cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Christina av Sverige
Forholdet til moren
Maria Eleonora skrev jevnlig klagebrev til datteren om at hun og hennes tyske hoff ønsket seg vekk fra eksilet på Gripsholms slott. Christina svarte taktfullt; Riksrådet ville ikke la enkedronningen flytte derfra. Hun bad da om lov til å forlate Sverige. Christina inviterte sin mor til Stockholm og forsøkte å overtale henne til å bli i landet; men i 1640 flyktet enkedronningen sammen med sin hoffdame Anna Sofia von Bülow til Danmark med en dansk båt, og ble vel mottatt av Christian IV uten at det fikk den kravstore Maria Eleonora til å like Danmark noe bedre. Hun ville hjem til Brandenburg, men kurfyrsten der forlangte i så fall økonomisk kompensasjon fra Sverige, mens det svenske Riksrådet tvert om ville inndra apanasjen og konfiskere eiendommene hennes. Til slutt fikk Christina forhandlet seg til et visst underhold for sin mor, og supplerte dette med midler fra sin egen kasse. I 1648 kom moren tilbake til Sverige. Christina kjøpte da det nylig oppførte slottet Makalös til henne. Det lå like ved det kongelige slottet Tre Kronor. Makalös var kolossalt dyrt, men Christina betalte da heller ikke. I stedet leverte hun slottet tilbake i 1652. Moren døde i 1655, året etter at Christina hadde abdisert.
Besøk av Descartes
Christinas gode venn, ambassadør Pierre Hector Chanut, korresponderte med filosofen René Descartes og formidlet hans tanker til henne. Christina ble så interessert at også hun begynte å brevveksle med Descartes og snart inviterte hun ham til Sverige. Hun advarte ham mot den svenske vinterkulden og foreslo at han skulle komme på våren eller sommeren. I stedet ankom han 4. oktober 1649 og i de følgende månedene ble det klart at kulden plaget ham sterkt. Han bodde hos Pierre Hector Chanut. Descartes stilte opp i slottsbiblioteket klokken 5 om morgenen for å diskutere filosofi med henne og bibliotekaren Johan Freinsheim. Lokalet var iskaldt og i februar 1650 ble Descartes syk og døde ti dager senere. Christina sørget og var plaget av skyldfølelse over hans død.
Dronning
I sin selvbiografi fra 1681 skriver Christina: «Min mening er at kvinner aldri bør regjere». Dette er oppsiktsvekkende fra en kvinne som selv styrte et land i ti år og gjorde det godt.
Riksrådet foreslo at Christina tiltrådte regjeringen da hun var seksten år, men hun bad om å få vente til hun var atten, siden hennes far hadde ventet til da. I 1644 besteg hun tronen og hennes første store oppgave ble å slutte fred med Danmark. Dette kom Sverige heldig fra; Danmark måtte avstå øyene Gotland og Øsel, mens Norge mistet Jämtland og Härjedalen.
Rikskansler Oxenstierna oppdaget snart at Christina gikk inn for en annen politikk enn han. Til fredskongressen i Tyskland i 1645 sendte han sin sønn Johan Oxenstierna nedover, med den holdning at det var i Sveriges interesse at tredveårskrigen fortsatte. Christina ønsket derimot fred, og sendte derfor sin egen forhandler Johan Adler Salvius. Han var blant de borgerlige hun sørget for å få i sin tjeneste. Like før fredsslutningen fikk hun Salvius utnevnt til riksråd, mot rikskansler Oxenstiernas vilje og til generell bestyrtelse fordi Salvius ikke var adelig; men Christina ønsket seg nettopp en motvekt til adelen.
Christina visste at man forventet at hun skaffet landet en tronarving. Fetteren Karl Gustav var forelsket i henne og de ble hemmelig forlovet før han i 1642 dro ut i tre års krigstjeneste i Tyskland. Men Christina skriver i sin selvbiografi at hun hadde «en uovervinnelig motvilje mot ekteskapet»; likeledes kjente hun «en uovervinnelig motvilje for alt hva kvinner snakket om og gjorde» og det eneste de to hadde felles ser ut til å ha vært en forkjærlighet for hunder. Hun sov tre-fire timer om natten og var mest opptatt av studier; hun glemte å gre håret, kastet klærne på seg i en fart og gikk av bekvemmelighetshensyn med lavhælte herresko, enda hun var så vidt over 150 cm høy. Imidlertid ble det sagt at hun hadde sjarm, og at det rufsete håret kledde henne. Hennes beste venninne var den jevngamle Ebba Sparre som hun kalte Belle (= den vakre). Hun var vertinne ved Ebbas bryllup med Jacob De la Gardie i 1653, men ekteskapet kom bare til å vare i fem år. Ebba besøkte sin mann i Helsingør da han ble skutt ned og drept og deres tre barn døde alle som små. Ebba selv døde allerede i 1662, bare fire år etter sin mann. Christina holdt kontakten med henne i brev og gav alltid uttrykk for stor kjærlighet til venninnen.
26. februar 1649 offentliggjorde Christina at hun ikke ønsket å gifte seg overhodet, men ville ha fetteren Karl Gustav som sin tronarving. Adelen gikk imot forslaget, mens de andre stendene aksepterte det. «Jeg vil ikke at en mann omgås meg slik bonden omgås sin åker,» sa hun en gang.
I oktober 1650 kunne så Christina krones som dronning. Hun dro ut til slottet Jacobsdal, nå kjent som Ulriksdal, og steg inn i en kroningsvogn trukket med svart, gullbrodert fløyel og trukket av seks hvite hester. Triumftoget til Storkyrkan i Stockholm kjørte gjennom tre æresporter og var så langt at da de første nådde frem, hadde ikke de siste forlatt Jacobsdal. De fire stendene – adel, geistlighet, borgere og bønder – var invitert til middag på slottet. Torgets fontener sprutet vin, og det ble budt på spiddstekt okse og fyrverkeri. Festdeltakerne var utkledd i fantastiske drakter som til karneval. På Norrmalmstorg var det bygd en stor triumfbue med tre hvelv etter modell av den romerske Konstantinbuen, men av tre og papir, slik at den snart ble rasert av vær og vind.
Under et kostymeball Helligtrekongersdag 1653 stiftet dronning Christina Amaranterordenen.
Religion
Christina var hele sitt liv svært tolerant mot andres religiøse overbevisning. Hennes lærer Johannes Matthiae sto for en mildere holdning enn lutheranere ellers. I 1644 foreslo han en ny kirkeordning, men ble nedstemt fordi den ble tolket som kalvinisme. Christina som da var blitt dronning, forsvarte Matthiae stikk i strid med kansler Oxenstiernas råd, men tre år senere måtte forslaget trekkes tilbake.
