården Sandbu gård i Vågå. Holm fikk Sandbu gård på sin 21-årsdag av sine foreldre, og han gjorde gården til sitt livsverk. Den har 23 hus, og et kapell bygget i 1967 på tomta etter en stavkirke.
På Holms 75-årsdag ble Stiftelsen Kjell Holm opprettet. Formålet er å støtte kulturelle og samfunnsgagnlige tiltak i Ålesund og driften av Sandbu gård i Vågå. Kunstneren Kjell Erik Killi-Olsen kjøpte gården for 22 millioner kroner i 2016.
Borgtårn
Borgtårn eller kjernetårn er en form for befestet tårn bygd innenfor festninger i løpet av middelalderen. Et borgtårn er et sentralt tårn innenfor en borg som ofte er den mest beskyttede delen av borgen. I kjernetårnet var det matlagre, våpenrom, vannbrønner og andre kritiske funksjoner for en borg, men også boligkvarter for borgherren og hans familie. De første borgtårn ble gjort i tømmer og utgjorde en hovedbestanddel av festningsverk av typen motte-and-bailey som oppsto i Normandie og Anjou i løpet av 900-tallet. Denne typen innførte normannerne i England som et resultat av den normanniske erobringen i 1066, og deretter til Wales i andre halvdel av 1000-tallet, og til Irland på 1170-tallet. Anglo-normanniske og franske herskere begynte å bygge borgtårn av stein i løpet av 900- og 1000-tallet; disse omfattet normanniske borgtårn, enten runde eller kvadratiske form, og med sirkulært tak på toppen. Borgtårn hadde like mye politisk som militær betydning og kunne ta opp til et tiår å bygge ferdig.
I løpet av 1100-tallet ble en ny design innført – i Frankrike ble det bygd firkløverformete borgtårn mens i England ble det bygd polygonale (mangekantede) tårn. Ved slutten av århundret begynte franske og engelske design å avvike fra hverandre: Filip II av Frankrike bygde en rekke av sirkulære borgtårn som en del av hans satsing på å etablere sin kongelige autoritet i nye områder, mens i England ble festninger bygd uten borgtårn. I Spania ble borgtårn i økende grad opptatt i både kristne som islamske festninger. I Tyskland ble høye tårn kalt for bergfriede og bygget i den vestlige formen. I den andre halvdelen av 1300-tallet ble det fornyelse i å bygge borgtårn. I Frankrike satte borgtårnene i Vincennes i gang en mote med høye tårn forsynt med mange skåldehull, en retning som ble tatt opp i Spania hovedsakelig gjennom Valladolidskolen for spansk festningsformgivning. I mellomtiden ble borgtårn i England populært blant de rikeste av adelen: disse store borgtårn, hver av dem unikt designet, utgjorde en del av de største festningene som ble bygget i løpet av perioden.
Ved 1500-tallet begynte borgtårn gradvis å bli mindre populært som befestning og som boliger. Mange ble ødelagt i løpet av borgerkrigene på 1600- og 1700-tallet, eller inkorporert i hageanlegg som alternativ til dekorative liksomfestninger (engelsk: follies). På 1800-tallet i romantikken ble borgtårn på nytt populære i England og Frankrike som dekorative element. Et antall ble restaurert eller ombygd av gotiske arkitekter. Til tross for ytterligere ødeleggelse av mange franske og spanske borgtårn i krigene på 1900-tallet, utgjør borgtårn i dag en vesentlig del av kulturarven og som interesse for turisttrafikken i Europa.
Etymologi
På engelsk kalles et borgtårn for keep, et begrep som siden 1500-tallet har referert til store tårn i festninger. Ordet har sin opprinnelse fra rundt 1375-1376, og kommer fra mellomengelske kype, i betydningen «kurv» eller «tønne», og var et begrep som ble gitt til det sirkulære borgtårnet ved Guînes, som det ble sagt minnet om en tønne. Begrepet kom til å bli benyttet for andre runde, tønnelignende borgtårn på 1400-tallet. Ved 1600-tallet hadde ordet mistet sin opprinnelige referanse til kurver eller tønner, og ble populært antatt å ha kommet fra det mellomengelske ordet keep i betydningen å holde på eller beskytte.
Fra tidlig av kom begrepet keep til å bli assosiert med oppfatningen av et tårn i en festning som burde både tjene som en befestet, privat bolig av høy status, og som et tilfluktsted ved siste utvei. Dette ble mer komplisert ved byggingen av befestede renessansetårn i Italia som ble kalt for tenazza som ble benyttet som forsvar ved siste utvei og som også ble navngitt etter det italienske begrepet for å holde eller å beskytte. Ved 1800-tallet konkluderte viktorianske historikere feilaktig at etymologien av ordene keep og tenazza var forbundet med hverandre, og at alle borgtårn hadde denne militære funksjonen.
