cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tallolje
Produksjon
Tallolje lages ved at sulfatsåpe skilles av luttanker i inndampingen av svartlut fra sulfatprosessen. Avskillingen skjer ved dekantering av luttankene. Tallolje produseres så i hartskokeriet hvor sulfatsåpe reageres med svovelsyre for a spalte av sulfat og danne karboksylsyrer.
Alanno
Arkitektur
Det viktigste landemerket i Alanno er renessansekirken Santa Maria delle Grazie, som ble bygget rundt 1485 for å hedre en mirakuløs tilsynekomst av Madonna. Kirken er lokalisert 3 km utenfor bygden, og har en elegant inngang (1505) som er omgitt av en lunett med freske av Avsettelsen (en: the Deposition). Det ene midtskipet ender i en apsis med freskomaleriene fra Andrea De Litios verksted (1522) og 15. århundrets triptyk med Madonna, Englene og Helgenene. Interiørets dekorasjon er ellers i barokkstil. Alteret som ble bygget ferdig i 1642, har en kostbar triptyk fra det 15. århundre med Madonna mellom St. Sebastian og en Hellig Pave.
Tallolje
Produksjon
Talloljen sendes så til fraksjonering ved destillasjon i tre ulike fraksjoner:
Anvendelse
Tallolje kan anvendes som brensel i oljepanner til energiproduksjon og har brennverdi omtrent som mineralolje.
Tallolje inneholder mange verdifulle kjemiske forbindelser som kan videreforedles.
De kjemiske forbindelsene i tallolje er også gode utgangsmaterialer for produksjon av kompliserte kjemiske strukturer.
Peter Graves
Peter Graves (født Peter Aurness 18. mars 1926 i Minneapolis i Minnesota, død 14. mars 2010 i Los Angeles i California ) var en amerikansk skuespiller. Han er kjent for sin rolle som Jim Phelps i fjernsynsserien Mission: Impossible i perioden 1967 til 1973, og under relanseringen av samme serie fra 1988 til 1990. Hans foreldre var Rolf Cirkler Aursnes og Ruth Duesler, barn av henholdsvis norske og tyske immigranter. Graves var yngre bror av skuespiller James Arness (Kruttrøyk, I ville vesten, McClain).
Megalorhina
Megalorhina er en underslekt av biller som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Store, kraftige gullbasser. Hannen kjennes lett på at hornet den har i pannen er langt, tynt og gaffelformet. Arten finnes i flere fargevarianter (eller underarter), blant andre en (Mecynorhina harrisi harrisi) der dekkvingene er svarte med gule flekker, og en (Mecynorhina harrisi pallescens) der dekkvingene er ensfarget brungule. Pronotum er grønnlig med gul ytterkant.
Utbredelse
Underslekten er utbredt i tropisk Afrika.
Skavgras
Skavgras (Equisetum hyemale) er en flerårig plante av snellefamilien, og blir 20-90 cm høy. "Blomstringen" (sporeaks) skjer fra mai til oktober. Planten liker fuktig grunn, sand- eller leirjord.
Skavgras er en mørk grønn loddrett vekst med relativt få ledd og en enkelt, knoppliknende sporebærer (sporeaks) i toppen. Stengelen er loddrett opptil 8 mm tykk, og har ikke greiner. Den har slirer som er gulbrune, og som faller tidlig av. De nederste slirene er litt sammensnøret, og etter felling sitter som regel noen av slirene igjen på stengelen.
Den er en av i alt 18 arter av sneller (Equisetum), stråliknende, leddede planter som er eneste gjenværende slekt av Sphenopsida, som i karbontiden dominerte jorden med arter opp til 30 meter høye. Rester av karbontidens arter utgjør store deler av jordens kullreserver.
Utbredelse
Skavgras trives både i løvskog, or-, bjørke- og furuskog, på fjellheier og i myrlendt terreng. Viktige voksesteder er langs elvebredder og i strandkanten, i veikanter, grøfter og langs jernbane.
Omkring 2000 har planten utbredelse i hele landet med unntak av Sunnfjord, Nordfjord, og ytre kyststrøk av øst-Finnmark.
Bruk
Stengelens rue overflate gjør den egnet til rengjøring av kokekar og ble også brukt til sandpapir.
Foz do Iguaçu
Foz do Iguaçu er en by og en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil. Den ligger ved den såkalte Trippelgrensa til Paraguay og Argentina. Den er oppkalt etter Iguazúfallene, som ligger like ved. I kommunen ligger også Iguaçu nasjonalpark. Byen er den sjuende største i delstaten Paraná, og har i overkant av 256 000 innbyggere.
Datamaskin
En datamaskin er en digital elektronisk maskin som kan programmerers til å utføre sekvenser av aritmetiske og logiske operasjoner. Tidlige datamaskiner fylte hele rom og måtte håndteres av eksperter, men i dag er datamaskiner blitt allemannseie. Eksempler på datamaskiner er PC-er, mobiltelefoner, og minibanker.
En datamaskin henter fram én og én instruksjon fra et lager, utfører instruksjonen og lagrer resultatet i et minne. Hver instruksjon er svært enkel, og det kreves ofte mange instruksjoner for å utføre komplekse operasjoner. Samlingen med instruksjoner kalles et program. Instruksjonene et menneske skriver når det programmerer en datamaskin kalles kildekode. Kildekode er leselig for mennesker, men må oversettes til maskinkode for å bli instruksjoner datamaskinen forstår. Denne prosessen kalles enten kompilering eller tolking, avhengig av om det gjøres på forhånd eller mens programmet kjører.
Det engelske ordet for datamaskin, computer, ble frem til oppfinnelsen av datamaskinen brukt om personer, vanligvis kvinner, som foretok matematiske utregninger, enten med kalkulator eller penn og papir, og som ble erstattet av datamaskinen da den gjorde sitt inntog.
Funksjonsmåte
Tidlige datamaskiner hadde faste programmer. Noen veldig enkle datamaskiner er fremdeles bygget opp slik, som eksempel kan nevnes enkle kalkulatorer. Disse kan gjøre de vanligste regneoperasjonene og lagre noen tall, men kan ikke omprogrammeres. Omprogrammering av slike maskiner er en lang prosess som også krever manuelle inngrep i maskinvaren. Da den programmerbare datamaskinen kom på markedet, revolusjonerte den kostnadsnivået. Man behøvde ikke lenger spesialbygget maskinvare for hvert program man ville kjøre. Instruksjonene til maskinen var lagret i hukommelsen på lik linje med dataene.
