cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tony Williams (sanger)
Tidlig i 1961 forlot Williams gruppa til fordel for en solokarriere, som ikke blei like suksessfylt. Kona Helen sang også i The Platters en periode. De opptrådte seinere tidvis under navnet The New Platters.
I 1990 blei The Platters innvotert i Rock and Roll Hall of Fame med blant annet Williams som et av de navngitte medlemmene.
På noen plateutgivelser går han under navnet Tony Wilson.
Melodi Grand Prix 1976
Melodi Grand Prix 1976 var den 16. utgaven av Melodi Grand Prix, Norges nasjonale uttaking til Eurovision Song Contest. Vinnerlåten ble «Mata Hari», komponert av Frode Thingnæs med tekst av Philip A. Kruse. Vinnerlåten ble sunget av Gudny Aspaas med lite orkester og Anne-Karine Strøm med stort orkester. Strøm representerte Norge i den internasjonale finalen i Haag, der hun framførte låten på engelsk med samme tittel. Der endte sangen på sisteplass med 7 poeng. Dette var Norges fjerde sisteplass i konkurransen til da.
Sendingen
For første gang siden 1962 droppet NRK en åpen konkurranse, men inviterte i stedet fem heltidsmusikere til å sende inn bidrag til finalen lørdag 7. februar 1976. Finalen gikk igjen fra Studio 1, og Jan Voigt vendte tilbake som programleder.
De fem melodiene ble framført to ganger, først med lite orkester, som dette året var rockebandet Popol Ace. Deretter ble melodiene presentert på nytt med nye artister, akkompagnert av et storband under ledelse av Helge Hurum. Dette var siste gang NRK brukte ordningen med stort og lite orkester.
Jahn Teigen hadde en framstående rolle i dette årets finale. Rockegruppa hans, Popol Ace, spilte alle fem melodiene som lite orkester. I tillegg sang Teigen fire ganger, og han skapte betydelig oppmerksomhet i etterkant av finalen med sin berømte skjelettdrakt.
Hans kommende kone, Anita Skorgan, hadde også sin første opptreden i Grand Prix-sammenheng dette året. 17 år gammel sang hun «Hastverk» med storbandet og endte på en tredjeplass. Vinneren ble kåret av ti distriktsjuryer med 150 medlemmer. Hvert medlem ga ett poeng til sin favorittsang, og den klare vinneren ble «Mata Hari» framført av Gudny Aspaas og Anne-Karine Strøm.
Avstemning
NRK hadde opprettet ti regionale juryer, hver med 150 medlemmer. Hvert jurymedlem hadde ett poeng å gi til sin favorittsang. Uvisst av hvilken årsak ga Bergen-juryen bare 148 stemmer. Publikum i Studio 1 utgjorde juryen i Oslo.
Teigens skjelettdrakt
Selv om Anne-Karine Strøm vant, var det Jahn Teigen som stakk av gårde med det meste av oppmerksomheten etter finalen. Årsaken var skjelettdrakten han hadde på seg under framføringen av «Voodoo». Valget av kostyme skapte stor furore blant tv-seerne og pressen, noe som overrasket Teigen selv. Senere har skjelettdrakten blitt et kjent innslag i Melodi Grand Prix-historien – faktisk så kjent at episoden ble viet et helt pauseinnslag 40 år senere, i Melodi Grand Prix 2016.
For Teigen skapte alt oppstyret til at Toralv Maurstad tilbød ham en rolle i «Rocky Horror Show». «Jeg sluttet i Popol Ace og startet for alvor opp som soloartist. For rockens del tror jeg det også må ha hatt en betydning. Den sjokkeffekten drakta hadde, opplever du jo ikke i dag. Og norsk rock var litt snillere i tida før denne drakta.» sa Jahn Teigen selv til Dagbladet i 2005. Drakta har blitt etterlignet og kopiert flere ganger senere, blant annet av skiløperen Thomas Alsgaard, som ville hylle Teigen.
Oppgitte seere
Heller ikke dette året ble vinnerlåten noen slager. Mens VG mente Norge omsider hadde valgt en vinnerlåt med reell sjanse i den internasjonale finalen, var ikke folket særlig positive. Etter finalen glødet avisens vakttelefon, og kommentarene var mange: «Etter denne møkka gir jeg bort fargefjernsynet mitt hvis dere kommer og henter det.» sa en mann fra Ålesund. En mor fortalte: «Min 6-årige datter bad oss innstendig om å slå av lyden mens Grand Prix gikk på lufta. Hun moret seg mer over bildene.» Også NRKs sentralbord ble ringt ned av irriterte tv-seere, og Aftenposten oppsummerte finalen på følgende måte: «Om mulig verre enn noensinne.»
Julerose
Julerose (Helleborus niger) er i familie med engsoleie. Dette er en uteplante uten lukt, den blomstrer tidlig om våren, før vinteren har sluppet taket. Blomstene er hvite.
Elisabeth Förster-Nietzsche
Bakgrunn
Förster-Nietzsche var to år yngre enn broren. Som barn var de nært knyttet til hverandre, men båndet mellom dem ble etter hvert svekket fordi hun ikke likte hans filosofi og han ikke likte hennes antisemittisme.
Voksenliv
Den 22. mai 1885 giftet Elisabeth seg med Bernhard Förster, en tidligere lærer som hadde blitt en antisemittisk agitator. Förster planla å slå seg ned på den andre siden av Atlanterhavet i en rent arisk koloni, og han hadde funnet et sted i Paraguay som han mente ville passe. Paret overtalte 14 tyske familier til å følge med dem til kolonien, kalt Nueva Germania, og gruppen forlot Tyskland 15. februar 1887. Kolonien møtte store problemer. Jorda måtte dyrkes på andre måter enn den tyske dyrkningsmetoden de behersket, det var mange sykdommer, og reisen til og fra kolonien var langsom og kronglete. Gjelden vokste etter hvert Förster over hodet, og 3. juni 1889 begikk han selvmord. Fire år senere forlot enken Elisabeth Förster-Nietzsche kolonien for alltid, og vendte tilbake til Tyskland. Kolonien eksisterer den dag i dag.
I 1889 fikk Friedrich Nietzsche et nervesammenbrudd (han døde i 1900). Da søsteren var tilbake på tysk jord, var Friedrich Nietzche invalid. Förster-Nietzsche begynte å jobbe for at brorens navn skulle bli enda mer kjent. Men hun forandret samtidig deler av filosofien hans, spesielt gjennom redigeringsarbeidet med og utgivelsen av Friedrichs uferdige bok «Wille zur Macht» («Viljen til makt»).
