cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dagestan i Tyrkvisjonens sangkonkurranse
Bakgrunn
Dagestans deltakelser i konkurransen blir organisert av Qumuqlar, en organisasjon for bevaring av kumykkisk språk og kultur og for utvikling av kymyk-befolkningen. Organisasjonen velger ut deltakere til konkurransen.
Historie
Kumykene skulle debutere i Tyrkvisjonens sangkonkurranse i 2015 med en trio som besto av kumyken Gulmira Kerimova, krimtataren Fatma Dzjapparova og Alla Bojtsjenko (Kamilja) fra Kabardino-Balkaria. I likhet med andre deltakere fra Russland trakk kumykene seg fra konkurransen. I 2016 ble Daniyal Harunow valgt til å representere kumykene i konkurransen etter en kvalifisering på ''Qumuqfest, men Tyrkvisjonens sangkonkurranse ble avlyst dette året.
Kingpin Skinny Pimp
Kingpin Skinny Pimp (født Derrick Dewayne Hill i Memphis, Tennessee), også kjent som Skinny pimp er en amerikansk rapper.
Skinny Pimp vokste opp i Memphis mellom 70-90-tallet, i det belastede nabolaget Dixie Homes, der han på grunn av en problematisk familiesituasjon bodde sammen med sin dypt religiøse bestefar.
Han begynte å rappe i 1985, da han kom i kontakt med hiphop-miljøet på Herman Junior High school, der han var elev. I årene etter High School ble han kjent med den lokale DJ- og produsenten DJ Squeeky, og i en periode fremover deltok han på en del undergrunns mixtaper utgitt selvstendig av DJ Squeeky, noe som bidrog til å øke oppmerksomheten rundt den unge rapperen. Hans første album, Pimps & Robbers ble gitt ut i 1993, og solgte over 10,000 enheter uten noen form for promotering.
Skinny Pimp er kjent for sine raske og harde rapflyt, med tekster som omhandler drap, narkosalg, narkobruk, ran, prostitusjon, og om livet i områdene han vokste opp i.
Etter en fysisk konfrontasjon mellom Skinny Pimp og Dj Squeeky på en klubb i 1993, avsluttet de imidlertid samarbeidet og Skinny Pimp tok kontakt med DJ Paul og Juicy J i den rivaliserende rapgruppen Triple 6 Mafia. I 1996 kommer albumet King Of Da Playaz Ball ut på DJ Paul og Juicy J sitt plateselskap «Prophet Entertainment», og også dette albumet selger svært godt uten nevneverdig promotering.
I tiden rundt utgivelsen av King Of Da Playaz Ball gjennomgikk imidlertid Skinny Pimp en vanskelig periode som førte til at han pga. økonomiske vanskeligheter signerte vekk rettighetene til både egne sanger så vel som krediteringer til Prophet Entertainment for 10,000 dollar, noe som kort tid senere førte til brudd i samarbeidet de imellom.
Etter dette har Skinny Pimp fortsatt å gi ut album på en hel rekke forskjellige plateselskaper og er fremdeles aktiv den dag i dag. Han har som mange andre av sine samtidige vært en stor innflytelse på fremtidige generasjoner av rappere
Akhat Akhirov
Akhat Akhirov (født 8. mai 1970) er en kasakhstansk judoka.
Han representerte Kasakhstan under Sommer-OL 1996 i Atlanta, der han ble utslått i første runde.
Wimbledon-turneringen 2022
Wimbledon 2022 var en tennisturnering som blir spilt utendørs på gress. Det var den 135. utgaven av Wimbledon-turneringen og den tredje Grand Slam-turneringen i 2022. Den ble spilt på All England Lawn Tennis and Croquet Club i London i England i perioden 27. juni til 10. juli 2022.
Cercyodes
Cercyodes er en slekt av biller som hører til familien vannkjær (Hydrophilidae).
Utseende
Små (gjerne 2-4 millimeter), ovale, blanke biller. Kroppen er svart, glinsende og hårløs, ofte med røde eller gule tegninger. Beina, antennene og palpene er ofte rødlige. Palpene er litt lenger enn de klubbeformede antennene. Oversiden er hvelvet. Dekkvingene har markerte punktrader.
Levevis
De fleste av kulevannkjærene er knyttet til møkk.
Utbredelse
Slekten er utbredt på Tasmania og New Zealand.
Smirnovtinden
Fjellet ble kartlagt fra flyfoto og landmålinger av Den norske antarktisekspedisjonen 1956–60. En sovjetisk antarktisekspedisjon kartla det på ny i 1960–61, og kalte det opp etter Aleksandr A. Smirnov, én av ekspedisjonens medlemmer.
Missale Parisiense
Missale Parisiense var den messebok som i sin tid var i bruk i det katolske bispedømmet Paris.
Førsteutgaven ble trykket i 1481, så kom den ut igjen i 1487, 1504, 1539, 1555 og, etter Tridentinerkonsilet, i 1585 og 1602. De fem trykkene som så fulgte, mellom 1611 og 1666, vitrner om hvordan man i økende grad tilpasset seg den såkalte tridentinske Missale Romanum. Fra 1685 skjer det en selvstendiggjørelse, der det fremtrer sterkere innflytelse fra den neogallikanske liturgi. Sitt høydepunkt nådde Missale Parisiense i utgivelsen under erkebiskop Charles-Gaspard de Vintimille i 1738.
Edwin S. Grosvenor
Edwin S. Grosvenor er forfatter, fotograf, og president og sjefredaktør for American Heritage. Han er kjent for å ha skrevet om sin oldefar, Alexander Graham Bell, inklusive to bøker og flere artikler i magasiner. Grosvenor er blitt intervjuet på History Channel, CBS News Sunday Morning, AARP Radio, AP Radio, CBC, NBC Radio Nettverk, NPR, og Voice of America, og han har forelest ved Smithsonian Institution, Boston Museum of Science og andre steder.
Tidlig liv
Grosvenor ble født 17. september 1951 i Washington, D.C. Grosvenor er sønn av Anne og Melville Bell Grosvenor (1901-1982), som var president i National Geographic Society og redaktør av National Geographic. Grosvenor ble uteksaminert fra Deerfield Academy i 1969, og han har en bachelorgrad fra Yale College i 1974. Han fikk en Mastergrad i journalistikk fra Graduate School of Journalism ved Columbia University i 1976 og har en Master of business administration fra Columbia Business School i 1977.
