cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tyskland
Urbanitet
Det finnes ingen klart dominerende by i Tyskland, og landet har en polysentrisk urban struktur. Enkelte tyske byer har de seneste årene gjennomgått stor vekst, mens andre igjen har gått mye tilbake. Dette skyldes en svært ujevn økonomisk utvikling i landet, der enkelte regioner har slitt med store økonomiske problemer. I det nordlige Tyskland har byer som Hamburg, Bremen og Hannover slitt med stagnasjon, mens byene lenger sør og vest – som München, Frankfurt am Main og Freiburg im Breisgau med omliggende områder – stadig er i vekst. I øst går innbyggertallene i byene stadig ned, blant annet i Magdeburg og Frankfurt an der Oder. Fraflytting har gjort at mange av byene i det tidligere DDR har fått store demografiske problemer, med en aldrende befolkning og en stor del av bygningsmassen ubebodd. Dette har igjen ført til økonomiske problemer for disse byene, da skattegrunnlaget forsvinner.
I 2007 bodde 75 % av den tyske befolkningen i urbane strøk, og i perioden 1990–2007 hadde denne andelen en årlig vekstrate på 0,4 %.
Hovedstaden Berlin er Tysklands største by med 3,416,255 innbyggere (2007), og ligger øst i landet. Det vestlige delen av Tyskland har langt flere større byer enn den østlige delen, og av landets ti største byer ligger fire i delstaten Nordrhein-Westfalen i vest.
Musikk, dans og drama
Kjente tyskere komponister omfatter blant annet Johann Sebastian Bach, Georg Philipp Telemann, Johann Pachelbel, Georg Friedrich Händel, Johannes Brahms, Richard Wagner, Robert Schumann og Ludwig van Beethoven.
I mellomkrigstiden ble kabareten den første tyske formen for populærmusikk, blant annet med sangerinner som Marlene Dietrich og Margo Lion. I etterkrigstiden har mye av den tyske rock- og popmusikken vært engelskspråklig (slik som Scorpions), men tyskspråklige band som Rammstein, Die Toten Hosen og Tokio Hotel har også opplevd internasjonal suksess. Neue Deutsche Welle er en annen sjanger som har satt sitt preg på det tyske musikklivet, med artister som Nena og Kraftwerk. Sjangeren Schlager er også populær blant mange tyskere.
Berlin er en av Europas kulturelle hovedsteder. Her finnes tradisjonsrike institusjoner som Deutsche Staatsoper, Komische Oper Berlin og Akademie für alte Musik Berlin. Flere tyske byer har ballettensembler og symfoniorkestre av høy internasjonal klasse, disse omfatter blant annet Bayerisches Staatsballett, Staatsballett Berlin, Berliner Philharmoniker, Hamburger Symphoniker, Dresdner Philharmonie og Bamberger Symphoniker.
Tysklands mest kjente dramatiker er Bertolt Brecht, og den tyske teatermannen Claus Peymann omtalte Brecht som «den eneste tyske dramatiker med virkelig verdensomspennende berømmelse». . Andre tyske dramatikere er Jakob Michael Reinhold Lenz og Friedrich Maximilian von Klinger (fra Sturm und Drang-perioden) og Ernst Toller, Georg Kaiser, Ernst Barlach, Frank Wedekind og nobelprisvinneren Gerhart Hauptmann. Blant de tyske kjente teatrene er Deutsches Theater Berlin, Deutsches Schauspielhaus, Münchner Kammerspiele og Schaubühne am Lehniner Platz.
Litteratur og skriftkultur
Kjente tyske diktere og forfattere omfatter Johann Wolfgang von Goethe, Friedrich Schiller, Theodor Storm, Heinrich Heine, Theodor Fontane, Hermann Hesse, Thomas Mann, Wolfram von Eschenbach og Günter Grass.
Blant tyske filosofer finnes Karl Marx, Immanuel Kant, Georg Wilhelm Friedrich Hegel, Friedrich Nietzsche og Johann Gottlieb Fichte.
Billedkunst, byggekunst og museer
Blant de tyske malerne kan nevnes Lucas Cranach den eldre, Albrecht Dürer, Caspar David Friedrich, Philipp Otto Runge og Franz Marc.
Film
Den tyske filmindustrien kom i gang allerede på 1920-tallet med stilarten tysk filmekspresjonisme som i videste forstand omfatter all tysk film under Weimarrepublikken. Den inneholder blant annet Fritz Lang filmer som Metropolis (1927), M (1931) og Dr. Mabuses testament (1933).
Under nasjonalsosialismen var Leni Riefenstahl stor, blant annet med propagandafilmen Viljens triumf.
Berlinalen, en av verdens viktigste filmfestivaler, finner årlig sted i Berlin. Her deles den prestisjefylte Gullbjørnen ut.
Idrett
Tysklands mest populære lagidrett er fotball, og mer enn seks millioner tyskere deltar i organisert fotball fordelt på 170,000 idrettslag. Herrefotballens øverste divisjon kalles Bundesliga, og har blant verdens høyeste tilskuertall. Tysklands største fotballklubb er Bayern München med 20 nasjonale mesterskap og fire europacuptitler. er helt i verdenstoppen, og vant verdensmesterskapet i 2014. Også det tyske kvinnelandslaget har opplevd stor suksess, og tok samtlige EM- og VM-titler fra 2001 til 2009. Mesterskapet på hjemmebane i 2011 ble et tilbakeslag, men laget vant senere EM i 2013.
Motorsport er en stor idrett i Tyskland, og landet har blant annet fostret den syvdoble Formel 1-verdensmesteren Michael Schumacher. Tysklands Grand Prix har blitt arrangert siden 1951, og bilsportserien Deutsche Tourenwagen Masters har også base i Tyskland.
Blant vintersportene er skihopping populært, og Tyskland arrangerer sammen med nabolandet Østerrike den årlige Hoppuka. Kjente tyske skihoppere omfatter blant annet Martin Schmitt og Georg Späth, mens Sven Hannawald, Dieter Thoma og Jens Weißflog er gamle helter. Skiskyting er også stort i Tyskland både på dame- og herresiden, og kjente tyske skiskyttere er Magdalena Neuner, Frank Luck, Andrea Henkel, Daniel Graf, Ricco Groß, Sven Fischer og Uschi Disl.
