cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mad Men
Temaer
Mad Men tar for seg samfunnet og kulturen på det tidlige 60-tallet. Serien viser mye sigarettrøyking, drikking av alkohol, sexisme og rasediskriminering som eksempler på hvordan denne tiden, ikke så langt tilbake fra vår egen, var radikalt annerledes enn vår. Røyking, mye mer vanlig på sekstitallet enn i dag, forekommer i hele serien; nesten alle personene kan bli sett røykende flere ganger i hver episode. I pilot-episoden kommer representanter for tobakksprodusenten Lucky Strike til Sterling Cooper for å få laget en ny reklamekampanje for sigarettene sine. Dette på grunn av en rapport gjengitt i Det Beste som slår fast at røyking fører til alvorlige sykdommer.
Serien presenterer en kultur der menn som er forlovet eller gift, fritt har seksuelle forhold til andre kvinner enn dem de er gift eller forlovet med. Serien ser også på reklamebransjen som en ventil for kreative, unge, hvite middelklassemenn. Hovedpersonen, Don Draper, sier om Sterling-Cooper i en episode: «This place has more failed artists and intellectuals than the Third Reich.»
I tillegg til disse eksemplene er det imidlertid hint om fremtiden og de radikale forandringene som kommer på slutten av sekstitallet: Bettys angst, beatnikene som Draper oppdager gjennom Midge, selv prat om at røyking er farlig for helsen. Rollefigurene opplever også forandringer i bransjen, som med Volkswagens kampanje «Think Small», som blir nevnt og avfeid av de ansatte i Sterling-Cooper.
Don Draper
Don Draper spilles av Jon Hamm:
Han er kreativ direktør og etterhvert juniorpartner i reklamebyrået Sterling Cooper. Han er hovedperson i serien. Lite av hans fortid er kjent, noe som skyldes hans tilbakeholdenhet. Han er født som Richard «Dick» Whitman, den uekte sønnen til en prostituert som døde da han ble født. Han bodde med faren og farens nye kone frem til han var 10. Han flyttet da hans alkoholiserte far ble sparket i ansiktet av en hest og døde. Små glimt blir vist av Dons fortid i serien; hans barndom var ulykkelig og hans stemor lot aldri være å minne ham på at han var en «horunge». I hans militære tjenestetid i Koreakrigen ble en offiser ved navn Don Draper drept mens han og Whitman er alene på basen. Whitman bytter da ID-papirer med ham og tar hans navn, kutter all kontakt med familien og startet et nytt liv. Don Draper er en meget dyktig reklamemann og den store stjernen i reklamebyrået, han tiltrekker og beholder viktige klienter, blir forsøkt rekruttert av konkurrerende firmaer og lever et tilsynelatende perfekt liv. Imidlertid virker ikke Don lykkelig med sitt liv, han drikker og røyker mye og synes ofte deprimert. Mens han tilsynelatende elsker sin kone, har han en kort seksuell affære med Rachel Menken og blir også involvert med beatniken Midge Daniels. Han har to barn med sin kone og fremstår som en kjærlig far. Imidlertid, da Pete Campbell truer med å avsløre hans fortid, overveier Don for et øyeblikk å flykte til Los Angeles og forlate sin kone og barn. Bertram Cooper utnevner ham til partner etter Roger Sterlings hjerteinfarkt.
Seriens innflytelse og suksess
Serien ble i 2010 nominert til 17 Emmy-priser, de tre første sesongene fikk Golden Globe for beste dramaserie tre år på rad og en vant også for to Emmy-priser for beste dramaserie, i tillegg til en rekke priser for skuespillerprestasjoner, design, manus med mer. Den har hatt et jevnt økende seertall i USA med rundt tre millioner seere i løpet av den tredje sesongen. The Guardian har kåret den til den fjerde beste serien gjennom tidene, mens New York Times skrev at Mad Men har gått fra å være et kultfenomen til å bli et kulturelt fenomen på samme måte som The Sopranos en gang var. Moteskaperne Michael Kors og Louis Vuitton, kleskjeden Banana Republic og kjøpesenteret Bloomingdales har alle brukt Mad Men-estetikken. Barbie-produsenten Matte produserer nå dukker av figurene – for voksne. Arnt Maasø, førsteamanuensis i medievitenskap, sier i et intervju i Dagsavisen at serien er milevis unna å bli et massefenomen på linje med Seinfeld eller Friends. Han sier: «Vi snakker om en relativt smal kvalitetsserie som jeg har inntrykk av at treffer voksne, velutdannede folk som samtidig er aktive nettbrukere, sånn at de både kan laste ned eller kjøpe serien på nett og ta del i alt som skjer rundt serien.»
Serien i Norge
Serien har hatt rundt 9 000 seere i snitt når det har vært vist på den norske kanalen Viasat 4.
Haraldvigen
Haraldvigen er en maritim leirskole på Indre Kalvøy i Kristiansandsfjorden. Anlegget eies av Norges Røde Kors.
Anlegget ble bygd for midler som norske skolebarn samlet inn til daværende Kronprins Harald til hans 30-årsdag. Haraldvigen sammen med Haraldvangen var opprinnelig de første anlegg i Norge som var bygget med tanke på integrering slik at funksjonsfriske skolebarn skulle få anledning til å møte funksjonshemmede barn – og omvendt. På Haraldvigen er det også et ferietilbud til grunnskolebarn i skoleferier.
Vinteren 2005 ble TV-serien Leirskolen vist på NRK. Her fikk man følge 70 sjuendeklassinger på et seks dagers opphold på Haraldvigen.
Krigsseilerregisteret
Krigsseilerregisteret (etablert 19. januar 2016) er et norsk nettsted der formålet er å utarbeide et register over alle norske sjøfolk og skip som seilte fra 1939 til 1945 i nøytral fart, for Nortraship, i hjemmeflåten, i marinen, for de allierte og nøytrale handelsskip og i alliert marine. Nettstedet er under stadig utarbeidelse.
Stiftelsen Arkivet er eier og ansvarlig for Krigsseilerregisteret og Norsk senter for krigsseilerhistorie og har samarbeidet med Lillesand Sjømannsforening. Registeret finansieres av private bidragsytere og fikk i 2016 en bevilgning over statsbudsjettet. Største private bidragsyter er Samlerhuset.
Teateråret 1827
Teateråret 1827 er en oversikt over hendelser, verk, fødte og avdøde personer med tilknytning til teater i 1827.
Conchoecia hyalophyllum
Taksonomisk plassering av gruppen
Taksonomien til muslingkrepsene er omstridt og inneholder vanskelig systematiserte grupper. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. Skillene mellom de ulike gruppene av muslingkreps er usikre, og stort sett basert på morfologi snarere enn molekylær analyse. En moderne oppdatering som angis her, følger stort sett oppdelingen i Catalogue of Life:, mens detaljene, slektene og artene her følger WoRMS-databasen.
