cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Florent Amodio
Personlig liv
Amodio ble født i Sobral i Ceará i Brasil og blei som spedbarn adoptert av et fransk par. Han vokste opp i Fremainville i Val-d'Oise. Han har både fransk og brasiliansk statsborgerskap.
I tillegg til hans kunstløpkarriere, studerer Amodio for å bli en coach.
Karriere
Amodio begynte med kunstløp som fireåring og har fått undervisning av Bernard Glesser siden den tid. Som tolvåring fikk han påvist Schlatters-kneskade, noe som førte til at han ikke kunne stå på skøyter i 18 måneder. Han begynte å konkurrere igjen i 2004 og representerte Frankrike internasjonalt for første gang i 2005.
Han vant Junior Grand Prix-finalen i sesongen 2008-9, etter at han kom på tredje- og førsteplass ved Junior Grand Prix-mesterskapene samme sesong. Senere, under juniorverdensmesterskapet, havna han på en skuffende femtendeplass og på en tiendeplass under hans eneste seniormesterskap den sesongen, World Team Trophy.
Amodio begynte sesongen 2009 og 2010 med å vinne French Masters. Senere deltok han i seniorklassen i Grand Prix (Russland, 2009). I denne konkurransen kom han på 9.-plass. Under Skate America i 2009 kom han på fjerdeplass, han lå mindre enn ett poeng bak tredjeplassen.
Rheingau
Rheingau er et landskap vest i den tyske delstaten Hessen. Det ligger på den nordlige siden av Rhinen mellom Wiesbaden og Lorch, og strekker seg fra det vestlige Taunus til Rhinen. Landskapet domineres av hauger og lave åser.
Rheingau er et kjent vinområde, og er et av de største områdene i Tyskland hvor det produseres kvalitetsvin, hovedsakelig av riesling-sorten. Det er en rekke klostre, slott, borger og romantiske gamle byer i området. I den vestlige delen begynner Mittelrheindalen, som hører til UNESCOs verdensarvliste.
Paul Addo
Paul Addo (født 14. juni 1990) er en ghanesisk fotballspiller som fra 31. desember 2018 er klubbløs. Han har tidligere spilt for Odd Grenland og Strømmen. (Lån).
Addo var kaptein for da de tok fjerdeplassen i U-17 verdensmesterskapet i 2007. Før 2009-sesongen var Addo på prøvespill i Løv-Ham og signerte kontrakt med laget. I løpet av sesongen trente Addo med Brann, som en del av samarbeidet mellom Løv-Ham og Brann. Etter sesongen spilte han også for Brann mot Viking i Thomas Pereira sin testemonialkamp.
Etter 2009-sesongen ble Løv-Ham og Hønefoss enige om en overgang for Addo, samtidig som Bjørn Dahl gikk fra Hønefoss til Løv-Ham. På grunn av at Addos agent sitt agenthonorar ikke ble akseptert av Hønefoss ble avtalen ikke gjennomført. Foran 2011-sesongen signerte Addo en ny kontrakt med Løv-Ham ut 2013-sesongen og var også på prøvespill i Odd Grenland. Natt til 31. mars 2011 ble Odd Grenland og Løv-Ham enige om en overgang på Addo. Avtalen gikk ut på et års lån og Odd Grenland sikret seg også opsjon på kjøp av spilleren. Låneavtalen ble senere omgjort til en permanent overgang, men i april 2013 gikk Addo på lån til Strømmen.
Lille-Tamsøya
Lille-Tamsøya (nordsamisk: Ávačuohttu) er ei ubebodd øy i Nordkapp kommune i Troms og Finnmark. Øya ligger øst for Repvåg i Porsangerfjorden, nord for Tamsøya.
Ellen Seip (1949)
Ellen Seip (født 17. oktober 1949) er en norsk offentlig tjenestekvinne. Hun var departementsråd fra 2002 til 2016.
Seip har hovedfag i sosiologi fra Universitetet i Oslo i 1976 med en på en undersøkelse om kvinners psykiske helse Hun ble ansatt i Sosialdepartementet i 1980 hvor hun steg i gradene til byråsjef i 1987, ekspedisjonssjef i sosialavdelingen i 1999 og departementsråd i januar 2001. Fra 2002 til 2003 var hun departementsråd i Arbeids- og administrasjonsdepartementet, som fra 2004 ble omorganisert til Arbeids- og sosialdepartementet. Fra omdøpt 2006 kalt Arbeids- og inkluderingsdepartementet og igjen omdøpt Arbeids- og sosialdepartementet. Seip har tidligere særlig arbeidet med forvaltning av statens rusmiddelpolitikk og i senere år NAV-reformen. Fra 2018 er hun styreleder i Vinmonopolet. Ellen Seip er gift med direktør Osmund Kaldheim i Husbanken. Han var tidligere direktør i Integrerings- og mangfoldsdirektoratet, noe som medførte stillingsomplasseringer på grunn av habilitetssituasjoner.
Klodio
Klodio (født ca. 392/395, død 445 /448; også stavet Clodio/Chlodio, Clodius, Clodion, Cloio eller Chlogio; bokstaven c uttales som k) var en konge eller krigshøvding av de saliske frankerne som knyttes til dynastiet merovingene som begynte med Merovek, slektens stamfar. Klodio var kjent som den langhårete konge, et trekk som preget de senere merovingske kongene, og kontrollerte området Nordrhein-Westfalen fra Disbargum (Duisburg) i hva som er dagens Tyskland.
Klodio og hans folk dro vestover, krysset Rhinen med en stor hær og klarte å slå seg fram som høvding over området rundt Thérouanne (i nordlige Frankrike og Belgia) i 414. Derfra angrep han Romerriket i 428, beseiret en romersk hær ved Cambrai og bosatte seg i nordlige Gallia, hvor mange frankere allerede hadde slått seg ned. Selv om han ble angrepet av romerne, greide å han opprettholde sin posisjon og tre år senere, i 431, kunne han kontrollere området mer eller mindre sørover til elven Somme i det framtidige Frankerriket. I 448, rundt tjue år etter at hans styre begynte ble Klodio beseiret ved Vicus Helena i Artois av Flavius Aëtius, kommandanten av den romerske hæren i Gallia. Han døde antagelig i dette slaget, rundt femti år gammel.