I 1930 ble Förster-Nietzsche, som i en årrekke hadde vært tysk nasjonalist og antisemitt, medlem av det tyske nazistpartiet. Etter at Hitler og nazistene kom til makten i 1933, fikk Nietzsche-arkivet økonomisk støtte fra myndighetene, mens Förster-Nietzsche til gjengjeld lot brorens navn låne prestisje til regimet. Både Hitler og mange andre fremtredende nazister var til stede i hennes begravelse i 1935.
Løk (botanikk)
Løk er en fortykket stand av underjordiske grunnblader nederst på stengelen til løkplanter. Det er planter innen ordenen Asparagales, fordelt på fire familier, som har løker. Grunnbladene (eller bladstendene, som det også kan kalles) som utgjør løken er tettsittende lagdelte og sammenvokst til en opprett, spiss knoll. Løkens blader er kjøttfulle og inneholder både frøet og lagret næring, i tillegg til å beskytte den framvoksende spiren. Løken beholdes gjennom plantens fulle levetid.
Løken bærer ikke selv grønne blader, den utgjøres av bladstender eller grunnblader som selv ikke bærer regulære blad. Løkene må ikke forveksles med stengelknoller eller pælerøtter. Enkelte arter i orkidéfamilien har en type overjordiske pseudo-løker som heller ikke må forveksles med løk.
Josh Hartnett
Joshua Daniel Hartnett (født 21. juli 1978) er en amerikansk skuespiller.
Tidlig liv
Hartnett ble født i Saint Paul i Minnesota, og ble for det meste oppdratt av sin far Daniel Hartnett, og sin stemor Molly. Han har tre yngre søsken, Jessica, Jake og Joe. Hartnett vokste opp i Saint Paul i Minnesota, og gikk på Nativity of Our Lord Catholic Grade School, der han spilte Huckleberry Finn i et skoleteaterstykke i åttende klasse. Han ble uteksaminert fra high school i 1996. Hans første jobb var på en Mr. Movies (en videokiosk) i Saint Paul. Senere gikk han på college i New York.
Karriere
I april 1997 spilte Hartnett rollen som «Michael Fitzgerald» i den kortlivede amerikanske TV-serien Cracker. Hartnett opptrådte også i små teaterstykker og nasjonale TV-reklamer, før han fikk en rolle i sin første spillefilm, som sønnen til Jamie Lee Curtis' figur i Halloween 20 år etter i 1998.
Siden har Hartnett hatt en solid filmkarriere, med opptredener i flere suksessrike Hollywood-filmer, inkludert The Faculty, Black Hawk Down og Pearl Harbor. Han skulle opprinnelig spille rollen som «Tino» i Deuces Wild, men avslo rollen for å spille i Pearl Harbor istedet.
Rex Rudi
Rex Rudi er et band med tilhold på Grünerløkka i Oslo. Bandet spiller rock'n'roll med norske tekster.
Frontfigur og vokalist Tomas «Rudi» Drefvelin står også bak bandets egen tegneserie, også kalt for Rex Rudi. Den var fast innslag i tegneseriebladet Nemi fra 2003 til 2009, og i avisen VG 2005-2009.
Historien
Bandet ble dannet i 1998 av Tomas Drefvelin, Thomas Støyva og Peter Albers som møtte hverandre det året. Allerede samme år spilte de inn sin første låt, «Bemerk Advarsel», på platen Nye Skalder som ble utgitt samme år. På høsten 1999 ga bandet ut sitt debutalbum Her om dagen i Lagunen. Dette skulle vise seg å bli den eneste fullstendige platen med Peter Albers på bass. Året etter skulle han bli pappa og valgte dermed forlate bandet. Senere på sommeren i 2000 kom Julius Lind inn i bandet på kontrabass og bandet skiftet musikkstil fra viserock til pønkete rockabilly.
Året etter satt gutta på en pub og diskuterte om det andre albumet. Litt senere denne kvelden skulle Tomas Drefvelin skrive om på en sangtekst, så begynte pennen å lage en karikatur av Thomas Støyva. Først tenkte bandet på å lage en musikkvideo til låta «Bare prøv deg» som er med på albumet Kampens hete, men så visste det seg at de ikke hadde nok penger til det. Etterhvert begynte Rudi å lage nye striper, kontaktet Nemi-skaper Lise Myhre for råd og veiledning til det som etterhvert skulle bli Rex Rudi. Tegneserien fikk veldig god oppmerksomhet da den ble utgitt for første gang.
I 2003 hadde bandet skrevet en platekontrakt med Tylden & co og albumet Kampens hete så dagens lys i august samme år. Samtidig hadde bandet fått et fjerde medlem på plass, Johan Klüwer på munnspill, og tegneserien kom ut som julehefte med CD-en Rock'n'roll Jul samme år. I 2005 Etter en liten pause og noen konserter og bidrag på albumet Grünerløkka Luftnavn - 10 år i løse lufta ble albumet Backbeat og begjær utgitt i april 2005 på plateselskapet Norsk Rock. I 2006 kom boken Hail Hail Rock'N'Roll utgitt og senere ble juleheftet Gutten med trommestikkene utgitt. I 2007, etter en pause, gjorde bandet konserter igjen og juleheftet De vil så gjerne ha litt julegodter ble utgitt. På våren 2008, etter at plateinnspillingen av Alt er vel var ferdig, slutta Julius Lind i bandet. Senere i den perioden kom Hans E. Wagner med i bandet på kontrabass og boka Go cat go ble utgitt og albumet Alt er vel ble utgitt 27. oktober 2008.
Etterhvert ble tegneserien forandret. Figurene Julius og Julia forsvant etter juleheftet Pur juleglede...my ass, og Hans og Johan ble med i tegneseriebandet på nyåret i 2009. I 2010 sto det i Nemi at Tomas Drefvelin hadde tatt seg en pause fra Rex Rudi, men oppfordret fansen til ikke å være redde for at tegneserien var nedlagt. Den har bare tatt en pause og lover å komme tilbake når vi minst venter det. I 2011 kom tegneserien tilbake, for så å forsvinne igjen og dukke opp i bladet Blues News. Våren 2016 valgte Tomas Drefvelin å nedlegge tegneserien og heller konsentrere seg om bandet, solokarrieren og tegneserien 20mg Drefvelin. Rex Rudis foreløpig siste konsert var på baren Gamla Beat Bar & Bakhage 8. juni 2016
Diskografi
Album
Singler
Bidrag på andre plater
Tegneserier
Bøker
Julehefter
Hyacinthe Thiandoum
Hyacinthe Thiandoum (født 2. februar 1921 i Poponguine i Senegal, død 18. mai 2004 i Aix-en-Provence i Frankrike) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Dakar 1962–2000.