I 1647 ønsket geistligheten å innføre Konkordieboken, som definerte korrekt lutheranisme og kjetteri, slik at fri teologisk tenkning ikke lenger ville være mulig. Matthiae satte seg sterkt imot og fikk igjen støtte av Christina. Konkordieboken ble ikke innført.
Da Ludvig XIV trakk tilbake ediktet i Nantes fra 1598, slik at franske protestanter igjen kunne forfølges, skrev hun et indignert brev, datert 2. februar 1686 rettet til den franske ambassadøren. Solkongen tok ikke dette nådig opp, men Christina ville ikke gi seg.
I Roma fikk hun pave Klemens X til å forby skikken med å jage jøder gjennom gatene under karnevalet. 15. august 1686 undertegnet hun en erklæring om at Romas jøder sto under hennes beskyttelse og undertegnet la Regina – dronningen.
Som ung dronning hadde hun selv vært i en presset situasjon, mens hun regjerte et protestantisk land og skjulte at hun personlig var katolikk. I august 1651 ba hun Riksrådet om å få abdisere, men ga etter for deres bønner om å fortsette som dronning. Hun hadde ført lange samtaler med Antonio Macedo, tolken for Portugals ambassadør. Han var jesuitt og i august 1651 tok han med seg et hemmelig brev fra Christina til jesuittgeneralen i Roma. Som svar på brevet dro to jesuitter på hemmelig oppdrag til Sverige våren 1652, under falske navn og forkledd som adelsmenn. Christina hadde flere samtaler med dem hvor hun blant annet ønsket å vite mer om katolisismens forhold til fornuft og fri vilje. For en kvinne som følte motvilje mot ekteskapet, måtte også katolisismen virke tiltrekkende med sin jomfrudyrkelse og forherligelse av sølibatet.
Alt dette måtte hun holde skjult for omgivelsene og det tok slik på henne at hun ble syk. I februar 1652 kom den franske legen Pierre Bourdelot til Sverige. I motsetning til datidens leger ellers hadde han ingen tro på årelating, men beordret rikelig søvn, varme bad og sunne måltider som en motvekt mot det asketiske livet Christina hittil hadde ført. Hun var bare 25 år og burde glede seg over livet. Skuespill hadde alltid interessert henne, særlig Pierre Corneille med sin vekt på heroiske idealer. Bourdelot fikk kunstnere til å komme til det svenske hoffet, som i økende grad ble et kultursentrum.
Abdikasjon
6. juni 1654 sa Christina fra seg den svenske tronen i Rikssalen i Uppsala slott. Hun bar kroningskappen, rikseplet, septeret og kronen, som deretter ble tatt av henne, gjenstand for gjenstand; men Per Brahe som skulle ta av henne kronen, rørte seg ikke, så den måtte hun ta av selv. Bare iført en enkel hvit taftkjole holdt hun avskjedstalen med sviktende stemme, takket alle og overlot makten til sin fetter. Per Brahe mente at hun «stod så skjønn som en engel». Dokumentet hvor hun frasa seg tronen, stemplet med 306 segl, ligger i dag i Vatikanets arkiver.
I august ankom hun Antwerpen som dengang lå under Spania. Det ble holdt fester til hennes ære; dit kom også ambassadør Chanut og tidligere stattholder i Norge, Hannibal Sehested.
24. desember 1654 konverterte hun til den katolske tro i erkehertug Leopolds kapell i Brussel. Dette torde hun likevel ikke gå ut med offentlig i tilfelle det svenske Riksrådet da ville avslå å betale underhold til henne. I tillegg forberedte Sverige krig mot Pommern, slik at hennes inntekter derfra ble sterkt redusert. Paven og kong Filip IV av Spania kunne heller ikke gå åpent ut med støtte til henne, siden hun offisielt ennå ikke var katolikk. I stedet fikk hun ordnet med et stort lån slik at hun kom seg sørover med et følge bestående av 255 personer og 247 hester. Hertugen av Tyrol ble på det nærmeste ruinert av besøket.
Pavens utsending, bibliotekaren Lucas Holstenius, møtte henne i Innsbruck. Han var selv konvertitt. 3. november 1655 konverterte Christina offentlig i Innsbrucks slottskirke og skrev om avgjørelsen til pave Alexander VII og sin fetter, Karl X Gustav. Nå var det ingen vei tilbake.
Roma
Ferden sørover gjennom Italia var nøye planlagt av Vatikanet og en strålende triumf. I Pesaro ble Christina kjent med de to brødrene Santinelli, som sjarmerte henne slik med sine dikt og danseferdigheter at hun tok dem i sin tjeneste. 20. desember kom hun frem til Vatikanet; det siste stykket i en bærestol tegnet av Bernini. Hun fikk sin egen fløy i Vatikanet, Vindenes tårn, og da paven oppdaget inskripsjonen som symboliserte nordenvinden, Omne malum ab Aquilone (= alt ondt kommer nordfra), sørget han for at den straks ble malt over.
23. desember fulgte inntoget i selve Roma, på hesterygg gjennom Porta Flaminia som i dag heter Porta del Popolo på Piazza del Popolo. Bernini hadde smykket porten med Christinas våpen (et kornaks for Wasa-slekten) under pave Alexanders (seks fjell med en stjerne over). Også i dag kan man lese inskripsjonen Felici Faustoq Ingressui Anno Dom MDCLV (= for et lykkelig og velsignet inntog i året 1655). Christina møtte Bernini noen dager senere, og de to ble gode venner. Hun besøkte ham ofte i hans atelier, og da han lå for døden, ville han at hun skulle be for ham, fordi hun førte et språk som Gud ville forstå.
I Peterskirken knelte hun foran alteret, og første juledag mottok hun sakramentet av paven selv. Til hans ære tok hun tilleggsnavnene Alexandra Maria – Alexandra både etter paven og etter sin store helt, Aleksander den store. Om Christina viste paven respekt i hans embete, hadde hun ikke like stor respekt for ham som privatperson. Dette skal hun engang ha kommentert til en av hans tjenere. Pavens sommerresidens var dengang Quirinal-palasset, som lå på Monte Cavallo (= hesteberget). Hun skal da ha sagt at Monte Cavallo heller burde hett Monte degli Assisi (= Eselberget), for i de 30 årene hun da hadde bodd i Roma, hadde hun aldri møtt en pave med menneskevett.