Som alle senere merovingske konger hadde Klodio langt hår som en rituell skikk. Hans etterfølger (og kanskje sønn) kan ha vært Merovek, som ga navn til dynastiet, «merovingene». Det ikke samtidige historieverket Liber historiae Francorum hevdet at hans far var Faramond, som antagelig var en legendarisk figur som ble knyttet til Klodios slekt en gang på 700-tallet. Det senere verket Fredegars krønike gjør Klodio til en sønn av Theudemeres, en av lederne til de salinske frankerne og en konge av Thérouanne (409–414). En av kildene til Klodio var Gregorius av Tours' verk Historia Francorum, «frankernes historie».
Tamsøya
Tamsøya (nordsamisk: Dávdnesálla, kvensk: Taunusaari) er ei ubebodd øy i Porsanger kommune i Troms og Finnmark. Tamsøya ligger sørøst for Repvåg i Porsangerfjorden. Nord for Tamsøya ligger Lille-Tamsøya.
Tamsøya er eid av Olaf og Fredrik Bull. Øya er fredet på grunn av fuglelivet og multeforekomsten på øya.
Silje og Sigurd – et slags reiseprogram
Silje og Sigurd – et slags reiseprogram er et norsk reiseprogram som gikk på TVNorge fra 2000 til 2001 med Sigurd Sollien og Silje Stang som programledere. De to reiste jorden rundt på jakt etter spennende reisemål, kultur og kuriositeter. Serien hadde høye seertall og ble i 2000 omtalt som det mest suksessfulle programmet på TVNorge siden Reisesjekken og Casino. Programmet gikk vekselvis med Tur/retur.
Serien ble i 2001 tildelt Gullruten i klassen beste underholdningsprogram.
Programmet ble sendt i reprise i 2002 og 2004. Utdrag fra serien sendt i en episode av programmet TVNorge 20 år, som ble sendt i forbindelse med TVNorges 20-årsjubileum i 2008.
Seertall
Serien hadde godt over 300,000 seere i snitt, noe som var meget gode tall for TVNorge. Blant annet på ble premieren sett av 355,000. Premieren av andre sesong ble sett av 257 000. Tredje sesong hadde et snitt på 305,000.
Sesongoversikt
Første sesong bestod av 12 programmer som ble sendt i perioden 17. februar til 11. mai 2000. Reisemålene var Jamaica, Berlin, Jordan, Malta, Sicilia, St. Petersburg, Costa Rica, Spania, Marokko, New York, Sørstatene (2 episoder) og Svalbard. Innspillingen startet i november 1999.
Andre sesong bestod av 10 program som ble sendt i perioden 28. januar til 8. april 2001. Reisemålene var Argentina, Irland, Kroatia, Gotland, Belize, Sør-Afrika (2 episoder), Portugal, Florida og Nepal.
Tredje sesong bestod av 8 programmer som ble sendt i perioden 11. oktober til 29. november 2001. Dette inkluderer en spesial («Silje og Sigurd ser tilbake») som bestod av ulike klipp fra de over 30 landene de hadde besøkt mens serien ble lagd. Reisemålene i denne sesongen var Østerrike, Malaysia, Karibia, Dubai, Island, Hongkong, og Latvia.
Klodvig I
Klodvig I (latin: Chlodovechus; rekonstruert frankisk: *Hlodowig; født ca. 466, død 27. november 511) var en frankisk konge av Frankerriket, og et medlem av merovingerdynastiet som etterfulgte sin far Kilderik I som konge over de saliske frankerne i 481. Han var den første kongen av frankerne som samlet alle frankiske stammer under en hersker. Han endret formen på lederskapet fra en gruppe kongelige høvdinger til styre av en enekonge og sikret at kongedømmet ble gitt videre til sine arvinger.
Klodvig I var sønn av Kilderik I, en merovingerkonge av de saliske frankere, og Basina fra Thüringen. Han etterfulgte sin far i 481 da han var femten år gammel. Han erobret den gjenværende reststaten i Vestromerriket i slaget ved Soissons i 486, og ved sin død i 511 hadde han erobret det meste av de nordlige og vestlige delene av hva som tidligere hadde vært romersk Gallia.
Klodvig er viktig i fransk historiografi som «den første kongen av hva som ble Frankrike». Hans navn Klodvig er germansk, sammensatt av elementene hlod, «vidkjent» + wig, «kamp», og er opprinnelsen av det senere franske navnet Louis, gitt til 18 senere franske konger. Nederlandsk, det mest nært beslektede moderne språket til frankisk, lånte navnet på nytt som Lodewijk fra tysk på 1100-tallet. Navnet tilsvarer dagens tyske Ludwig, norske Ludvig, og på engelsk er han tradisjonelt blitt hetende Clovis.
Den amerikanske borgerkrigen
Den amerikanske borgerkrigen var en borgerkrig i USA som pågikk i perioden 1861–1865.
Borgerkrigen oppstod da elleve Sørstater erklærte løsrivelse fra Unionen og dannet Amerikas konfødererte stater (Konføderasjonen). Lederen for Konføderasjonen var Jefferson Davis. Konføderasjonen kjempet mot den amerikanske føderale regjeringen (Nordstatene), som ble støttet av alle fristatene og de fem grensestatene i nord.
Det republikanske parti ledet av Abraham Lincoln førte en valgkampanje for avskaffelse av slaveriet i presidentvalget, 1860. Den republikanske valgseieren førte til at syv sørlige stater erklærte sin løsrivelse fra Unionen før Lincoln selv inntok presidentembetet den 4. mars 1861. Både den avtroppende og påtroppende administrasjonen forkastet løsrivelsen og regnet det som et opprør.
Fiendtlighetene begynte den 12. april 1861 da konfødererte styrker angrep en amerikansk militær installasjon ved Fort Sumter i Sør-Carolina. Lincoln svarte med å be om en frivillig hær fra hver stat, noe som førte til at ytterligere fire slavestater i sør brøt ut. Begge sider samlet sammen arméer mens Unionen tok kontroll over grensestatene tidlig i krigen og etablerte en marineblokade. I september 1862 gjorde Emansipasjonserklæringen til Lincoln avskaffelse av slaveriet i sør til et krigsmål, noe som gjorde det vanskelig for Storbritannia å intervenere på Konføderasjonens side.
Den konfødererte kommandanten Robert E. Lee vant slag i øst, men i 1863 ble hans framrykning mot nord slått tilbake i Gettysburg, og i vest skaffet Unionen seg kontroll over Mississippi i slaget ved Vicksburg. Dermed var Konføderasjonen delt i to. Langtidsvirkende fordeler for Unionen med tanke på mannskap og materiell, ble utnyttet i 1864 da Ulysses S. Grant utkjempet utmattelsesslagene mot Lee, mens nordstatsgeneralen William Tecumseh Sherman erobret Atlanta i Georgia og marsjerte til havet. Konføderasjonens motstand brøt sammen etter at Lee overga seg til Grant i Appomattox Court House den 9. april 1865.