Erkebiskop
Hyacinthe Thiandoum ble i 1962 utnevnt til erkebiskop av Dakar, som etterfølger etter erkebiskop Marcel Lefebvre, CSSp. Erkebiskop Levebvre fratrådte for å overlate ansvaret til en efrikaner - alle biskoper der så langt hadde vært europeere. Han ble bispeviet i katedralen i Dakar, Notre-Dame-des-Victoires, den 20. mai 1962 av den pavelige internuntius til Senegal og senere erkebiskop av Reims, msgr Émile André Jean-Marie Maury; medkonsekrerende var erkebiskop Bernardin Gantin av Cotonou, og biskop Prosper Dodds av Ziguinchor. I 38 år ledet Thiandoum erkebispedømmet, og hans etterfølger ble også en afrikaner.
Kardinal
Han ble kreert til kardinal i 1976 av pave Paul VI, med Santa Maria del Popolo som tittelkirke. Han deltok ved konklavet august 1978 som valgte pave Johannes Paul I, og konklavet oktober 1978 som valgte pave Johannes Paul II.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Hundefamilien
Hundefamilien (Canidae), som kalt hundedyr er en meget suksessrik familie innen rovpattedyr. I forhold til de fleste andre rovdyrfamiliene er hundeyrene langbeinte og langsnutede. De er alle kjøttetere med innslag av altetere. Hundefamilien oppsto trolig som gruppe i eocen-epoken, for om lag 40 millioner år siden. En studie, publisert i det renommeret vitenskapelige tidsskriftet Molecular Phylogenetics and Evolution i mars 2010, som tar for seg hele ordenen Carnivora (rovpattedyr) konkluderer med, at Ailuridae er søstergruppen til Canidae (hundefamilien)
Inndeling
Hundedyrene deles ofte inn i de to distinkte delgruppene revelignende canider (Vulpini) og hundelignende canider (Canini), som tilsammen består av 13 slekter og 37 nålevende arter. I tillegg kommer cozumel-grårev, som nylig ble oppdaget, men kan være utdødd og fortsatt ikke er beskrevet, og falklandsulv, som er utdødd. Falklandsulven er klassifisert i en egen slekt (den 14.) som døde ut sammen med arten.
Evolusjon og forankring
Fossile funn bekrefter at hundefamilien oppsto sent i eocen-epoken, noe som gjør den til den eldste rovpattedyrfamilien vi kjenner til. Familien hadde tre samtidige linjer, representert ved underfamiliene Hesperocyoninae (forhistoriske arkaiske urhunder), Borophaginae (forhistoriske hyenoide urhunder), og Caninae (moderne hunder). Både Hesperocyoninae og Borophaginae er for lengst utdødd.
Hesperocyoninae †
Hesperocyoninae var en gruppe arkaiske urhunder som oppsto og ble i Nord-Amerika, der de døde ut for omkring 15 millioner år siden. De så ut som en blanding mellom rødrev og røyskatt og kunne klatre i trær. Det eldste kjente medlemmet i denne gruppen som er kjent var Hesperocyon gregarius. Denne caniden levde i Nord-Amerika i oligocen. Man antar at denne arten, som var på størrelse med en liten rev, ga opphav til alle andre arter i gruppen av canider. Hesperocyoninae besto av små arter på størresle med kitrev. Dietten besto trolig av små vertebrater og plantemateriale. Man antar også at alle kunne klatre i trær. Gruppen var ellers kjennetegnet gjennom en begynnende bendannelse i midtøregangen og forlengede lemmer. Fra grenen Cormocyon (tidl. kjent som Nothocyon) oppsto Tomarctus, som i sin tid ga opphav til Borophaginae, en sideform til Caninae. Samtidig ga Leptocyon opphav til Caninae. Det var altså her Hesperocyoninae ble separert i de to linjene Borophaginae og Caninae.
Borophaginae †
Borophaginae (også kalt beinknusende urhunder) eksisterte for 34 millioner år siden og både oppsto og forble i Nord-Amerika, som Hesperocyoninae gjorde. Til å begynne med var disse hundene revelignende i størrelse, men etter hvert som tiden gikk ble artene betydelig større enn de moderne canidene. Utseedet minnet trolig en blanding mellom hyener og hunder. De har derfor også blitt kalt hyenoide urhunder. Gruppen inneholdt blant annet den største caniden som noen gang har levd; Epicyon haydeni, som fysisk var på størrelse med en brunbjørn, men kroppslig lignet mer på en ulv. Fossile skjelettrester antyder at den målte omkring 225 cm i skulderhøyde og hadde en kroppslengde på ca. 350 cm fra snutespiss til halerot. Den ville således fått en velvoksen sibirtiger til å se liten ut, fordi skulderhøyden var betydelig større i forhold til kroppslengden enn hos de store kattedyrene. Selv en liten art som E. saevus ville vært enorm i dagens målestokk, trolig med en skulderhøyde på nærmere 125 cm. Individene i denne gruppen var ellers kjennetegnet av sine svært store og meget kraftige kjever. Borophaginae døde ut med slekten er Osteoborus for omkring 1,5 millioner år siden.
Vulpini
De første revelignende canidene (Vulpini, herunder også Otocyon og Urocyon) oppsto i pliocen (for omkring 8-5 millioner år siden). Det hersker således en viss forvirring omkring hvorvidt Otocyon og Urocyon er to slekter eller to gruppe som bør klassifiseres som en egen overslekter (på linje med Vulpini). Alle linjene startet imidlertid fra H. gregarius, men mens Otocyon og Urocyon ser ut til å ha blitt i Amerika spredte den tredje linjen (Vulpus) seg til Eurasia.
Dette skjedde altså mens canider og felider fortsatt sto meget nær en felles stamfar. Men fordi det ikke eksisterer mykvevsprøver fra deres felles forfar, er det umulig å si noe konkret om hvorvidt dette har en genetisk sammenheng med revens og kattens slisselignende pupiller å gjøre. Rever og katter deler også andre fellestrekk, som for eksempel at begge har en tendens til leke med byttet før det drepes og spises. Begge krummer også ryggen og stritter med pelshårene når de blir truet. Den eldste nålevende revearten i Amerika er således grårev (Urocyon cinereoargenteus), som altså fortsatt klatrer i tær, og bushhund (Otocyon megalotis), som fortsatt volder et stor problem med hensyn til klassifisering. Rødrev (Vulpes vulpes) og fjellrev (Alopex lagopus) oppsto først i pleistocen.