Fotografering
Tidlig i sin karriere arbeidet Grosvenor som freelancefotograf for National Geographic, og fullførte 23 oppdrag for bladet og dets bok-divisjon i land som Belize, Frankrike, Island, Spania, Tonga og Tyrkia. På flere oppdrag var han fotograf for artikler skrevet av hans far på seiling i Canada, Saint Pierre og Miquelon, og Egeerhavet og Joniske Øyer i Hellas som var «grundig og godt dokumentert med fotografier av Edwin Grosvenor, Grosvenor-klanens nyeste fotografiske talent» i henhold til Bob Poole i hans historie National Geographic.
Publisering og Internett
I 1979 lanserte Grosvenor kunstmagasinet Portefilio. «Siden intet magasin kan tenke seg å ansette en 27-åring til å være redaktør, var den eneste løsningen å starte mitt eget», sa han til en reporter for Palm Beach Post. I 1983 var Portefilio en av finalistene for «National Magazine Award» i Generelle Excellence-kategori.
I 1992 grunnla Grosvenor det litterære magasinet Current Books som inneholder 20-25 utdrag av nye bøker i hver utgave. Det publiserer en utvalgt blanding av artikler av slike forfattere som Martin Amis, E. L. Doctorow, Henry Louis Gates, Jr, Jane Goodall, Stephen Hawking, Richard Leakey, John McPhee, Bill Moyers, Joyce Carol Oates, George Plimpton, Salman Rushdie og John Updike.
Selv om Current Books bare er utgitt i tre år, hevdes det å være «den mest utbredte bok i en bokhandel» i dag med salg i 3 840 bokhandler. Magasinet er ansett i litterære kretser, og i 1995 ble Grosvenor bedt om å delta på NEAs Litterære diskusjonspanel. Dets medlemmer valgte ham som leder av panelet.
I 1996 grunnla Grosvenor «KnowledgeMax», en online bokhandel og clearning-selskap sammen med Sideware Systems i 2000. KnowledgeMax, Inc. ble børsnotert i 2003.
American Heritage
I 2007 ledet Grosvenor en gruppe investorer som kjøpte American Heritage fra Forbes. Grosvenor sa: «Da jeg leste i The New York Times at American Heritage hadde avviklet, sa jeg: «Vi kan ikke la dette skje», fortalte Grosvenor i et intervju i 2009. Jeg kontaktet Forbes familie og sa: «Dette er som intellektuell bevaring. Det er viktig å ta vare på slagmarker og historiske hus, men dette er et magasin som skriver om slagmarker og historiske hus. Og heldigvis var Forbes-familien enig med meg, og vi dannet et nytt selskap for å redde det.» Selv om American Heritage la ned papirutgaven i 2012, fortsatte det i digital form.
I 2012 og 2013 ledet Grosvenor et team som utviklet Fourscore.org, et pedagogisk nettsted som tilbyr tusenvis av essays og dokumenter til undervisning i amerikansk historie.
Skriftlig
Grosvenor har skrevet en biografi om sin oldefar sammen med Morgan Wesson: Alexander Graham Bell: The Life and Times of the Man Who Invented Telephone. Han har også forfattet Try it!: Alexander Graham Bell Science Activity, Kit, utgitt av National Geographic Society i 1992. Han har også redigert en rekke antologier om amerikansk kulturarv og magasinet Horisont.
Priser og Medlemskap
Grosvenor mottok The President's Award fra Historic Deerfield i 2012.
Grosvenor er medlem av The Organization of American Historians, the National Book Critics Circle og the American Antiquarian Society.
Quintilis
Quintilis eller 'Quinctilis, var i den romerske kalender årets femte («quintus») måned (quintilis er latin for femte), den måneden som fulgte Junius (juni) og før  Sextilis (august) ble senere oppkalt etter Julius Cæsar (juli), som reformerte den romerske kalenderen og innførte den julianske kalenderen i år 46 f.Kr. Forut for denne reformen het måneden Quintilis og var årets femte måned. Cæsar gav måneden navn etter seg selv ettersom solen var på sitt varmeste på denne tiden av året og han selv ble født i denne måneden.
Braillard Point
Braillard Point er et nes på nordøstenden av Ardley Island, utenfor sørvestenden av King George Island i Sør-Shetlandsøyene Det ble kartlagt og navngitt av mannskap på RRS «Discovery II» under Discovery Investigations i 1935, etter matrosen A. T. Braillard på skipet i 1931–33 og 1933–35.
Bassgitar
Bassgitar (også kalt elektrisk bass, eller bare bass) er et strengeinstrument som minner om elektrisk gitar men med tykkere og vanligvis færre strenger. Bassgitaren er derimot ikke en videreutvikling av elgitaren, men er heller ment til å kunne erstatte kontrabassen.
Det finnes også akustisk bassgitar, noe som er vanlig i en del latinamerikansk musikk. Og det finnes elektrisk kontrabass. Men her er det den elektriske bassgitaren det handler om.
Bassgitaren har funnet sin plass i det meste av moderne vestlig musikk. I dag er bassen svært ofte brukt, men synthbass (basslyder lagd på en synthesizer eller keyboard) blir også brukt til en viss grad.
Historie
Den elektriske bassgitaren i sin nåværende form ble først produsert på 1930-tallet av Paul Tutmarc. Dette var den første elektriske bassgitaren som skulle spilles horisontalt og hadde bånd.
Bassgitaren ble først masseprodusert av Leo Fender i 1951, i det fremdeles eksisterende selskapet Fender. De laget en bass som ble kalt Precision Bass. Navnet Precision kom av at bassen hadde tverrbånd som delte inn halsen i nøyaktig tonehøyde. Dermed ble den lettere å spille rent på enn en (båndløs) kontrabass. Denne bassen ble en form for standard for bassgitaren.
Bassen
Det finnes to grunntyper av el-bassen, båndbass (engelsk: fretted) og båndløs (engelsk: fretless).
Båndbass
Båndbass er utstyrt med bånd av metall som ligger på tvers av halsen. Dette er det samme båndsystemet som er å finne på mandoliner eller gitarer. Båndene gir en klar og metallisk tone.
Båndløs
En fretlessbass har ingen bånd, men i stedet en glatt hals akkurat som en kontrabass. Lyden i en båndløs bass er mykere enn i en bassgitar med bånd. Denne bassvarianten krever mer presisjon for å få en ren tone.