Jaastadfela
Jaastadfela ble ifølge merkelapp i bunnen laget av lensmann Ole Jonsen Jaastad i Ullensvang i Hardanger, i 1651, og regnes som den første kjente hardingfela.
Den har to understrenger, i motsetning til dagens moderne hardingfeler som vanligvis har fire eller fem understrenger. Fela er betydelig mindre enn moderne hardingfeler.
Fela har en ganske kraftig klang, og i rette hender skal den være god å spille på. Slåttene som spilles på slike gamle feler, krever en litt annerledes spilleteknikk enn det dagens slåtter krever.
Form og størrelse
Jaastadfela er mindre og understrengene har mindre betydning enn i nyere feler.
Kroppen på jaastadfela er 32,2 cm lang. Den er generelt litt kortere enn felene laget av Isak Botnen og hans sønn Trond Flatebø (de tidligst sikkert dokumentert felemakerne i Hardanger), men Isak laget feler så korte som 30,4 cm og feler rundt 32,2 til 32,5 cm. Jaastadfela er en god del smalere enn Isaks og Tronds feler. Jaaastadfela har et lokk som er vesentlig mer hvelvet (forhøyet midtparti) enn Isaks feler og noe mer hvelvet enn Tronds feler. De yngste av Tronds feler ligner mest på Jaastadfela. Samlet lengde er 53,7 cm. Den var opprinnelig lakket gul, senere har den blitt farget mørkebrun. Detaljene er dekorert med biter av horn, bein og perlemor slik at det dannes et tydelig geometrisk mønster av sorte og hvite ruter. Halsen avsluttes med et dyrehode.
Datering
Datering av Jaastadfela har vært omdiskutert blant annet fordi den neste sikre dateringen av hardingfele er på 1700-tallet og Jaastad-fela har likhetstrekk med disse yngre variantene. Etiketten med årstallet 1651 har på grunn av skriftformen vært tolket som siste del av 1700-tallet. En hypotese er at årstallet er tilføyd i nyere tid. Sikker dokumentasjon om bruk av hardingfele finnes først ut på 1700-tallet. En teori er at noen har stukket en penn gjennom lydhullet og tilføyd årstallet i nyere tid. Dersom fela ble laget på 1700-tallet kan opphavspersonen være Ole Jonsen Jaastad født 1758. Arne Bjørndal åpnet fela i 1942 og konkluderte da at merkelappen i bunnen var festet med samme type lim som opprinnelig ble brukt til å montere fela. Bjørndal mente at navn og årstall var skrevet med samme blekk og av samme person. Det er ikke overlevert muntlige opplysninger om Ola Jaastad, kjent som lensmannen "Ola med hatt", som felebygger.
Robert II av Flandern
Robert II (født ca. 1065, død 5. oktober 1111 i Meaux) var greve av Flandern fra 1093 til 1111. Han ble kjent som Robert av Jerusalem (Robertus Hierosolimitanus) eller Robert korsfareren etter sine bedrifter i det første korstoget.
Han var den eldste sønnen til Robert I av Flandern og Gertrude av Holland. Hans far begynte å involvere ham i styret av grevskapet rundt 1077. Han var regent i grevskapet mellom 1085 og 1091 mens hans far var på pilegrimsreise til det hellige land.
Første korstog
Han deltok så i beleiringen av Nikea. Etterpå ble arméen delt i to grupper. Robert marsjerte sammen med Stefan av Blois, Bohemond av Taranto, Robert Curthose og de bysantinske veiviserne, en dag foran resten av korsfarerne. Denne hæren ble omringet av seldsjukkene under sultan Kilij Arslan I i slaget ved Dorylaion den 30. juni 1097. Dagen etter ankom den andre hæren, ledet av Raimond IV av Toulouse, Godfred av Bouillon og Hugh I av Vermandois. De brøt gjennom omringingen og de to hærene ble forent, med Robert og Raimond i sentrum. Tyrkerne ble beseiret, og korsfarerne fortsatte sin marsj.
På slutten av 1097 ankom korsfarerne ved Antiokia. Beleiringen av Antiokia varte i mange måneder. Robert og Bohemond forlot i desember hæren for å plyndre det omkringliggende territoriet for mat, og den 30. desember beseiret de en hær som ble sendt for å unnsette Antiokia, ledet av Duqaq av Damaskus. Antiokia ble til slutt forrådt til Bohemond av en armensk vakt, og Robert var blant de første som gikk inn i byen. Bare noen dager senere ble de selv beleiret av Kerboga av Mosul. 28. juni 1098 marsjerte korsfarerne ut for å møte ham på slagmarken. Robert og Hugh av Vermandois ledet den første av seks divisjoner. Kerboga ble beseiret og den festningen som ble holdt av muslimer, overgav seg til slutt til korsfarerne. Robert, sammen med Bohemond, Raimond og Godfred, okkuperte festningen, men Bohemond krevde snart byen for seg selv. Raimond krevde den også, men Robert støttet Bohemond i denne krangelen.
Kranglingen forsinket korstoget ytterligere. Raimond forlot Antiokia for å angripe Maarrat al-Numan som ble erobret. Robert deltok i denne beleiringen også. Raimond forsøkte å bestikke Robert og de andre lederne til å følge ham i stedet for Bohemond. Han ble tilbudt seks tusen solidus, men forsøkene på bestikkelser ble ignorert. Raimond fortsatte sørover til Jerusalem i januar 1099, men Robert og Godfred forble i Antiokia frem til februar. De sluttet seg igjen til Raimonds hær i beleiringen av Arqa. Robert og Gaston IV av Bearn ledet i juni de fremste linjene som ankom Ramla, og sammen med Tancred av Taranto ledet han et felttog inn i Samaria for å finne treverk for å konstruere beleiringsmaskiner til beleiringen av Jerusalem. Da Jerusalem ble erobret den 15. juli, støttet Robert Godfred fremfor Raimond, og 9. august marsjerte han ut for å møte fatimidenes hær under al-Afdal Shahanshah som kom for å unnsette Jerusalem. Robert var del av sentrum i det påfølgende slaget ved Ashkelon som resulterte i seier til korsfarerne. Men Godfred og Raimond kranglet over hvem som skulle eie Ashkelon, og til og med Robert kunne ikke støtte Godfred i denne krangelen. Byen forble uokkupert, men seieren gjorde det mulig å etablere kongedømmet Jerusalem.
