cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Las Palmas de Gran Canaria
Las Palmas de Gran Canaria er den største byen på Kanariøyene og øya Gran Canaria og er provinshovedstad i provinsen Las Palmas. Sammen med Santa Cruz på Tenerife er den også hovedstad i den autonome regionen Kanariøyene.
Historie
Byen ble grunnlagt etter at spanjolene hadde beseiret urbefolkningen, guanchene i 1487.
Byen brant i 1599. På 1600-tallet hadde byen en sterk økonomisk utvikling, særlig basert på eksport av sukkerrør til Europa og Amerika. Velstanden førte også til at byen helt inn på 1700-tallet var svært utsatt for angrep fra sjørøvere.
Byen fikk etter hvert stor betydning som viktig sjøfartsby. Havnen er god, den har vært og er et viktig støttepunkt for mange foran krysningen av Atlanterhavet.
I 1927 fikk byen status som provinshovedstad. Siden 1960-tallet har turismen gjort seg stadig mer gjeldende som vekstnæring. Fortsatt er også sjøfarten en betydelig næring her.
Klima
Det stabile klimaet året rundt har gjort byen til en populær destinasjon for charter­turister.
Attraksjoner
I gamlebyen (Vegueta) i Las Palmas finnes mange historiske bygninger og flere museer. Museo Canario har Kanariøyenes største samling gjenstander knyttet til urbefolkningens historie og kultur helt tilbake til før byen ble grunnlagt. Museet bruker navnet Tamaran på urbefolkningen (fra Gran Canaria, i stedet for Guancher).
Andre museer er Columbusmuseet, Casa Museum Colon, det tekniske museet Museo Elder de la Ciencia y la Tecnología og kunstmuseet for moderne kunst, Centro Atlantico de Arte Moderno.
Santa Ana-katedralen i gamlebyen ble påbegynt i 1497, og det tok ca. 400 år før den stod ferdig. Den vakre katedralen er rikt utsmykket innvendig.
Poema del Mar er et stort akvarium som ble åpnet i januar 2018.
Estadio de Gran Canaria er hjemmebane for UD Las Palmas og har en kapasitet på 32 520. Fotballklubben UD Las Palmas ble stiftet i 1949, og spiller i Primera División.
Byfestivalen Fiestas de san Juan i slutten av juni måned hvert år er til minne om byens grunnleggelse. Karnevalet i februar og filmfestivalen er også begivenheter som pleier samle mye folk.
Byen har flere godt besøkte strender. Den mest kjente av dem er Playa de Las Canteras. Las Palmas har et livlig natteliv og det finnes et stort antall restauranter, barer, nattklubber og diskoteker.
Kollektivtransport
Fra bussterminalen ved Parque San Telmo går det busser til steder rundt på hele øya. Det er også en god bybussdekning. Havnen i Las Palmas danner utgangspunkt for fergeforbindelse til flere av de andre Kanariøyene.
Ca. 18 km sør for byen ligger Gran Canaria internasjonale lufthavn.
Ole Eskild Dahlstrøm
Ole Eskild Dahlstrøm (født 4. mars 1970 i Oslo) er en tidligere norsk ishockeyspiller som har spilt forward for både for Storhamar Dragons, Lillehammer Ishockeyklubb og landslaget. Dahlstrøm har siden 2014 vært ansatt som trener for kjelkehockey-landslaget.
Ved siden av Espen Knutsen, har Ole Eskild Dahlstrøm gjennom over 15 år vært Norges mest profilerte ishockeyspiller. Dahlstrøms moderklubb er Furuset IF, men størst relativ resultatsuksess har Dahlstrøm hatt i Storhamar IL. Han har også proffopphold i Örebro i Sverige og i Adler Mannheim i Tyskland bak seg, samt en lang karriere på det norske landslaget. Dahlstrøm deltok blant annet under vinter-OL for Norge i 1992 i Albertville og i 1994 på Lillehammer. Han ble draftet av NHL-klubben Minnesota North Stars i 1990.
Qian Gorlos
Qian Gorlos (kinesisk: 前郭尔罗斯蒙古族自治县; pinyin: Qiánguō'ěrluósī měnggǔzú Zìzhìxiàn) er et autonomt fylke i byprefekturet Songyuan i provinsen Jilin i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 551,988 innbyggere i 1999.
Teateråret 1935
Teateråret 1935 er en oversikt over hendelser, verk, fødte og avdøde personer med tilknytning til teater i 1935.
Philip Stone
Philip Stone (født 14. april 1924 i Leeds, England, død 15. juni 2003 i London) var en britisk skuespiller.
Hans hadde sin første filmrolle i A Clockwork Orange. Han har også vært med i filmer som Indiana Jones and the Temple of Doom, The Shining, Barry Lyndon, Flash Gordon , Where Eagles Dare og Thunderball.
Han spilte også i en rekke TV-serier, blant annet Dalziel and Pascoe, A Touch of Frost, Heartbeat, Yes Minister og Coronation Street.
Oslo byfogdembete
Oslo byfogdembete var en førsteinstansdomstol i Oslo som blei slått sammen med Oslo tingrett 26. april 2021. Domstolen hadde lokaler i Oslo tinghus.
Oslo byfogdembete hadde i hovedsak følgende saksområder: Midlertidig forføyning og arrest, konkurs, gjeldsordning, felleseie- og dødsboskifter og tvangssaker. Domstolen utførte også notarialforretninger.
Historikk
Oslo byfogdembete var en spesialdomstol, den siste av sitt slag i landet. Domstolen var et nasjonalt kompetansesenter for andre domstoler på sine saksfelt.
Med sine om lag 60 ansatte var den lenge landets tredje største domstol i første instans.
Fra 1. januar 2006 blei Namsmannen i Oslo overført fra Oslo byfogdembete til politi- og lensmannsetaten. Navnet blei endra til Namsfogden i Oslo.
19. mai 2006 blei oppgavene knytta til tinglysning av fast eiendom overført fra Oslo skifterett og byskriverembete til Statens kartverk.
Oslo byfogdembete blei slått sammen med Oslo skifterett og byskriverembete i 2006, og så igjen med Oslo tingrett i 2021. Ved nedleggelsen hadde Byfogden eksistert i over 700 år.
Inga Merethe Vik var Oslo byfogdembetes siste sorenskriver.
Kirsten Myklevoll
Kirsten Emilie Myklevoll (1928–1996) var en norsk lærer og politiker (Ap). Hun var innvalgt på Stortinget fra Troms og var statsråd i Odvar Nordlis regjering. Hun var også fylkesordfører i Troms.
