cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sjur Lindebrække
Høyres formann
En gjenganger i Lindebrækkes taler og virke var det han formulerte som «tillitspolitikk»: At mennesker skulle møtes med størst mulig tillit og frihet, som i sin tur førte til at mennesker tok større personlig og sosialt ansvar. Disse tankene gjenfinnes fortsatt i Høyres idégrunnlag. Kort sagt bygde tillitspolitikken på «et sterkt forsvar for liberale ideer om enkeltmenneskets verdighet og rettigheter, eiendomsrett og økonomisk frihet,» ifølge Kristin Clemet.
Utmerkelser
I 1960 ble han utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden. Han var æresmedlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab.
Sjur Lindebrækkes pris for demokrati og menneskerettigheter, også kalt Menneskerettighetsprisen, utdeles årlig under Høyres landsmøte. Utdelingen skjer etter vedtak i en uavhengig priskomité. Ifølge Ine Marie Eriksen Søreide blir prisen tildelt «enkeltpersoner eller organisasjoner som i Sjur Lindebrækkes ånd aktivt og konsekvent fremmer grunnleggende politiske og økonomiske friheter og rettigheter, og som arbeider for å styrke demokratiske institusjoner og prosesser, i samfunn der demokrati og menneskerettigheter er undertrykket eller truet.»
Beleiringen av Ulsan
Beleiringen av Ulsan (hangul: 울산성 전투, hanja: 蔚山城戰鬪; japansk: 蔚山城の戦い; Urusan shoutatakai) var to mislykkede beleiringer på slutten av Imjinkrigen hvor koreanske og kinesiske styrker forsøkte å erobre den japanske borgen i Ulsan. Japanere ble påført store tap under beleiringene.
Den første beleiringen av Ulsan
Etter å først ha mislykkes i å erobre Korea en gang under deres førte invasjon i 1593 bestemte japanerne under kampaku Toyotomi Hideyoshi seg i 1597 for å angripe Korea enda en gang. Etter flere nederlag måtte japanerne trekke seg tilbake til Gyeongsang-provinsen sør i landet. Uten forsyninger og forsterkninger måtte japanerne holde seg i sine kystfestninger (wajōer bygget i japansk stil), som de fremdeles hadde kontrollen over. Hæren til den japanske kommandanten Katō Kiyomasa var stasjonert i Ulsan hvor Katō fikk bygd en japansk borg. De kinesiske kommandantene Ma Gui og Yang Hao ledet en hær på omtrent 36.000 kinesere og støttet av den koreanske kommandanten Gwon Yul med omtrent 11.500 koreanske soldater startet de sitt førte angrep mot Ulsan-borgen 29. januar 1598. Japanerne var da uvitende om angrepet, og for det meste hadde de også slått leir utenfor murene til den uferdige Ulsan-borgen.
De kinesiske soldatene utstyrt med singijeon- og hwach'a-rakettskytere klarte nesten å innta festningen, men kampene ble forlenget da japanske forsterkninger under Mōri Hidemotos kommando krysset elva for å støtte Katō. Senere slapp de japanske styrkene opp for mat og seieren var forestående for de allierte kinesisk-koreanske styrkene, men japanske forsterkninger kom nå fra bak de kinesisk-koreanske styrkene og tvang dem inn i en fastlåst situasjon. Riktignok var den japanske stillinga i Korea blitt svært svekket etter de store tapene de hadde blitt påført.
Apartheidlovene i Sør-Afrika
Apartheidlovene i Sør-Afrika var en serie forskjellige lover Apartheidregimet innførte, som skulle fungere som grunnlag for rasemessig segregering i landet. Fra 1909 til opp i 1980-årene vedtok ulike regjeringer en rekke forskjellige lover, som diskriminerte den svarte befolkningen, og sikret etterkommerne av europeiske innvandrere i Sør-Afrika en dominerende posisjon. Formelt ble Apartheidpolitikken først innført etter at National Party kom til makten i 1948 og erklærte opprettelsen av et «grand apartheid», men det bygde på rasemessig segregering som allerede fantes. Det som skiller det sørafrikanske Apartheidregimets diskriminering fra hva som skjedde i andre land, var den systematiske måten National Party formaliserte den på igjennom lovgivning.
Segregerende lovgiving før Apartheid
Selv om Apartheid først ble iverksatt som et gjennomgripende juridisk prosjekt etter National Partys maktovertakelse i 1948, så bygde det i stor grad på tidligere lover i de ulike sørafrikanske provinsene. Et tidlig eksempel var Glen Grey Act, som ble vedtatt i 1894 i Kappkolonien, som betydde at de svarte afrikanernes rettigheter til land ble redusert i utvalgte områder.
Sentrale Apartheidlover
Apartheidlover ble innført etter det sørafrikanske valget i 1948, hvor National Party erklærte at det ville innføre et «grand apartheid», som var basert på et totalt skille mellom de fire innbyggergruppene i landet: hvit, farget, asiater og svarte.
Mette Kolsrud
Mette Kolsrud (født 16. mars 1951 på Jeløya ved Moss) er en tidligere norsk fagforeningsleder.
Kolsrud ble valgt til leder i Norsk Ergoterapeutforbund i 2008 og gikk av på forbundets landsmøte 19. november 2014.
I 2009 ble hun valgt til visepresident i det europeiske ergoterapeutforbundet, COTEC (Council of Occupational Therapist for the European Countries), og har også i en periode fungert som president frem til hun gikk av i 2014.
Joseph Dalton Hooker
Joseph Dalton Hooker (født 30. juni 1817 i Halesworth i Suffolk, død 10. desember 1911 i Sunningdale i Berkshire) var en britisk botaniker og oppdagelsesreisende. Han regnes som en av grunnleggerne av plantegeografien, og var en av Charles Darwins nærmeste venner. I 20 år var han direktør for Royal Botanic Gardens i Kew, og etterfulgte sin far William Jackson Hooker i denne stillingen. Hook.f. er den offisielle autorforkortelsen.
Riff
Riff er en instrumental melodifrase som gjerne gjentas flere ganger i en sang. Uttrykket oppsto blant jazzmusikere på 1920-tallet.
Riff kan enten bestå av en akkordprogresjon, en melodisk ostinatofigur, et rytmisk mønster eller en melodifrase. Enkelte gode riff blir standardisert til allemannseie og brukes ofte med mindre variasjoner i en rekke komposisjoner.
Vi finner riff brukt i jazz, rock, latinomusikk, funk, m.m. Selv i klassisk musikk kan en snakke om riff, for eksempel i Maurice Ravels Boléro.
