cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilhelm IV av Storbritannia
Hertug av Clarence
Da Charlotte Augusta av Wales, datter av prinsen av Wales, døde i barselseng i 1817 stod kongen igjen med tolv barn, men ingen ektefødte barnebarn. Dette la press på hertugene, som måtte gifte seg og skaffe en arving. Den 13. juli 1818 giftet William Henry seg med Adelaide av Sachsen-Meiningen, datter av hertugen av Sachsen-Meiningen, som var halvparten så gammel som ham. De fikk bare to barn: Charlotte av Clarence, som døde 21. eller 27. mars 1819, samme dag som hun ble født, og Elizabeth av Clarence, født 20. desember 1820 og død 4. mars 1821. Den 23. april 1822 endte Adelaides graviditet med to tvillinggutter i dødfødsel.
William Henrys eldste bror, prinsen av Wales, hadde vært prinsregent siden 1811 på grunn av farens mentale sykdom. I 1820 døde Georg III, og regenten ble konge under navnet Georg IV. Ettersom den nye kongen var separert fra sin kone, og ikke hadde overlevende ektefødte barn, var Frederick av York og William av Clarence de neste i arverekken. Da Frederick døde i 1827 ble William, som var over seksti år gammel, tronarving. Senere i samme år utnevnte kongen ham til Lord High Admiral, et embete som hadde vært lagt til en kommisjon helt siden 1709. Clarence forsøkte å skaffe seg uavhengig kontroll over marinen, men lovene presset ham til i de fleste tilfeller å ta imot råd fra minst to medlemmer av marinerådet. Kongen bad i 1828, gjennom statsministeren, om hans avgang, og Clarence aksepterte dette.
Til tross for vanskene han opplevde som Lord High Admiral fikk han gjennomført en del endringer, som i ettertid har blitt regnet som gode. Han avskaffet piskestraff for det meste bortsett fra mytteri, krevde regelmessige tilstandsrapporter om alle skip, samt bestilte det første dampdrevne krigsskipet og kjempet for å få flere. Biografiforfatteren Philip Ziegler har påpekt at i dette embetet kunne han gjøre feil og lære av dem, noe som hadde vært langt mer problematisk dersom han hadde forsøkt å kaste seg rett ut i det som konge.
Kongetronen og reformkrisen
Georg IV døde i 1830 uten overlevende, ektefødte arvinger. Hertugen av Clarence ble dermed kronet som Vilhelm IV. Han var da 64 år gammel, og frem til kroningen av Charles III i 2022 var han den eldste som hadde blitt kronet i England. I motsetning til sin ekstravagante bror var Vilhelm enkel i sin smak og ville ha minst mulig pomp og seremoni. Georg IV hadde tilbrakt mesteparten av tiden på Windsor Castle, men Vilhelm kunne, spesielt tidlig i sin regjeringstid, finne på å gå alene rundt i gatene i London eller Brighton. Han var til å begynne med svært populær blant folket, inntil reformkrisen ødela mye for ham.
Da han tiltrådte som konge var Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington statsminister. Etter datidens valgordning måtte det utskrives nyvalg ved monarkens død, og i valget i 1830 tapte Wellingtons Tories for Whig Party. Charles Grey, 1. jarl Grey ble ny statsminister. Han annonserte straks at han ville forsøke å reformere valgsystemet, som stort sett hadde vært uendret siden det 15. århundre. Systemet hadde en rekke svakheter, for eksempel hadde store byer som Manchester og Birmingham ingen egne representanter, bare de som ble valgt for hele grevskapet, mens et lite sted som Old Sarum (med syv velgere) valgte inn to representanter. Disse små valgkretsene, kjent som råtne valgkretser, ble ofte kontrollert av aristokrater, som fremmet sine kandidater og fikk dem valgt av sine leietagere.
Som monark spilte Vilhelm IV en viktig rolle i reformkrisen. Da House of Commons (Underhuset) avviste First Reform Bill i 1831 oppfordret Lord Greys regjering til en umiddelbar oppløsning av Parlamentet og utskrivning av nyvalg. Vilhelm nølte med å gjøre dette, ettersom det hadde vært valg bare et år tidligere. Men han var irritert over opposisjonens handlemåte, da de formelt ba om at det ble vedtatt en Address, en resolusjon, mot oppløsning i House of Lords (Overhuset). Kongen så dette som et angrep på hans autoritet, og gikk personlig til House of Lords og påla en pause (såkalt prorogering). Hadde han sendt andre i sitt sted, slik man pleide og fortsatt pleier å gjøre, måtte de ha ventet til debatten var avsluttet, men så snart monarken selv ankom måtte debatten avsluttes umiddelbart. Dette var forsåvidt ikke en oppløsning, bare en tvungen pause mellom sesjoner, men det utløste utskrivning av nyvalg. Valget ble en stor seier for de reformvillige, men House of Lords var sterkt imot nyordning. Etter at Second Reform Bill var blitt avvist av Overhuset, også det i 1831, begynte folk å agitere for reform over hele landet. Det brøt ut opptøyer flere steder, og landet var stilt overfor den største politiske krisen siden den ærerike revolusjonen i 1688.
Med støtte i et opphisset folk nektet Greys annen regjering å akseptere nederlaget i House of Lords, og la frem lovforslaget igjen uten å endre det. Det gikk raskt gjennom i Underhuset, men i Overhuset var det igjen problemer. Lordene hadde lagt merke til presset fra befolkningen, og avviste det ikke umiddelbart, men de ønsket å endre dets karakter gjennom tillegg. Grey var frustrert over dette, og foreslo av kongen skulle ta kontroll over House of Lords ved å utnevne en rekke reformvillige personer.
Kongen nektet å gjøre dette, med den begrunnelse at det ville skape problemer med en permanent økning av antallet høyadelige. Lord Grey og hans regjering valgte å gå av. Vilhelm forsøkte å få Wellington til å danne en ny regjering, men fikk så høre at House of Commons hadde vedtatt en resolusjon der de bad Grey om å vende tilbake til statsministerembetet. Etter råd fra Wellington valgte kongen å gjenutnevnte Greys regjering. Han gikk også med på å utnevne flere adelige dersom House of Lords fortsatt skapte problemer. Dette fikk lordene som var motstandere av loven, til å avholde seg fra å stemme, av frykt for «utvanning» av aristokratiet og Overhuset. Lovforslaget ble dermed vedtatt og ble Reform Act 1832. Parlamentet fulgte opp med andre reformer, som avskaffelsen av slaveriet og restriksjoner på barnearbeid, men kongen var i svært liten grad involvert i dette.