Men den største og mest populære vinteridretten, som også er landets nasjonalidrett på lik linje med langrenn i Norge, er aking. Aking er en svært liten sport i Norge, men den største i Tyskland. I mange år har tyskerne regjert topplista i kunstbaneaking med utøvere som Natalie Geisenberger, Felix Loch, Tatjana Hüfner, Tobias Arlt og Tobias Wendl. Under OL i Sotchi vant Tyskland alt som var, både lagstafetten, dame-, herre-, og doubleklassen.
Tyskland har vært vertskap for tre olympiske leker – Garmisch-Partenkirchen og Berlin i 1936, og München i 1972. Til og med 2014 har tyske olympiadeltagere vunnet totalt 824 medaljer, hvorav 269 gull. Samlet sett ville dette ha gitt en andreplass på den totale medaljestatistikken, men siden de tyske medaljene på denne statistikken er fordelt mellom Vest-Tyskland, Øst-Tyskland, Tyskland og Det fellestyske laget fra 1950- og 60-tallet er Forbundsrepublikken Tyskland «bare» på femteplass på medaljestatistikken.
Annet
Den kriminelle lavalderen i Tyskland er 14 år. Loven beskriver dette som at barn som ikke har fylt fjorten år, ikke har skyldevne.
Oppføring på UNESCOs lister
Verdensarvsteder
Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv
Oppføringer på UNESCOs liste knyttet til aktivt vern av immateriell kultur (Intangible Cultural Heritage). Årstallet angir når det ble listeført hos UNESCO.
John Dryden
John Dryden (født i Aldwincle, Northamptonshire, død  i London) var en innflytelsesrik engelsk poet, litterær kritiker, oversetter og skuespillforfatter som dominerte det litterære liv under restaurasjonen i England i en slik grad at perioden også har i litterære kretser blitt kalt for «Drydens tidsalder».
Dryden er mest kjent for sine politiske satirer og for sin bruk av jambiske vers på parrim. Blant hans poetiske verk finnes det satiriske diktet Absalom og Achitophel (1681) og blant hans skuespill finnes komedien Marriage à la Mode (1671) og All for Love (1678); sistnevnte var en omarbeidelse av William Shakespeares Antonius og Kleopatra.
Dryden var en mann som snudde kappen etter vinden i henhold til sine politiske og religiøse meninger. Under kong Jakob II av England konverterte han til katolisismen. Han ble under Jakob II av England utnevnt til poet laureate, men mistet denne tittelen da han ikke anerkjente det nye styret etter revolusjonen i 1688.
Han lå i en feide med poeten Thomas Shadwell.
Første år
Dryden ble født i landsbyen Aldwincle (også skrevet Aldwinkle) i nærheten av Oundle in Northamptonshire, hvor hans bestefar på morssiden var Rector of All Saints. Han var den eldste av fjorten barn av Erasmus og Mary Dryden, som var jordeiere fra lavadelen og som støttet puritanernes sak og parlamentet. Som gutt levde Dryden i landsby i nærheten av Titchmarsh hvor det også er sannsynlig at han fikk sin første utdannelse. I 1644 ble hans sendte til en skole i Westminster som stipendiat hvor hans rektor var dr. Richard Busby, en karismatisk lærer og streng på disiplinen. Westminster School, nylig refinansiert av dronning Elisabeth I av England, var preget av ulike religiøse og politiske strømninger som oppmuntret rojalisme og høy-anglikanisme. Hva enn Drydens svar på dette var respekterte han rektor og sendte senere to av sine egne sønner hit. Mange år etter hans død ble et hus ved skolen æret med hans navn.
Som et humanistisk gymnas opprettholdt Westminster et pensum som trente elevene i retorikk og kunsten å presentere argumenter for begge sider i en gitt sak. Denne kunnskap forble hos Dryden og påvirket hans senere skriving og tenking. Pensumet krevde også ukentlige oversettelsesoppgaver som utviklet hans evner som oversetter. Hans år ved skolen var ikke uten hendelser og hans første trykte dikt, en elegi (klagesang) med en sterk rojalistisk følelse ved dødsfallet til hans klassekamerat Henry, lord Hastings, fra kopper, henspilte på henrettelsen av kong Karl I av England som skjedde den 30. januar 1649.
I 1650 dro Dryden til Trinity College ved University of Cambridge hvor han opplevde en tilbakevending til det religiøse og politiske etos fra sin barndom. Rektoren ved skolen var puritaner ved navn Thomas Hill som også hadde vært rektor i hans hjemby. Selv om det er liten informasjon om hans første studentår studerte han sannsynligvis standard pensum bestående av klassikerne, retorikk og matematikk. I 1654 fikk han sin filosofigrad (BA) på toppen av listen over eksamenskandidater for det året. I juni samme år døde hans far og etterlot ham noe land som ga en liten inntekt, men ikke til å leve av.
Han kom til London under Oliver Cromwells Protektoratet og fikk arbeid hos statssekretæren John Thurloe. Denne posisjonen kan ha vært et resultat av trykk fra hoffmarskalk Gilbert Pickering som var hans fetter. Dryden var til stede den 23. november 1658 ved Cromwells begravelse sammen med de puritanske poetene John Milton og Andrew Marvell. Kort tid etter utga han sitt første dikt, Heroique Stanzas (1658), en lovprisning ved Cromwells død som er både forsiktig og varsom i sitt følelsesmessige visning. I 1660 feiret han gjeninnføringen av monarkiet og hjemkomst til Karl II med panegyrisk rojalistiske diktet Astraea Redux. Her beskriver han interregnum som en tid med kaos og Karl som den som gjeninnfører fred og orden.
Senere liv og karriere
Etter restaurasjonen etablerte Dryden seg hurtig som den ledende poet og litterære kritiker i England og han ga all sin lojalitet til den nye regjeringen. Sammen med Astraea Redux ønsket Dryden det nye regimet velkommen med to nye lovprisninger, To His Sacred Majesty: A Panegyric on his Coronation (1662), og To My Lord Chancellor (1662). Disse smiskende diktene antydet utilslørt at Dryden ønsket at hoffet skulle bli hans velynder, men isteden endte han opp med å skaffe seg et levebrød ved å skrive for utgivere, ikke for aristokratiet, og således for det lesende publikum og allmennheten. Disse og hans andre ikke-dramatiske dikt feiret offentlige hendelser. Det vil si at de var skrevet for nasjonen og ikke for sin egen del, og den laurbærkransete poet, poet laureate, som han senere skulle bli, var pliktig å skrive et antall av disse årlig. I november 1662 ble Dryden foreslått som medlem av Royal Society og deretter valgt som medlem. Han var dog ikke spesielt aktiv i samfunnets aktiviteter og ble 1666 utvist for ikke å ha betalt sin skyld.
