cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Christian Hintze Holm
Ved valget i 2011 var det ikke direktevalg av ordførere, men Nesodden kommune vedtok å holde en rådgivende folkeavstemning om fortsatt direkte ordførervalg. Hintze Holm var igjen den av kandidatene som fikk klart flest stemmer. Imidlertid gikk Arbeiderpartiet, Høyre, Venstre og Fremskrittspartiet sammen om ikke å følge velgernes råd. I stedet ble Nina Sandberg fra Arbeiderpartiet valgt til ny ordfører. Med en valgdeltakelse på 58,9 prosent fikk Hintze Holm 41,2 prosent av stemmene. Som argument for å ikke følge resultatet av folkeavstemningen ble blant annet nevnt at Sandberg og Høyres kandidat Kjell Gudmundsen (som ble varaordfører) samlet fikk 46,4 prosent.
Hintze Holm møtte i perioden 2001-2005 på Stortinget for Rolf Reikvam og Siri Hall Arnøy som første vararepresentant for SV i Akershus.
Hintze Holm er historiker og arbeidet som førstekonservator ved Follo museum før han ble heltidspolitiker. Han har skrevet bind 2 av Nesoddens historie og bind 3 og 4 av Frogns historie.
Fra 2012 er han assisterende fylkesdirektør for kulturminnevern i Akershus fylkeskommune.
ABU-Garcia
Historie
Carl-August Borgström grunnla i 1921 AB Urfabriken (ABU). Han hadde tidligere arbeidet som verksmester ved Haldafabriken, men mistet jobben etter første verdenskrig da Halda havnet i vanskeligheter. Fra begynnelsen av var det lommeur som ble laget. På begynnelsen av 1940-tallet startet grunderens sønn, Göte Borgström (1904 – 74), utviklingen av fiskesneller, og siden da har ABU først og fremst produsert sportfiskeutstyr. Fra 1967 ble navnet på firmaet offisielt endret fra AB Urfabriken til ABU, et navn som var langt enklere å uttale på de store eksportmarkedene, og en forkortning som hadde vært i bruk tilbake til C-A. Borgströms tid, og på flere produkter innen navnendringen. Som en kuriositet kan det nevnes at ABU i 1969 kjøpte Haldex, et annet firma som ble dannet etter at Halda Fickurfabrik gikk konkurs i 1918, og som i dag er mest kjent for sine løsninger for biler. Med dette oppkjøpet sluttet ABU selv å produsere taksametre. I 1975–1976 ble ABU solgt til Incentive, en av Wallenberggruppens selskaper, som følge av harde skattekrav ved arvefølge i Sverige. Göte Borgströms barn hadde ikke anledning til å overta aksjene etter han uten å sette seg selv i stor skattegjeld. Redningen ble at Incentive overtar firmaet, mot at familien beholder et mindretall av aksjene. Lennart Borgström, Götes sønn overtok som direktør allerede i 1971, og beholder stillingen fram til han i 1978 reiser til USA for å sikre interessene i firmaet der. I 1981 selger han sine aksjer i ABU og Borgström-familiens æra i ABU er over.
ABUs nordamerikanske distributør Garcia gikk konkurs i 1978, og ABU kjøpte opp firmaet i samarbeid med den franske snelleprodusenten Mitchell. De fikk med dette kontroll over salg og distribusjon i sitt største marked. Lennart Borgström får ansvar for å få selskapet på beina, nå under navnet Garcia Tackle. Franskmennene trakk seg imidlertid ut av selskapet innen året var omme, og navnet ble endret til ABU Garcia, Inc. Garcia var det navnet de fleste i det amerikanske markedet forbandt med ABU-produktene, og ABU i seg selv var litt for arabisk klingende. Garcia hadde siden de startet importen av Ambassadeur-sneller til USA på slutten av 50-tallet fått merket produktene med både AB Urfabrikken/ABU og Garcia.
I 1986 endret Incentive også det svenske selskapet navn til ABU Garcia, for å slippe å bruke forskjellige navn på produktene avhengig av hvilke marked man opererte i. Incentive hadde imidlertid begrenset interesse av å sitte på ABU Garcia, og i 1988 ble firmaet solgt til Aritmos, et svensk firma som med bakgrunn i matindustri hadde investert i fritids- og sportsutstyr-produsenter. I 1993 var Aritmos på konkursens rand, og investoren Robert Weil overtok Aritmos gjennom sitt investeringsfirma Proventus. I 1994 ble ABU Garcia listet på børsen i Stockholm, men i mai 1995 overtok Berkley Inc, senere Pure Fishing, aksjeflertallet i ABU Garcia fra Proventus og tok firmaet av børsen. Pure Fishing er i dag en del av Jarden Gruppen, og har foruten ABU Garcia en rekke andre merkenavn innen sportsfiske.
Selskapet i dag
ABU-Garcia inngår i dag i Pure Fishing som også består av Berkley, Fenwick, Stren, Mitchell, Johnson, Spider og 7Strand. Pure Fishing, med hovedkontor i Spirit Lake, Iowa, USA, er verdens største selskap i sportfiskebransjen, med mer enn 1400 ansatte i 15 land.
The Coward
The Coward er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Thomas H. Ince og Reginald Barker.
Handling
Oberst Winslow håper på en stor fremtid for sin eneste sønn, Frank. Ved utbruddet av den amerikanske borgerkrigen åpner militæret en rekrutteringsstasjon i Virginia-landsbyen hvor Winslow-familien bor. Men Frank, besatt av frykt og innrømmer at han er en feiging, nekter å verve seg til militæret. Farens ydmykelse blir enorm, og i all sin vrede kjører han Frank til kontoret under trussel om døden. Men den første natten i nærheten av fronten blir Frank livredd, kaster fra seg geværet sitt, og flykter.
Når faren hans oppdager hva sønnen har gjort, melder han seg som menig Winslow til det samme regimentet som hans feige sønn hadde forlatt. I mellomtiden forsøker Frank å gjemme seg på loftet samtidig som en gruppe offiserer ankommer, og de tar familiens eiendom i sin besittelse. Men Frank legger deretter en plan for å overraske offiserene, samtidig som de er ubevæpnet.
Lóni
Lista di Nani di Arda
Shūji Terayama
Shūji Terayama (japansk: 寺山修司 Terayama Shūji, født 10. desember 1935 i Hirosaki, død 4. mai 1983 i Tokyo) var en japansk dramatiker, filmregissør, poet, fotograf og skribent. Til tross for en relativt kort karriere som følge av sin tidlige død, var han en nøkkelperson i japansk avant-garde i 1960- og 1970-årene.