Christina bosatte seg i Palazzo Farnese som tilhørte hertugen av Parma, like overfor St. Birgittas kirke, en annen svensk kvinne som hadde gjort Roma til sitt hjem. Hun åpnet et akademi der 24. januar 1656, kalt «Arcadia», hvor deltakerne dyrket musikk, teater, litteratur og språk. Hver onsdag kunne besøkende fra de høyere klasser beundre palassets kunstgjenstander.
En av dem var kardinal Decio Azzolino (1623–89), som hadde vært sekretær for ambassadøren i Spania, og satt med ansvaret for Vatikanets korrespondanse med europeiske hoff. De stod hverandre så nært at paven bad ham forkorte besøkene hos Christina; men deres vennskap varte livet ut.
I et brev til Azzolino skriver Christina på fransk at hun aldri ville krenke Gud eller gi Azzolino grunn til å føle seg støtt, men at dette «hindrer meg ikke i å elske Dem til døden, og siden fromheten fritar Dem fra å være min elsker, så fritar jeg Dem fra å være min tjener, for jeg vil leve og dø som Deres slave». Han var mer forbeholden i sine svar. Christina skrev mange brev til Azzolino når hun var på reise; av disse er ca. femti bevart. De ble skrevet i en kode som friherre Carl Bildt, Norges og Sveriges ambassadør i Roma rundt århundreskiftet, klarte å knekke.
Iblant gikk det voldsomt for seg mellom de to. En gang hadde Christina og Azzolino avtalt å møtes i Villa Medici ved Monte Pincio, men kardinalen dukket ikke opp. Christina stakk da over til Engelsborg og fyrte av en av kanonene. Fremdeles kan man se merket i bronseporten foran Villa Medici der kulen traff.
Til kretsen rundt Christina hørte også Francesco Negri, en fransiskaner fra Ravenna som regnes som Nordkapps første turist. Negri skrev åtte brev om sin vandring gjennom Skandinavia helt opp til «Capo Nord» i 1664; det ene er adressert til rikskansler Ove Bjelke på Austråt, der Negri hadde vært gjest i noen dager. Hun knyttet også til seg komponistene Alessandro Scarlatti og Arcangelo Corelli; sistnevnte dediserte sitt første verk, Sonata da chiesa opus 1, til Christina.
Svensken Lars Skytte var også fransiskaner og ble under navnet pater Laurentius Christinas skriftefar gjennom åtte år. Også han var elev av Johannes Matthiae, og hans onkel hadde vært Gustav Adolfs lærer. Som diplomat i Portugal hadde han konvertert og bad om å bli overflyttet til Roma da han hørte at Christina skulle dit. Hun var imidlertid mer tiltrukket av den spanske presten Miguel Molinos, som hadde hatt inkvisisjonen etter seg på grunn av sin lære, som var inspirert av mystikeren Teresa av Avila. Det var henne Christinas venn Bernini hadde avbildet i statuen Den hellige Teresa, som står i kirken Santa Maria della Vittoria i Roma.
Drapet på Monaldeschi
Spania satt med herredømmet over Milano, Sicilia og kongedømmet Napoli. Den franske politikeren Mazarin, som selv var italiener, hadde forsøkt å befri Napoli for det spanske styret de hadde gjort opprør mot; men en ekspedisjon i 1654, der også Christinas hoffmann Monaldeschi deltok, hadde mislykkes.
Mazarin vurderte nå om Christina kunne være et passende dronningemne for Napoli. Befolkningen ville ikke ha en italiensk fyrste på tronen; de foretrakk en fransk prins. Sommeren 1656 seilte Christina til Marseille og dro derfra til Paris for å diskutere saken; offisielt het det seg at hun skulle ordne opp i avtalen med Karl X om sitt økonomiske underhold.
22. september 1656 var avtalen mellom henne og Ludvig XIV klar. Han skulle anbefale henne som dronning for napolitanerne og garantere beskyttelse mot spansk aggresjon. Dagen etter reiste hun til Pesaro og slo seg ned der i påvente av sakens videre utvikling. Som dronning av Napoli ville hun bli økonomisk uavhengig av Sverige og dessuten mekle frem fred mellom Spania og Frankrike.
Men Mazarin la saken på is. På dette tidspunkt hadde han fremforhandlet en fredsavtale med Spania på annet vis og styrket den med en avtale om ekteskap mellom Ludvig 14. og hans spanske kusine, Maria Theresia – de ble gift i 1660. Men Christina var ukjent med dette og sendte først Monaldeschi, deretter Francesco Santinelli for å minne Mazarin på deres avtale. Sommeren 1657 tok hun selv turen til Frankrike, offisielt for å besøke pavebyen Avignon. I oktober inviterte Ludvig 14. henne til å bo på slottet Fontainebleau. Her lot hun Monaldeschi drepe 10. november 1657.
Hun har selv skrevet en redegjørelse for dette, som ble spredt rundt i Europa. Hun hadde gjennom to måneder hatt mistanke til Monaldeschi og beslaglagt hans korrespondanse. Av den fremgikk det at han hadde forrådt hennes interesser og attpåtil lagt skylden på en fraværende hoffmann. Hun tok opp saken med Monaldeschi, som hevdet at forræderi burde straffes med døden. Hun satt med bevisene og mente at han nå hadde avsagt dødsdom over seg selv. Pateren Le Bel, som oppholdt seg på slottet, skulle ta imot hans skriftemål i Galerie des Cerfs (= hjortegalleriet).
Le Bel var sjokkert da han forstod hva som foregikk. De tre mennene i salen utenom Monaldeschi og ham selv, skulle henrette Monaldeschi som ble jagd rundt i rommet i flere timer før de fikk inn et dødelig stikk. Han hadde på seg en brynje som fremdeles er utstilt i en glassmonter utenfor salen. Le Bel, som hadde tigget på sine knær om at de måtte skåne mannen, fikk beskjed om å sørge for at han ble gravlagt inne i kirken, og Christina, som virket helt uberørt på Le Bel, betalte klosteret for å holde sjelemesser for den døde. Hun «''beklaget at hun hadde vært nødt til å gjennomføre denne henrettelsen. Men, sa hun, rettferdigheten har skjedd fyllest for hans forbrytelse og forræderi. Hun bad Gud tilgi ham,''» skriver Le Bel.
Drapet på Monaldeschi gav gjenlyd i samtiden. Mazarin rådet Christina til å legge skylden på Santinelli og gi ham avskjed, men hun insisterte på at hun alene stod ansvarlig. Hun hadde skrevet til Ludvig 14. om saken, og to uker senere avla han henne et vennskapsbesøk i Fontainebleau uten at saken ble nevnt mellom dem. I Roma var folk annerledes opprørte. Monaldeschi hadde vært en italiensk adelsmann, drept av en utenlandsk barbarkvinne med Santinelli som bøddel. Brevene som beviste hans skyld, er borte; Christina overlot dem til Le Bel på drapsdagen, og han bekreftet at de fantes.