Andre måtte få lastet hele operativsystemet inn i memory fra tape for deretter å lese inn programmet og ev. data fra en kortleser – hver gang et program skulle kjøres. Den tids operativsystemer var meget enkle. EXEC CUR, TR F, IN F, TRI F, TOC er ett eksempel.
Von Neumann-arkitektur er den vanligste oppbyggingen av programmerbare datamaskiner.
Brukergrupper
Det finnes mange kategorier brukere av mikromaskiner, og etter hvert som tiden går er tilbudet av forskjellige programtyper betydelig. Typisk finnes spesielle programmer for områder som:
De tre dominerende operativsystemene Windows, MacOS og GNU/Linux har dels overlappende muligheter og dels sine spesielle fortrinn. Integrering mellom systemene reduserer kompatibilitetsforskjeller som tidligere har vært som vegger mellom disse systemene.
Teknikk
En datamaskin består av noen hoveddeler som en datamaskinbruker bør kjenne til. Den er en maskin som fungerer sammen med tilkoblet utstyr som monitor (dataskjerm), tastatur, diskettstasjon (nå CD-stasjon) og skriver. Tilkoblet utstyr kalles periferutstyr. For å utføre brukerens arbeid må den ha ett eller flere dataprogrammer installert. Dette er de primære funksjonene som etter hvert er supplert med nye muligheter som mus (som var standard opprinnelig til Apple Finder), scannere og internett.
Hoveddelene i datamaskinen (maskinvare, engelsk: hardware) er en eller flere prosessorer og hukommelse (ROM, RAM og HD) i tillegg til at informasjonen overføres i et maskinnettverk internt og eksternt til maskinutstyret.
Apple brukte opprinnelig Motorola-prosessorer i sine maskiner, og startskuddet ved introduksjon av Macintosh 128 rundt 1983 var basert på en Motorola-prosessor 68000. Denne maskinen hadde ikke harddisk (HD) og både brukerprogram og dokumenter måtte plasseres på en diskett (eller to) i maskinens system. De fleste andre produsenter av mikromaskiner baserte systemet på kombinasjonen MS-DOS og en Intel prosessor, i tidlig fase en Intel 8086.
I Apples maskiner var det et fast minne (ROM: Read only memory) som er en fast uforanderlig installert hukommelse. Denne inneholdt maskinens operativsystem og gjorde maskinen immun mot inkompetent bruk og sabotasje. Maskinens elektriske minne (RAM: random-access memory oversatt til norsk: tilfeldig adgangs hukommelse, som opprinnelig var 128 kB på disse maskinene) ga som på alle maskiner ellers et foranderlig minne som inneholder det maskinen på ethvert tidspunkt arbeider med. Dette er det vanlig å sikre (dokumentinformasjon) med kopiering til harddisk med korte intervaller (eks. 10 min.) for å eliminere tap av siste dokumentversjon under arbeid. MS-DOS-maskinene arbeidet med operativsystem og brukerprogrammer som var lagret på maskinens HD (harddisk).
Tidlige versjoner av mikromaskinene hadde ikke harddisk, og både programmer og dokumenter (brukerinformasjon, datafiler) ble lagret på eksterne media, typisk floppydisker eller tape (magnetisk bånd). Floppydisker ble etter hvert erstattet av mindre disketter og så på et senere tidspunkt av CD-plater. Diskettene var magnetiske lagringsmedia som kunne tilføres nye data, overskrives og brukes på ny, mens de nye CD-platene bare kan brennes en gang, unntatt for CD-RW, som kan. Harddisker som etter kort tid (allerede rundt 1985) ble vanlige som et internt datalager i mikromaskiner mottar data fra maskinens RAM eller diskettstasjon (CD-stasjon) under bruk.
Maskinens arbeidskapasitet bestemmes av disse komponentenes ytelser. Parallelt med utviklingen i kapasitet på mikromaskiner utvikles også dataprogrammer med avanserte funksjoner for å gjøre bruk av kapasiteten og effektivisere arbeidet. Denne utviklingen har vært betydelig siden maskiner med 128 eller 256 kB RAM ble solgt rundt 1985 frem til året 2009 når tilsvarende maskiner yter 256 MB RAM (internhukommelse) eller mer. Også prosessorer og harddisker har hatt en motsvarende utvikling i kapasitet og ytelse.
Moderne programmerbare datamaskiner
Prosessoren styres ved hjelp av maskinprogrammer. Et maskinprogram (eller binærprogram) er en samling instruksjoner som legges inn i hukommelsen. Prosessoren henter inn og utfører en og en instruksjon fra binærprogrammet. En slik instruksjon kan for eksempel gå ut på å hente to tall fra angitte adresser i hukommelsen, addere tallene og til slutt legge resultatet tilbake på en tredje adresse i hukommelsen. Etter at en instruksjon er utført vil Prosessoren normalt hente neste instruksjon fra binærprogrammet og utføre denne. Denne syklusen kan brytes ved hjelp av såkalte hoppinstruksjoner. En hoppinstruksjon vil gi prosessoren beskjed om at neste instruksjon skal hentes fra et annet sted i hukommelsen. På denne måten vil deler av et binærprogram kunne utføres flere ganger ved at prosessoren hopper tilbake i programmet. Hoppinstruksjoner kan være ubetingede og betingede. Betingede hoppinstruksjoner vil bare resultere i et hopp dersom en bestemt betingelse er oppfylt. Betingede hoppinstruksjoner gjør det mulig å lage kompliserte programmer der ulike deler av programmene aktiviseres etter hvert som oppgavene fullføres.
Hastigheten på prosessoren reguleres av en klokke, som sender ut en elektronisk puls i faste intervaller. En slik puls starter en ny runde med utførelse av en instruksjon som ligger klar i prosessoren. Hastigheten på en slik klokke måles i hertz (antall pr. sekund). De fleste av dagens prosessorer (i 2008) kjøres på en hastighet i størrelsesorden mellom 2-3 000 000 000 hertz = 2-3000 MHz = 2–3 GHz.
Tidlig historie
Selv om diverse hjelpemidler for å utføre beregninger ble konstruert langt tilbake i historien, er det først etter 1940 at utviklingen av moderne elektroniske datamaskiner har funnet sted. Et tidlig forsøk på å utvikle noe som ligner på moderne datamaskiner fant sted i 1835, da Charles Babbage beskrev sin analytiske maskin. Dette var en mekanisk, dampdrevet innretning som brukte hullkort som innlesningsmedium. Beskrivelsen av denne maskinen foregrep mange idéer som moderne databehandling fortsatt bygger på. Blant annet kunne maskinen programmeres, og Ada Byron Lovelace innså at den i prinsippet ville bli i stand til å utføre alle beregningsoppgaver som en moderne datamaskin kan utføre (men det ville rimeligvis tatt tid). Maskinen kom imidlertid aldri lenger enn til tegnebrettet i hans egen tid – først i 2002 ble det konstruert en maskin i London etter Babbages tegninger. Maskinen fungerte slik den skulle.