Som et resultat av denne evolusjonen i betydningsinnhold er bruken av det engelske begrepet i historisk analyse problematisk, Det norske begrepet «borgtårn» er mer nøytralt og refererer til et tårn alene eller innenfor en festning, uansett design eller tidsepoke. Samtidens skribenter i middelalderen benyttet ulike betegnelser for bygningsstrukter som nå vil kalles borgtårn. På latin ble de på ulikt vis beskrevet som turris, turris castri eller magna turris, det vil si et tårn, et festningstårn, eller et stort tårn. 100-tallets franskmenn benyttet begrepet donjon, fra det latinske dominarium, «adelskap», noe som knyttet borgtårnet til føydal autoritet. På tilsvarende vis refererte middelalderens spanske skribenter til slike bygninger som torre del homenaje, «sted for hyllest» (sammenlign med engelske homage) I England ble det franske ordet donjon til begrepet dungeon i betydning "stort tårn i festning" før det senere fikk betydningen et sted for å holde fanger fengslet.
Denne tvetydighet i engelsk terminologi har gjort historiske analyser av bruken keep problematisk. Mens begrepet fortsatt benyttes i vanlig akademisk bruk, er det en del akademikere som foretrekker å benytte begrepet donjon, og de fleste moderne historikere advarer mot å benytte begrepet keep i forenklet betydning. De borgtårn som i dag blir kalt for keep på engelsk utgjorde ikke nødvendigvis en del av en forent middelalderstil, heller ikke var de alle benyttet på likt vis gjennom perioden.
Anomalopsychidae
Levevis
Larvene bygger et rørformet hus av sandkorn. De finnes i små bekker i skog, vannsig og i sprutsonen under fossefall. De lever trolig av å skrape alger fra steiner.
Utbredelse
Familien var lenge bare kjent fra Chile, men det er nå kjent arter som lever så langt nord som Costa Rica. Den er foreløpig ikke funnet utenfor den neotropiske økosonen.
Artsnavnebasen
Artsnavnebasen er navnet på en database med et register over godkjente norske artsnavn. Tilsammen er det omkring 60 000 arter i Norge. Basen utgjør en ny, nasjonal standard for navnsetting av organismer. Den ble opprettet september 2009 og drives av Artsdatabanken i Trondheim.
Søketjenesten gir i dag ikke en komplett oversikt over alle vitenskapelige og norske navn på arter og organismegrupper. Av hovedgrupper som mangler eller er mangelfulle er protozoer, flere grupper sopp, nesledyr, midder, virus og bakterier.
Artsnavnebasen er bygget opp som et hierarkisk register der hver art, familie, orden, klasse og rekke har sin entydig definerte plassering i systemet. Artsnavnebasen letter samarbeidet og bedrer kommunikasjonen innen det biologifaglige miljøet i Norge ved at alle aktører bruker samme navn på organismer.
Artsnavnebasen driftes av Artsdatabanken i samarbeid med GBIF-Norge. Artsnavnene er samlet inn, kvalitetssikret og tilrettelagt av en rekke navnekomiteer fra vitenskapelige institusjoner i Norge. Som en overbygning for komiteene er det etablert et navneråd for å sikre en enhetlig gjennomføring av det faglige arbeidet. Navnekomiteene har også hatt en god rådgivende støtte i Språkrådet i arbeidet med norske artsnavn.
Anssi Nieminen
Anssi Nieminen er en finsk tidligere skihopper som deltok i den tysk-østerrikske hoppuka og verdenscupen fra 1985 til 1993. Hans beste sammenlagtplassering i Hoppuka var 17.-plass i 1985/86; i verdenscupen var 25.-plass i 1990/91 hans beste sammenlagt. Beste plassering i enkeltrenn var 3.-plass i Innsbruck 4. januar 1986 og i normalbakken i Lake Placid 1. desember 1990.
Alf Östlund
Alf Östlund, (født 20. januar 1901 i Gudmundrå i Västernorrlands län, død 4. januar 1974 i Oscars församling, Stockholm), var en svensk skuespiller og manusforfatter.
Östlund utdannet seg til danser i Berlin. Han debuterte på scenen i 1920 i Ivar Kallings teater- og operetteselskap. Han ble engasjert av Ragnar Klange i 1935. Östlund medvirket i de fleste av Karl Gerhards revyer på 1950-tallet og også i Povel Ramels revymusikal Funny Boy 1958. På 1960-tallet var han engasjert ved Dramaten der han medvirket i noen av Ingmar Bergmans oppsetninger. Han filmdebuterte i 1929 i Gustaf Edgrens Konstgjorda Svensson, og medvirket i mer enn 60 filmer.