Senere liv
I resten av sin regjeringstid var det bare ett tilfelle hvor Vilhelm aktivt gikk inn i et politisk spørsmål. Dette var i 1834, da han ble den siste monark som utnevnte en statsminister mot Parlamentets vilje. To år etter at reformloven var blitt vedtatt hadde regjeringen blitt upopulær, og på grunn av dens støtte til reform av Den irske kirke hadde den også mistet kongens sympati. Lord Grey gikk av igjen, og William Lamb, 2. viscount Melbourne, som hadde vært i kabinettet under Grey, erstattet ham. Administrasjonen omfattet stort sett de samme personer som under Greys tid, ettersom Whigs hadde en overveldende majoritet i House of Commons. Noen av medlemmene av regjeringen var sterkt mislikt av kongen.
I oktober 1834 arvet regjeringsmedlemmet John Charles Spencer, viscount Althorp, som var Leader of the House of Commons og Chancellor of the Exchequer, en adelstittel. Dermed måtte han flytte over fra House of Commons til House of Lords. Han måtte da også si fra seg begge embeter. Det var enighet om at en delvis restrukturering av regjeringen var nødvendig, men Vilhelm erklærte at regjeringen var så svekket at den ikke kunne reddes. Han brukte således Lord Althorps overgang fra Commons til Lords som påskudd til å avsette hele regjeringen.
Han utnevnte så sir Robert Peel, en Tory, til ny statsminister. Ettersom han var i Italia ble Wellington provisorisk utnevnt som hans stedfortreder. Da Peel så kom tilbake og tok over roret så han at det var umulig for regjeringen å styre med en enorm Whig-majoritet i Underhuset. Kongen oppløste derfor Parlamentet og utskrev nyvalg. Tories vant flere seter enn ved forrige valg, men var fortsatt i mindretall. Peel satt i noen få måneder, men etter en rekke nederlag i Parlamentet gikk han av. Lord Melbourne ble igjen statsminister og satt i resten av Vilhelms levetid.
Vilhelm var også konge av Hannover, men besøkte aldri staten. Hans bror, hertugen av Cambridge, virket som regent der gjennom hele hans regjeringstid. I 1833 fikk Hannover en konstitusjon som gav politisk makt til middelklassen og begrenset makt til de lavere klasser. Konstitusjonen gav også Hannovers parlament mer makt. Den neste kongen, Vilhelms bror Ernst August, trakk tilbake konstitusjonen med den begrunnelse at det skulle vært innhentet samtykke fra ham som tronarving.
Vilhelm IV døde av hjertesvikt den 20. juni 1837 på Windsor Castle og ble stedt til hvile i kapellet der. Han hadde ikke noen levende, ektefødt arving, og kronen gikk til hans da atten år gamle niese, Victoria av Kent. Under salisk lov kunne ikke en kvinne arve tronen i Hannover, og kongens yngre bror tok over der. Dermed endte personalunionen mellom Det forente kongerike og Hannover, som hadde vart siden 1714. Vilhelm har en rekke etterkommere gjennom sitt forhold til «Mrs. Jordan», blant annet David Cameron, Adam Hart-Davis og Oliver Reed.
Homer’s Barbershop Quartet
Homer's Barbershop Quartet var den aller første episoden fra den femte sesongen av den amerikanske TV-serien The Simpsons. I USA ble denne episoden vist for første gang den 30. september 1993, på Fox Broadcasting Company.
Handlingsreferat
På et loppemarked i Springfield legger Bart Simpson og Lisa Simpson merke til faren deres på forsiden av en LP-plate. Homer forteller deretter historien om hvordan han, og vennene rektor Seymour Skinner, Barney Gumble og Apu Nahasapeemapetilon tidligere spilte inn et barbershop-album i 1985, noe som gjorde dem berømte over hele USA.
I 1985 underholder Homer, rektor Skinner, Apu og Clancy Wiggum hver kveld ved Moe's Tavern. En agent ved navn Nigel tilbyr å representere gruppen som et band, men bare på betingelse av at de erstatter Clancy Wiggum. Homer gjør dette ved å kjøre fra Wiggum, som blir stående igjen ved siden av veien. Bandet ansetter deretter Barney Gumble, etter å ha hørt ham synge, og de kaller bandet sitt for «The Be-Sharps»
Bandet begynte også å selge forskjellige produkter som matbokser, krus og plakater med bandets navn på. De publiserer deretter sitt andre album, Bigger than Jesus. Be Sharps vokser i berømmelse, men Marge Simpson får problemer med å oppdra barna deres på egen hånd, og bygger en kopi av Homer ved hjelp av en båndopptaker og forskjellige husholdningsartikler. Problemer oppstår også innad i gruppen når Barney Gumble forelsker seg i en japansk kunstner.
Men bandet blir etter hvert oppløst, og medlemmene tar på seg andre helt vanlige jobber. Rektor Skinner kommer snart tilbake til Springfield Elementary School, Apu vender tilbake til sin stilling ved dagligvarebutikken Kwik-E-Mart, Barney tar med seg kjæresten sin til Moe's Tavern. Homer Simpson reiser tilbake til Springfield atomkraftverk, hvor den tidligere stillingen hans midlertidig hadde blitt håndtert av en kylling.
Norgesmesterskapet i boksing 2010
Norgesmesterskapet i boksing 2010 ble arrangert 23.–25. april i Kristiansand.
Kongepokalene ble vunnet av Lotte Lien og Glodi Eneste. Forbundspokalene ble vunnet av Ingrid Egner og Alexander Jacobsen. Beste klubber ble Champions BK (kvinner) og Oslo BK (menn).