Definisjoner
David Brackett definerte i 1999 riff som en kort melodisk frase, mens Richard Middleton samme år beskrev riff som en kort rytmisk, melodisk eller harmonisk figur gjentatt for å gi en strukturell ramme. Ricky Rooksby slår derimot i 2002 fast at et riff er en kort, gjentatt, lett gjenkjennelig musikalsk frase, ofte spilt dypt på gitar, for å gi rocken energi og spenning.
Eksempler
De mest vanlige er i moderne musikk riff spilt på sologitar, som i «You Really Got Me» med The Kinks, «Satisfaction» og «Jumpin' Jack Flash» med The Rolling Stones, og «Smoke on the Water» med Deep Purple.
Enkelte ganger er det bassgitaren som står for riffet, og eventuelt dobles stemmen av sologitaren, som i «Riot in Cell Block #9» med The Robins, «Jailhouse Rock» med Elvis Presley, «Day Tripper» med The Beatles og «Sunshine of Your Love» med The Cream.
Riff kan spilles på andre instrumenter også, for eksempel på saksofon, som i «Thriving on a Riff» med Charlie Parker eller på trompet som i «One Note Samba» med Dizzy Gillespie.
Ostinato
Darren Hayes
Darren Stanley Hayes (født 8. mai 1972 i Brisbane, Australia) er en australsk sanger og komponist. Han var et av medlemmene i den nå oppløste duoen Savage Garden. Siden 2002 har Hayes jobbet med sine egne soloprosjekt. I 2004 bosatte han seg i London med sin partner Richard Cullen.
Savage Garden
Hayes var vokalist i den australske pop-duoen Savage Garden, som i tillegg til Hayes besto av Daniel Jones. I 1996 ga de ut sin første singel, «I Want You». Debutalbumet Savage Garden ble utgitt i 1997, og ble svært populært blant annet i USA. Gruppens andre album, Affirmation, ble utgitt i 1999. Hayes og Jones gikk hver til sitt i 2001.
Soloalbumer
I 2002 kom Hayes ut med sitt første soloalbum, som hadde tittelen Spin. Sjangermessig lignet det på albumet Affirmation. Det ble produsert av Walter Afanasieff, som også produserte Affirmation. Spin solgte rundt 2 millioner eksemplarer på verdensbasis, og det ble gitt ut flere singler fra albumet, blant annet «Insatiable», «Strange Relationship», «Crush (1980 Me)» og «I Miss You». I 2004 ga Hayes ut sitt andre soloalbum, med tittelen The Tension and the Spark. Det hadde et mer personlig preg og mørkere tekster enn Spin, og solgte mye dårligere. Dette førte etterhvert til at Darren brøt med plateselskapet Columbia i 2006, og startet sitt eget plateselskap som han kalte Powdered Sugar. I 2007 ga han ut albumet This Delicate Thing We've Made på eget selskap. Hayes' fjerde soloalbum var ferdig høsten 2010, og en ny singel ble sluppet fra dette albumet senvåren 2011. Albumet ble utgitt høsten 2011.
Reodor Felgen
Reodor Felgen er en rollefigur fra Kjell Aukrusts fiktive avisunivers (Flåklypa Tidende). Reodor Felgen er en sykkelreparatør og oppfinner fra Flåklypa. I filmen Flåklypa Grand Prix (1975) bor Felgen sammen med pinnsvinet Ludvig og skjæra Solan Gundersen i sykkelverkstedet sitt, hvor han tegnet og bygget racerbilen «Il Tempo Gigante».
Han opptrer også i senere filmer sammen med Solan og Ludvig: Solan, Ludvig og Gurin med reverompa (regissert av John M. Jacobsen i 1998), samt Solan og Ludvig – Jul i Flåklypa og Solan og Ludvig – Herfra til Flåklypa (2013 og 2015)
Felgen har en lang rekke oppfinnelser som «Den pedaldrevne barbermaskin», «Suppeskje med lyddemper», «Stjernekikkerten Sjær´nsmellen m/klubbe» – konstruert for Flåklypaballetten ved Den Norske Opera. I 1968 tegnet han racerbil «Il Tempo Gigante», Norges svar på den italienske Ferrari. Felgen deltar ikke i selskapslivet.
Felgens oppfinnelser er et tilbakevendende emne i Aukrusts bøker som skal gjengi årganger av Flåklypa Tidende. De er gjerne fremstilt som absurd kompliserte maskiner som ofte skal gjøre ganske enkle ting. Noen av oppfinnelsene er imidlertid ukompliserte og ville kunne fungere i virkeligheten også, men den underforståtte humoren ligger i at de ikke ville ha noen praktisk verdi. Ett eksempel er den modifiserte musefellen som ikke dreper musen, men isteden får et stempel til å slå ned på et blankt kort; slik kan eieren av «fellen» få mus til å trykke visittkort for seg. (Ingen forklaring blir gitt på hvorfor man ikke ganske enkelt kunne trykke stempelet mot kortet selv!)
Bedřich Reicin
Bedřich Reicin (født 29. september 1911 i Plzeň, død 3. desember 1952 i Pankrác fengselet i Praha) var en tsjekkoslovakisk offiser og politiker. Han ble dømt til døden i Slánský-prosessen.
Páfos
Páfos (gresk: Πάφος, Páfos; tyrkisk: Baf) er en kystby og kommune på sydvestsiden av Kypros. Páfos er det mytiske fødestedet til Afrodite, den greske gudinnen for skjønnhet, kjærlighet og elskov. I gresk-romersk tid var byen øyas hovedstad, og den er kjent for restene av den romerske guvernørens palass hvor den rike, vakre mosaikken er en hovedattraksjon. Et annet kjent sted av arkeologisk betydning er Kongegravene. Apostelen Paulus besøkte byen i det første århundre.
Dagens Páfos har utviklet seg fra en liten landsby til en stor by basert på lettindustri og voksende turisme. Kystområdene er tilrettelagt for turisme, med mange store og små hoteller og leilighetsbygg. Byen har en liten havn og en øvre by i nord hvor store butikker, kontorer og byadministrasjonen holder til. Den danske kongen Erik Eiegod var på valfart til det hellige land med sin dronning Bodil da han døde og ble gravlagt i Páfos i 1103. Rauf Denktaş som lenge tjenestegjorde som leder for det tyrkisk-kypriotiske samfunnet, ble født i Páfos.
Páfos er nevnt i Shakespeares komedie Stormen i akt IV, scene i.