Hun startet sin politiske karriere i Skånland og var i perioden 1963-1967 medlem av Skånland kommunestyre. Hun ble innvalgt på Stortinget fra Troms fra 1973 til 1981, og var forbruker- og administrasjonsminister i 1978 og 1979. På Stortinget satt hun i flere komitéer og var formann i Kommunal- og miljøvernkomitéen. Etter rikspolitikken var hun fylkesvaraordfører i Troms i perioden 1983–1987 og fylkesordfører i 1987–1991 og 1991–1992.
Live at Wembley ’86
Live at Wembley '86 er ei live-plate av det britiske rockebandet Queen. Den ble spilt inn 11.-12. juni 1986 under en turné. Plata har 28 sanger, hvorav fem er coverlåter.
Jennifer Ehle
Jennifer Ehle (født 29. desember 1969 i Winston-Salem i Nord-Carolina) er en Tony Award-vinnende britisk-amerikansk skuespiller som har vært med på teateroppsetninger og i flere filmer.
Jennifer flyttet mye mellom Storbritannia og USA i løpet av barndommen og hun gikk derfor på 18 forskjellige skoler, inkludert Interlochen Arts Academy. Hennes utdanning til skuespiller tok hun delvis på North Carolina School of the Arts som ligger i USA, og hun da hun gikk på dramaskolen Central School of Speech and Drama i London.
I 1992 var Ehle med i filmatisering av The Kamille Lawn som er basert på en roman av forfatteren Mary Wesley, der hun og moren hennes spilte den samme karakteren i forskjellige aldre. Denne historien ble produsert av den britiske TV-kanalen Channel 4 og var en femdelt mini-serie. Hun spilte Elizabeth Bennett i BBC sin filmatisering av klassikeren Stolthet og fordom i 1995, som gjorde at hun ble tildelt BAFTA-prisen. Etter en periode der hun jobbet ved Royal Shakespeare Company fikk hun sin første store rollen i spillefilmen Paradise Road. I 2015 var hun med i den britiske spion-filmen Spooks: The Greater Good‎. Hun har også spilt i mindre roller i filmer som Wilde (1997), Sunshine (1999), Kongens tale (2010), Contagion (2011), Zero Dark Thirty (2012), RoboCop (2014), og Fifty Shades of Grey (2015).
Ehle er gift med forfatteren Michael Ryan og de har to barn sammen som heter George og Talulah. De for tiden bor i New York.
Ulan Hot
Ulan Hot (kinesisk: 乌兰浩特; pinyin: Wūlánhàotè) er et byfylke i ligaen (prefekturet) Hinggan i den autonome region Indre Mongolia i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 256,106 innbyggere i 1999.
Rett utenfor bykjernen ligger et gravmæle fra Yuan-dynastiet og et tempel viet til Djengis Khan. Tempelet ble bygget i 1940. I 2002 ble det bevilget penger til en betydelig utvidelse.
Samferdsel
Kinas riksvei 111 løper gjennom området, på sin vei fra Beijing via Chifeng til Jiagedaqi i provinsen Heilongjiang.
Kinas riksvei 302 ender opp her. Den går fra Hunchun i provinsen Jilin til Ulan Hot.
East Northamptonshire
East Northamptonshire er et administrativt distrikt i Northamptonshire i England. Administrasjonssenteret er Thrapston, men deler av forvaltningen er lokalisert i Rushden, som er distriktets største by.
Johnny Stenberg
Johnny Stenberg (født 3. januar 1925, død 17. mars 1990) var en norsk politiker (Ap).
Han var sønn av baneformann Gabriel Stenberg og Anna Håland, og vokste opp i Moi i Dalane. Etter Orkdal landsgymnas ble Stenberg ansatt som stasjonsbetjent i NSB i Trondheim-distriktet i 1944, deretter som konduktør i NSB i Drammen-, Egersund- og Trondheim-distriktene i 1949. I 1962 ble Stenberg overkonduktør i Trondheim-distriktet. Johnny Stenberg giftet seg i 1951 med Annie Marie Hauggjerdet, som han fikk ett barn med, og bodde i Gudå i Nord-Trøndelag.
Stenberg var medlem av Meråker kommunestyre og formannskap 1960–1975, varaordfører 1964–1966, ordfører 1967–1973 og varaordfører 1973–1975. Han fungerte som ordfører under Alf Karlsens sykdom fra 1. april 1965. Han var også medlem av Nord-Trøndelag fylkesting og fylkesutvalg 1968–1975. Stenberg var innvalgt på Stortinget fra Nord-Trøndelag 1973–1981, og satt hele perioden i Stortingets kommunal- og miljøvernkomité.
Trond Erics
Trond Erics var et danseband fra Hedmark, startet i mai 1984 av Jan Ove Fjeld, Svein Tore Mengkrok og Jan Tore Kraft. I tillegg ble også Thomas Biller og Trond Erik Grundt med. Senere besto bandet av Eidskogingene Fjeld, Mengkrok, Kraft og Ole Kristian Ruud, samt hovedvokalist Lars Espen Skogvold fra Løten-området.
Starten
I begynnelsen ble bandet kalt Mini-Kraftlaget, fordi de lånte utstyret til Kraftlaget på Vestmarka. Bandet tok navnet etter hovedvokalisten, og bestemte seg også for å beholde det den dagen Trond Erik Grundt ga seg i bandet.
Albumutgivelser og spillejobber utenlands
I 1987 ga de ut albumet Farvel Marita, og flere av sangene fra albumet ble spilt mye på Hedemarksradioen. I 1989 dro Trond Erics ut på en 14-dagers turné til Færøyene. I denne perioden var Trond Erics blitt et ettertraktet danseband, og arbeidet seriøst og målbevisst med musikken for å kunne utvikle seg videre. Albumet Aftendans ble gitt ut i 1990.
I 1992 kom albumet Vår lille paviljong, som ble utgitt på eget plateselskap. Samtidig begynte Trond Erics å få spillejobber i Sverige. Dette året kom også det største høydepunktet så langt i karrieren, da bandet vant Se og Hørs konkurranse for danseband, og de ble presentert på TV 2 samme år. I 1994 kom albumet Flere slike dager.
1994/95 var også en veldig spesiell tid for Trond Erics. Trond Erik Grundt sluttet i bandet på grunn av at han ville satse alt sitt arbeid ved Arbeidskontoret på Kongsvinger, og så at musikken tok for mye av hans tid. Han ble erstattet av Lars Espen Skogvold. Men Grundt ble fremdeles en viktig del av bandet, da han fortsatte å skrive mange av bandets sanger.