Ah! my goddess
Oh My Goddess! (ああっ女神さまっ Aa Megami-sama, «Åh! Min gudinne!») er en japansk tegneserie, manga, som ble skrevet og illustrert av Kosuke Fujishima. Den startet som en avlegger av Fujishimas serie You're Under Arrest («Du er arrestert») og kom første gang ut den 25. september 1988 i heftet Afternoon hvor den fortsatt går. I henhold til midten av 2008 har de enkelte kapitlene blitt samlet og utgitt i 37 bind av forlaget Kodansha. Tegneserien sentrerer rundt forholdene mellom den nybakte studenten Keiichi Morisato og gudinnen Belldandy.
Etterhvert som tegneseriens popularitet økte ble det laget en tegnefilm, anime, på fem episoder basert på serien. Med dennes suksess ble det laget ytterligere to TV-serier og i tillegg en film som oppfølgere. På grunn av seriens lengde er det kun deler av handlingen som ble videreført.
Seriens univers
Universet i tegneserien og avleggerne av Oh My Goddess! er bygget meget løslig rundt en populærkulturell utgave av norrøn mytologi. Minst tre verdener blir fortalt; himmelen, helvete og jorden, men det har blitt uttrykt at mange andre verdener også eksisterer. Himmelen er riket til Herren og gudinnene, mens helvete tilhører Daimakaicho og demonene. Jorden er riket til menneskene, og inntil nylig, hovedsakelig ikke eksponert for hverken gudinner eller demoner da de kan skape ubalanse i verdens lykke. Virkeligheten er kontrollert av et enormt og komplekst datamaskinssystem kalt «Yggdrasil», navnet tatt fra livets tre i norrøn mytologi.
Hovedfigurer
Keiichi Morisato er en godlynt, men tafatt student uten kjæreste som ofte blir utsatt for sine eldre medstudenter på studenthjemmet og tvunget til å være den som må ta imot telefonbeskjeder og gjøre tilfeldig arbeid for de andre. En dag mens han er alene på studenthjemmet ringer han ved et tilfelle til «Gudinnenes tekniske support-telefon» og en vakker gudinne ved navn Belldandy materialiserer seg i rommet hans. Hun forteller at hennes kontor har mottatt forespørsel fra ham slik at hun kan innvilge ham et ønske. Skeptisk og tenker at noen driver gjøn med ham ønsker han at hun skal bli hos ham for alltid. Til hans overraskelse blir hans ønske innvilget. Den vakre Belldandy må leve sammen med ham, men da studenthjemmet er kun for mannlige medlemmer blir de begge tvunget ut.
De drar av sted på hans motorsykkel for å finne et annet sted å bo og søker ly for natten i et gammelt buddhistisk tempel. Om morgenen blir de ønsket velkommen av tempelets eneste beboer, en ung munk, som gir dem tillatelse til bli inntil de finner et bedre sted å bo. Han setter dem i arbeid med å drive vedlikehold på tempelet, men når han oppdager at Belldandy benytter sine gudinnekrefter for å redde Keiichi fra skade begynner han å bekymre seg for at hun kan være en demon eller trollkvinne. Han blir til slutt overbevist om Belldandys indre godhet når han er vitne til hennes omhyggelig arbeid for tempelet og hennes perfekte meditasjon. Når han beslutter å dra på en pilegrimsreise til India gir han paret tillatelse til å bli i tempelet så lenge som de fortsetter å vedlikeholde det.
Sør-Koreas smittevernbyrå
Sør-Koreas smittevernbyrå (koreansk: 질병관리본부, hanja: 疾病管理本部) er en organisasjon under Sør-Koreas Ministerium for Helse og Velferd og som har ansvar for organtransplantasjoner og fremme av folkehelsen ved styre prevensjon, kartlegging, karantene, testing og forskning knyttet til smittsomme sykdommer, kroniske og sjeldne sykdommer, og skader. Det ble grunnlagt i desember 2003 og ligger i Osong Health Technnology Administration Complex i Cheongju. Organisasjonen ledes på viseministerielt nivå.
Perekrjostok
Perekrjostok (originaltittel: Перекрёсток) er en russisk film fra 1998, regissert av Dmitrij Astrakhan.
Robert Enke
Robert Enke (født 24. august 1977 i Jena, død 10. november 2009 i Neustadt am Rübenberge) var tysk fotballspiller. Han spilte sist for Hannover 96 fra 2004 til 2009 som målvakt, og spilte også for Carl Zeiss Jena, Borussia Mönchengladbach, Benfica, FC Barcelona, Fenerbahçe og Tenerife.
Han spilte åtte landskamper for, og til sammen 196 kamper i Bundesliga.
Robert Enkes to år gamle datter døde av en medfødt hjertefeil i 2006. I mai 2009 adopterte han og hans kone en to måneder gammel pike. Enke tok sitt eget liv 10. november 2009. Kona sa i et møte med Hannover 96 at Robert Enke led av depresjoner. Robert Enkes kiste ble båret ut av AWD Arena 15. november 2009.
Diasybra
Diasybra er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En middelsstor, avlang, brunspraglete trebukk. Antennene er rundt to tredjedeler så lange som kroppen. Pronotum er avrundet firkantet uten tenner på sidene, dekkvingene er jevnbrede, grovt punkterte. Pronotum og dekkvingene er delvis kledt med okerfargede skjell.
Utbredelse
Arten lever i Australia (Queensland).
Systematisk inndeling
Arten blir ofte plassert i slekten Sybra.
Recessus suprapineale
Recessus suprapineale (latin) er en anatomisk struktur i hjernen. Den utgjør en «lomme» i den bakre del av tredje ventrikkel, hvor denne er beliggende ovenfor hjernens akvedukt.
Lily Tomlin
Mary Jean Tomlin (født 1. september 1939), kjent som Lily Tomlin, er en amerikansk skuespiller, komiker, forfatter og produsent.
Tomlin ble utdannet ved Cass Technical High School og deretter begynte hun ved Wayne State University, hvor hennes interesse for teater og skuespill begynte for alvor. Etter videregående, begynte Tomlin å gjøre stand-up komedie på forskjellige nattklubber i Detroit, og senere på nattklubber i New York City. Hennes første TV-opptreden var på The Merv Griffin Show i 1965. Tomlin har vunnet mange utmerkelser fra flere hold for sine skuespiller-prestasjoner, inkludert Tony Awards, Emmy Awards og en Grammy Award, samt at hun ble nominert til flere Oscar.