Liv og virke
På barneskolen i Misawa og senere på ungdomsskolen i Aomori-by viste han stor interesse for skriving, og redigerte skoleaviser og publiserte egne artikler og etter hvert poesi. På videregående skrev han hovedsakelig haiku-dikt, og sendte inn bidrag til flere provinsielle ungdomsmagasiner. Slektningene i Aomori-by drev sin egen kino, hvilket også ga ham nærmest ubegrenset tilgang på filmer.
I 1954 flyttet Terayama Shuji til Tokyo etter å ha blitt tatt opp ved det anerkjente Waseda-universitetet ved institutt for japansk språk, og ble samme år medlem av poesikretsen Vou, ledet av poeten Kitasono Katsue, hvor han i perioden 1954-1956 publiserte flere dikt. I 1954 fikk han sin offisielle debut som vinner av en tanka-konkurranse i et tanka-tidsskrift. Året etter startet et tre år lang sykehusopphold som følge av nyrebetennelse, og droppet ut av skolen. Under sykehusoppholdet publiserte han to diktsamlinger.
Fokuset for skrivevirksomheten beveget seg etterhvert fra poesi til radio, tv og kulturkritikk. I forbindelse med studentopprør og protester mot fornyelsen av sikkerhetstraktaten mellom Japan og USA i 1960 stadfestet Terayama sin posisjon som en sentral skikkelse i motkulturbevegelsen, som forfatter og kritiker. Den tospråklige avisen Student Times publiserte i 1962 en tjuefire-dels serie med Terayamas essayer, som gjorde ham populær i studentkretser, og gjorde ham til som en motkulturell l ederskikkelse.
Etableringen av teatergruppen Tenjou Sajiki i 1967 representerte en milepæl i Terayama Shujis karriere, og arbeidet som dramatiker skulle dominere virket hans frem til sin død i 1983, grunnet skrumplever forårsaket av langtids bruk av nyremedisiner.
Liste over sørkoreanske filmer fra 1982
Liste over sørkoreanske filmer fra 1982 er en kronologisk liste over filmer som ble lansert i Sør-Korea i 1982.
Vendel kirke
Vendel kirke er et kirkebygg i Vendels sogn i Tierp kommune. Den ligger knapt 40 km nord for Uppsala, 18 km nord for Björklinge og 10 km sør for Örbyhus. Kirken ligger på toppen av Vendelåsen med utsikt over den omliggende slettebygden. Dette er en gammel bygd og mange arkeologiske funn er blitt gjort i området.
Dronning Maud Lands historie
Dronning Maud Land (tidligere Dronning Mauds land) er et ikke internasjonalt anerkjent og også ubebodd norsk biland mellom 20° vestlig til 45° østlig lengdegrad i Antarktis. Den norske sektoren grenser til den britiske sektoren i vest og den australske sektoren i øst. Mot syd strekker grensen seg til polpunktet. (Dette er omstridt, ettersom det opprinnelige norske kravet omfattet 'det landet som ligg innafor denne stranda', det vil si Antarktiskysten.
Oppdagelse
Dronning Maud Land hører til det kystområdet av Antarktis som først ble oppdaget av sydpolekspedisjoner. Det var så sent som i første halvdel av 1800-tallet at det ble foretatt en skikkelig ekspedisjon til Antarktis. Før den tid gikk det rykter om det frosne landet «Terra Australis». James Cook var den første som hadde gitt en nærmere beskrivelse av farvannene rundt Antarktis på sin reise hit i 1772 og i årene som fulgte, med skipene «Adventure» og «Resolution». Men Cook kom aldri i land, selv om han reiste langs med isflakene og så isfjell. Faktisk var han ikke så altfor langt fra Dronning Maud Land da han seilte rundt hele Antarktis. Senere kom det selfangere til Sørishavet. Både de engelske kapteinene William Smith og Edward Bransfield, samt den amerikanske selfangeren Nathaniel Palmer, hevdet å ha sett det antarktiske kontinent først. Men disse foretok ingen vitenskapelige observasjoner, og det er uklart om de virkelig så land.
De første ekspedisjonene
Det var ikke før i 1819 at den første skikkelige ekspedisjon ble utført. Da satte den russiske tsar Aleksander I i gang en ekspedisjon under ledelse av admiral Fabian Gottlieb von Bellingshausen. Bellingshausen dro ut med korvettene «Vostok» og «Mirnyj» i juli 1819 fra St. Petersburg. Reisen gikk først innom København og Portsmouth før den gikk sydover til Rio de Janeiro. Under oppholdet i Portsmouth tok Bellingshausen en tur til London. Her skaffet han seg diverse navigasjonsutstyr, deriblant en sekstant. Fra Rio de Janeiro gikk turen nokså direkte sydover mot området som senere ble navngitt Dronning Maud Land, via Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene. Bellingshausen foretok deretter en seiling rundt hele Antarktis. Han kom til Dronning Maud Land utenfor Fimbulisen 26. januar 1820. Posisjonen ble oppgitt å være 69°21′ S, 2°14′ V, og ligger like nordøst for den sydafrikanske forskningsstasjonen SANAE. Bellingshausen var 32 km fra land, og kunne mest sannsynlig se land. Bellingshausen oppå grunn av kun posisjoner og meteorologiske observasjoner, og skrev ikke noe om hvorvidt han så land eller ei.
Området blir norsk land
Det ble til sammen ni ekspedisjoner med båtene «Odd», «Norvegia» og «Torshavn». På den tredje Norvegia-ekspedisjonen i 1929–1930 rekognoserte flyverne Hjalmar Riiser-Larsen og Finn Lützow-Holm områdene som ble kalt Kronprins Olav Kyst og Prinsesse Ragnhild Kyst. Hele området ble senere oppkalt etter Dronning Maud. Som et symbol på at dette skulle være norsk land ble et norsk flagg kastet ned på det vestligste vendepunktet. Noen år senere foretok piloten Viggo Widerøe og fotografen Nils Romnæs en flytur innover Antarktis-platået der de fotograferte fjellmassivene i området 20° Ø til 80° Ø. Også denne ekspedisjonen var finansiert av Christensen.
