cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den gule keiser
Blant alt Den gule keiser skal ha utrettet, er også utviklingen av prinsippene for tradisjonell kinesisk medisin. Nèijīng (Den gule keisers medisinale foretegnelse) skal angivelig ha blitt til i samarbeid med hans lege Qí Bó. Moderne historikere mener imidlertid at den ble kompilert på grunnlag av en rekke eldre kilder av en lærd som levde i brytningstiden mellom Zhou- og Han-dynastiene, mer enn 2000 år senere.
Ifølge legenden var det Den gule keisers hustru Leizu som lærte kineserne å veve silke fra silkeormene, og hans historiker Cang Jie som skal ha skapt de første kinesiske skrifttegn.
Tsjekkoslovakia under Sommer-OL 1936
Tsjekkoslovakia under Sommer-OL 1936. 180 sportsutøvere fra Tsjekkoslovakia deltok i 16 sporter under Sommer-OL 1936 i Berlin. Tsjekkoslovakia kom på 12.-plass med tre gull- og fem sølvmedaljer.
Kinsey-skalaen
Kinsey-skalaen er en tallmessig fremstilling av en persons seksuelle historie eller seksuelle orientering. Skalaen tar utgangspunkt i personens tidligere partnere og deres fødselskjønn.
Skalaen stammer fra den første av de to såkalte Kinsey-rapportene, Sexual Behavior in the Human Male, ugitt i 1948 av Alfred Kinsey. Skalaen er et forsøk på å finne en enkel måte å beskrive variasjonen i seksuell orientering i spekteret mellom homofili og heterofili.
I beskrivelse av seksuell orientering har skalaen den svakheten, at en persons seksuelle historie i sin natur er et uttrykk for personens atferd i fortiden, hvilket ikke nødvendigvis en rettvisende beskrivelse av personens nåværende eller tidligere orientering.
Kinsey antok, at det kun fantes fire seksuelle orienteringer: homofil, heterofil, bifil og aseksuell. Nyere forskning har generelt et mer nyansert syn.
Kinsey-skalaen er utformet som følger:
Rælingen Fotballklubb
Rælingen Fotballklubb (stiftet 31. mars 1930 som Rælingen Sportsklubb) er en fotballklubb fra Rælingen, organisert i Akershus Fotballkrets.
Klubben har ca 2000 medlemmer og 1000 aktive spillere.
Cuper
= A-laget = Klubbens A-lag spiller 2023-sesongen i 4. divisjon i Marikollen Idrettspark og har, historisk sett mest befunnet seg på dette nivået, med noen år på besøk både på nivået over og under.
Spillerstall
''Oppdatert 9. mars 2023.''
Anders Blomquist (langrennsløper)
Anders Blomquist (født 17. oktober 1960 i Stockholm) er en tidligere svensk langrennsløper. Fra karrieren som utøver er han mest kjent for å ha delt seieren i Vasaloppet 1988 med sin bror Örjan Blomquist. Han vant American Birkebeiner i 1986. Han har i flere år vært ekspertkommentator i langrenn for Sveriges Television (SVT).
Marcolândia
Marcolândia er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Andreas Grimelund
Andreas Hansen Grimelund (født 27. januar 1812 på Grimelund gård i Aker, død 3. januar 1896 i Christiania) var bonde, prest og biskop.
Bakgrunn
Hans Hanssen Grimelund var hans far, Hans Grimelund hans bror.
Andreas Grimelund ble cand. theol. og var i noen år gårdbruker på Grimelund gård. Fra 1844 til 1852 var han prest. I perioden 1852–61 var han lærer i pastoralteologi, homiletikk og liturgi ved det praktisk-teologiske seminaret i Christiania.
Biskop
Grimelund var biskop i Trondhjem fra 1861 til 1883, og det var han som utførte salving og kroning av Kong Oscar II i 1873.
Han var medlem av en salmebokkomite og to salmebokkommisjoner. I 1852 gjaldt det en revisjon av Evangelisk-christelig Psalmebog. Den første salmebokkommisjonen, 1865, skulle vurdere et utkast til salmebok fra Magnus Brostrup Landstad. I 1868 fikk en ny kommisjon, med de samme medlemmene i oppgave å vurdere et salmebokutkast valgt ut av Andreas Hauge.
Provinsen Carangas
Carangas er en provins i departementet Oruro i Bolivia. Hovedstaden er Corque.
181 f.Kr.