McKenzie County
McKenzie County er et fylke i den amerikanske delstaten Nord-Dakota. Det ligger vest i staten og grenser mot Williams County i nord, Mountrail County i nordøst, Dunn County i sørøst og mot Billings County og Golden Valley County i sør. Det har også grense mot delstaten Montana i vest.
Theodore Roosevelt nasjonalpark ligger her.
Ikeda Terumasa
Ikeda Terumasa (池田 輝政) var en japansk daimyo tidlig i Edo-perioden. Tittelen hans var Musashi no Kami.
Han var svoger av daimyo Tokugawa Ieyasu, og da Ieyasu kom til makten i 1598 sørget han for å innsette Terumasa som guvernør for de vestlige provinsene.
Terumasa kjempet mange slag sent i Azuchi-Momoyama-perioden, og fikk for sin innsats i slaget ved Sekigahara et len i Himeji-domenet, som i dag er en del av Hyōgo-prefekturet. Terumasa fikk også Himeji-borgen i gave for å ha gitt støtte til Ieyasu Tokugawa under krigen mot daimyoene fra Sekigahara.
Terumasa bestemte seg for å reise et nytt palass i byen Himeji. Det fantes et palass i byen fra før; det hadde blitt reist av Akamatsu Sadanori, og stod ferdig i 1346. Sadanoris slott var ikke grandiost nok for Terumasa, som ville bygge like storslått som borgen til Oda Nobunaga i Azuchi. Byggingen begynte i 1601, og etter at bygningsarbeiderne hadde nedlagt 2,5 millioner dagsverk i å realisere Terumasas planer, stod det nye Himeji-palasset ferdig i 1609. I 1609 kunngjorde Terumasa at Himeji skulle være hans nye hovedstad. Da hadde han et palass som stod i forhold til byens nye betydning og status.
Edvard V av England
Edvard V (født 2. november 1470, død ca. 1483) etterfulgte formelt sin far Edvard IV som konge av England og som lord av Irland ved farens død den 9. april 1483. Han ble aldri kronet, og hans korte regjeringstid var dominert av innflytelsen til hans onkel og lord protector, hertugen av Gloucester, som avsatte ham for selv å ta kronen som kong Rikard III den 26. juni 1483. Det ble bekreftet ved lov i parlamentet kalt Titulus Regius og som fordømte alle krav fra hans fars arvinger.
Edvard og hans yngre bror Richard av Shrewsbury, hertug av York, var prinsene i Tower som forsvant etter å ha vært bevoktet i de kongelige boliger i Tower of London. Ansvaret for deres død er i stor grad tilskrevet Rikard III, men mangel av solide bevis og motstridende samtidige redegjørelser har også muliggjort andre mistenkte.
Tidlige år
Edvard ble født den 2. november 1470 i Westminster Abbey. Hans mor, Elizabeth Woodville, hadde søkt beskyttelse der fra huset Lancaster som hadde avsatt hans far, kong Edvard IV av huset York.
Edvard ble gitt tittelen fyrste av Wales i juni 1471 som følge av at Edvard IV ble gjeninnsatt på tronen. I 1473 ble han etablert i Ludlow Castle i Welsh Marches, de walisiske grenseområder, som nominell president i de nyopprettede råd for Wales og Marches.
Prins Edvard ble plassert under oppsyn av dronningens bror, Anthony Woodville, 2. jarl Rivers, som var en kjent lærd, og i et brev til Rivers dikterte Edvard IV presise betingelser for utdannelsen og oppfostringen av sin sønn og av administrasjonen av hans husholdning. Prinsen skulle «stå opp hver eneste morgen ved en passende tid i henhold til hans alder.» Hans daglige rutiner skulle begynne med morgenandakt (ottesang) og deretter messe, som han skulle ha uforstyrret. Etter frokost skulle hans utdannelse begynne med «rettskaffen læring». Middag skulle serveres fra ti om morgenen og deretter skulle prinsen lese «edle fortellinger ... om dyd, ære, liv, visdom, og om behovet for andakt», men ikke av «noe som kunne bevege eller styre ham til laster». Kanskje oppmerksom på sine egne laster var kongen ivrig etter å trygge sønnens moral og instruerte Rivers til å sikre at ingen i prinsens husholdning hadde for vane å banne, bråke, baktale, gamble, hore eller bruke råskap i ord og tale. Etter ytterligere studier skulle prinsen om ettermiddagen være engasjert i sportslige aktiviteter passende for hans klasse fram til kveldsandakt. Kveldsmat ble servert fra fire og gardinene trukket igjen ved åtte. Som følge av disse instruksjonene skulle prinsens ledsagere sikre at han var «glad og munter mot sin seng». De skulle så vokte over ham mens han sov.