Tyskland forsøker å annektere området
I 1938 prøvde Tyskland å annektere Dronning Maud Land da en ekspedisjon ble satt i scene av Hermann Göring. Den tyske antarktisekspedisjonen 1938–39 med skipet «Schwabenland» ble sendt nedover under ledelse av Alfred Ritscher. Ombord hadde den Dornier-flyene «Boreas» og «Passat». Flyene hadde ombord solide is-spett med nazi-symbol, som ble sluppet ned på ulike steder på Dronning Maud Land. Dette skulle være «bevis» på tysk tilstedeværelse i området, noe som tyskerne mente skulle gi dem internasjonal anerkjennelse for et tysk territorialt krav over Dronning Maud Land. På denne ekspedisjonen foretok Tyskland syv overflyvninger i løpet av 17 dager. De fotograferte blant annet en del fjellmassiv, deriblant Wohlthatmassivet og fjellområdet Fenriskjeften. Fire måneder etter at ekspedisjonen kom tilbake 10. april 1939 utstedte Tyskland et dekret om opprettelsen av den tyske antarktissektoren Neuschwabenland mellom 4°59′ Ø og 16°30′ Ø. Dette kravet oppnådde aldri internasjonal godkjennelse.
Kong Haakon kunngjør at området er norsk
Lederen for Norges Svalbard- og Ishavsundersøkelser, Adolf Hoel, var, like før ekspedisjonen tok ut, på besøk i Berlin. Der forsøkte han å komme i kontakt med vennen Ernst Herrmann. Da han ikke lyktes med dette kontaktet han konen, som kunne fortelle at mannen var i Hamburg og gjorde seg klar til å delta på en ekspedisjon til Antarktis. Hoel ante hva dette innebar, og kontaktet norske myndigheter. Dette førte til at kong Håkon VII den 14. januar 1939 signerte denne kunngjøringen:
Ekspedisjoner og forskning etter 1945
Etter krigen sendte USA av gårde US Navy Antarctic Expedition på en ekspedisjon kalt Operasjon Highjump fra 1946 til 1947. Da denne ekspedisjonen hadde militære formål ble lite materiale offentliggjort.
«Ringaren»
Skipsvraket utenfor Flatvarp nord for Västervik på den svenske østkysten har fått navnet «Ringaren» etter oppdagelsen i 1970-årene. Det er et tremastede handelsskip som også er klinkbygd, og dermed et enestående funn fra det sekstende århundret. Den opprinnelige størrelsen på handelsskipet er beregnet til over 23,5 meter i lengde og 8 meter i bredde. Det er også antatt at skipet kan være opptil 33 meter langt i totallengde.
Dronning Maud Lands historie
Ekspedisjoner og forskning etter 1945
I 1950] ble den første internasjonale ekspedisjonen gjennomført, gjerne kalt Maudheimekspedisjonen. Her var nordmannen John Giæver leder. Det deltok både nordmenn, svensker og briter, og det ble foretatt en rekke vitenskapelige undersøkelser, med utgangspunkt fra forskningsstasjonen Maudheim. Området som ekspedisjonen undersøkte var Maudheimvidda og Jutulstraumen.
«Ringaren»
«Ringaren»
Som en av de siste storskipene bygd i klink i Nord-Europa som hadde forulykket ved skjæret Skeppsholmen utenfor Flatvarp, var dette skipet et tremastet fartøy som er også kjent som det eneste funnet av et sådan fra renessansen i Østersjøen. Skipsvraket var relativt godt bevart, og hadde vært gjenstand for arkeologiske undersøkelser flere ganger siden oppdagelsen, blant annet med dendrokronologiske undersøkelser av trematerialet som har vist at skipet var bygd av eik fra Skåne eller Blekinge, og med et dekk av furu fra Norge eller Sverige.
De dendrokronologiske resultatene og dateringen av vraket til den første halvparten av 1500-tallet sammen med byggemetoden tyder på at dette var opprinnelig bygd på en byggeplass i Øst-Danmark for handelsfart i Østersjøen. Funn av gjenstander som var lasten ombord på skipet, har vist varer fra Visby i Gotland, Lübeck, Danzig og Rostock. Størrelsen på skipet med en bredde på 8 meter tyder på meget stor lasteevne, og var derfor ansett for å vært en del av den hanseatiske handelsvirksomheten med de nordtyske byene.
Dronning Maud Lands historie
Ekspedisjoner og forskning etter 1945
Den norske antarktisekspedisjonen 1956–60 under ledelse av Sigurd Helle foretok både flyfotografering og landmåling av Wohlthatmassivet.
«Ringaren»
«Ringaren»
Skroget var åpenbart spissgattet med et smalt og langt mastesvin som også var funnet på engelske vraker som «Grace Dieu» og «Sovereign», som bare hadde en fortykkelse midtpå for stormasten. Spantene er lav og brede, som var plassert med stor avstand fra hverandre på 40 til 60 cm med 20 cm bredde og 10 cm høyde som dimensjoner på spantene. Tilsammen var 21 stykker funnet i skroget. Tverrbjelker med endestykker gjennom skipssidene som på eldre klinkbygde storskip var også funnet, som holder opp dekket. Det er ikke mulig å vite om disse tverrbjelker kun var som en del av dekkskonstruksjonen eller en del av skroget.
Dronning Maud Lands historie
Ekspedisjoner og forskning etter 1945
I 1980 ble tre sydafrikanske forskere reddet i Dronning Maud Land av den kjente britiske polarflyveren John Edward Giles Kernshaw. Han fløy nesten 200 mil med et lite fly helt fra Sydpolen og ut til Dronning Maud Land. På grunn av denne modige innsatsen fikk John E. G. Kernshaw utmerkelsen The Sword of Honour av organisasjonen The Guild of Air Pilots and Air Navigators.
Norges forskningsstasjon Troll ble satt opp av den norske Antarktis-ekspedisjonen av 1989/90 og var en lett konstruksjon på 100 m². Stasjonen var kun egnet til bruk i sommerhalvåret, fra november til februar. Transport av folk og utstyr inn til forskningsstasjonen skjedde med båt fra Sør-Afrika til iskanten i Antarktis, for deretter å bli fraktet med beltevogner over 235 km inn på kontinentet og 1300 moh. Stasjonen ble i 2005 utvidet til helårsdrift.
«Ringaren»
«Ringaren»
Til tross for resultatene ved undersøkelsene over femten år, er det ikke mulig å vite hvilken fartøytype dette skipet tilhørte. Det var åpenbart ikke en fyrblase, et storskip bygd i furu, og muligens ikke en klinkert som var tremastede og åpne fartøyer. Det kan være en holk eller en krejer. Ifølge nyere opplysninger skulle «Ringaren» være en krejer bygd i 1537, og være opptil 33 meter langt.
En kuriøs detalj på dette skipsvraket er funnet av et 3,7 meter langt gallionstømmer med et utskåret hode, som viser at det var ikke en skute eller et lokalt fraktfartøy fra 1500-tallet. En gallion nesten alltid var satt på større skip som en gallion eller en karakk, men også på større krejere.