Espiye
Espiye er en by med 33 043 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Giresun. Den ligger nordvest for Güce, sør for Svartehavet, øst for Keşap og vest for Tirebolu.
Torvhus
Torvhus var nødvendig i de deler av landet der torv ble benyttet til brensel. Torvtaking var ei arbeidsonn om våren, slik at torva kunne tørke i de mest nedbørsfattige ukene på forsommeren. Deretter måtte torva i hus, og vanligvis ble den tatt inn i et torvhus.
Torv tok mer plass enn ved og trakk lettere vann, så den måtte beskyttes mot regn og snø. De fleste steder langs kysten falt det normalt lite snø. Konstruksjonen ble ofte lettere i materialbruken.
Der der var mye og flat stein kunne det hende at den mest værutsatte sida ble forsterket med en dobbel steinmur. Denne ga ly for været og slapp samtidig gjennom luft, slik at tørkingen kunne fortsette.
Brenning av torv er i dag lite utbredt, men kan kanskje oppleve en liten renessanse i disse miljøtider.
Walter B. Rogers
Walter Bowman Rogers (født 14. oktober 1865 i Delphi, Indiana, død 24. desember 1939 i Brooklyn, New York ) var en anerkjent amerikansk kornettist og dirigent.
Rogers spilte med the Sousa Band i perioden 1898-1904, hvor han til tider pleide å vikariere for selveste Herbert L. Clarke og dessuten fungerte som assisterende dirigent for Sousa selv. Clarke skal visstnok ha omtalt Walter B. Rogers som «den ideelle kornettist».
Amy Grant
Amy Lee Grant (født 25. november 1960 i Augusta, Georgia) er en amerikansk sanger og låtskriver, best kjent for sin popmusikk og kristne samtidsmusikk. Hun er også en forfatter, TV-personlighet og skuespiller.
Grant er regnet for å være en av de virkelige pionerene innen gospel og kristen samtidsmusikk. Hun har hatt en sterk påvirkning på gospelmusikken og den kristne kulturen i USA. Hun er den mestselgende kristne musikkartisten gjennom tidene og den 19. mestselgende kvinnelige solo-artist i USA. Hun har utgitt en rekke musikkalbum og bøker. Hun har vunnet seks Grammy-priser og vært nominert en rekke ganger.
Allerede som 15 åring skrev hun platekontrakt med et kristent studio. To år senere kom hennes debutalbum Amy Grant.
Else Granheim
Else Hildegard Granheim (født 16. mars 1926 i Oslo, død 7. mars 1999) var en norsk bibliotekar, mest kjent som direktør for Statens bibliotektilsyn 1973–91.
Hun hadde eksamen fra Statens bibliotekskole 1949, og ble i 1950 ansatt i Statens biblioteksyn. Fra 1958 var hun nestleder ved embetet, fra 1971 var hun fungerende direktør og fra 1973 til pensjonsalderen var hun bibliotekdirektør.
Granheim hadde en rekke verv i forbindelse med direktørstillingen, mest fremtredende som president for den internasjonal bibliotekorganisasjonen IFLA 1979–85. Hun ble i 1989 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden.
Joaquín Anselmo María Albareda y Ramoneda
Joaquín Anselmo María Albareda y Ramoneda eller katalansk Joaquim Amselm Maria Albareda (født 16. februar 1892 i Barcelona i Spania, død 19. juli 1966 samme sted) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var benediktiner i det berømte klosteret Montserrat.
Han deltok på Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Han deltok i konklavet 1963 som valgte pave Paul VI.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
London
London er i moderne tid et av verdens viktigste politiske og økonomiske og kulturelle sentre. Dette henger ikke minst sammen med at London var hovedstad for det britiske imperiet og dermed i nesten tre århundrer maktsenter for store deler av kloden.
Definisjon
Det finnes mange mulige definisjoner på området London, for eksempel postdistriktet, politidistriktet (Metropolitan Police District), området som har London-retningsnummer og Londons pendlerbelte. Disse har sjelden vært overlappende. Omkring 40 % av Stor-London dekkes av Londons postområder. Området med London-retningsnummer dekker et omtrent like stort område som Stor-London, men grensene avviker noe. En definisjon som har blitt tatt i bruk i mange sammenhenger er området innenfor ringveien M25, og grensen for Stor-London har i noen steder blitt flyttet for å tilpasse den til veien.
Byens nominelle sentrum er ved Charing Cross, like ved Trafalgar Square, på omkring 51°30′29″N, 00°07′29″W.
Status
Hele det urbane området kalles ofte for en city ut fra en geografisk definisjon. Administrativt og formelt er dette ikke korrekt; Stor-London er en region som blant annet omfatter to cities, City of London og City of Westminster, flere towns (byer av lavere status), og andre områder. I engelsk dagligtale brukes The City om den første av disse, og mer spesifikt om byens finansdistrikt i en ikke-geografisk betydning.
Londons status som Storbritannias hovedstad har aldri formelt blitt tildelt eller godkjent skriftlig, men tilhører den uskrevne, sedvanebestemte delen av Storbritannias konstitusjon. Dette fulgte av at monarken flyttet fra den tidligere hovedstaden Winchester til London; i middelalderen var hovedstaden gjerne definert som den byen monarken bodde i.
Geografi
Themsen var engang langt bredere og grunnere, og rant gjennom myrlandskap. Gjennom omfattende bygging av diker har den blitt smalere. Mange av de mindre elvene som renner ut i Themsen i London, er lagt i rør. Themsen er en tidevannselv, og byen er derfor sårbar for oversvømmelser. På grunn av en senkning av landskapet – Storbritannia stiger i nord og synker i sør – har denne faren økt over tid. I 1974 begynte man byggingen av Thames Barrier ved Woolwich for å kontrollere vannstanden. Det antas at man kan få behov for enda en demning lenger ned i elven i nær fremtid. Themsen krysses av en rekke med broer og tunneler, som London Bridge.
Nullmeridianen, som lengdegradene regnes ut fra, går gjennom Greenwich i London. Siden 1884 har dette stedet vært utgangspunktet for all fastsettelse av lengdegradsposisjoner.