Kong Edvards flid synes å ha båret frukter ettersom den italienske besøkende Dominic Mancini rapporterte om den unge Edvard V:
Som med flere av sine andre barn planla Edvard IV et prestisjetungt europeisk ekteskap for sin eldste sønn, og i 1480 ble det inngått en allianse med hertugen av Bretagne, Frans II, hvor prins Edvard ble forlovet med hertugens fire år gamle arving, Anne. Planen var at de to skulle bli gift når de ble myndige, at Bretagne skulle arves av det andre barnet som ble født, det første skulle bli fyrste av Wales. Disse planene svant sammen med Edvard V.
Styre
Det var ved Ludlow at den tolv år gamle prinsen mottok nyheten om sin fars plutselige død. Testamentet til Edvard IV, som ikke er bevart, oppnevnte hans betrodde bror Rikard, hertug av Gloucester, som lord protector mens sønnen var mindreårig. Både Gloucester og den nye konge reiste til London, Edvard V og hans selskap kom fra vest og Gloucester fra nord, og de møttes ved Stony Stratford i Buckinghamshire. Gloucester møtte og spiste sammen med Rivers og Edvards halvbror Richard Grey natten den 29. april, men den påfølgende morgenen ble Rivers og Grey, sammen med kongens kammerherre, Thomas Vaughan, arrestert og sendt nordover. De ble alle siden henrettet. Dominic Mancini, italieneren som besøkte England på 1480-tallet, rapporterte at Edvard protesterte, men de gjenværende av hans følge ble sendt vekk, og Gloucester eskorterte ham til London. Den 29. mai 1483 ble den nye kongen innlosjert i Tower of London hvor han den 16. juni fikk selskap av sin yngre bror Richard, hertug av York.
Rådet hadde opprinnelig håpet på en umiddelbar kroning av den nye kongen for å unngå et protektorat. Det hadde tidligere skjedd med Rikard II, som ble konge da han var ti år gammel. En annen presedens var Henrik VI hvis protektorat (som begynte da han arvet kronen ni måneder gammel) var blitt avsluttet med hans kroning da han var sju år gammel. Rikard, hertug av Gloucester, fikk derimot kroningen utsatt.
Den 22. juni holdt Ralph Shaa en preken som erklærte at Edvard IV allerede hadde inngått en kontrakt om å gifte seg med Eleanor Butler da han giftet seg med Elizabeth Woodville, og erklærte således at den tidligere kongens ekteskap med Elizabeth var ugyldig, og at deres barn var illegitime. Barna til Rikards eldre bror George Plantagenet, 1. hertug av Clarence, ble utestengt fra tronen ved farens tap av ære, og derfor erklærte et råd av lorder og borgere den 25. juni Rikard, hertug av Gloucester, for å være den legitime konge (det ble senere bekreftet av lov i parlamentet, Titulus Regius). Den påfølgende dagen overtok han tronen som kong Rikard III.
Forsvinning
Dominic Mancini nedtegnet at etter Rikard III hadde tatt tronen, ble Edvard og hans yngre bror Richard tatt inn i «de indre boligene i Tower» og de ble sett mindre og mindre inntil slutten av sommeren 1483 da de forsvant helt og holdent fra offentlighetens øye. I løpet av denne perioden nedtegnet Mancini at Edvard jevnlig fikk besøk av en lege som rapporterte at Edvard «som et offer forberedt for ofring, søkte ettergivelse for synder ved daglige skriftemål og botsøvelser, ettersom han trodde at døden ventet på ham.» Den latinske referansen til Argentinus medicus har tidligere blitt oversatt til å bety «en lege fra Strasbourg» ettersom Strasbourg i romersk tid het Argentoratum. Imidlertid har D.E. Rhodes foreslått at det faktisk refererer til «Doktor Argentine» som Rhodes har identifisert som John Argentine, en engelsk lege som senere var rektor ved King's College ved Universitetet i Cambridge og som lege for Arthur, fyrste av Wales, eldste sønn av kong Henrik VII av England (Henry Tudor).