Canini
Fra Asia har så de hundelignende canidene spredt seg til andre deler av verden, herunder til Afrika og tilbake til Nord-Amerika og videre sørover på dette kontinentet. Dette er trolig forklaringen på at det finnes ulv både i Nord-Amerika og Eurasia. For om lag 5 000–6 000 år siden spredte den seg også til Oseania, der dingo er eneste naturlige representant i denne familien. Denne spredningen må trolig sees i sammenheng med de folkevandringene som fant sted i området på den tiden.
Karaktertrekk
Det mest karakteristiske trekket med disse dyrenes skjelett, sammenlignet med andre rovpattedyr, er lemmenes lengde i forhold til kroppens størrelse. De fleste står langstrakt oppreist på halvstive bein som ender i fire velutviklede labber som har tykke poter (tråputer) på undersiden, Hver av framlabbene er utstyrt med enten fire eller fem tær, mens hver baklabb alltid er utrustet med fire tær. Tærne er utstyrt med klør som ikke kan trekkes inn. Disse dyra går faktisk på tærne og kalles derfor tågjengere. Tærne har blitt spesielt tilpasset foten for å motstå trykkbelastningen når de løper.
Dyr i hundefamilien har også et snuteparti som stikker fram fra ansiktet, men det kan variere i lengde og form. Hos de fleste artene er luktesansen godt utviklet, mens syn og hørsel kan variere mer i utviklingsgrad. De har en dental utrustning som består av 3/3 (fortenner), 1/1 (hjørnetann), 4/4 (premolarer), 1-2/2-3 (molarer) = 38-42 tenner. Fjerde premolar i overkjeven og første molar i underkjeven er forstørret og danner et effektivt kutteredskap og er kjent som rovtenner. Medlemmer i slekten Otocyon kan ha ekstra molarer. Disse er store, men ikke spesialiserte.
Sanser og kommunikasjon
Hundedyr bruker syn, lukt og hørsel når de jakter på byttedyr, med en relativ betydning av hver sans avhengig av individuelle arter og livsmønster. God hørsel er viktigst for de sosiale artene, som gjerne kommuniserer seg imellom over avstand med ulike hvin, hyl, bjeff og knurrelyder. Synet har størst betydning i siste fase av jakten og når dyrene kommuniserer med kroppsspråk på visuell avstand. Luktesansen er betydningsfull for alle artene, til å finne og spore byttedyr, men den utnyttes i varierende grad. Likeledes er luktesansen betydningsfull i artenes måte å kommunisere på, fordi disse dyra bruker ulike former for markeringer til å markere et revir, som i varierende grad (avhengig av art) forsvares.
Paring og valping
Ville dyr i hundefamilien yngler stort sett bare én gang om året, helst tilpasset årstiden og habitatet der de lever. Brunsttiden setter gjerne inn på vårparten eller forsommeren, når tilgangen på mat er størst. Brunsten påvirkes som regel av skiftninger i lys og varme, og selve paringsakten foregår som regel over noen dager. Drektighetstiden varierer fra 52 til 80 dager, avhengig av art. Tispa føder gjerne et kull bestående av 1-16 valper, som er blinde den første tiden etter fødselen. De vil ikke være i stand til å jakte selv før etter noen uker eller flere måneder, avhengig av art.
Andre særtrekk
Canidene er mer altetende en andre rovpattedyr, men primært kan man kalle disse artene for mellomstore kjøttetere.
Mange av artene er relativt hurtige løpere, men generelt må gruppen kalles mer utholdende og tilpasset langdistanseløping enn høy fart. Som sådan kan de forfølge et bytte og trette det ut før det nedlegges. Det gjøres normalt gjennom et bitt i nakkegropen og en takling, slik at byttet faller omkull. Deretter følger voldsomme rystelser som kan dislokere byttets nakke. Større bytter angripes også gjerne voldsomt i den myke mageregionen når det angripes, noe som ofte fører til at dyret dør av sjokk.
Kosten er helst forankret i ferskt kjøtt fra byttedyr som dyra selv har nedlagt, men mange spiser også kadavere, insekter, frukt, bær og plantemateriale m.m.
Trusler
Flere av artene står på IUCNs rødliste over trua arter. Darwins rev, grå øyrev og rødulv er kritisk utrydningstruet. Etiopisk ulv, afrikansk villhund og asiatisk villhund er sterkt truet av utryddelse. I tillegg kan hver av artene eksistere gjennom underarter, raser og varieteter som også i en eller annen grad er truet, enten internasjonalt, nasjonalt eller regionalt. Mange av artene er imidlertid også livskraftige, faktisk i så stor grad at flere må beskattes hardt for at bestandene ikke skal bli for store.
Systematikk
Klassifisering innenfor denne familien er omfattende og komplisert. Man må derfor regne med at det kan bli endringer, dersom moderne forskning avslører nye ting. To av artene, mårhund og ørehund, er genetisk svært vanskelige å plassere i systematikken, men også grårevslekten volder forskerne problemer med hensyn til plasseringen. Noen velger derfor å skille disse ut i en egen gruppe med basale individer innenfor denne systematikken. Wayne har valgt å kalle denne gruppen for andre canider, fordi antallet diploide kromosomer ikke passer inn med den anatomiske og morfologiske plasseringen disse dyrene har i dag. Plasseringen til nå har gått på tvers av grupperingene for revelignende- og hundelignende canider. Også noen andre arter kan være problematiske å plassere, for eksempel fennek.
Fylogeni
Fylogeni etter McKenna og Bell, 1997, og Wang, Tedford & Taylor , 1999.
Annet
Tamhunder (Canis lupus familiaris) er ikke en art, men en underart av ulv, som hører til i slekten Canis. Der finner du mer informasjon om både ulven og tamhundrasene.
Labrador (andre betydninger)
Labrador har flere betydninger.
Modalen
Modalen er en kommune i Vestland. Den grenser i nord mot Høyanger, i øst mot Vik, i sør mot Vaksdal og i vest mot Alver og Masfjorden.
Eikehalvspinner
Eikehalvspinner (Polyploca ridens) er en sommerfugl som tilhører familien halvspinnere (Drepanidae). Denne arten har en ganske begrenset utbredelse i Norge langs Øst- og Sørlandskysten. Den kan forveksles med vårhalvspinner (Achlya flavicornis), men kjennes fra denne på forvingens to hvite siksak-tverrstriper.
Utseende
En middelsstor (vingespenn 36 – 41 mm), ganske kraftig spinner som ligner et nattfly (Noctuidae). Kroppen er ganske tykk, antennene er smale, men kraftige, brungule, over halvparten så lange som forvingen. Forvingen er nokså smal, avrundet trekantet, grunnfargen mørkt olivgrønn. Den har et hvitt siksakbånd nær roten (som ved fremkanten er forlenget inn til vingeroten) og et langs ytterkanten. Omtrent midt i vingen er det to nyreformede, svarte ringer (såkalte nyreflekker, som man særlig ofte finner hos nattfly). Frynsene langs ytterkanten av vingen er vekselvis hvite og mørke, slik at vingen ser tannet ut. Bakvingen er hvit, vingeårene og ytterkanten brune.
