cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ivanhoe
Introduksjon til handlingen
Ivanhoe er fortellingen om en av de gjenværende angelsaksiske adelsfamiliene på en tid da det engelske aristokratiet var i overveldende grad normannisk. Romanens hovedperson er Wilfred av Ivanhoe, som har mistet sin fars gunst etter å gitt oppvartning til lady Rowena og for å ha sverget lydighet til den normanniske kong Rikard I av England. Fortellingen begynner i 1194, ved slutten av det tredje korstoget, da mange korsfarere fortsatt var på veg tilbake til Europa. Kong Rikard var blitt tatt til fange av hertugen av Sachsen på reisen hjem. Den legendariske Robin Hood, opprinnelig under navnet Locksley, figurerer også i fortellingen, det samme gjør hans «muntre menn», blant annet munken Tuck og, i mindre grad Alan-a-Dale, mens Lille John er knapt nevnt. Den karakter som Scott ga til Robin Hood i Ivanhoe har bidratt til å forme den moderne oppfattelse av denne figuren som en edel fredløs.
Andre betydelig figurer er Ivanhoes umedgjørlige far Cedric, en etterkommer av den angelsaksiske kong Harald Godwinson; ulike tempelriddere og geistlige; den lojale livegne Gurth svinegjeteren og hoffnarren Wamba. Sistnevtes observasjoner poengterer mye av handlingen; og den jødiske pengeutlåneren Isaak av York, likeverdig glad i penger som i sin datter Rebecca. Boken er skrevet og utgitt i en periode med økende strid for frigjøringen av jødene i England på begynnelsen av 1800-tallet, og det er hyppige referanser til urettferdigheten mot dem.
Handlingsgangen
Sir Wilfred av Ivanhoe er bortvist av sin far Cedric av Rotherwood for å støtte den normanniske kong Rikard Løvehjerte og for å elske lady Rowena, Cedrics myndling og en etterkommer av de angelsaksiske kongene i England. Cedrics plan var å gifte henne til den mektige lord Aethelstane, kongsemne til den angelsaksiske krone i England, og således sementere en angelsaksisk allianse mellom to rivaler med samme krav. Ivanhoe følger kong Rikard på korstog hvor det sies at han spilte en betydelig rolle i beleiringen av Akko.
Boken åpner med en scene hvor normanniske riddere og prelater søker gjestfrihet hos angelsakseren Cedric av Rotherwood. De blir ledet dit av en pilegrim, som har kommet rett fra Det hellige land. Den samme natten søker jøden Isaak fra York tilflukt fra ubarmhjertig uvær og røvere i Rotherwood. Ved kveldsmaten, karakterisert av hatefull utveksling av ord mellom de angelsaksiske vertene og deres normanniske gjester. Pilegrimen observerer at den ene av normannerne, tempelridderen Brian de Bois-Guilbert gir ordrer til sin sarasenske soldater om følge etter Isaak av York etter han forlater Rotherwood om morgenen og stjele hans eiendeler på god avstand fra festningen.
Pilegrimen advarer den jødiske pengeutlåneren om faren og hjelper ham i å flykte fra Rotherwood ved daggry. Når han forsøker å få svinegjeteren Gurth til åpne portene nekter han å gjøre det før pilegrimen hvisker noen ord i øret hans, noe som får Gurth til å bli like hjelpsom som han tidligere var motvillig. Det er en av de mange mystiske hendelser som skjer gjennom hele fortellingen.
Isaak av York tilbyr seg å betale sin gjeld til pilegrimen ved å tilby ham en rustning og palfreyhest slik at han kan delta i ridderturneringen i Ashby som han har tenkt seg å reise. Hans tilbud avslører at pilegrimen er i virkeligheten en ridder etter å sett ridderens kjede og sporer, en faktum som han nevner for pilegrimen. Selv om denne blir overrasket takker han nei til tilbudet etter påminnelsen om at både rustningen og hesten vil gå tapt om han taper i turneringen.
Fortellingen beveger seg videre til den berømte turneringen i Ashby-de-la-Zouche hvor prins Johan uten land presiderte. Foruten prinsen var følgende til stede: Cedric, Athelstane, lady Rowena, Isaak av York, hans datter Rebecca, Robin av Locksley og hans menn, prins Johans rådgiver Waldemar Fitzurse og tallrike normanniske riddere.
I løpet av den første dagen av ridderturneringen, en omgang av enkeltvise turneringer, dukker det opp en mystisk maskert ridder som identifiserer seg kun som «Desdichado», etter sigende spansk for «Den arveløse» (skjønt dens egentlige mening er «Den ulykksalige»), og han greier å beseire noen av de beste normanniske lansedragerne, blant annet tempelridderen Brian de Bois-Guilbert, Maurice de Bracy, lederen av en gruppe med «frie kjempere» eller riddere som leier ut sine tjenester, og baron Reginald Front-de-Boeuf. Den maskerte ridderen nekter å avsløre seg til tross for prins Johans forlangende, men blir uansett erklært for dagens mester, og får således tillatelse til velge turneringens dronning. Han velger da lady Rowena.
I mellomtiden oppdager Maurice de Bracy at han er blitt blindt forelsket i lady Rowena og med sin våpenbrødre planlegger han å bortføre henne. I skogene mellom Ashby og York møter lady Rowena, hennes verge Cedric og den angelsaksiske thane Aethelstane selskapet med Isaak av York, Rebecca og den sårete Ivanhoe som har blitt forlatt av deres tjenere i frykt for banditter. Lady Rowena som svar på tryglingen til Isaak og Rebecca bønnfaller Cedric om å ta dem under sin beskyttelse til York. Cedric samtykker til dette, fortsatt ikke klar over at den sårete mannen er hans sønn Ivanhoe. De blir deretter overfalt av Maurice de Bracy og hans menn og ført til Torquilstone, festningen til Reginald Front-de-Boeuf. Svinegjeteren og Gurth, som hadde rømt fra Rotherwood for å tjene Ivanhoe som væpner ved turneringen, og som ble tatt til fange av Cedric da Ivanhoe ble gjenkjent, greide å slippe unna.
Den sorte ridderen, etter å ha tatt tilflukt for natten i hytten til en lokal munk, den hellige tjener av Copmanhurst, melder seg frivillig som hjelp da han hører fra Robin Hood om hva som har skjedd med de som var blitt tatt til fange. Robin Hood har kommet til munken for å purre ham til å hjelpe til å sette dem fri. De drar for å beleire festningen Torquilstone med Robin Hoods menn, inkluderte munken og angelsaksiske bønder som de har fått med seg som er rasende på undertrykkelsen til Reginald Front-de-Boeuf og hans nabo Philip de Malvoisin.