Ny platekontrakt og slutten
Bandets kanskje mest interessante engasjementet kom i 1995, da Trond Erics var med på en dansegalla i Det karibiske hav, sammen med flere kjente danseband. I 2001 skrev Trond Erics kontrakt med plateselskapet Tylden & Co., som hadde mange norske danseband i «stallen». Bandet ga ut fire studioalbum på Tylden & Co.; Det ligger no rart i luften fra 2001, Donna Bella Donna fra 2004, Perleporten utgitt i 2005 og Speilbilde fra 2006. Ole Kristian Ruud forlot bandet og begynte i bandet Picazzo.
I 2007 bestemte bandet seg for å legge opp, og 1. januar 2008 var det slutt. I den anledning ble samlealbumet Trond Erics aller beste utgitt. Albumet inneholder låter fra albumene de utga på plateselskapene Tylden & Co. og Lynor.
Åpen verden
Åpen verden kan vise til:
Lappland (Sverige)
Lappland er et landskap i øvre Norrland i Nord-Sverige. Landskapet grenser til Norge i vest, til Finland i nordøst, til de svenske landskapene Norrbotten og Västerbotten i øst, og til landskapene Ångermanland og Jämtland i sør. Lappland er Sveriges største landskap og utgjør drøyt en fjerdedel av Sveriges areal.
Lappland kalles noen ganger for «Europas siste villmark», og regnes som en del av den historiske og kulturelle regionen i Norden som er befolket av samer (Sameland).
Historie
Svensk Lappland ble kolonisert relativt sent. Midt på 1700-tallet skal det ha vært bare 50 gårder i Lappland.
Lappland er delt mellom Västerbottens län og Norrbottens län, samt en ubefolket del i Jämtlands län.
Landskapet har inspirert en rekke forfattere, malere og andre kunstnere, deriblant Ernst Didring.
Fjell
Omkring 47 prosent av landskapets areal ligger høyere enn 500 meter over havet. Det høyeste punktet er den sørlige fjelltoppen til Kebnekaise, som med sine 2 104 meter også er Sveriges høyeste fjelltopp. Innenfor Lappland finnes også alle 12 fjelltopper i Sverige, som befinner seg mer enn 2000 meter over havet.
Dalføret Lapporten i Abisko er noen ganger brukt som symbol på inngangen til Lappland.
Innsjøer
Det er seksten større innsjøer i Lappland. Den største av disse er Torneträsk, som også er Sveriges syvende største innsjø og Skandinavias største fjellsjø.
Flora og fauna
Lapplands flora består for en stor del av skog (barskog og fjellbjørkeskog) og tundra.
Albert Ayler
Albert Ayler (født 13. juli 1936 i Cleveland i Ohio i USA, død 25. november 1970 i New York City) var en amerikansk jazzmusiker, -sanger og -komponist, som regnes til pionerene innen frijazzen. Hovedinstrumentet til Ayler var tenorsaksofon, men han spilte iblant alt- og sopransaksofon og sporadisk også sekkepipe.
Karriere
Ayler bestemte seg for å bli i Europa og ble aktiv på musikscenen i Sverige, hvor han innpilte sin første grammofonplate i 1962. Han dukket også opp i København, hvor han blant annet satt inn med Cecil Taylor i Montmartre, og hvor han i 1963 innspilte en kvartettplate – hans siste jazz-plate.
Ayler vendte tilbake til USA og involverte seg i den nye avantgardejazz-scenen, inntil han høsten 1964 igjen arbeidet med jazz i København, i samarbeid med Don Cherry, Gary Peacock og Sunny Murray.
Etter å være forsvunnet i et par uker, ble Ayler funnet død i East River i New York City. De nærmere omstendigheter er aldri blitt klarlagt.
John E. Sununu
John Edward Sununu (født 10. september 1964 i Boston, Massachusetts) er en amerikansk republikansk tidligere senator som representerte delstaten New Hampshire. Han var 38 år gammel da han ble valgt i 2002, og var dermed det yngste medlemmet av Senatet i perioden fram til 2008.
Sununu ble valgt inn i Representantenes hus i 1996, og satt der fra 1997 til 2003. Han stilte til valg til Senatet i 2002 mot den demokratiske guvernøren i New Hampshire, Jeanne Shaheen, og fikk 51% av stemmene. Da han stilte til gjenvalg i 2008 møtte han igjen Shaheen. Denne gangen fikk han bare 45% av stemmene, og tapte.
Iliaden
Historie
De homeriske eposenes alder og opphav har vært omstridt. Homer er tradisjonelt blitt plassert på 700-tallet f.Kr., og hendelsene som omtales antas å ha skjedd omkring 1100-1200 f.Kr. Billedfremstillinger fra arkeologiske funn beviser at deler av handlingen har vært kjent på «Homers tid» eller tidligere. Siden 700-tallet også var tiden da det greske skriftspråket ble utviklet, har det vært gjettet på at diktverkene først ble nedskrevet på denne tiden. Cicero hevder imidlertid at dette skjedde i Athen på 500-tallet. De eldste bevarte håndskriftene er uansett betydelig yngre.
John E. Sununu
Han er sønn av John H. Sununu, tidligere guvernør i New Hampshire og stabssjef i Det hvite hus under George H.W. Bush.
Wang Jian (maler)
Wang Jian (forenklet kinesisk: 王鉴; tradisjonell kinesisk: 王鑒; pinyin: Wáng Jiàn; Wade-Giles: Wang Jian, født 1598 i Taicang i provinsen Jiangsu i Kina, død 1677) var en ledende kinesisk landskapsmaler i Qing-dynastiets tidligste år. Han var en av en gruppe malere som fikk under tilnavnet «De fire Wang», som igjen inngår i gruppen «de seks klassiske mesterne». En hengende rull fra hans hånd skal være et av gruppens mest kjente verk; Hvite skyer over Xiao og Xiang (tusj og farger på papir).
Iliaden
Historie
1900-tallets forskning på ennå levende epos og annen tradisjonslitteratur viser at denne typen diktning ikke huskes «utenat» som en helhet. De improviseres ved hver fremførelse på grunnlag av en velkjent historie og et forråd av faste «scener», strofer, vers og epiteter. Slik kan svært lange dikt bli «husket» og gamle språkformer bevart gjennom utallige generasjoner – selv om de ulike fremførelsene kan være svært ulike. Også de homeriske epos, slik vi kjenner dem, har spor av slik improvisasjon (f.eks. gjentagelser). Mye tyder derfor på at «vår» Iliade, som de europeiske folkevisene på 1800-tallet, i utgangspunktet har vært en skriftlig fiksering av én bestemt fremførelse (av en spesielt dyktig rapsode) som senere er blitt «forbedret» med innslag fra andre versjoner, eller tilpasset dikteriske idealer.