Begge variantene er vanlige og har forskjellige bruksområder i forskjellige musikksjangre. Den båndløse bassen utmerker seg spesielt til jazz, men båndbassen er også mye brukt her. Båndbassen er den vanligste bassen i stort sett alle (om ikke absolutt alle) andre stilarter.
Spilleteknikk
De spilleteknikkene på som det er vanlig å klassifisere, dreier seg hovedsakelig om måten høyre hånd (hos høyrehendte bassister) plukker strengene på. Dette kan deles inn i to hovedkategorier, fingerspill og plekterbass. Med fingerspill har bassisten mulighet til å variere fortløpende mellom fingerplukking og pop/slap-teknikk.
Plekter
Plekterbruk på bass minner om plekter brukt på gitar. Plekter på bass gir tonen et hardere anslag med mer diskant enn vanlig fingerplukking, men ikke i like stor grad som slap/pop-teknikk. Det er vanlig at bassister har en klar preferanse på om man skal bruke plekter eller ikke. Det store flertallet av bassister mener at det beste er fingerplukking, og dermed er det den type lyd man vanligvis hører.
Fingerteknikk
Med vanlig fingerteknikk på bass brukes oftest pekefingeren og langfingeren, skjønt man kan også bruke én finger hvis man ønsker å lage monotone basslinjer. Enkelte viritouser som f.eks. John Myung, bruker også ringfingeren og lillefingeren. Fingerplukking gir en rundere lyd enn plekterbruk, og gir mer kontroll og frihet. For eksempel kan man lettere spille på kombinasjoner av flere strenger samtidig, og det er lettere å bruke høyre hånd for å dempe strengene.
Likedan som på gitar, kan man «tappe» på instrumenthalsen. Dette vil si å presse fingeren ned på strengen så strengen ligger imellom fingeren og båndet. Her kan begge hendene brukes. Siden bass-strenger er mye tykkere og mer massive enn gitarstrenger, samt at de vanligvis er satt opp med større avstand til halsen, er det vanskeligere å tappe fort og rent på en bassgitar, enn på elgitar.
Strengeoppsett og stemming
Tradisjonelt har en bassgitar fire strenger.
Den vanlige stemmingen er tilsvarende den som blir brukt på en kontrabass. De fire tonene tilsvarer også de fire dypeste strengene på en vanlig gitar, men en oktav lavere.
Videre finnes det bassgitarer med fem strenger. Femstrengsbassene ble lagd for å konkurrere med 70-tallets synthesizere som kom mye dypere enn den tradisjonelle firestrengs bassen. Disse bassene blir sett på som en "utvidelse" av en bassists muligheter, men å begynne å lære å spille bass på en femstrengers bassgitar, forekommer så å si aldri. Disse bassene brukes oftere i metal og slike stiler, enn for eksempel vanlig rock eller pop.
I tillegg finnes det også seks-strengs bassgitarer.
Som ved alle andre strengeinstrument finnes det basser med et mer «eksotisk» antall strenger, som enstrengere, tostrengere, trestrengere, sjustrengere osv. Etter prinsippet fra tolvstrengers-gitaren finnes det også dobbelkorige el-basser, som for hver grunnstreng har en oktavstreng (eller to eller tre, for trekorige og firkorige basser) som klinger med. Basser med bare en eller to strenger produseres også for de med spesielle behov (populært innen noen typer surf-rock, funk, punk og hardcore).
Elektronikk
El-bassen er utstyrt med elektromagnetiske eller piezo-elektriske pickups, eller "mikrofoner", som fanger opp vibrasjonen fra strengene med en magnetisk spole. Vibrasjonene blir oppfattet som lyd med en spesiell tonehøyde, og signalet fra bassen ut til f. eks. en forsterker, blir til.
Moderne el-basser har gjerne «aktiv» elektronikk, som er utstyrt med en batteridrevet forforsterker, eller "preamp", bygd inn i bassen. Med denne teknologien får man bedre gjengivelse av overtoner, og man kan heve eller senke de høye og dype tonene. Med passiv elektronikk kan man bare senke de høye eller dype tonene. I det siste har det dukket opp optiske systemer basert på piezoelektrisitet, som gjør det mulig å bruke ikke-magnetiske strenger.
For å få høyt volum på en el-bass må man ha en bassforsterker.
Vinterlysfestivalen
Vinterlysfestivalen er en årlig kulturfestival som arrangeres i februar av Nordland Teater i Mo i Rana. Den ble arrangert for første gang i 2000, og er blitt en av Norges største teaterfestivaler. Festivalen er også kjent i andre nasjoner og har mange deltakere fra flere land hvert år. Programmet strekker seg over 7 dager og henvender seg både til barn, ungdom og voksne. Hvert år samarbeider de med forskjellige teater og skuespillere fra hele landet.
Vinterlys on Tour
I mars 2022 reiste festivalen første gang ut på turné til Bodø i samarbeid med Stormen Kulturhus. Festivalprogrammet gikk over to dager og innehold forestillinger både fra hovedfestivalen samt enkelte produksjoner håndplukket fra og til Bodø. Festivalen besøkte igjen byen i februar 2023, nå med slagordet «7+2 magiske dager».
Samarbeid
Nordland Teater arrangerer festivalen på flere steder, og samarbeider med flere andre teater i Norge som kommer og holder stykker under festivalen, det er bl.a Riksteatret, Nasjonalteatret, Beaivváš Sámi Našunálateáhter og Hålogaland Teater. De har også et samarbeid med den lokale videregående skolen sin dans og drama linje, der elevene får bidra til underholdningen, riggehjelp og festivaldyr. Festivalen blir spredt over hele byen, og de største stykkene og sammenkomstene blir holdt i Nordland Teater sine lokaler, mens alt fra små stykker til lett underholdning og sammenkomster skjer på mange lokaler og steder:
Vinterlysprofil
Hver år har Nordland Teater en festivalprofil med en bestemt skuespiller i fokus. Der blir det informert om forskjellige stykker skuespilleren skal spille i, hvilket teater han/hun jobber for, hvilke stykker han/hun er med i utenom festivalen, og forskjellige stykker han/hun har spilt i tidligere.
Yangon
Yangon, tidligere kjent som Rangoon, var hovedstaden i Myanmar inntil Nay Pyi Taw i Mandalay-regionen offisielt overtok som landets nye hovedstad 26. mars 2006. Byen ble sannsynligvis stiftet i det 6. århundre, men var en liten fiskerlandsby før Kong Alaungapaya erklærte den hovedstad i 1753. Befolkningstallet i byen var i 2014 på 5 209 541.