Geologi
I kenozoikum var England tektonisk hevet langs gamle svakhetssoner fra den kaledonske fjellkjede og den varisciske fjellkjede lang tid i forveien. De hevede områdene ble så erodert, og mer sedimenter ble avsatt over Sør-England med bl. a. London Clay. Ved alpin orogenese for omkring 50 millioner år siden ble Londonbassenget dannet som synklinal og med Weald antiklinal i sør. Londonområdet består som følge av denne geologiske historien av unge, myke bergarter og med avleiringer etter siste istid øverst.
Klima
London har et temperert klima med regelmessig, lett regn gjennom hele året. Juli er varmeste måned, med gjennomsnittstemperatur ved Greenwich på 13,6 °C til 22,8 °C. Den kaldeste måneden er januar, med gjennomsnittlig 2,4 °C til 7,9 °C. Gjennomsnittlig årlig nedbør er 583,6 mm, og februar er normalt den tørreste måneden. Snø er uvanlig i selve London, selv om det regelmessig er snø i området rundt; dette skyldes at den ekstra varmen storbyen genererer gjør byen omkring 5 °C varmere enn omkringliggende områder på vinteren.
Demografi
London var blant de ti største byene i Europa da folketallet passerte 100,000 på slutten av 1500-tallet. I 1750 var tallet nesten 700,000 og London hadde passert Paris. Med 960,000 mennesker i 1800 var London verdens største by, i et Europa der bare 23 byer hadde mer enn 100,000 innbyggere. Verdens mest folkerike var den inntil 1925, da den ble passert av New York. Det høyeste registrerte folketallet var 8,615,245 i 1939. Da gjenoppbyggingen startet etter andre verdenskrig, kom ikke befolkningstallet opp til førkrigsnivå igjen, blant annet fordi mange valgte å bosette seg i forsteder og nye byer.
I 2005 var beregnet antall innbyggere i Stor-London 7,517,700. Tar man med hele det urbane området, etter en tettstedsdefinisjon, blir tallet 8,278,251 ved folketellingen i 2001. Tar man med hele Londons pendlerbelte, et utvidet storbyområde, blir tallet mellom tolv og femten millioner avhengig av hvordan det defineres. London er rangert som verdens femtende største by både etter befolkning innenfor offisielle grenser og befolkning innenfor det urbane området.
Regionen dekker 1,579 km², hvilket gir en befolkningstetthet på 4,761/km². Dette er mer enn ti ganger så høyt som noen annen britisk region.
Holstdammen
Holstdammen er en opparbeidet dam like sør for Trolla ved Tømmerdalen og nordøst i Bymarka i Trondheim. Dammen med 98 000 m³ i magasinet ligger i nedbørfeltet til Trollavassdraget mellom de andre dammene Nydammen og Lykkjadammen, og har tilløp fra Stortjønna (270,7 moh) og utløp mot Trollabekken like nedenfor Nydammen. Av fiskeslag i Holstdammen finnes trepigget stingsild og ørret.
London
Demografi
London er en av verdens dyreste byer å leve i, ved siden av Moskva og Tokyo.
Holstdammen
Dammen er en av de eldste i Bymarka og fungerte som vannregulering for en stampemølle ved Trolla allerede i 1683. Holstdammen ble etablert i 1721 av rådmann Lorentz H. Holst, som hadde eget sagbruk i Trollabekken, men fikk sin endelige form først i 1875 da Trolla Brug fikk behov for mer vannkraft og bygde ut dammene. Rundt Holstdammen finnes flere eldre skjerp, hvor blant andre John Charles August Foss som var født 1836 på St. Croix og som var fotograf samt daværende regnskapsfører for Trolla Brug, meldte inn en malmanvisning øst for dammen ved Damhaugen.
Giorgi Kharabadze
Giorgi Kharabadze (født 11. mai 1997) er en georgisk bokser.
London
Nasjonalitet og etnisitet
Ifølge tall fra Office for National Statistics inkluderte befolkningen 2,288,000 utenlandsfødte i 2006, det vil si 31 %. Dette tallet hadde steget fra 1,630,000 i 1997.
Giorgi Kharabadze
Han representerte Georgia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i første runde.
London
Nasjonalitet og etnisitet
Tabellen til høyre viser befolkningen inndelt etter fødeland, med de landene som er hyppigst forekommende. Tabellen oppgir kun fødeland, ikke etnisitet eller statsborgerskap. En viss andel av de som er oppgitt som født utenfor Storbritannia er barn av britiske borgere, for eksempel britiske soldater som gjorde tjeneste i Tyskland. Likeledes omfatter tallet for Storbritannia barn av utenlandske borgere. Skotter og walisere utgjør til sammen omkring 200,000 blant de britiskfødte.
I folketellingen i 2001 ble det spurt om etnisitet:
Denne fordelingen er basert på befolkningens egne svar under folketellingen, noe som åpner for uklare definisjoner, men da antallet svar er meget høyt, må det antas at det gir et statistisk sett riktig bilde av befolkningssammensetningen.
Religion
London har tradisjonelt vært dominert av kristendom, og har et stort antall kirker; det er spesielt tett mellom kirkene i City of London. Den anglikanske kirke har to katedraler, St. Pauls katedral og Southwark-katedralen. Erkebiskopen av Canterbury har sitt sete i Canterbury i Kent, men hans offisielle residens er Lambeth Palace i London. Westminster Abbey er formelt sett et kongelig kapell, men fungerer som en «tredje katedral» for den anglikanske kirke. Den katolske kirke har også to katedraler i byen, Westminsterkatedralen og St. Georgs katedral. De fleste kristne er det først og fremst i navnet, og tallene for deltagelse i gudstjenester er lavere enn i andre deler av landet. De fleste andre kristne samfunn er også representert i London.
London har også betydelige innslag av islam, hinduisme, sikhisme og jødedom. Særlig bydelene Tower Hamlets og Newham har stor andel muslimer, og den største moskeen er Baitul Futuh Mosque. Hinduene er særlig synlige i Harrow og Brent, og i sistnevnte bydel finner man Neasden Temple, et av de største hinduistiske templer i Europa. Sikhene er mer spredd, men finnes særlig i østlige og vestlige bydeler. Et av de største sikhtempler utenfor India ligger i London. Flertallet av Storbritannias jøder bor i London, og det er større jødiske samfunn i Stamford Hill (som regnes som et av de mest ortodokse jødiske områder utenfor New York og Israel), St. John's Wood, Golders Green og Edgware.