Oslo Chorale Selskap
Oslo Chorale Selskap er et frittstående kammerkor som holder til i Oslo. Koret fokuserer i hovedsak på klassisk kirkemusikk. Det består av mellom 20 og 25 sangere og har jevnlig konserter i samarbeid med profesjonelle musikere.
Ivanhoe
Handlingsgangen
Ved Torquilstone har Maurice de Bracy presset på med sitt anliggende hos lady Rowena, men hans forelskelse blir ikke gjengjeldt. I mellomtiden har Brian de Bois-Guilbert, som fulgte de Bracy på hans tokt, tatt Rebecca som sin fange og forsøker å tvinge seg på henne, men blir avvist av henne. Front-de-Boeuf har i mellomtiden forsøkt å tvinge til seg en stor løslatelsespenger fra Isaak av York ved hjelp av tortur. Isaak nekter å betale noe før hans datter er satt fri fra tempelridderen.
Oslo Chorale Selskap
Oslo Chorale Selskap ble startet i 1979 av Jon Fylling. Nåværende dirigent er Marius Skjølaas.
Ivanhoe
Handlingsgangen
Da Robin Hood og hans menn som har beleiret festningen avleverer en beskjed om utlevere fangene krever normannerne en prest for å gi fangene viaticum, det siste sakramentet. Det er da Wamba greier å snike seg inn forkledd som en prest og ta plassen til Cedric som således greier å slippe unna og gi viktig informasjon om festningens styrke og bemanning.
Deretter følger en redegjørelse av stormingen av festningen. Front-de-Boeuf ble drept mens de Bracy overga seg til Den sorte ridder som deretter identifiserte seg som Rikard I av England. Ved å vise nåde ble de Bracy løslatt. Brian de Bois-Guilbert greide derimot å slippe unna med Rebecca som sin fange og Isaak blir satt fri fra fangehullet av den hellige tjeneren av Copmanhurst. Lady Rowena blir reddet av Cedric mens den forkrøplete Ivanhoe ble tatt ned fra flammene i festningen av Den sorte ridder. I kampene ble Aethelstane alvorlig skadet mens han forsøkte å redde Rebecca som han ved en feil trodde var Rowena.
Deretter er Robin Hood vert i skogen for Den sorte ridder. De Bracy får avlevert beskjed til prins Johan om at kongen er kommet tilbake og at Torquilstone har falt.
I mellomtiden raste Bois-Guilbert av sted med sin fange til den nærmeste festningen for tempelridderorden som tilhører hans venn Albert de Malvoisin og håper å kunne flykte fra England. Imidlertid har Lucas de Beaumanoir, tempelriddernes stormester, uventet kommet dit. Han tar anstøt av de Bois-Guilberts syndige lidenskap for Rebecca som er et brudd på hans tempelridderløfter og beslutter å underkaste Rebecca en rettssak, anklaget for hekseri for at hun har kastet trolldom over en tempelridder som Bois-Guilbert. Hun blir funnet skyldig ved en partisk rettssak, men hun ber om at ridder skal kjempe for hennes sak. De Bois-Guilbert, som hadde håpet å kjempe for henne i forkledning blir nedslått da stormesteren beordrer ham om å kjempe mot hennes mester. Rebecca skriver da til sin far for at han skal skaffe henne en ridder.
I mellomtiden organiserte Cedric begravelsen til Aethelstane i Kyningestun da Den sorte ridder kommer med en forkjemper. Cedric som ikke hadde vært tilstede ved Robin Hoods drikkegilde, er vrang mot Den sorte ridder når han lærer hans sanne identitet. Men kong Rikard beroliger Cedric og lar ham bli forsont med sin sønn, og overtaler ham til å la lady Rowena bli gift med Ivanhoe. Kort tide etter dukker Aethelstane opp – slett ikke død, men har blitt lagt i sin kiste mens han levde av griske munker som ville ha gravpengene. Til tross for Cedrics protester gir han sin hyllest til den normanniske kong Rikard og ber Cedric om la lady Rowena gifte seg med Ivanhoe.
Kort tid etter forsoningen mottar Ivanhoe en beskjed fra Isaak av York hvor han blir bedt om å kjempe for Rebecca. Da han kommer fram til heksebrenningen nedkjemper Ivanhoe de Bois-Guilbert fra salen, men dreper han ikke. Tempelridderen dør som «et offer for vold for sin egen stridende lidenskap» som er uttalt av stormesteren som Guds dom og bevis på Rebeccas uskyld. Kong Rikard, som hadde avsluttet gravfesten kort tid etter at Ivanhoe hadde dratt, kommer deretter til tempelridderne, forviser dem fra stedet og erklærer at de har begått en forbrytelse ved å ha støttet en konspirasjon imot ham.
Da de fryktet ytterligere forfølgelse forlater Rebecca og hennes far England for å reise til Granada, men først kommer hun for å gi sin avskjed til Rowena. Ivanhoe og Rowena blir gift og lever en langt og lykkelig liv sammen, skjønt det siste avsnittet i boken noterer at Ivanhoes lange tjeneste ble kuttet kort da kong Rikard møtte en død for tidlig i kamp.
Hentydninger til virkelig historie og geografi
Lokaliseringen av romanens handling er plassert i South Yorkshire og North Nottinghamshire i England. Festninger som blir nevnt er Ashby de la Zouch hvor turneringen ble holdt. Den er i dag en ruin som blir håndtert av English Heritage. York blir nevnt, men Clifford's Tower (likeledes håndtert av English Heritage) står fortsatt, men er anakronistisk, og hadde ikke dette navnet før lenge senere og etter flere ombygninger. «Coningsburgh» som er basert på Conisbrough Castle i nærheten Doncaster, også vedlikeholdt av English Heritage og er en populær turistattraksjon. Referanser som gjort innenfor fortellingen er til York Minster hvor bryllupet i romanens avslutning foregår. Biskopen av Sheffield blir nevnt, men bispestedet Sheffield ble ikke grunnlagt før i 1914. Disse referanser innenfor fortellinger bidrar til den oppfattelse at Robin Hood levde eller reiste i og rundt dette området.
Den gamle byen Conisbrough har blitt så dedikert til fortellingen om Ivanhoe at mange av gatene, skolene og offentlige bygninger har fått navn fra enten figurene i romanen eller fra festningen fra 1100-tallet.