Opphavsmyte
Opphavsmyten, selv byens navn, er knyttet til gudinnen, da den eponymiske Páfos var sønn av Pygmalion som skapte et kultbilde av Afrodite som ble gjort levende av gudinnen selv til en kvinne som senere fikk navnet til havnymfen Galatea («den melkehvite»).
Forfatteren av Bibliotheke, en hellenistisk encyklopedi av myter, har en genealogi. Pygmalion ble så betatt av Afrodites kultbilde at han fjernet statuen fra tempelet og fikk den plassert i sitt palass. Gudinnens daimon inntok statuen, og den levende Galatea fødte Pygmalion en sønn, Páfos, og en datter, Metharme. Kinyras, kanskje en sønn av Páfos, men kanskje også den suksessrike frieren til Metharme, og grunnla en by under beskyttelse av Afrodite og bygde et stort tempel for gudinne der. I henhold til en annen legende, bevart av Strabon, skjønt denne teksten varierer, ble byen grunnlagt av amasoner.
Wannsee-konferansen
Wannsee-konferansen var et møte mellom ledende tyske tjenestemenn 20. januar 1942 i Berlin der samordning av jødeforfølgelsene i det tyskdominerte Europa ble drøftet. Holocaust, i form av drap på flere hundre tusen sivile, begynte sommeren 1941 i forbindelse med invasjonen av Sovjetunionen og hensikten med møtet var å sikre samarbeid mellom tyske institusjoner i arbeidet med utrydding av jødene.
Møtet ble innkalt og ledet av Reinhard Heydrich, leder for Reichssicherheitshauptamt (RSHA) som var det viktigste sentrale organet ved planlegging og gjennomføring av holocaust. De forskjellige grenene av Schutzstaffel (SS), sentrale sivile departementer (innenriks, justis og utenriks), NSDAP (nazistpartiet), rikskanselliet og den sivile administrasjonen for de okkuperte områdene samt personer med erfaringer fra deportasjon og massedrap var representert. Ingen av de øverste lederne innenfor naziregimet var til stede. De fleste deltakerne var universitetsutdannet og halvparten var jurister.
Møtet varte antakelig under 2 timer og dreide seg deportasjoner av jøder østover og håndtering av mischlinger (personer av delvis jødisk opphav). Fire av ialt 15 sider av referatet handler om mischlinger. Drøftingene på møtet gjaldt mest tekniske spørsmål (blant annet transportordning) og formelle problemer (for eksempel om personer i blandingsekteskap skulle deporteres). Til møtet hadde Adolf Eichmann laget en oversikt som anslo at det var 11 millioner jøder i Europa. Eichmann fortalte senere at det ikke var tvil om at møtet handlet om massedrap. Under møtet fremkom ingen motforestillinger mot den overordnete ambisjonen om å fjerne jødene.
Heydrich hadde tre viktige mål med møtet: (1) Godkjenning av og tilslutning til at deportasjoner østover var en del av løsningen på jødespørsmålet. (2) Bekreftelse på at SS skulle styre jødepolitikken. (3) Avklaring av hvilke personer som kunne deporteres fra selve Tyskland. De to første målene ble nådd og representantene for områdene i øst kom med nye radikale forslag for eksempel at jøder som ble påtruffet kunne henrettes på stedet. Heydrich og Hans Franks utsending ble i stor grad enige om at antallet jøder i Generalguvernementet skulle reduseres ved massedrap før nye kunne deporteres dit. Heydrich løste ikke problemet med Mischlinge og blandingsekteskap, og både justisdepartementet og propagandadepartementet fryktet konsekvensene av tvungne skilsmisser. I oktober 1942 ble justisminister Otto Georg Thierack enig med Himmler om inntil videre ikke å deportere Mischlinge.
Wannsee-konferansen var en viktig hendelse under det pågående massemordet på jødene spesielt på grunn av Adolf Eichmanns referat som er et uvurderlig historisk dokument. Møtereferatet er ikke en fullstendig gjengivelse av drøftingene, men en sterkt redigert fremstilling som dels har preg av retningslinjer godkjent av Heydrich. Det er ellers bevart lite skriftlig fra den sentrale planleggingen av holocaust og det er usikkert når den overordnete beslutningen ble tatt; ingen andre dokumenter beskriver en fullstendig plan for å utslette jødene. Møtet ble trolig utsatt fra den 9. desember 1941 på grunn av angrepet på Pearl Harbor.
Møtet ble avholdt i Villa Marlier ved innsjøen Großer Wannsee i dagens Wannsee i bydelen Steglitz-Zehlendorf. Villaen hvor konferansen ble holdt kalles i dag Haus der Wannsee-Konferenz (Wannseekonferansens hus) og inneholder museum, undervisningsrom og mediatek.
Møtereferatet ble avdekket i forbindelse med rettsoppgjøret etter andre verdenskrig. Ni av femten deltakere fikk lite eller ingen straff. Josef Bühler ble dømt og henrettet blant annet med referatet som bevisgrunnlag. Adolf Eichmann, som var en underordnet person på møtet, ble dømt og henrettet i Israel i 1962. Heydrich ble drept i attentat våren 1942, fire omkom eller begikk selvmord i krigens sluttfase og Karl Eberhard Schöngarth ble dømt og henrettet for drap på britisk krigsfange.
Bakgrunn
Det var omkring 10 millioner jøder i Europa i mellomkrigstiden, over halvparten av disse i Polen og Sovjetunionen. Okkupasjonen av Polen i 1939 og erobringen av vestlige deler av Sovjetunionen (inkludert de baltiske landene) fra 1941 innebar at flere millioner jødiske innbyggere befant seg på tyskkontrollert område. Tyskland og Sovjetunionen delte Polen og Baltikum mellom seg i henhold til Molotov-Ribbentrop-pakten av 1939. Vest for delelinjen ble jødene for en stor del holdt i ghettoer etter okkupasjonen fra september 1939.
I mai 1939 viste folketelling at det var 112,500 mischlinge i det tyske riket. I 1942 var antallet langt større når de okkuperte og annekterte områdene ble regnet med.