Den 1. desember 1663 giftet Dryden seg med Elizabeth Howard, søsteren til den rojalistiske dramatikeren og politikeren Robert Howard. Drydens arbeid kunne stundom inneholde utbrudd mot ekteskapet, men også lovprisninger om det samme. Det er derfor uklart hvor ømt ekteskapet deres var, men hun kom til å føde ham tre sønner og overleve ham.
Da Den store pesten stengte teatrene i 1665 trakk Dryden seg tilbake til Wiltshire hvor han skrev Of Dramatick Poesie (1668), det beste av hans usystematiske artikler og essayer. Dryden forsvarte hele tiden sin litterære virksomhet, og i Of Dramatick Poesie, det lengste av hans kritiske verker, har form som en dialog med fire figurer – hver basert på en prominent samtidig og hvor Dryden selv som ‘Neander’ diskuterer verdien av klassisk fransk og engelsk drama. Den større delen av hans kritiske verker introduserte problemer som han var ivrig etter å diskutere, og viste arbeidet til en forfatter med en uavhengig sinnelag som følte sterkt for sine tegne tanker, tanker som demonstrerte den store bredden i hans lesning og kunnskaper. Han hadde også sterke meninger om lyrikerens forhold til tradisjonen og den kreative prosessen, og hans beste heroiske skuespill Aureng-Zebe (1675) hadde en prolog som fordømte bruken av rim i alvorlige drama. Hans skuespill All for Love (1678) var skrevet på blankvers.
Drydens største prestasjon var i satiriske vers: den liksomheroiske MacFlecknoe, et personlig produkt av hans år som poet laureate, var et smededikt som sirkulerte i manuskript og angrep dramatikeren Thomas Shadwell. Det er ikke en nedsettende form for satire, men heller et som gjør objektet større på måter som er uventede, overførte det tåpelige til poesi. Denne formen for satire ble fortsatt med Absalom og Achitophel (1681) og The Medal (1682). Hans andre større verker fra denne perioden er de religiøse diktene Religio Laici (1682), skrevet fra posisjonen som et medlem av Den engelske kirken; hans 1683-utgave av Plutarchs Lives Translated From the Greek by Several Hands hvor han introduserte ordet «biografi» for engelske lesere; og The Hind and the Panther (1687) priste han sin egen konvensjon til katolisismen.
Da kong Jakob II av England ble avsatt i 1688 under Den strålende revolusjonen nektet Dryden å sverge edene om lydighet for den nye regjeringen og han mistet hoffets gunst. Hans åndsfiende Thomas Shadwell etterfulgte ham som poet laureate, og han var tvunget til å oppgi sine offentlige stillinger og matte leve utelukkende av sin penn. Dryden oversatte verker Horatius, Juvenalis, Ovid, Lucretius og Theokritos, en oppgave han fant mer tilfredsstillende enn å skrive for scenen. I 1694 begynte han på det arbeidet som skulle bli hans mest ambisiøse som oversetter, The Works of Virgil (1697), og som ble utgitt som abonnement. Utgivelsen av oversettelsen av Virgilius var en nasjonal begivenhet og brakte Dryden den nette betaling av ₤1,400. Hans siste oversettelser kom i bindet Fables Ancient and Modern (1700), en serie av episoder fra Homer, Ovid, og Boccaccio, foruten en modernisert tilpasning av Geoffrey Chaucer innfelt med hans egne dikt. Forordet til verket er betraktet som et betydelig litteraturkritisk skrift og ett av de fineste engelske essay. Som en kritiker og som oversetter var Dryden vesentlig i å bringe den klassiske litteraturen til det engelske publikumet.
Dryden døde i 1700 og ble gravlagt i Westminster Abbey. Han var subjekt for tallrike lyriske lovprisninger, eksempelvis Luctus Brittannici: or the Tears of the British Muses; for the Death of John Dryden, Esq. (London, 1700), og The Nine Muses, Or, Poems Written by Nine severall Ladies Upon the death of the late Famous John Dryden, Esq. (London: Richard Basset, 1700).
Omdømme og innflytelse
Dryden var den dominerende litterære skikkelsen i England på sin tid. Han etablerte heroiske vers i engelsk poesi, ved å skrive suksessfulle satirer, religiøse tykker, fabler, epigrammer, lykkeønsker, prologer og skuespill i denne verseformen introduserte han også aleksandriner og tripletter i formen. I sine dikt, oversettelser, og kritikk etablerte han en poetisk språkbehandling og stil tilpasset historisk verseform. Dette ble en modell for hans samtidige og for mye av 1700-tallet. Den mest innflytelsesrike poten på 1700-tallet, Alexander Pope, var meget påvirket av Dryden, og lånte ofte fra ham. Andre forfattere var like påvirket av Dryden og Pope. Det engelske litterære samfunnet følte et betydelig tap ved hans død noe som var åpenbart ved de mange elegier som kom ved anledningen. Pope er kjent for å ha priset Drydens versekunst i hans etterligning av Horatius Epistle II.i: «Dryden taught to join / The varying pause, the full resounding line, / The long majestic march, and energy divine».
Samuel Johnson oppsummerte den gjennomgående holdningen med sin bemerkning at «den ærbødighet som hans navn blir uttalt med av hver eneste kultivator av engelsk litteratur, er gitt til ham som en som foredlet språket, forbedret hver mening, og avstemte antallet i engelsk poesi». Han dikt ble lest i vide kretser og er ofte sitert.
Johnson notere forøvrig at «han er derfor, med alle sine fortreffeligheter, ikke alltid gripende, og hadde så lite følsomhet i makten over utgytelsen av det rent naturlige at han ikke frambrakte det samme hos andre. Enkelhet ga ham ingen glede». 1700-tallet brydde seg ikke mye om dette, men senere århundre ble dette i økende grad betraktet som en feil.
Et av de første angrep på Drydens omdømme kom fra William Wordsworth som klagde på at Drydens beskrivelser av naturlige objekter i hans oversettelser fra Vergilius var langt underlegne i forhold til originalen. Imidlertid, flere av Wordsworths samtidige som George Crabbe, Lord Byron, og Walter Scott (som redigerte Drydens verker), var fortsatt ivrige beundrere av Dryden. Til tross for Wordsworth nedvurdering beundret han flere av Drydens dikt, og hans berømte ode, Intimations of Immortality, hviler stilistisk på Drydens Alexander's Feast.