Dødsfall
Ptolemaios V av Egypt
Boikott Israel
Boikott Israel er et norsk tverrpolitisk nettverk av organisasjoner og politiske partier som arbeider for boikott av staten Israel (se boikott av Israel i Norge). Nettverket har bred oppslutning på den norske venstresiden, og ble startet i februar 2001. På nettverkets hjemmeside står det at de har sett seg «lei på Israels skandaløse og menneskefiendtlige politikk mot palestinerne», som de mener førte til Al-Aqsa-intifadaen som brøt ut i september 2000.
Akadiere
Akadiere (fransk: les acadiens, engelsk: acadians) er en fransktalende etnisk gruppe i Nord-Amerika. De bor først og fremst i mindre samfunn på den kanadiske atlanterhavskysten, i provinsene Nova Scotia, New Brunswick og Prince Edward Island. Noen bor også i Québec, mens det finnes et ukjent tall i den amerikanske delstaten Maine.
I 1755 ble akadierne utvist fra sine bosettingsområder på halvøya Nova Scotia i en prosess som i dag betegnes som etnisk rensing. En stor andel nådde frem til Louisiana, hvor de i dag kalles cajun.
Historie
I 1603 gav den franske kongen Henrik IV Pierre Dugua retten til å kolonisere Nord-Amerika. I 1604 bygde franske nybyggere et fort på en øy i grenseelva Sainte-Croix mellom Maine og New Brunswick. Året etter seilte de over til Nova Scotia, hvor de grunnla kolonien Port-Royal, i dag kjent som Annapolis Royal.
Rundt 100 familier slo seg ned på Nova Scotia i løpet av 1600-tallet. Akadierne utviklet et vennskapelig forhold til urfolket på halvøya, micmacfolket. De lærte jakt- og fiskemetoder av dem, samtidig som de utviklet et jordbruk langs kysten. Her vant de jordbruksland fra havet ved hjelp av diker.
På grunn av de stadige konfliktene med engelskmennene, ble territoriene deres ofte okkupert av fienden. For å overleve, erklærte derfor akadierne seg som nøytrale. I 1713, ved freden i Utrecht, ble de akadiske områdene på Nova Scotia, unntatt Cape Breton Island med festningen Louisbourg, imidlertid avslått til England for siste gang. På 1750-tallet bygget konfliktnivået mellom engelskmennene på den amerikanske østkysten og på Nova Scotia og franskmennene i Québec og på Cape Breton Island seg opp. Engelskmennene krevde derfor en troskapsed fra akadierne. Akadierne ville imidlertid ikke kjempe mot franskmennene i Québec med våpen, og de mente også at en troskapsed til en protestantisk makt ville svekke deres bånd til den katolske kirken. De nektet derfor å sverge troskap mot den britiske kronen. Oberst Charles Lawrence beordret derfor at akadierne skulle forvises fra Nova Scotia, en ordre som ikke var godkjent fra London og tross advarsler fra kolonimyndighetene om ikke å ty til ekstreme midler. Historikerne John Mack Faragher har brukt den moderne betegnelsen etnisk rensing for å beskrive dette tiltaket. I det som på fransk kalles Grand Dérangement, den store fordrivelsen, ble mer enn 12,000 akadiere, tre fjerdedeler av den akadiske befolkningen i Nova Scotia, kastet ut, deres hus ble brent og jorda beslaglagt. Familier ble adskilt og spredt over hele britisk Nord-Amerika. Noen lyktes også å nå Frankrike.
Opprinnelse
Forfedrene til akadierne kommer først og fremst fra de vestre delene av Frankrike, fra regioner som Touraine, Poitou, Nedre Bretagne, Saintonge og Aunis. Noen få kom også fra Paris og fra fransk Baskerland. En gruppe skotter slo seg ned i området i 1628, og fra 1632, da deres områder ble overtatt av Frankrike, gikk de opp i den franskspråklige befolkningen.
Bosettingsområdet
Akadierne er bosatt i mindre samfunn ved Atlanterhavet og rundt Saint Laurent-bukta. Den største befolkningsgruppa befinner seg på kystene av New Brunswick. Innbyggerne på Îles de la Madeleine er også hovedsakelig akadisk. På Nova Scotia finner man ennå i dag akadiere i Chéticamp på Cape Breton Island og i Clare på sørvestkysten. Mindre grupper finnes også i sør og vest i New Brunswick, på Gaspé-halvøya i Québec og i Maine i USA. Cajun-folket (ordet cajun er en forvanskning av acadian) holder til i områdene sør og vest for New Orleans i Louisiana. De utgjør en million mennesker, hvorav omtrent en fjerdedel fremdeles snakker fransk.