Wang Jian (maler)
Wang Jian kom fra en bakgrunn av fremstående embedsmenn, og han ble selv utnevnt til stilling som prefekt for Lianzhou. Hans oldefar Wang Shizhen (1526–1590) var en kjent samler av kinesisk kalligrafi og malerkunst, og Wang lærte meget ved å kopiere de gamle mesterverker han fant i samlingen. Han var særlig opptatt av de malere som gikk under tilnavnet «de fire mestre under Yuan-dynastiet», og lærte seg også å mestre elegante landskapsmalerier i «blå-og-grønn-stilen».
Han utviklet et broderlig vennskap med Wáng Shímǐn, og sammen var de hovedeksponentene for «Luoyang-skolen» innen malerkunsten.
Iliaden
Historie
De homeriske epos ble lenge betraktet som primitive sammenlignet med det senere «kunstverket» Aeneiden. Først med romantikkens interesse for det «opprinnelige» og folkelige fikk de for alvor den posisjonen som mesterverker de har i dag.
Forhistorien i Iliaden
Iliaden forteller om flere ukers handling i det tiende og siste år av den trojanske krig, og dreier seg i hovedsak om Akilles vrede. Den begynner med krangelen mellom Akilles og Agamemnon, og slutter med Hektors likferd. Hverken bakgrunnen for krigen eller handlingen forut for denne episoden, eller slutten på krigen (Akilles død og den trojanske hest) er del av Iliaden. Iliaden og Odysseen var deler av en større diktsyklus med ulike forfattere, men dessverre er bare fragmenter igjen av de andre diktene.
Mange greske myter finnes i flere versjoner, så Homer kunne i noen grad velge mellom dem etter hva som passet ham. For bakgrunnen til krigen, se den trojanske krig.
Resymé
Iliaden handler for det meste om Akilles og hans raseri mot kong Agamemnon, akaiernes hærfører, som tok Akilles frille Briseis. Akilles, den største av alle krigere, følger sin mors råd og trekker seg ut av kampen som hevn, og akaierne er nær ved å tape krigen.
Som motstykke til Akilles stolthet og arroganse står den trojanske prins Hektor, sønn av Priamos, som kjemper for å forsvare sin by, sin kone og sitt barn. Da Hektor dreper Patrokles, Akilles kjæreste venn (eller elsker), drar Akilles igjen ut i kamp for å ta hevn, og dreper Hektor. Han sleper liket av Hektor etter vognen sin, rundt Trojas murer (i 3 døgn ifølge Homer), som hevn for tapet av Patrokles. Senere kommer Hektors far, kong Priamos, seg inn i leiren forkledt som tigger, og ber om å få sin sønns legeme tilbake. Akilles får medynk med den gamle mannen, og oppfyller ønsket hans. Med Hektors likferd ender Iliaden.
Iliaden er en gripende historie om tragedien ved å miste venner og familie i krig. Diktet begynner med ordene: Syng, gudinne, om vreden som tok peleiden Akilles,
svanger med død for akaiske menn og med talløse sorger.
«Syng, gudinne» er en bønn til musen (d.v.s. at musen «synger» gjennom Homer); «peleide» betyr her «Pelevs' sønn».
Akilles forhold til Patrokles har lenge vært gjenstand for diskusjon. I Iliaden kommer det ikke klart frem om de er elskere eller bare venner, selv om Aiskhylos' (tapte) tragedie Myrmidonene fremstiller Akilles som sin elskedes hevner. Det er meget sannsynlig at Akilles og Patrokles var elskere; i det førkristne Hellas var ikke homoseksualitet en synd (kanskje heller det motsatte, uansett kan man ikke anvende det kristne syndsbegrep her), og det ble sett som motiverende for soldatene å ha elskeren sin ved sin side, som en slags motivator i kamp. Ei heller «feminint», tvertimot noe maskulint (all den tid det ikke involverte kvinner overhodet).
Norske oversettelser
I Norge ble eposet utgitt første gang i 1852 i Frederik Moltke Bugge oversettelse under tittelen «Homers Iliade». Eposet har blitt både oversatt og gjendiktet flere ganger. Av de mest kjente er Aschehoug forlag sin utgave på riksmål som er gjendiktet av Peter Østbye og Det Norske Samlaget sin utgave på nynorsk gjendiktet av Eirik Vandvik. Noen av de norske utgavene av Iliaden er illustrert av John Flaxman.
Roald Åsmund Bye
Roald Åsmund Bye (født 7. november 1928 i Malvik, Sør-Trøndelag, død 15. april 2003) var en norsk politiker (Ap), byråkrat og kulturarbeider. Han var stortingsrepresentant fra 1969 til 1981.
Liv og virke
Han var bestyrer ved Arbeidskontoret for Stjørdalen 1962–81, instituttleder ved Statens Attføringsinstitutt i Trondheim 1982–90, formann i Sør-Trøndelag Arbeiderparti 1957–69, vararepresentant til Stortinget 1954–69 og fast representant fra Sør-Trøndelag 1969–81.
Bye var opptatt av sosialpolitiske spørsmål. I alle sine tre perioder som fast representant på Stortinget var han medlem av sosialkomiteen. Han var opptatt av saker som dreide seg om barnetrygd, krigspensjon, dagpenger og sykepenger. I sitt arbeid på Stortinget var han saksordfører for viktige trygdesaker som nedsettelse av pensjonsalderen fra 70 til 67 år, sykepengereformen, som gav full lønn under sykdom, og for opprettelsen av Likestillingsrådet. Han arbeidet også aktivt for at det ble bygd ut et godt helsestasjonstilbud til alle barn i Norge.
Bye var en aktiv frivillig lokal kulturarbeider. Han var bl.a manusforfatter og regissør for lokalrevyen i Hommelvik, aktiv i lokalhistorisk formidling og engasjert i barne og ungdomsarbeid i Framfylkingen.
Otto Polacsek
Otto Polacsek (født 23. juni 1904, død ukjent) var en østerriksk skøyteløper.
Han ble overraskende europamester med vanskelige forhold i St. Moritz 1925. Han profitterte sannsynligvis på at han hadde oppholdt seg i alpebyen siden november, mens det norske laget ankom byen like før mesterskapet startet. Uten norsk deltakelse tok han sølv i EM ett år senere.
1. marinedivisjon
1. marinedivisjon (1st Marine Division) er den eldste, største og mest dekorerte divisjonen i det amerikanske marinekorpset. Forbandet har mer enn 19 000 soldater og er en av tre divisjoner i aktiv tjeneste i marinekorpset.