Riverbank (California)
Riverbank er en amerikansk by som ligger i Stanislaus County i California.
Den har og dekker et areal på 10,66 km².
Blodveien (film)
Blodveien (serbokroatisk: ) er en norsk-jugoslavisk dramafilm fra 1955, regissert av Kåre Bergstrøm og Rados Novaković. Manuset ble skrevet av Sigurd Evensmo. Filmen hadde premiere i Norge 17. februar 1955.
Bryde Rocks
Bryde Rocks er en liten gruppe holmer rundt 2 km vest-sørvest for sørenden av Main Island, utenfor vestenden av Sør-Georgia. De ble satt på kartet av South Georgia Survey i perioden 1951–57. Gruppen ble navngitt av UK Antarctic Place-Names Committee etter Thorleif Bryde, en hvalskytter i South Georgia Whaling Co ved Leith Harbour, i flere år fra 1952.
Blodveien (film)
Handling
Blodveien skildrer forholdene de jugoslaviske (de fleste serbere) slavearbeiderne og krigsfangene levde under i Nord-Norge i 1942 under andre verdenskrig, da tyskerne ville ha bygget den såkalte Blodveien (i dag blant annet en del av E6).
To lokale norske kamerater og anleggsarbeidere, Ketil og Ivar, ble arbeidsledere på veien etter press fra tyskerne. De hadde i forkant vært med å bygge den lille konsentrasjonsleiren som fangene senere bebodde, uten å skjønne hva de var med på. De fikk sympati med fangene som de prøvde å hjelpe de i den grad det var mulig. Rømningsforsøk ble hevnet hardt ved at tyskerne skjøt medfanger etterpå. Tyskerne, med den sadistiske Schwarz i spissen, terroriserte og drepte fanger på måfå omtrent daglig.
Alexander Nübel
Alexander Nübel (født 30. september 1996) er en tysk fotballspiller som spiller for, på lån fra.
Blodveien (film)
Handling
Ketils unge sønn Magnar kjedet seg hjemme på den lille fjellgarden og ville ut og bli noe. Han vervet seg for tyskerne og ble vakt på fangeleiren. Fangen Janko rømte fra leiren etter å ha blitt beskutt av Schwarz. Han fikk hjelp underveis etter den dramatiske flukten og var på vei over fjellet mot det frie Sverige da han ble tatt av Magnar og ført med gevær tilbake mot fangeleiren. Faren Ketil, som var ute for å hjelpe Janko, støtte på dem og det oppstod en konfrontasjon mellom far og sønn. Faren ville at alle tre skulle rømme til Sverige, men sønnen ville ikke. Etter et håndgemeng mellom faren og sønnen kom geværet mellom dem før det gikk av og såret sønnen dødelig. Filmen ender med at faren Ketil følger Janko til svenskegrensen og sier farvel med ordene «Frihet for mennesket».
Otto Galtung
Bakgrunn
Ottos foreldre var kjøpmann Hans Oluf Hansen (1831–1918) og Hansine Marie Galtung (1871–1967)
Studenttilværelse, yrkesliv og familiedannelse
Otto Galtung studerte til cand.med. 1922-1929, hadde sin tuberkuloseutdannelse fra Ullevål sykehus, på avd IX under prof Olaf Scheel, og fra Vardåsen sanatorium 1935-1939. Han giftet seg i 1939 med Astri Bache. Otto Galtung kom til Helsedirektoratet i 1939, hvor han var Statens overlege for tuberkulose og sjef for Helsedirektørens tuberkulosekontor (senere Kontoret for sosialmedisin) 1968-74. Han gikk av med pensjon i 1974. Da tyskerne angrep Norge i 1940, var tuberkuloseinspektøren i Medisinaldirektoratet, Otto Galtung (1904-1981), i gang med planene for landsdekkende skjermbildefotografering. Han ble avsatt av nazistene som overtok arbeidet og startet masseundersøkelser i 1943.
Sammen med senere helsedirektør Karl Evang og Carl Lange var han redaktør for Tidsskrift for Seksuell Oplysning i 30-årene. Galtung var medlem av Statens Kostholdsnevnd 1939, Statens Ernæringsråd 1946-1949, formann i Europahjelpens tuberkuloseutvalg 1947-1949, og formann i det interdepartementelle utvalg for samordning av omsorgen for funksjonshemmede fra 1969. I 1946-1949 satt han i Oslo Skolestyre for Arbeiderpartiet.
Port Hueneme (California)
Port Hueneme er en amerikansk by som ligger i Ventura County i California.
Den har og dekker et areal på 12,1 km².
EC Kapfenberg
EC Kapfenberg var en profesjonell ishockeyklubb som spilte i den østerrikske hockeyligaen. Klubben hadde hjemmearena i byen Kapfenberg i Østerrike, og eksisterte fra 1981 til 2002.
Goat Island
Goat Island kan vise til:
Eubrachium
Eubrachium er en slekt av stumpbiller.
Utseende
Små (0,8-2 millimeter), ovale, blankt svarte stumpbiller. Oversiden er kraftig punktert og fint, spredt hårete. Dekkvingene dekker nesten hele bakkroppen, leggene på beina er lite utvidete.
Levevis
Artene kan finnes i morken, død ved.
Utbredelse
Slekten er mest artsrik på Kanariøyene, men er også kjent fra Sør-Europa og fra Florida (innført?).
Den franske union
Den franske union (fransk: L'Union française) var mellom 1946 og 1958 betegnelsen på Frankrike og landets oversjøiske besittelser. Unionen ble etablert av den fjerde republikks forfatning av 27. oktober 1946, som endret statusen til de franske koloniene. Disse ble omgjort til oversjøiske departementer og territorier og innbyggerne fikk rettigheter på linje med franske borgere. Den franske union ble ved overgangen til den femte franske republikk i 1958 etterfulgt av Communauté française, et løsere forbund.
Medlemmer av Den franske union
Den franske union omfattet:
Victor Sotberg
Victor Sotberg (født 4. juli 1991) er en norsk programleder og youtuber. Han var i 2022 en av tre programledere i NRK programmet Alle mot 1.
I 2021 var Sotberg deltaker i Maskorama som «Dragen», hvor han kom på en andreplass bak «Snømonsteret» som var Didrik Solli-Tangen.
Hans kanal på YouTube, Victor Sotberg (tidligere kjent under navnet «Weird Norwegian»), hadde over 142 000 abonnenter og 17 464 843 visninger per april 2022.