Hjemkomst
På slutten av august dro Robert hjem sammen med Robert Curthose og Raimond. På vei tilbake erobret de Latakia som ble overrakt til den bysantinske keiseren slik de lovet flere år tidligere. Raimond ble værende der, men de to andre fortsatte hjem gjennom Konstantinopel etter å ha avslått Alexios ønske om å bli værende der i hans tjeneste. Robert hadde med seg en verdifull relikvie, armen av St Georg, en gave fra Alexios. Dette relikviet ble plassert i kirken Anchin i Flandern. Robert bygget klosteret til St Andreas i Betferkerke, nær Brugge, etter at han kom hjem. På grunn av dette korstoget og byttet han førte med seg hjem, fikk han kallenavnet Robert av Jerusalem.
Han inngikk i 1103 en allianse med kong Henrik I av England hvor han tilbød 1000 kavalerister i bytte mot en årlig skatt, men da Henrik nektet å betale, allierte Robert seg med hans nominelle overherre, Ludvig VI av Frankrike, og angrep Normandie. Mens kongen var opptatt, ledet Teobald IV av Blois et opprør av franske baroner. Robert ledet en hær mot Meaux, men nær byen ble han dødelig såret, falt av hesten sin og druknet i Marne.
Familie
Han giftet seg med Clementia av Burgund, en søster av pave Callistus II. De fikk tre barn, men bare den eldste ble voksen. Han etterfulgte Robert som Baldwin VII av Flandern.
Ungdomsmesterskapet i friidrett 2017
Ungdomsmesterskapet i friidrett 2017 var et uoffisielt norgesmesterskap i friidrett for ungdom i alderen 15 til 19 år. Det ble arrangert på Fana stadion i Bergen 1.–2. september. Arrangør var Fana IL.
Fotballklubben Vesterålen
Fotballklubben Vesterålen eksisterte mellom 2000 og høsten 2005. Klubben var en overbygningsklubb med spillere fra flere av fotballklubbene i Vesterålen. Klubben ble stiftet 1. januar 2000 og tok Sortland ILs plass i serien samme år. Samarbeidet mellom fotballklubbene fungerte imidlertid ikke spesielt godt, og suksessen uteble. FK Vesterålen vedtok å legge ned driften høsten 2005, etter at klubbens gjeld var gjort opp. Våren 2006 tok Sortland IL over plassen i serien igjen.
FK Vesterålens draktfarger var blå skjorte og svarte bukser. Klubbens hjemmebane var Sortland idrettspark, men klubben spilte også enkelte hjemmekamper på andre baner i Vesterålen når Sortland idrettspark ikke var brukbar.
Dictionarium Anglo-Britannicum
Dictionarium Anglo-Britannicum er en ordbok utarbeidet av filologen John Kersey, som første gang ble utgitt i London i 1708.
Luxi (Xiangxi)
Luxi (kinesisk: 泸溪县 Lúxī Xiàn) er et fylke nordvest i provinsen Hunan i Folkerepublikken Kina. Det tilhører det autonome prefektur Xiangxi. I 1999 hadde det 274.026 innbyggere.
Kommunikasjoner
Kinas riksvei 319 fører gjennom fylket. Riksveien begynner i Xiamen i Fujian, løper nordvestover gjennom provinsene Jiangxi, Hunan og Chongqing, til den ender opp i Chengdu, hovedstaden i provinsen Sichuan.
DS «Hera»
DS «Hera» (kallesignal JPBG) var et hurtigruteskip som ble overlevert rederiet Thomas Wilson & Sons i Hull, Storbritannia i oktober 1889. Skipet var byggnummer 322 ved Earle´s Shipbuilding & Engineering i Hull og ble døpt DS «Juno». I 1899 ble hun kjøpt av Det Bergenske Dampskibsselskab (BDS), og omdøpt til DS «Hera». Hun gikk i Hamburg-ruten frem til 1910, da skipet ble satt inn som erstatningsskip i hurtigruten. Fra 1913 til 1931, gikk hun i fast rotasjon i hurtigruten. I mars 1931 forliste hun på Finnmarkskysten. 6 mennesker omkom.
Det Bergenske Dampskibsselskab hadde som tradisjon å navngi skipene sine etter fenomener og objekter på nattehimmelen. Hera er en asteroide som ble oppdaget i 1868.
Historie
Etter overleveringen i 1889 ble skipet døpt DS «Juno» og satt inn på Wilson Lines' ruter blant annet mellom Storbritannia og Norge. I april 1899 ble skipet kjøpt av Det Bergenske Dampskibsselskab for 298 000 kroner og omdøpt DS «Hera». Etter kjøpet ble skipet modifisert ved Akers mekaniske verksted i Oslo og satt inn på ruten Hamburg – Kristiansand – Vadsø. I 1906 ble hun igjen oppgradert ved Akers mekaniske verksted og fikk blant annet ny kjele.
I hurtigruten
Da Det Bergenske Dampskibsselskabs hurtigruteskip DS «Astræa» forliste i januar 1910, ble DS «Hera» satt inn som erstatning. Dette var i begynnelsen tenkt som en midlertidig løsning, men etter tre år i ruten ble skipet oppgradert og satt inn i fast rotasjon mellom Bergen og Vadsø. 26. september 1914 på sørgående i dårlig sikt grunnstøtte hun ved Oddane, en gruppe holmer like sør for Florø i Sogn og Fjordane. Skipet ble trukket av grunnen og reparert i Bergen. I 1920 ble DS «Hera» ombygd ved Storemøllens mekaniske verksted i Sandviken, Bergen. Hun fikk ny innredning på 1. plass (1. klasse) og ny røkesalong.
Forliset
Skipet begynte å brekke foran styrhuset, og grov sjø og storm gjorde det umulig å sette ut livbåtene. Andrestyrmann Einar Ramm meldte seg frivillig til å forsøke å få en redningsline til land. Han festet linen rundt livet, og på tredje forsøk greide han å komme seg i land og fikk spent opp linen. En provisorisk redningsstol ble laget av to redningsbøyer, og 56 mennesker ble heist i sikkerhet. Ramm ble tildelt Medaljen for edel dåd i gull for sin innsats. På tross av Ramms redningsdåd omkom seks mennesker i forliset. Vraket av DS «Hera» lå lenge på skjæret før det brakk opp.
Eliot Matazo
Eliot Matazo (født 15. februar 2002) er en belgisk fotballspiller som spiller for AS Monaco FC.
Fruta de Leite
Fruta de Leite er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Qinbei kullkraftverk
Qinbei kullkraftverk er et kullkraftverk i provinsen Henan, i det nordlig-sentrale Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 1 200 MW, men ytterligere 1 200 MW under installasjon og 2 200 MW under utbygging (2012). Totaleffekten skal opp i hele 4 400 MW med nåværende planverk.