Kultur
Le Congrès Mondial Acadien, eller Den akadiske verdenskongress, har siden 1994 forent akadiere i Canada, New England og Louisiana.
15. august, Maria Himmelfartsdag, er den nasjonale festdagen for akadierne. Akadiernes nasjonalsang er Ave Maris Stella. Dagen feires med et festlig og lydsterkt opptog kalt ’’tintamarre’’.
Flagg
Det akadiske flagget er den franske trikolen med den gullstjerne i det blå feltet som symboliserer Maria Himmelfart og Havet stjerne, stella maris. Flagget ble vedtatt tatt i bruk i 1884 på Den akadiske nasjonalkongressen i Miscouche, Prince Edward Island.
Språk
Akadierne snakker en fransk dialekt kalt akadisk fransk, ’’français acadien’’. I Moncton-regionen i New Brunswick brukes en dialekt som kalles chiac. I dag snakker de fleste cajuns i Louisiana engelsk, men en mindre andel av dem snakker fremdeles cajun-fransk, som er nært beslektet.
Nordlisvingen (Oslo)
Nordlisvingen (1–5; ingen partallsadresser) er en gangvei på Nordtvet i bydel Grorud i Oslo. Den går fra Gangstuveien til Stanseveien. Navnet ble vedtatt i 1951.
Shoot ’Em Up (film)
Shoot 'Em Up er en amerikansk actionfilm fra 2007 skrevet og regissert av Michael Davis og produsert av Susan Montford, Don Murphy og Rick Benattar. Filmen ble første gang utgitt i USA 7. september 2007. Den kom til Norske kinoer 26. desember 2007.
Handling
Filmen følger Smith (Clive Owen), en omstreifende med en omfattende militær bakgrunn og en forkjærlighet for gulrøtter som kun ønsker å få være i fred. Smith blir involvert i en kompleks politisk konspirasjon når han hjelper en gravid kvinne som blir jaget av en leiemorder. Han tar barnet og drar på flukt med en ammende postituert (Monica Bellucci). Den uvanlige familien blir forfulgt av den intelligente og skruppelløse Hertz (Paul Giamatti) og hans bande av gangstere. En myriade av detaljerte skuddvekslinger og kampscener følger, hvor Smith etterhvert klarer å sette brikkene sammen for å forstå historien. En amerikansk senator som kjemper for en strengere våpenpolitikk har oppfostret babyer for å bruke benmargen fa dem til å kurere sin egen kreft. En fremtredende våpenbaron har hyret Hertz for å drepe alle babyene.
Eksterne lenker
Shoot 'Em Up
Fjellhumle
Fjellhumle (Bombus balteatus Dahlbom) er en våre store alpine humlearter.
Kjennetegn
Fjellhumle er en stor humle hvor den sørlige bestanden har et innslag av 25 til over 50% melanisme (mørkere farge i pelsen). Brystet er sort med to gule bånd. Bakkroppen med et bredt gult bånd på de første leddene. Bakkroppspissen er lyst gulig eller rødlig. Hannene har gjerne en mer diffuse farger med store variasjoner.
Størrelse
Målene kan variere, og særlig lengden er unøyaktig da bakkroppen kan trekkes sammen eller strekkes ut.
Radial cellen: 5,00 mm (4,75-5,25 mm)
Bolet
Det er få kjente bolfunn i Norge. Bolene er små og underjordiske og bygge i musebol.
Utbredelse
Høyfjellet over hele Norge.
Helmut Seibt
Helmut Seibt (født 25. juni 1929 i Wien, død 21. juli 1992) var en østerriksk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1948 i St. Moritz og 1952 i Oslo.
Seibt vant en olympisk sølvmedalje i kunstløp under Vinter-OL 1952 i Oslo. Han kom på andreplass i single for men bak Richard Button fra USA.
Bistrița
Bistrița er en by ved elva med samme navn i Bistrița-Năsăud i Transilvania i Romania.
Albert Demtsjenko
Demtsjenko vant en olympisk sølvmedalje i aking under Vinter-OL 2006 i Torino. Han kom på andreplass i singel for menn, bak Armin Zöggeler fra Italia. Åtte år senere vant han i Sotsji en ny olympisk sølvmedalje i singel, denne gang foran Zöggeler, men etter Felix Loch fra Tyskland. Han var også med på Russlands lag som tok sølv i mix-stafett.