Økonomi
Byen har den største omsetningen av noen europeisk by, og står for omkring 19 prosent av Storbritannias bruttonasjonalprodukt, i 2005 219 milliarder pund. Tar man med hele det urbane området, med omkringliggende byer, var resultatet 345 milliarder pund i 2005, det vil si omkring 30 prosent av BNP i Storbritannia.
Mer enn 85 prosent av arbeidstagerne i Stor-London, ca. 3,2 millioner, arbeider innen tjenesteytende næringer, mens de resterende er jevnt fordelt mellom andre produksjons- og konstruksjonsnæringer.
Det er fem spesielt viktige forretningsdistrikter i byen: City, Westminster, Canary Wharf, Camden & Islington og Lambeth & Southwark.
Transport
Transport i London er underlagt borgermesteren. Hans forvaltning har allikevel begrenset kontroll over økonomiske forhold, og ingen kontroll over jernbanenettverket, bortsett fra jernbanelinjene som utgjør London Overground. Transport for London (TfL) har fått ansvaret for å administrere både undergrunnsbanen, bussnettet, drosjeløyver, Docklands Light Railway (DLR), London Overground og annen offentlig transport i byen.
Oysterkort
Oysterkort benyttes som betalingsmiddel i kollektivtrafikken i Stor-London. Alle ruter til Transport for London, samt flere jernbaneselskaper som kjører lokaltrafikk innen Stor-London, godtar kortet. Med kortet blir billettprisen billigere enn ved bruk av kontanter. På busser i London er det ikke lenger mulig å betale med kontanter.
Kortet ble introdusert i juli 2003, og i juni 2010 hadde over 43 millioner kort blitt utsted. Mer enn 80 prosent av alle reisene foretatt på Transport for Londons ruter ble da betalt med Oyster-kort.
Bane
London har et stort t-banenett, London Underground. Dette er det eldste t-banenettet i verden, grunnlagt i 1863. Det har tolv linjer, og blir stadig utvidet. Det er daglig ca. fem millioner reisende i nettverket, hvilket gir godt over en milliard passasjerer årlig. Undergrunnsbanen er spesielt godt utbygget i sentrum og i de nordlige bydelene, mens man sørover er mer avhengig av jernbanenettet.
Jernbanetrafikken er fordelt på fjorten terminalstasjoner som er spredd rundt i det sentrale London. Det har siden begynnelsen av 1990-årene blitt arbeidet med en jernbaneforbindelse (Crossrail) som skal krysse byen mellom øst og vest, slik at passasjerene slipper å flytte seg med andre transportmidler mellom stasjoner for å krysse byen.
Docklands Light Railway (DLR) er et metrosystem med små, lette, førerløse togsett som særlig betjener det østlige London. I 2007 tok byens transportmyndigheter over kontrollen av et antall jernbanelinjer, som i dag er kjent som London Overground. Dette nettverket vil omsider kunne avlaste undergrunnsnettet ved hjelp av ruter som går i ring rundt de sentrale områdene. Utover pendler- og intercitytog er det også togforbindelse til Frankrike og Belgia.
En undersøkelse av pendlingsmønstre basert på utsjekkingsstasjoner for Oyster-kortene, viste at visse stasjoner har særlig mye innpendling. I ytre vest dominerer Hammersmith, Paddington, West Hampstead, Camden Town og Finsbury Park innpendlingen. I sentrum er Victoria, Waterloo, London Bridge og Liverpool Street de fire klart største stasjonene, men også Oxford Circus, Euston, Charing Cross, Elephant and Castle, Moorgate og Fenchurch Street har mye innpendling. I ytre øst dominerer Canary Wharf, Stratford og Barking, mens i syd har Wimbledon mest innpendling.
Trikk
Syd for Themsen har man siden år 2000 bygget opp et sporveisnett fra Wimbledon via Croydon til Beckenham Junction. Det består av i alt fire linjer som betjener 39 holdeplasser totalt og er ca 28 km lang.
Buss
Bussnettet er svært omfattende, med mer enn 700 ruter. Det er over seks millioner passasjerer daglig, og i regnskapsåret som endte i mars 2005 var det blitt fraktet 1,79 milliarder passasjerer på Londonbussene. De første bussene i London kom i 1905.
Luft
Byen har åtte lufthavner, hvorav de fem største er London City Airport, Stansted, Luton, Gatwick og den største, London Heathrow Airport, som er en av verdens travleste lufthavner. De tre mindre flyplassene, Ashford, Biggin Hill, Northolt, har langt mindre trafikk. Ashford og Northolt har bare innenrikstrafikk, mens de andre seks er internasjonale flyplasser.
Vei
Mens de fleste velger kollektivtilbud i det sentrale London, er det i ytre bydeler biler som dominerer. Byen har flere ringveier: en indre ring som går rundt sentrum, North og South Circular Road i forstedene og M25 rundt Stor-London. Det var i 1960-årene planer om å forlenge flere motorveier inn i sentrale områder, men man gikk bort fra det meste av dette i 1970-årene. I 2003 ble det innført en rushtrafikkavgift, Congestion Charge, som skal minske personbiltrafikken i sentrum.
Administrasjon
London består av 32 bydeler, hver styrt av sitt eget valgte bydelsstyre. I perioden 1986–2000 var det bydelene som styrte London, hver på sitt område, uten et felles bystyre. Det er fortsatt et visst lokalt selvstyre i bydelene. Hver bydel er for eksempel ansvarlig for renovasjon og en del andre offentlige tjenester. De er delt i to grupper, indre London og ytre London.
City of London er ikke en bydel på lik linje med de øvrige, men en selvstendig by beliggende midt i London. City of Westminster har også egen bystatus, men administreres som en vanlig bydel.
Den sentrale administrasjonen, Stor-Londons myndigheter (Greater London Authority), består av borgermesteren og Londonforsamlingen. Den ble innført i 2000.
Utdanning og forskning
London har et stort tilbud innen høyere studier, med en rekke universiteter og høyskoler. Det er omkring 378,000 studenter i byen, og byen er også et sentrum for forskning innenfor mange områder. Grunnskolesystemet er praktisk talt det samme som i resten av England, med en blanding av offentlige og private skoler.