Årsproduksjonen skal opp i 15,6 TWh elektrisk kraft. Årlig utslipp er 15,1 millioner tonn CO2.
Operatør er China Huaneng Group Co Ltd. Dette anlegget er et CDM-prosjekt under FN.
Rhins of Galloway
Rhins eller Rhinns of Galloway (skotsk-gælisk: Na Rannaibh er en halvøy på vestkysten av Skottland. Den ligger i regionen Dumfries and Galloway. Halvøya er formet som et hammerhode, fra nord til sør er den omtrent 40 kilometer lang, den sørlige odden av halvøya er Mull of Galloway.
De største bosetningene er Stranraer i bunnen av fjorden mellom halvøya og fastlandet i nord, og Portpatrick på vesktkysten, andre landsbyer på halvøya er i nord Kirkcolm, Leswalt og Lochans, og i sør Stoneykirk, Sandhead, Ardwell og Drummore.
Simen Tokle
Simen Tokle (født 30. september 1985 i Ballangen, død 27. juni 2010 i Afghanistan) var en norsk offiser og tjenestegjorde som fenrik i Kystjegerkommandoen. Han ble drept 27. juni 2010 da kjøretøyet han satt i ble rammet av en veibombe på et ISAF-oppdrag i byen Almar i Faryab-provinsen i Afghanistan.
Dødsfallet
Tokle ble drept søndag 27. juni 2010 i tjeneste i ISAF i Afghanistan. Han var en del av en motorisert patrulje (Military Observation Team, MOT) på et ISAF-oppdrag i byen Almar i Faryab-provinsen da kjøretøyet han satt i ble rammet av en veibombe, også kalt IED. I kjøretøyet satt ytterligere tre norske soldater, Andreas Eldjarn, Christian Lian og Trond André Bolle. Alle fire mistet livet i det som er det største tapet av norsk personell i en enkelthendelse i forbindelse med krigen i Afghanistan.
Utmerkelser
Tokle ble videre dekorert med Forsvarets operasjonsmedalje for Afghanistan, Sjøforsvarets vernedyktighetsmedalje og NATO-medaljen for ISAF.
Han ble etter sin død hedret med Forsvarets medalje for falne i strid.
Fløytesonater (Bach)
Fløytesonater av Johann Sebastian Bach er i alt sju kammermusikkverk for tverrfløyte, det vil si komposisjoner med spesiell vekt på fløyta. De innbefatter ett verk for solo fløyte, tre for fløyte med continuo og tre for fløyte med cembalo. Bach reviderte sine kammermusikkompositioner relativt intensivt, og for enkelte av verkene finnes det derfor tidligere versjoner, til dels for annen besetning.
Bach holdt god kontakt med hoffet i Dresden der fløytisten Pierre-Gabriel Buffardin var ansatt, og noen av disse komposisjonene er nok skrevet for ham. En del av komposisjonene oppførte Bach under sine konserter i Zimmermannischen Caffee-Hauß i Leipzig.
Verk for solofløyte
Bare en enkelt suite for solo fløyte er bevart; det er mulig at han skrev flere, se Sonate i C-dur, nedenfor).
Suite (partita) for solo fløyte i a-moll, BWV 1013
Alle satsene går i grunntonearten a-moll.
I oppbygning og stil minner det firesatsige verket om Bachs Suiter for cello solo, i begge tilfellene tar han i bruk nokså like teknikker for å skape en virtuell flerstemmighet. Det er et av få eksempler på en komposisjon for fløyte solo fra barokken – kanskje er Sonate i C-dur BWV 1033 (se under) ment som en pendant. Partituret er bare bevart i avskrifter.
Den første satsen setter utøverens pusteteknikk på prøve da den består av en uavbrutt kjede sekstendelsnoter.
Sonate I i C-dur BWV 1033
Basso continuoen deltar ikke motivisk og føres flere steder noe amatørmessig, det antas derfor at Bach komponerte stykket for fløyte solo og gav en av sine elever i oppgave å skrive en bass-stemme til.
Sonate II i e-moll BWV 1034
Denne sonaten antas å stamme fra Bachs tid i Leipzig.
Sonate I i h-moll BWV 1030
Det er bevart et fragment av en versjon i g-moll hvor soloinstrumentet kan ha vært blokkfløyte. Sannsynligvis er også denne basert på en første versjon for to instrumenter og continuo.
Sonate II i Ess-dur BWV 1031
Den mest kjente satsen er Siciliano, den foreligger i en beidelse for piano solo som pianister ofte spiller som ekstranummer.
Knippelsbro
Knippelsbro er en bro i København som forbinder Slotsholmen med Christianshavn, og opprinnelig het Den store Amagerbro eller Christianshavns bro.
Fløytesonater (Bach)
Sonate III i A-dur BWV 1032
Den første satsen er ikke overlevert i komplett stand – andre del mangler. Også for denne antas det at første versjon var for to instrumentere med continuo.
Knippelsbro
Den første Knippelsbro ble oppført i tidsrommet 1618–20, og ble den gang ansett som noe av en teknisk bragd, for strømmen i havneløpet var stri, spesielt etter at det var bygd en demning fra hver side for å gjøre broen så kort som mulig. Vogner ble avkrevd bompenger ved passering, og for å skåne broen, var det forbudt å fortøye skip ved den.
Fløytesonater (Bach)
Sonate i g-moll for fløyte og obligat cembalo BWV 1020
I originalen er «fiolin» påført som soloinstrument, men Friedrich Spitta antok at det lille toneomfanget og mangelen på fiolinspesifikke effekter tydet på at verket var ment for fløyte. Dagens forskere mener at verket ble skrevet av Bachs sønn Carl Philipp Emanuel.
Knippelsbro
Den ble like fullt utsatt for omfattende slitasje, og i 1703 advarte havnekommisjonen at «er at befrygte stor Ulykke og Skade formedelst den idelige Passage derover, hvis ikke den uden længer Ophold vorder hjulpen og kan nu umuligen længer bie efter Reparation». Den ble gjenoppbygget i 1725 under ledelse av Johan Cornelius Krieger. Den delen av broen som var nærmest byen, var overbygd, mens selve broen med heiseklapper lot bare en smal seilpassasje åpen. Broens senere navn, Knippelsbro, kan stamme fra fergemannen Hans Knip som trolig bodde i huset inntil broen. På 1800-tallet fikk den sitt nåværende navn.
Fløytesonater (Bach)
Triosonate fra Musikalisches Opfer
For fløyte, fiolin og continuo – se artikkelen Musikalisches Opfer.