John Keats beundret Drydens Fabler og imiterte dem i sitt dikt Lamia. Senere forfattere på 1800-tallet hadde mindre behov for satiriske vers, Pope eller Dryden. Matthew Arnold avviste dem som «classics of our prose». Dryden hadde en engasjert beundrer i George Saintsbury, og Dryden opptrådte ofte i sitatbøker, men den neste poeten som fant interesse i Dryden var T.S. Eliot som skrev at han var «en etterkommer av nær alt det beste i poesien fra 1700-tallet» og at «vi kan ikke til fulle eller riktig forholde oss til hundre år med engelsk poesi om vi ikke kan nyte Dryden». Likevel anklaget Eliot i det samme essayet Dryden for å ha en «banal fantasi». Kritisk interesse for Dryden har økt i den senere tid, men som en relativt direkte skribent som William Empson, en annen beundrer av Dryden, som sammenlignet hans «flate» bruk av språket med John Donnes interesse for «ekko og opphold av ord» har hans verker ikke lenger frambrakt tilsvarende interesse som Andrew Marvells eller Donnes eller Pope.
Utvalgt bibliografi
Biography
'''Moderne kritikk
Jamaica under Sommer-OL 1992
Jamaica under Sommer-OL 1992. Trettiseks sportsutøvere, tjueto menn og fjorten kvinner fra Jamaica deltok i fem sporter under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Jamaica kom på 38.-plass på medaljestatistikken med tre sølv- og en bronsemedalje. Friidrettsutøveren Merlene Ottey var Jamaicas flaggbærer under åpningsseremonien.
Shanghai internasjonale protestantiske kirke
Shanghai internasjonale protestantiske kirke (tradisjonell kinesisk: 上海基督教國際禮拜堂, forenklet kinesisk: 上海基督教国际礼拜堂, pinyin: shànghǎi jīdūjiào guójì lǐbàitáng, shanghainesisk: [zɑ̃²³hɛ³⁴ʨi⁵³toˀ⁵⁵gɔ³⁴goˀ¹²ʨi³⁴li²³bɑ³⁴dɑ̃²³], engelsk: Shanghai Community Church), ligger i Hengshan allé nr. 53 ved krysset Ürümqi Lu.
Arbeidet med kirkebygget ble påbegynt I 1923. Kirken stod ferdig 8. mars 1925 og er oppført i nygotisk stil i mur og bindingsverk av tre. Kirketomten har et areal på 7 330 kvadratmeter og kirken har en grunnflate på 1 370 kvadratmeter. Hovedskipet har en høyde på 16 meter og har 700 sitteplasser. I 1931 ble det reist et treetasjers sideskip, som gir kirken dagens L-form.
Kirken het opprinnelig Harmoni-kirken (协和礼拜堂), men ble lenge på folkemunne kalt den amerikanske kirken (美国礼拜堂). Siden gjenåpningen i 1980 hatt kirken fått navnet Shanghai Community Church (上海国际礼拜堂) og har siden vært drevet av Shanghai Community Fellowship som en protestantisk flersamfunnsmenighet.
Siden september 1996 har kirken avholdt gudstjenester på engelsk hver søndag. Kong Harald og dronning Sonja gikk til gudstjeneste her søndag den 26. oktober 1997. Kirken er i dag fredet.
Lokaltrafikkhistorisk forening
Lokaltrafikkhistorisk forening (LTF) er en norsk, partipolitisk uavhengig og idealistisk organisasjon med formål å utbre interesse for og kunnskap om kollektivtrafikken og dens historie.
Foreningen har over 600 medlemmer i alle aldre; de fleste fra Oslo og Akershus. LTF driver Sporveismuseet Vognhall 5 på Majorstuen i Oslo i samarbeid med Ruter og har et museumsanlegg under oppbygging på Vinterbro ved fornøyelsesparken TusenFryd.
Sporveismuseet Vognhall 5
Sporveismuseet Vognhall 5 ligger på Majorstuen i Oslo. Vognhallen, som ble bygget i 1913 for Kristiania Elektriske Sporvei, er tegnet av Paul A. Due. Lokaltrafikkhistorisk forening flyttet inn i 1983 og åpnet museet første gang i 1985. I perioden 1995 – 1996 ble bygningen pusset opp, og hele utstillingen ble bygget opp på nytt.
Museet og Lokaltrafikkhistorisk forening ble tildelt Oslo bys kunsterpris for 2016.
Sporforbindelse
Museet fikk tilbake sporforbindelse med AS Oslo Sporveiers øvrige nett i 1994. I perioder kjøres det veterantrikk i samarbeid med Oslo Sporvognsdrift. Vognene er bemannet med frivillig mannskap, men alle vognførerne er fra før av ansatt ved Oslo Sporvognsdrift.
Utstillingen
Selve museet består av en omfattende vognpark som representerer alle epoker av Oslos kollektivtransport-historie. Det finnes rundt 25 sporvogner og 10 busser i utstillingen. I tillegg kommer andre kjøretøy. I museet finnes blant annet: Hestesporvogn fra 1875, Holmenkolbanevogn fra 1897, Ekebergbanevogner, A-vogn, “Gullfisk”, “Kylling” og mange andre toakslede vogntyper. På bussiden finnes blant annet “Justerbussen” fra Ekebergbanen, trolleybuss, bensinbuss fra 1939, Leyland Worldmaster og Büssing. Rundt vognutstillingen finnes en stor fotoutstilling med forklarende tekster, skilteffekter og kart.
Museumsbutikk
Sporveismuseet inneholder en liten museumsbutikk som selger alle slags sporveisrelaterte effekter: Bøker, tidsskrifter, DVD-er, postkort, modeller og kalendre.
Museumssporveien, Vinterbro
LTF arbeider med å bygge opp en museumssporvei ved fornøyelsesparken TusenFryd på Vinterbro. Arbeidet med anlegget startet opp på 70-tallet og har sakte, men sikkert, skredet fremover. En del tekniske arbeider rundt det elektriske anlegget gjenstår før museumssporveien kan åpne for drift med passasjerer. Nåværende trasélengde er om lag 300 meter, og anlegget består forøvrig av vognhall, hovedbygningen Slemdal stasjon fra 1898, en likeretterstasjon, Narvesenkiosken "Tyrihans", en hvilebrakke fra Stortorvet og flere andre historiske bygninger. Det er opprettet et eget aksjeselskap, Museumssporveien AS, hvis oppgave er å besørge driften av anlegget. Samtlige A-aksjer med stemmerett eies av foreningen, mens B-aksjene uten stemmerett er fordelt mellom medlemmene. SS-vogn 87 er tiltenkt rollen som ordinær driftsvogn ved anlegget, supplert med kjøring med SS-plogvogn 398. I forbindelse med ombygging av Holmenkollbanen har foreningen fått overta skinner og kjøreledning for en symbolsk sum.