Utvandrings- og bosettingsplaner
Høsten 1939 utarbeidet Eichmann og Franz Walter Stahlecker Niskoplanen som la opp til å fordrive jøder fra øvre Schlesien til Lublin-området i Generalguvernementet, helt øst i tyskkontrollert område ved grensen til delelinjen mot Sovjetunionen. Planen ble oppgitt etter noen måneder på grunn av angivelige tekniske problemer eller på grunn av motstand fra Hans Frank. Noen tusen hadde da blitt deportert til det tiltenkte «reservatet» ved Lublin. Bełżec utryddelsesleir ble senere anlagt i dette området. Eichmann hadde allerede lagt plan for deportasjon av flere hundre tusen jøder fra Bøhmen, Mähren, Wien og selve Tyskland da Himmler stanset planen. Odilo Globocnik, SS-sjef i Lublin, skal i 1939 ha vært innforstått med at en stor andel av jødene i reservatet ville sulte ihjel.
Ifølge Molotov-Ribbentropp-pakten skulle rundt 500,000 etnisk tyske (Volksdeutsche) forflyttes fra Øst-Europa og bosettes vest for delelinjen. Ifølge Götz Aly skapte de titusenvis tilflyttede til tyskokkuperte områder en kjedereaksjoner ved at jøder og etnisk polske ble fordrevet østover til områder der det manglet mat og husly: Sult, epidemier og husmangel blant de fordrevne utløste planer for mer drastiske tiltak. De sivile tyske administratorene ønsket ikke at fordrevne jøder skulle ha varig tilhold i deres ansvarsområder.
Eichmann tok initiativ overfor Himmler om å iverksette Madagaskarplanen som flere ledende nazister snakket om. Himmler ga klarsignal til innledende undersøkelser og planlegging som Eichmann og Dieter Wisliceny gjennomførte. I august 1940 sendte Eichmann medarbeidere til alle okkuperte områder for å sammenstille statistikk over den jødiske befolkningen. Etter møter med det franske kolonidepartementet skisserte planen at 4 millioner jøder kunne bosettes på Madagaskar. Madagaskarplanen var vanskelig å gjennomføre så lenge Storbritannia fortsatte krigen mot Tyskland. Etter invasjonen av Sovjetunionen den 22. juni 1941 ble iverksetting av planen utsatt på ubestemt tid.
Da de forskjellige bosettings- og utvandringsprosjektene ble lite eller ikke noe av, medvirket det til at ideen om å drepe alle jødene ble befestet i ulike deler av naziregimet i løpet av 1941. Da Madagaskarplanen ikke ble noe av fikk Hans Frank lovnad fra Hitler om at jødene skulle fjernes fra Generalguvernementet i nær fremtid.
Holocaust
Holocaust begynte med invasjonen av Sovjetunionen juni 1941 og begynte øst for delelinjen av 1939. Utryddelsen skjedde hovedsakelig i form av masseskytinger bak østfronten i regi særlig av Einsatzgruppen, blant annet ved holocaust i Litauen, holocaust i Latvia,    Bukovina og Bessarabia. Innen utgangen av 1941 var mellom 500,000 og 800,000 jøder drept og hele regioner ble erklært som «jødefrie». Den antijødiske propagandaen ble trappet opp, «løsning på jødespørsmålet» ble diskutert åpent i tyske aviser og de første jødene ble deportert fra selve Tyskland i oktober 1941.
Sommeren 1941, etter at Einsatzgruppene hadde innledet massedrapene bak østfronten, fastsatte det tyske østministeriet retningslinjer for håndtering jødespørsmålet. Ministeriet så for seg at etter krigen ville jødespørsmålet bli behandlet samlet og likt for hele Europa og påpekte at erfaringene fra de erobrede områdene (det vil si massedrap) peker på en løsning for hele problemet. De erobrede områdene av Sovjetunionen og Generalguvernementet hadde den største delen av jøder i Europa.
Tilintetgjørelsesleirer ble etablert i den okkuperte delen av Polen fra sent i 1941. Kulmhof (polsk: Chełmno) var i drift fra den 8. desember 1941 for å drepe jødene i Łódź og Wartheland, og der ble gassvogner tatt i bruk i stor skala. Kulmhof var det første faste drapsanlegget. Bełżec ble den andre rene utryddelsesleiren under holocaust etter at den i november 1941 ble omgjort til utryddelsesleir. Firmaet J. A. Topf & Söhne fikk i oktober 1941 i oppdrag å utvide krematoriekapasiteten i Auschwitz som på det tidspunktet ikke var en utryddelsesleir.
Ordre om igangsetting av holocaust
Det er uklart når, hvordan og av hvem ordren om å gjennomføre massedrap på alle jødiske menn, kvinner og barn ble gitt. Dette skyldes at det er lite skriftlig bevart og at ordrer og ønsker fra Hitler var muntlige og vagt og omtrentlig formulert. Når Hitler uttrykte et ønske var det opp til de forskjellige delene av partiet og statsapparatet å iverksette dette etter egen tolkning. Det er usikkert om det sommeren 1941 fantes en overordnet ordre eller plan. Göring signerte den 31. juli 1941 et brev til sjef for RSHA Heydrich, trolig forfattet av Heydrich selv (eller av Eichmann). Notatet ga Heydrich fullmakt til å utarbeide den endelige løsningen på jødespørsmålet. Ordlyden er vag og nevner «utvandring» og «evakuering» på den «gunstigste måten under de rådende omstendigheter». Heydrich fikk også fullmakt til å involvere andre deler av statsapparatet der det var nødvendig.
I mai og juni 1941 gikk det ut ordre fra Hitlers hovedkvarter om at på østfronten gjaldt ikke de vanlige reglene for behandling av sivile og krigsfanger. De første ukene etter invasjonen av Sovjetunionen ble stort sett bare voksne jødiske menn massakrert. Rapporter fra en av Einsatzgruppene tyder på at drap på alle jøder ble rutine i løpet av juli og gjerningsmenn vitnet etter krigen om at ordren om massedrap også på kvinner og barn ble gitt i slutten av juli 1941. I august var massedrap på jøder et velkjent og vanlig tema i møtereferater fra den tyske toppledelsen i øst. Franz Walter Stahlecker noterte 15. oktober 1941 i sin første rapport om Einsatzgruppene at i henhold til den grunnleggende ordren ble målet om fullstendig fjerning av jødene iverksatt besluttsomt med alle midler. Wehrmachts regler for styrkenes atferd i Sovjetunionen (delt ut før invasjonen) anga «hensynsløse tiltak» (engelsk: ruthless measures) mot bolsjevikiske hatpredikanter (tysk: Hetzer), partisaner, sabotører og jøder – bare jøder var nevnt uten å angi konkrete handlinger som grunnlag for straffeaksjon. Einsatzgruppene samarbeidet med Wehrmacht bak østfronten og Einsatzgruppenes massedrap var trolig ikke mulig uten Wehrmachts aksept eller medvirkning. Hitler hadde den 12. desember 1941 et hemmelig møte i Berlin med topplederne, møtet er kjent fra Goebbels' og Hans Franks notater. Himmler møtte Hitler den 18. desember og noterte at møtet blant annet handlet om jødespørsmålet og at jødene skulle utryddes som partisaner.