Filosofen Gottfried Wilhelm Leibniz mente Christina hadde juridisk rett til å la Monaldeschi henrette, fordi hun som suveren dronning rådet over sine undergivne. Ut fra sin tids tankegang måtte hun som dronning også presisere hva som var rett og galt, og Christina hadde sterk pliktfølelse. Hennes oppfatning av seg selv om suveren dronning varte livet ut. Venninnen Angela Maddalena Voglia ble sendt i kloster av paven for å få henne ut av et litt for nært forhold til en kardinal ved Sacro Collegio. Angela klarte å flykte fra klosteret og søkte tilflukt hos Christina, men ble der overfalt og voldtatt av en abbed. Christina var forståelig nok opprørt over at noe slikt var hendt under hennes tak, og ville ha abbeden dømt og henrettet, men han klarte å flykte.
Tilbake i Roma
15. mai 1658 ankom Christina for andre gang Roma, men denne gang var det ikke i triumf. Hun hadde satt over styr sin popularitet da hun dømte Monaldeschi til døden. Alexander VII holdt seg i sin sommerresidens og ville ikke ha flere besøk av denne kvinnen han omtalte som en barbar. For å bli kvitt henne, hadde det franske hoffet lånt henne 80 000 écu og stilt Palazzo Rospigliosi, som tilhørte Mazarin, til hennes disposisjon. Dette ligger i nærheten av Quirinal-palasset, og paven var lettet da Christina i juli 1659 flyttet til Trastevere for å bo i villa Corsini, som dengang ble kalt Riario-palasset – tegnet av Bramante og hjemmet til familien Sforza fra slutten av 1500-tallet. Det var kardinal Azzolino som underskrev leiekontrakten, slik at leietakerens navn ikke ble avslørt før etterpå, og skaffet henne nye tjenere til erstatning for Francesco Santinelli, som hadde vært Monaldeschis bøddel og attpåtil bestjålet Christina i årevis.
Riario-palasset ble hennes hjem livet ut. Hun dekorerte veggene med malerier, hovedsakelig fra renessansen; ingen kunstsamling i Roma kunne måle seg med hennes. Her fantes også portretter av hennes venner Azzolino og Bernini, ambassadør Chanut og legen Bourdelot, venninnen Ebba Sparre og Descartes. Azzolino sørget for at Christina ble forsonet med paven, og at denne bevilget henne en pensjon.
Gjensyn med Sverige
I april 1660 fikk Christina vite at Karl X var død i februar. Sønnen hans, Karl XI, var bare fem år. Utpå sommeren reiste hun til Sverige og bekjentgjorde der at hun hadde overlatt tronen til sin fetter og hans arving, så hvis Karl XI skulle dø, ville hun overta tronen igjen. Som katolikk kunne hun ikke det, og geistligheten nektet henne å holde katolsk messe der hun losjerte. Etter noen uker i Stockholm slo hun seg ned i Norrköping, som var hennes område. Der fikk hun høre at Mazarin var død, og at Ludvig 14. ville bli enevoldskonge.
På tilbaketuren til Roma tilbrakte hun et år i Hamburg for å ordne sine finanser. Hun overlot sine inntekter til bankmannen Diego Texeira – hans egentlige, jødiske navn var Abraham – mot at han sendte henne et månedlig beløp og dekket hennes gjeld i Antwerpen. Hun både besøkte Texeira-familien og inviterte dem hjem til seg, noe som var uvanlig overfor jøder.
Sommeren 1662 ankom hun Roma for tredje gang. Nå fulgte noen bekymringsløse år, men i 1666 måtte Christina igjen dra til Hamburg for å sikre sin økonomi. I Sverige var hun uønsket, men dro likevel dit våren 1667, bare for å måtte returnere med uforrettet sak. Dette ble hennes siste besøk i hjemlandet.
I Hamburg fikk hun vite at Alexander VII var død. Den nye paven, som tok navnet Clemens IX, hadde vært fast gjest i Christinas palass. I sin glede over valget stelte hun i stand storslått bankett i sitt losji i Krayenkampfstrasse overfor Michaeliskirken i Hamburg, med illuminasjon (600 små fakler rundt et enormt emblem med pavens nøkler og tiara) og vin i fontenen utenfor. Imidlertid hadde hun glemt at dette var protestantisk område, og da hun skulle legge seg, begynte folk utenfor å hive stein. Christina holdt seg rolig og lot dørene barrikadere, men da noen prøvde å slå inn hovedporten, gav hun vaktene ordre om å åpne ild. Åtte døde lå igjen utenfor, noen kanskje trampet ned og ikke skutt, men nå kom omsider byens kommandant til unnsetning. Christina følte seg krenket, og gav ordre til at alle skip fra Hamburg som lå i havn i hennes len, skulle tas i arrest som hevn. Ingen skip lå inne da, men for svenske styresmakter ble det pinlig, og hun måtte trekke ordren tilbake. Familien Texeira måtte betale for hærverket.
Hjem til Roma
22. november 1668 var dagen for Christinas fjerde og siste inntog i Roma. Som første gang red hun denne gang gjennom Porta del Popolo i triumf. Clemens IX besøkte henne ofte; de delte interessen for skuespill, og Christina etablerte Romas første offentlige teater i et tidligere fengsel, Tor di Nona, som nå tilhørte en munkeorden. Da paven mot slutten av 1669 fikk slag, var hun blant de få han ønsket å se ved sykesengen. 9. desember døde han, og den nye paven, Clemens X, bekymret seg for teaterets innflytelse på moralen. Verre ble det under Innocens XI, som omgjorde Christinas teater til kornkammer, enda han tidligere ofte hadde vært gjest i hennes losje sammen med de andre kardinalene. Han forbød også kvinner å opptre med sang eller skuespill, og å gå med nedringede kjoler. Christina syntes dette var noe tøv, og i hennes palass ble det fremdeles oppført skuespill med kvinner på scenen. Innocens XI sendte henne et brev om at hennes pensjon på 12 000 scudi var inndradd, slik at pengene kunne brukes til krigen mot tyrkerne som også var en hjertesak for Christina. Nyheten gjorde henne likevel rasende, men hun svarte: «Det eneste jeg beklager, er at man ikke har kunnet berøve meg 100 000 écu i måneden, for det ville vært en støtte til keiseren verdig en pave.»
I sin kjeller hadde hun et laboratorium, der hun og Azzolino eksperimenterte med alkymi. Hun skrev også – essays om sine helter Aleksander den store og Julius Cæsar i tillegg til en selvbiografi.