Publikasjoner
Lokaltrafikkhistorisk forening gir ut tidsskriftet Lokaltrafikk med normalt 3-4 nummer i året. I tillegg utgis nyhetsbulletinen LTF-nytt ved behov, og informasjon og meninger utveksles på e-postforumet LTF-forum.
Restaurering
LTF restaurerer busser og trikker. Eksempler på dette er Blåtrikktoget 307 + 347 fra 1913 og vogn nr. 32 fra Grønntrikken fra 1899. Foreningens Holmenkolbanevogn nr. 42 er ført tilbake til utseendet fra 1925. Et stort, pågående restaureringsprosjekt er gjenoppbyggingen av Oslo Sporveiers buss nr. A-177 fra 1933. Arbeidet finansieres dels med egne midler, dels gjennom bevilgninger fra stat, kommune og sponsorer. Restaureringsarbeidet drives av både fagfolk og legfolk.
Vognparken
LTF har satt opp en opp en bevaringsplan for vogner som er tatt ut og som skal bli tatt ut til museumsformål. Det er kriteriene i bevaringsplanen som ligger til grunn for LTFs vognpark.
Pr. 28. desember 2016 eier og disponerer LTF 141 enheter. I alt er dette 85 sporbundne kjøretøy, 43 busser og 13 andre kjøretøy. Noen av enhetene er demontert eller mangler vitale deler.
Jesper Rasmussen Brochmand
Jesper Rasmussen Brochmand (født 5. august 1585, død 19. april 1652) var professor ved Københavns Universitet 1610–1638 og biskop i Sjællands stift fra 1638 til sin død.
Brochmand var en sentral person i utviklingen av det dogmatiske system som dannet grunnlaget for evangelisk-luthersk lære i perioden på 1600-tallet som kalles den lutherske ortodoksi. Ortodoksi-tiden regnes fra Konkordieformelen (1577) til pietismens inntog i andre halvdel av 1600-tallet.
Studier og skolegang
Fem år gammel begynte han på latinskolen i fødebyen Køge, og da han var åtte år ble han sendt til Herlufsholm for videre studier. Han gjorde stor fremgang i skolearbeid og studier, slik at han allerede i 1601 kunne gå videre til universitetet. Studier på universitetet ble avbrutt, og han reiste i stedet til flere utenlandske universiteter. I 1603 reiste han til Holland og studerte gresk og filosofi under Justus Lipsius, Joseph Justus Scaliger, Daniel Heinsius og flere. Seinere oppholdt han seg i to år ved Universitetet i Franeker hvor han fikk tillatelse til å holde filosofiske forelesninger, selv om han ikke hadde tatt noen akademisk grad. Disse forelesningene utgav han i Franeker i 1607 under titlen: «Disputationes variæ philosophicæ».
Professorat ved Københavns Universitet (1610-1638)
Arild Huitfeldt var rektor på Herlufsholm, og kalte Brochmand i 1608 tilbake for å tilby ham rektoratet ved skolen. Dette overtok han etter at han var ferdig med magistergraden. Men allerede i 1610 ble han utnevnt til pedagogisk professor ved universitetet i København. Året etter giftet han seg med Sille Tønnesdatter Balchenburg, 24. juni 1611 i København.
I 1613 ble Brochmand også professor i gresk. Hans verk «Qvæstiones philologicæ et philosophicæ» fra 1615 viser at han har omfattende kjennskap til den klassiske litteraturen.
Rettsforfølgelser av den kryptokalvinistiske striden
Da Brochmand var dekan i det filosofiske fakultet i 1614, startet den krypto-kalvinistiske striden. Brochmand kjempet sammen med teologiprofessor Hans Poulsen Resen for den evangelisk-lutherske læren. Presten Oluf Kock hadde angrepet Resen i lengre tid og ble nå dømt for det. Dette ble starten til det lutherske enevelde i den dansk-norske kirken. Resen skulle nå overta embetet som Sjællands biskop, men han måtte først utarbeide et forsvarsskrift, en dogmatisk redegjørelse for sine standpunkter, som skulle legges frem for professorer og biskoper. Da de åtte kapitlene ble lagt frem på universitetet, erklærte Brochmand seg helt enig med Resens skrift og mente det ikke stred mot Guds ord og Den danske kirkes symbolske bøker. I 1615 ble Resen biskop på Sjælland, Brochmand ble forfremmet til professor i teologi og kreert til dr. theol.
Privatlærer for tronfølgeren på Kronborg
Våren 1617 ble Brochmand av kongen utnevnt til lærer for tronfølgeren, den utvalgte prins Christian (død før faren), men han skulle likevel fortsatt beholde professorlønna. I de neste to årene oppholdt han seg med prinsen på Kronborg. Han la vekt på å gi ham en religiøs opdragelse, og søkte ofte råd hos Holger Rosenkrantz. I juni 1620 skulle han blitt rektor for universitetet, men siden han underviste på slottet, måtte en annen overta. Først i juli samme år var han ferdig som privatlærer for prinsen og fikk som etterlønn et kanonikat i Lunds domkapitel.
Kamp mot katolsk påvirkning - polemisk virksomhet
Biskop Resen hadde brukt sine krefter på å forsvare den lutherske læren mot angrep fra reformert side. Brochmand brukte sine krefter på å kjempe mot Den romersk-katolske kirken. Da han begynte å forelese i teologi ved universitetet i Kjøbenhavn, startet katolikkene en skjult misjon i Danmark. De hemmelige utsendingene ble avslørt og utvist fra landet, men Brochmand fortsatte sine angrep mot papistiske villfarelser. han ønsket at den akademiske ungdommen skulle opplyses og bli klar over alle kontroverspunkter. Allerede i de første forelesningene, som i det vesentlige var utleggelser av mosebøkene og Det nye testamentet, er det polemiske element sterkt fremtredende og særlig rettet mot katolikker, arminianere og socinianere.