University of London er med 125,000 studenter det største universitetet i Europa ut fra antall studenter. Det består av tyve kollegier og flere mindre institutter som har en høy grad av autonomi, og studentene knyttes direkte til en av disse mindre enhetene. Noen av dem, som University College London (UCL), London School of Economics og London Business School, er blitt regnet med blant verdens beste læresteder; blant annet ble UCL rangert som nummer 8 og LSE som nummer 56 i QS World University Rankings 2023. Financial Times rangerte London Business School's MBA og EMBA-programmer som nr 1 i verden i 2009.
Det finnes også andre universiteter, som Brunel University, City University, London Metropolitan University, Middlesex University, University of East London, University of Westminster og London South Bank University. Noen av dem er svært gamle, mens andre er høyskoler som i 1992 fikk universitetsstatus.
Mange av museene i London er i tillegg til å være turistattraksjoner også sentrale innen forskning. Dette gjelder ikke minst Natural History Museum, Science Museum, Victoria and Albert Museum og British Museum. British Library er landets nasjonalbibliotek, med 150 millioner bind.
Historie
Da romerne kom til De britiske øyer, var det som skulle utvikle seg til London en liten landsby i trinovantenes område. Byen regnes gjerne som grunnlagt av romerne, ca. år 50 e.Kr., da under navnet Londinium. I 61 ble byen brent ned av ikenerne, men den ble raskt gjenoppbygget. Den eldste delen av byen lå nord for Themsen, særlig i dagens City of London. Byen ble tidlig 100-tallet hovedstad for provinsen Britannia.
Fra 800-tallet og utover ble byen gjentatte ganger herjet av danske og norske vikinger. I 846-848 var det faktisk vikinger som kontrollerte og patruljerte London. Den siste invasjonen fant sted i 1066, da Vilhelm Erobreren vant slaget ved Hastings og overtok makten.
I 1078 ble Tower of London påbegynt. På 1100-tallet ble Westminster sete for regjeringen og senere for parlamentet. Tower of London er Englands best bevarte middelalderfestning. Den mest sentrale delen av festningen, The White Tower, sto ferdig i 1097. The White Tower har opp gjennom årene vært kongebolig, fengsel, våpenlager og oppbevaringsted for kronjuveler.
I 1665 ble byen rammet av pest og 70,000 mennesker døde. Året etter rammet den store bybrannen London, og bare en femtedel av byen sto igjen etter at over 13,000 hus og 84 kirker var brent ned.
På slutten av 1800-tallet var London verdens største by, som senter for det britiske imperiet var den verdens ledende handels-, industri-, finans- og havneby.
Under den andre verdenskrig ble London hardt rammet av bombing. Store områder ble lagt i grus; både industri, offentlige bygg og boligområder ble rammet under Blitzen, da London og andre britiske byer ble bombet 57 netter på rad. Med skiftende intensitet varte bomberaidene helt til krigens sluttfase. Dette har bidratt sterkt til å forme dagens London. Tett befolkede slumområder i det østlige London ble hardt rammet på grunn av nærheten til industri og havner, og mange av de evakuerte som hadde mistet alt ble gitt nye hjem i offentlige boligområder i forstedene.
I 1965 ble byens område kraftig utvidet, ved at Stor-London, som er både grevskap og region, ble opprettet. Størsteparten av Middlesex og deler av Essex og Surrey ble da inkludert i byen.
6. juli 2005 ble et nytt kapittel innledet i Londons historie, ved at byen ble utpekt til å arrangere de olympiske sommerlekene for 2012. Det ble lagt ned et omfattende arbeid for å legge til rette for arrangementet. London har tidligere arrangert OL i 1908 og 1948.
Dagen etter, 7. juli 2005, ble London rammet av det største bombeangrepet siden andre verdenskrig. I angrepet mistet 52 mennesker livet og mer enn 700 ble skadet.
Byplanlegging og byutvikling
Det romerske Londinium var liten i forhold til dagens London. Den omfattet et område som omtrent svarer til City of London. Dette ble omgitt av en bymur, og på romersk vis ble det anlagt et tilnærmet rettvinklet gatenett. Den mest dramatiske hendelsen i denne perioden var nedbrenningen av byen i 61. Gjenoppbyggingen ser ut til å ha fulgt omtrent samme mønster. På denne tiden var det kun ett krysningssted over Themsen i London, en bro som ble bygget omkring år 46.
Med romernes tilbaketrekning fra Britannia på begynnelsen av det 5. århundre kom angelsakserne til makten i området. Hvor raskt forfallet av den romerske byen og fremveksten av det angelsaksiske London foregikk er uklart, men det synes klart at gatenettet ble stadig mer uregelmessig. Det kom etterhvert, særlig fra 800-tallet og utover, til mange kirker i byen. Det er verdt å merke seg at London ennå ikke hadde blitt rikets hovedstad. Med erkebispesetet i Canterbury og Winchester som kongens sete var London først og fremst et handelssentrum på grunn av Themsen, og ikke maktens by.
Etter normannernes erobring av England i 1066 endret dette seg. Tower of London ble et viktig kongelig slott, og Westminsterpalasset ble sete for regjeringen. Dermed begynte en ny fase i utviklingen av byen, med flere palasser, administrasjonssentre og kraftigere befolkningsvekst. Denne utviklingen foregikk ikke etter noen plan. De sentrale områder av London ble sterkt fortettet, med smale gater og høy befolkningstetthet. Utviklingen omfattet i liten grad de ytre deler av dagens London; inntil jernbanen kom var det fortsatt en dagsreise til Watford Gap som i dag ligger rett utenfor byens grenser. Områdene utenfor sentrum forble derfor stort sett landsbygd med noen spredte byer inntil det 19. århundre.
Etter at store deler av byen brant ned i 1666 begynte man straks å legge planer for en kontrollert gjenoppbygging. Det skulle bli rette gater for å lette trafikkpresset – allerede i hestekjerrenes tid hadde London store trafikkorker – og husene skulle ha større avstand og være bygget av mindre brennbart materiale for å hindre en ny storbrann. Det skulle også gjøres noe med sanitærforholdene, det hadde pesten året før vist nødvendigheten av. Men planleggingen dro ut, og på en tid hvor reguleringslover var vage eller ikke-eksisterende begynte befolkningen å bygge opp byen etter eget forgodtbefinnende. Gatenettet i City of London er derfor like uregelmessig som det hadde vært i middelalderen, og det er ikke få smug med kort avstand mellom husene som har overlevd. Det var naturlig at det ble slik; tomtegrensene var bestemt av det gamle veinettet, og så lenge myndighetene ikke grep inn i tide med virkemidler for å rette ut grensene bygde folk på sine branntomter.