Sykdom og død
I februar 1689 ble den 62-årige Christina alvorlig syk og mottok den siste olje. Hun kom seg imidlertid, og det hørtes lovsanger i kirkene. Trolig led hun av diabetes og gallestein, som hun forsøkte å lindre ved å unngå krydder i maten og vin. Men i midten av april fikk Christina lungebetennelse og høy feber. På sitt dødsleie sendte hun bud til paven om han kunne tilgi hennes fornærmelser, og det kunne han. Azzolino vek ikke fra sengen før Christina var død.
Selv ønsket hun en enkel begravelse og å begraves med den enkle innskriften «D.O.M. Christina levde i 63 år», men Alexander VIII lot henne i stedet ligge fire dager på lit de parade i Riario-palasset. Fra kirken Santa Maria in Valicella gikk så begravelsesprosesjonen til Peterskirken. Christina var balsamert og dekket av hvit brokade, en sølvmaske, forgylt krone og septer. Hun ble lagt i en tredobbel kiste, først en av sypress, en av bly og så en av trevirke. Hennes innvoller lå i en høy urne, som sammen med kisten ble plassert i kirkekrypten blant pavene. Hun er den ene av bare to kvinner som er gravlagt i Peterskirken. Kisten stod etterhvert nedstøvet og langt på vei glemt i et hjørne, før den på 1900-tallet ble flyttet til en ny marmorsarkofag med en ny og lengre innskrift etter initiativ fra pavelig kammerherre Christopher Tostrup Paus.
I 1702 reiste pave Clemens XI over henne et monument som står til høyre for kirkens inngang. Hun hadde oppført Azzolino som sin enearving for at han skulle ordne opp i gjelden hun etterlot seg. Imidlertid var han for syk og utslitt til å gå i begravelsen hennes og døde alt i juni samme år. Hans nevø, Pompeo Azzolino, var hans enearving, og han solgte raskt unna Christinas eiendeler. Hennes bibliotek ble kjøpt av Alexander VIII til Vatikan-biblioteket, mens de fleste maleriene havnet i Frankrike. Tre hundre malerier talte Christinas samling, og størsteparten stammet fra hennes fars plyndring av Praha i 1648. For Sverige var det i første omgang et tap at hun førte alle disse kunstskattene ut av landet; men i 1697 brant slottet i Stockholm ned, slik at bare en fløy stod igjen, så maleriene ville neppe ha eksistert i dag om de dengang hadde blitt i Sverige. Et av dem, «Venus sørger over Adonis» av Paolo Veronese, var krigsbytte fra Praha, ble solgt av Azzolinos nevø og endte til sist i Stockholms Nationalmuseum.
Var hun tvekjønnet?
Rykter har gått om at Christina skulle være født som hermafroditt. I 1943 ble hennes kiste åpnet da sarkofagene i krypten ble flyttet. Man fant sølvmasken, kronen og septeret, mens brokaden langt på vei var borte. I desember 1965 ble kisten åpnet igjen. Det dreide seg om en enkel, nærmest råtten kiste påheftet en blyplate med inskripsjon. Sølvmasken, kronen og septeret var imidlertid på plass, og skjelettet ble målt og undersøkt. Det fremkom ingenting annet enn typisk kvinnelige kjennetegn. Dr Carl-Herman Hjortsjö leste obduksjonsrapporten skrevet et døgn etter Christinas død. Denne nevner ingenting om anomalier ved hennes kjønnsdeler, og ryktene har neppe hatt annet grunnlag enn at Christina av bekvemmelighetsgrunner trivdes i herresko, hadde dyp stemme og ikke var det minste interessert i å gifte seg.
Fort Christina i Den nye verden
3 km fra stedet der Christina River munner ut i Delaware River, lå den først svenske bosetningen i Amerika. Den ble reist i 1638, kalt Fort Christina etter dronningen og lå ca. 1,5 km øst for sentrum i dagens Wilmington. Fort Christina var den første permanente europeiske bosetningen i Delaware Valley. De svenske skipene «Kalmar Nyckel» og «Fågel Grip» dro innover i landet med Peter Minuit som kaptein. Han valgte stedet der Christina River flyter sammen med South River, da dette ville være et naturlig stopp for indianerne som kom i kano fra innlandet for å selge pels og skinn. Imidlertid gjorde nederlenderne krav på området siden Henry Hudsons reise i 1609, så dette ble starten på en konflikt mellom nederlendere og svensker som varte i sytten år, til Peter Stuyvesant tok kontroll over Fort Christina og området rundt. I mangel av svenske kolonister hadde myndighetene lokket over folk fra Finland som praktiserte svedjebruk og langt på vei hadde utpint hjemlandets jord. Finnene introduserte tømmerkoien i området. Det står i dag et minnesmerke på stedet der Minuit steg i land, og en kopi av «Kalmar Nyckel» har Wilmington som sin hjemmehavn.
Jørn Hoel
Jørn Hoel (født 27. juli 1957 i Tromsø) er en norsk musiker, komponist og sanger. Han er kjent som soloartist og for sitt samarbeid med Steinar Albrigtsen og Tom Pacheco. Han er også kjent for sin hese røst, noe som skyldes at han er født med brusk på stemmebåndet.
Bakgrunn
Han begynte å spille i lokale grupper blant annet sammen med Steinar Albrigtsen i 1970-årene. Som sanger og låtskriver kom han med sin første plate, Ubarbert, i 1982. Fire år senere deltok han i Melodi Grand Prix med «Inkululeko», og han kom på en andreplass.
Det store gjennombruddet kom i 1987 med Varme ut av is. Albumet inneholdt blant annet låtene «Har en drøm» og «Ei hand å holde i», begge med musikk av Svein Gundersen og tekst av Trygve Hoff. «Har en drøm» ble også brukt som filmmusikk til filmen Drømmeslottet i 1986. For suksessen med dette albumet ble han kåret til Årets spellemann under Spellemannprisen 1987.
I 1989 ga han ut bluesalbumet Love Will Make You Do Things You Know Is Wrong som bare ble gitt ut i 3000 eksemplarer, og som regnes som et samleobjekt. Etter denne utgivelsen var han tilbake med sin hese stemme og sine kjærlighetssanger utover 1990-årene. I 1990 ble han tildelt Gammleng-prisen i klassen pop.
Samarbeid med Albrigtsen
Hoel har samarbeidet med Steinar Albrigtsen gjennom hele sin karriere, og i 1997 ga de to ut sitt første album sammen: Get Together. Høsten 2007 ga han ut albumet På grunn av dæ som var hans første studioalbum på sju år. Høsten 2009 ga Albrigtsen og Hoel ut albumet Two Rivers One Road, som var duoens andre felles utgivelse.