Sonate for to tverrfløyter og continuo BWV 1039
Dette er en tidlig versjon av den første gambesonaten.
Knippelsbro
Knippelsbro ble fredet i 2007.
Kai (Chongqing)
Kai (kinesisk: 开县; pinyin: Kāi Xiàn) er et fylke i byprovinsen Chongqing i Folkerepublikken Kina.
Baihe kullkraftverk ligger i fylket.
Wilfrid Johnson
Wilfrid Alexander Johnson (født 15. oktober 1885 i London, død 21. juni 1960) var en britisk lacrossespillere som deltok i de olympiske leker Sommer-OL 1908 i London.
Johnson vant en olympisk sølvmedalje i lacrosse under Sommer-OL 1908 i London. Han var med på det britiske laget som kom på andreplass i lacrosse bak Canada. Det var kun to lag med i turneringen så det ble kun spilt en kamp, finalen, som Storbritannia tapte med 10-14 til Canada.
Kirkpatrick Macmillan
Kirkpatrick Macmillan (født 2. september 1812 i Keir, Dumfries and Galloway, Skottland, død 26. januar 1878 i Keir) var en skotsk smed som har blitt gitt æren for den moderne sykkelen, som han lagde rundt 1840. Forgjengeren hadde trehjul, det var ikke mulig å styre forhjulet, og hadde ikke pedaler, slik at rytteren måtte skyve fra med bena. Macmillan skulle reparere noen av disse syklene, og fikk da ideen sin. Han la til pedaler og aksling, slik at bakhjulet fikk mer kraft. Macmillan vant det første sykkelløpet med pedalsykler i 1842.
Johann Christian Bach (1743–1814)
Johann Christian Bach (1743–1814) var en tysk pianist og lærer ved Pädagogium i Halle. Han fikk tilnavnet «Hallenser Clavier-Bach» for å skjelne ham fra Johann Sebastian Bachs yngste sønn, Johann Christian Bach.
«Hallenser Clavier-Bach» ble født inn i musikerfamilien Bach. Faren, Georg Michael Bach, var kantor ved St. Ulrich i Halle og onkelen, Johann Ludwig Bach, var kapellmester ved Meininger Hofkapelle i Thüringen. De to brødrenes slektskapsforhold til J. S. Bach er ikke fullstendig avklart, men sannsynligheten taler for at de var firmenninger.
Johann Christian var elev av Wilhelm Friedemann Bach, som gav ham Klavierbüchlein für Wilhelm Friedemann Bach i gave. Et bilde malt av Friedrich Georg Weitsch ble lenge regnet som et portrett av Wilhelm Friedemann, men framstiller sannsynligvis Clavier-Bach.
Mircogioton
Mircogioton er en slekt av vannkjær.
Levevis
Disse artene tilhører de landlevende vannkjærene. Slekten har blitt funnet på råtnende bananstammer.
Teletype Model 33
Teletype Model 33 er en elektromekanisk fjernskriver beregnet på lett kontorbruk. Den er mindre robust og mindre kostbar enn tidligere fjernskrivere. Teletype Corporation lanserte Model 33 som et kommersielt produkt i 1963, etter opprinnelig å ha utviklet den for United States Navy.
Bernt Rougthvedt
Bernt Rougthvedt (født 29. august 1956, død ) var en norsk forfatter som bodde i Skien. Han var cand. philol. med fagene religionshistorie, historie og norsk. Rougthvedt har skrevet en rekke tidsskriftartikler, og samarbeidet med Terje Emberland om biografien til forfatter og frontkjemper Per Imerslund (Det ariske idol, 2004).
Ansai
Ansai (kinesisk: 安塞县; pinyin: Ānsài Xiàn) er et fylke i provinsen Shaanxi i Folkerepublikken Kina. Den er understilt byprefekturet Yan'an.
Bernt Rougthvedt
Han er kjent for biografiene Riverton, om Sven Elvestad, og Med penn og pistol - en biografi om politiminister Jonas Lie.
Ansai
I 1999 var befolkningen på 150,162 innbyggere.
Bernt Rougthvedt
Sammen med Terje Emberland har han også skrevet den Riverton-nominerte boka Stormlaget.
Franz Berwald
Franz Adolf Berwald (født 23. juli 1796 i Stockholm, død 3. april 1868) var en svensk komponist og fiolinist med tyske aner.
Av sin samtid ble Franz Berwald aldri anerkjent, men i ettertid regnes Berwald som en av de viktigste svenske komponistene på 1800-tallet. Stilmessig var han spesiell, med en slags personlig videreutvikling av wienerklassisisme. Likevel hadde han stor påvirkningskraft på andre komponister. Blant hans verk finner man fire symfonier, to operaer, to operetter, en septett, to strykekvartetter.
Castres
Castres (oksitansk: Castras) er en kommune og administrativt senter i arrondissementet Castres, beliggende i departementet Tarn og regioner Occitanie i Frankrike. Den ligger i den tidligere franske provinsen Languedoc.
Franz Berwald
Franz Berwald har gitt navn til Berwaldhallen i Stockholm, som huser Sveriges Radios symfoniorkester.
Castres
Castres er (etter Toulouse og Tarbes) det tredje største industrielle senteret i regionen Midi-Pyrénées, som ellers er overveiende en jordbruksregion. Byen er det viktigste senteret i Languedoc mellom Toulouse og Montpellier.
Castres er kjent som fødestedet til den kjente sosialistlederen Jean Jaurès og hjemsted for det kjente Goya-museet for spansk kunst.
Demografi
I 1831 var innbyggertallet i Castres på 12 032, og den var da den største byen i departementet Tarn. Ettersom byen var en av de få industribyene i regionen vokste innbyggertallet i kommunen til 19 483 i 1901 og 34 126 i 1954 (44 161 innbyggere i hele byområdet). Men etter hvert som industrien i byen gikk tilbake, ble også økningen i folketallet redusert. Albi gikk forbi Castres som det mest folkerike området i Tarn. Etter en liten tilvekst på 1970- og 1980-tallet har innbyggertallet nå stagnert, med ingen vekst i det hele tatt på 1990-tallet.
Geografi
Castres ligger 172 meter over havet, 45 km sør-sørøst for Albi, som er préfecture (administrativt senter) i departementet Tarn, og 79 km øst for Toulouse, hovedstad i regionen Midi-Pyrénées.
Castres er delt fra nord til sør av elvene Agout og Durenque. Elva Thoré utgjør mesteparten av kommunens grense mot sørøst, før den løper sammen med Agout, som utgjør en del av byens grense mot vest.
Administrasjon
Mellom 1790 og 1797 var Castres préfecture i Tarn.