Margreid an der Weinstraße
Margreid an der Weinstraße (tysk) eller Magrè sulla Strada del Vino (italiensk) er en kommune i den italienske regionen Trentino-Syd-Tirol. Stedet ligger 25 km nordøst for byen Trento og 25 km sørvest for byen Bolzano, og er en av de sydligste kommunene i Syd-Tirol. Stedet tilhører vinområdet Syd-Tirols vinvei, og frukt- og vindruedyrking er kommunens største næringsveier. Ved folketellingen i 2011 oppga 84 % av innbyggerne tysk som morsmål og 15 % italiensk.
Margreid grenser til kommunene Kurtatsch an der Weinstraße, Kurtinig an der Weinstraße, Neumarkt, Roverè della Luna og Salorno.
Folketinget
Folketingets arbeid ledes av Folketingets presidium, som foruten formannen, som velges ved hver folketingssamlings begynnelse, består av inntil fire nestformenn.
Filmåret 1901
Fødsler
|| forfatter og manusforfatter ||align=center|85 ||align=center| 1986 ||
|| skuespiller og sanger ||align=center|95 ||align=center| 1996 ||
|| tegner og tegnefilmregissør ||align=center|87 ||align=center| 1989 ||
|| skuespiller ||align=center|73 ||align=center| 1975 ||
|| filmprodusent ||align=center|84 ||align=center| 1985 ||
|| skuespiller og sanger ||align=center| 46 ||align=center| 1948 || || skuespiller og sanger ||align=center| 91 ||align=center| 1992 ||
Mārtiņš Rubenis
Mārtiņš Rubenis (født 26. september 1978 i Riga), latvisk aker som deltok i de olympiske vinterleker 1998 i Nagano, 2002 i Salt Lake City, 2006 i Torino, 2010 i Vancouver og 2014 i Sotsji.
Rubenis vant en olympisk bronsemedalje i aking under vinter-OL 2006 i Torino. Han kom på tredjeplass i ener for menn, bak Armin Zöggeler fra Italia og Albert Demtsjenko fra Russland.
Hollendergaten (Bergen)
Hollendergaten i Bergen ligger i strøket Vågsbunnen og var tidligere en av byens hovedgater. Gaten er rundt 100 meter lang og går fra Bryggesporen og Kong Oscars gate i nord rundt 55 meter sør, før den har en relativt krapp sving og fortsetter 45 meter mot Nedre Korskirkeallmenning i sørøst.
Middelalderen
Gatens krokete løp følger antagelig strandlinjen slik den var på 1000-tallet, langs et nes som stakk ut i Vågen. Gateløpet er ett av byens eldste og stammer fra middelalderen. Hollenderstretet nevnes første gang i 1518 og er muligens samme gaten som i eldre kilder kalles Engelskmannsstretet.
Gateløpet var i middelalderen den eneste landeveisforbindelsen mellom Strandsiden og Bryggen, for den gang var Dybesund - som gikk langsmed dagens Korskirkeallmenning, slik at Korskirken lå ved sjøen - ikke fylt skikkelig igjen før etter brannen i 1702, da man brukte materialer fra brannen som fyllmasse.
Først da ble Vetrlidsallmenningen forbundet med Torgallmenningen (da kalt Vågsallmenningen) ved anleggelsen av en gate tvers over Torget - som i 1558 var blitt flyttet fra Nikolaikirkeallmenningen til Vågsbunnen - slik at det ble skapt en veiforbindelse mellom Bryggesiden øst for og Strandsiden vest for Vågen. For første gang fikk man et bredt og sammenhengende gateløp mellom øst og vest i Bergen.
Hollendergaten 10
Fra 1400-tallet var gaten dominert av hollendere som hadde handelshus her. Hollenderne ble senere erstattet av engelskmenn. En av hollenderne som drev handel her, var Sigbrit Willoms fra Amsterdam, mor til Dyveke som Christian 2. tok med seg som sin frille til København, der hun døde ung i 1517. Ifølge en ubekreftet overlevering bodde Dyveke og moren hennes i Hollendergaten 10. Inngangspartiets sokkel er prydet med en kongelig løve på en relieffstein. Huset ble fredet av Riksantikvaren i 1927. Bygningen ble oppført i 1703 etter den store bybrannen i 1702, over en hvelvet steinkjeller som kan være fra tiden Dyveke bodde her.
I dag ligger vinstuen «Dyvekes Vinkjeller» over gaten, i Hollendergaten 7.