Norgesmesterskapet for brassband 1991
Norgesmesterskapet for brassband 1991, det 13. NM for brassband ble arrangert 9. februar 1991 i Grieghallen, Bergen.
HV-016
HV-016 var en spesialavdeling i Heimevernet, men ikke spesialstyrke. Den besto av vervet personell, gjerne soldater som har vært på utenlandsoppdrag for andre avdelinger i forsvaret. Opprinnelig lå styrken ved oppstart i 1988, direkte under kommando av forsvarssjefen og var administrativt ledet av Heimevernet. Siden avdelingen lå under Heimevernet kunne den kun brukes i Norge, men personellet kunne ta utenlandsoppdrag for andre avdelinger dersom de ønsket dette.
Norgesmesterskapet for brassband 1991
Norgesmesterskapet 1991 ble vunnet av Eikanger-Bjørsvik Musikklag (dirigent Howard Snell).
HV-016
HV-016 var Heimevernets skarpeste styrke, og hadde som oppgave å sikre nøkkelpersonell og installasjoner. Styrken ble opprettet i 1987 og ble etter hvert kjent som «HV-SPES». Styrken fantes i Oslo, Bergen, Trondheim og Stavanger.
Organisatorisk lå styrken under Heimevernets innsatsstyrker, dette fra 2005 og ut sin levetid frem til 2010 da den ble nedlagt.
Norgesmesterskapet for brassband 1991
1. divisjon
HV-016
Historie
016-avdelingene ble opprettet i 1987. Initiativet til styrken ble først tatt av General Fredrik Bull Hansen og Kåre Willoch. Stortingets ønske var å opprette ”HV-spesialavdelinger” for å hindre terror og/eller sabotasjeaksjoner som kunne svekke eller lamme landets mobiliserings- og motstandsevne. En motiverende faktor var frykten for Spetsnaz, sovjetiske spesialstyrker og deres offensive kapasiteter.
Norgesmesterskapet for brassband 1991
Pliktverk i 1. divisjon i 1991 var Ballet for Band av Joseph Horovitz. Dommere var Markus S Bach, Philip Sparke og Bjørn Morten Kjærnes.
HV-016
Historie
Under Stortingsbehandlingen forut for opprettelsen av styrken, konkluderte man med at: «Fiendtlige sabotasjeavdelinger trolig ville bestå av topptrente elitesoldater med meget gode kunnskaper om sine mål. Forsvarsledelsen fikk derfor i oppdrag å utrede behovet for styrker med spesialutdannelse, som kunne bidra til å motvirke sabotasje- og terrortrusselen» (Heimevernet 50 år, 1946 – 1996, s. 178)
Norgesmesterskapet for brassband 1991
2. divisjon Radøy Brass vant 2. divisjon - pliktverk Excalibur (Jan Van der Roost); dommere var Ian Bousfield og John Brakstad.
HV-016
Historie
Da generalløytnant Bull-Hansen i 1984 ble utnevnt til general og forsvarssjef fulgte han opp Stortingets intensjoner ved å gi Heimevernet i oppdrag å sette opp og utdanne et visst antall egnede styrker. Avdelingen som ble etablert ble av mange i Forsvaret omtalt som ”HV-SPES”, en uformell betegnelse som har holdt seg fram til i dag.
Norgesmesterskapet for brassband 1991
3. divisjon Sem Musikkorps vant 3. divisjon - pliktverk Fanfare and Variations (Darrol Barry); dommere var Philip Sparke og Markus S Bach.
HV-016
Historie
HV-016 endret seg i takt med endringene i trusselbildet etter den kalde krigen. Kvaliteten på personellet har ført til at avdelingen har fungert som en styrkebrønn for andre avdelinger i Forsvaret som har rekruttert dem inn for oppdrag i utlandet. Personell med bakgrunn fra HV-016 blir jevnlig brukt som instruktører ellers i Forsvaret.
De siste årene har Forsvaret og Heimevernet vært gjennom en radikal omstilling. Som et ledd i omstillingen ble HV-016 reorganisert og fikk sterkt økte ressurser. HV-016 var en av de aller best utstyrte avdelingene i Forsvaret. HV-016 hadde flere yrkestilsatte offiserer og mer og bedre utstyr enn noen gang tidligere i avdelingens historie.
Nedleggelse
I april 2010 ba forsvarssjef Harald Sunde sjefen for Heimevernet, Kristin Lund, vurdere nedleggelse av HV-016. Den 20. oktober ble styrkesjefen i HV-016 orientert om den planlagte nedleggelsen.
Kontroverser rundt nedleggelsen
Den 24. november 2010 informerte de tillitsvalgte på en pressekonferanse i Oslo at de ville overprøve nedleggelsen rettslig, fordi de mente den var ulovlig. Den 30. november trakk Heimevernets leder tilbake forslaget, blant annet fordi forsvarsminister Grete Faremo ikke overbeviste Stortinget om at terrorberedskapen opprettholdes hvis gruppen legges ned. Den 3. desember slo likevel politiet fast at HV-016 ikke var en del av den norske terrorberedskapen. HV-016 ble likevel til slutt besluttet nedlagt, noe som førte til at 120 av Heimevernets personell sa opp stillingene i protest.
Ombudsmannen for Forsvaret kritiserte prosessen rundt nedleggelsen og kalte den for «til dels uforståelig, til dels unødvendig og lukket og uryddig». Han mente nedleggelsen var i strid med heimevernsloven og at saken burde vært politisk behandlet først.
Journalist Kjetil Stormark hevdet i en artikkel i magasinet Alfa at nedleggingen var et resultat av Haralds Sundes personlige antipatier mot avdelingen. Innholdet i artikkelen ble tilbakevist av Forsvaret.
Assisterende generalsekretær Arne Jensen i Norsk Redaktørforening kalte korrespondansen mellom Forsvaret og Alfa som «underlig og betenkelig fra et statlig organ».
Fysiske opptakskrav
Disse kravene burde man klare med god margin om man skulle man hevde seg.
Det ble stilt strenge krav til søkernes vandel, men alle søkerne ble vurdert individuelt. Hvem som slapp inn i avdelingen ble bestemt av et opptaksråd som foretok en helhetsvurdering av de enkelte kandidatenes skikkethet. Heimevernets 016-avdelinger hadde behov for personell med variert militær og sivil bakgrunn.