Den amerikanske borgerkrigen var den dødeligste krigen i amerikansk historie og førte til 620 000 døde soldater og et ukjent antall sivile tapstall. Den gjorde slutt på slaveriet i USA, gjeninnførte Unionen og styrket posisjonen til den føderale regjeringen. De sosiale, politiske, økonomiske og rasemessige stridsspørsmålene i krigen formet i sterk grad rekonstruksjonen som varte til 1877, og førte til endringer som hjalp landet til å bli en supermakt.
Over 6,000 norske immigranter deltok i den amerikanske borgerkrigen. Mange av disse deltok i 15th Wisconsin Volunteer Infantry som var et regiment satt opp med skandinaviske, vesentlig norske soldater.
Bakgrunn
USA var en nasjon som var delt i to av Mason-Dixon-linjen i fundamentalt forskjellige regioner. Disse forskjellene hadde sitt opphav helt tilbake til koloniseringen av området. New England, Nordøsten og Midtvesten hadde en raskt voksende økonomi som var basert på familiegårder, industri, gruvedrift, handel og transport. I tillegg hadde området en stor og raskt økende bybefolkning og manglet slaveri utenfor grensestatene. Veksten skyldtes høye fødselsrater og store antall europeiske immigranter, særlig irer, briter og tyskere.
Det sørlige USA var dominert av et plantasjesystem basert på slaveri med rask vekst i sørvest, som i Texas, basert på høye fødselsrater, men hadde lav innvandring fra Europa. Der var få byer eller landsbyer, og med unntak av grenseområder var det også lite med industri. Slaveeiere kontrollerte politikk og økonomi. To tredjedeler av de hvite i sør eide ikke slaver og var stort sett opptatt med selvbergingsjordbruk.
Tilstanden var dermed at den nordlige befolkningen vokste mye raskere enn den sørlige befolkningen. Dette gjorde det stadig vanskeligere for sørstatene fortsatt å ha innflytelse over den nasjonale regjeringen. Fram til Zachary Taylor hadde de fleste presidenter vært fra sørstatene. Innbyggerne i sør var bekymret over den relative nedgangen i politisk innflytelse som deres region hadde fordi nordstatene vokste langt raskere i befolkning og industriell kapasitet.
Det hadde lenge eksistert argumenter for at slaveri burde bli avskaffet i USA. Abolisjonister forkastet etter 1840 slaveriet som mer enn sosial ondskap: Det var moralsk galt. Mange i nord, særlig ledere av det nye republikanske partiet, regnet slaveriet som et stort nasjonalt onde og mente at et lite antall eiere av store plantasjer i sør kontrollerte den nasjonale regjeringen med det mål om å spre denne ondskapens ideologi.
Sørstatene bryter ut
Sør-Carolina gjorde mer for å reservere seg mot føderale lover og for å bryte ut enn noen andre sørstater. Sør-Carolina vedtok en «erklæring om de umiddelbare årsakene som førte til og rettferdiggjør Sør-Carolinas utmelding fra den føderale union» den 24. desember 1860. Den hevder statenes rettigheter for slaveeiere i sør, men inneholdt en klage rettet mot statenes rettigheter i nord i form av motstand mot Fugitive Slave Act («rømte slave-loven»), og hevdet at de nordlige statene ikke oppfylte sine føderale forpliktelser i grunnloven. Alle de påståtte forsømmelsene av de sørlige statenes rettigheter var knyttet til slaveri.
Syv stater hadde brutt ut av unionen før Lincoln ble tatt i ed som president. De etablerte en sørlig regjering, Amerikas konfødererte stater, den 4. februar 1861. De tok kontroll over føderale festninger og andre besittelser innenfor sine grenser med liten motstand fra den avtroppende president James Buchanan som satt i embetet til 4. mars 1861. Buchanan sa at Dred Scott-dommen var bevis på at Sørstatene ikke hadde grunnlag for å bryte ut, og at Unionen «var ment å være evig», men at «våpenmakt for å tvinge en stat til å bli værende i Unionen» ikke var blant «de nevnte fullmaktene til kongressen». En fjerdedel av den amerikanske hæren, hele garnisonen i Texas, ble overgitt til statens styrker av dens kommandant, general David E. Twiggs, som deretter sluttet seg til Konføderasjonen.
Sørstatenes representanter oppga sine seter i senatet og representantenes hus. Dette gjorde at republikanerne senere kunne vedta og gjennomføre vedtak for prosjekter som tidligere ble blokkert av sørstatssenatorene før krigen. Det omfattet lovforslagene Morrill Tariff, Morrill Act, en Homestead Act, en transkontinental jernbane (Pacific Railway Acts), National Banking Act og godkjennelsen av United States Note gjennom Legal Tender Act i 1862. Revenue Act of 1861 innførte inntektsskatt for å hjelpe til med å finansiere krigen.
Syv bomullstater (Deep South) brøt ut innen februar 1861: Sør-Carolina, Mississippi, Florida, Alabama, Georgia, Louisiana og Texas. Disse statene grunnla Amerikas konfødererte stater 4. februar 1861 og valgte Jefferson Davis som president. Styrestrukturen lignet USAs grunnlov. Etter angrepet på Fort Sumter ba president Lincoln hver stat om å opprette en frivillig hær. I april og mai i 1861 slo fire nye stater seg sammen med Konføderasjonen. Disse var Arkansas, Tennessee, Nord-Carolina og Virginia. Virginia ble splittet i to slik at den østlige delen av staten (Virginia) var en del av sørstatene, mens den nordvestlige delen (Vest-Virginia) var en del av Unionen. Vest-Virginia sluttet seg til Unionen som ny stat 20. juni 1863. Innen slutten av 1861 var også Missouri og Kentucky delt. Flere indianerstammer støttet Konføderasjonen, noe som førte til en blodig borgerkrig i indianerterritoriet (nå Oklahoma).