Påvirkning på Robin Hood
Den moderne visjonen av Robin Hood som en munter og patriotisk opprører skylder romanen Ivanhoe mye. «Locksley» som Robin Hoods fødested ble først nevnt i 1600 og ble benyttet som et tilnavn i en ballade ble Robins tittel i denne romanen og i andre fortellinger senere: Robin Hood fra Locksley ble Robin Hood av Locksley, alias Hood. Den angelsaksiske-normanniske konflikten ble først fremmet som påvirkning av legenden av Joseph Ritson ble et hovedtema hos Scott, og forblitt så i de mange påfølgende gjenfortellingene. Selv Scott faktisk skyr konvensjonene som siden 1500-tallet beskrev Robin Hood som en avsatt adelsmann, har Ivanhoe bidratt til den oppfattelsen av legenden. Ettersom påfølgende utgaver av ham, eksempelvis i Douglas Fairbanks' film fra 1922 og filmen Robin Hood – tyvenes prins fra 1991 har overtatt Wilfrid av Ivanhoes karaktertrekk – de er hjemvendte korsfarere som har kranglet med sine fedre og i den retningen.
Robin Hoods dåd med å splitte sin motstanders pil i skytekonkurransen opptrer for første gang i Scotts roman.
Historisk nøyaktighet
Selv om de generelle politiske hendelser som er fortalt om i romanen er relativt riktige – den forteller om den historiske perioden akkurat etter kong Rikard I av Englands fengsling i Østerrike som skjedde etter at kongen reiste hjem fra korstoget, men hans hjemkomst til England har blitt meget fiktivt.
En betydelig feil, slurv eller unøyaktighet er at det ville være helt umulig for Rebecca å bli dømt til å bli brent på bålet som heks i 1194. Kirken begynte ikke å avdekke og straffe hekser før på 1250-tallet, og døden ble ikke den vanlige straffen før ut på 1400-tallet, selv da var den vanlige henrettelsesmetoden i England (i motsetningen til Skottland og på kontinentet) henging. Brenning var forbeholdt for de som var dømt for høyforræderi. Imidlertid kan det bli nevnt at metoden for Rebeccas henrettelse ble gitt av Lucas Beaumanoir, stormester av tempelridderne, en franskmann og en fanatiker. Bestemt på å fjerne korrupsjon fra tempelridderordenen er det mulig at Beaumanoir, som så mange andre adelige på denne tiden, betraktet seg selv som over lover, og med rett til å henrette en heks i sin makt på hvilken som helst vis som han selv valgte.
En annen unøyaktighet kommer med de begrepene som ble benyttet av en del av romanens figurer i løpet av fortellingen. Cedric viser til lingua franca, et italiensk begrep for «fransk språk», men dette ble ikke introdusert i britisk ordvalg før på midten av 1600-tallet. Andre slike anormaliteter skjer jevnt over i romanen.
Romanens referanse til den mauriske kongen Boabdil av Granada (navnet er en forvrengning av Abu Abdullah) er også anakronistisk ettersom han levde rundt 300 år senere enn Rikard Løvehjerte.
Rebecca Gratz som inspirasjon for karakteren Rebecca
Det har blitt antatt at karakteren Rebecca i romanen var inspirert av Rebecca Gratz, en fremragende jødisk-amerikansk pedagog og Filantropifilantrop som var den første jødiske kvinnelige universitetsstudent i USA. Scotts oppmerksomhet hadde blitt trukket mot Gratz’ karakter av Washington Irving, som var en nær venn av familien Gratz. Denne antagelsen har stundom blitt diskutert, men den har også blitt underbygd i en artikkel titulert «The Original of Rebecca in Ivanhoe» (Den opprinnelige Rebecca i Ivanhoe), som ble trykket i The Century Magazine, 1882.
Gratz ble betraktet av mange som en av de vakreste og mest utdannede kvinner i sin samtid, giftet seg aldri, og det er sagt at hun avviste på grunnlag av sin tro et ekteskapstilbud fra en gentile, en ikkejøde, som hun elsket, en velkjent hendelse i sin tid, noe som også kan ha inspirert forholdet i romanen mellom Rebecca og Ivanhoe.
Tilpasninger til film, TV eller teater
Romanen har vært grunnlaget for flere filmer:
Det har også vært gjort en russisk film, Баллада о доблестном рыцаре Айвенго (Balladen om den tapre ridder Ivanhoe) i 1983, regissert av Sergey Tarasov og med sanger av Vladimir Vysotsky. Peteris Gaudins hadde hovedrollen som Ivanhoe.
Det har også vært produsert flere TV-utgaver av romanen, blant annet:
En bearbeidelse for opera av sir Arthur Sullivan gikk i over 150 sammenhengende forestillinger i 1891. Andre operaer basert på romanen har vært komponert av Gioacchino Rossini (Ivanhoé), Thomas Sari (Ivanhoé), Bartolomeo Pisani (Rebecca), A. Castagnier (Rébecca), Otto Nicolai (Il Templario) og Heinrich Marschner (Der Templer und die Jüdin). Rossinis opera er en pasticcio (en opera hvor musikken med ny tekst er utvalgt fra eksisterende musikk av en eller flere komponister). Scott var tilstede ved en framførelse av den og nedtegnet i sin dagbok: «Det var en opera, og, selvfølgelig, historien var sørgelig lemlestet og dialogen var i deler bare nonsens».
Ewa
Ewa er et distrikt i landet Nauru, og ligger nord på øya. I dette distriktet ligger landets skole for høyere utdanning, Kayser-colleget. Distriktet har et areal på 1,2 km², og en befolkning på 300. Ewa er del av valgkretsen Anetan.
DNB Eiendom
DNB Eiendom AS er et heleiet datterselskap av DNB ASA. Selskapet er en del av Norges største finanskonsern, som ble grunnlagt 4. desember 2003 etter en fusjon mellom DnB og Gjensidige NOR. Selskapet tilbyr tjenester innen salg av bolig og fritidseiendommer, salg av leilighetsprosjekter og rådgiving i forbindelse med omsetning av fast eiendom.
DNB Eiendom har ca. 130 eiendomsmeglingskontorer i Norge med rundt 650 ansatte. Selskapet omsetter om lag 22 000 boliger i året (per 2013).
DNB Eiendom er Norges største prosjektmegler av nye boliger.
Selskapet har sitt hovedkontor og forretningsadresse i Dronning Eufemias gate 30 i Bjørvika i Oslo.
Gruve 2
Gruve 2 var en gruve i Longyearbyen på Svalbard som var i drift i periode fra 1913 til 1964. Arctic Coal Company hadde begynt oppfaringen av Gruve 2 i 1913, på den motsatte, østlige siden av Longyeardalen i forhold til Gruve 1. Oppfaringsarbeidene ble videreført av Store Norske Spitsbergen Kulkompani i 1918 og etter den store gruveulykken i Gruve 1 som inntraff i 1920, ble arbeidet med etableringen av Gruve 2 fremskyndet. Selve produksjonen tok til i 1921.