På samme tid utgav han en rekke disputatser om den kristelige religions dogmer, som kom ut i 1626-1627 under tittelen: «Controversiarum sacrarum pars I-II». I 1628 kom også den tredje delen: «Akropolis pontificatus». Dette omfattende verket var rettet mot jesuitten kardinal Robert Bellarmin. Brochmand gjennomgikk og gjendrev hans skarpe angrep på den lutherske læren punkt for punkt. Han mente også at menigmann burde bli opplyst om stridspunktene og utgav derfor to skrifter i 1627: «Gudelig undervisning, om et Guds barn uden sin Sjæls største skade kan den papistiske religion antage» og «Et kristen menneskes åndelige Kamp».
I 1633 hadde Brochmand fullført sitt store dogmatiske hovedverk: «Universæ theologiæ systema», et omfattende arbeid i to bind. Et utdrag, «Epitome systematis theologiæ» (1649), ble den mest brukte dogmatiske håndbok ved teologiske forelesninger og disputaser i over hundre år.
<!-- Imidlertid havde Brochmand allerede 1634 genoptaget sin polemiske virksomhed. Christian 4.'s svoger, Markgrev Christian Vilhelm af Brandenborg, var gået over til katolicismen, og jesuiterne havde 1633 i Wien udgivet et skrift: «Speculum veritatis» til forsvar for dette frafald. Kongen fandt sagen så vigtig, at han befalede Brochmand at forfatte et modskrift, og denne udgav derfor «Lychnos logou prophêtikou oppositus veritatis pontificiæ speculo» («Det profetiske Ords lys stillet imod den papistiske sandheds Spejl»), som indeholder vigtige bidrag til oplysning om forfatterens og tidens anskuelse om skriften, kirken, traditionen og fædrenes vidnesbyrd og tillige giver en grundig apologi for Luther og hans virksomhed.
Et sådant skrift måtte både kongen og Brochmand selv ønske besvaret, og han begyndte derfor at holde en række forelæsninger på universitetet, hvori han på grundlag af de dogmatiske anskuelser, som han tidligere havde fremført i «Lychnos», på ny optrævlede det jesuitiske væv. Disse forelæsninger fortsatte han til sin død, og de udkom først 1653 i fire store bind under titlen: «Apologiæ speculi veritatis confutatio». I modsætning til hans tidligere polemiske arbejder er dette skrift holdt i en hvas og bitter tone. Over for jesuiternes skarpe personlige angreb fremtræder det som et forsvar for hans dogmatiske standpunkt og for hele hans universitetsvirksomhed og blev tidsalderens fuldstændigste opgørelse af mellemværendet imellem papisme og lutherdom.
Da Brochmand første gang førtes ind i de uendelige dogmatiske stridigheder, som optog så stor en del af hans livsgerning, var det spørgsmålet om kryptocalvinismen og i det hele taget om forholdet til Den reformerte Kirke, der stod på dagsordenen. Kampen imod Romerkirken trådte først senere i forgrunden; men nu, da denne foreløbig var kommet til afslutning, kom forholdet imellem de to protestantiske kirkesamfund atter på bane, og Brochmand kunne nu lige så lidt som tidligere opgive sit stive dogmatiske standpunkt. Hans udtalelser imod de reformerte er endnu skarpere end imod papisterne, og han erklærer det for umuligt at indgå kirkesamfund med «Modstandere af Gud og Sandheden». Han udgav dog ingen nye stridsskrifter, men hans sidste indlæg i dette spørgsmål fremkom 1639 igennem det teologiske fakultets erklæring, der skarpt afviste et unionsforsøg, som var udgået fra den skotske presbyterianer Johannes Duræus. -->
Den europeiske språkdagen
Den europeiske språkdagen finner sted 26. september og er en markering for å feire språkene i Europa. Den ble opprettet 6. desember 2001 av Europarådet. Feiring av dagen er lite utbredt, men noen markerer den ved å skrive og snakke fremmedspråket sitt litt ekstra denne dagen.
Målsetninger
De generelle målsetningene for Den europeiske språkdagen er:
Johnny Torrio
John «Papa Johnny» Torrio, også kjent som «The Fox» (født Giovanni Torrio 20. februar 1882 i Orsara di Puglia  nær Foggia i Italia, død 16. april 1957 i Brooklyn) var en mafiaboss som ansatte Alphonse Gabriel Capone også kjent som Scarface.
Johnny Torrio er mest kjent for narkotikasmugling til New York og store deler av USA.
Bakgrunn
'Giovanni Torrios far døde da gutten var to år gammel, og moren utvandret så med ham til New York City. Der vokste han opp i slumområdene på Lower East Side på Manhattan. Hans første arbeidde var som bærer og løpegutt for stefarens matvareforretning, der det det også var uvlovlig salg av øl og hjemmebrent. Senere ble Johnny utkaster for en bar.
Forbryterkarriere
Som tenåring ble Torrio leder av ungsomsbanden James Street Gang. Han sparte sammen nok penger til å kunne åpne en biljardbar for gruppen, og herfra utviklet det seg illegale aktiviteter som gambling og lånehaivirksomhet. Hans forretningssans ble lagt merke til av Paolo Vaccarelli alias Paul Kelly, leder av Five Points Gang.
Torrios kriminelle løpebane fikk ny fart som medlem av Five Points i New York City.
Bergens Provincialloge
'''Bergens Provincialloge nr. 702''' er en provinsiallosje i Den Norske Frimurerorden med sete i Bergen. Losjen er underlagt Den Norske Store Landsloge i Oslo.
Johnny Torrio
Forbryterkarriere
Torrio kjente Al Capone allerede fra tiden i Five Points i New York. Omkring 1920 flyttet Capone til Chicago for å jobbe for Torrio, og med tiden ble han Torrios nærmeste mann. Etter å ha blitt utsatt for et mordforsøk i 1925 forlot Torrio Chicago, og overdro makten over sitt imperium til Al Capone. Han emigrerte så med sin kone og sin mor til Italia.
Bergens Provincialloge
Losjen ble grunnlagt i Bergen som '''Bergen Stewardsloge nr 2. av andre orden''' i 1922. Stewardslosjen praktiserte VII º i det svenske frimurersystem, og også denne losjen var underlagt Den Norske Store Landsloge. Den 18. september 1925 ble den opphøyd til provincialloge, og den har siden da praktisert VII – XI º i det svenske system.
Johnny Torrio
Forbryterkarriere
«Papa Johnny» vendte tilbake til USA i 1930-årene for å vitne i Capone-rettssaken. Han ble rådgiver for forbrytere som Lucky Luciano i New York City og anbefalte oppbyggingen av et overregionalt forbrytesyndikatet for slik å unngå å spille krefter på stadige blodige konflikter mellom mindre bander. Hans idé ble godt tatt imot, idet han i miljøet ble anerkjent som «Elder statesman» og «consigliere». Da Luciano satte konsetet ut i livet tilkom dermed National Crime Syndicate.