Divisjonens motto er: «No Better Friend, No Worse Enemy». De er spesielt kjent for sin innsats i slaget om Guadalcanal. 1. marinedivisjon portretteres blant annet i Steven Spielbergs TV-serie The Pacific.
Kamper
Andre verdenskrig
Koreakrigen
Vietnamkrigen
Operasjon Desert Storm
Operasjon Iraqi Freedom
Organisasjon
Divisjonen utgjør landstyrkene i I Marine Expeditionary Force og består av:
Høyres Studenterforening i Trondheim
Høyres Studenterforening i Trondheim (HSFT), eller Høyres studenter i Trondheim, er en politisk studentorganisasjon tilknyttet studiestedene i Trondheim. Organisasjonens formål er å «fremme forståelsen av et konservativt samfunnssyn». HSFT er tilsluttet Høyres studenter (HS) og arbeider med et vidt spekter av politiske saker, ikke bare utdannelsespolitikk.
Historie
Den første «akademiske høyreforeningen» som kjennes fra Studentersamfundet i Trondhjem, ble stiftet våren 1919. Hverken høyreforeningen eller dens radikale motstykke kom til å spille noen nevneverdig rolle før de forsvant. Fra 1920- til 1940-årene var det til tider en sterk, men ikke organisert, konservativ fløy i Studentersamfundet.
Den første organisasjonen med navnet Trondheim Konservative Studenterforening (TKSF) hadde en blomstringsperiode fra 1947 til aktiviteten opphørte i 1951, i mellomtiden med rundt 140 medlemmer på det meste. I 1954 var arkitekt Børre Skaslien pådriver for å gjenetablere organisasjonen. TKSF ble den ledende politiske studenterforeningen i byen, og dens medlemmer dominerte i Studenttinget og som studentrepresentanter i samskipnadsstyrene.
TKSF var en frittstående organisasjon, selv om den samarbeidet nært med partiet Høyre. I 1961 ble Norges Konservative Studenterforbund, det senere Høyres Studenterforbund, etablert. Representanter for TKSF og DKSF kom til å kjempe om flertallet i forbundet. Etter hvert ble TKSF også representert i Trondheim Høyres styre. I 1970-årene ble det politiske studentmiljøet mer mangfoldig og radikalt, og TKSF, som hadde mest støtte ved NTH, mistet innflytelse.
I 1980 ble tidsskriftet Kontekst etablert. Mellom 1981 og 1988 drev organisasjonen også Radio KonRad, som med tiden fikk sin politiske profil nedtonet. Foreningen hadde også sitt eget hustrykkeri, der både løpesedler og tidsskrift ble trykket.
TKSF hadde sin egen orden, Edmund, som ble tildelt medlemmer som hadde nedlagt en særlig innsats. Ordenen hadde navn etter Edmund Burke.
Fra midten av 1990-årene lå Trondheim Konservative Studenterforening nede, men den 19. november 2001 ble foreningens lover revidert og et nytt styre ble valgt. Organisasjonen tok samtidig navnet Høyres Studenterforening i Trondheim.
Machacalis
Machacalis er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Lars Sandvold Moe
Med unntak av sesongen 2005-2006, hvor han spilte for Gjøvik Hockey, har Moe spilt i Lillehammer Ishockeyklubb hele sin karriere. Både Moes bestefar, Ragnvald Moe, og hans far og onkel, Roger Moe og Frank Moe, har tidligere spilt for Lillehammer. Lars Sandvold Moe er ingen fysisk stor spiller (174 cm / 73 kg), men tar igjen for dette med en stor arbeidsinnsats på isen og smartness i spillet sitt. Han har gått på ishockeylinjen på Norges Toppidrettsgymnas på Lillehammer, og har representert Norge både på U18- og U20-nivå.
Etter endt karriere ble han assistenttrener i Lillehammer Ishockeyklubb.
Liste over ordførere i Jevnaker
Liste over ordførere i Jevnaker. Jevnaker ble opprettet som kommune med formannskapslovene av 1837. I 1898 ble Lunner utskilt fra Jevnaker som en egen kommune. Det har også vært mindre grensejusteringer.
Andrew
Andrew er en engelsk variant av Andreas, som kommer av andrós, den greske genitivformen av anér, som betyr «mann».
Utbredelse
Andrew har i mange år vært et populært navn i USA.
Andrew er i dag et vanlig navn i USA.
Vladimir Bukovskij
Bukovskij var en av de første til å avsløre den utbredte bruken av psykiatriske fengsler mot politiske motstandere av kommunistregimet i Sovjetunionen. Han tilbrakte til sammen tolv år i forskjellige sovjetiske fengsler, arbeidsleirer og i psikhushkas som bestod av tvangsbehandling på psykiatriske sykehus som ble brukt av myndighetene mot spesielle fengsler.
Bakgrunn
Bukovskij ble født øst i det europeiske Sovjetunionen, dit hans familie ble evakuert undre andre verdenskrig. Etter krigen returnerte de til Moskva der faren Konstantin (1908–1976) var en velkjent sovjetisk journalist.
Aktivisme
I 1959 ble han utvist fra skolen han gikk på i hovedstaden Moskva for å ha opprettet og redigert sitt eget uautoriserte magasin, en samizdat. Bukovskij ble sendt til sovjetiske arbeidsleirer for anti-kommunistisk oppførsel. I 1960-årene sonet han nesten 18 måneder for å ha arrangert flere poesikvelder av forbudte litterære verker.
I desember 1965 prøvde han å organisere en massedemonstrasjon på Pusjkin-plassen i Moskva til forsvar for forfatterne Andrej Sinjavskij og Julij Daniel som også var politiske dissidenter. Tre dager før den planlagte demonstrasjonen, ble Bukovskij arrestert av det hemmelige politiet og satt i arbeidsleirer frem til juli 1966.
I 1971 klarte Bukovskij å smugle ut til Vesten en over 150 sider stor rapport som dokumenterte det vedvarende og grove misbruket som foregikk på psykiatriske institusjoner av politiske grunner overalt i Sovjetunionen. Denne informasjonen kom ut til menneskerettighetesaktivister over hele verden (inkludert inne i landet) og var et påskudd for at han ble arrestert senere det samme året.
I 1976 ble han utvekslet for den chilenske kommunistlederen Luis Corvalan.
Bukovskij var blant de 34 første som signerte ett anti-Putin manifest som ble kalt «Putin må gå» som ble publisert på internett den 10. mars 2010.