Edvard og hans bror Richards skjebne etter at de forsvant er forblitt ukjent, men den mest aksepterte teori er at de ble myrdet etter ordre fra onkelen, kong Rikard III. Thomas More skrev at prinsene ble kvalt i sine hodeputer, og hans redegjørelse danner grunnlaget for William Shakespeares drama Rikard III (skrevet 1593) hvor Tyrrell myrder prinsene etter ordre fra Rikard. Påfølgende nyevaluering av Rikard III har stilt spørsmål ved hans skyld, begynnende med William Cornwallis tidlig på 1600-tallet. I perioden før prinsenes forsvinning ble Edvard jevnlig besøkt av en lege; historikeren David Baldwin utledet at samtidige kan ha trodd at Edvard døde av en sykdom (eller som resultat av forsøket på å helbrede ham). I fravær av gode bevis har en rekke andre teorier blitt fremmet, hvor de mest diskuterte er om de ble myrdet på ordre fra hertugen av Buckingham eller fra Henry Tudor. Imidlertid har Pollard pekt på at disse teoriene er mindre troverdige enn den mest direkte, at guttene ble drept av sin onkel som kontrollerte tilgangen til dem og som derfor var direkte ansvarlig for deres velferd. En alternativ teori er at Perkin Warbeck, som hevdet å være pretendent til tronen, faktisk var Richard av Shrewsbury, hertug av York, som han hevdet, og som rømte til Flandern etter Rikard III nederlag i slaget ved Bosworth og hvor han bodde hos en tante.
Beinlevninger tilhørende to barn ble oppdaget i 1674 av arbeidere som bygde om en trapp i Tower. Etter ordre fra kong Karl II ble levningene plassert i Westminster Abbey i en urne merket med navnene Edvard og Richard. Beinene ble undersøkt på nytt i 1933 og da ble det fastslått at beinrestene var ufullstendige og at de var blitt blandet sammen med bein fra dyr. Det er aldri blitt bevist at disse beinrestene tilhørte prinsene, og det er mulig at de ble gravlagt før rekonstruksjonen av denne delen av Tower of London. Tillatelse til ny undersøkelse er ikke gitt.
I 1780 drev arbeidere med reparasjoner på trappene i St George's Chapel i Windsor Castle, da de gjenoppdaget og ved et ulykketilfelle brøt gjennom til hvelvet til Edvard IV og Elizabeth Woodville. Tilstøtende dette var et annet hvelv som inneholdt kistene til to barn. Denne graven hadde inskripsjoner med navnene til to av barna til Edvard IV: George, 1. hertug av Bedford, som døde to år gammel, og Mary av York, som døde da hun var 14. Begge døde før kongen. Imidlertid ble levningene av disse barna senere funnet annetsteds i kapellet. Dermed er levningene i barnas kister i graven fra ukjente.
I 1486 ble Elizabeth av York, datter av Edvard IV og søster av Edvard V, gift med Henrik VII av England, og således ble husene York og Lancaster forente.
This Is My Life (sang med Anna Bergendahl)
«This Is My Life» (norsk oversettelse: dette er mitt liv) er en svensk popballade fra 2010, skrevet av Bobby Ljunggren og Kristian Lagerström, og fremført av Anna Bergendahl. Sangen vant svenske Melodifestivalen 2010 og var Sveriges bidrag i Eurovision Song Contest samme år i Telenor Arena. Der ble «This Is My Life» slått ut i sin semifinale, og Sverige misset finalen for første og hittil eneste gang i konkurransens historie.
Bakgrunn
Låten var en av deltakerne i Melodifestivalen 2010 og er komponert av Bobby Ljunggren med tekst av Kristian Lagerström. Ljunggren var en erfaren bidragsyter til svenske Melodifestivalen, og hadde vunnet fire ganger tidligere: 1995 med «Se på mig», 1998 med «Kärleken är», 2006 «Evighet» og 2008 «Hero». Til å fremføre den hadde duoen og SVT plukket ut 18 år gamle Anna Bergendahl, som hadde blitt nummer fem i svensk Idol to år tidligere.
Sangen deltok i delfinale nummer fire i Malmö lørdag 27. februar 2010. Der vant den og kvalifiserte seg til finalen i Globen i Stockholm 13. mars 2010. I Globen var sangen det niende og neste siste bidraget ut på scenen, og etter juryavstemningen lå den på en andreplass, bak Salem Al Fakir med «Keep On Walking». Bergendahl var imidlertid favoritt hos seerne og tok seieren foran Salem Al Fakir på andreplass, og Eric Saade og «Manboy» på tredje. Saade skulle vinne Melodifestivalen året etter. Programleder Måns Zelmerlöw skulle vinne Eurovision Song Contest 2015.