Sotberg var programleder i NRK FlippKlipp 2018-2022 og var i starten programleder sammen med Henrik Hildre og Jonas Lihaug Fredriksen.
I oktober 2022 startet han sammen med Chris Omdahl og Robin Hofseth YouTube-kanalen TV2 Bleep.
John Stockton
John Houston Stockton (født 26. mars 1962) er en amerikansk tidligere basketballspiller, som spilte hele sin NBA-karriere som point guard for Utah Jazz. Med Stockton på laget, kvalifiserte Jazz seg til sluttspillet i alle hans 19 sesonger (1984–2003).
I 1997 og 1998, sammen med sin mangeårige lagkamerat Karl Malone, ledet Stockton Jazz til klubbens eneste to NBA-finaler. Stockton ble tatt ut på NBAs «All Star»-lag ti ganger og innlemmet i Naismith Memorial Basketball Hall of Fame to ganger (først i 2009 for sin individuelle karriere, og i 2010 for sin deltagelse for USA under Sommer-OL 1992 – det såkalte «Dream Team»). Under Sommer-OL 1996 på hjemmebane i Atlanta gjentok han OL-gullet fra 1992.
Dvůr Králové nad Labem
Dvůr Králové nad Labem (tysk: Königinhof an der Elbe; betydning på tsjekkisk og tysk er «Dronningens hoff ved Elben») er en tsjekkisk by i regionen Hradec Králové i Øst-Böhmen. Byen er lokalisert i dalen til elva Labe (Elben) i nærheten av Tsjekkias høyeste fjellkjede, Krkonoše.
Dvůr Králové er et senter for tekstil- og maskinindustri.
I nærheten av byen ligger en av Europas største dyrehager, Zoo Dvůr Králové, med sin afrikanske temapark. Her finnes over 2 000 dyr fordelt på 500 forskjellige arter; de fleste av afrikansk opprinnelse. Dyrehagen driver avl på mange truede dyrearter, og det kan nevnes at i løpet av de siste 30 årene (2018) er over 200 sjiraffer født her.
Utenfor byen finnes et gammelt hus i Žireč som tilhører jesuittordenen, og et sykehus i Kuks, begge med mange barokke statuer av den kjente skulptøren Matthias Braun.
Tekstilindustri
Dvůr Králové tillot jøder å bosette seg i byen i 1848. En del jødiske familier ankom i de tidlige 1860-årene og begynte å utvikle en lokal tekstilindustri (det myke vannet i Elben var avgjørende for farging og trykk i tekstilindustrien). Innen 1930 bodde det rundt 200–300 jøder i byen. Tekstilindustrien hadde vokst til rundt 17 firmaer (Sohorts, Neuman, Mautner, Deutsch osv.). Innen 1945 var det ingen jøder tilbake i byen.
Hjalmar Larsens gate (Oslo)
Hjalmar Larsens gate er en liten gate bak Bislett bad (bydel St. Hanshaugen i Oslo). Den går mellom Bislettgata og Pilestredet, men er stengt for gjennomgangstrafikk til sistnevnte og fremstår derfor som blindgate.
Gaten fikk navn i 1981 etter Hjalmar Larsen (1904–1979), også kjent som Bade-Larsen, som var bademester ved Bislet bad i en årrekke. Ingen hus har adresse knyttet til denne gaten.
Pasi Kytösaho
Pasi Kytösaho er en finsk tidligere skihopper.
Han debuterte i verdenscupen med 56.-plass (av 60 deltakere) i storbakken i Lahtis 1. mars 1992. I samme bakke tok han svært overraskende en 2.-plass 9. mars 1997, hans eneste plassering blant de 20 beste i verdenscuprenn. Han ble nummer 41 sammenlagt i verdenscupen 1996/97. I kontinentalcupen ble han nummer 19 sammenlagt i 1994/95. Hans siste verdenscuprenn var i Lahtis i mars 1998.
Kinesisk kirkehistorie fra 1949 til 1976
Fellesfronter, ny familielov og jordbruksreform (1950)
Folkerepublikken Kina ble proklamert den 1. oktober 1949. Kommunistene i Kina brukte samme type metoder for å sikre og styrke sin kontroll som kommunistene i Sovjetunionen og i Øst-Europa. Man innbød til å begynne med ikke-kommunister til samarbeid (i det som innenfor kommunistisk strategi gjerne kalles fellesfronter), mens partiet målrettet sikret seg kontrollen med nøkkelposisjoner i væpnede styrker, politi og sikkerhetspoliti. Så ble ikke-kommunistiske organisasjoner infiltrert, og enten overtatt eller søkt splittet innenfra. Man brukte manipulerte valg for å ikke fremstå som åpent diktatorisk. Til å begynne med tok man ikke landeiendommene fra bøndene eller bedriftene fra forretningsfolk; slik beslagleggelse av eiendom skjedde først etter 1955-1956, som tiltak mot dem som ikke «frivillig» hadde stilt sine eiendommer til statens disposisjon. Kampanjer mot «kontrarevolusjonære» begynte tidlig; de skjøt fart etter 1955 og kostet mange menneskeliv.
Tiltakene overfor religiøse grupper fulgte omtrent samme progresjon. Meget tyder på at seieren i 1949 var kommet så brått på kommunistene, at de ikke hadde fastlagt sin generelle religionspolitikk. Men det ideologiske fundamentet stod likevel fast og skulle raskt manifestere seg i praktisk politikk. Standpunktet er som følger: marxismen er ateistisk og har intet til felles med religionene, men vil veilede dem i kampen mot imperialismen. Den vil ikke tillate forkynnelse utenfor kirker og templer, men vil heller ikke avskaffe trossamfunnene ved dekret.
Nye lover
To viktige lover ble vedtatt i 1950. Først kom den nye familieloven. Den representerte på den ene side en forlengst overmoden modernisering (om blant annet innebar innføring av monogami og forbud mot tvangsekteskap). Men på den annen side skapte denne loven en ubalanse og usikkerhet i det kinesiske samfunnet. Ved å ha rokket ved de etablerte familiestrukturene på denne måten gjorde regimet det vanskeligere for befolkningen å motsette seg de senere samfunnsomveltningene som skulle komme.