Før 1940 ble det også konstruert en del analoge datamaskiner som brukte elektriske signaler eller mekaniske parametre til å representere tall. I 1940-årene ble det konstruert en rekke digitale datamaskiner basert på elektroniske komponenter. I Tyskland konstruerte Konrad Zuse flere forløpere for den moderne datamaskinen, slik som modellene Z1 fra 1938 og Z2 fra 1939, som var tildels mekaniske, tildels reléstyrt og i 1941 endelig historiens første programmerbare maskin, (Z3) som også var basert på reléteknologi.
Krigstid og nød
I England utviklet en gruppe rundt matematikeren Max Newman og elektronikkingeniøren Tommy Flowers verdens første elektronisk programmerbare datamaskin. Den skulle knekke de tyske Lorenz-krypterte kodene som ble brukt mellom de tyske hovedkvarterene. Colossus ble tatt i operativ bruk ved Bletchley Park januar 1944, etter kun 10 måneders utvikling. Denne maskinen reduserte tiden for å dechiffrere Lorenz-meldinger fra uker til timer og den kom i tide til D-dagen, slik at den kunne hjelpe til i planleggingen. Colossus ble utviklet videre og gjort mer programmerbar. Det ble også bygget flere, slik at man hadde 10 Colossus programmerbare datamaskiner på slutten av krigen, sensommeren 1945. Colossus-maskinene og deres 550 ansatte dekodet totalt rundt 63 millioner tegn fra hemmelige meldinger – en formidabel mengde sett i forhold til tidligere kapasitet.
I 2008 ble det sendt ut en radiomelding kodet med en Lorenz SZ42 maskin, og den ble dekodet av en gjenoppbygd Colossus Mark II på 3 timer og 15 minutter. Den tyske radioamatøren Joachim Schueth dekodet den samme meldingen på 46 sekunder ved hjelp av en bærbar datamaskin med en 1,4GHz prosessor.
Det er et tankekors at mesteparten av den kunnskap vi i dag har om aktiviteten ved Bletchley Park og Colossus er hentet fra arkivmateriale som ble tatt med over til USA for arkivering der av de amerikanerne som arbeidet ved Bletchley.
I USA startet det amerikanske forsvaret byggingen av ENIAC i 1943. Dette var en meget stor maskin, både i fysisk omfang og regnekapasitet. Den bestod blant annet av 17 468 radiorør og beslagla et areal på 167 kvadratmeter. Maskinen ble fullført i 1946 og var i operativ drift til 1955. Hver av maskinens 20 regneregistre kunne utføre 5000 addisjoner i sekundet. ENIAC ble bare bygget i ett eksemplar. Denne maskinen var utgangspunktet for utvikling av diverse kommersielle maskiner i USA, med UNIVAC som den viktigste.
Måne
Måne kan referere til:
Datamaskin
Etterkrigstiden og elektroniske revolusjoner
Den neste store bølgen kom med minimaskinen. Utgangspunktet for denne bølgen var utviklingen innen transistor-teknologi og halvlederteknikk. Det ble etter hvert mulig å masseprodusere integrerte kretser med flere hundre transistorer preget inn på en liten flate. Dette ga rom for å produsere mindre datamaskiner meget rimelig i forhold til de etablerte stormaskinene. Nye datamaskinprodusenter, slik som Digital Equipment Corporation (DEC) og Norsk Data så mulighetene mye raskere enn de etablerte stormaskinprodusentene. Det ble derfor skapt et marked for mindre og billigere maskiner, og omsetningen innen dette markedet vokste raskt og ble etter hvert jevnbyrdig med stormaskinmarkedet. Minimaskiner begynte så vidt å gjøre seg gjeldende fra midten av 1960-årene. DEC kom med PDP-8 i 1964. Det var en 12-bits maskin med bare 4096 maskinord i hukommelsen som ble solgt for ca. 16,000 dollar. Norsk Data leverte sin første Nord-1-maskin i 1967.
Den tredje store bølgen kom med mikroprosessoren. Halvlederteknologien var nå kommet så langt at det var mulig å konstruere en fullstendig CPU på en liten silisiumbrikke. Den første mikroprosessoren, Intel 4004 med maskinord på 4 bit, så dagens lys i 1971. Senere kom Intels 8080-prosessor (8 bit) og ikke minst 8086-prosessoren (16 bit) som ble benyttet i IBMs Personal Computer. Andre halvlederprodusenter hadde også stor betydning: Zilogs Z80 (8 bit) som kom på markedet i 1976 og Motorolas 68000 (16 bit) som kom i 1979.
Mikrodatamaskiner er fullstendige datamaskiner bygget opp rundt en mikroprosessor. De første mikromaskinene var små, rimelige maskiner beregnet på hobbymarkedet. Disse ble kalt hjemmedatamaskiner og kom i en rekke utførelser i 1980-årene. Med tekstbehandlingsprogrammer og regneark fikk disse maskinene også innpass i det mer profesjonelle markedet, og utkonkurrerte for en stor del minimaskinene. Etter hvert utviklet det seg en industristandard basert på IBMs PC som de fleste av dagens mikromaskiner bygger på.
Sofies plass (Oslo)
Sofies plass (1-3D, 2A-2D) er en plass på Bislett i Oslo. Plassen ligger sydøst for Bislett stadion (ved Maratonporten). Sofies gate, Dalsbergstien og Bislettgata omkranser plassen.
Området Lille Bislett, som ligger mellom stadion og plassen, ble rustet opp i 2008-10, og Sofies plass er blitt del av et større grøntareal. Sofies gate ble samtidig gågate langs plassen, og det ble etablert lekeplass i gatearealet.
Plassen har fra 1891 navn etter Oscar IIs dronning Sofie (1836–1913) av Norge og Sverige.
Turdus musicus
Turdus musicus kan referere til:
Høvel
En høvel er et skjærende redskap som brukes til å skjære av spon med kontrollerbar tykkelse av et materiale. Hensikten med en høvel er enten/både å gjøre en ujevn eller ru overflate jevn, eller/og å justere tykkelsen på emnet man jobber med.