Dronning Maud Lands historie
Ekspedisjoner og forskning etter 1945
I 1993 ble høyden til Dronning Maud Lands høyeste fjell bekreftet. Da landet en delegasjon fra Norsk Polarinstitutt på Jøkulkyrkja, som hører til Mühlig-Hofmannfjella, og fastslo høyden til 3148 meter. Jøkulkyrkja er senere også gitt navnet Kong Olavs Fjell.
Private ekspedisjoner
Fra desember 1993 til februar 1994 dro nok en norsk ekspedisjon til Dronning Maud Land. Den ble ledet av Ivar Tollefsen og bestod av 13 deltakere. Ekspedisjonen foretok skiturer, samt 30 førstebestigninger av noen av Dronning Maud Lands høyeste fjell, deriblant Jøkulkyrkja. Mange av de spisse nunatakene i Fenriskjeften ble også besteget. Området som ble saumfart strakte seg ved 72° sydlig bredde fra Mühlig-Hofmannfjella fra 6° Ø og østover via Orvinfjella til Wohlthatmassivet 12° Ø. På ekspedisjonen deltok noen av Norges mest kjente fjellklatrere. Førstebestigningen av Ulvetanna var ekspedisjonens viktigste måloppnåelse. Etter 11 dagers klatring nådde Ivar Tollefsen, Robert Caspersen og Sjur Nesheim toppen den 3. februar 1994.
Etter turen ble boken Dronning Maud Land gitt ut. Boken som kom i 1994 beskriver turen, og har med et godt kart over det aktuelle området. Boken er tidenes mest solgte ekspedisjonsbok i Norge og kom også ut på engelsk. Med bakgrunn i bilder fra nevnte bok fattet amerikanske klatrere interesse for klatring i Dronning Maud Land. Den 18. desember 1996 landet en amerikansk klatreekspedisjon på seks personer nær Fenriskjeften. Amerikanerne dro til Filchnerfjella og besteg tre fjell der, samt Jøkulkyrkja. Med på samme fly var også Ivar Tollefsen og syv andre nordmenn. Disse dro videre østover til Sør-Rondane og klatret den høyeste toppen i Horna, som de senere døpte Rondespiret. Klatreturen tok 17 dager og var svært krevende som følge av daglig vind med storm og orkans styrke. I tillegg til førstebestigningen av Rondespiret gjorde også ekspedisjonen førstebestigninger av Bautaen og Cap Gemini. Ekspedisjonen returnerte til Norge i midten av februar 1997. Samme høst kom boken og TV-filmen fra ekspedisjonen, begge i norsk og engelsk versjon.
Etter 1997 har det ikke blitt dokumentert noen besøkende til Norges høyeste i Antarktis, Jøkulkyrkja. Så sent som i 2010 besteg første kvinne toppen, Merete Asak, sammen med Lars Nøring. De var på en langtur i området for å oppleve Norges utmark.
Conrad Dasypodius
Conrad Dasypodius (også Konrad Hasenfratz, Hasenfuß, Rauchfuß eller Raufuß, født 1530 eller 1532 i Frauenfeld i Sveits, død 1600 eller 1601 i Straßburg) var en sveitsisk professor i matematikk ved Universitetet i Strasbourg, astronom og kannik ved Sankt Thomaskirken i Strasbourg. Dasypodius lot 1572-74 Isaac og Josias Habrecht fra Schaffhausen tilvirke det berømte astronomiske uret i Straßburger Münster; mellom 1838 og 1842 ble det rekonstruert av franskmannen Jean-Baptiste Schwilgué. Han konstruerte et helt nytt urverk.
Bantam
Bantam kan referere til:
Marco Booij
Marco Booij (født 10. april 1973) er en nederlandsk vannpolospiller.
Han representerte Nederland under Sommer-OL 2000 i Sydney, hvor laget hans ble nummer 11.
Slaget ved Clontarf
Slaget ved Clontarf fant sted 23. april (langfredag) 1014 ved Clontarf utenfor Dublin i Irland. Slaget sto mellom styrker fra Munster og Meath under ledelse av Brian Boru og Máel Sechnaill på den ene siden, og styrker fra Leinster, Dublin, Orknøyene og Man på den andre. Det er en av de mest kjente hendelsene i irsk historie. Slaget endte med en knusende seier for Brian Boru og Máel Sechnaill, men Brian ble drept i slaget. I ettertiden er slaget ofte blitt framstilt som et slag mellom en forent irsk hær ledet av Brian mot en invaderende vikinghær, og regnet som den hendelsen som gjorde slutt på vikingenes innflytelse i Irland.
Reidar Warme
Reidar Olaf Warme (født 22. januar 1925, død 7. august 2007) var en norsk danser, koreograf, forfatter, gullsmed og pedagog.
Vatneleiren kapell
Vatneleiren kapell er et kapell fra 1962 i Sandnes kommune, Rogaland fylke.
Reidar Warme
Etter han selv sluttet å opptre som danser på scenen, arbeidet Warme mest med folkedans og historisk dans. Han var, som den første i Norden, lektor i dans - ansatt ved Foss videregående skole i Oslo. Han hadde reist og arbeidet i ulike land i Øst- og Sør-Europa og samlet etnisk folkedans og dansens kulturhistorie. Han brukte notasjonssystemet Laban. På grunnlag av dette har han utgitt flere bøker innen dansevitenskap, folkedans, kulturhistorie og skoleverk.
Slaget ved Clontarf
Bakgrunn
Kongen av Leinster, Máelmorda mac Murchada, hadde i allianse med det norrøne kongedømmet Dublin gjort opprør mot Brian i 998, og lidd nederlag i slaget ved Glen Mama i 999. I 1012 gjorde han på nytt opprør, og også denne gangen var Dublins konge Sigtrygg Silkeskjegg hans nærmeste allierte.
Vatneleiren kapell
Kirken har 50 plasser.
Reidar Warme
Warme hadde koreografi og undervisning for Nasjonalballetten, Den norske opera og Nationaltheatret, og fra 1988 var han kulturhistorisk kilde og i mange år dansemester for Operaballet i Oslo.
Slaget ved Clontarf
Bakgrunn
Brian og Máel Sechnaill rykket fram mot Dublin våren 1014, og Máelmorda og hans allierte møtte den framrykkende hæren ved Clontarf.
Reidar Warme
Oppvekst og utdanning
Reidar Warme drev trykkeriet Prenteguten, senere Etnisk forlag. Han jobbet som typograf, tegner og notesetter, og har bl.a. satt noter til mange av Prøysens viser (Tiden Forlag) og en visesamling av Alf Crammer. Under krigen var trykkerivirksomheten en dekkoperasjon for illegal motstandsaktivitet. Han fikk opplæring og drev aktiv sabotasje mot nazister og okkupasjonsmakten for ungkommunistene, og overlevde i den ene av de ca. 24 cellene som opererte under krigen (4 personer i hver celle).