Kort etter den nye familieloven ble det vedtatt en stor jordreform, som også hadde elementer av modernisering og tilsiktet ubalanse som tilrettela for lettere innføring av et nytt ideologisk system. Under påskudd av å skape bedre vilkår for jordreformens gjennomføring ble slike distraksjoner som var knyttet til kirkelig virke «midlertidig» suspendert. Det betød at nesten samtlige av kirkene på landet ble stengt, og det var også forbudt med bønnemøter og andakter. Publikasjoner som krenket folkedemokratiet ble forbudt og ødelagt.
Kristne skoler og kirkelig eiendom
Kristne skoler fikk fortsette såfremt de fulgte pålagt undervisningsplan for politisk skolering; det kom inn fag som ikke vanligvis undervises på kristne skoler (som «Religion er opium for folket»). Kirkelige lærere fikk fortsette, men ikke i noen nøkkelstillinger. Kirkelig eiendom skulle ifølge landreformen kun overtas av staten etter kirkelig samtykke. Disse reglene, som ble vedtatt i 1950, ,gjaldt både katolikker og protestanter. I virkeligheten skulle det vise seg at suspensjonene ikke ble opphevet, og mange kirker ble jevnet med jorden. Alle skoler gikk tapt. Ikke-konfiskert kirkelig eiendom ble så kraftig skattelagt at menighetene ikke hadde muligheter til å beholde eiendommene, men ble tvunget til å selge. Etter at Koreakrigen brøt ut var det forventet at alle i Kina skulle yte både pengegaver og klær, og forventningene til kirkens folk var særlig høye. Konsekvensene av manglende «giverglede» var at man ble beskyldt for manglende solidarisk patriotisme, og slike beskyldninger kunne få så alvorlige konsekvenser at de fleste av kirkens folk gav etter og dermed ytterligere tappet ned de økonomiske reserver de trengte for å drive sin virksomhet.
Misjonærstøtte til Mao
Som beskrevet var den kommunistiske politikk overfor misjonene og de utenlandske misjonærer for det meste heller imøtekommende i perioden januar 1948 til ca. juni 1950. For mange av misjonærenes vedkommende var deres innstilling avventende og snarere tvilende til at dette ville holde seg. Men det var andre som var meget optimistiske, også fordi de hadde opplevd det tapende regime som gjennomkorrupt. Så sent som i mars 1950 henvendte mer enn femti amerikanske protestantiske misjonærer seg til den amerikanske kongressen og det amerikanske utenriksdepartement med et «memorandum for USAs anerkjennelse av Folkerepublikken Kina», der de skrev:
Memorandumet viste at i det minste ett segment av de protestantiske misjonærer trodde fast på koeksistens mellom de kristne kirker og kommunistataten. Den kommunistiske politikk de hadde førstehånds erfaring med syntes å representere en fordelaktig, om enn delikat, atmosfære for fortsatt misjon.
Selv om dette var et mindretallsstandpunkt blant misjonærene, og et som ikke ble delt av den katolske misjon som var den dominerende i landet, er den et vesentlig aspekt ved utviklingen. Den er med på å gi noe av bakgrunnen for hvorfor det gikk relativt smertefullt for kommunistene å senere omorganisere protestantene i en regimetro kirke. Men det var også en rekke andre årsaker til dette.
Optimisme: Selv om det ikke kan betraktes som en støtte, så var det likevel uttrykk for en begrunnet optimisme at en vesentlig del av de gjenværende protestanter som hadde opplevet den ikke-truende fremferd fra de kommunistiske styrker i løpet av 1950 bestemte seg for å forbi i Kina. Dette var etter og tildels imens det pågikk en storstilt evakuering av protestantiske misjonærer. Noen av dem som ville bli, hadde sikkert rent heroiske motiver (komme hva komme vil), men mange var rett og slett optimister og stolte på god behandlig og gode arbeidsvilkår. Det gjaldt for eksempel amerikanske frelsesarmefolk i Shanghai og en gruppe på 22 amerikanske misjonærer i Chengdu. En av pilotene av det hongkongbaserte lutherske misjonsflyet St. Paul, som var travelt opptatt med å evakuere misjonærer fra det indre av Kina, meldte at nesten alle de 200 europeiske misjonærene i Chongqing og omegn hadde bestemt seg for å forbli der.
Byrået for religiøse anliggender
I januar 1951 følte kommunistpartiet et behov for å opprette et særskilt byrå bemannet med folk med spesialistkompetanse om religionene. Tre motiver var fremtredende: De fleste partikadre var uvitende om religioner, selv om de var fiendtlig innstilte. De manglet bakgrunn for å håndtere komplekse religiøse problemer, og noen av dem var med på «avvik» som klosterraseringer, noe man fryktet bare ville virke kontraproduktivt ved å styrke de troendes motstandsvilje. Man ønsket altså å moderere disse partielementer. For det andre hadde Beijing bestemt at religiøse grupper skulle integreres i folkefrontene, og for å oppnå dette trengtes det kadre med større finesse og innsikt. For det tredje ønsket utenlandske besøkende, særlig buddhister og muslimer, å møte representanter for sine trosfeller. Staten trengte dermed å fremskaffe slike som ville gi besøkerne et fordelaktig inntrykk. Dermed opprettet man Byrået for religiøse anliggender, et særlig byråkratisk hierarki som strakk seg fra Beijing og helt ned til små kommunale enheter på landsbygden. Byrået var formelt et statlig organ, men reelt og konfidensielt underlagt partiet i den grad at statsapparatet hadde ordre om ikke å legge seg opp i byråets virksomhet.