Gruve 2 hadde i flere år en høy produksjon, og ble etter hvert drevet gjennom hele fjellmassivet og ut til andre siden i Endalen. Men på 1930-tallet ble transportveiene lange og kullgangene så lave at det var på grensen av hva det var mulig å drive ut. I 1937 ble produksjonen i det første innslagspunktet stanset og et nytt innslagspunkt (Gruve 2b) ble anlagt lengre sør rett overfor Nybyen, som ligger lengre inn i Longyeardalen.
Gruve 2b har en stor, ytre bygningsrest og kalles lokalt for «Julenissegruva». Barn i Longyearbyen skriver i desember ønskelister til jul og legger dem i en postkasse på veien nedenfor Gruve 2b, hvorpå julenissen kommer ned fra gruva og henter listene.
Etter krigens slutt begynte arbeidet med å gjenoppta driften i Gruve 2b, og i 1947 var produksjonen i gang. Hele fjellmassivet mellom Longyeardalen og Endalen er gjennomdrevet, med luftehull og stollåpninger langs fjellsidene. I januar 1952 ble gruva rammet av en gasseksplosjon, hvor seks mann omkom. Det var produksjonsstans i Gruve 2 i perioden 1960 – 1964 da Gruve 5 ble åpnet og det samtidig var fall i kullprisene. Deretter ble kullproduksjonen gjenopptatt frem til gruva ble utdrevet vinteren 1967/68.
Tower 42
Det å bygge den første skyskraperen i City of London var et PR-kupp for NatWest, men det førte også til store diskusjoner fordi man gikk bort fra tidligere høyderestriksjoner. Den ble etterhvert også mindre anvendelig enn den var tenkt; bygningen er reist omkring en enorm betongkjerne, noe som gjør den svært sterk men samtidig begrenser kontorplassen. Det var ikke et problem på 1970-tallet, men etter den eksplosive veksten og endringene i bankdrift som fulgte ble det et problem at man manglet store flater.
24. april 1993 detonerte Den provisoriske IRA en stor bombe i en lastebil ved Bishopsgate. NatWest Tower og andre bygninger i området fikk store skader, totalt vurdert til mer enn en milliard pund. Bygningen var såpass skadet at man vurderte riving, men dette ville vært for vanskelig og kostbart. Den ble derfor kledd på nytt, og interiøret ble fullstendig renovert. NatWest besluttet å kvitte seg med bygningen, gav den navnet International Financial Centre og solgte. Det lille eiendomsselskapet Greycoat kjøpte den, og gav det navnet Tower 42, en referanse til antall etasjer. De leier ut kontorplasse til en rekke selskaper.
På øverste etasje ligger restauranten Vertigo 42, med god utsikt mot det sentrale London og videre vestover.
Pink Bubbles Go Ape
Pink Bubbles Go Ape er det fjerde studioalbumet til det tyske power metal-bandet Helloween. Dette er bandets første album uten Kai Hansen.
Kornisk
Kornisk (eget navn Kernowek, Kernewek) er et av de brittonske keltiske språk, det vil si samme gruppe som walisisk, bretonsk og cumbrisk. Det er et gjenopplivet språk, etter å ha blitt utdødd som et levende språk i dagliglivet i Cornwall på slutten av 1700-tallet. Kunnskap om kornisk, også taleevne til en viss grad, fortsatte imidlertid å bli videreført innen familier og av enkeltpersoner, og en vekkelse begynte tidlig på 1900-tallet. Språket har et økende antall andrespråklige, og et svært lite antall familier oppdrar nå barn til å snakke gjenopplivet kornisk som førstespråk/morsmål. Kornisk er for tiden anerkjent under Den europeiske pakt om regionale språk eller mindretallsspråk, og språket blir ofte beskrevet som en viktig del av kornisk identitet og kulturarv.
P-keltisk språk
Kornisk er et brittonsk keltisk språk, og derfor er det også et P-keltisk språk. «P-keltisk» eller «Q-keltisk» er et skille som er laget for øykeltiske språk. Skillet går ut på at der indoeuropeisk hadde lyden qu([kʷ]), har P-keltisk fått lyden p. Den andre språkgrenen, Q-keltisk har [kʷ] blitt erstatta av c. For eksempel heter tallet «fire» i irsk ceathair, mens det i kornisk heter peswar. Flere eksempler nedenunder :
Vokabular
Vokabularet er omkring 80 % felles med bretonsk, 75 % med walisisk, 35 % med irsk gælisk og 35 % med skotsk gælisk.
Gjenopplivning
I nyere tid har det vært drevet kampanjer for å øke bevisstheten om språket i Cornwall, og omkring 3 500 mennesker snakker det, 100-150 av dem helt flytende.
Cosimo de’ Medici (eldre)
Cosimo de' Medici (født 1389, død 1464) var en italiensk bankmann, politiker og mesén i staten Firenze.
Cosimo var sønn av Giovanni di Bicci de' Medici, som grunnla Medici-banken i 1397. Han ble utdannet innen humanistiske vitenskaper, men var samtidig sterkt religiøs.
Cosimo de' Medici overtok ledelsen av banken ved sin fars død i 1420. Etter en maktkamp ble han forvist fra Firenze i 1433, men han fikk komme tilbake allerede året etter da de offentlige finansene led uten Medicis bankvirksomhet i byen. Han var deretter den mektigste mann i Firenze frem til sin død.
Bankens virksomhet ble kraftig utvidet under de' Medicis ledelse, og filialer ble åpnet blant annet i Genève, Milano, London og Brussel. Tidligere har banken hatt kontorer i Roma, Venezia og Napoli. Formidling av betalinger til pavestolen er hele tiden en viktig del av virksomheten. Særlig i første del av de' Medicis liv går banken strålende.
Inntektene fra banken ble blant annet brukt til å kjøpe seg støtte i mange deler av folket. Dette sikret de' Medicis politiske makt. Valgene i Firenze ble i større og større grad en farse på grunn av utstrakt valgfusk.
Mye av de' Medicis inntekter ble brukt til sponsing av kunst, arkitektur og litteratur. Midler fra de' Medici bekostet blant annet renovering av San Marco-klosteret i Firenze.
Chelsea Clinton
Chelsea Victoria Clinton (født 27. februar 1980 i Little Rock i Arkansas i USA) er datter og eneste barn av tidligere president Bill Clinton og tidligere utenriksminister Hillary Clinton. Hun var tolv år da faren ble tatt i ed som USAs president.
Huangpi
Huangpi (kinesisk: 黄陂区; pinyin: Huángpí Qū) er et bydistrikt i provinsen Hubei i Kina. Det er understilt byprefekturet Wuhan og er 2 261 km² stort og teller 1,1 millioner innbyggere.