Høvler blir vanligvis konstruert av enten tre eller stål, men skjærebladet er alltid av stål. Skjærebladet bør være justerbart i høyden, slik at man kan få så tykke spon man ønsker.
Denne artikkelen fokuserer på høvel som et verktøy til trearbeid med mer. Av andre typer høvler kan det nevnes ostehøvelen som er et redskap for å skjære tynne skiver av ost med ensartet tykkelse, og barberhøvel som brukes til barbering.
Utforming
En høvel består av et høvelhus og en blokk. Høvelhuset er majoriteten av høvelens masse, mens blokken (som oftest er i midten av høvelen) er stedet hvor høvelens skjæreanordning sitter. Skjæreanordningen består av ett høveljern (også kalt høveltann), en justerbar sponbryter og en festeanordning. På en trehøvel er høveljernet festet ved hjelp av en kile som er klemt ned i en kilegang. På en stålhøvel er det festet med en skrue til sponbryteren og disse to delene klemmes til blokken. En skrue og en arm justerer høveljernets høyde og sideveis vinkel mye enklere og presist enn på en trehøvel. Sponbryteren forhindrer at treet blir revet opp, ved at sponet brekker så snart det løftes opp av bladet. Jo nærmere eggen sponklaffen er justert, dess raskere blir sponet brukket. Høvlingen blir samtidig tyngre, da friksjonen er større. I hardt eller krevende trevirke justeres sponbryteren nærmere eggen på høveljernet. På de fleste metallhøvler kan «stolen» som høveljernet er festet til justeres for å endre sponåpningen i høvelen. Skal en høvle svært fint, justeres sponåpningen mindre.
Bunnen av høvlhuset kalles en såle. På trehøvler kan sålen smøres med voks for å gli bedre. Noen stålhøvler er rillete på undersiden, for å få mindre friksjon mellom høvelen og det underliggende materialet.
Typer
Det finnes et uendelig utvalg av høvler til ulike bruk. En kan slette et emne, grovhøvle det, høvle spon til fletting, lage falser, lage profiler, ta ut flis i dragspon, høvle svalehaler, not og fjær. Mye av dette er i våre dager erstattet av industrielle høvelmaskiner og fresemskiner. Håndhøvler i dag er for det meste i bruk innen tømring og snekring foruten hobbybruk.
Noen vanlige høvler er:
Skrubbhøvel
Denne er kort og smal. Høveljernet er smalt, tykt og sterkt buet. Denne høvelen brukes der en skal ta bort mye virke før en begynner å slette emnet.
Pusshøvel
Også omtalt som «smooth plane» på engelsk. Benyttes som en samlebetegnelse på høvlene fra no. 1 til no. 4, hvor no. 4 er den vanligste og den de aller fleste forbinder med en høvel. Høvelen er som navnet tilsier laget til å ta siste finpuss, og kan høvle spon ned til et par 1/100 millimeter tykkelse. Eggen er rett, men hjørnene er slipt bort så den ikke setter striper. Pusshøvelen er normalt 18 til 23 cm lang og 3 til 5 centimeter bred.
Støthøvel
Også omtalt som "block plane" på engelsk. Dette er en enkel enhånds høvel, som nesten alltid er laget i metall. Høvelen er en univarsalhøvel som er godt egnet til å runde kanter og fjerne grader.
Sponhøvel
Sponhøvel er en høvel til å lage runde skaft og runde kanter på planker. Skjærebladets bredde er 5 centimeter.
Rubank
Rubank eller langhøvel er om lag en halv meter lang. På grunn av sin store lengde vil den jevne ut ujevnhetene. Den er spesielt egnet til avretting av kanter før sammenliming av bord til større plater. Rubanken kan også brukes til å glatte større flater så som bordplater.
Simshøvel
En simshøvel har et stål som skjærer i hele sålens bredde. Således kommer man helt inntil deler av emnet som står opp av planet.
Ploghøvel
En ploghøvel brukes å presist lage for eksempel not og fjær i emner.
Avretterhøvel
Avretterhøvel er en elektrisk høvel som får bort buen og den grove siden av planken. Den tar opptil 12 millimeter om gangen og har vanligvis 4,000–6,000 omdreininger i minuttet med typisk effekt 1500-5500W.
Tykkelseshøvel
Tykkelseshøvel er en høvel som høvler planker til den tykkelsen som man skal ha og har en arbeidshøyde opptil 16 cm. En kraftig høvel kan ta opptil 12 mm i ett kutt og fins i effektstørrelser fra ca 2,000–7,500 watt.
Historie
En høvel er et primært verktøy for en snekker, men har på langt nær den samme alder som f.eks hammer eller sag. De tidligste spor etter høvelspon er funnet i egyptiske kister fra 400 f.Kr. Dette er litt tvetydig, da egypterne ikke kjente til utviklingen av stål før mange århundrer senere.
Den eldste høvel man kjenner til i dag er funnet i Pompeii, og er rundt 2,000 år gammel. Mange forskere mener at det var grekerne som utviklet høvelen for rundt 2,000 år siden. Utviklingsmessig har høvelen forandret seg lite siden grekernes oppfinnelse. Utviklingen har stort sett kun dreid seg om materialetyper og tildels små endringer i grepanordninger.
Jern ble introdusert som materialet til høvelhus i slutten av 1800-tallet av Leonard Bailey, som patenterte mange høvler fra 1858 under navnet Stanleyhøvel.
Nampobarrieren
Nampobarrieren (eller Nampodammen eller West Sea Dam eller West Sea Barrage) er en dam vel 15 km vest for den nordkoreanske byen Nampo. Damverket er et åtte km langt system av dammer mellom Kkutsalppuri, Phi-øya og Kwangryang-bukta. Det inkluderer tre sluseporter med tilsammen 36 sluser som gjør at skip på opptil 50 000 tonn kan passere. Dammen markerer skillet mellom utløpet av elva Taedong og Vesthavet (Gulehavet).
Konstruksjonsarbeidet begynte i 1981 og varte til 1986. Målet med prosjektet var blant annet å:
Oppå dammen går en vei, samt jernbane og fortau. Egne fisketrapper gjør at fisk kan passere inn og ut. I anlegget inngår også anlegg for produksjon av elektrisitet. Dammen ble ansett som en stor bragd da den ble ferdigstilt. Bildet av den er benyttet som bakgrunn for nordkoreanske TV-nyheter, og er en av flere severdigheter som gjerne vises fram for turister.
Kostnadene for prosjektet er beregnet til 4 milliarder USD.