Byrået klassifiserte religionene etter hvor problematiske de var for kommunismen. Den ene ytterlighet var buddhismen og daoismen, som ble frikjent for imperialistiske bånd. De kristne ble definert som større fiender, særlig katolikkene. En assisterende direktør for byrået på nasjonalt nivå er sitert for å ha sagt flere år etter:
Blant protestantene
De to første ukene av mai 1950 hadde rundt 20 protestantiske kirkeledere tre møter med statsminister Zhou Enlai som munnet ut i et «manifest» godkjent av statsministeren. Det var ført i pennen av Wu Yaozong fra det kinesiske YMCA (KFUM), som hadde vært kommunist i lengre tid. Det er også blitt hevdet at han var hemmelig medlem av det kinesiske kommunistparti med det oppdrag å infiltrere og kontrollere kinesisk protestantisme. Manifestet proklamerte forskjellige kristne gruppers antiimperialistiske patriotisme og fremholdt at de protestantiske kirker måtte være fri fra bånd fra utenlandske imperialister hva gjaldt administrasjon, finanser og forkynnelse. I sin utviklede form ble bevegelsen manifestet lanserte kalt San Zi Jun Dong. I utlandet oversettes dette blant protestanter som Tre-Selv-bevegelsen og blant katolikker vanligvis som De tre autonomiers bevegelse eller Trippelautonomibevegelsen. Wu Yaozong ble en ledende skikkelse i den organiserte strukturen som dette senere på året førte til på protestantisk side, Den kinesiske kristne Tre-Selv patriotiske bevegelses komite («Tre-Selv-kirken») med sete i Shanghai. Alle de forskjellige protestantiske trossamfunn skulle legges inn under denne. Manifestet ble offentliggjort på forsiden av kommunistpartiets offisielle organ Renmin Ribao (Folkets Dagblad) den 23. september 1950 med en underskriftsliste med 1 525 navn. Blant dem som undertegnet var nesten samtlige av denominasjonssekretærene (på tre nær) i Det nasjonale kirkeråd, representative kirkeledere, YMCAs og YWCAs sekretærer i Shanghai, 43 fra protestantenes utdannelsesvesen hvorav en rekke fra flere protestantiske universiteter og teologiske seminarer. (Senere sa Tre-Selv-ledere at 400 000 protestanter etterhvert undertegnet manifestet).
Micropolycesta
Micropolycesta er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).
Kinesisk kirkehistorie fra 1949 til 1976
Blant protestantene
Tre-Selv-bevegelsen satte i 1950/1951 i gang med å «forene» de protestantiske kirker under den paraply som kommunistpartiet hadde slått opp. Ettersom bevegelsens nøkkelledere ikke hadde sentrale lederposisjoner verken i egne kirker eller i Det nasjonale kirkelige råd, gjaldt det først å vinne kontrollen over disse institusjonene. For eksempel ble Wu Yaozong etter sterkt påtrykk fra kommunistpartiet valgt til viseformann for Det nasjonale kirkelige råd og moderator (leder) for Church of Christ i Kina.
Micropolycesta
Utbredelse
Arten lever på Madagaskar.
Kinesisk kirkehistorie fra 1949 til 1976
Blant protestantene
Wu uttrykte på denne tid det som utvilsomt passet vel med det kinesiske kommunistpartis tese om de kristne:
På denne tiden var helhjertet støtte til Sovjetunionen de rigeur blant kinesiske kommunister, og Tre-selv-bevegelsen viste seg som en føyelig samarbeidspartner. I Tianfeng, bevegelsens offisielle organ, gratulerte man til Stalins fødselsdag, og publiserte en artikkel av sitt rådsmedlem (og senere leder) K. H. Ting som hyllet undertrykkelsen av oppstanden i Ungarn høsten 1956.
Blant katolikkene
Det var ingen katolikker med på de nevnte møtene med Zhou Enlai, og det viste seg vanskelig for kommunistene å finne samarbeidspartnere til et tilsvarende prosjekt der. Men i november 1950 var det kommet så langt. Regjeringen hadde funnet en prest, Wang Liangzuo, i Guangyuan nord i det fjerne Sichuan som ville ta et parallelt initiativ. Det ble offentliggjort et katolsk «manifest» som ble tilskrevet ham og ble sagt skulle stamme fra et møte med 500 katolikker. De gikk inn for å «bryte alle bånd med imperialismen og å etablere en selvstyrende, selvfinansierende og selvforkynnende ny kirke». En knapp måned etter kom det et lignende katolsk manifest i Sichuan (Chongqing-dokumentet), som ble sagt å stamme fra generalvikaren fader Shi Mingliang etter et reformmøte med 700 katolikker. China Mission Bulletin så på språkføringen og skrev at
Vurderingen virker riktig; for eksempel er ikke ordet «likvidere» dagligtale i kirkelige dokumenter («Vi må likvidere de elementer i kirken som er beredt til å tjene imperialismen, for å utslette alle spor av imperialisme».
Underskrifter ble så innsamlet for å støtte også bevegelsen, som på lignende vis som sitt protestantiske motstykke ble presentert som en patriotisk fornyelsesbevegelse.
Religionsfrihetspolitikken i praksis, andre religioner
Også i de andre religioner opprettet regjeringen ved hjelp av sine infiltratører eller medhjelpere lignende patriotiske foreninger, og gjennom dette ble det foretatt forskjellige former for (påtvunget) «frigjøring» fra undertrykkende ordninger. Ettersom man håndhevet et prinsipp om at ikke-troende skulle bli spart for å bli eksponert for religiøse uttrykk, og et prinsippvedtak i kommunistpartiet om religionsfrihet i de dertil approberte og registrerte bygninger, fikk denne politikken en rekke interessante konsekvenser. Protestantiske familiesamlinger i hjemmene ble forbudt, katolske pilegrimsferder og buddhistiske og taoistenes bønneseremonier for døde i hjemmene ble forbudt. Protestantiske pastorer, katolske geistlige og ordenssøstre og buddhistmunker og -nonner ble forbudt å opptre i karakteristisk religiøs/geistlig drakt i offentligheten. Buddhistmunker og -nonner fikk «frihet» til å spise kjøtt og til å gifte seg. Når løftet om sølibat, vegetardiett og religiøs drakt ble avskaffet ble den religiøse symbolikk tømt for innhold og buddhismen svekket. Antallet buddhist- og taoisttempler sank fra 60 000 på 1950-tallet til 8 000 ved utbruddet av kulturrevolusjonen. Muslimske bønder opplevde at de av sin patriotiske forening fikk «frihet» til å oppdrette griser, og straks kom det pålegg fra myndighetene om svineproduksjon. Dette var blant årsakene for hui-kinesernes lokale oppstander i 1952, 1953, og 1958 i Hunan og særlig i Gansu og Ningxia.
Undertrykkelse av «kontrarevolusjonære» og «barnemordere» (1951-1952)
1951 ble det første store året for undertrykkelse av «kontrarevolusjonære». Kampanjen hadde som utgangspunkt et regjeringsdekret av 20. februar. Ett mål var å kaste ut de utenlandske misjonærer. Et flertall av de protestantiske var allerede reist, noen av dem før kommunistenes maktovertagelse, ofte fordi de var gifte og hadde ansvar for familier. Men ikke alle: De siste norske protestantiske misjonærer reiste i 1951, blant annet Annie Skau Berntsen. I løpet av 1952 var det bare tilbake en liten håndfull protestantiske misjonærer.