Chelsea Clinton
Hun gikk på privatskolen Sidwell Friends School. Hun var en del av USAs offisielle delegasjon til de olympiske leker i Sydney i Australia i 2000.
Huangpi
Arkeologiske utgravinger
Arkeologene har avdekket tydelige tegn etter Shang-kulturen i området, særlig i Panlongcheng, et sted like nord for Yangtse i Huangpi, hvor man ved arkeologiske utgravinger har funnet rester etter en hel by med bymur og en rekke graver. Byen forbindes med Erligangkulturen, en forløper for Shang-dynastiet. Teknikken for støping av gjenstander i bronse er den samme i Panlongcheng som i Erligang, men pottemakerkunsten er ulik i teknikk. Skikkene rundt begravelse ser ut til å ha vært like, og man regner at Erligangkulturen på sitt høyeste nådde til dette området. Trolig avtok innflytelsen da Wuchengkulturen begynte å vokse fram.
Samferdsel
Kinas riksvei 318, en av Folkerepublikken Kinas lengste hovedveier, løper gjennom området. Den begynner i Shanghai og fører blant annet innom Wuhan og Chengdu på sin vei inn i Tibet og Lhasa og helt frem til en kinesisk grenseovergang mot Nepal i Zhangmu.
Chelsea Clinton
Clinton var mellom 3. januar 2001 og frem til farens avgang som president 20. januar ansvarlig for vertskapsfunksjonene i Det hvite hus, ettersom moren da hadde tiltrådt som senator for delstaten New York.
Clinton studerte til 2001 ved Stanford University og tok en grad i historie. Avslutningsarbeidet dreidde seg om hennes fars formidlingsrolle forut for Langfredagsavtalen i Nord-Irland. Hun fortsatte deretter studiene sine i England og tok masterseksamen i internasjonal politikk fra University of Oxford.
I 2004 ble hun ansatt hos McKinsey & Company i New York. Siden 2005 har hun bodd i strøket Chelsea på Manhattan.
Pál Kovács
Pál Kovács (født 17. juli 1912 i Debrecen, død 8. juli 1995 i Budapest) var en ungarsk fekter som deltok flere olympiske leker; 1936 i Berlin, 1948 i London, 1952 i Helsingfors, 1956 i Melbourne og 1960 i Roma.
Kovács ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han var med på det ungarske laget som vant lagkonkurransen i sabel. De andre på laget var Endre Kabos, Aladár Gerevich, Tibor Berczelly, László Rajcsányi og Imre Rajczi.
Suspilne
Ukrainas nasjonale offentlige kringkastingsselskap (Національна суспільна телерадіокомпанія України – norsk transkripsjon: Natsionalna suspilna teleradiokompanija Ukrajiny, ukrainsk kortform: Суспільне мовлення, norsk : Suspilne movlennja – allmennkringkasting), markedsført som Suspilne movlennja (allmennkringkasting, direkte oversatt: offentlig tale), Suspilne (offentlig) og UA:PBC, er Ukrainas offentlige allmennkringkaster. Kringkasteren drifter to nasjonale tv-kanaler og fire nasjonale radiokanaler i Ukraina. Organisasjonens flaggskipskanal er Persjyj (ukrainsk: Перший, norsk: første).
Suspilne ble etablert 8. april 2015 og gjennomgikk deretter en videre omorganisering frem til Suspilne formelt ble registrert 19. januar 2017. Samme dag tok Suspilne over for forgjengeren NTU (Natsionalna telekompanija Ukraïny), som ble stiftet i 1995. Kringkasteren ble først markedsført under navnet UA:PBC, men ble senere omdøpt og markedsført under sitt nåværende navn fra 23. mai 2022.
Fjernsynssendinger
De første offisielle tv-prøvesendingene i Ukraina kom fra et lite studio i Kyiv 1. februar 1939. Programmet varte i 40 minutter og viste et portrett av Sergo Ordzjonikidze. Prøvesendingene ble avbrutt på grunn av andre verdenskrig, men ble gjenopptatt noen år etter krigen. 6. november 1951 gikk kanalen under navnet Kyiv telesenter og sendte den patriotiske filmen Den fine glød. Den 1. mai 1952 sendte kanalen en konsert, filmet i Kyiv telesenters eneste studio, Studio B. Frem til 1953 sendte tv-kanalen enten en dokumentar eller film to ganger daglig, men i 1953 startet tv-kanalen opp med ordinære sendinger. I 1965 ble den nasjonale tv-kanalen Ukrainske Telebatsjennja (UT) etablert.
I 1995 ble UT og Radio Ukraine slått sammen til et felles, statlig kringkastingsselskap kalt NTU (Національна Телекомпанія України – Natsionalna telekompanija Ukraïny). Etter Den ukrainske revolusjonen i 2014 ble den gamle statskringkasteren omorgansiert fra en tung og omfattende «sovjet-institusjon» til en moderne mediebedrift. Det nye selskapet, Ukrainas nasjonale offentlige kringkastingsselskap ble etablert 8. april 2015. Siden ble det omorganisert videre og formelt registrert 19. januar 2017 under forkortelsen UA:PBC. Samme dag tok den nye kringkasteren over for NTU. Den nye kringkasteren fikk sitt første store oppdrag da den arrangerte Eurovision Song Contest i Kyiv i mai samme år.
Fjernsyn
Suspilne drifter to riksdekkende tv-kanaler og 24 regionale tv-kanaler:
Radio
Suspilne kringkaster på tre riksdekkende og én internasjonal radiokanal: Ukrainsk radio (førstekanalen, UR-1), Radio «Promin», Radio «Kultur» og Radio Ukraine International. De regionale radiokanalene har egne sendeflater på UR-1.
Dahlhaug
Dahlhaug eller Dahlhaugen er et sted på Byåsen i Trondheim som har falt ut av dagligtale. Stedet har sitt navn etter en høyde over byen som Baker Dahl i Trondheim skal ha kjøpt til sin kone, antagelig som et landsted. Stedet ble også kalt «Cathrinegave» etter hustruens navn.
Suspilne
Radio
Det ukrainske radiodirektoratet er en underdivisjon av Suspilne og omfatter de fire radiokanalen, Det ukrainske radiohuset og opptakshuset til Ukrainsk radio samt fem radioensembler.
Ukrainsk radio kringkaster på FM og AM, satellitt- og kabelnettverk over hele Ukraina. Den har også mobilappen suspilne.radio for Android og iOS.