Barrieren er et viktig utfartsmål hvor utenlandske gjester og turister gjerne tas med for å nyte havutsikten og bade i Gulehavet. Det er en badestrand ved en øy i sørenden av barrieren.
Hjalmar Dyrendahl
Hjalmar Dyrendahl (født 25. januar 1894 i Trondheim, død 22. april 1950) var en norsk politiker (Arbeiderpartiet). Han var formann for Venstrekommunistisk Ungdomsfylking fra 1925 til organisasjonen gikk inn i Arbeidernes ungdomsfylking i 1927 (AUF). Han var deretter AUFs første formann fram til 1931.
Dyrendahl begynte i ung alder å jobbe som reservepostbud, og ble etter hvert postfunksjonær. Han ble imidlertid fradømt sin stilling ved den såkalte «Fjellseter-dommen» i 1925. Året etter ble han ansatt ved partikontoret i Oslo, der han, med unntak av krigsårene, arbeidet frem til sin død.
Under okkupasjonen ble Dyrendahl arrestert, og satt i Sachsenhausen som fange nr. 68107.
Ifølge Lund-rapporten var Dyrendahl før sin død aktiv i forhold til å registrere kommunister i fagbevegelsen.
De senere årene var Dyrendahl preget av sykdom som resultat av krigen, og han døde i april 1950, 56 år gammel.
Fijación Oral 1
Fijación Oral 1 er den colombianske popstjernen Shakiras femte spanskspråklige album. Det ble sluppet i Irland 3. juni 2005, i resten av Europa 6. juni 2005, og i Nord-Amerika 7. juni 2005.
Dette er Shakiras første album siden Laundry Service, som ble sluppet i 2001. En engelskspråklig versjon av albumet ble lansert i november 2005.
Sporliste
T: (tekst skrevet av) M: (melodi skrevet av)
Fylkesvei 2022
Fylkesvei 2022 går mellom Kongsvinger festning og Øvrebyen videregående skole i Kongsvinger.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 388 (Hedmark).
Foz do Jordão
Foz do Jordão er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Kinas sentralbank
Republikken Kinas sentralbank (eng: Central Bank of the Republic of China (Taiwan)) er sentralbanken i Republikken Kina (på Taiwan). Denne må ikke forveksles med Kinas folkebank, som er sentralbanken i Folkerepublikken Kina.
Historie
Hovedmålet ved opprettelsen var å finansiere nasjonale investeringer. Senere har banken utviklet seg til å bli en mer rendyrket sentralbank, med tilhørende oppgaver. I 1949 ble banken og regjeringen flyttet fra Fastlands-Kina til Taipei, etter at de mistet fastlandet til Folkerepublikken Kina (Kuomintang-styret) under den kinesiske borgerkrigen. Sentralbanken vr imidlertid ikke i full drift igjen før i 1961, med alle funksjoner. I mellomtiden var det Bank of Taiwan som fungerte som de facto sentralbank, og denne banken sto også for utstedingen av landets valuta (New Taiwan dollar inntil 2000, da Kinas sentralbank gjenopptok denne oppgaven.
Ligue 1 1957–1958
Ligue 1 1957–58 er en oversikt over fransk fotballs toppdivisjon denne sesongen. Selve toppdivisjonen ble startet opp i 1932-33.
Kinas sentralbank
Historie
Sentralbankloven ble sist revidert i 1979. Da ble den underlagt kabinettet, som ligger under regjeringen, men beholdt en selvstendig rolle i å utforme landets pengepolitikk. Den fikk også som mandat å overvåke landets banknæring. Det ble også samtidig valgt å ha flytende valutakurs.
Ligue 1 1957–1958
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
Kinas sentralbank
Oppgaver og målsettinger
Bankens hovedoppgaver er å forme og utøve landets valuta- og pengepolitikk, utstede valuta, samt å være bankenes bank og regjeringens bank. Hovedmålsettingene er en finansiell stabilitet, en sunn banknæring, stabile valutaforhold og bidra til økonomisk utvikling innenfor rammen av de 3 første målsettingene.
Sentralbanksjef
Sentralbanksjef er pr august 2018 Chin-Long Yang. Han har hatt denne stillingen siden februar 2018. Som visesentralbanksjefer har han Tzung-Ta Yen og Nan-Kuang Chen.
Payne County
Payne County er et fylke i den amerikanske delstaten Oklahoma. Det ligger i de sentrale delene av staten og det grenser mot Noble County i nord, Pawnee County i nordøst, Creek County i øst, Lincoln County i sør og mot Logan County i sørvest.
Fylket ble grunnlagt 2. mai 1890.
Fylkesvei 2050
Fylkesvei 2050 går mellom Rusvekk og Holmgård i Grue kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 412 (Hedmark).
Skaugumsåsen
Skaugumsåsen er en ås i Asker kommune i Viken. Den er godt besøkt daglig av mange askerbøringer. Utsiktspunktet til åsen strekker seg 349 meter over havoverflaten, men lenger nord ligger et høyere punkt på 350,3 meter. Det er mange veier og stigninger folk velger å ta opp til toppen. Lengden på en tur rundt Skaugumsåsen vil variere på grunn av de forskjellige stiene til toppen som påvirker blant annet tid og stigningsnivå. Det går en merket tursti fra Hvalstad, Stokker gård og fra Semsvannet. I Skaugumsåsen finnes gamle løse bergarter, blant annet rombeporfyr og gammel stein fra kambrosilurtiden.
Naturreservater
Skaugumsåsen er vernet ved to naturreservater. Skaugumsåsen naturreservat ble opprettet i 1982 for å verne edelløvskogen i åssiden mot sør. I 2020 ble dette reservatet slått sammen med Åstad naturreservat til Skaugumsåsen og Åstad naturreservat. I 2002 ble Nordre Skaugumsåsen naturreservat opprettet for å bevare vegetasjonen oppe på åsen. Denne «representerer en bestemt type natur i form av en artsrik granskog med et variert innslag av andre naturtyper som blant annet edellauvskog og rik sumpskog».
Frihetsgudinnen
Frihetsgudinnen står på Liberty Island i munningen av Hudsonelva i New Yorks havn. Frihetsgudinnen ble avduket den 28. oktober 1886 og var en gave til det amerikanske folket fra det franske folket som et symbol på landenes gjensidige vennskap. Etter hvert har statuen også blitt et symbol for frihet og demokrati.
Vagina carotica fasciae cervicalis
Vagina carotica fasciae cervicalis er en anatomisk term for et fibrøst bindevevslag som omslutter arteria carotis og relaterte strukturer i nakken.