Eurovision Song Contest
Med seieren i Melodifestivalen ble «This Is My Life» Sveriges bidrag til Eurovision Song Contest 2010 i Telenor Arena på Fornebu i Norge. Dette var også Sveriges 50. bidrag til Eurovision Song Contest, etter å ha debutert i 1958 og stått over finalene i 1964, 1970 og 1976.
På Fornebu deltok Sverige i den andre semifinalen torsdag 27. mai. Som i den svenske finalen stilte Bergendahl med kassegitar, kort, hvitt strutteskjørt med svarte tights under og med lave Converse-sko. Publikum bidro også i nummeret med å veive med røde lysstaver som den svenske delegasjonen hadde betalt for og delt ut like før sendingen. Den svenske delegasjonen var på forhånd bekymret for at publikum ikke ville følge oppfordringen om å bruke lysstavene, men under Bergendahls fremføring var Telenor Arena badet i rødt lys fra salen.
Tross den stemningsfulle fremføringen, fikk «This Is My Life» bare 62 poeng og en ellevteplass – bare fem poeng bak Kypros på tiendeplass. Siden det bare er de ti beste som avanserer til finalen, ble Sverige dermed slått ut av semifinalen – for første og hittil eneste gang i Eurovision-historien. Sammen med sisteplassene i 1963 og 1977 er dette Sveriges dårligste plassering i konkurransen, og første gang på 34 år at landet ikke var med i en finale. Både Danmark og Norge ga imidlertid 12 poeng til det svenske bidraget.
Etter utslaget var reaksjonene blandet i Sverige. På forhånd hadde pressen og spillselskapene vært i tvil om Sverige ville klare å kvalifisere seg, men seere og fagfolk var likevel skuffet over resultatet. Resultatet var det fjerde på rad i en rekke av svake plasseringer for Sverige, etter at landet ble nummer 18 i 2007, nummer 18 i 2008 og nummer 21 året før.
Kjøkkelvik skole
Kjøkkelvik skole er en kommunal barne- og ungdomsskole i Loddefjord i Laksevåg bydel i Bergen kommune. Skolen er et resultat av sammenslåingen av Nybø barneskole og Lyderhorn ungdomsskole. Den har plass til 650 elever. Ungdomstrinnet tar også imot en del av elevene med bakgrunn fra Alvøen barneskole.
This Is My Life (sang med Anna Bergendahl)
Utgivelse
«This Is My Life» ble gitt ut på CD-singel av plateselskapet M&L Records og via digital nedlastning av Lionheart International 2. mars 2010.
Bidragsytere
Medvirkende musikere på singelen:
Listeplasseringer
Tross fiaskoen i Eurovision Song Contest, toppet «This Is My Life» den svenske singellisten, og nådde en tredjeplass på Svensktoppen samt en fjerdeplass på SR P3s Trackslistan. Sangen nådde også norske VG-lista.
Merseburg
Merseburg er en by i landkretsen Saalekreis i den tyske delstaten Sachsen-Anhalt. Den ligger ved elva Saale, ca. 15 kilometer sør for Halle.
Kirkegården ved havet
«Kirkegården ved havet» (også kalt «Le Cimetière marin» ) opus 20 er et verk for orkester av Fartein Valen. Stykket ble skrevet i 1933–1934 og er inspirert av Paul Valérys dikt «Le cimetière marin» og en nedlagt kolera kirkegård i nærheten av Valens hjem i Valevåg i Sveio. Verket regnes som Valens mest kjente komposisjon og er et typisk eksempel på hans modne komposisjonsstil – dissonerende/atonal polyfoni.
Besetning
Verket er skrevet for et orkester bestående av to fløyter, to oboer, to klarinetter, to fagotter, to valthorn, to trompeter, tre tromboner, pauker og strykere.
En typisk framføring varer i omtrent ti minutter. Verket er tilegnet Olav Kielland og utgitt på Harald Lyches Musikkforlag.
Bakgrunn
Inspirasjonen til «Kirkegården ved havet» fikk Valen under sitt seks måneders lange opphold på Mallorca fra 1932 til 1933. Da han satt på en fortauskafé og leste i en lokal avis, kom han over en spansk oversettelse av den franske lyrikeren Paul Valérys dikt «Le Cimetière marin». Valéry beskriver i diktet kirkegården ved hjemstedet Sète sør for Montpellier, oppe på en åskant vendt mot havet. Valen fikk imidlertid assosiasjoner til en annen kirkegård ved havet, en nedlagt og bortgjemt kolerakirkegård ikke langt fra familiens hjem i Valevåg, et sted der han av og til brukte å sette seg ned for å filosofere og glede seg over fuglesangen. Dette var et sted der han alltid «fyltes av en slik underlig stemning» som han senere fortalte til Olav Gurvin.