Levevis
Arten finnes i skog med innslag av eik (Quercus spp.), som er larvenes næringsplante. De voksne sommerfuglene flyr om natten i april – mai, og kommer gjerne til lys.
Utbredelse
Eikehalvspinneren forekommer bare i Europa. I Norge er den funnet langs kysten fra Larvik i øst til Søgne i vest.
Modalen
Modalen er Norges nest minste kommune målt i antall innbyggere, kun Utsira har færre. Kommunen har store inntekter fra vannkraft og er også en stor eksportør av sand fra de mange sandtakene i dalen. Dalen fikk veiforbindelse først i 1976, da det i forbindelse med BKKs store vannkraftutbygging ble bygget tunnel fra Eksingedalen. Siden er dalen blitt veifast også mot nabokommunen Lindås.
Geografi
De to mest folkerike plassene i Modalen er Mo og Øvre Helland. Mo er sentrum i Modalen og her står blant annet skolen, kommunehuset og Bryggjeslottet. På Øvre Helland står et boligfelt og en matvarebutikk, i tillegg er det her Uni Micro holdt hovedkontor, før de flyttet ned i det nye kommunehuset på Mo.
Politikk
Modalen var i mange år den eneste kommunen i Norge som praktiserte flertallsvalg med hjemmel i kapittel 12 i valgloven. Ved kommunestyrevalget i 2003 ble det imidlertid stilt tre bygdelister: Solrenningslista, Vandringslista og Samlingslista for Modalen. Solrenningslista fikk fem mandater, Samlingslista fikk åtte og Vandringslista ingen. Ved kommunestyrevalget i 2007 ble det bare stilt to bygdelister: Solrenningslista og Samlingslista for Modalen. Ved det valget fikk Solrenningslista åtte mandater mens Samlingslista fikk fem. Ved kommunestyrevalget i 2011 fikk Samlingslista syv mandater og Solrenningslista seks mandater. Valgdeltagelsen har vist en markant økning etter overgangen til listevalg. Knut Moe fra Samlingslista var ordfører fra 2003 til 2015. Ved kommunestyrevalget 2015 vant Solrenningslista valget for første gang med knapp margin, og listetopp Tom Kristian Thorsen ble den nye ordføreren. Solrenningslista fikk da 7 mandat mens Samlingslista fikk 6.
Etter kommunestyrevalget i 2019 ble Kjetil Eikefet fra Samlingslista ordfører i kommunen.
Historie
DS «Oster», kjent fra Ivar Medaas' «Dar kjem dampen», ble bygget i 1908 for å komme gjennom isen på Mofjorden og inn til kommunesenteret Mo om vinteren før dalen hadde vei.
Kommunen ble skilt ut fra Hosanger kommune 1. januar 1910.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Mo kyrkje og området den ligger på, hvor det har stått kirker tilbake til rundt 1150-1200. Kirken som står der i dag ble bygget i 1883.
Demografisk utvikling
Folkemengde per 1. januar i Modalen. Registrert 2009. Framskrevet 2010-2030: Per 1. november 1970 var det 290 registrerte innbyggere i Modalen. Per 2021 var det 378 registrerte innbyggere i 4629 Modalen.
Fotball under Panamerikanske leker 1951
Fotball under Panamerikanske leker 1951. Fotball var med i de første Panamerikanske leker 1951 som ble arrangert i Buenos Aires i Argentina fra 25. februar til 8. mars. Det var en turnering for menn, fem lag deltok. Det ble spilt en enkeltserie, Argentina vant turneringen de vant alle sine fire kamper.
Camilla
Camilla er et kvinnenavn dannet av det romerske familienavnet Camillus, som er hevdet å bety «altertjener» på latin, men navnet kan også være av etruskisk opprinnelse, da med ukjent betydning. Det finnes både mannlige og kvinnelige fornavn dannet av Camillus.
Kamila er også et arabisk kvinnenavn dannet av mannsnavnet Kamil som betyr «fullkommen».
Utbredelse
Camilla er et vanlig navn i hele Skandinavia. Varianten Camila er vanlig i Chile, Camille i Frankrike og Kamila i Tsjekkia.
Darin
Darin Zanyar (født 2. juni 1987 i Vällingby i Stockholm), med artistnavnet Darin, er en svensk sanger og låtskriver med kurdisk bakgrunn. Han ble kjent da han deltok i svensk Idol i 2004, og ble deretter en etablert artist i Sverige. I løpet av seks år ga han ut fem studioalbum, og følgende fire singler fra disse albumene fikk en plassering på Svensktoppen. «Money for Nothing» (2005), «Step Up» (2005), «Breathing Your Love» (2008) og «Viva la Vida» (2009). I 2010 lanserte han albumet Lovekiller og spesialskrev en sang som han selv fremførte i bryllupet mellom kronprinsesse Victoria og Daniel Westling.
År 2006 vant Darin en Grammis for "årets låt", en "Rockbjörn" for "beste mannlige artist", Nickelodeon Kids Choice Award og "The Voice '06-prisen". Han vant også to europeiske "NRJ Music Awards".
Album
Studioalbum
Nen (elv)
Nen, også kalt Nonni (kinesisk: 嫩江 pinyin: Nèn Jiāng, mandsjuisk: – Non ula) er ei elv i provinsen Heilongjiang i nordøst-Kina. Den er 1 370 kilometer lang, og er den lengste sideelva til Songhua. Den har et nedbørfelt på 283 000 km² og en middelvannføring på 700 m³/s.
Elva har utspring i fjellkjeden Yilehuli Shan, og renner i sørlig retning til den løper sammen med Songhua nær Da'an.
Elva er mye utsatt for flom og oversvømmelser, noe som sist skjedde i 1998 og 2005.
De største byene langs elva er Qiqihar og Nehe.
Meland
Meland var en kyst- og øykommune nord for Bergen kommune i Vestland fylke, i Nordhordland. Etter kommunereformen i 2020 gikk Meland kommune inn i Alver kommune.
Geografi
Nord for Meland ligger tidligere Radøy kommune. Mellom Meland og Radøy går Mangerfjorden og Radfjorden. Mot øst ligger tidligere Lindås kommune, og mot sørvest ligger Askøy kommune. Mellom Askøy og Meland går Herdlefjorden.