Slaget ved Clontarf
Slaget
Den andre hæren besto sannsynligvis i hovedsak av styrker fra Leinster, ledet av Máelmorda. I tillegg til disse kom styrker fra Dublin under ledelse av Sigtrygg, styrker fra Orknøyene under ledelse av jarl Sigurd Lodvesson Digre og skip og styrker fra Man under ledelse av Broðir. Annalene beskriver dem som Leinster-menn og fremmede (Gaill) fra Áth Cliath (Dublin) og Lochlainne. Fra 1200-tallet brukes «Lochlainne» om Norge eller Skandinavia. Donnchad Ó Corrain fører en overbevisende argumentasjon for at det i tidlig middelalder ble brukt om det norrøne riket i Skottland og på øyene. Flere senere kilder oppgir at Sigtrygg ikke selv deltok i slaget, men holdt seg bak Dublins murer. Det synes usannsynlig, og kan være en senere tradisjon oppstått ettersom han var den eneste av lederne på den tapende siden som overlevde slaget.
Slaget ble langvarig og med store tap på begge sider. De forskjellige annalene oppgir tapstall mellom 3000 og 6000 på den tapende siden, ut ifra antallet småkonger og ledere som er oppgitt blant de falne på den seirende siden anslås tapstallet der til mellom 1400 og 4000. Clontarf var det største slaget, både i antall deltakere og antall falne, i Irland i denne perioden. Leinster-mennene og de fremmede ble drevet på flukt og led et knusende nederlag. Brian Boru ble imidlertid drept under slaget, flere kilder oppgir at han ble drept av Brodir i slagets sluttfase. Senere kilder går mer i detalj; Brian skal ha blitt drept mens han satt i teltet sitt og ba, men om dette er historisk korrekt kan vi ikke vite med sikkerhet. Det er ikke sannsynlig at han selv tok aktivt del i slaget i alder av 73 år. Brodir ble selv drept i slaget, likeledes Máelmorda og jarl Sigurd.
Reidar Warme
Oppvekst og utdanning
Reidar Warme drev på 60-tallet skolelaboratoriene med dyrking av ulike botaniske vekster, som tomatplanter, og fortsatte i flere tiår et samarbeide med botanisk museum. Da palmen i palmehuset på Tøyen vokste for høyt for bygningen, kunne han innlevere en avlegger av den til de botaniske samlinger ved universitetet i Oslo. Han var med å ta initiativ til Oslo guidekurs
Slaget ved Clontarf
Slaget
(Det finnes mer detaljerte skildringer av selve slaget i både Njåls saga og skriftet Cogadh Gaedhil re Gallaibh, men disse skildringene regnes ikke som historisk etterrettelige av moderne forskere.)
Reidar Warme
Studier, dans og formidling
I 1949 dro han til Romania for å studere kinetografi, en måte å registrere bevegelser og stillinger i dansekoreografi etter Laban notasjon. Etter endt utdannelse oppholdt han seg ett år om gangen ved flere østeuropeiske dansescener, etter București også Praha, Budapest, Hellas og turnerte to år med et danse-ensemble fra St. Petersburg. Senere flyttet han tilbake til Oslo og var medredaktør for Aschehougs musikkverk for skolen. Han besøkte rundt 600 skoler for å undervise i bevegelse til musikk (en evfemisme for dans). Han underviste ved Statens Gymnastikkskole, Statens teaterskole (2 år), Statens Operaklasse (3 år), Den norske operas ballettskole (9 år), Ballettinstituttet i Oslo (12 år), Friundervisningen i Oslo (2 år) og Ballettforbundets sommerkurs 1972 og 73, Koreografiska Institutet, Stockholm, Musikkteoretisk fakultet ved Universitetet i Oslo, Statens dansskola, Stockholm, Norges musikkhøgskole og Norges Idrettshøgskole, Oslo. Han hadde danseinstruksjon og koreografi for den Norske Operaballett, den norske Opera og Nationaltheatret.
The Cowardly Way
The Cowardly Way er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av John Ince.
Fulton County (Arkansas)
Fulton County er et fylke i den amerikanske delstaten Arkansas.
The Cowardly Way
Handling
Eunice Fielding er en veldig bortskjemt ung kvinne som blir forelsket i Jack Harcourt, som er fattig, men modig, ung mann. Marjorie Harcourt, Jacks søster, forsøker å advare broren sin mot å gifte seg med henne. Men alle advarslene hennes er uten nytte, så Jack og Eunice gifter seg kort tid senere. De er glade en stund, men mangel på penger skaper forlegenhet. Eunice er uvitende om alt som har med verdien av penger å gjøre, og gråter over vanskelighetene deres.
En fortvilet Jack kontakter Marjorie som fremdeles går på college, og innrømmer tingenes tilstand for henne. Marjorie forteller Jack at hun er gravid, men Jack blir kalt bort på forretningsreise kort tid senere. Samtidig som han er bortreist, taper Eunice masse penger på gambling. Hun frykter sladderen i byen, og vurderer å begå selvmord.
Slaget ved Clontarf
Etterspill
Clontarf var et avgjørende nederlag for kongedømmet Dublin. Máel Sechnaill ledet en hær dit året etter, og «brente festningen og alle husene utenfor festningen». Sigtrygg fortsatte likevel som konge i Dublin.
Oslo Beat
Oslo Beat er debutalbumet til Accidents Never Happen, utgitt i 2006.
Slaget ved Clontarf
Etterspill
Máelmorda hadde falt i slaget, og Máel Sechnaill plyndret deler av Leinster og innsatte en ny konge der.
Etter Brians død fikk Máel Sechnaill tilbake tittelen som overkonge. Det oppstod rivalisering mellom Brians sønner, og også mellom andre som hadde vært allierte med Brian. Dette gjorde at Máel Sechnaill ikke hadde alvorlige utfordrere, men også at det som hadde sett ut som en begynnende «samling av Irland», i.e. en sterk sentralmakt, smuldret opp i indre stridigheter. I tiden som fulgte etter Máel Sechnaill var hvert tronskifte preget av strid og ofte regulær krig.