Radioensembler
Radioensembler er instrumentelle musikkgrupper, kor eller orkestre – for eksempel et kringkastingsorkester – som er ansatt og eid av en allmennkringkaster. Hovedoppgaven deres er å spille inn musikk, konserter og programmer til bruk i kringkasterens radio- og tv-produksjoner. De har også en viktig rolle for å promotere lokal og nasjonal kultur. Følgende ensembler tilhører Suspilne:
Dahlhaug
Det er noe uklart hvor de opprinnelige grensene for dette landstedet var, men det nevnes i gamle kart som navn på stedet fra Sommersetra(N) til Kyvannet(S) og mellom Torshaug(V) og Havstadplass.(Ø)
Fiksjon
Fiksjon (fra latin fictionem (nominativ fictio), «forme, forestille seg, dikte opp», jamfør engelske fiction) har betydningen «det som er oppdiktet». Da all skjønnlitteratur er diktet opp er begrepet synonymt med fiksjon. Dette ble framhevet i NRKs kåring av Norges beste dikt i 2016 under tittelen Dikt og forbannet løgn, også utgitt som bok.
Innenfor litteraturen betegner fiksjon tekster som blir utgitt med en opplysning (for eksempel betegnelsen roman) om at leseren skal forholde seg til innholdet som om det var oppdiktet. Det betyr at leseren ikke kan stole på at innholdet eller deler av det er i samsvar med historiske fakta eller virkeligheten eller erfaringen. I mange romaner er det flettet inn fakta fra virkeligheten, men da de står i en roman, kan leseren ikke vite med sikkerhet hva som er fakta og hva som er diktet opp. Dette er et dilemma i dokumentarromaner, hvor det er umulig for leseren å vite hvor grensene går mellom diktning og virkelighet. Slik skiller fiksjon seg fra dokumentarlitteratur, som i motsetning til fiksjon gjør krav på å gjengi fakta og derfor også må underbygges med kilder.
Fiksjon brukes ofte synonymt med skjønnlitteratur, men ikke all skjønnlitteratur er fiksjon, som for eksempel dagbøker, essayer og blant annet leilighetsdiktning. Begrepet fiksjon brukes tilsvarende innen film, som motsetning til dokumentarsjangeren.
Fiksjon kan bety følgende:
Fiktive personer
Skjønnlitteratur kan omhandle virkelige personer, mens en oppdiktet person er en fiktiv person. Noen fiktive personer kan bli oppfattet som om de er faktiske og reelle personer når detaljene i beskrivelsene blir omfattende nok til at leseren er i tvil. Slike personer er:
NOU 2006: 2, Gjønnes-utvalget
Stat-kirke-utvalget, også kalt Gjønnes-utvalget etter lederen Kåre Gjønnes, var et norsk offentlig utvalg oppnevnt i mars 2003 for å utrede forholdet mellom kirke og stat i Norge. Formålet med utvalget var å gi Stortinget et grunnlag for å avgjøre om statskirkeordningen skulle videreføres, reformeres eller avvikles. Utvalget la i januar 2006 frem utredningen NOU 2006: 2 Staten og Den norske kirke. Et flertall i utvalget anbefalte at statskirkeordningen skulle oppheves og at Den norske kirke i stedet skulle organiseres som en lovforankret folkekirke med styringsorganer uavhengig av staten, selvstendig bestemmelsesrett i trossaker og over egen virksomhet, inkludert utnevnelse av biskoper.
Fiksjon
Fiktive personer
Et interessant grensetilfelle er eventyrene til Baron von Münchhausen som har sin opprinnelse i en faktisk person, men hvor hans eventyr er så fantastiske at de har lite med virkeligheten å gjøre. Her må man da skille mellom den faktiske aristokraten fra 1700-tallets Tyskland og den fiktive eventyrfiguren med samme navn.
NOU 2006: 2, Gjønnes-utvalget
Utvalgets oppgave
Utvalget ble oppnevnt ved kongelig resolusjon 14. mars 2003 som følge av at Stortinget i 2002 ba om at et slikt utvalg skulle nedsettes. Det skulle ta utgangspunkt i at Den norske kirke skal fortsette å være en bekjennende, misjonerende, tjenende og åpen folkekirke, og vurdere åtte forskjellige punkt:
Fiksjon
Fiktive personer
Andre grensetilfeller er når man ikke vet om personen er faktisk eller fiktiv, som eksempelvis Homer, som enten er en faktisk forfatter eller en fiktiv person tilegnet de fortellinger som bærer hans navn.
NOU 2006: 2, Gjønnes-utvalget
Hovedpunkter i utredningen
For flertallets foreslåtte kirkeordning, en lovforankret folkekirke, anbefalte et flertall på 15 utvalgsmedlemmer at offentlige bevilgninger skulle stå for hovedfinansieringen, med statlige tilskudd som dekker lønninger og tilknyttede personalkostnader for alle kirkelige ansatte og kommunale tilskudd som dekker bygging, vedlikehold, forvaltning og drift av kirkebygg. Dette skulle kombineres med et mindre medlemsbidrag for å dekke finansieringen av menighetens øvrige virksomhet. Et mindretall anbefalte at den offentlige bevilgningen i sin helhet skulle komme fra staten mens et annet mindretall anbefalte en hovedfinansiering gjennom en medlemskontingent, supplert med offentlige tilskudd til særskilte formål.
Flertallet på 17 av 20 medlemmer anbefalte at gravferdsloven skulle endres slik at hovedprinsippet er at kommunen skulle ha ansvaret for gravferdsforvaltningen, fordi gravferd er en allmenn oppgave som bør ivaretas av det offentlige.
Utvalget la til grunn at Den norske kirke ved en endret kirkeordning, i motsetning til i den gjeldende situasjon, blir et eget rettssubjekt, og at kirken også sentralt kan tilføres faste eiendommer og kapital. Utvalgets flertall mente eierforhold mellom Den norske kirke sentralt og lokalt bør bygge på en videreføring av grunnprinsippet om sognenes eiendomsrett til sognekirker og lokale kirkefond.
Utvalget mente at spørsmålet om eiendomsretten til Opplysningsvesenets fond ikke kan avgjøres gjennom juridiske utredninger, men må avgjøres ved en politisk beslutning i Stortinget. Flertallet på 18 av 20 medlemmer anbefalte at OVF overføres til Den norske kirke. Flertallet la til grunn at en overføring av OVF til Den norske kirke ikke gir andre tros- og livssynssamfunn noe krav på tilsvarende økonomisk kompensasjon.
Høringen
Utredningen ble sendt på bred høring med høringsfrist 1. desember 2006. Alle landets kommuner, menighetsråd, kirkelige fellesråd, bispedømmeråd, biskoper, frivillige kristelige organisasjoner, berørte arbeidstaker- og arbeidsgiverorganisasjoner, kirkelige utdanningsinstitusjoner, andre tros- og livssynssamfunn osv. var høringsinstanser.