Det tidligere kommunesenteret Frekhaug ligger sør på øya Holsnøy. Øya utgjør hoveddelen av kommunen. I tillegg kommer Flatøy, Øpso, og flere små øyer. Nordhordlandsbrua fra Bergen kommune kommer i land på Flatøy. går videre nordover gjennom Lindås kommune. Meland kommune hadde navn etter gården Meland på Holsnøy. Her er det også kirke (Meland kirke).
Meland var den hurtigst voksende kommunen i Hordaland og den syvende hurtigst voksende kommunen i Norge. I 2008 økte folketallet med 245 mennesker, noe som tilsvarer en økning på 3,9 %.
Kommune fra 1923
Meland sokn var fra 1885 en del av Alversund prestegjeld og kommune. Meland ble egen kommune i 1923. En del av Holsnøy og litt av Askøy fikk navnet Meland kommune. Ved kommuneendringer i 1964 overtok Meland Flatøy fra gamle Hamre kommune. Gamle Herdla kommunes områder nord på Holsnøy ble også overtatt. Områdene på Askøy ble overført til Askøy kommune.
Kommunereformen
I forbindelse med Kommunereformen vedtok kommunestyret i Meland 22. juni 2016 kommunesammenslåing med nabokommunene Lindås og Radøy. Sammenslåing ble vedtatt mot stemmene til Senterpartiet, Miljøpartiet De Grønne og bygdelisten Folkeviljen, samt en utbryter hver fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. I et felles kommunestyremøte for Meland, Lindås og Radøy 22. juni 2017 ble det vedtatt at den nye storkommunen fra 1. januar 2020 skulle hete Alver.
Politikk
Kommunestyret hadde 27 representanter. I perioden 2015–2019 var åtte partier representert:
Øyvind Helland Oddekalv (Ap) ble ny ordfører og Nils Marton Aadland (H) varaordfører i et samarbeid mellom Ap, H og Sp fra 2015.
Aviser
Avisene Strilen og Nordhordland har nyheter fra Meland. Regionavisa Bergens Tidende skriver også mye om hendelser i Meland. I tillegg har Bergensavisen en viss dekning fra kommunen.
Kommunevåpenet
Kommunevåpenet til Meland er på rød grunn en sølvfarget navarspiss som vender nedover. Navarsmiing har lange tradisjoner i Meland. En navar er et trebor.
Kommunevåpenet ble valgt av kommunestyret i oktober 1986. Man hadde da hatt en motivkonkurranse der det kom inn 51 forslag til kommunevåpen. I mai 1987 ble det vedtatt i statsråd at «''Meland kommunes våpen skal vera: På raud grunn ein sølv navar-spiss som vender nedover. Meland kommunes flagg skal vera: På raud grunn ein kvit navar-spiss som vender nedover.''»
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er en hestekastanje, er plantet ved innfallsporten til Frekhaug Torg.
«Rolf Krake» (krigsskip)
«Rolf Krake» var et dansk panserskip, bygget Glasgow i Skottland i 1862, som er oppkalt etter en dansk sagnhelt, Rolf Krake. Skipet var da det ble levert i 1863 det første panserskip utenfor USA med kanoner i dreibart tårn. I mars 1862 hadde det første panserskip med dreietårn, USS «Monitor», vært i kamp og vist sin verdi. Utover dette var det kun i England det var i gang med å bygge fire skip med dreietårn og ingen av disse var ferdige da det danske marineministeriet bestilte «Rolf Krake» i august 1862.
Tjeneste
I den andre slesvigske krig kom «Rolf Krake» for første gang i kamp den 18. februar 1864 i Flensburgfjorden utenfor den lille byen Egernsund. Den fikk til oppgave å beskyte en flytebro over utløpet av Nybøl Nor. Etter å ha avfyrt 57 skudd og selv blitt utsatt for kraftig beskytning, vendte skipet tilbake til Sønderborg med tre sårede om bord.
Skipet ble reparert i Sønderborg, og den 22. og 26. februar var «Rolf Krake» på nytt ute på rekognoseringsoppgaver. Den 28. mars innledet prøyssiske styrker et stormangrep på Dybbølskansene. «Rolf Krake» gikk inn ved Vemmingbund og beskjøt de framrykkende prøyssiske styrkene og var sterkt medvirkende til at angrepet brøt sammen.
Etter våpenhvilen opphørte begynte prøysserne kl 2 om natten den 29. juni ved landsbyen Sottrupskov å frakte soldater over til Als. «Rolf Krake» lå da ved Augustenborgfjorden. Skipet seilte ut i Alssund, åpnet ild mot prøysserne og forhindret landgangen i tre kvarter. Deretter oppfattet skipssjefen, orlogskaptein H.P. Rothe, at skytingen på Als trakk sørover, noe som tydet på at det danske forsvaret av Als var oppgitt. For å kunne delta i evakueringen av de danske styrkene befalte han «Rolf Krake» tilbake til Augustenborgfjorden. Av den grunn kunne prøysserne gjenoppta landgangen og anlegge ytterligere en flytebro over Alssund.
Kritikken mot Rothe var meget sterk etter krigen og det ble ment at «Rolf Krake» ikke hadde gjort sin plikt. Etter krigen ble Rothe stilt for riksrett for denne beslutningen, men ble frikjent, selv om det var «hævet over enher tivivl, at H.P. Rothe begik en alvorlig fejl, da han valgte at trække Rolf Krake bort, og der kan også argumenteres for, at orlorgskaptajnen havde pligt til at kæmpe, så længe som det var ham muligt.» Retten la vekt på at Rothe uansett måtte ha blitt nødt til å trekke seg fra Alssund så snart det ble lyst ettersom «Rolf Krake» ikke kunne motstå de kraftige prøyssiske artilleristillingene som var oppstilt langs sundet.
Også etter krigen fikk «Rolf Krake» en aktiv karriere og ble opprustet flere ganger. I årenes løp ble artilleriet gradvis utskiftet med nyere kanoner og på 1870-tallet ble de opprinnelige mastene fjernet da seilene aldri hadde vært i større bruk og riggingen var stort sett i vegen under kamp. De tre mastene ble utskiftet med to lette signalmaster. I 1893 ble «Rolf Krake» forsøksskip, og ble blant annet benyttet til utprøvning av nye kanoner inntil skipet utgikk i 1907. Det samme året ble skipet solgt og hogd opp i Nederland.