Først i 1750 kom en ny bro over Themsen på plass, etter at London Bridge hadde vært enerådende siden romersk tid. På andre steder hadde man blitt rodd over av en av de mange ferjene som lå langs elvebredden. Flere broer skulle følge slik at byen ble knyttet tettere sammen.
Den neste store utviklingen kom i det 19. århundre, da jernbanen kom. Avstander betydde plutselig mindre, og man begynte å anlegge jernbanelinjer som kunne brukes av pendlere. Londons undergrunnsbane åpnet som verdens første i 1863, og selv om rutenettet var bare en ørliten del av dagens, betød det at pendlernes tid hadde kommet. London begynte å spre seg utover, utenfor Middlesex og inn i Surrey, Kent, Essex og Hertfordshire.
Etter første verdenskrig kom en ny fase i byens utvikling. I de ytre bydelene begynte man å anlegge store boligområder. Dette ble gjort særlig for å fjerne slumområdene på Londons østkant. Enkelte boligområder ble også anlagt spesifikt for å gi hjem til veteraner fra krigen. Folk ble også trukket inn til byen fra andre områder, og London vokste dermed både i areal og folketall. Denne utviklingen ble fornyet og forsterket etter andre verdenskrig, da behovet for gjenoppbygging var stort etter bomberaidene. Det er i det 21. århundre få områder innenfor Stor-Londons grenser som minner om landsbygd; inntil 1930-årene hadde man hatt flere gårdsbruk der det nå er moderne boligområder og handlegater.
I etterkrigstiden kom også de nye byene, byer som ble grunnlagt for å avlaste eksisterende, fortettede byer. I 1965 kom Milton Keynes, omkring en times kjøring nord for London, og en betydelig andel av befolkningen der har flyttet fra London. Man har også fått vekst i andre byer i takt med utflytting fra London. London hadde i den siste halvdelen av det 20. århundre et fall i befolkningstallet på omkring en million som følge av denne utviklingen.
I sentrum har man lenge vært tilbakeholdne med å bygge i høyden, fordi man ønsket å bevare byens profil. Stort press på eiendomsmarkedet, spesielt i City, har ført til at det har blitt lempet på disse restriksjonene. Flere skyskrapere har blitt reist siden 1970-årene, og det er planer om flere. Det har også blitt utført fornyelsesprosjekter flere steder, med det tidligere havneområdet Docklands som et av de mest kjente eksemplene.
Underholdning og uteliv
I City of Westminster finner man West End. Dette området, som ligger rundt Leicester Square og Piccadilly Circus, er Londons viktigste underholdningsdistrikt med blant annet teatergaten Shaftesbury Avenue og kultursenteret Covent Garden. London regnes som en av de fremste musikal- og teaterbyer i verden. På østkanten, særlig i Shoreditch og Hoxton, finner man et underholdningsdistrikt med en noe mindre eksklusiv karakter. Den to kilometer lange Upper Street i Islington har flere barer og restauranter enn noen annen gate i Storbritannia.
Oxford Street regnes gjerne som Europas travleste handlegate. Med en lengde på nesten to kilomenter kan den også sies å være verdens lengste handlegate. Mer eksklusive butikker finner man særlig i Knightsbridge, med Harrods som den mest kjente. Det er også en rekke gatemarkeder, som Camden Market, Portobello Road Market og Borough Market.
Den store etniske spennvidden i byens befolkning betyr at man finner mat fra de fleste av verdens land. Noen områder er blitt gastronomiske sentre, som Chinatown med sine mange kinesiske restauranter, Brick Lane med mange bangladeshiske og Edgware Road med mange libanesiske og arabiske spisesteder. London har også svært mange indiske restauranter, med mattradisjoner fra alle deler av landet representert. Mange steder avslører restauranter og butikker hvilke etniske grupper som dominerer i området.
Tradisjonelle engelske puber finner man overalt i byen. Flere av dem er kjente og tradisjonsrike steder, som Ye Olde Cheshire Cheese hvor Samuel Johnson var stamgjest og Pillars of Hercules som Charles Dickens nevner i en av sine bøker.
Det er mange årvisse festivaler og hendelser. Karnevalet i Notting Hill er den karibiske befolkningens største fest. I november holdes Lord Mayor's Show, en flere århundrer gammel seremoni i forbindelse med utnevnelsen av ny overborgermester i City of London. Trooping the Colour i juni er en militær parade med mye pomp og prakt i forbindelse med monarkens offisielle fødselsdag.
Litteratur og film
London har vært scenen i mange litterære verker. Blant de forfatterne som sterkest forbindes med byen er Samuel Pepys, som i sin dagbok blant annet gir en øyevitneskildring av bybrannen i 1666, og Charles Dickens som beskrev skyggesidene i det viktorianske London. I James Boswells biografiske Life of Johnson foregår handlingen i London, og boken er kilden til et kjent sitat om byen: Samuel Johnson sa at «Når en mann er trett av London, er han trett av livet; for i London finnes alt livet kan ønske». Daniel Defoe var også fra London, og skrev i sin Journal of the Plague Year en skjønnlitterær beretning om pesten i London 1665. William Shakespeare tilbrakte store deler av sitt liv i byen, noe også hans samtidige kollega Ben Jonson gjorde. Arthur Conan Doyles romaner om Sherlock Holmes har satt tydelige spor, blant annet er adressen 221b i Baker Street hvor den fiktive hovedpersonen bodde innredet som museum. Tor Åge Bringsværd sin roman Den som har begge beina på jorda står stille foregår også i London.
Den britiske filmindustrien har vært sentrert omkring London, med større studioer i Pinewood, Shepperton, Elstree og Leavesden kort vei utenfor byen. Svært mange filmer har handling lagt til London. London Film Festival holdes hvert år i oktober.