Bergens Provincialloge
Bergen Provincialloge har sin adresse i Jonas Reins gate 14, Bergen, og bygningen huser også lokalene til St. Johanneslogen Oscar til de syv Bjerge og St. Andreaslogen Bjørgvin.
Losjens valgspråk er Ex Oriente Lux (Lyset fra Østen).
Provinciallogens grader
Losjens Provincial Mester og Deputerende Provincial Mester er de eneste som innehar XI º. Provincial Mesteren er også medlem av Det Høye Råd i Den Norske Frimurerorden.
Docklands Stadium
Docklands Stadium (også kjent under tidligere sponsornavn, Colonial Stadium, Telstra Dome og det nåværende navnet Etihad Stadium) er en flerbruksarena i Docklandsområdet av Melbourne i Australia. Arenaen sto ferdig i 2000 og kostet 460 millioner australske dollar.
Arenaen ble opprinnelig bygget som erstatning for Waverly Park. Den brukes for det meste til australsk fotball (AFL) og er hovedkvarter for Australian Football League.
Arenaen blir også brukt for andre idretter slik som fotball (når Melbourne Victory spiller større kamper), cricket, rugby league og rugby union i tillegg til andre arrangementer og konserter.
Det har vært store problemer mellom arenaens eier og AFL.
Hjemmebane
Docklands Stadium er offisielt hjemmebane for fem AFL-lag Western Bulldogs, Carlton Blues, Essendon Bombers, St Kilda Saints og North Melbourne Kangaroos. Collingwood Magpies og Richmond Tigers spiller også hjemmekamper her, selv om deres offisielle hjemmebane er Melbourne Cricket Ground (MCG).
Stadionet har også blitt brukt som hjemmebane av.
Egon Ramms
Egon Ramms (født 21. september 1948 i Datteln, Vest-Tyskland) er en tysk general som har holdt flere internasjonale kommandoer. Ramms er skilt og far til to.
Ramms begynte i den tyske hæren i 1968 og ble etter hvert en potensiell offiser-kandidat. Fra 1971 til 1975 studerte han ingeniørfag ved Technische Universität Darmstadt.
I 1988 ble Ramms utnevnt til bataljonssjef av vedlikeholdsbataljon nummer 120 og han returnerte til Forsvarsdepartementet i 1990. I løpet av de neste seks årene ble han tildelt ansvaret for en rekke oppgaver når det gjaldt innkjøp og logistikk.
Han ble forfremmet til brigader og han tok kommandoen over Logistikk Brigade 1 frem til 1998 da han ble assisterende stabssjef i Forsvaret Staff V (logistikk, infrastruktur og miljøvern). Han er en av bare tre tyske fire-stjerners generaler.
Raika Fujii
Raika Fujii (født 5. juli 1974) er en japansk synkronsvømmer som deltok i de olympiske leker 1996 i Atlanta og 2000 i Sydney.
Fujii vant en olympisk bronsemedalje i synkronsvømming under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Hun var også med på det japnaske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen bak Russland. De andre på laget var Miya Tachibana, Rei Jimbo, Miho Takeda, Miho Kawabe, Akiko Kawase, Junko Tanaka, Riho Nakajima, Mayuko Fujiki og Kaori Takahashi.
Fire år senere, under sommer-OL 2000 i Sydney, vant hun en sølvmedalje i lagkonkurransen sammen med Ayano Egami, Yoko Isoda, Rei Jimbo, Miya Tachibana, Miho Takeda, Yoko Yoneda, Yuko Yoneda og Juri Tatsumi
U19-EM i håndball for kvinner 2013
U19-EM i håndball for kvinner 2013 ble arrangert i Sønderborg og Kolding i Danmark i 2013.
Burgundere
Burgundere var en østgermansk folkegruppe som kan ha fått navn etter øya Bornholm som ligger rett sør for Sverige. Den gamle norrøne navnet på Bornholm var Burgundarholmr, det vil si øya til burgunderne. En teori er at de utvandret fra sørlige Sverige og til Bornholm og derfra sørover til nordlige Tyskland.
I den legendariske fornaldersagaen Torstein Vikingssons saga (Þorsteins saga Víkingssonar) bosatte en Veseti seg på en øy eller en holme som ble kalt for «Burgenda land». Alfred den stores oversettelse av Orosius benyttet også navnet «Burgenda land». Den svenske poeten og mytologisten Viktor Rydberg (1828–1895) i Fädernas gudasaga, 1887, hevder fra en tidlig middelalderkilde, Vita Sigismundi, at burgundere selv opprettholdt en muntlig tradisjon om deres opprinnelse i Skandinavia. Imidlertid bør det merkes at det er mange europeiske folkegrupper som har en tilsvarende opprinnelsesmyte om et nordisk opphav, og til tross for navnlikheten er det ingen solide bevis som gir myten rett.
Stammeopprinnelse
Burgundernes tradisjon med opprinnelse i Skandinavia blir til en viss grad støttet i stedsnavn og arkeologiske bevis og det er mange forskere som finner dette sannsynlig. Muligens ettersom Skandinavia lå hinsides og bortenfor horisonten for de tidligste romerske kildene, nevner den romerske historieskriveren Tacitus bare en skandinavisk stamme, suionene/sveaere (= Svitjod), går det ikke fram hvor burgunderne kom fra, og de første romerske referansene plasserer dem øst for Rhinen. I de tidligste romerske kildene er de kun betraktet som ganske enkelt enda en østgermansk stamme.
Ola Viker
Ola Viker (født 1897 i Fluberg, død 1972) var en norsk forfatter, bonde og advokat.
Burgundere
Stammeopprinnelse
I året 369 listet keiser Valentinian I deres støtte i hans krig mot en annen germansk stamme, alamannerne. På denne tiden bodde burgunderne muligens i området langs elva Wisła i dagens Polen, i henhold til Jordanes, en historiker som skrev om goterne på 500-tallet. En tid etter deres deltagelse i krigen mot alamannerne ble burgunderne slått i et slag med Fastida, konge av gepidene, en østgermansk og gotisk stamme, og de ble knust og bortimot utryddet.
Ola Viker
Han var sønn av Harald Viker (1869–1931) og Ingeborg Louise Viker (født Schee) (1872–1961), og var den eldste av fire brødre. Som barn viste Ola Viker en musikalsk begavelse, og tok blant annet fiolintimer i hovedstaden hos konsertmester Gustav Fr. Lange.