Dreyfus-saken
To år etter dommen, i 1896, kom det fram bevis som identifiserte en fransk major i hæren ved navn Ferdinand Walsin Esterhazy som den virkelig skyldige. Offiserer av høy rang undertrykte de nye bevisene i en militærdomstol som enstemmig frikjente Esterhazy på dag to i rettssaken. Hæren utvidet anklagen mot Dreyfus basert på forfalskede dokumenter. Ryktene begynte å spre seg om at militærdomstolen var en konspirasjon som hadde gjort den uskyldige Dreyfus til en syndebukk og satt en dekkhistorie i omløp. Saken eksploderte i offentligheten etter et anklageskrift av den kjente forfatteren Émile Zola, med en overskrift som dekket hele forsiden til en avis i Paris i januar 1898: «J’accuse...!» («Jeg anklager!»). Anklagen henvendte seg rett til den franske presidenten og regjeringen og anklaget dem for antisemittisme og for ulovlig fengsling av Dreyfus. Zola beskrev juridiske feil og mangler på reelle bevis. Artikkelen vakte oppsikt både i Frankrike og i utlandet. Aktivister la press på regjeringen for å gjenåpne saken.
I 1899 ble Dreyfus hentet tilbake til Frankrike og en ny rettssak. Den intense politiske og juridiske skandalen hadde splittet det franske samfunnet mellom de som støttet Dreyfus, nå kalt for «dreyfusarder», som Anatole France, Henri Poincaré og Georges Clemenceau, og de som fordømte ham, «anti-dreyfusardene», slik som blant annet Édouard Drumont, utgiver av den ekstremt antisemittiske avisen La Libre Parole. Utfallet av den nye rettssaken var at Dreyfus igjen ble kjent og ble dømt til ti års fengsel, men han ble snart benådet og løslatt. Etterhvert ble det bevist at anklagene mot Alfred Dreyfus var ubegrunnet og at det franske militæret hadde dekket den virkelige skyldige. I 1906 ble Dreyfus frikjent for alle anklager og gjeninnsatt i den franske hæren som major, men uten erstatning for de tapte årene i fengsel. Han tjenestegjorde gjennom hele første verdenskrig.
Affæren fra 1894 til 1906 splittet Frankrike i grupper med dype og bitre motsetninger. Motstanderne av Dreyfus hevdet å støtte nasjonen,  militæret og  den katolske kirke, og var samtidig antityske og antisemittiske. De som forsvarte Dreyfus var tilhengere av republikken, demokratiet, opplysning og internasjonalistiske idealer. Saken forbitret fransk politikk og gjorde det mulig for venstresiden å komme til makten.
Dommen mot Dreyfus var et grovt justismord i en sosial kontekst av tradisjonelt jødehat og hat mot Tyskland som følge av annekteringen av Alsace og deler av Lorraine i 1871.
Sakens forløp
Ved slutten av 1894 ble den franske offiseren Alfred Dreyfus, utdannet ved École polytechnique og en jøde fra Alsace, dømt til fengsel på livstid for landsforræderi i en hemmelig og lukket rettssak, offentlig degradert i cour Morland - en stor plass i École militaire i Paris -, og deportert til Djeveløya. På denne tiden var holdningen blant de fleste franske samfunnsklassene enstemmig fiendtlig overfor Dreyfus.
Overbevist om at dommen var urimelig og urettferdighet, forsøkte Dreyfus' familie, særlig storebroren Mathieu Dreyfus, å bevise at Alfred Dreyfus var uskyldig, og engasjerte da journalisten Bernard Lazare. I mellomtiden fant oberst Marie-Georges Picquart, sjef for kontraspionasjen, i mars 1896 at den virkelige forræderen var major Ferdinand Walsin Esterházy. Generalstaben nektet imidlertid å vurdere disse bevisene og fikk Picquart overført til tjeneste i Nord-Afrika.
Mens tilhengerne av Dreyfus, dreyfusardene, stadig økte i antall, ga to bortimot samtidige hendelser i januar 1898 saken en nasjonal dimensjon: Esterhazy ble til nasjonalistenes glede frifunnet, men barberte snart etter av seg mustasjen og flyktet fra Frankrike; og Émile Zola publiserte sin banebrytende artikkel «J'Accuse ...!», hans anklageskrift mot de franske myndighetene for å ha tillatt justismord på bakgrunn av antisemittisme. Det førte til at mange franske intellektuelle ble mobilisert, og ble begynnelsen på en prosess der Frankrike ble politisk splitet, noe som varte ut århundret og inn i det nye. Antisemittiske opptøyer brøt ut i mer enn tjue franske byer. Flere mennesker omkom i Alger. Republikken var rystet, og enkelte så saken som dens undergang, noe som skapte et sterkt behov for å få løst Dreyfus-saken for å gjenopprette ro og orden.
Til tross for intrigene til hæren for undertrykke denne saken, ble den første dommen mot Dreyfus annullert av fransk høyesterett etter en omfattende gjennomgang. En ny krigsrett ble holdt i Rennes i 1899. Mot all rimelighet ble Dreyfus igjen kjent skyldig, men med formildende omstendigheter, og dømt til ti års hardt straffearbeid. Utmattet og nedbrutt etter fire lange år som deportert aksepterte Dreyfus en benådning fra president Émile Loubet. Det var først i 1906 at hans uskyld ble offisielt ble anerkjent i en enstemmig og uforbeholden avgjørelse i høyesteretten. Den rehabiliterte kaptein Dreyfus ble gjeninnsatt i hæren med rang som major, og han deltok i første verdenskrig.
Virkningene av denne saken var tallrike og påvirket alle aspekter av fransk samfunnsliv: politikken (saken konsoliderte den tredje republikk og ble en av dens opphavsmyter), i en fornyelse av franske nasjonalism, militæret, kirkepolitikken (den forsinket reformeringen av den franske katolisisme og republikansk integrering av katolikkene), sosiale forhold, rettsvesenet, pressen, diplomatiet og kulturen (det var i løpet av saken begrepet intellektuell kom i omløp). Dreyfus-saken førte til tallrike antisemittiske demonstrasjoner, som igjen påvirket følelsene og oppfatningene til jødiske samfunn i Sentral- og Vest-Europa. Demonstrasjonene og det utilslørte jødehatet påvirket internasjonale sionistiske bevegelsen (sionisme) i og med at en av grunnleggerne, Theodor Herzl, ble overbevist om at jøder aldri ville være trygge eller bli integrert i Frankrike, slik at de var nødt til å opprette sin egen stat.
Historikeren Katrin Schultheiss offentliggjorde i 2012 følgende refleksjoner: "Den varige betydningen Dreyfus-saken har som gjenstand for historisk undersøkelse ligger i at den legemliggjør de mange versjonene og rekkene av historiske årsakssammenhenger. Den viser hvordan overleverte forestillinger og motsetninger kan bli omformet av særskilte omstendigheter og av særskilte enkeltindivider til en voldsom kraft som endrer det politiske og kulturelle landskapet i flere tiår. Hvis vi skal øke forståelsen av både fortiden og nåtiden, bør vi beskrive og analysere kompleksiteten i denne forvandlingen, heller enn å slå moralsk eller politisk mynt på ferdige svar."