Siden 2001 har Castres' borgermester (maire) vært Pascal Bugis fra sentrum-høyre-partiet UMP), som beseiret den daværende sosialistiske borgermesteren i valget i 2001, etter en valgkamp som fokuserte på den dårlige statistikken til den sosialistiske borgermesteren på kampen mot kriminalitet og den høye graden av usikkerhet i byen.
Castres har slått seg sammen med den nærliggende byen Mazamet (22 km sørøst for Castres) og de mellomliggende uavhengige forstedene og landsbyene for å opprette et Fellesskapsråd for byområdet Castres-Mazamet (Communauté d'agglomération de Castres-Mazamet). Rådet ble etablert i januar 2000, og erstattet et tidligere distriktsråd som ble opprettet i 1993, men med færre fullmakter enn det nåværende rådet. Fellesskapsrådet for byområdet Castres-Mazamet omfatter 16 uavhengige kommuner (inkludert Castres og Mazamet), med en samlet befolkning på 79 988 innbyggere (per folketellingen i 1999), hvorav 54% bor i Castres kommune, 13% i Mazamet kommune, og resten i kommunene i mellom.
Fellesskapsrådet for byområdet Castres-Mazamet ble opprettet for bedre å kunne koordinere transport, infrastruktur, boligpolitikk og økonomisk politikk mellom kommunene i området. Den nåværende presidenten (siden 2001) for Fellesskapsrådet for byområdet Castres-Mazamet er Jacques Limouzy (gaullist, medlem av UMP), tidligere borgermester i Castres før 1995.
Historie
Navnet på byen kommer fra det latinske castrum og betyr «befestet plass». Castres vokste opp rundt benediktinerklosteret Saint Benoît, som antas å ha blitt grunnlagt i 647, muligens på stedet til et gammelt romersk fort (castrum). Castres ble et viktig stopp på den internasjonale pilegrimsveien til Santiago de Compostela i Spania ettersom det i klosterkirken, som ble bygget på 800-tallet, ble oppbevart relikvier av Sankt Vincent, Spanias berømte martyr. Det var et sted av en viss betydning så tidlig som på 1100-tallet. Til tross for nedgangstider for klosteret, som i 1074 ble underlagt Sankt Viktor-klosteret i Marseille, ble Castres tildelt et liberalt charter på 1100-tallet av den kjente Trencavel-familien, vicomter av Albi. Som en følge av charteret ble Castres styrt av et kollegium av konsuler.
Under albigenserkorstoget overga byen seg til Simon de Montfort, og kom dermed inn under kongedømmet Frankrike i 1229. I 1317 opprettet pave Johannes XXII bispedømmet Castres. I 1356 ble byen Castres hevet opp til grevskap av kong Johan II av Frankrike. Men byen ble hardt rammet av svartedauden i 1347-1348, deretter av Edward, den svarte prinsen av England og de Frie kompanier (bander av lovløse leiesoldater) som la landet øde under hundreårskrigen. Følgelig gikk Castres på slutten av 1300-tallet inn i en sterk nedgangsperiode. I 1375 var det bare 4 000 innbyggere igjen i byen, bare halvparten av hva folketallet hadde vært hundre år tidligere. Etter konfiskeringen av eiendommene til Jacques d'Armagnac, hertug av Nemours, som grevskapet Castres var gått til, ble det i 1476 skjenket av kong Ludvig XI av Frankrike til Boffille de Juge (Boffillo del Giudice), en italiensk adelsmann og eventyrer som gjorde tjeneste som diplomat for Ludvig XI, men utnevnelsen førte til så mye uenighet (familiefeide mellom Boffille de Juge, hans eneste datter, og hans svigerbror) at grevskapet ble forent til den franske kronen under kong Frans I av Frankrike i 1519.
Rundt 1560 hadde flertallet av befolkningen i Castres konvertert til protestantismen. I krigene på siste halvdel av 1500-tallet plasserte innbyggerne på protestant-partiets side, befestet byen, og opprettet en uavhengig republikk. Castres var en av de største protestantiske festningene i Sør-Frankrike, sammen med Montauban og La Rochelle. Henrik av Navarre, lederen av protestantpartiet, som senere ble kong Henrik IV av Frankrike, oppholdt seg i Castres i 1585. Protestantene i Castres ble imidlertid tvunget i kne av kong Ludvig XIII i 1629, og kardinal Richelieu kom selv til Castres for å få byens festninger revet. Men uansett nøt byen, nå i fred etter disse religionskrigene, en periode med rask ekspansjon. Forretningslivet og tradisjonelle kommersielle aktiviteter ble gjenopplivet, spesielt bearbeiding av pels og lær, garving, og framfor alt ullhandelen. Kulturen blomstret på ny, med etableringen av Akademiet i Castres i 1648. Den katolske kirke gjorde Castres til et aktivt senter for motreformasjonen, med etablering av flere klostere i byen, og bygging av et berømt biskoppalass av Mgr. Tubœuf, som ennå i dag er det mest berømte monumentet i byen. En ny katedral ble også bygget, etter ødeleggelsene under religionskrigene. Kanskje ennå viktigere var det at Castres ble gjort til sete for Chambre de l'Édit av parlamentet i Toulouse, en domstol med ansvar for å håndtere saker som involverte protestantene i Languedoc, en beskyttelse som ble gitt dem av Ediktet i Nantes. Denne domstolen tiltrakk seg mye forretninger for Castres. I 1665 var det 7 000 innbyggere i Castres, hvorav 4 000 var katolikker og 3 000 protestanter.
I 1670 ble imidlertid Chambre de l'Édit flyttet til Castelnaudary, til stor misnøye endog fra de katolske borgerne i Castres, som mistet en stor kilde til forretninger og inntekter da advokater og saksøkere forsvant. Like etter kom tilbakekallingen av ediktet i Nantes, og Castres ble sterkt rammet da et stort antall protestanter valge å gå i eksil. Så kom pestepidemien i 1720-1721 og brannen i 1724. Og til sist, men ikke minst mistet Castres sitt liberale charter i 1758. På 1760-tallet, noe få år etter den berømte Calas-affæren i Toulouse, havnet Castres i søkelyset over hele landet: Pierre-Paul Sirven og hans kone, begge protestanter, ble feilaktig anklaget for å ha drept sin datter for å hindre henne i å konvertere til katolisismen. De ble stilt for retten og dømt til døden in absentia 29. mars 1764. De ble forsvart av Voltaire, og til slutt frikjent i 1771.