Historisk betydning
Slaget ved Clontarf har en sterk symbolverdi i Irland, og det blir sett på som et slag hvor irene samlet seg, forsvarte seg mot og beseiret en mektig ytre fiende. Slagets legendariske status skriver seg nok først og fremst fra Cogadh Gaedhil re Gallaibh (irenes kamp mot de fremmede), et skrift som ble avfattet i den tiden Muichertach Ua Briain var overkonge. Muichertach var sønnesønns sønn av Brian Boru, og skriftet bærer preg av å være en glorifisering av Brian med den politiske agenda å styrke hans etterkommeres krav til tronen. Betydningen av Máel Sechnaill som alliert og Máelmorda som motstander blir tonet sterkt ned. Brian er den gode, og den onde representeres ved Sigtrygg som under innflytelse av sin mor Gormflaith rekrutterer fremmede krigere fra Orknøyene og Man for å angripe Irland generelt og Brian spesielt. Njåls saga er nok inspirert av dette skriftet og tradisjoner rundt det i sin framstilling av slaget ved Clontarf.
Slaget ble viktig også i senere irsk middelalderdiktning, hvor det kom til representere irenes kamp mot fremmede undertrykkere. Betegnende ble ofte samme ord som tidligere hadde vært brukt om vikinger, gaill, brukt av irene om engelskmenn.
Daniel O'Connell ønsket å holde et massemøte ved Clontarf i 1843 for å markere motstand mot det britiske styret, men dette ble nektet av statsminister Robert Peel som uten tvil var redd for de følelsene som kunne bli vekket ved et slikt stedsvalg.
Reidar Warme
Studier, dans og formidling
Reidar Warme arbeidet for å etablere det første nasjonale folkedanseinstitutt, og utarbeidet omfattende dokumentasjon og forarbeide til dette. Egil Bakka ble den første professoren i folkedans og folkemusikk og studiet ble grunnlagt ved universitetet i Trondheim.
Warme deltok på to innsamlingsreiser med professor Olav Gurvin (professor i musikkvitenskap 1957-63, Universitetet i Oslo) for instrumentinnsamlinger med historiske musikkinstrumenter fra Europa. De innførte blant annet tre historiske viola da Gamba (15.årh) og pergamentbøker med noter, hvorav en kan sees ved Norsk Musikksamling i Oslo.
Han utførte dommerarbeide i București 1949, Wien 1951, Berlin 1953, World Festival of youth and students i Moskva 1957, Pltzen (Tsjekkoslovakia) 1961 og i 1968-78 år var han dommer ved folklorefestivalen i Zakopane i Polen. Han hadde polsk bunad fra Podhale.
Film: Halling i Valdrestradisjon, Statens Filmcentral 1965. Telespringar (Institut für den Wissenschaftlichen Film) 1971, Japansk spillefilm om norsk St.Hansskikk 1959. Skoleradioen: 8 programmer om dans 1978.
Norske biland og områder med særstatus
Samtlige norske biland befinner seg på den sydlige halvkule, og er sågar adskilt fra det norske fastlandet: Bouvetøya er en subantarktisk øy i Sør-Atlanteren, Dronning Maud Land som er en sektor av Antarktis som ligger mellom 20° vest og 45° øst, og Peter I Øy som er en vulkansk øy i Sørishavet. Ingen av de norske bilandene har permanent bosetting. Dronning Maud Land og Peter I Øy er begge omfattet av Antarktis-traktaten.
Bouvetøya
Bouvetøya er en ubebodd subantarktisk vulkansk øy i Sør-Atlanteren med beliggenhet -54.43°N, 3.38°W. Den ligger ved den sørlige enden av Den midtatlantiske ryggen, og regnes som verdens mest avsidesliggende øy; omtrent 2 200 km unna Sør-Afrikas kyst som er det nærmeste området med permanent bosetting. Øya er 49 km² i areal, hvorav omtrent 93 % er dekt av isbre. Dens naturgeografi er preget av bratte klipper mot sjøen på alle kanter, noe som gjør det særs vanskelig å gå i land på øya.
Bouvetøya ble oppdaget av franskmannen Jean-Baptiste Charles Bouvet de Lozier den 1. januar 1739 og gitt navnet Cap de la Circoncision (Omskjærelsens forberg) etter kirkefesten samme dag. Det første lengre oppholdet på øya skjedde imidlertid ved den første Norvegia-ekspedisjonen som tilbrakte en måned på øya. I den sammenheng ble øya annektert for Norge den 1. desember 1927. Denne annekteringen ble bestrid av Storbritannia inntil 1929, men ble bekreftet som norsk biland gjennom Bilandsloven av 27. februar 1930.
Den 17. desember 1971 ble hele øya erklært som naturreservat, og siden 1977 har det vært drevet en ubemannet meteorologisk stasjon der. I 1996 satte Norsk Polarinstitutt opp en 36 m² stor feltstasjon i Nyrøysa nordvest på øya, men i 2007 meldte instituttet at den var forsvunnet. Det foreligger imidlertid planer om å etablere en ny feltstasjon.
Dronning Maud Land
Dronning Maud Land er det desidert største norske bilandet i areal med sine 2 700 000 km². Det utgjør en sektor av det antarktiske kontinentet som strekker seg fra 20° vestlig- til 45° østlig lengde. Breddegradsgrensene til Dronning Maud Land er imidlertid ikke definert. Sektoren ligger mellom Britisk Antarktis til vest og Det australske antarktiske territoriet til øst. Brorparten av Dronning Maud Land er dekket av den antarktiske innlandsisen, men i innlandet finnes det også fjellmassiver som står over isen.
Dronning Maud Land var det første området av Antarktika som ble oppdaget. Dette skjedde den 27. januar 1820 av russeren Fabian Gottlieb von Bellingshausen. Det var imidlertid en av de siste områdene på kontinentet som ble utforsket, da det krevde mye ressurser for å dekke territoriet systematisk. I perioden 1927-1937 utrustet forretningsmannen Lars Christensen til sammen ni ekspedisjoner til Dronning Maud Land – både for å undersøke mulighetene for hvalfangst, og for å kartlegge kysten og deler av fastlandet.
Offisielt ble Dronning Maud Land annektert av Norge den 14. januar 1939. Fem dager senere gjorde imidlertid Tyskland uformelt krav på området mellom 10° vestlig- og 20° østlig lengde som Neuschwabenland. Dette territorialkravet forble dog kun et kartografisk sådan, og har aldri blitt fremmet offisielt. I 1959 ble Antarktistraktaten underskrevet av de tolv landene som på det tidspunkt hadde aktivitet og territorialkrav i Antarktika, deriblant Norge.
Et titalls forskningsstasjoner finnes på Dronning Maud Land. Troll er den eneste norske, og stod ferdig i 1990. Den ble opprustet til helårsstasjon i 2005 og ligger i Jutulsessen. I tillegg ble feltstasjonen Tor etablert i 1993 på Svarthamaren.