Perspektiver
Det er usikkert hva som var den utløsende faktoren for holocaust og forskningen frembragt på bakgrunn av den faglige debatten mellom intensjonalister og funksjonalister på 1970-1980-tallet skapte en god del uklarhet om hvilken rolle Wannsee-konferansen spilte.
De såkalte intensjonalistene blant andre Eberhard Jäckel (tysk) og Daniel Goldhagen (amerikansk) mener at holocaust var et resultat av en tidlig og stor plan hos Hilter og de ledende nazistene, eller i det minste at holocaust var resultat av Hitlers presist uttrykte ønske. For eksempel Goldhagen har antatt at Hitler tok beslutningen om utryddelse en gang tidlig i 1941 før de omfattende massakrene begynte senere samme år. Den amerikanske historikeren Lucy Dawidowicz mente at holocaust var en del av Hitlers politikk og ideologi så tidlig som i 1919, slik det fremgår blant annet av Hitlers taler. Den tyske historikeren Eberhard Jäckel mente at Hitler var den eneste eller avgjørende drivkraften bak holocaust med henvisning til brev fra 1919 og Mein Kampf.
De såkalte funksjonalistene mener at holocaust vokste frem gradvis tildels på lavere nivå i statsapparatet som resultat av stadig flere anti-jødiske tiltak - noe som var mulig på grunn av de kaotiske forholdene i nazistaten med konkurrerende administrative enheter med overlappende ansvarsområder. Den amerikanske historikeren Wendy Lower skriver at naziregimet var preget av til dels motstridende tiltak fra ledere i ulike deler av apparatet. Handlingene var drevet dels av egeninteresse, preget av rivalisering og med ulike perspektiver på det tredje rikets fremtid. Regionale ledere valgte ofte de mest radikale alternativene og iverksatte målrettede initiativer. For eksempel ble Alfred Rosenberg som riksminister for de okkuperte områdene i øst utkonkurrert av Himmlers SS. Martin Broszat stilte spørsmål ved om Hitler hadde gitt ordre om å drepe alle jødene. Historikeren Hans Mommsen mente det ikke var belegg for en tidlig og klar plan. Mommsen regnet Hitler som en svak diktator som ble drevet av omstendighetene og motstridende fraksjoner. Ian Kershaw beskrev situasjonen som working towards the Führer der det ble valgt stadig mer radikale tiltak som tilsammen skapte politikken antydet ideologisk av Hitler.
Den tyskfødte historikeren Gerhard Weinberg tror at nazistenes beslutning om å drepe alle jødene kan ha vært påvirket eller utløst av reaksjonene på de første veldige massakrene på jøder straks etter invasjonen av Sovjetunionen. Christopher Browning mener at euforien ved den raske fremrykkingen sommeren 1941 var den avgjørende drivkraften bak holocaust: Følelsen av å være uovervinnelige gjorde at nazistene ville utvide folkemordet fra Sovjetunionen (der det pågikk for fullt) til alle områder de kontrollerte. Browning konkluderte med at beslutningen om å drepe jødene Sovjetunionen ble tatt i juli 1941, mens beslutningen om å drepe jødene i resten av Europa ble tatt i oktober 1941. Browning antar at beslutningene ble tatt etter flere måneder med planlegging igangsatt av Hitler.
Det er ifølge blant andre Timothy Snyder mye som tyder på at invasjonen av Sovjetunionen var en utløsende faktor for holocaust. Snyder tror at Tysklands tilbakeslag ved Moskva og USAs inntreden i krigen side medvirket til opptrapping av massedrapene fra desember 1941. Hitler ga jødene skylden for tilbakegangen. Med Tysklands krigserklæring mot USA (11. desember) var det en virkelig verdenskrig og Hitler kunne trekke frem sin profeti fra januar 1939. Den tyske historikeren Christian Gerlach tror at denne nye og farlige situasjonen for det tyske regimet skapte en forestilling hos Hitler om jødene som sabotører, spioner eller partisaner - Heydrich og Rosenberg betraktet situasjonen på lignende måte. Basert på en detaljert studie av bakgrunnen for Wannsee-konferansen mener Christian Gerlach at den prinsipielle beslutningen om å drepe alle jødene ble tatt mellom den 7. og den 14. desember 1941.
Planlegging av og formål med konferansen
Hensikten med konferansen var ikke å sette i gang massemordet, men å koordinere og forsterke den pågående innsatsen samt ordne opp i mangfoldet av anti-jødiske tiltak i Tyskland og okkuperte områder. Da møtet ble avholdt var minst ½ og opp mot 1 million jøder myrdet i de erobrede områdene i øst. Etterhvert som historikerne har blitt overbevist om at beslutningen om å igangsette utryddelsen av jødene ble tatt sommeren eller høsten 1941, har det blitt tydelig at hensikten med møtet ikke var å ta den avgjørende beslutningen slik inntrykket opprinnelig var. Okkupasjonsmakten, særlig Himmlers elitestyrker, bak østfronten drev fra sommeren 1941 massakrer som i løpet av siste halvår 1941 utkrystalliserte seg til et fullskala folkemord. Himmlers avtalebok er bevart og Wannsee-konferansen kan dermed settes inn i en tidslinje med en serie møter Himmler holdt vinteren 1941-1942. Wannsee-konferansen omfattet ikke topplederne og derfor ble ikke den avgjørende beslutning om overgang til et altomfattende drapsprosjekt fattet der. Heydrichs invitasjon hadde som vedlegg fullmakten fra Göring av 31. juli 1941 der Heydrich ble oppnevnt som koordinator for den endelige løsning av jødespørsmålet innenfor den tyske innflytelsessfæren i Europa.
Wannsee-konferansen var en viktig hendelse under det pågående massemordet på jødene spesielt på grunn av Eichmanns utførlige møtereferatet som er et uvurderlig historiske dokument. Den samlede planleggingen av holocaust utenom dette møtet er omstridt i ettertid og lite dokumentert. Betegnelsen «Wannsee-konferansen» ble tatt i bruk etter krigen. På grunn av mangel på skriftlige kilder uttalte Eberhard Jäckel at det mest bemerkelsesverdige med konferansen er at vi egentlig ikke vet hvorfor den ble avholdt. Konsensus blant historikerne er at konferansen ble avholdt for å sikre en effektiv koordinering og iverksetting av jødeutryddelsen over hele Europa; fra Heydrichs perspektiv var et formål å knesette at RSHA hadde ledelsen av prosjektet.