Frihetsgudinnen
Emma Lazarus' sonett «The New Colossus» (skrevet 1883) ble i 1903 inngravert på en bronseplate på sokkelen til Frihetsgudinnen. Fra det diktet stammer strofene
Diktet handler om de millioner av innvandrere som strømmet til USA (mange via Ellis Island like ved Frihetsgudinnen), og om USAs identitet som innvandrernasjon.
Statuen ble tegnet av billedhoggeren Frédéric Bartholdi og er fremstilt i kobber over et stålskjelett konstruert av den franske ingeniøren Gustave Eiffel. Det ble i 1985 sannsynliggjort at kobberet statuen er laget av kom fra det fransk-eide Vigsnes Kobberverk, Visnes på Karmøy i Rogaland.
Norge har også en annen finger med i statuen; det var den emigrerte norske sivilingeniøren Joachim Gotsche Giæver (Giaver) (1856–1925) som stod for konstruksjonen av rammeverket til statuen der den er satt opp.
Statuen forestiller en kvinne med en strålende krone, ikledd fotsid drakt og slavelenker under føttene. Frihetsgudinnen symboliserer at USA som det første land i verden hadde en moderne demokratisk forfatning, der alle var like for loven og ikke underlagt kongers og adelens tyranni. I høyre hånd holder hun en fakkel hevet mot himmelen, og i venstre hånd en tavle med innskriften "July IV MDCCLXXVI" (1776), datoen da den amerikanske uavhengighetserklæringen ble signert. De syv piggene på kronen symboliserer de syv hav eller de syv kontinenter. Fakkelen lyser vei for andre land i en mørk og uopplyst verden. Statuen måler 46 meter, og er plassert på en 47 meter høy steinsokkel laget i USA. Nesen er hele 1,2 m lang.
Idé
Båndet mellom USA og Frankrike ble styrket under Den amerikanske uavhengighetskrigen, idet Frankrike støttet amerikanernes kamp mot britene.
Nesten ett hundre år etter, i 1865, var den 31-årige franske billedhuggeren Frédéric Bartholdi blant gjestene i et middagsselskap i Frankrike. Under middagen ble det snakket beundrende om Amerikas suksess med etableringen av en demokratisk stat og avskaffelsen av slaveriets i forbindelse med den amerikanske borgerkrigen. Et tema var også synet som både USA og Frankrike hadde på frihet.
Verten for selskapet, den franske politikeren Édouard René de Laboulaye, fant at det var ekte sympati mellom landene og kalte Frankrike og USA "de to søstre". Senere på kvelden uttrykte han tanken om hvor fantastisk det ville vært hvis folket i Frankrike gav USA et stort monument, et minnesmerke for uavhengighet, og derved viste at franskmennene også støttet idéene om frihet og likhet.
Bartholdi så ikke dette som et forslag, men lot seg inspirere av tanken. Noen år senere bestemte han seg for å sette tanken ut i livet. Han skrev til sin venn Laboulaye, som anbefalte Bartholdi å reise til USA og finne ut hva amerikanerne syntes om ideen. Den 8. juni 1871 dro dermed Bartholdi av sted til New York. Allerede før han kom i land hadde han funnet stedet hvor monumentet skulle stå, øya Bedloe's Island utenfor New York, som Bartholdi straks ble utrolig betatt av.
Idéen presenteres
Han dro ut på en rundtur i Amerika og viste amerikanerne et bilde han hadde laget som forestilte monumentet "Liberty Enlightening the World”. Folk virket interesserte og begeistrede for monumentet, men ingen var likevel villige til å støtte det økonomisk.
Laboulaye og Bartholdi ble i 1874 enige om at amerikanerne som skulle betale for grunnen og sokkelen, mens franskmennene skulle finansiere selve statuen.
Det ble dannet en komite, kalt Den fransk-amerikanske union, som hadde medlemmer fra begge sider av Atlanterhavet. I september 1875 ble det sendt ut informasjon om statuen og oppfordringer til folk om å gi økonomisk støtte. Samtidig hadde Den fransk-amerikanske union arrangert en rekke støttearrangementer som skulle reise penger til prosjektet. Komiteens mål var å kunne presentere statuen for USA den 4. juli 1876 på 100-årsdagen for Amerikas uavhengighet, men lot seg ikke gjennomføre.
Bygging
Statuens 10 meter lange arm med den hevede fakkelen ble i august 1876 stilt ut på verdensutstillingen i Philadelphia. For 50 cent kunne man via en stige komme opp på balkongen som befant seg rundt fakkelen. Det var også på dette tidspunktet at Bartholdi foreslo at Bedloe's Island fikk navnet endret til Liberty Island. Dette ble en realitet 80 år senere, i 1956.
Økonomien var det største problemet. Da byggingen av Frihetsstatuen skulle i gang i Frankrike, hadde i alt 300,000 mennesker gitt et bidrag til prosjektet, men det var langt fra nok til å dekke behovet. Den fransk-amerikanske Union avholdt i 1879 en rekke lotterier hvor noen av Bartholdis verk og andre gjenstander ble loddet ut. I alt ble det samlet inn 250,000 franc.
Mens statuen nærmet seg ferdigstillelse i Frankrike gikk det langsomt med pengeinnsamlingen og arbeidet med sokkelen i Amerika. Den amerikanske pressen var meget kritisk til prosjektet og hadde vanskelig for å forstå hvordan fundamentet kunne koste like mye som selve statuen. Mange amerikanere som bodde utenfor New York mente heller ikke at statuen tilhørte dem, men derimot var New Yorks. Holdningen var derfor at det var innbyggerne her som skulle betale for den. Men i juni 1884, da statuen var ferdig konstruert, hadde det blitt samlet inn $182,491 (og kun brukt $179,624). I alt hadde 120,000 amerikanere gitt et bidrag.
Den 5. august 1884 la så amerikanerne ned grunnsteinen til statuen. Denne bestod av 350 deler, som ankom i 214 kasser med skipet Isere fra Frankrike i juni 1885, og den 28. oktober 1886 var statuen omsider ferdig. President Grover Cleveland innviet monumentet. Statuen endte med å veie 225 tonn, bli 45 meter høy (fot til fakkel) og i alt 92 meter over jorden (fra bakke til fakkel). Den 47 meter høye sokkelen til statuen er bygget lokalt i USA. Den stod ferdig i april 1886 og rommer et museum som skildrer byggingen av statuen og dens symbolikk.
I 1986 ble statuens 100-årsdag feiret etter to års restaurering, en prosess hvor det ble skiftet ut 1,600 deler av det innerste metallskjelettet, montert ny fakkel og installert heis.