Gravplassen ved Leirvågen i Valestrand ble anlagt under en koleraepidemi som brøt ut på Vestlandet i 1848. Bror til Valens farfar, Erik Farteinsen Ulveraker, var skipper på en liten slupp og hadde brakt med seg sykdommen til hjembygden. Ulveraker ble sammen med fire andre koleraofre, som alle døde i løpet av februar og mars 1849, stedt til hvile på et sted langt unna folk. Dette fordi man trodde at de døde kunne smitte også etter at de var kommet i jorden. Selve vigslingen av kirkegården ble først gjort senere, den 17. juli 1849, da det hastet med å få de døde i jorden. Folk skydde pestkirkegården ute ved havet, og det var bare de som stod de døde aller nærmest som våget seg ut til den. På Valens tid var kirkegården gjengrodd og glemt, kun en smijernsport og en stenmur minnet om det som hadde vært.
Valen startet arbeidet den 9. november 1933, etter sin gjenkomst til Norge, og verket var ferdig året etter, den 5. juni 1934.
Urframførelse og mottakelse
«Kirkegården ved havet» ble dedikert til Filharmonisk Selskaps Orkesters sjefdirigent, Olav Kielland, som i 1931 hadde dirigert urframførelsen av «Pastorale» opus 11 med orkesteret, Valens første rene orkesterverk. Kielland likte «Pastorale» svært godt og gjorde en overbevisende framførelse. Ifølge Valen selv spilte orkesteret «aldeles vidunderlig». Kielland kom også til å like «Kirkegården ved havet», og da han i 1934 mottok partituret, ble han så begeistret at han besluttet å sette det opp på programmet til Filharmonisk Selskaps Orkester allerede samme høst. Urframførelsen fant sted i Oslo den 16. november 1934 under ledelse av Kielland selv. På programmet sto for øvrig urframførelsen av Harald Sæveruds «Canto ostinato» opus 9 i tillegg til Johan Svendsens «Norsk Rhapsodi nr. 2» som åpningsnummer og ouverturen til Den Flyvende Hollender av Richard Wagner til avslutning.
Verket fikk blandet mottagelse i pressen. «Fyll programmet med slike moderniteter, og Filharmoniskes tilhørerskare vil skrumpe enda sterkere inn,» skrev Nationen, men verket fikk ifølge Morgenbladet «sterkt og vedholdende bifall» til tross for at komponisten selv ikke våget å stå fram. For Aftenpostens anmelder (Torolf Voss) var verket «delvis […] en skuffelse» mens Morgenbladets Jens Arbo mente at Valen oppnådde «en eiendommelig sterk virkning med sin sensible linjeføring av de kontrapunkterende stemmer», og at verket var «blant det mest særpregede og originale komponisten har skapt». Hans Jørgen Hurum i Norges Handels- og Sjøfartstidende mente at det brede publikum nå burde få øynene opp for Valen som en av «vårt lands mest verdifulle kunstnere», og at Valen med «Le Cimetière Marin» synes «å ha skapt et av de skjønneste og nobleste verk som er frembragt i de siste år i noe land.»
«Kirkegården ved havet» regnes i dag som Valens kanskje mest kjente komposisjon og hører blant hans hyppigst framførte verker.
Verket
«Kirkegården ved havet» er det syvende og lengste av totalt ni ensatsige orkesterverk av Fartein Valen. Med unntak av «Ode til ensomheten» opus 35 ble samtlige av disse fullført i begynnelsen av 1930-årene.
Symfonisk dikt
Som et ensatsig verk for orkester med en assosierende tittel kan «Kirkegården ved havet» betegnes som et symfonisk dikt (tonedikt). Det er imidlertid ikke snakk om et symfonisk dikt i den romantiske tradisjonen med et programmusikalsk innhold som man finner hos for eksempel Franz Liszt eller Richard Strauss. Det er heller en beskrivelse av en sinnsstemning.
Valen selv kalte ikke verket for et symfonisk dikt og var opptatt av at lytteren selv skulle stå fritt i sine assosiasjoner og opplevelser av verket.
«Le Cimetière marin» av Paul Valéry
Paul Valérys dikt fra 1920 gjorde sterkt inntrykk på Valen, og i programkommentarene til urfremføringen i Oslo kaller Valen det for «en av de største dikt som er skrevet, både i dag og til alle tider!» Den første strofen lyder i Pelle Christensens oversettelse fra 1972:
Oppløsningen av Sovjetunionen
Oppløsningen av Sovjetunionen var en prosess som begynte med Mikhail Gorbatsjovs maktovertagelse i 1985 og endte med landets sammenbrudd på tampen av 1991.