23 stater utgjorde Unionen ved krigens utbrudd: California, Connecticut, Delaware, Illinois, Indiana, Iowa, Kansas, Kentucky, Maine, Maryland, Massachusetts, Michigan, Minnesota, Missouri, New Hampshire, New Jersey, New York, Ohio, Oregon, Pennsylvania, Rhode Island, Vermont, og Wisconsin. I løpet av krigen ble Nevada og Vest-Virginia nye medlemmer i Unionen. Tennessee og Louisiana ble også underlagt nordstatene da Unionen tok kontroll over dem tidlig i krigen. Det var i tillegg flere territorier som sloss på Unionens side: Colorado, Dakota, Nebraska, Nevada, New Mexico, Utah og Washington.
Grensestatene i Unionen var Vest-Virginia og fire av de nordligste slavestatene (Maryland, Delaware, Missouri og Kentucky). Maryland hadde tallrike embetsmenn som sympatiserte med Konføderasjonen. Disse tolererte opptøyer i Baltimore rettet mot Unionen og omfattet blant annet brenning av broer. Lincoln svarte med unntakstilstand og beordret militsenheter som hadde trent i nord mot Washington og Baltimore. Før den konfødererte regjeringen innså hva som skjedde, hadde Lincoln tatt kontroll over Maryland og distriktet Columbia ved å arrestere regjeringsmedlemmene i Maryland og anholde dem uten dom.
Kentucky brøt ikke ut. En stund erklærte staten seg nøytral, men nøytraliteten tok slutt da konfødererte styrker gikk inn i staten i september 1861. Staten bekreftet sin lojale status, mens den forsøkte å opprettholde slaveriet. Under en kort invasjon av konfødererte styrker, organiserte sympatisører en utbryterkonvensjon, innsatte en guvernør og fikk anerkjennelse fra Konføderasjonen. Opprørsregjeringen dro snart i eksil og kontrollerte aldri Kentucky.
Etter at Virginia brøt ut, ba en unionsvennlig regjering i Wheeling 48 fylker om å stemme på en ordinans om å skape en ny stat den 24. oktober 1861. Det kom svar fra 41 av fylkene, og de som hadde brukt stemmeretten (det var svært lav valgdeltakelse), stemte klart for den nye staten. Til å begynne med ble den kalt «Kanawha», men ble senere omdøpt til «Vest-Virginia», og tatt opp i Unionen den 20. juni 1863. Fylkene Jefferson og Berkeley ble annektert til den nye staten sent i 1863. De vestlige fylkene i Virginia hadde stemt nesten to til en, selv om 24 av de 50 fylkene hadde stemt for å bryte ut. Antallet soldater fra Vest-Virginia var jevnt fordelt mellom Konføderasjonen og Unionen.
Tilsvarende forsøk fra unionister dukket opp i det østlige Tennessee, men ble slått ned av Konføderasjonen. Jefferson Davis arresterte over 3000 menn som var mistenkte for å være lojale ovenfor Unionen og anholdt dem uten dom.
Krigen bryter ut
7. februar antok de syv utbryterstatene en midlertidig grunnlov for Amerikas konfødererte stater. De etablerte sin midlertidige hovedstad i Montgomery i Alabama. I februar mislyktes en fredskonferanse i Washington i å løse krisen. De gjenværende åtte slavestatene avslo oppfordringer om å slutte seg til Konføderasjonen. Konfødererte styrker tok de fleste føderale festningene («fort») innenfor grensene deres. President Buchanan protesterte, men svarte ikke med militærmakt, med unntak av et mislykket forsøk på å forsyne Fort Sumter ved hjelp av skipet «Star of the West». Skipet ble beskutt av styrker fra Sør-Carolina og vendte tilbake før det nådde fortet. I stillhet begynte guvernørene i Massachusetts, New York og Pennsylvania å kjøpe våpen og trene militsenheter.
Abraham Lincoln ble tatt i ed som president den 4. mars 1861. I hans tiltredelsestale hevdet han at grunnloven var en «mer perfekt union» enn de tidligere Konføderasjonsartiklene, at den var en bindende kontrakt og kalte ethvert utbrudd som «juridisk ugyldig». Han hevdet at han ikke hadde intensjoner om å invadere sørstatene, han hadde heller ikke til hensikt å gjøre slutt på slaveriet hvor det eksisterte, men at han ville bruke makt for å beholde føderal eiendom. Hans tale endte med en bønn om gjenopprettelse av båndene i unionen.
Sørstatene sendte delegasjoner til Washington og tilbød betaling for de føderale eiendommene for å kunne inngå en fredsavtale med Amerikas forente stater. Lincoln avslo enhver forhandling med konfødererte utsendinger på bakgrunn av at Konføderasjonen ikke var en lovlig regjering, og at enhver inngått avtale ville kunne tolkes som en anerkjennelse av dem som suveren regjering. Dog deltok utenriksminister William Seward i uautoriserte og indirekte forhandlinger som mislyktes.
Fort Sumter i Charleston, Sør-Carolina, Fort Monroe, Fort Pickens og Fort Taylor var de gjenværende fortene i Konføderasjonen under Unionens kontroll. Lincoln var fast bestemt på å holde Fort Sumter. Etter ordre fra president Jefferson Davis bombet konfødererte styrker under P.G.T. Beauregard festningen ved hjelp av artilleri den 12. april, og tvang det til å kapitulere. I nord samlet man seg bak Lincolns bønn og oppfordring om at alle statene skulle sende styrker for å ta fortene tilbake og gjenopprette unionen. Opprørets omfang var tilsynelatende lite så langt, derfor ba Lincoln om 75 000 frivillige for 90 dager. I flere måneder før dette hadde flere guvernører i nord, diskret og i hemmelighet, gjort sine statsmilitser klare. De begynte å flytte sine styrker dagen etter. Liberty Arsenal i Liberty, Missouri, ble tatt åtte dager etter Fort Sumter.
Fire stater i de øvre sørstatene (Tennessee, Arkansas, Nord-Carolina og Virginia) som gjentatte ganger hadde avslått Konføderasjonens frierier, nektet nå å sende styrker mot sine naboer. De erklærte utbrudd og sluttet seg til sørstatene. For å belønne Virginia ble Konføderasjonens hovedstad flyttet til Richmond. Byen var Konføderasjonens symbol, men lå svært utsatt til i enden av en lang forsyningslinje. Richmond var tungt befestet, men forsyningene ble redusert da Sherman erobret Atlanta og nesten helt avskåret da Grant beleiret Petersburg og dens jernbaner som forsynte sørstatenes hovedstad.