Norges Godtemplar Ungdomsforbund
Norges Godtemplar Ungdomsforbund, forkortet NGU, var en uavhengig ungdomsorganisasjon som arbeidet for fred, solidaritet og edruskap. Organisasjonen slo seg i 1992 sammen med Det Norske Totalavholdsselskaps Ungdomsforbund og dannet Juvente. NGU var ungdomsorganisasjonen til IOGT i Norge.
Historie
NGU ble stiftet helga 26. og 27. juni 1909 i «Valhalla» i Fredrikstad. Som motto tok NGU «Internasjonalt rusdrikkforbud og brorskap». Mottoet ble i 1935 endret til «Edruelighet - Fred - Folkelykke». Da NGU holdt sitt første landsmøte på Gjøvik i 1910 hadde organisasjonen ca. 1000 medlemmer. Medlemsrekorden ble satt i 1945, da organisasjonen hadde 7 714 medlemmer.
Fra starten av var hovedfokuset på edruskapssaken, men i 1915 ble fredsarbeidet likestilt med avholdsarbeidet. Fredsengasjementet førte til at NGU i 1952 sto i fare for å miste statsstøtten, og denne saken endte til slutt i Stortinget, der utfallet ble at organisasjonen fikk beholde sine 6 200 kroner.
I 1967 ble Cey-Nor-prosjektet satt i gang på Ceylon (nå Sri Lanka), der NGU bidro til å bygge en fiskebåtfabrikk nord på øya. NGUs engasjement på Sri Lanka la grunnlaget for dannelsen av bistandsorganisasjonen FORUT i 1981.
Forbundsledere i NGU
Dette er en liste over forbundslederne i NGU. Listen er komplett fram til 1981.
Zhangqiu
Zhangqiu (kinesisk: 章丘; pinyin: Zhāngqiū) er et byfylke i den subprovinsielle by Jinan i provinsen Shandong Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 984,598 innbyggere i 1999.
Kulturminner
En del av den store Qi-muren står igjen i verneverdig tilstand her, og er oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner. Det gjør også Chengziyafeltet, det første arkeologiske funnstedet for det som er blitt kjent som Longshankulturen fra yngre kinesisk steinalder. Det ble oppdaget i 1928 og utgravd 1930–1931. Andre vernede arkeologiske funnområder i byfylket er Xihe, Xiaojingshan og Dongpingling.
Jernbane
Qingdao-Taiyuan høyhastighetstog stanser her på sin vei fra Qingdao til Taiyuan.
Vei
Kinas riksvei 308 løper gjennom området. Den begynner i Qingdao i Shandong og fører via Jinan til Shijiazhuang i Hebei.
VM i bobsleigh og skeleton 2013
VM i bobsleigh og skeleton 2013 (verdensmesterskapet i bobsleigh og skeleton) ble arrangert i St. Moritz i Sveits i 2013.
Discoptera
Utseende
Middelsstore, noe brede, blanke, brune løpebiller. Hodet er bredt rundet, fasettøynene litt utstående, antennene tynne og litt over halve kroppslengden. Pronotum er rundet, mye bredere enn langt. Dekkvingene er bredt ovale, nær dobbelt så brede som forkroppen, med tydelige punktstriper.
Levevis
Artene lever i sandete ørkenområder. De kan dykke ned i sanden og "svømme" gjennom den.
Utbredelse
Artene lever i Asia (Arabia, Sentral-Asia)
Tetrablemmidae
Tetrablemmidae er en gruppe (familie) av edderkopper som tilhører undergruppen Haplogynae i gruppen Araneomorphae.
Utseende
Stort sett små, oftest lyst fargede edderkopper (gjerne rødgule). Øynene sitter samlet i et område nokså langt tilbake på forkroppen. Hos slekten Tetrablemma er det bare fire øyne, eller ingen. Bakkroppen er oval. Beina er forholdsvis spinkle.
Levevis
Disse edderkoppene bygger etter alt å dømme ikke fangstnett. De har oftest blitt funnet mellom strø og i jorda, noen arter lever også i huler. En del arter har reduserte øyne og en blek, tynnhudet kropp, vanlige trekk ved arter som lever underjordisk.
Utbredelse
Familien er utbredt i tropene over hele Jorda, med flest arter i Sørøst-Asia.
Systematisk inndeling
Slekten Paculla, som er mye mer storvokst enn de andre gruppene, ble tidligere regnet som en familie for seg, Pacullidae.
Domkirkeruinene på Hamar
Domkirkeruinene er en del av Hedmarksmuseet, som ligger på Hamar. Ruinene er det som er igjen av den gamle Hamar domkirke, som ble påbegynt i 1152, og sto ferdig omkring 1200. Stilistisk er den gamle Hamar domkirke nært beslektet med Ringsaker kirke, Gamle Aker kirke i Oslo og Nikolaikirken på Gran. Disse kirkene ble bygd etter forbilde av Oslo bispedømmets eldste hovedkirke, Hallvardskatedralen, som i dag ligger som ruiner ved Oslo torg (krysset Bispegata - Oslo gate) i Gamlebyen i Oslo.
Vernebygget
I 1985 ble ruinene pakket inn i plast, på grunn av frostskader og fuktighetsangrep. For at publikum igjen skulle få glede av ruinene, lot man i 1998 oppføre et vernebygg av glass. Bygningen utgjorde Miljøverndepartementets til da største enkeltsatsing innen kulturminnevern. Den ble åpnet av kronprins Haakon 9. august 1998.
Glassbygningen er tegnet av arkitektene Lund & Slaatto. Den har en grunnflate på 2600 kvadratmeter, og stålkonstruksjonene bærer tilsammen 4800 kvadratmeter glassflate. Prosjektet mottok Norsk Stålkonstruksjonspris for 1999 og høsten 2005 ble vernebygget tildelt FIABCIs (The International Real Estate Federation) norgesavdelings spesialpris for enestående arkitektur. Under åpningsseremonien ble verket "Sten i glass", med tekst av Svein Gundersen og tonesatt av Bjørn Sverre Kristensen, oppført. Arkitekten Kjell Lund uttalte i sin tale på åpningsfesten at "Sten i glass" hadde fanget hans idéer med bygget.
Glasskonstruksjonen kostet 76 millioner kroner. 10 av millionene ble donert av amerikaneren Thomas J. Perkins, hvis avdøde kone vokste opp i nærheten av ruinene. Under åpningsseremonien i 1998 avduket han en minneplate over Gerd Thune-Ellefsen Perkins. Seks millioner ble samlet inn av befolkningen på Hedmarken.
Tusenårssted
Domkirkeruinene er Hamar kommunes og Hedmark fylkes tusenårssted.