I høringen kom det fram at drøyt 50 % av menighetsråd/kirkelige fellesråd (745 ca. 1650) ønskte fortsatt statskirke, mens snaue 40 % vil ha lovfestet folkekirke. Flertallet i Kirkemøtet gikk inn for lovfestet folkekirke, mens mindretallet ville videreføre statskirkeordningen. Det var sterkere støtte til statskirken i lokale enn i regionale og sentrale organer i Den norske kirke. Kommunene var og sterkere tilhengere av statskirkeordningen enn menighetsråd og fellesråd. Samtidig var det bred støtte til fortsatt offentlig finansiering og flertall for at den lokale kirke fortsatt skal ha ansvar for kirkegårdene og for at kirkebyggene fortsatt bør eies av lokalkirken mens at kommunene har det økonomiske hovedansvaret. Det var og klar støtte til ønsket om demokratisering.
Veier til vår tid
Veier til vår tid er en norsk dokumentar-serie om nyere norsk historie som ble sendt på NRK i 1991. Dokumentaren omhandler Norges historie fra 1950 til 1990. Seriens medforfatter og hovedansvarlig, Reidar Hirsti, hevdet at Norge i løpet av disse 40 årene gjennomgikk flere og mer dramatiske forandringer enn noen annen historisk epoke. Han viser utviklingen fra et samfunn preget av tillitsfull fremtidstro til dagens konfliktfylte virkelighet. Hver episode er bygd opp rundt ett tema og benytter seg mye av arkivopptak. Serien var den største norske dokumentarsatsing til da og kostet syv millioner å produsere. Den ble sendt på søndager.
Per Selstrøm var prosjektansvarlig for serien. Han hadde regien sammen med Hanne Hoel og Johs. Kalvemo. Andre sentrale personer i redaksjonen var Veslemøy Kjendsli og Yngvar Ustvedt. Arbeidet med serien ble påbegynt sommeren 1988.
Serien hadde også enkelte kritikere. Blant annet Karl Emil Hagelund, som mente at serien til tider gav inntrykk av at det var sosialdemokratiet alene som hadde sørget for den gode utviklingen i Norge - at det bare var Einar Gerhardsen og hans folk som hadde bygget opp Norge på femti- og sekstitallet. Journalist Knut Bøckman stilte seg også noe kritisk til serien og mente deler av den var for politisk vridd mot venstre.
Olav Scheflo
Olav Andreas Scheflo (1883-1943) var en norsk journalist og politiker (Ap).
Liv og familie
Olav Andreas Scheflo ble født 9. september 1883 i Steinkjer. Han var rammet av leddgikt, og fra rundt 1930 var han så svak at han til dels måtte bæres på talerstolen. Etter den tyske invasjonen i 1940 var han noen måneder som flyktning i Sverige. Scheflo døde 25. juni 1943 i Oslo.
Virke
Etter seieren til den radikale fløyen i Det norske Arbeiderparti (DNA) på landsmøtet i 1918 ble han redaktør i hovedorganet Social-Demokraten i Oslo. Scheflo var tilhenger av den Tredje Internasjonalen (Komintern) og støttet både medlemskap for DNA i denne og de 21 opptaksvilkårene («Moskvatesene»). I 1921 måtte Scheflo gå av som redaktør i hovedorganet, men ble i stedet DNAs medlem i ledelsen for Komintern. Fra 1922 var han også stortingsrepresentant og parlamentarisk leder for DNAs stortingsgruppe.
Etter partisplittelsen
Ved partisplittelsen i 1923 gikk han med i Norges Kommunistiske Parti (NKP), der han ble valgt inn i partiledelsen, som Kominternrepresentant (til 1927) og til redaktør i hovedorganet Norges Kommunistblad. I 1924 ble han dømt til fengsel for å ha tatt inn en annonse mot streikebryteri under den store jernstreiken. Samme år ble han dømt for «oppfordring til straffbare handlinger» etter å ha agitert for militærstreik.
I mars 1928 gikk Scheflo ut av NKP i protest mot partiets negative holdning til regjeringen Hornsrud. Fra 1929 var han medlem i DNA, og fra 1931 var han redaktør i partiavisen Sørlandet i Kristiansand.
Forholdet til Trotskij
Scheflo forsvarte offentlig Lev Trotskij mot angrepene fra både borgerlig og stalinistisk hold da den gamle bolsjeviken oppholdt seg i Norge i 1935—1936, mens mange i DNA ellers var uklare og vaklende, for eksempel Martin Tranmæl i hovedorganet Arbeiderbladet.
Allerede samme dag som Arbeiderpartiet dannet regjering i 1935, innledet Scheflo samtaler med Trotskijs krets om oppholdstillatelse i Norge. Da Trotskij fikk asyl i Norge sommeren 1935 tok Scheflo ham imot på kaia i Oslo. Sommeren 1936 ferierte han med Trotskij på Stagnesholmen i Randesund. Scheflos nære forhold til Trotskij ledet til konflikt mellom ham og formannen i Kristiansands Arbeiderparti, Jakob Friis.
Scheflo var likevel ikke «trotskist» i ideologisk forstand.
Politisk ståsted
Scheflos bok Den røde tråd i Norges historie redegjør for hans politiske ståsted, midt i den folkelig-radikale tradisjonen i Norge. Boka, som ble skrevet under fengselsoppholdet, vakte betydelig debatt internt i NKP, og Scheflo opplevde ros fra høyrefløyen og rasende angrep fra venstrefløyen. Boka ble sågar forsøkt stoppet av sentralkomiteen.
Ödön von Horváth
Ödön (Edmund Josef) von Horváth (født 9. desember 1901 i Fiume (nå Rijeka, Kroatia), død 1. juni 1938) var en av de mest betydningsfulle tyskspråklige forfattere og dramatikere i det tyvende århundre.
Han ble født i dagens Kroatia som sønn av den østerriksk-ungarske diplomaten dr. Edmund Josef Horváth og Maria Hermine Prehnal. Faren ble opphøyet i adelstanden i 1909, samtidig som han ble stasjonert i München. Ödon gikk på skole i Budapest, Wien og München, og studerte deretter germanistikk ved Ludwig-Maximilians-Universität München. Mellom 1924 og 1933 bodde han i Berlin, Salzburg og Murnau i Oberbayern. I 1933 reiste han til Wien, og i 1938 slo han seg ned i Paris.
Folkekultur og tysk politisk historie spiller en viktig rolle i Horváths arbeider, og han advarte særlig mot fascismen.