Konferansen var opprinnelig berammet til den 9. desember 1941. Møtet ble trolig utsatt på grunn av angrepet på Pearl Harbor den 7. desember og forberedelsene til krigserklæring mot USA, verdenskrigen var dermed et faktum. Samtidig begynte en sovjetisk motoffensiv på østfronten. Tyske aviser gjenga konspirasjonsteorier om at jødene hadde skyld i at USA kom med i krigen.
Til den 20. januar 1942 ble i tillegg til de opprinnelige deltakerne også Friedrich-Wilhelm Krüger (HSSPF i Generalguvernementet) og generalguvernør Hans Frank invitert, i deres stede deltok Karl Eberhard Schöngarth og Josef Bühler. Den britiske holocaustforskeren David Cesarani antok at utvidelse av deltakerlisten kan skyldes en glipp fra Heydrich ved den opprinnelige invitasjonen. Heydrich hadde tilsynelatende ikke tenkt å invitere noen fra Generalguvernementet. I et møte med Himmler i november 1941 hevdet Krüger at Hans Frank forsøkte å tilrive seg kontroll over den samlede håndteringen av jødespørsmålet. Etter samråd med Eichmann i desember konkluderte Heydrich med at det ville være best å invitere både Bühler og Krüger for å ordne opp i konflikten i Generalguvernementet. Det er uklart hvorfor Schöngarth møtte i stedet for Krüger som hadde blitt invitert til det opprinnelige datoen 9. desember og Krüger var er mer naturlig valg som Himmlers nærmeste medarbeider i Generalguvernementet. Trolig ønsket Heydrich at møtet skulle forløpe rolig uten store krangler og munne ut i en enighet, noe som kunne være vanskelig med både Krüger og Bühler tilstede.
Leopold Gutterer, Goebbels’ statssekretær, var opprinnelig invitert til konferansen. Eichmann og et par andre tilreisende bodde trolig i villaen mens de var i Berlin i forbindelse med konferansen.
På et møte i Generalguvernementet fortalte Frank tydelig hva han ønsket:
Cesarani antok alternativt at Krüger og Frank ble invitert fordi formålet med konferansen kan ha blitt utvidet til å omfatte mer enn deportasjon av jøder fra Altreich. Bakgrunnen for endringen kan være diskusjonen på Hitlers møte med den innerste krets den 12. desember i Rikskanselliet. Deltakerne på Wannsee-konferansen var hovedsakelig sivile tjenestemenn fra de høyeste nivåene. Rudolf Lange var en som ikke passet i dette selskapet og han var også den med særlig førstehånds kunnskap i «forflytning» (det vil si drap) på jøder blant annet ble titusenvis av jøder massakrert under hans ledelse. Rudolf Lange, som var SD-sjef i Latvia, ble trolig innkalt på grunn av sin erfaring med massedrap der.
Heydrich overlot ofte til Eichmann å skrive brev for seg hvorpå han bare godkjente og signerte. Invitasjonen til Martin Luther var merket «personlig» og begynte med «Kjære partimedlem Luther». Brevet var utarbeidet i gestapos avdeling IV B4 som var ledet av Eichmann. Luther ble trolig invitert til Wannsee på grunn av sin brutale holdning til jødene i Serbia høsten 1941: Utenriksdepartementets utsendinger i Serbia ba om hjelp til å stanse Wehrmachts massakrer på jøder, dette ble avfeid av Luther som støttet massedrapene.
Deltakernes roller
De forskjellige grenene av SS (RSHA, Gestapo og Sicherheitsdienst) og sentrale departementer (innenriks, justis og utenriks) samt NSDAP og rikskanselliet var representert. Wilhelm Stuckart, Erich Neumann, Roland Freisler og Bühler var statssekretærer og dermed relativt høy rang i sin departementer (Luther hadde litt lavere rang). Innenfor SS hadde Heydrich, Otto Hofmann og Heinrich Müller høy rang. Gerhard Klopfer og Karl Eberhard Schöngarth var SS Oberführer og hadde relativt høy rang. Blant deltakerne hadde Eichmann og Rudolf Lange relativt lav rang (Eichmann hadde den minst betydningsfulle stillingen blant deltakerne), henholdsvis fire og fem grader under Heydrich. Heydrich inviterte trolig Eichmann som ekspert på transportsaker. For Schöngarth var trolig møtet et høydepunkt i karrieren fordi han møtte som statssekretærenes likemann. Klopfer og Hofmann var eksperter på rasespørsmål.
Erich Neumann ble etter invasjonen av Sovjetunionen medlem av Wirtschaftsführungsstab Ost (administrativ ledelse for økonomiske saker i de erobrede områdene) som skulle iverksette Görings plan for utnyttelse av de erobrede områdene. Neumann ble på denne måten involvert i nazistenes plan om rasebasert omorganisering av Europa kjent som Generalplan Ost. Det er uklart hvor direkte involvert Neumann var i massemordet, men han var godt kjent med tiltakene som ble satt i verk. Heydrich utstedte den 21. september 1939 retningslinjer for sikkerhetspolitiet med hensyn til jødespørsmålet i okkuperte områder; Stuckart og Neumann var da blant de få utenfor sikkerhetspolitiet som også ble informert. Neumann var Görings informant og talsperson, og Heydrich kunne ikke unnlate å invitere ham som representant for Göring. Dessuten var Neumanns erfaring med økonomiske forhold i øst nyttig blant annet fordi massemordet hadde økonomiske ringvirkninger. Sammen med Friedrich Wilhelm Kritzinger representerte Neumann den gamle prøyssiske administrative eliten. Kritzinger representerte Hans Lammers i rikskanselliet. Neumann ble ikke invitert som representant for Reichsbahn (statlige jernbaner) fordi disse allerede samarbeidet nært med RSHA. Det er uklart hvilken rolle Neumann hadde under konferansen.
Martin Luther representerte utenriksdepartementet med rang av Unterstaatssekretär. Han var Joachim von Ribbentrops altmuligmann både innenfor og utenfor departementet. Luther og øvrige ledere (inkludert Ribbentrop og Ernst von Weizsäcker) i utenriksdepartementet mottok i oktober-november 1941 rapporter om Einsatzgruppenes virksomhet på østfronten. Disse rapportene etterlot ikke tvil om omfanget av massedrapene herunder massakren i Babij Jar og det ble tydelig at målet var å fjerne alle jødene fra de erobrede områdene. Luther fikk den 29. november den første innkallingen til konferansen.