Burgundere
Stammeopprinnelse
Det synes som det til tider var en fredelig sameksistens mellom hunerne og burgunderne. Det var en tradisjon blant hunerne at kvinnene fikk deres hodeskaller kunstig langstrukket ved å binde opp skallen fra de var spedbarn. Man har funnet noen germanske graver med ornamenter tilsvarende hunerne, men også med kvinnehoder som har blitt behandlet i henhold til hunernes tradisjoner.
Kristendom
Et sted i øst hadde burgunderne blitt kristnet av den arianske formen av kristendommen, noe som igjen skulle føre til konflikter med burgunderne og det katolske vestromerriket. Splittelsen ble øyensynlig leget en gang rundt år 500, skjønt en av de siste burgunderkongene, Gundobad, opprettholdt et nært personlig vennskap med Avitus, den katolske biskop av Vienne. Dessuten, Gundobads sønn og etterfølger, Sigismund av Burgund, var selv katolikk, og det er bevis at mange burgunderne hadde konvertert på denne tiden, blant annet mange av kvinnene i den kongelige familien.
Arkeologiåret 1832
Arkeologiåret 1832 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1832.
Burgundere
Tidlig forhold til romere
Til å begynne med synes det som om burgunderne hadde et konfliktfylt forhold til romerne. Mange burgunderne som andre germanske stammer ble rekruttert som soldater av Romerriket for å forsvare rikets grenser mot andre stammer, men de herjet selv grenseområdene og utvidet sin innflytelse og maktområder når det var mulig.
Det første kongedømmet
I år 411 plasserte burgundernes konge, Gundahar, (latin Gundaharius eller Gundicharius, norrønt Gunnar) sammen med alanernes konge Goar en marionettkeiser ved navn Jovinus i Roma. Med autoriteten til keiseren som han kontrollerte slo Gundahar og hans folk seg ned på den venstre, romerske siden av Rhinen, mellom elvene Lauter og Nahe, erobret områdene som i dag kalles for Worms, Speyer, og Strasbourg. Åpenbart som del av en «våpenhvile» ble disse områdene senere offisielt tildelt dem av keiser Honorius.
Til tross for burgundernes ny status som foederati, det vil si allierte, herjet de stadig i de romerske områdene i nordlige Gallia Belgica, noe som ble utålelig og til slutt nådeløst brakt til en slutt i år 436 da den romerske generalen Aetius tilkalte Attila og de hunerske leiesoldater som overkjørte det burgundiske kongedømmet og dets hovedstad i den gamle keltisk-romerske bosetningen i Borbetomagus (dagens Worms) i 437. Mesteparten av Burgunderriket ble utslettet i Worms og Gundahar selv ble drept i kampene, etter sigende side ved side med resten av den burgundiske stammen.
Sundeved kommune
Sundeved kommune er en tidligere kommune i Sønderjyllands amt i Danmark. Kommunen ble dannet ved kommunalreformen i 1970, men ble oppløst ved regionreformen 2005–07 og innlemmet i den nye Sønderborg kommune i Region Syddanmark.
Burgundere
Gjengitt i norrøn litteratur
De fryktelige kampene med hunernes ødeleggelse av Worms og det burgundiske kongedømmet har blitt emne for heroiske legender og heltedikt i tidene. I norrøn litteratur er fortellingene om Sigurd Fåvnesbanes liv og død innviklet i Burgunderrikets undergang, foruten vevd sammen med andre germanske myter og fortellinger fra ulike tider. I den germanske fortellertradisjonen eksisterte det en sagnsyklus om kongssønnen Sigurd, hans ekteskap med den burgundiske prinsessen Krimhild, hans forhold til valkyren Brynhild og hans fall. Dette ble viderefortalt i Norden i Sigurdsagaen eller Volsungesagaen. På kontintentet ble den nedskrevet av en østerriksk hoffpoet på 1200-tallet i forvansket utgave og kjent som Nibelungenlied (nibelungen = burgunder = nordisk gjukunger). Der hvor den norrøne fortellingen hadde den opphøyde patos tilsvarende Eddakvadene var Nibelungenlied sterkt forvansket som en kristent ridderfortelling.
Men bak fortellingen om kirkegang og høvisk ridderlek i Nibelungenlied lå den opprinnelige hedendommen som Richard Wagner komponerte sitt musikalske verk Nibelungenringen (en syklus av fire episke operaer) i årene 1853 til 1874. Her holder kong Günther (Gundahar) og dronning Brünhilde sitt hoff ved Worms, og Siegfried kommer for å fri til Krimhild. I de norrøne kildene er de respektive navnene Gunnar, Brynhild, Sigurd og Gudrun. Figuren Etzel i Nibelungenlied er basert på hunerkongen Attila.
Det andre kongedømmet
Av grunner som ikke er gjengitt i kildene ble burgunderne gitt statusen foederati, for andre gang og Aetius lot restene av burgunderne bosatte seg på nytt i innenfor grensene til Romerriket og i regionen Sapaudia. Selv om dette navnet ikke samsvarer med noe område i dag var det sannsynligvis i nærheten av Lugdunum, dagens Lyon, vest for Genfersjøen og i ved øvre Rhônen der de til slutt ga navn til det franske vindistriktet Bourgogne og det senere hertugdømmet Burgund. En ny konge, Gundioc, eller Gunderic, muligens sønn av Gundahar, synes å ha regjert fra og med sin fars død. Alt i alt var det åtte burgundiske konger av Gundahars familie som regjerte inntil kongedømmet ble overkjørt og erobret av en ny germansk stamme, frankere, i år 534.
Som allierte med Roma i dets siste tiår kjempet burgunderne side ved side med Aetius og med et forbund av vestgotere og andre i kampene mot Attila i slaget ved Chalons i 451. Alliansen mellom burgunderne og vestgoterne synes å ha vært fasttømret ettersom Gundioc og hans bror Chilperic I fulgte Theodoric II til Spania for å bekjempe sveberne i 455.
Streben etter riket
Også i år 455, en tvetydig referanse: infidoque tibi Burdundio ductu blander inn en navnløs og forrædersk leder hos burgunderne i drapet på keiser Petronius Maximus i kaoset som fulgte vandalenes herjinger av Roma. Den romerske generalen Ricimer, som var opprinnelig germaner, ble også gitt skylden. Disse hendelsene markerer de første indikasjonene på en forbindelse mellom burgunderne og Ricimer, som sannsynligvis var Gundiocs svoger og Gundobads onkel.