Algerie
Algerie (utt. ), offisielt Den demokratiske folkerepublikk Algerie (fransk: Algérie ; arabisk: الجزائر; tamazight: Dzayer; offisielt (fransk): République algérienne démocratique et populaire), er et land i Afrika som grenser til Marokko, Vest-Sahara, Mali, Mauritania, Niger, Libya og Tunisia. I utstrekning er Algerie det største landet på det afrikanske kontinentet og strekker seg fra middelhavskysten til langt inn i Sahara. Landet inngår i det området i Nord-Afrika som er nord for Sahara-ørkenen, og vest for Nilen. Dette området går under navnet Maghreb.
Algeriske arabere, bedre kjent som algeriere, er hovedbefolkningen i landet. Det er også minoriteter som bor stort sett i de fjerntliggende fjellrike områdene.
Geografi
Algerie har tre distinkte landskapstyper: Kyst, fjell og ørken. De fruktbare kystområdene i nord har et typisk middelhavsklima med solrike og varme somre, og kjølige, regnfulle vintre. Kystlinjen er klipperik og har få naturlige havner.
Platået Chott og den delen av Atlasfjellene som ligger i Sahara har mer ekstremt kontinentalklima med varme somre og kaldere vintre. Her kan det være frost og snø om vinteren og nettene kan være kalde, mens dagen er forholdsvis varm. Like sør for Atlasfjellene ligger et smalt belte med steppelandskap. Biskra, som ligger her, har en årlig nedbørnormal på 159 mm.
I landet sør for Atlasfjellene ligger Sahara med svært tørt klima og stekende varme. Den tørre og varme sciroccovinden fra sør kan i perioder føre saharavarmen nordover.
Sahara er praktisk talt helt tørr. Det kan regne nå og da, men mengdene er så små og uregelmessige at det ikke fanges opp i klimastatistikk. I det sørøstlige Algerie stiger fjellet Hoggar opp til nesten 2 700 moh.
Algeries miljøproblem omfatter jorderosjon, forurenset avløpsvann, forurensning fra oljeraffineri og mangel på ferskvann. All elektrisitet produseres med fossilt brennstoff.
Historie
De tre nordafrikanske statene Algerie, Tunisia og Marokko tilhører alle et område kalt Maghreb – "landet i vest". Det var det navnet de arabiske erobrerne ga området etter at de hadde lagt under seg den nordvestlige kystregionen omkring år 1050. Før dette hadde Nord-Afrika tilhørt en middelhavssivilisasjon styrt av fønikere og romere. Den eldste kunnskapen om det som i dag er Algerie, kommer fra antikkens Numidia. Det var et samfunn som under ledelse av Masinissa utviklet jordbruk og handel og etablerte en politisk statsform. Både ved kysten og i innlandet ble det grunnlagt byer, og Numidia var en framgangsrik stat fram til Masinissas død i 149 f.Kr. Romerrikets nedgangsperiode rammet også Maghreb, og i 429 e.Kr. kom en germansk folkestamme, vandalene, over Gibraltarstredet og erobret Algerie. I 534 kom nye erobrere, og Maghreb kom under bysantinsk styre, en periode som var preget av mange opprør fra de lokale berberstammene.
Den arabiske invasjonen, som på 700-tallet strakk seg helt inn i Spania, la under seg Numidias kystområder men ennå ikke fjellområdere i innlandet. Araberne blandet seg med berberne, og i hele området fikk det arabiske språket og den arabiske kulturen stadig større innflytelse. Kalifen i Kairo sendte på 1000-tallet to arabiske stammer for å knekke opprørske krefter i Maghreb, og hele området lå til slutt under arabisk styre. Mellom 1152 og 1269 erobret almohadene hele landet. Da den siste islamske festningen i Spania falt for kristne styrker i 1492, søkte de spanske maurerne tilflukt i Algerie – den tredje arabiske invasjonen av landet. De kristne i Spania forfulgte de flyktende maurerne og erobret flere festninger og byer. Osmanske styrker kom til unsetning med det resultat at Algerie ble underlagt den osmanske sultanen. Hele Algerie hadde på denne tiden kommet inn under den arabiske og islamske kulturkretsen; bare i noen deler av landet levde isolerte folkestammer, som kabylene og tuaregene, utenfor den nye samfunnsordningen.
Kolonistyre
Da almohadenes dynasti ble oppløst på midten av 1200-tallet, fikk Maghreb-regionen den tredelingen som vi kjenner i dag med statene Marokko, Tunisia og Algerie. Algerie som nasjonalstat, med de geografiske grensene som landet har i dag, kom imidlertid til først under det franske koloniveldet. Den franske erobringen av Algerie begynte i 1830 da mye av kysten ble okkupert. Mot en invasjonsstyrke på cirka 38,000 menn ble det organisert motstand under ledelse av Abd al-Qādir. Han ledet rundt 12,000 menn i kamp mot franskmennene i vestre Algerie i 1832, og mange algirere ser i dag på ham som den symbolske grunleggeren av nasjonen. Under Abd al-Qādirs ledelse ble det bygget en algirsk stat, relativt selvstendig fra Det osmanske riket, som omfattet mesteparten av det vestre og sentrale Algerie. I 1839 erklærte han jihad, hellig krig, mot de vantro inntrengerne, noe som innebar begynnelsen til slutten på Abd al-Qādirs militære framgang. Franskmennene svarte med å sende 100,000 soldater over Middelhavet, og Abd al-Qādir ble i 1847 tvunget til å gi opp motstanden. Et nytt opprør på 1870-tallet, ledet av Abd al-Qādirs sønn, ble også slått ned.
På samme måte som de britiske koloniene Kenya og Rhodesia, de portugisiske koloniene Angola og Mosambik, og Sør-Afrika, ble Algerie en nybyggerkoloni. Ingen annen koloni i Afrika fikk så mange europeiske bosettere som Algerie. I 1850 var omkring 130,000 franskmenn bosatt i landet, og ved slutten av 1800-tallet over en halv million. Da hadde Algerie blitt en fransk provins, og nybyggerne fikk rett å velge sine egne representanter til nasjonalforsamlingen i Paris. Den store majoriteten av alle algirere ble Frankrikes undersåtter og ble utsatt for omfattende diskriminering uten noen politiske rettigheter.