Alfred Meyer var statssekretær i Reichsministerium für die besetzten Ostgebiete (departementet for de okkuperte områdene i øst) og Alfred Rosenbergs nestkommanderende/stedfortreder. Schöngarth var Heydrichs forlengede arm i det okkuperte Polen, mens Friedrich-Wilhelm Krüger var HSSPF, hadde høyere rang og ville være en naturlig deltaker. Schöngarth hadde i Lemberg ledet en Einsatzkommando som etter invasjonen av Sovjetunionen i løpet av par uker massakrerte flere tusen. Schöngarth arbeidet senere ved opplæringssenteret for Sipo/SD i Bad Rabka (polsk: Rabka-Zdrój) sør for Krakow der opplæring i tortur og skyting skjedde med levende ofre.
Deltakernes bakgrunn
Reinhard Heydrich var 38 år gammel og en av de mektigste mennene i nazisystemet da han ledet konferansen. Han kom fra en velstående og kultivert familie. Heydrich var i marinen fra 1922 til han ble kastet ut i 1931, og gikk deretter inn i SS. Heydrich og hans jevngamle tilhørte den velutdannede «kompromissløse generasjon» som dominerte RSHA. De var for unge til å delta i første verdenskrig og deres verdensbilde dannet på 1920-tallet sammenfalt med nazismens. Samtidig var flere deltakere i utgangspunktet ikke kjent som antisemitter, og Heydrich og Heinrich Müller (gestapo-sjef) var heller ikke særlig politisk orienterte.
Et av de tydeligste trekkene ved konferansen var den lange rekkene av alvorlige menn som diskuterte folkemord rundt et møtebord; noen av mennene var formelle og kultiverte, andre var vulgære og aggressive, skriver Mark Roseman i boken The Participants: The Men of the Wannsee Conference.
Heydrich, Eichmann, Müller, Neumann og Stuckart var tilstede på toppmøtet 12. november 1938 (to dager etter Krystallnatten) der Göring formidlet Hitlers ønske om at jødespørsmålet skulle løses en gang for alle. Møtet varte i 4 timer og Heydrich foreslo der å etablere et sentralt utvandringskontor for jøder tilsvarende det i Wien. Göring sluttet seg til kontoret ble opprettet i januar 1939.
Deltakerne hadde en gjennomsnittsalder på 42 hvorav Rudolf Lange var 31 år og yngst. Elleve var protestanter og tre var katolikker (Hofmann var trolig også av katolsk bakgrunn). De fleste var prøyssere, mens Lange og Schöngarth var fra Sachsen, Bühler fra Württemberg, Müller fra Bayern, Hofmann fra Østerrike, og Georg Leibbrandt var født nær Odessa i Russland. Friedrich Wilhelm Kritzinger var sønn av en prest. Med unntak for Luther og Stuckart kom alle fra familier i middelklassen. Av de femten hadde ti universitetsutdanning hvorav åtte hadde doktorgrad. Doktorgrad i rettsvitenskap eller filosofi var lettere å oppnå den gangen og tysk doktorgrad har lavere rang i akademia enn nordiske. Av de åtte med doktorgrad var seks alte Kämpfer eller var involvert i NSDAP lenge før maktovertakelsen i 1933; mens de to øvrige, Lange og Klopfer, hadde lenge vært involvert i den høyreradikale Völkisch-bevegelsen. Syv av deltakerne hadde tjenestegjort under første verdenskrig. Neumann ble alvorlig såret og Freisler, Hofmann, Kritizinger og Meyer hadde vært i krigsfangenskap. De yngre åtte deltakerne tilhørte den "kompromissløse generasjon" som ble formet av den første krigens voldsomme patriotisme og de vanskelige årene etter krigen. Hofmann var en overbevist rasist og antisemitt som var opptatt av å bevare «det rene tyske blod».
Deltakerne var tildels gamle bekjente eller venner. Klopfer, Stuckart og Werner Best etablerte i 1941 tidsskriftet Reich-Volksordnung-Lebesraum. Lange og Schöngarth hadde samme utdanningsbakgrunn. Det var noen alte Kämpfer (gamle kjempere som hadde vært i nazipartien siden 1920-tallet) blant andre Freisler, Hofmann, Meyer og Stuckart. Meyer var Gauleiter og hadde høy rang internt i partiet. Bühler, Klopfer, Neumann, Leibbrandt og Schöngarth hadde opportunistisk sluttet seg til partiet da makten var sikret. Freisler, Kopfler og Lange hadde studert ved Universitetet i Jena der nasjonalistene sto sterkt med nazisten Karl Astel som rektor. Hans F. K. Günther underviste i Jena. Åtte av de 15 var jurister, noe som var vanlig i ledende stillinger i forvaltningen. Mange av deltakerne ble radikalisert i studentforeninger eller i Freikorps, og syv hadde tjenestegjort under første verdenskrig. Noen ble radikalisert etter at hadde blitt medlemmer av SS. Luther var uten utdanning utover grunnskole og hadde arbeidet seg opp i utenriksdepartementet som Ribbentrops støttespiller. Freisler, Meyer og Heydrich var medlemmer av Riksdagen.
Tema og drøftinger under konferansen
Det formelle møtet varte i omkring 90 minutter (trolig tok Heydrichs monolog opp store deler av tiden) og ble avsluttet til lunsj.
Heydrich begynte med å minne deltakerne om at riksmarskalk Hermann Göring hadde gitt Heydrich i oppdrag å finne den endelige løsningen på jødespørsmålet. Heydrich ga en oppsummering av antijødiske tiltak gjennomført så langt, ga en oversikt over antall gjenværende jøder i Europa, og skisserte en plan for å «evakuere» disse østover tross vanskene dette medførte for okkupasjonsadministrasjonen i de østlige områdene. Heydrich oppsummerte antall gjenværende jøder i ulike land og dette summerte seg opp til omkring 11 millioner jøder i Europa på dette tidspunkt. Tallene inkluderte både tyskkontrollert område og land Tyskland var i krig med for eksempel det nokså treffsikre anslaget på 330.000 jøder i England (det vil si Storbritannia). Heydrich fortalte at utvandring av jøder tidligere hadde vært eneste løsning for å fjerne jødene fra Tyskland. Himmler hadde imidlertid stanset utvandringen i oktober 1941 på grunn av risikoen dette medførte i krigstid mens det i øst åpnet seg nye muligheter og ifølge Heydrich hadde Hitler godkjent en plan for evakuering østover. Heydrich presenterte en plan for «evakuering» av jødene østover («evakuering» ble brukt som eufemisme for det som også i protokollen er umiskjennelig en plan for utryddelse).