Utbruddet av den franske revolusjon ble stort sett hilst velkommen i Castres, spesielt blant de lokale protestantiske handelsmenn og entreprenører, men majoriteten av befolkningen forble moderate under hele perioden. I 1793 gikk for eksempel den protestantiske pastor Alba La Source, Castres' representant ved nasjonalkonventet i Paris, imot deportasjon av «non-juror» katolske prester til Fransk Guyana, hvor døden i den fryktelige jungelen var sikker. «Non-juror» prester var en stor majoritet i regionen Castres. Alba La Source ble beskyldt for å være en moderat og ble giljlotinert i oktober 1793. Castres ble mistenkt å være lunken ovenfor revolusjonen, og byen ble behørig refset. Bispedømmet som hadde blitt opprettet av pave Johannes XXII i 1317 ble avskaffet, og Castres ble senere en del av bispedømmet Albi. Byen var i 1790 blitt hovedby i departementet Tarn i 1790, men ble i 1797 nedgradert til senter for et arrondissement, mens Albi ble hovedby i departementet.
Til tross for disse tilbakeslagene utviklet økonomien i Castres seg stort på 1800-tallet, og byen vokste ut over sitt gamle middelaldersentrum. Så tidlig som i 1815 ble den første mekaniserte ullfabrikken etablert i byen. Castres tekstilindustri, som opprinnelig hadde spesialisert seg på luksustøy, vendte seg mot mer ordinære typer tøy, hvis markeder var langt større. Rundt 1860 var det 50 ullfabrikker i byen, med 3 000 ansatte. På slutten av 1800-tallet dukket mekanisk industri opp ved siden av tekstilindustrien, som førte til at Castres ble et betydelig arsenal for den franske arme under første verdenskrig. Castres ble knyttet til det franske jernbanenettverket i 1865. Ved slutten på 1800-tallet var Castres den største byen i departementet Tarn, med 5 000 flere innbyggere enn Albi.
På 1900-tallet gikk imidlertid byen inn i en ny nedgangsperiode. Selv om Castres kom uskadd ut av de to verdenskrigene, ettersom ingen militæroperasjoner eller kamper fant sted i Sørvest-Frankrike, så ble den lokale økonomien hardt rammet av endringer. I likhet med mange andre av byene i Europa som hadde fått de største gevinstene av den industrielle revolusjon, gjennomgår også Castres en vanskelig omstrukturering av sin industrielle base. Tekstilindustrien har blitt spesielt hardt rammet. Castres er også hemmet av sin geografiske beliggenhet, isolert i en blindvei ved foten av Massif Central, langt unna de viktigste handels- og transportrutene. Castres er ennå ikke knyttet til det franske motorvei-nettverket, og er den største byen i Frankrike uten slik forbindelse. Opprettelsen av Fellesskapsrådet for byområdet Castres-Mazamet i 2000 var ventet å håndtere transportproblemet, og å arbeide for å tiltrekke seg nye industrier. Castres er imidlertid heldig i og med at byen ligger bare 79 kilometer unna den svært så dynamiske Toulouse. Den lenge lovede motorveiforbindelsen til Toulouse er ventet ferdig snart, og Castres håper å kunne dra fordel av sin nærhet til den oksitanske storbyen.
Økonomi
Tradisjonelle og forurensende industrier som tekstil-, garveri-, pels-, lær- og kjemisk industri er i skarp nedgang. Heldigvis for Castres har Pierre Fabre Group, et multinasjonalt legemiddelfirma som etablerte seg i byen på 1960-tallet, beholdt sitt hovedkvarter og sin R&D-divisjon i byområdet, og med det motvirket den generelle nedgangen innen industrien. Men til tross for denne isolerte suksesshistorien er den lokale industrien for tiden fremdeles inne i en smertefull omstrukturering.
Transport
Jernbanestasjonen Gare de Castres betjenes av regionale tog til Mazamet og Toulouse.
Omtrent midt mellom Castres og Mazamet ligger lufthavna Castres-Mazamet lufthavn (Aéroport de Castres-Mazamet) som har ruteflyvninger til Paris, Lyon og Rodez.
Severdigheter
Castres deles fra nord til sør av elva Agout. Langs elva står rekker av gamle hus som er bygget delvis ute i selve elva. Saint Benoît-kirka, som en gang var katedral i Castres, og som fortsatt er den viktigste kirka i Castres, ble bygget på 1600- og 1700-tallet. Det tidligere biskopspalasset brukes idag som rådhus. Det ble tegnet på 1600-tallet av Jules Hardouin-Mansart, arkitekten bak Versailles, og med hageanlegg designet av André Le Nôtre, som også sto bak hagene i Versailles. Det romanske tårnet ved siden av det (Tour Saint Benoît) er det eneste gjenværende del av det tidligere benediktiner-klosteret på stedet. Byen har også noen gamle herregårder fra 1500- og 1600-tallet, herunder Hôtel de Nayrac fra renessansen.
Castres har et kjent Goya-museum, etablert i 1840, som inneholder den største samlingen av spanske malerier i Frankrike. Et Jaurès-museum ble også åpnet i 1954, i huset hvor Jean Jaurès ble født i 1859.
Vennskapsbyer
Castres har disse vennskapsbyene:
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Castres
Charles Scott
Charles Hubert Scott (født 27. oktober 1883, død 7. november 1954) var en britisk lacrossespillere som deltok i de olympiske leker Sommer-OL 1908 i London.
Scott vant en olympisk sølvmedalje i lacrosse under Sommer-OL 1908 i London. Han var med på det britiske laget som kom på andreplass i lacrosse bak Canada. Det var kun to lag med i turneringen så det ble kun spilt en kamp, finalen, som Storbritannia tapte med 10-14 til Canada.
Game Developers Choice Awards
Game Developers Choice Awards er en serie årlige priser presentert ved Game Developers Conference, som gis til fremragende spillutviklere og videospill. De ble Innført i 2001. Spotlight Awards var forgjengeren til disse prisene, som ble presentert fra 1997 til 1999.
Conchoecia subarcuata
Conchoecia subarcuata er en art innen slekten Conchoecia innenfor familien Halocyprididae - som igjen er den ene av to familier av underordenen Halocypridina, ordenen Halocyprida innenfor gruppen Myodocopa, en gruppe muslingkreps som er små krepsdyr.
Taksonomisk plassering av gruppen
Taksonomien til muslingkrepsene er omstridt og inneholder vanskelig systematiserte grupper. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. Skillene mellom de ulike gruppene av muslingkreps er usikre, og stort sett basert på morfologi snarere enn molekylær analyse. En moderne oppdatering som angis her, følger stort sett oppdelingen i Catalogue of Life:, mens detaljene, slektene og artene her følger WoRMS-databasen.