Klodvig I
Klodvig er også betydningsfull grunnet at han konverterte til katolisismen i 496, hovedsakelig grunnet hans hustru, Klotilde, som senere ble opphøyd til helgen for denne handlingen, og i dag æret av både den katolske kirke og den ortodokse kirke. Å knytte seg til den khalkedonske kristendom i motsetningen til den arianiske kristendommen som ble oppfattet som farlig kjetteri av katolikkene, verre enn selv barbariske frankere, i henhold til Gregorius av Tours som gjorde Klodvig til en helt i sitt historieverk Historia Francorum, «frankernes historie», hovedkilden til hans historie. At Klodvig konverterte førte til storstilt konvertering av hans frankiske undersåtter, og førte til religiøs forening på tvers av ulike folkeslag i hva som i dag er Frankrike og Tyskland, og førte senere til Karl den stores allianse med paven og den påfølgende fødselen til det tidlige det hellige romerske rike.
Sammenslutning av frankiske stammer
Tallrike små, frankiske riker styrt av ulike høvdinger og småkonger eksisterte på 400-tallet. Saliske frankere var den ene av de to store frankiske stammene som okkuperte området vest for nedre Rhinen kjent som Toxandria, beliggende mellom elvene Maas (Meuse på fransk) og Scheldt (i hva som i dag er Nederland og Belgia). Deres maktbase begynte i sørvest rundt Tournai, hovedstaden i kongeriket, langs den moderne grensen mellom dagens Frankrike og Belgia.
Kilderik, Klodvigs far, ble konge av de saliske frankere i 457 ved sin fars død, Merovek, og styrte over de landområder han hadde mottatt som foederatus av romerne. I 463 gikk han inn i en allianse med Aegidius, magister militum av nordlige Gallia, for å beseire vestgoterne i Orléans. Kilderik døde i 482, rundt femti år gammel, og ble gravlagt som en rik mann i Tournai. Klodvig etterfulgte ham i samme posisjon.
Under Klodvig kom de salinske frankerne til å dominere sine naboer, innledningsvis støttet av sin tilknytning til Aegidius og romerne. Historikerne mener at både Kilderik og Klodvig var kommandanter av den romerske hæren i provinsen Belgica Secunda, og var underlagt magister militum. Klodvig vendte seg i midlertidig imot de romerske kommandantene, beseiret den gallo-romerske herskeren Syagrius, og sønn av Aegidus, i slaget ved Soissons i 486. Det er betraktet som slutten på Vestromerrikets styre utenfor Italia.
Klodvig fikk deretter den frankiske kongen Kararik og hans sønn fengselet og kronraket, etter at han hadde unnlatt å gi støtte til kampen mot Syagrius, og isteden stått på sidelinjen for å vente på utfallet. Kararik ble tvangsordinert som prest og hans sønn som diakon. I henhold til Gregorius av Tours, da Kararik klagde til sin sønn om deres vanære, skal sønnen ha svart at de skulle la håret vokse seg langt igjen, underforstått at de ville gjenerobre sine tidligere posisjoner. Da Klodvig fikk høre det lot ham dem henrette og konfiskerte deres rike og besittelser. Å skjære av håret var ikke kun for å ydmyke, men også å fjerne en politisk trussel. Det ble ment i Gregorius' tid at frankiske høvdinger eller småkonger som fikk sitt hår skåret av, mistet også retten til å være konge. Han fikk ytterligere en seier i 491 over en liten gruppe krigere fra Thüringen i øst.
Konge av frankerne
Ved denne tiden hadde Klodvig erobret alle frankiske riker vest for elven Maas, og systematisk fått drept deres høvdinger. De som gjensto var de ripuariske frankere i området rundt Köln, og som ikke hadde fulgt de saliske frankerne inn i Toxandria. Isteden hadde de krysset Rhinen og etablert seg i byene og villaene langs vestbredden. Silva Carbonaria utgjorde et naturlig grenseland mellom salinerne og ripuariene, men ikke for lenge. Et sted ved Lorraine begynte de to stammene å blande seg, og etter hvert søkte de ripuariske frankere beskyttelse under Klodvig. Den fienden de fryktet var alamannerne, den største trusselen fra de vestgermanske stammene. De var mange, godt bevæpnet, og hadde kavaleri, hvilket frankerne ikke hadde. Med hjelp fra andre frankiske stammer klarte Klodvig med nød og neppe å beseire alamannerne i slaget ved Tolbiac (dagens Zülpich) i 496. Klodvig kunne da strekke sitt maktområde så langt som til Basel i Sveits. Han gjorde Paris til sin hovedstad og etablerte et kloster dedisert til helgenene Peter og Paulus ved sørbredden av Seinen.
Norsk Arkivråd
Norsk Arkivråd er en landsdekkende organisasjon. Medlemmene er fra både privat og offentlig sektor, og er interessert i og arbeider med dokumenthåndtering og arkivfaglige spørsmål. Norsk Arkivråd arbeider for økt kunnskap om dokumenthåndtering og arkivdanning. Organisasjonen har kontakt med fagmiljøer både nasjonalt og internasjonalt og er høringsinstans i arkivrelaterte saker.
En nasjons fødsel
Filmen er basert på Thomas Dixons romaner The Clansman og The Leopard's Spots.
Premiere
Filmen hadde premiere i New York City den 3. mars 1915, da med navnet The Clansman. Griffith tjente 48 millioner dollar på filmen.
Handling
Filmen utspiller seg i de amerikanske Sørstatene, og første halvdel skildrer den amerikanske borgerkrigen. Filmen ble laget knappe 50 år etter at krigen sluttet, og dette satte den i et annet perspektiv enn dagens filmer om samme hendelser.
Den andre halvdelen av filmen er mye mer kontroversiell. Etter krigens slutt opphører slaveriet, og ifølge filmen har dette som konsekvens at Sørstatene invaderes av svarte og mulatter. I filmen blir disse framstilt som onde og dyriske. De hvite hovedpersonene er fortvilte, men en av dem får plutselig inspirasjon da han ser små barn leke med laken – han grunnlegger Ku Klux Klan. Klanen framstilles i filmen som Sørstatenes store helter; den lykkes i å rense landet for svarte, og redder kvinnen som holdes fanget av den onde mulatten som er de svartes leder.
Norsk Arkivråd
Norsk Arkivråd arbeider for en stadig bedre utdanning og opplæring av de som jobber med arkiv og dokumenthåndtering. Organisasjonen tilbyr kurs og seminarer.