Adkomst
Statuen ligger på Liberty Island, sør for Ellis Island. Begge øyene ble avstått av New York til den føderale regjeringen i 1800. I en avtale fra 1834 mellom New York og New Jersey ble grensen mellom de to statene lagt midt i bukta, men øyene forble New Yorks territorium til tross for plasseringen på New Jerseys side av statsgrensen.
Adgang til øya er gratis, men det er en kostnad for fergen som alle besøkende må bruke da private båter ikke kan anløpe øya. Fergene, som går fra Liberty State Park i Jersey City og Battery Park på Nedre Manhattan, stopper også på Ellis Island, og mange kombinerer besøk til de to minnesmerkene. Alle passasjerer på fergene må gjennom en sikkerhetskontroll før ombordstigning, ikke ulikt de som foregår på flyplasser.
Besøkende som har til hensikt å gå inn i statuens base og pidestall får en gratis billett sammen med ferjebilletten. De som ønsker å gå trappen inne i statuen opp til kronen kan kjøpe en spesiell billett, disse kan reserveres inntil et år i forveien. Totalt 240 personer per dag er tillatt å opp i kronen, ti per gruppe, tre grupper per time. Besøkende i kronen kan bare ta med seg medisiner og kameraer, oppbevaringsskap er tilgjengelig for andre gjenstander. Besøkende som skal helt opp, må også gjennomgå en ny sikkerhetskontroll.
I 1984 ble Frihetsgudinnen utpekt som et verdensarvsted av UNESCO.
Limousin (bil)
Limousin (limo) er en stor luksuriøs bil, ofte benyttet av eiere/brukere som har privatsjåfør. Betegnelsen har sin opprinnelse i regionen Limousin i Frankrike hvor gjetere brukte en hette som minnet om formen på den taket eller kalesjen over passasjerkupéen som var karakteristisk for de tidlige limousinene – hvor førerplassen ikke var overbygd.
Dagens limousiner er ikke i samme grad spesialbygd, men gjerne tilpassede standardmodeller. Tilpasningene er gjerne minimum skillevegg mellom førerplass og passasjerkupé og ofte også forlenget (også kalt «strukket») karosseri. Skilleveggen er ofte laget i lydtett glass. Limousiner kan også være forsterket med panser og skuddsikre dekk. I tillegg til at passasjerkupéen byr på langt bedre plassforhold og seter enn biler flest, kan den ha installert utstyr som TV, radio, barskap, telefon, setemassasje – osv. i det uendelige – alt etter eierens ønsker, behov og lommebok.
Merker og modeller
Det er i første rekke store modeller av luksusmerker som konverteres til limousiner. Enkelte bruker bokstaven «L» (lang) som suffiks for å markere at en modell er forlenget.
Brukere
Limousiner er i utstrakt bruk i forbindelse med næringsvirksomhet, politisk virksomhet og av kongelige. Oppdragene kan være i forbindelse med møter og representasjon, til og fra flyplasser, begravelser, bryllup, selskap og festligheter. Også «vanlige» mennesker velger å leie sjåfør og limousin i forbindelse med spesielle anledninger som utdrikningslag, bryllup, jublileer, ferier og andre festligheter hvor pengene sitter løst og en følelse av luksus og eksklusivitet prioriteres.
Se også
Type de carrosserie
Martinus Lørdahls plass (Oslo)
Martinus Lørdahls plass (skrivemåten Martinius Lørdahls plass er også utbredt) er en plass i Oslo. Den ligger ved Bislett stadion der Louises gate og Sofies gate møtes.
Plassen dannes av tre gårder i funksjonalistisk stil med konkave fasader mot plassen. Disse ble bygget tidlig på 1930-tallet i den sydvestlige delen av plassen Bislett stadion. Bak gården mot sydøst, godt synlig fra plassen, ligger de store funksjonalistiske gårdene på høyden Doblougløkka. Den 17. september 2010 avduket ordfører Fabian Stang sammen med den tidligere kunstløperen og turneren Bergljot Sandvik-Johansen en byste av Martinus Lørdahl på plassen.
Plassen fikk sitt navn i 1934 og er oppkalt etter idrettsmannen og kjøpmann Martinus Lørdahl (1873–1933) som i 1908 anla Bislett idrettsplass.
Ole Schrøder
Giftet seg med Dorothea Kallevig (1834–1863) 16. november 1860. Sammen fikk de Hans Schrøder, som også ble ordfører i Arendal. Dorothea døde åtte dager etter fødselen.
Tok cand. jur. i 1856. Fra 1859 var han overrettssakfører i Arendal, i 1884 ble han byfogd samme sted. Satt som ordfører i Arendal i periodene 1872–1878 og 1880–1884.
Gerald av Wales
Gerald av Wales (født ca. 1146, død ca. 1223), også kjent som under hans latinske navn Giraldus Cambrensis og hans walisiske navn Gerallt Gymro, var en prest og kronikør av egen samtid i middelalderen. Gerald ble født rundt 1146 ved Manorbier Castle i Pembrokeshire av blandet normannisk og walisisk blod. Hans virkelige navn var Gerald de Barri, og hans latinske navn var Giraldus Cambrensis.
Liv og virke
Gerald var sønn av William FitzOdo de Barry (eller Barri), felles stamfar til Barry-familien i Irland og en av de mektigste anglo-normanniske baronene i Wales på denne tiden. Gerald var søstersønn av David fitzGerald, biskopen i St. David's og sønnesønn av Gerald de Windsor (også kjent som FitzWalter) gjennom hans (de Windsors) ekteskap med den beryktede Nest, datter av Rhys ap Tewdwr. Familien hevder også å være i slekt med adelsfamilien Rhys (Rhys ap Gruffydd).
Gerald fikk teologisk utdannelse i Gloucester, etterfulgt av studier i Paris. Hans håp om å etterfølge sin morbror som biskop i 1176 ble knust, muligvis på grunn av hans walisiske bakgrunn. Like fullt ble han prest for kong Henrik II av England i 1184, og valgt til å følge kongens sønn Johan på en ekspedisjon til Irland. Turen var startskuddet for hans litterære karriere, der hans nedtegnelser ble utgitt som Topographia Hibernica (1188). Han fulgte verket opp kort tid senere med en beskrivelse av kong Henriks erobring av Irland, Expugnatio Hibernica.