Drøftingene på møtet gjaldt mest tekniske (blant annet transportordning) og formelle spørsmål (for eksempel om personer i blandingsekteskap skulle inkluderes). Deltakerne diskuterte de praktiske utfordringene med å transportere og internere det store antallet jøder til konsentrasjonsleirer. Sterke unge menn skulle etter planen settes til tvangsarbeid. Referatet viser ingen innvendinger mot målsetningene; innspillene handlet blant annet om effektivisering av transport. Eneste innvending var fra diplomaten Martin Luther som trodde arbeidet ville støte på utfordringer i enkelte land. Under rettssaken i Jerusalem i 1962 fortalte Eichmann at det under møtet ikke ble lagt skjul på at det dreide seg om drap på jødene, og at de tilstedeværende var glade eller begeistrede over å finne en løsning på jødespørsmålet. Eichmann skrev referat fra møtet, og han fortalte ved rettssaken i Jerusalem at de groveste formuleringene måtte fjernes fra det endelige referatet. Eichmans fremstilling var en del av forsvaret og stemmer ikke med hva som ble sagt i Ministerieprosessen og ifølge Friedrich Wilhelm Kritzinger ble ikke noe sagt direkte. Under møtet fremkom det ingen motforestillinger om den overordnete ambisjoner om å fjerne jødene. Ifølge Eichmann var Bühler og Stuckart de største overraskelsene på konferansen: Heydrich hadde ikke ventet så mye støtte særlig når SS skulle ha ansvaret. Otto Hofmann tok opp spørsmålet om jødene i Ungarn som var den tredje største jødiske befolkning i Europa etter Sovjetunionen og Generalguvernementet. Hofmann foreslo å sende en administrator fra RuSHA til å bistå politiet med deportasjoner.
I forbindelse med møtet sammenstilte Eichmann anslag over den jødiske befolkningen i 35 land i Europa, totalt over 11 millioner. Eichmann gjorde også rede for anslag over utvandringen fra Tyskland og Østerrike fra 1933 til oktober 1941.
Man kom frem til at løsningen på spørsmålet om hva man skulle gjøre med jødene i tyskkontrollerte områder, var å sende dem østover for tvangsarbeid. Under dette arbeidet ville en stor andel dø av det man kalte «naturlige årsaker», som i realiteten dreide seg om epidemier, ekstrem utmattelse og mangelfull ernæring. De overlevende, den mest seiglivede fraksjonen, måtte behandles tilsvarende for å hindre at de ble kilde til ny jødisk oppblomstring. Heydrich nevnte ikke barn og andre arbeidsudyktige, trolig var det underforstått at de også ville bukke under eller bli drept. Heydrich foreslo å tømme Europa for jøder først i vest. Alfred Meyer ba om at iverksetting av den endelig løsningen skulle begynne i hans område,d de erobrede delene av Sovjetunionen. Representanten for Generalguvernementet, Josef Bühler, ba om at tiltaket burde begynne i Polen der det var så mange «unyttig» jøder. Stuckart skal ha foreslått sterilisering som et mindre radikalt tiltak. Kritzinger fra riskanselliet var den som tydeligst gikk mot de mest radikal tiltakene mot beskyttede jøder blant annet i blandingsekteskap.
Josef Bühler fra Generalguvernementet ba om at jødespørsmålet der måtte løses så raskt som mulig (tysk: «Judenfrage in diesem Gebiet so schnell wie möglich zu lösen»). Bühler og Meyer bekreftet at de så raskt som mulig ville sette igang forberedende tiltak i sine territorier, men på en slik måte at befolkningen ikke ble urolig. Bühler er sitert i møtereferatet på at flertallet av jødene i Generalguvernementet ikke var arbeidsføre og at transport ikke var noen utfordring: Dette anses i ettertid som utvetydig beskrivelse av at transport lenger øst ikke var planlagt og at de fleste jødene skulle drepes.
Gestaposjef Müller mintes at konferansen ble avsluttet med allsang: «Etter en stund stod vi på stolene og skålte, så på bordet, og dette gjentok seg flere ganger(...)Det var Heydrich som lærte oss det. Det var en gammel nordtysk skikk. Etterpå satt vi stille og slappet av.»
Heydrich gjorde det under konferansen klart at han ikke hadde utarbeidet en overordnet plan slik Göring hadde bedt om og at en slik fullstendig plan ville være klar først etter oppfølgingsmøtet 6. mars (det er usikkert om Heydrich faktisk leverte en slik plan til Göring). Heydrich avsluttet møtet med å gjøre det klart at han forventet nødvendig støtte fra alle etater i gjennomføringen av planen.
Oppfølging og konsekvenser
Heydrich og Eichmann understreket betydningen av konferansen som tydelig hadde styrket deres selvtillit. Fem dager etter konferansen sendte Heydrich ut et rundskriv, med Görings fullmakt vedlagt, til regionale sjefer for sikkerhetspolitiet med instruks om at alle forberedende tiltak skulle iverksettes. Kopier av protokollen ble sendt til deltakerne i slutten av feburar og følgeskrivet signert Heydrich understreket enigheten oppnådd i Wannsee: Det var ifølge Heydrich full enighet mellom relevante etater og det gjensto å utarbeide praktiske planer for gjennomføringen. På følgeskrivet til Luther ble det notert for hånd i margen: «Istedet for utvandring har det nå vist seg en ny løsning i form av evakuering av jødene østover, gitt at Føreren godkjenner det.» I alt ble det laget 30 kopier (15 til deltakerne og 15 til for ettertiden ukjente mottakere) og hver av disse ble anslagsvis lest av fem til ti tjenestemenn. Tjenestemenn i Minsk fikk snart kjennskap til den og senest 23. mars ble den kjent i den tyske ambassaden i Paris. Eichmann sendte 31. januar 1942 et rundskriv til alle regionale gestapokontorer med orientering om det nye deportasjonsprogrammet. Ifølge rundskrivet var manglende kapasitet i øst til å absorbere deporterte en begrensende faktor, men snart ville nye muligheter for absorbering bli utarbeidet (dette siste var kodespråk for massemord). Ved besøk hos SS i Frankrike i mai 1942 understreket Heydrich enigheten som var oppnådd i Wannsee.