En nasjons fødsel
Handling
Trass i at filmen har et sterkt kontroversielt budskap og ikke er særlig politisk korrekt, forblir den en av de viktigste stumfilmene som noensinne har blitt lagd, og vises ofte i sammenheng med studier i filmvitenskap og filmhistorie. Den var med på å fremme revitaliseringen av Ku Klux Klan, men nå var klanens fiendtlighet like mye rettet mot katolikker og jøder som mot fargede. President Woodrow Wilson fikk vist filmen i Det hvite hus, og uttalte om den at det var «som å skrive historien med lynskrift». Det var under president Wilson at raseskille ble innført i Washington D.C.
Klodvig I
Konge av frankerne
Gregorius, som gjorde Klodvig til sin helt, forventet ikke at han var perfekt, ikke mer enn den gammeltestamentlige David av Israel var det. Klodvig utførte Guds verk med krigers brutalitet. Gregorius redegjør tørt for Klodvigs brutale oppførsel, inkludert hans skrekkinnjagende uskikk i å uventet kappe folk i to med øks. Etter at Klodvig hadde drept to slektninger med øksen, og beordret en tredje til å bli drept, kommenterte Gregorius:
Gregorius nedtegnet de systematiske krigene som fulgte Vouillé for å få fjerne andre frankiske reguli, småkonger, inkludert Sigobert den lamme; hans sønn Klodorik; Kararik, en annen salisk franker; Ragnakar av Cambrai og dennes bror Rikkar, og deres bror Rignomer av Le Mans. Klodvig ble den første konge av alle frankere i 508 etter at han hadde erobret Köln, hovedstaden til ripuariske frankere.
Klodvig sikret seg en allianse med østgoterne ved å gifte bort sin søster Audofleda til deres konge Teoderik den store. Da han hadde knust den alamanniske forbundet og utløst umiddelbar overgivelse av de sørlige områdene til Teoderik og østgoterne. Det førte til at bufferområdene mellom frankerne og østgoterne opphørte. Teoderik ble alarmert, og det er kjent at han ga klar beskjed til Klodvig om ikke å avansere videre.
Anerkjennelse fra Konstantinopel
Klodvigs navn opptrer ikke på noen liste over konsuler, men uansett nyanser hadde den bysantinske keiseren anerkjent enda en barbariske høvding som den effektive hersker over en romersk provins, men det antyder videre at keiseren for en tid hadde vært i kontakt med frankerne, i det minste som en motmakt til goterne. Frankerne hadde kommet for å bli, og gallo-romerne, lojale til forestilling om et imperium, var innstilt på å samarbeide. Ytterligere en interessant i saken var kirken i Tours, vokterne av helligdommen til sankt Martin, Gallias skytshelgen. Kirken hadde spilt en rolle og hadde sett for seg Klodvig som en frankisk utgave av Konstantin den store. Gregorius fremmet denne forbindelsen i sin litterære framstilling.
Dåp
Klodvigs berømte konvertering til katolisismen grunnet påtrykk fra sin hustru Klotilde, en burgundisk prinsesse som var en katolikk til tross for den arianisme som var til stede ved hoffet i Burgund. Han ble døpt juledagen i 496 i en liten kirke i nærheten av den påfølgende klosterkirken Saint-Remi i Reims, utført av biskop Remigius av Reims. En statue av ham og biskop Remigius er siden blitt reist på stedet. Klodvig og hans hustru Klotilde ble gravlagt ved i Kirken til de hellige apostler, nå klosteret Sainte-Geneviève, i Paris.
Gregorius framstilte hans konvertering til å bli kristen som en pragmatisk beslutning. Hans hustru Klotilde argumenterte at de hedenske gudene hans var ikke særlig nyttige: «Hva har Mars og Merkur noen gang gjort for noen?» I 496, i henhold til Gregorius, fant Klodvig det hensiktsmessig å gi sin hustru rett da han sto i ferd med å gå i slag mot alamannerne. Han løftet blikket mot himmelen og ba: «Jesus Kristus, om du gir meg seier over fienden, vil jeg tro på deg. Jeg har påkalt mine egne guder, men jeg ser altfor klart at de har ingen hensikt å hjelpe meg.» Etter seieren dro han hjem til Klotilde og lot seg døpe. Samtidig ble tusenvis av hans egne menn døpt i samme omgang. Den kristne Gud ble oppfattet som en guddom som ga seier og således en bedre gud enn den hans forfedre hadde kjent. Det hindret ham på ingen måte å fortsette den kursen han allerede var på, behovet for krigsbytte, og motstand mot andre folk.
Tilhengerne av katolisismen trodde på at Gud faderen, Jesus og den hellige ånd er tre personer i et vesen (vesensenhet) i motsetningen til den arianske kristendommen, trodde at Jesus, som en adskilt og uttrykkelig vesen, var både underordnet til og skapt av Gud. Mens teologien til arianismen ble erklært som kjetteri ved konsilet i Nikea i 325, hadde misjonsarbeidet til biskop Wulfila konvertert de hedenske goterne til den arianske kristendommen på 300-tallet. Ved tiden til da Klodvig kjempet seg opp til å bli frankernes konge, hadde de gotiske arianerne dominerte det kristne Gallia, og katolikkene var i mindretall. Kongens katolske døp var av enorm betydning både i det politiske øyeblikket særskilt og for den påfølgende historien i det vestlige og det sentrale Europa generelt da Klodvig ekspanderte sitt herredømme over det meste av Gallia.
Som goterne var ikke frankerne en nasjon, men et forbund, de holdt sammen ved skikk og tradisjon, ved geografi og nødvendighet. Antagelig benyttet Klodvig kristendom som limet som skulle binde frankerne sammen, alliert med den katolske kirken, skulle frankerne og gallo-romerne konstruere den frankiske nasjon, Frankerriket. Katolisismen ga Klodvig bestemte fordeler mens han kjempet sitt for å påtvinge sitt overherredømme mot de konkurrerende maktene i vestlige Europa. Å konvertere til katolisismen adskilte ham fra andre germanske konger og riker i hans tid, som vestgoterne og vandalene. Som katolikk fikk han også støtte fra den galliske kirken og den gallo-romerske adelen i hans senere kriger mot vestgoterne.