Frigjøringskrigen
Avkoloniseringen av Algerie ble det blodigste kapittelet i afrikansk kolonihistorie. På 1950-tallet ble både Marokko og Tunisia selvstendige stater, men Frankrike ville ikke gi slipp på Algerie, som hadde store naturressurser og var tett sammenknyttet med den franske økonomien. Underkuelsen førte til at motstandsbevegelsen 1954 gikk sammen i Front de Libération Nationale (FLN), og begynte å føre geriljakrig for å befri landet. To år senere hadde frigjøringsbevegelsen etablert frigjorte soner som de kunne operere fra. På denne tiden kunne frigjøringsbevegelsen mønstre omkring 15,000 soldater, mens franskmennene hadde satt inn 200,000. På det meste hadde Frankrike en halv million soldater i Algerie, og satte inn alle ressurser på å vinne krigen etter det smertefulle nederlaget i Indokina. Etter at franskmennene satte opp et elektrisk gjerde ved grensen til Tunisia og la ut 900,000 landminer i grenseområdene, hadde FLN vansker med å forsørge troppene. Franskmennene forflyttet til og med mellom en og to millioner algirere fra sine hjem til "konsentrasjonssentre" for å avskjære kontakten mellom sivilbefolkningen og geriljaen. FLN-ledelsen hadde etablert en provisorisk regjering i utlandet, Gouvernement de la république algerienne (GPRA), og begynt å bygge opp en hær.
Frankrike fikk imidlertid det militære overtaket og drev geriljaen på retrett. Til tross for den militære framgangen vokste motstanden mot krigen i Frankrike, og i Algerie fikk FLN stadig større oppslutning. Da general Charles de Gaulle ble fransk president i 1958, begynte han å lete etter en måte å komme ut av krigen på. I 1961 gjorde den europeiske minoriteten i Algerie et kuppforsøk støttet av franske generaler, men dette ble slått ned. Forhandlinger om våpenhvile i Sveits begynte i april 1961. De var vanskelige og ble avbrutt flere ganger, men førte til slutt fram til en fredsavtale som ble bekreftet ved en folkeavstemning i Frankrike, der 90,7% av stemmene støttet de Gaulles politikk. Krigen kostet mellom 300,000 og 1,5 millioner algirere livet. 8,000 byer lå i ruiner, store områder lå brente og herjet, og over to millioner mennesker hadde blitt hjemløse.
Selvstendighet
Den 3. juli 1962 ble Algerie selvstendig etter mer enn sju års krig. Ved krigens slutt bodde omkring 800,000 europeere i landet, hvorav fire femdeler flyktet i all hast da den formelle selvstendigheten trådte i kraft. Blant dem var en stor del av landets ingeniører, administratorer og lærere; få algirere hadde fått noen form for høyere utdanning.
Nasjonalistbevegelsen ble raskt splittet. Sommeren 1962 ble kløften stadig større mellom eksilregjeringens statsminister Benyousef Ben Khedda og visestatsminister Ahmed Ben Bella. Etter valget til Algeries første nasjonalforsamling i september 1962 ble Ben Bella godkjent som statsminister. I 1963 ble FLN den eneste politiske organisasjonen. Samme år ble Ben Bella valgt til president, men han ble avsatt i et ublodig kupp i juni 1965. Forsvarsministeren, oberst Houari Boumedienne, tok over, og nasjonalforsamlingen ble oppløst. I 1976 ble Boumedienne formelt utnevnt til president etter å ha blitt valgt som den eneste kandidaten. I desember 1978 døde Boumedienne, og hans etterfølgere ble utnevnt på FLN-kongressen i januar 1979. Det ble en kompromisskandidat, valgt etter sterkt påtrykk fra militæret, Benjedid Chadli. Han ble generalsekretær i partiet og valgt til president samme år. Under Boumedienne hadde Algerie framstått som et radikalt, sosialistisk land, men under Chadli slo man inn på en linje med større moderesjon og pragmatisme. Samme år som han ble valgt slapp han flere politiske fanger fri, blant dem den tidligere presidenten Ben Bella.
Chadlis politiske liberalisering førte til at ettpartistyret ble opphevet i 1989. Nasjonalforsamlingen som ble valgt i 1987, satte i gang en liberaliseringsprosess som fikk vidtrekkende betydning både innen det politiske og det økonomiske livet. For første gang siden selvstendigheten i 1962 avholdt Algerie i juni 1990 frie lokale og regionale valg med deltagelse av mer enn ett parti. Denne demokratiske utviklingen i Algerie var den mest omfattende i den arabiske verden, og ble nøye fulgt av andre stater i Midtøsten og Nord-Afrika, ikke minst i Algeries naboland Marokko og Tunisia. En av årsakene til den store interessen for det algirske valget var den sterke posisjonen radikale islamske krefter hadde vunnet i det kriserammede algirske samfunnet. 11 partier stilte opp ved lokalvalget i 1990, og Front islamique du salut (FIS), den islamske frigjøringsfronten, tok makten i de fleste kommuner og regioner. FIS fikk 55 % av stemmene og ble største parti i 853 av til sammen 1 500 lokale råd, mens FLN bare oppnådde 32 % av stemmene.
Borgerkrigen
Det første frie valget på nasjonalforsamling skulle ha blitt avholdt i juni 1991, men ble innstilt etter en rekke voldsomme sammenstøt mellom politi og FIS-tilhengere. President Chadli satte inn hæren for å gjenopprette lov og orden, innførte unntakstilstand og utsatte valget til desember. I valgets første omgang vant FIS en klar seier foran Front des forces socialistes (FFS) og FLN; FIS fikk 188 plasser i den 450 plasser store nasjonalforsamlingen mot bare 16 for FLN og 26 for FFS. Til sammen 49 partier deltok i valget, som var todelt, og før den andre omgangen, i januar 1992, var utgangspunktet at FIS bare trengte 28 mandater til for å få majoritet. Utsiktene til et Algerie styrt som et teokrati av fundamentalistiske muslimer, og deres plan om å innføre islamsk lovgivning, fikk hæren og FLNs indre kjerne til å gripe inn før den andre valgomgangen. I januar 1992 kungjorde president Chadli, etter press fra forsvarets ledelse, at han gikk av. Deretter gikk regjeringen, og grunnloven ble opphevet. Nasjonalforsamlingen hadde allerede blitt oppløst. Et sikkerhetsråd ble satt til å styre landet, og dette rådet avlyste den andre valgomgangen og satte inn et råd å styre landet, ledet av Mohammad Boudiaf. I juni 1992 ble han myrdet, og ble etterfulgt av Ali Kafi som leder for rådet. 1994 ble forsvarsministern, general Liamine Zeroual, utnevnt til ny president. Samme år satte militærrådet inn et nasjonalt overgangsråd som skulle fungere som nasjonalforsamling; det ble imidlertid boikottet av de største partiene, inklusive FIS og FLN.