Birger Möller
Birger Möller (født 8. oktober 1878 i Finland, død 7. juni 1961 i Arvika) var en svensk trener i fotball, kjent i Norge som innleid rikstrener for Norges herrelandslag i fotball 1918-1920, blant annet i den kamp som ga landslagets 1. seier (3-1 mot Sverige den 16. juni 1918). Han fungerte kun som trener, da det den gang var Norges fodballforbunds Internationale udtagningskomité (UK) som, gjerne etter en uttakningskamp, bestemte hvilke spillere som fikk være med. Til hans første kamp hadde valgt syv av elleve fra klubben Sarpsborg FK. Debutkampen resulterte i 0-2 borte mot Sverige. Det er også sagt at han innførte mye balltrening og formasjonstrening. Som trener for landslaget var han også benevnt som en kostholdspioner, noe som overrasket sportsjournalist P. Chr. Andersen fra Aftenposten: «han hadde tatt av bordet alle delikatesser der kunde bevirke daarlig mave».
Hjortelusflue
Hjortelusflue (Lipoptena cervi) er en av lusfluene (Hippoboscidae), og er en blodsugende parasitt på hjortedyr som rådyr, elg og hjort. Den er kjent som både hjortelus og elglus, men må ikke forveksles med flått.
Birger Möller
Tidligere var han trener i Djurgårdens IF Fotboll der han også hadde spilt centerhalf. I tiden i Norge ble han også utleid til klubber for kroner 75 per time. Også senere var han innom landet. Han var trener i Selbak Turn & Idrettsforening da klubben rykket opp i A-klassen i Østfold krets i 1926, tillike sommertrener for Fredrikstad FK, et virke han hadde i mange sesonger og for andre klubber, som Kyrksæterøra Idrettslag i 1936. For Sandefjord Ballklubb trente han 1920-22 og Fredrikstad FK 1923. Han trente IFK Kumla og var vaktmester ved deres anlegg 1926–30. I 1942-43 trente han topplaget Jönköpings Södra.
Hjortelusflue
Hjortelusflua er 4,5 til 5 mm. Den suger blod av elg, rådyr og hjort, men kan også angripe hest og ku. Voksne individer har vinger,og flyr etter klekking i august – oktober. Etter at den har funnet et vertsdyr, kaster (biter eller knekker) den av seg vingene, for å leve resten av livet på verten.
Hjortelusflue kan ha ulike navn, på ulike norske dialekter. Den skal være omtalt som hoppekopp.
Utbredelse
Forekommer i tempererte områder av Europa, Algerie, østlige Sibir og Nord-Kina. Bestanden er økende. Tidlig på 1960-tallet ble flua spredt fra Russland til Finland. Zetterstedt omtalte i 1860 hjortelusflua som sjelden i Sør-Sverige. Den ble første gang påvist i Norge i 1983 på en elg, ved Halden i Østfold. Siden har den spredt seg nord- og vestover i Norge. Den ble første gang observert i Nordkisa ved Gardermoen høsten 2001. Og første gang observert i Såner, Akershus høsten 2005. Hjortelusflua hadde spredt seg til nord for Elverum i 2007. Den er meget utbredt i grenseområdet mot Sverige i Finnskogen (Hedmark). I Finland finnes den utbredt helt nord i Bottenvika, så vi kan forvente at den norske bestanden vil kunne spre seg betydelig lengre nord enn i dag. På høsten 2011 ble den observert på Sørlandet, nærmere bestemt i Lillesand.
Hjortelusflua finnes for det meste i skogområder, men kan også finnes i hogstområder og i åpent landskap. Under elgjakta i Rømskog 2006 ble det funnet tre hårløse, døde elger. Fem andre var dødelig svekket av flueangrep. Vinteren 2006-2007 ble det funnet ytterligere femten døde elg. Hovedproblemet var at elgen mistet pelsen, og frøs ihjel. Et forskningsprosjekt i regi av Veterinærinstituttet, med støtte fra Direktoratet for naturforvaltning, forsøker en å finne årsaken til håravfallet og kartlegger utbredelsen til hjortelusflua i Fennoskandia og undersøker effekten av parasitten på hjorteviltet.
Kan angripe mennesker
Om høsten, når hjortelusflua er aktiv, kan den lande på mennesker, og da på hodet eller i nakken. Den kan være vanskelig å bli kvitt ettersom den er både flat, tykkhudet og har solide klør på beina. Bittet kan resultere i sterk kløe. Dersom den skulle stikke for å suge blod kan det blir et stygt stikkmerke. Hjortelusflua kan også ta feil av hjortedyr og hund, men den kan verken bruke hund eller menneske som vertsdyr.
Fra Mellom-Europa er det indikasjoner på at hjortelusflua kan spre bakterien Bartonella schoenbuchensis fra rådyr til mennesker. Enkelte som er bitt, opplever en langvarige kløe. Det er mulig at den kan være et resultat av en Bartonella-infeksjon. Fra tid til annen er det stillet spørsmål om «O-løpersykdommen», som det tidligere var mye snakk om i Sverige, kan ha en sammenheng med smitte fra lusflue. Det er ikke funnet noen direkte sammenheng, men det har vært forsket lite på dette.
Lusfluen bruker kun én vert, og «kaster vingene» når verten er funnet. Den forblir på verten. Lusfluen kan i liten grad overføre smitte fra dyr til dyr, med mindre smittestoffet har evnen til å overføres til avkommet. Trypanosomer (en type parasitter) fra hjort er funnet i hjortelusfluas tarm, men det er ikke påvist at dette kan smitte nye dyr.
Aladár Gerevich
Gerevich ble olympisk mester i fekting første gang under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Han var med på det ungarske laget som vant lagkonkurransen i sabel. De andre på laget var Endre Kabos, György Piller, Gyula Glykais, Attila Petschauer og Ernö Nagy. Gerevich vant ytterligere fem gullmedaljer i lagkonkurransen i sabel i de fem påfølgende olympiske leker. Han vant også den individuelle konkurransen i sabel under Sommer-OL 1948 i London.
Hillerød
Hillerød er en by beliggende i Hillerød kommune i det østlige Danmark på øyen Sjælland. I 2015 hadde byen 31 505 innbyggere. Byen ligger nord for København, og dens mest kjente attraksjon er det kongelige Frederiksborg slott. Byen ligger plassert med sentrum mot vollgravene rundt slottet, som også har egen slottskirke.
Hillerød oppstod rundt gården Hillerødsholm, som lå der hvor slottet nå ligger. Gården var eid av blant andre Herluf Trolle på 1500-tallet. Under den industrielle revolusjon fikk byen en del mekanisk industri, sentralt stod Nordstensfabrikken anlagt av Peder Nordsten. Byen ble fra 2007 sete for det folkevalgte Regionsrådet og administrasjonen av den nye Region Hovedstaden.
Den gamle Kongevej (hovedvej 201) går gjennom Hillerød, som har fem kirker: Præstevang kirke, Grønnevang kirke, Ullerød kirke, Hillerød kirke og Frederiksborg slottskirke.