Uansett har historikeren Bernard Bachrach argumentert for at hans konvertering fra frankisk hedendom forulempet og fremmedgjorde mange av de andre frankiske høvdingene og svekket Klodvigs militære posisjon i løpet av de neste få årene. I en interpretatio romana ga Gregorius de germanske gudene som Klodvig som oppga navn som tilsvarte romerske guder, som Mars og Merkur. Forstått bokstavelig kan en slik anvendelse antyde en sterk dragning hos de tidlige frankiske herskere til å søke prestisjen til den romerske kulturen, og å se på seg selv som Romerrikets arvtakere. Gregorius er og blir hovedkilden til lesningen av Klodvigs historie, men middelalderhistorikeren William Daly, som direkte bedømte Klodvigs påståtte barbariske og hedenske opprinnelse, valgte å overse Gregorius' versjon og baserte isteden sin tolkning på de knappe tidligere kildene, en vita av sankt Genoveva av Paris og brev til eller angående Klodvig fra biskopene og fra østgotiske Teoderik. Ingen som leser Gregorius kan hevde at kristendommen gjorde Klodvig myk og from. Han levde og døde som en frankisk høvding, en barbarisk «kriger i en heroisk tidsalder, en mann av blod og en som søkte gull. Men han skapte Frankerriket, og gjorde det innenfor Romerriket», i henhold til J.M. Wallace-Hadrill.
Senere år, død og arv
Kort tid før sin død innkalte Klodvig til kirkemøte for de galliske biskopene i Orléans for å reformere kirken og styrke båndene mellom monarken og de katolske bispedømmene. Det var det første kirkeforsamling i Orléans, 31 biskoper vedtok 31 beslutninger om pliktene til de enkelte, om helligdommenes rettigheter, og om kirkedisiplinen. Disse vedtakene var like bestemmende for frankere som for gallo-romere, og den første som etablerte likhet mellom erobrerne og de erobrete.
Markku Paasonen
Markku Paasonen (født 14. november 1967 i Uleåborg) er en finsk forfatter. Han debuterte i 1997 med diktsamlingen Aurinkopunos (1997, Solveven) fulgt av samlingen Verkko (1999, Nettet) og prosadiktsamlingene Voittokulku (2002, Seierstog) og Lauluja mereen uponneista kaupungeista (2005, Sanger om sunkne steder). Lauluja mereen uponneista kaupungeista var en av de to finske nominerte til Nordisk råds litteraturpris i 2007.
Klodvig I
Senere år, død og arv
Tradisjonelt er det sagt at Klodvig døde den 28. november 511; imidlertid antyder Liber Pontificalis at han fortsatt var i live i 513, og hans dødsdato kan således ikke var kjent som sikker. Klodvig ble gravlagt i Paris i Kirken til de hellige apostler, nå klosteret Sainte-Geneviève. Hans levninger ble på midten eller slutten av 1700-tallet flyttet til Klosterkirken Saint-Denis, ca. 9 km utenfor Paris.
Ved hans død ble hans kongedømme, etter frankisk skikk og tradisjon, fordelt på hans fire sønner, den eldste Teoderik (som han hadde fått med en første hustru eller frille, kanskje Evokildis av Köln) i Metz; og de tre han hadde fått med Klotilde: Kildebert i Paris; Klodomer i Orléans; og Klotar I i Soissons. Selv om Frankerriket besto og ble oppfattet som en enhet, skapte denne inndelingen med flere konger nye politiske enheter og åpnet for en tradisjon som førte til uenighet og innbyrdeskrig som varte til slutten av det meovingske dynasti i 751. Splittelsen fortsatte under de karolingiske kongene, selv om det var perioder hvor riket var samlet under en konge, mest særskilt er tiden under Karl den store. Frankerriket fikk en særskilt inndeling med en kulturell innflytelse delt mellom øst og vest for den kongelige makt. Disse senere politiske, språklige og kulturelle enhetene ble til kongeriket Frankrike, de tallrike tyske statene, og de delvis selvstendige kongerikene Burgund og Lotharingia.
Markku Paasonen
Han er gift med forskeren og forfatteren Ranya Paasonen.
Den amerikanske borgerkrigen
Anakonda-planen og blokade, 1861
General Winfield Scott, kommandanten i den amerikanske hæren, utformet Anakonda-planen for å vinne krigen med så lite blodsutgytelser som mulig. Idéen hans var at en blokade av hovedhavnene ville svekke Konføderasjonens økonomi. Erobringen av Mississippi-elva ville deretter dele sørstatene i to. Lincoln aksepterte planen, men feide bort Scotts advarsler mot et umiddelbart angrep på Richmond.
Lincoln satte i verk Unionens blokade av alle havner i sørstatene i mai 1861. Dette gjorde slutt på regulære internasjonale forsendelser til Konføderasjonen. Da skip og laster som forsøkte å bryte blokaden ble tatt, ble de solgt og pengene fordelt blant sjømennene, men de britiske mannskapene ble løslatt. Innen slutten av 1861 stoppet blokaden det meste av lokal trafikk mellom havnene. Blokaden stengte «King Cotton», noe som ruinerte sørstatenes økonomi. Britiske investorer bygget små raske «blokadebrytere» som handlet våpen og luksusvarer ført inn fra Bermuda, Cuba og Bahamas i bytte mot bomull og tobakk. Mangel på mat og andre varer som blokaden førte til, de nordlige arméenes sanking og trykket på avlingene fra Konføderasjonens hærer, førte til hyperinflasjon og skapte opptøyer i sør.
Konføderasjonens marine kjempet mot Unionens marine den 8. mars 1862 da panserskipet CSS «Virginia» angrep blokaden. Det virket som hun var ustoppelig mot treskipene, men dagen etter måtte hun kjempe mot det nye krigsskipet USS «Monitor» i Panserskipslaget. Slaget endte uavgjort, men var en strategisk seier for Unionen siden blokaden ble opprettholdt. Konføderasjonen mistet «Virginia» da skipet ble senket for å forhindre at det ble erobret, og Unionen bygget mange kopier av «Monitor». Konføderasjonen forsøkte å skaffe seg krigsskip fra Storbritannia siden de selv manglet teknologien til å bygge effektive krigsskip. Unionens seier i det andre slaget ved Fort Fisher i januar 1865, stengte den siste brukbare havnen i Sørstatene og gjorde i praksis slutt på blokaden.