FIS var i utgangspunktet et ikke-voldelig parti, men det fikk støtte fra en rekke ulike grupperinger, blant annet militante islamske organisasjoner. Flere slike grupper sto på 1990-tallet for voldshandlinger som kan ha krevd så mange som 100,000 menneskeliv. Voldsaksjonene fra islamistiske grupper var spesielt utbredte på midten av 1990-tallet og avtok mot slutten av årtiet og etter sekelskiftet. Flere væpnede grupperinger sto bak voldskampanjen som først ble rettet mot utenlandske borgere, algirske intellektuelle og offentlige tjenestemenn, og etterhvert i tiltagande grad også mot andre borgere. Men også statens maktapparat – framfor alt sikkerhetsstyrkene – ble anklaget for voldshandlinger. Blant annet skal de ha vært ansvarlige for forsvinningen av et betydelig antall mennesker. Fremvoksten av den væpnede islamistiske motstanden mot Algeries sekulære regime kan spores tilbake til den militære tradisjonen fra frigjøringskrigen på 1950-tallet. De første, små gruppene så dagens lys tidlig på 1980-tallet, men det var først etter islamistenes valgseier i 1990 og det innstilte parlamentsvalget året etter at den væpnede opposisjonen vokste fram. Til å begynne med manifesterte motstanden mot regjeringen seg i omfattende demonstrasjoner i storbyene. Regjeringens overgrep mot FIS og andre islamske grupper begynte på alvor med arrestasjoner av en rekke sentrale FIS-ledere i januar–mars 1991 – deriblant valgte ordførere og medlemmer av parlamentet – samt omkring ti tusen partimedlemmer. Partiet ble forbudt den 3. mars 1991. Myndighetene førte en politikk som også på andre områder begrenset borgerrettighetene, blant annet i form av innskrenket presse- og organisasjonsfrihet.
General Zeroual forsøkte en noe mer forsonende politikk da han tok over etter Kafi i 1994, men han beholdt som forsvarsminister kontrollen over de væpnede styrkene, og makten ble konsentrert hos en liten gruppe militære ledere. Zerouals politiske linje – militær opptrapping av konflikten kombinert med forsøk på dialog – førte til en rask opptrapping av voldshandlingene, også fra regjeringens side. Mens de islamistiske gruppene opererte i små grupper og angrep enkeltpersoner, små grupper og byer, grep myndighetene til omfattende operasjoner, også gjennom bruk av bombefly. I juli 1995 ga Zeroual opp forsøkene på dialog, og voldshandlingene fortsatte. Terroren fra den islamske militsen ble rettet såvel mot sivile som mot det offentlige maktapparatet, og voldsutøverne ble beryktet for sin brutalitet.
Ved presidentvalget i november 1995 ble Zeroual gjenvalgt mot to motkandidater, med 64,5 % av stemmene. Et år senere ble en ny grunnlov vedtatt gjennom folkeavstemning; islam ble statsreligion, men ingen partier fikk bygge på en religiøs plattform. Til parlamentsvalget i juni 1997 stilte kandidater fra til sammen 39 partier opp, i tillegg til noen uavhengige. President Zerouals nye parti Rassemblement national pour la démocratie (RND) fikk 38,1 % av stemmene, mens det islamistiske Mouvement de la société pour la paix (MSP) og det tidligere regjeringspartiet FLN fikk henholdsvis 16,7 % og 16,1 %. De tre, som til sammen fikk 287 av 380 direkte valgte medlemmer av parlamentet, dannet sammen regjering. FIS var ifølge loven forbudt og kunne ikke delta i valget. Etter at Zeroual gikk av i september 1998 og de øvrige seks kandidatene boikottet presidentvalget i april 1999, ble den tidligere utenriksministeren Abdelaziz Bouteflika valgt med 73,8 % av stemmene. Bouteflika holdt i september 1999 en folkeavstemning der 98,6 % støttet presidentens freds- og forsoningsplan blant annet gjennom amnesti. Algerie holdt i 2002 valg til en ny nasjonalforsamling, med et resultat som sikret FLN majoritet alene. 23 partier deltok i valget, og 129 uavhengige lister stilte også opp.
Flere væpnede islamistiske grupperinger vokste fram fra tidlig 1990-tall; de to viktigste var Groupe islamique armé (GIA), som bestod av flere mindre grupper, samt den væpnede grenen av FIS, Armée islamique du salut (AIS). I oktober 1997 erklærte AIS våpenhvile, og volden avtok noe. Omkring 5000 fanger ble sluppet fri i et amnesti, deriblant islamistiske geriljasoldater. En utbrytergruppe fra GIA, Groupe salafiste pour la prédiction et le combat (GSPC), ble grunnlagt i 1998 og nektet å legge ned våpnene. GSPC rettet sine angrep i all vesentlighet mot sikkerhetsstyrkene. I 2000 overga mange geriljasoldater seg til myndighetene mot løfte om amnesti, men volden fortsatte, både fra geriljaen og fra myndighetene. Borgerkrigen krevde minst 100,000 menneskeliv, et tall myndighetene innrømte i 1999. Andre setter tallet så høyt som 150,000. I årene 2000–2001 ble medlemmer av GSPC tatt i Tyskland, Frankrike, Italia og Spania – celler mistenkte for å tilhøre det internasjonale terrornettverket rundt al-Qaida. Etterforskning i Italia tydet på at organisasjonen, med medlemmer også fra Tunisia og Marokko, bistod al-Qaida i planleggingen av terroraksjoner i Europa på deres vegne. Flere av soldatene i GIA og GSPC har bakgrunn fra kamper mot Sovjetunionen i Afghanistan sammen med Taliban og al-Qaida. Fra dannelsen av GIA i 1993 rettet gruppen flere terrorangrep mot franske mål i Algerie og Frankrike.
Uro i Kabylia
Parallelt med den politisk-religiøse konflikten har Algerie også en etnisk konflikt mellom berberbefolkningen og den arabiske majoriteten, spesielt knyttet til berbernes kjerneområde, Kabylia. Berberne, som utgjør omkring en tredjedel av Algeries befolkning og er områdets urbefolkning, fikk i 2002 gjennomslag for sitt fremste krav da deres språk tamazight ble anerkjent som offisielt og likestilt med arabisk. De har også stilt krav om, og blitt lovet, økt innsats for sosial og økonomisk utvikling i Kabylia. Også i denne delen av landet har militante grupper vært aktive, og i 2001 var det omfattende opprør i flere deler av regionen. De sosiale spenningene i Algerie ble ytterligere forsterket av den økonomiske situasjonen, med høy arbeidsløshet, spesielt blant ungdom.