Rekonstruksjon av kirka
En gruppe av studenter ved NTNU prøvde i 2010 å rekonstruere slik man tror kirka kan ha sett ut utvendig i form av 3D modeller. Film av 3D modellene kan finnes på Youtube. Filmen viser kirka i 3 ulike byggefaser.
Fool’s Gold
Fool's Gold er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Laurence Trimble.
Ragnvald Martinsen
Ragnvald Martinsen (født 15. august 1906, død 15. desember 1987) var en norsk toppsyklist fra Grorud med ti norgesmesterskap og elleve norske rekorder. Da Sportsforeningen Grei ble en arbeiderklubb i 1930, gikk Martinsen over til Oslo sportsforening (O.S.F.). I det private var han stenhugger og jobbet for Oslo kommune.
Fool’s Gold
Handling
Marshall Strong og John Moore, partnere ved en gullgruve, blir begge forelsket i lærerinnen Constance Harvey. Men hun velger å gifte seg med Moore, selv om hun egentlig er merr tiltrukket av den sjenerte Strong - fordi Moore overbeviser henne om at Strong er forelsket i noen andre. Senere blir Moore drept i et slagsmål ved en pub, og Strong blir anklaget for drap.
Flere år senere er Strong, nå kjent under navet Mark Smith, blitt en velstående gruveeier. Constance bor sammen med sønnen David, som elsker Strongs datter Nancy og arbeider ved Strongs gruve. Etter at Strong avslår krav om ekstra sikkerhetstiltak ved gruven sin, fanger en eksplosjon David under jorden. Når Strong oppdager at David faktisk er sønnen til Constance, skynder han seg inn i den brennende gruven for å redde ham.
Benjamin Griffin
Benjamin Griffin (født 22. september 1986) er en newzealandsk alpinist.
Han debuterte i verdenscupen i alpint 8. mars 2008, men han har ikke plassert seg blant de 30 beste i noe verdenscuprenn.
Griffin deltok for New Zealand under Vinter-OL 2010, men fullførte ikke noen av rennene han deltok i.
Elof Lindbäck
Elof Lindbäck (født 28. mars 1912 i Nederkalix församling i Kalix kommun, Norrbotten, død 7. mai 1981 i Stockholm) var en svensk kunstner.
Lindbäck vokste opp i byen Börjelsbyn som sønn til bonden Johan Lindbäck og hustruen Maria. Han ble tidlig foreldreløs og bodde sammen med den yngre broren, Gustav, igjen på gården. Han forlot Norrbotten for å utdanne seg til kunstner i Stockholm. Sammen med ektefellen Karin fikk de 2 barn og Stockholm forble hans hjemsted fram til livets slutt.
Naturskildringer og mennesker i hverdagsmiljøer var hans hovedsakelige motiver. Helst avbildet han naturen i Norrbotten, på Gotland og Stockholms skjærgård. Han likte best å arbeide med olje og akvarell, men var også en veldig dyktig tegner. Han ble ofte brukt av Natur & Kultur som illustratør. Lindbäcks kunst har blitt utstilt på Liljevalchs vårsalong og Waldemarsudde.
Tommy Noonan
Thomas Patrick Noone (født 29. april 1921, død 24. april 1968), bedre kjent som Tommy Noonan, var en amerikansk skuespiller, manusforfatter, regissør og filmprodusent.
Noonan døde 46 år gammel av hjernesvulst.
Biografi
Noonan ble født 29. april 1921 i Bellingham i Washington. Som barn opptrådte han på Davenport Free Theatre i New York sammen med halvbroren John Ireland. De to spilte senere i tre filmer sammen, inkludert I Shot Jesse James (1949).
Noonan dannet et komikerduo sammen med Peter Marshall på slutten av 1940-tallet. De kalte seg Noonan & Marshall og opptrådte på TV, nattklubber og i filmene Holiday Rhythm (1950), FBI Girl (1951), Starlift (1951), The Rookie (1959) og Swingin' Along (1961). Duoen skilte lag etter utgivelsen av Swingin' Along.
Noonan gjorde seg også bemerket for rollen som Marilyn Monroes rike kjæreste, Gus Esmond, i Herrer liker blonde piker (1953) og musikeren Danny McGuire En stjerne blir født (1954).
Saltdal
Saltdal kommune (pitesamisk: Sálatvuome suohkan) ligger i Salten i Nordland. Kommunen ble opprettet 1. januar 1838 som et resultat av formannskapslovene, og omfatter stort sett det som tidligere utgjorde Saltdal prestegjeld. Med unntak av en liten grenseregulering i 1949, da en liten del av Skjerstad ble innlemmet i Saltdal, har kommunens grenser vært uendret siden opprettelsen.
Saltdal er også navnet på dalføret som hoveddelen av innbyggerne bor i. Dalen starter i nord fra bunnen av Skjerstadfjorden, som her inne heter Saltdalsfjorden, og strekker seg sørover mot Saltfjellet. Dalen er bred med svære moer med furu. Det er dyrket land med gårder i rekke og rad oppover hele dalen. Kommunesenteret ligger på Rognan, og befolkningen bor ellers sprett oppover langs dalbunnen, Det er også noen andre dalfører på tvers av hoveddalen, hvor Junkerdalen er den mest kjente, og noen fjellgårder med bosetning. Kommunen grenser mot Rana i sør, Fauske i nord, Bodø og Beiarn i vest, og den svenske kommunen Arjeplog i øst.
Tommy Noonan
Biografi
På begynnelsen av 1960-tallet spilte Noonan i noen b-filmer, inkludert Promises! Promises! (1963), med Jayne Mansfield, og 3 Nuts in Search of a Bolt (1964), med Mamie Van Doren. Disse hadde han i tillegg bidratt med både manuset til og produserte. Han debutere også som regissør med 3 Nuts in Search of a Bolt. Den siste filmen han produserte var Cottonpickin' Chickenpickers (1967), som også var Sonny Tufts' siste film.
Saltdal
Skjerstadfjorden har i gammel tid het Saltpti. En mener at her som så mange andre steder at navnet på fjorden dannet av at navnet på hovedelven som renner ut i den, nemlig Saltelva som i tidligere tider het Salpt eller Solpt. I middelalderen gikk navnet på fjorden over til å bli brukt om områdene omkring den, og en mener at opprinnelig navn på Saltdalen var Salptardalr.
Rognan ligger nord i kommunen ved fjordbotnen, og er administrasjons- og handelssted i kommunen, de fleste av kommunens innbyggere bor på Rognan. Navnet kan komme av ordet raun som betyr naken fjellgrunn, og dette kan henspille på den store nakne fjellveggen, kalt Storfloget, over Rognan. Navnet kan også komme av ordet raun som betyr rognetre.