Østlige krigsskueplass 1861–1863
På grunn av den sterke motstanden fra noen få tidlige konfødererte styrker ved Manassas i Virginia i juli 1861, ble marsjen til unionsstyrkene mot sørstatenes styrker, under ledelse av generalmajor Irvin McDowell, stoppet i det første slaget ved Bull Run, eller første Manassas. Etter dette ble de tvunget tilbake til Washington D.C. av styrker under generalene Joseph E. Johnston og P.G.T. Beauregard. Det var i dette slaget at general Thomas Jackson fikk kallenavnet «Stonewall» fordi han stod som en steinvegg mot Unionens styrker. Kongressen var svært bekymret over tapet og vedtok Crittenden-Johnson-resolusjonen den 25. juli i et forsøk på å forhindre flere slavestater fra å forlate Unionen. Resolusjonen fastslo at krigen ble utkjempet for å bevare Unionen og ikke for å gjøre slutt på slaveriet.
Generalmajor George B. McClellan tok ledelsen over Army of the Potomac den 26. juli. For en kort stund var han øverstkommanderende over alle Unionsarméer, men han ble etterpå erstattet i denne stillingen av generalmajor Henry W. Halleck. Krigen begynte for alvor i 1862. McClellan angrep Virginia våren 1862 på sterk oppfordring fra president Lincoln som ønsket å komme på offensiven. Han rykket frem over halvøya mellom elvene York og James sørøst for Richmond. McClellans armé nådde utkanten av Richmond i Peninsula-felttoget , men Joseph E. Johnston stoppet framrykningen hans i slaget ved Seven Pines. Johnston ble såret i dette slaget, og dagen etter ble general Robert E. Lee oppnevnt som hans erstatter. Lee beseiret så McClellan i syvdagersslaget og tvang ham til å trekke seg tilbake. Nord-Virginia-felttoget inkluderte det andre slaget ved Bull Run og endte i nok en seier for Sørstatene. McClellan motsatte seg øverstkommanderende Hallecks ordrer om å sende forsterkninger til John Popes Army of Virginia, som gjorde det lettere for Lee å beseire en dobbelt så stor samlet styrke.
Konføderasjonen ble oppmuntret av det andre slaget ved Bull Run, og gjennomførte sin første invasjon av nordstatene da general Lee ledet Army of Northern Virginia med 45 000 menn over Potomac inn i Maryland den 5. september. Lincoln førte så tilbake Popes styrker til McClellan. McClellan og Lee utkjempet slaget ved Antietam nær Sharpsburg i Maryland den 17. september 1862, den blodigste enkeltstående dagen i amerikansk militærhistorie. Lees hær ble til slutt stanset og vendte tilbake til Virginia før McClellan kunne ødelegge den. Antietam er regnet som en seier for nordstatene ettersom den stoppet Lees invasjon og gav Lincoln mulighet til å annonsere sin Emansipasjonserklæring.
Da den forsiktige McClellan ikke klarte å følge opp Antietam, ble han erstattet av generalmajor Ambrose Burnside. Burnside ble snart beseiret i slaget ved Fredericksburg 13. desember 1862 da over 12 000 unionssoldater ble drept eller såret under gjentatte resultatløse frontalangrep mot Marye's Heights. Etter slaget ble Burnside erstattet av generalmajor Joseph Hooker. Hooker var også ute av stand til å beseire Lees armé. Til tross for at han hadde dobbelt så mange soldater som Konføderasjonen, ble han nærmest latterliggjort i slaget ved Chancellorsville i mai 1863. Han ble erstattet av generalmajor George Meade under Lees andre invasjon av nordstatene i juni 1863. Meade beseiret Lee i slaget ved Gettysburg (1. til 3. juli 1863), det blodigste slaget i krigen som regnes som krigens vendepunkt. Pickett's Charge den 3. juli regnes ofte som selve høydepunktet for Konføderasjonen, ikke bare fordi det betød slutten på Lees plan om å presse Washington fra nord, men også fordi Vicksburg i Mississippi, nøkkelfestningen for å kontrollere Mississippi, falt dagen etter. 28 000 ble drept og såret i Lees hær, mens det var 23 000 døde og sårede hos Meade. Men Lincoln var sint for at Meade ikke klarte å avskjære Lees retrett, og etter at Meade ikke klarte å tvinge fram en avgjørelse i høstens felttog, bestemte Lincoln seg for å vende seg til den vestlige krigsskueplass for å finne nytt lederskap.
Vestlige krigsskueplass 1861–1863
Konføderasjonens styrker hadde mange vellykkede operasjoner på den østlige krigsskueplassen, men de ble beseiret mange ganger i vest. De ble drevet fra Missouri tidlig i krigen som resultat av slaget ved Pea Ridge. Leonidas Polks invasjon av Columbus gjorde slutt på Kentuckys nøytralitetspolitikk og vendte staten mot Konføderasjonen. Nashville og det sentrale Tennessee falt til Unionen tidlig i 1862, noe som førte til mangel på lokale matforsyninger og husdyr, og den sosiale infrastrukturen brøt sammen.
Erobringen av Island Number Ten og New Madrid i Missouri og så Memphis, åpnet det meste av Mississippi som transportåre for Unionen. Unionens marine erobret i mai 1862 New Orleans uten betydelige kamper, noe som gjorde at nordstatenes styrker begynte å bevege seg opp Mississippi. Kun festningsbyen Vicksburg forhindret Unionen fra å kontrollere hele elva.
General Braxton Braggs andre konfødererte invasjon av Kentucky endte med en meningsløs seier over generalmajor Don Carlos Buell i slaget ved Perryville, men Bragg ble tvunget til å avslutte sitt forsøk på å frigjøre Kentucky og måtte trekke seg tilbake på grunn av manglende støtte for Konføderasjonen i lokalbefolkningen. Bragg led et marginalt nederlag ovenfor generalmajor William Rosecrans i slaget ved Stones River i Tennessee.
Klodvig I
Senere år, død og arv
Arven fra Klodvigs erobringer, et frankisk kongerike som besto av romerske Gallia og deler av vestlige Tyskland, overlevde lenge etter hans død. Til det franske folk er han grunnleggeren av Frankrike. Kanskje forringende for hans ettermæle, er hans førnevnte deling av riket. Det var ikke langs nasjonale eller selv geografiske skillelinjer, men hovedsakelig for sikre lik inntekt blant hans sønner. Selv om det antagelig ikke var hans hensikt førte delingen til gjentatte innbyrdeskriger i Gallia, og til sist førte til hans slekts undergang da det ble et mønster som gjentok seg i framtidige generasjoner. Ved sin konvertering til katolisismen gjorde Klodvig seg til en alliert av paven, og dens beskytter. Det var et tveegget sverd: Da de frankiske fyrstene var klar til å kvitte seg med kongehuset, var det godkjennelsen fra pavedømmet som ble søkt først.