Sverige under Sommer-OL 1920
Sverige under Sommer-OL 1920. Sportsutøvere fra Sverige deltok i flere sporter under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Sverige ble nest beste nasjon med nitten gull-, tjue sølv- og tjuefem bronsemedaljer.
Norman Whitley
Norman Henry Pownall Whitley (født 29. juni 1883 i London, død 12. april 1957) var en britisk lacrossespillere som deltok i de olympiske leker Sommer-OL 1908 i London.
Whitley vant en olympisk sølvmedalje i lacrosse under Sommer-OL 1908 i London. Han var med på det britiske laget som kom på andreplass i lacrosse bak Canada. Det var kun to lag med i turneringen så det ble kun spilt en kamp, finalen, som Storbritannia tapte med 10-14 til Canada.
Polarlys (album)
Polarlys er et musikkalbum med Ragnar Olsen, utgitt i 1993. Dette er hans første plate som soloartist.
Funilândia
Funilândia er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
The Age of Nero (Satyricon-album)
The Age of Nero (utgitt 2008) er det syvende studioalbumet til det norske Black metal–bandet Satyricon.
Disc 2 ble utgitt i begrenset opplag.
Sporliste
Disk 1
Disk 2
Hylesinus
Hylesinus er en slekt av biller som tilhører gruppen barkbiller (Scolytinae) i den artsrike familien snutebiller (Curculionidae).
Levevis
De fleste av artene er knyttet til løvtrær, de norske artene er alle knyttet til ask.
Utbredelse
Slekten har en hovedsaklig holarktisk utbredelse.
Japan under Vinter-OL 2010
Japan under Vinter-OL 2010. 92 sportsutøvere fra Japan deltok under Vinter-OL 2010 i Vancouver i Britisk Columbia i Canada 12. til 28. februar 2010.
Kvinner
Lagtempo kommer senere.
Dongsheng kullkraftverk
Qinbei kullkraftverk er et kullkraftverk i provinsen Indre Mongolia, i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 660 MW.
Storbritannia under Sommer-OL 1928
Storbritannia under Sommer-OL 1928. 232 sportsutøvere, 201 menn og trettien kvinner fra Storbritannia deltok i fjorten sporter under Sommer-OL 1928 i Amsterdam. Storbritannia kom på 11.-plass med tre gull-, ti sølv- og sju bronsemedaljer. Friidrettsutøveren Malcolm Nokes var nasjonens flaggbærer under åpningsseremonien.
La prima notte di quiete
Den ble utgitt i USA under tittelen Indian Summer og i Frankrike under tittelen Le Professeur.
Handling
Når en annen lærer er sykemeldt, til tross for hans rufsete utseende og en yrkeshistorie med uforklarlige hull, blir Daniele ansatt ved en skole i Rimini. Han vokser snart nærmere en vakker student, Vanina, og de deler sin interesse for Alessandro Manzoni. Senere dukker ikke Vanina opp på skolen, og Daniele reiser hjem til henne. Der møter han moren hennes, som med trusler advarer ham om å holde seg borte fra datteren hennes. Når han går hjem, får Daniele problemer med sin kjæreste Monica, som ofte er sammen med andre menn - men som likevel ikke tåler hans voksende besettelse over studenten sin.
DECtape
DECtape, opprinnelig kalt Microtape, var et medium for magnetisk datalagring som ble benyttet sammen med mange minidatamaskiner fra Digital Equipment Corporation, deriblant PDP-6, PDP-7, PDP-8, LINC-8, PDP-9, PDP-10, PDP-11, PDP-12 og PDP-15. Den ble også implementert for DECs 32-biter systemer, men VAX/VMS-støtte var ikke en offisiell del av produktlinjen.
Edward Jones
Jones vant en olympisk sølvmedalje i lacrosse under Sommer-OL 1908 i London. Han var med på det britiske laget som kom på andreplass i lacrosse bak Canada. Det var kun to lag med i turneringen så det ble kun spilt en kamp, finalen, som Storbritannia tapte med 10-14 til Canada.
Norsk klippfiskmuseum
Norsk klippfiskmuseum ligger i Kristiansund, og er etablert som en del av Nordmøre Museum. Museet holder til i Milnbrygga, en autentisk klippfiskbrygge fra midt på 1700-tallet. Klippfiskbrygga er et viktig kulturminne ved Vågen i Kristiansund.
Museet viser hvordan klippfiskproduksjonen har foregått i Norge gjennom mer enn 250 år. Til brygga hører klippfiskberg og vaskeplass for fisk. Anlegget ligger sentralt ved havna, midt i Kristiansunds bybilde. Hvert år arrangeres bacalaofestival der firmaer og klippfiskelskere konkurrerer om å lage den beste bacalaoen. Bacalao på norsk er en gryterett av klippfisk.
Her er produsert klippfisk siden før 1749, da den skotske klippfiskkjøpmannen William Gordon reiste de eldste deler av brygga. Bygningen fikk navn etter en senere eier, også han en av de skotske klippfiskkjøpmenn, Walter Miln.
Milnbrygga er en sjøbod, bygd i laftet tømmer og med store svalganger på langs. Ordet brygge betyr på Nordmøre og i Kristiansund et hus, en sjøbod, som står plassert i landskapet slik at den har direkte tilflot, dvs. at båter og fartøyer kan legges direkte inntil bygningen slik at lasting og lossing foregår direkte mellom bygning og båt.
Konrad Haenisch
Konrad Haenisch (født 13. mars 1876 i Greifswald, død 28. april 1925 i Wiesbaden, Nederland) var en tysk journalist, redaktør og sosialdemokratisk politiker (Mehrheitssozialdemokratische Partei Deutschlands).
Mandelpil
Mandelpil (latin: Salix triandra Linnaeus) tilhører pilefamilien / vierfamilien (Salicaceae). Mandelpil er en busk som blir 2-7 meter høy. Bladene er 5-11 cm, glatte og lansettformete med avrundet grunn og små tenner langs kanten. Sammen med kurvpil danner den hybriden flettepil.
Mandelpil er både dyrket og forvillet, og kan påtreffes forvillet fra hagehold i Bergen. Utbredelsen er normalt Eurasia og Norden. I Norge mangler den på Vestlandet, men er vanlig opp til Nord-Trøndelag. Den vokser særlig i de store dalførene på Østlandet.
Galiléia
Galiléia er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Antoine de la Roché
Antoine de la Roché (også stavet Antonio de la Roché, Antonio de la Roca og Anthony de la Roché) var en engelsk handelsmann født i London. Hans far var en fransk hugenot og hans mor engelsk. Under en handelsreise mellom Europa og Sør-Amerika kom han ut av kurs og ble den første til å oppdage Sør-Georgia. Oppdagelsen var den første av land sør for den antarktiske konvergens.