Dreyfus' motstandere
Édouard Drumont var en fransk antisemitt. Hans bok La France Juive (Det jødiske Frankrike) angrep rollen franske jøder hadde, og agiterte for å stenge dem ute fra samfunnet. Hans avis La Libre Parole hadde samme synspunkt. Drumont fikk mange tilhengere. Dreyfus-saken ble hans politiske høydepunkt, og han var blant Dreyfus' mest høylytte motstandere. Drumont kan oppfattes som en av de første som forfektet et fascistisk jødehat, selv om han døde før den ideologien ble etablert.
Dreyfus-saken splittet Frankrike langt inn i nyere tid. Da den konservative framske marskalken Philippe Pétain ble arrestert i 1944 for å ha ledet Vichy-regimet, skal han ha uttalt: «Dette er Dreyfus' hevn!»
Dreyfus-saken i ettertid
Etter det allierte nederlaget i slaget om Frankrike i juni 1940, inngikk en regjering under kollaboratøren Philippe Pétain en våpenhvile med Tyskland, og underkastet seg tysk herredømme, noe som kan sees som at tiden var inne for de reaksjonære til å tilbakestille endringene Dreyfus-saken hadde medført i det franske samfunnet.
Bonnet Carré Spillway
Bonnet Carré Spillway er et flomvern i Mississippielven i den nedre delen av Mississippidalen ved St. Charles Parish, Louisiana, USA, omtrent 19 km vest for New Orleans. Overløpet fører flomvann fra Mississippielven over til Lake Pontchartrain som er forbundet med Mexicogolfen. Det har en kapasitet på 7 millioner liter pr. sekund.
Anlegget krysses av hovedveiene Route 61 og Interstate 10.
According to Jim
According to Jim er en amerikansk situasjonskomedie som blir sendt av ABC fra 2001 til 2009. Serien handler om Jim, en vanlig far i en forstad. Han er gift med den flotte kvinnen Cheryl, og oppdrar sine tre barn, Gracie, Ruby og den nyfødte Kyle i et stort hus. Alt kunne vært perfekt for Jim, hvis det bare ikke hadde vært for alle de dumme situasjonene han havner i. Jim er så lat at han bestandig søker alternative måter å gjøre slitsomme ting på, og det ender ikke bestandig like bra.
Serien hadde premiere i oktober 2001, men hadde på forhånd fått lite publisitet. Det utviklet seg imidlertid raskt og serien fikk et stort publikum, og ble til slutt ABCs nest mest sette situasjonskomedie.
I Norge har den blant annet vært sendt på TV3, Viasat 4 og TVNorges VOX.
Arnholdt Kongsgård
Arnholdt Johannes «Nolten» Kongsgård (født 23. november 1914 i Kongsberg, død 22. januar 1991 samme sted) var en norsk skihopper. Han fikk 8. plass i OL i Garmisch-Partenkirchen i 1936 og tok bronse i VM i Zakopane i 1939. I VM i Lahtis i 1938 ble han nummer 6. Han tok også tre sølvmedaljer og en bronse i NM, og ble som utlending USA-mester i 1947.
Av yrke var Arnholdt Kongsgård blikkenslager. Han var bestefar til snøbrettkjøreren Anne Molin Kongsgård.
Petrus Læstadius
Petrus Læstadius (født 9. februar 1802 i Arjeplog, død 6. august 1841 i Vibyggerå), yngre bror til Lars Levi Læstadius, var en svensk forfatter, prest og misjonær blant samene. Læstadius var misjonær i Pite lappmark mellom årene 1827 og 1832, og prest i Vibyggerå fra 1836 og til sin død i 1841.
Barne- og ungdomstiden
Petrus Læstadius ble født i Buokt, en enslig nybyggergård en god mil nordvest for Arjeplog, der hans mor, Anna Magdalena Johansdatter, og 2-årige kommende storebror var innkvartert for vinteren mens deres far, Carl Johansson Læstadius, var på salgsturné ved Bottenviken. Fødselen skjedde på kvelden etter at moren hadde tilbrakt dagen med å kappe og dra bjørkeris til gården som nødfôr. Dagen etter ble Petrus lagt i komse og fraktet til Arjeplog kirkeplass av gårdseieren for å bli døpt.
Den første delen av barndommen til Petrus og Lars Levi var preget av stor fattigdom og farens alkoholmisbruk. Men i 1808 flytter familien til deres eldre halvbror, Carl-Eric Læstadius, som nettopp har blitt prest i Kvikkjokk 10 mil lenger nord. I åtte år bodde Petrus og Lars Levi hos Carl-Eric i Kvikkjokk. Selv om denne barn- og ungdomstida nok var preget av livet på en prestegård vokste begge brødrene opp med nokså normale interesser, blant annet hadde begge ungdomskjærester. Carl-Eric ikke bare underviste dem i skolefag, han introduserte dem for naturens flora og fauna. Det er også i Kvikkjokk-perioden at Petrus og Lars Levi lærer seg samisk. Selv om brødrene er samiske av opphav på både mors og fars side av slekten, har språket i hjemmet vært svensk. Kvikkjokk ligger innenfor det lulesamiske språkområdet, og det er derfor lulesamisk og ikke pitesamisk, som nok var mest utbredt i Arjeplog, brødrene lærer seg.
Utdanning og karriere
Petrus og Lars Levi forlater Kvikkjokk i 1816 for å gå på gymnasiet i Härnösand. Omtrent samtidig forlater også deres foreldre halvbroren i Kvikkjokk og flytter tilbake til Arjeplog. Carl-Erics barneflokk har i perioden vokst fra 1 til 6 og det begynner kanskje å være mange å ha boende. Carl-Eric dør allerede året etter, i 1817, bare 41 år gammel.
Brødrene innskrives ved Härnösands gymnasium høsten 1816, henholdsvis 14 og 16 år gamle. Reisen gikk via Luleå og ble tilbakelagt først til fots 30 mil fra Kvikkjokk til Luleå, i følge med en ung samisk gutt, og videre derfra med båt til Härnösand. Gymnastiden ble finansiert med et stipend for samiske elever og ved at brødrene jobber som privatlærere hos velstående familier. Lars Levi bruker tre år på fullføre gymnaset, mens den to år yngre Petrus trenger et fjerde år. Han blir uteksaminert våren 1820.
Petrus blir i oktober 1820 innskrevet som student ved Uppsala Universitet, men for å kunne finansiere sine universitetsstudier drar han først til Stockholm der han jobber som tjenerskap i et velstående privat hjem, frem til han vårsemesteret 1822 begynner å følge undervisning ved Uppsala Universitet.