Peter I Øy
Øya ble oppdaget av russeren Fabian Gottlieb von Bellingshausen den 21. januar 1821, men pakkisen gjorde det umulig for ham og hans ekspedisjon å gå i land. Likevel navnga han øya etter den russiske tsaren Peter den store. Et nytt forsøk på ilandstigelse ble gjort av Jean-Baptiste Charcots andre antarktisekspedisjon i januar 1910, men også dette forsøket ble forhindret av pakkis. Den første suksessfulle ilandstigningen ble utført av den andre Norvegia-ekspedisjonen den 2. februar 1929. Samstundes ble det gjort krav på øya på vegne av Norge. Annekteringen ble stadfestet av myndighetene ved kongelig resolusjon 6. mars 1931, og Peter I Øy fikk status som norsk biland den 24. mars 1933.
Først i 1987 ble det gjennomført nøyaktige topografiske oppmålinger og flyfotografering av Peter I Øy, dette i regi av Norsk Polarinstitutt som sendte fem forskere som tilbrakte elleve dager på øya. I tillegg ble det satt opp en automatisk værstasjon.
Norske områder med særstatus
Norske områder med særstatus er i motsetning til norske biland integrerte deler av kongeriket. De er dermed omfattet av Norges Grunnlovs § 1, og kan ikke avhendes da «Kongeriket Norge er et […] udelelig og uavhendelig rike.». I de norske områdene med særstatus gjelder imidlertid spesifikke økonomiske fortrinn både ovenfor privatpersoner og bedrifter. Hvilke fortrinn som gjelder avhenger av område.
Finnmark og Nord-Troms
Finnmark og Nord-Troms har fra 1990 hatt særegen status som tiltakssone, hvilket blant annet innebærer lavere skatte- og avgiftssatser for privatpersoner så vel som bedrifter. Tiltakssonen omfatter samtlige kommuner i Finnmark, og sju kommuner i Nord-Troms (Karlsøy, Kvænangen, Kåfjord, Lyngen, Nordreisa, Skjervøy og Storfjord). Følgende fortrinn gjelder spesifikt for tiltakssonen:
Jan Mayen
Ettersom det er ingen fastboende på Jan Mayen, og heller ingen reell handelsvirksomhet er ikke de økonomiske fortrinnene forbundet med øyas særstatus spesielt fremtredende i praksis. Lønn for arbeid skattlegges imidlertid etter de samme materielle reglene som på Svalbard, gitt at oppholdet i forbindelse med arbeidet overstiger 30 døgn. Ettersom øya har ingen fastboende, skattlegges skattepliktig lønnsinntekt i lønnstakerens hjemkommune.
Svalbard
Svalbard har et lavere generelt skatte- og avgiftsnivå enn Fastlands-Norge, og heller ikke merverdiavgift på varer og tjenester. Av inntekt som omfattes av lønnstrekkordningen trekkes 8 prosent skatt av beløp inntil 12 ganger folketrygdens grunnbeløp. Overskytende beløp trekkes med 22 prosent. Arbeidsgivere er videre fritatt arbeidsgiveravgift.
På grunn av Svalbardtraktatens innskrenkninger ovenfor norsk myndighet er øyene dessuten ekskludert fra Schengen-samarbeidet. Dette betyr at det utøves grensekontroll for reisende fra Svalbard til Fastlands-Norge til tross for at det er en integrert del av kongeriket. Flytrafikk mellom Norge og Svalbard opereres dermed for alle praktiske formål på samme måte som flytrafikk mellom Norge og ikke-visumpliktige ikke-Schengenland, og reisende må derfor gjennom pass- og tollkontroll.
Hertzberg (slekt)
Hertzberg er to norske slekter, den ene fra Danmark og etablerte seg på Vestlandet, den andre fra Tyskland og etablerte seg i Holmestrand. Det er også flere kjente Hertzberg i Sverige.
Dansk opphav til Vestlandet
Det var Jens Gjertsen (1632–1717), degn i Vrå sogn (Aalborg), Jylland. Han var muligens fra Elmelunde sogn på Møen som tidligere het Hjerteberg, og derav kommer kanskje navnet Hertzberg. Hans sønn Niels dro til Norge. Blant etterkommerne:
Ingebjørg Finnsdatter
Liv og virke
Hun ble først gift i 1038 med Torfinn, jarl av Orknøyene (1009–1064?) siden med den skotske kongen Malcolm III (1031–1093).
Ingebjørg ble først gift med Torfinn, jarl av Orknøyene. Orknøyingenes saga hevder at Kalv Arnesson, Ingebjørgs onkel, var i landsforvisning på Orknøyene etter at hun ble gift med Torfinn. Det var under styret til kong Magnus den gode, sønn av Olav den hellige, som styrte fra 1035 til 1047, og som antagelig død før danske Hardeknut døde i 1042. Torfinn og Ingebjørg fikk sønnene Pål og Erlend, som begge ble jarler under morens formynderskap. Erlend fikk sønnen Magnus, som er Orknøyenes nasjonalhelgen. Begge sønnene hennes deltok i Harald Hardrådes mislykte invasjon av kongeriket England i 1066.
Snorre Sturluson i Heimskringla (sagaene om de norske kongene), og den anonyme sammenstilleren av Orknøyingenes saga skrev at Torfinn var den mektigste av alle jarlene på Orknøyene og han styrte over betydelige områder utover de nordlige øyene, inkluderte på det skotske fastlandet. Han døde en gang rundt 1065, og Ingebjørg valgte å gifte seg på nytt med den gæliske kongen av Alba (dagens Skottland), Máel Coluim mac Donnchada, eller Malcolm III av Skottland som han nå er mest kjent som. Når ekteskapet ble inngått er ikke kjent, bortsett fra at det må ha skjedd en gang etter 1065. Hun fødte ham minst en sønn, kanskje to. Orknøyingenes saga forteller at Donnchad mac Mail Coluim, mer kjent som Duncan II av Skottland, var deres sønn. Det er en mulighet at en Domnall, sønn av Máel Coluim, også ble født av henne, og som Ulster-annalene rapporterte som død i 1085. Det siste er ikke sikkert at Máel Coluim, eller Malcolm III, faktisk var far til denne Domnall (anglifisert som Donald). Den skotske historikeren Alan Orr Anderson mener det er like sannsynlig at Domnall var en sønn av Máel Coluim mac Maíl Brigti, mormaer av Moray, som også ble omtalt som en «konge» av Skottland i 1029. Ingebjørgs sønn Duncan oppnådde å bli skotsk konge etter sin fars død, men han ble aldri preget av sin mors kulturelle røtter. Han ble utlevert som gissel til den engelske kongen, og tilbrakte store deler av livet oppfostret i anglo-normannisk kultur. Duncan fikk kun en sønn, William fitz Duncan.