Etter å ha vist seg nyttig, ble Gerald valgt til å følge erkebiskopen av Canterbury, Baldwin av Exeter, på en turne i Wales i 1188 for å verve deltakere til det tredje korstoget. Hans nedtegnelser fra reisen, Itinerarium Cambriae (1191) ble fulgt av Descriptio Cambriae i 1194. Hans to arbeider om Wales er enestående viktige historiske dokumenter, betydningsfulle med sine beskrivelser av walisisk og normannisk kultur, skjønt upålitelige og fylt med ideologi. Gerald hevdet å ha sett små, gåseaktige fugler klekkes ut av frukter på trær langs kysten av Irland. I Yorkshire observerte han at folk vanligvis sang tostemmig med en mumlende understemme og en vakker overstemme. Denne sangtradisjonen mente han var en arv etter nordboene i området.
I 1198 dukket det opp en ny mulighet for Gerald til å bli biskop for St. David’s, men hans søknad ble igjen avvist. Han forsøkte gjentatte ganger, og reiste til og med til Roma for be om pavens støtte. Det var forgjeves siden beslutningen var fattet av Hubert Walter. I 1203 trakk Gerald seg tilbake og tilbrakte resten av livet med akademiske studier, skrev verker med andaktsinstruksjoner og om politikk. Han døde rundt år 1223, sannsynligvis i Lincoln.
Dongdaemun
Dongdaemun (eller Heunginjimun) er et landemerke i det sentrale Seoul i Sør-Korea. På koreansk betyr Dongdaemun «Den store østre porten», og den fikk navnet fordi dette var den østre porten i Seouls gamle bymur, reist under Kongedømmet Joseon. Porten ligger i Jongno 6-ga i Jongno-gu.
Gerald av Wales
Liv og virke
James Goldmans historiske roman Myself As Witness (1979) er skrevet fra Geralds synsvinkel, men i romanen kalles han Giraldus Cambrensis.
Dongdaemun
Den første bygningen ble satt opp under kong Taejo i 1396. Porten ble restaurert i 1453, og dagens struktur har stått siden 1869.
Området rundt porten omfatter døgnåpne handelssentre både over og under bakken.
Olafur Eliasson
Olafur Eliasson (født 1967 i København, Danmark) er en islandsk-dansk billedkunstner. Fra 1989 til 1995 studerte han ved Det Kongelige Danske Kunstakademi. Hans arbeid er representert i mange private og offentlige samlinger, inkludert i Guggenheim Museum i New York og Los Angeles Museum of Contemporary Art. Han har laget relieffvegger ved toalettene i Operahuset i Oslo, av Lars Elton vurdert til 5 på VGs terning. Han har også tegna den karakteristiske fasaden til konsert- og operahuset Harpa i Reykjavík som åpna i 2011.
Eliasson har tegnet den nye Cirkelbroen i København over Christianshavns kanal. I Norge er Eliasson representert med kunstverket Viewing Machine ved Kistefos-Museets skulpturpark.
Francisco Alves
Francisco Alves er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Sigmund Lystrup
Sigmund Lystrup (født 30. juli 1909 på Kvamsøya på Sunnmøre, død 8. mai 2006 i Asker) var en norsk maler og prest. Han flyttet til Rælingen med familien sin da han var tre år gammel. Han var nest eldst i en søskenflokk på 7.
Han studerte til å bli prest. I tillegg til sitt kall hadde han også et kunstnerisk kall. Han var sogneprest i Vinje kirke i Vinje i Telemark på 50-tallet. Han var god venn med Henrik Sørensen, Harald Kihle og Tarjei Vesaas som alle holdt til i Vinje på den tiden.
Hans høydepunkt i kunstnerlivet var på 1960-tallet. Han malte og lagde materialbilder. På 1960-tallet flyttet han til Asker og viet seg fullt og helt til kunsten, han arbeidet der i perioder også som formingslærer på Torstad ungdomsskole. Han giftet seg med Gina Langmoen på 40-tallet og fikk tre barn som heter Schack, Geirr og Marianne.
Kunstnerpresten er omtalt i mange avisartikler omkring 1960-tallet, og forfatteren Dag Kullerud har skrevet en biografi om ham.
Hallingskarvet nasjonalpark
Hallingskarvet nasjonalpark  er en norsk nasjonalpark som ligger i en sørnorsk høyfjellområde i Hallingskarvet i Viken og Vestland fylker. Parken ble opprettet 22. desember 2006, for å «''bevare eit stort, særmerkt og tilnærma urørt fjellområde slik at landskapet og det biologiske mangfaldet med økosystem, arter og bestandar, mellom anna villrein, blir bevart. Vernet skal sikre eit karakteristisk landskapselement som er viktig for forståinga av den geologiske historia.''» og den dekker et område på 450 km².
Nasjonalparken ligger i Hol (Viken), Ulvik herad og Aurland (Vestland) kommuner ; og den grenser opp til Skaupsjøen/Hardangerjøkulen landskapsvernområde og Finse biotopvernområde.
Geografi, landskap, geologi
Nasjonalparken omfatter selve høyfjellsplatået Hallingskarvet, som er en del av Den kaledonske fjellkjeden; og landskapet rundt platået, med flere verdifulle vassdrag. Navneleddet skarv betyr «nakent fjell», og selve platået består av prekambriske dypbergarter, som er skjøvet opp og ligger oppå et lag av sedimentære bergarter. Selve toppen av skarvet er karrig og med liten ferdsel, men flere skard gjennom fjellet åpner for ferdsel.
Bergensbanen og riksvei 7 går sør for nasjonalparken. Europavei 50 går langs Strandavatnet på nordsiden.
Flora og fauna
Hallingskarvet hadde opprinnelig felles villreinstamme med Hardangervidda, men Bergensbanen gjør at dette i større grad er separate flokker. Jerv lever nord for nasjonalparken, og fjellrev lever i nasjonalparkområdet. Ellers finnes elg, hjort, rev og hare.
Flere store rovfuglarter trives i området: kongeørn, jaktfalk, tårnfalk og fjellvåk. Ravnen er også godt synlig.
Kulturminner
Fjellet har flere spor etter fangstanlegg og annen forhistorisk og middelaldersk bruk av fjellet. Fra 1600- til 1800-tallet var det sommerferdsel over fjellet med hester og storfe for handel. Enkle overnattingssteder – lægre – i tilknytning til denne trafikken kan fortsatt observeres.
Den tørrmurte steinhytta Lordehytta i Folarskardet er reist i 1880 av den engelske lord Garvagh som jaktet på rein i området. Filosofen Arne Næss' hytte Tvergastein og Næss' klatreopplevelser i fjellet er beskrevet i hans bok fra fjellet.