Kirkegården ved havet
«Le Cimetière marin» av Paul Valéry
I Valérys dikt er havet, sjelen og solen viktige elementer. Det evige havet er et bilde på den menneskelige sjel. Over havet er solen, som også er evig. Mellom sol og hav er mennesket med sin bevegelse, liv og kunst. Kirkegården blir et bilde på en «evig fred og ro».
Oppløsningen av Sovjetunionen
Etter flere år med militær opprustning hadde den økonomiske veksten i Sovjetunionen gått i stå. Sovjetunionen kunne aldri måle seg med USAs blomstrende økonomi, og på slutten av 1980-tallet var det klart at sovjeterne ikke kunne delta i våpenkappløpet på en måte som var økonomisk bærekraftig. Den stagnerende økonomien, mislykkede forsøk på reformer, og krigen i Afghanistan hadde ført til økende misnøye i befolkningen, både innenriks i Sovjetunionen og i satellittstatene ellers i Øst-Europa. Gorbatsjov hadde også innført økte sosiale og politiske friheter, noe som gjorde at det ble skapt et klima for åpen kritikk av regimet i Moskva.
Flere sovjetiske delrepublikker hadde begynt å åpent utfordre sentralregjeringen, og landets dårlige handelsbalanse gjorde situasjonen ytterligere komplisert for Gorbatsjov. Etter en serie hendelser i 1991, blant annet med et kuppforsøk mot Gorbatsjov i august, gikk det tidligere så mektige Sovjetunionen i fullstendig oppløsning i løpet av høsten. Ved årsskiftet gikk Gorbatsjov av, og Boris Jeltsin ble president i Russland. Dette markerte den endelige slutten på den kalde krigen, og førte til opprettelsen av en rekke nye og selvstendige stater i Øst-Europa og Sentral-Asia.
Under Gorbatsjovs ledelse
Selv om det også var reformer i Sovjetunionen mellom 1969 og 1985, ga et generasjonsskifte i det sovjetiske lederskapet nytt moment for de reformvennlige. Krigen i Afghanistan, ofte referert til som «Sovjetunionens Vietnamkrig», førte til økt misnøye i befolkningen med Moskva-regimet. Dessuten bidro Tsjernobylkatastrofen i 1986 til å gi Gorbatsjovs reformer – kalt glasnost og perestrojka – vind i seilene.
Hans Sarpei
Hans Sarpei (født 28. juni 1976) er en ghanesisk profesjonell fotballspiller som har vokst opp i Tyskland. Fra sesongen 2010/11 av spiller han for den tyske fotballklubben FC Schalke 04. Han spiller forsvar, og er også en del av. Sarpei har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet Wolfsburg og Bayer Leverkusen.
Tunis
Fra havnen La Goulette, som er forbundet med byen via en kanal, fraktes gods ut i Middelhavet. Medinaen har siden 1979 vært et verdensarvsted. Kartago, med ruiner etter fortidsbyen, er en forstad til byen Tunis.
Hans Sarpei
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Tunis
Verdensarven: Medinaen
Medinaen i Tunis er et godt bevart gammel bydel i Tunis. Området ble verdensarvområde i 1979. En Medina er en bydel med tett murbebyggelse, som forekommer i flere nordafrikanske land, regel bygget under den muslimske ekspansjonen på 800-tallet.
Oppløsningen av Sovjetunionen
Under Gorbatsjovs ledelse
Etter år med stagnasjon ble det tendenser til «nytenkning» blant unge kommunistiske apparatsjiker. Etter dødsfallet til den kronisk syke Konstantin Tsjernenko valgte Politbyrået Mikhail Gorbatsjov til stillingen som generalsekretær i Sovjetunionen i mars 1985, noe som symboliserte framveksten av en ny generasjon ledere. Under Gorbatsjov konsoliderte en gruppe relativt unge, reformorienterte teknokrater som hadde begynt sine karrierer under «avstaliniseringen» til Nikita Khrusjtsjov (1958–1964) raskt makten i kommunistpartiet. Dette ga nye krefter til bevegelsene som ønsket politisk og økonomisk liberalisering, og bidro også i retning av en normalisering av forholdet til Vesten.
Tunis
Verdensarven: Medinaen
Medinaen i Tunis ble bygget under Aghlabiddynastiet, som hersket i et område som delvis tilsvarer det nåværende Tunisia mellom 800 og 909. Sentralpunktet i byen var fra starten av Zitounamoskéen. Byen inneholder om lag 700 historiske bygninger fra islamsk høykultur: palasser, moskéer, mausoleer med mer.