Ingebjørg er antatt å ha dødd en gang før 1069 da Malcolm III giftet seg med den angelsaksiske prinsessen Margaret, søster av Edgar Ætheling, en gang rundt 1070. Det er også en mulighet for at hun døde før Malcolm ble konge i 1058 da en Ingeborg comitissa opptrer i Liber Vitae Ecclesiae Dunelmensis, en liste over de som munker leste bønner for ved Durham, sammen med de personer som er kjent å ha dødd en gang rundt 1058. Om Ingebjørg aldri ble dronning kan det forklare den åpenbare uvitenhet om hennes eksistens hos en del skotske kronikører.
Runnymede (distrikt)
Runnymede er et administrativt distrikt i Surrey, England.
Distriktet har navn etter Runnymede, en eng ved Themsens bredd i utkanten av Egham, hvor Johan uten land i 1215 signerte Magna Carta.
Liste over landsnumre for telefon
Internasjonale landsnumre for telefon
Retningsnumre over landsnummer «1» til selvstendige og uselvstendige områder er ikke tatt med i denne oversikten. Med forbehold om mulige feil.
Garland County
Garland County er et fylke i den amerikanske delstaten Arkansas.
Zimbabuephylla
Utseende
En middelsstor (15 millimeter), bred, kastanjebrun oldenborre. "Snuten" (clypeus) er avrundet, antennene ti-leddet med en tre-leddet vifte.
Utbredelse
Arten er utbredt i Zimbabwe.
Mette Tønder
Mette Tønder (født 3. november 1969) er en norsk politiker (H). Hun har vært innvalgt på Stortinget fra Akershus siden 2013 og sitter der i Familie- og kulturkomiteen.
Hun har vært medlem av Nittedal kommunestyre siden 1999 og medlem av formannskapet siden 2003, og var ordfører i kommunen 2007–2011. I 2012 ble hun styremedlem i Akershus universitetssykehus HF, og har tidligere vært styreleder i KS i Akershus.
Tønder er utdannet jurist fra Universitetet i Oslo, og har blant annet vært politisk rådgiver for Høyres stortingsgruppe.
Vorkuta (elv)
Vorkuta (russisk: Воркута) er ei elv i republikken Komi og det autonome området Nenetsk i Russland. Den er ei høyre sideelv til Usa, i Petsjoras nedbørfelt, og er 182 kilometer lang med et nedbørfelt på 4 550 km².
Elva har sitt utspring fra lave, vestlige utløpere av Poljarnyj Ural. Den renner i sørvestlig retning gjennom myrlendt tundra, og passerer gjennom byen Vorkuta og kullfeltene i området rundt byen, før den munner ut i Usa 50 km lenger sør.
Vorkuta er frosset over fra midten av oktober til tidlig i juni. Elva brukes til vannforsyning for byene i Vorkuta-kullfeltene.
Eustaquio Pastor Cuquejo Verga
Eustaquio Pastor Cuquejo Verga, CSsR (født 20. september 1939 i San Estanislao i separtementet San Pedro i Paraguay) er en katolsk prelat og emeritert erkebiskop av hovedstaden Asuncion.
Redemptoristprest
Eustaquio Pastor Cuquejo Vergatrådte inn i redemptoristordenen i 1957. Fra 1959 til 1964 studerte han teologi og filosofi ved Redemptorist Seminary i Esopus i Ulster County i delstaten New York i USA.
Der ble han ordinert til prest den 21. juni 1964. Deretter studerte han pastoralpsykologi i Annapolis i Maryland. Etter en kort periode som kapellan i Paraguay ble han professor og prefekt ved redemptoristenes presteseminar i Ponta Grossa i Brasil deb 21. juli 1968, og fra 1973 professor i moralteologi ved Studium Theologicum de Curitiba. Fra 1975 til 1977 fullførte han doktorgradsstudier i moralteologi ved Academia Alfonsiana i Roma, tilknyttet Lateranuniversitetet.
Den 6. januar 1978 ble han valgt til superior for redemptoristene i Paraguay; i 1981 ble han gjenvalgt. Fra 1978 til 1982 var han også visepresident for «Confederación de Religiosos del Paraguay», og fra 1981 president for «Conferencia de Puebla».
Hjelpebiskop i Asunción
I 1982 ble han utnevnt til titulærbiskop av Budua av pave Johannes Paul II, og utnevnt til hjelpebiskop av Asunción. Bispevielsen fant sted i katedralen i Asunción den 15. august 1982, ved erkebiskopen av Asunción Ismael Rolón S.D.B.; medkonsekratorer var hjelpebiskop i Asunción Jorge Adolfo Carlos Livieres Banks og Aloísio Ariovaldo (Tarcísio) Amaral CSsR, biskop av Limeira i delstaten São Paulo i Brasil.
I 1986/1987 var han president for CEP for gjennomføringen av den andre nasjonale eukaristiske kongress og pave Johannes Paul IIs pastoralbesøk til Paraguay. I 1987 ble han medlem av De latinamerikanske katolske biskopers konferanse (CELAM), fra 1991 formann for Kommisjonen for utdannelse.
I 1989 ble han valgt til midlertidig administrator av erkebispedømmet Asunción.
Biskop-prelat av Alto Paraná
Kort tid etter, i 1990, ble han utnevnt til prelat for territorialprelatur Alto Paraná.
Militærbiskop
I 1992 utnevnte Johannes Paul II ham til titulærbiskop av Aufinium og utnevnte ham til militærbiskop for Paraguay; dette var under militærdiktaturet ledet av Andrés Rodríguez Pedotti. Rodríguez hadde overtatt etter den mangeårlige diktator Alfredo Stroessner og innledet Paraguays tilbakeføring mot et demokratisk styre.
Under CEPs årlige plenarforsamling i 1994 ble han valgt til generalsekretær for CEP.
... administrator av Caacupé, og så av Alto Paraná
I november samme år utnevnte pave Johannes Paul II ham også til apostolisk administrator av Caacupé.
I 2000 ble han også utnevnt til biskop og apostolisk administrator av Alto Paraná.
Erkebiskop av Asunción
I 2002 ble han utnevnt til erkebiskop av erkebispedømmet i Asunción.
Fra 2002 har han visepresident for den paraguayanske biskopskonferansen CEP.
Eustaquio Pastor Cuquejo Verga ble i en tid formodet å en gang bli elevert til kardinal.
Hans suffraganbiskop Rogelio Ricardo Livieres Plano stemplet ham offentlig som homoseksuell i 2014; dette utløste en gedigen skandale i Paraguay. Som et resultat ble et foretatt en visitasjon av Livieres Planos' bispedømme beordret. Det endte med at Livieres Planos ble september 2015 fratatt fra sitt embete, etter beslutning fra pave Frans.