De katolske utenlandske prester og søstre var stort sett blitt igjen alle sammen, selv om også en del av dem var blitt utvist. De gjenværende ble meget hardt rammet av de nå tiltagende forfølgelser. En annen grunn til at katolikkene ble hardest rammet, var at oppslutningen om «deres» patriotiske forening var så minimal.
Man ville også bryte kirkens bånd med Roma. På den tid var fremdeles den pavelige internuntius i det gamle regimes hovedstad Nanjing, den monegaskiske erkebiskop Antonio Riberi. Han hadde allerede i 1949 bedt om en audiens hos Mao Zedong og ville flytte til Beijing, og hadde ennå ikke fått svar. Han hadde samme år også bedt de utenlandske katolske misjonærer om ikke å forlate sine poster og reise hjem. Etter aksjonene for å opprette en katolsk San Zi Yun Dongkirke sendte han i slutten av mars et latinsk skriv til landets biskoper og advarte dem mot dette som et truende skisma. Det utløste en voldsom kampanje. Renmin Ribao fremholdt der som «Ugjendrivelig bevis på Vatikanets støtte til at imperialister intervenerer i forskjellige lands indre anliggender», det kom (angivelig) en masse protester fra opprørte katolske patrioter mot den pavelige diplomaten med krav om hans utvisning, og Renbin Ribao konkluderte senere med at han var «en løpehund for amerikansk imperialisme og en borger av fyrstedømmet Monaco». Fra juni 1951 ble erkebiskopen holdt i husarrest, og i november det endelige svar: Utvisning. Det ble igangsatt propagandaangrep mot katolske institusjoner. Først i ildlinjen kom to nonnedrevne hjem for foreldreløse og hittebarn, De fransiskanske Mariamisjonærers barnehjem i Nanjing og et lignende barnehjem drevet av kanadiske søstre i Guangzhou. Folk fikk høre at mange småbarn var blitt myrdet av søstrene. Lignende påstander ble så fremsatt om andre katolske barnehjem landet rundt, og særlig anklagene om nonnene i Shanghai skulle bli en gjenganger i propagandaen opp gjennom årene. Antallet drepte barn i Nanjing var på 2 000, ble det sagt, og søstrene der ble dømt til ti års fengsel. Etter dommen var avsagt ble fem søstre iført sorte kinesiske buksedrakter (de fikk ikke beholde ordensdrakten) og kjørt rundt i byen på lasteplanet av en lastebil; noen folk kastet stener og søppel på dem og én av søstrene, sr. Germaine Gravel, ble så skadet at silblod dekket hele ansiktet hennes. Om nonnene i Nanjing het det også at de hadde begravd barn levende. I Wuchang og andre byer ble det holdt folkemøter som fremsatte beskyldninger mot nonnene der.
De amerikanske maryknoll misjonærer i bispedømmet Kaying i nordøstre Guangdong viser i et nøtteskall omslaget i religionspolitikken. Da de kommunistiske styrker jagde bort nasjonalisthæren våren 1949 fryktet, men det verste, men de oppførte seg meget korrekt, betalte for det de kjøpte, leverte tilbake hva de lånte, reparerte hva de skadet, og roste til og med prester og søstre for deres innsats for «folket». Misjonærene ble tillitsgfulle og lot seg sjarmere, endret for eksempel uten oppfordring messetidene for at de ikke skulle kollidere med fellesprosjekter og kommunistiske møter. Utover 1950 og særlig ble det gradvis verre; reiserestriksjoner, nekt av innreise for eksempel etter sykebesøk i Hongkong, beslagleggelse av eiendom og bosted (eller de fleste rom i konventene), stadige fiendtligsinnede avhør, husarrest, ryktespredning om presters og søstres spionasje til USAs gunst (dette var under Koreakrigen), kollaborasjon med japanerne under annen verdenskrig, og deres seksuelle utskeielser. Ransakelser der man «fant» både pakke med opium, patroner og våpen, spredning av smedebrosjyrer med karikaturtegninger av presters og nonners forbrytelser, arrestasjoner av ordenssøstre som ble utsatt for seksuell fornedring, fremtvingelse av falske tilståelser. Misjonærenes beslutning om ikke å la seg presse til å be om utreisetillatelse ble omgjort da det ble klart at forfølgelser av kinesiske troende ble verre av misjonærenes standhaftighet. Én søster fikk bare slippe ut av fengsel og reise ut etter å ha undertegnet en tilståelse om de forferdeligste ting inklusive drap av 4 000 småbarn; biskop Francis Xavier Ford ble mishandlet og døde i fengsel i februar 1952 før de rakk å utvirke det de ønsket av tilståelser.
I alt ble det holdt rettssaker mot nonner som drev barnehjem på minst 30 steder fra Harbin i nord til Hainan i sør. Mange ble ilagt lange fengselsstraffer (men ble som regel enten utvist, satt i husarrest eller endt til omskoleringsleir). I Ningbo publiserte kommunistpressen en grotesk tegneserie som viste hvordan søstrene der på 99 år hadde «drept mer enn 24 000 foreldreløse barn»: Slaktet, torturert, matet som høns krypende på bakken, likene matet til villhunder. Disse og lignende karikaturserier ble ikke bare trykket lokalt; de ble etterhvert publisert i pressen over hele landet. Søstrene i Chongqing ble under rettssaken anklaget for å ha spist drepte foreldreløse barn.
Det ble også gjennomført spionasjerettssaker mot utenlandske katolske prester og biskoper, og avisene skrev oppildnende artikler om de katolske kontrarevolusjonære. Særlig gikk man løs på lekbevegelsen Marialegionen, som Folkets Dagblad beskrev som et reaksjonært fascistisk hemmelig selskap. Samme avis forklarte også at hele den katolske kirke var en terroristorganisasjon, og gav sine lesere inngående beskrivelser om nonner som pisker barn, sulter dem ut og behandler dem som slaver. I utstillinger ble det fremvist bevis mot prestene: Våpner, vitnemål om usedelighet og spionasje, hemmelige rom, radiosendere og så videre. Jesuittordenen ble fremstilt som særlig farlig. Utvisningene av utenlandske katolske biskoper, prester og nonner begynte i 1951, men det tok flere år før alle var arrestert og utvist, en del etter fengselsopphold. (Flere skrev bøker som det de ble utsatt for. Den belgiske pater Dries Van Coillie C.I.C.M. skrev en bok som ble oversatt til femten språk, blant annet norsk: «Hjernevask i Kina». Den beskriver hans tre års lidelser i et fengsel i Beijing.)