Torget
Med det nye gateløpet over Torget flyttet mye av ferdselen seg fra Hollendergaten ut mot Vågen. Fra midten av 1700-tallet og frem til 1860-tallet, da finere familier begynte å flytte til landlige omgivelser på Kalfaret og Nygårdshøyden, var Hollendergaten en av byens fineste gater, der familier som Hagelsteen, von Tangen og Sundt hadde adresse. 28. september 1826 brøt Gjest Baardsen seg inn hos madam Detlef i Hollendergaten, og det var også i Hollendergaten han døde, på Elling Drevdahls vertshus 13. mai 1849. Trolig hadde han vært fast gjest, siden Drevdahl også betalte gravferden hans.
Senere var det kaffistovene som dominerte gaten. Ved årsskiftet 1941/42 ble de første numrene av den illegale avisen Alt for Norge trykt på Centraltrykkeriet i Hollendergaten.
I etterkrigstiden ble gaten et forretningsstrøk med småbutikker.
Marcos Parente
Marcos Parente er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
FK Rostov
Spillerstall
Oppdatert 18. mai 2022.
Alveolarer
En alveolar konsonant uttales ved at tunga føres sammen med tannkjøttet, ved festet til fortennene. De frikative alveolare konsonantene deles inn i dentale, alveopalatale og postalveolare, mens de øvrige vanligvis grupperes sammen som alveolare.
I norsk er det åtte alveolare konsonanter:
Shaftesbury
Shaftesbury er en by og verdslig sogn i Dorset, England. Den ligger ved veien A30, like ved grensen til Wiltshire, på Cranborne Chase. Den ligger over 200 moh. og er etter Ashmore den nest høyest beliggende bosetningen i Dorset og den eneste byen i grevskapet som ligger så høyt. Den er også en av landets eldste byer. Turisme er en av de viktigste inntektskilder for byen. Det er utsikt over Blackmore Vale, som elven Stour renner gjennom. Fra utsiktspunkter er det mulig å se helt til Glastonbury Tor i nordvest og Purbeck i sør. I folketellingen for 2011 hadde byens verdslig sogn en befolkning på 7 314 innbyggere.
Mange av de eldste bygningene er bygget med lokal sandsten, mens andre er reist med kalksten fra Chilmark, mye av den hentet fra Shaftesbury Abbey etter at klosteret ble nedlagt. Byen er kjent for Gold Hill, en bratt, brosteinsbelagt gate som er gjengitt på omslaget til en rekke bøker om Dorset og den engelske landsbygda. Ved toppen av gaten ligger St. Peters kirke, som er en av de få bygningene fra før det 18. århundre som står i byen. Andre severdigheter er ruinene av klosteret og Wardour Castle.
Shaftesbury hadde et av de siste markeder for levende dyr i Storbritannia fram til 2004, da det ble nedlagt. Det er senere åpnet et stort supermarked på stedet. Det holdes fortsatt et vanlig marked i byen hver torsdag.
Thomas Hardy, som bodde en periode i distriktet, er inspirert av byen i flere av sine verker, og man kjenner den igjen i hans fiktive by Shaston.
Historie
Shaftesburys skrevne historie begynner i angelsaksisk tid, men den ble grunnlagt tidligere. En del identifiserer den med den keltiske byen Caer Palladur. Alfred den store grunnla en befestet by (burgh) på stedet i 880 for å forsvare området mot danene. Han grunnla sammen med datteren Ethelgiva Shaftesbury Abbey i 888, noe som økte byens prestisje. Det ble etterhvert det rikeste kloster for benediktinernonner i England. Athelstan grunnla tre kongelige myntverksteder, som slo mynt med byens navn.
Kong Knut den store døde der i 1035. I samme århundre nevnes den i Domesday Book (1086) som Scaepterbyrg. Den var da eid dels av kronen og dels av klosteret. Edvard Martyren ble gravlagt i klosteret, som derfor tiltrakk seg pilegrimer fra alle deler av landet.
I 1240 besøkte kardinal Otto, som legat for Gregor IX, klosteret og bekreftet charteret fra 1191. I 1260 fikk byen rett til å holde marked, og i 1392 ga Richard II tillatelse til å ha to markeder for forskjellige dager hver uke. Innen 1340 hadde vervet som borgermester blitt et viktig embete, og den som ble valgt ble innsatt av abbedissens forvalter.
Den siste abbedissen, Elizabeth Zouche, signerte en overgivelse i 1539, da klostervesenet ble oppløst i forbindelse med reformasjonen. Klosteret ble revet og dets eiendommer ble solgt.
Fra 1296 til 1832 valgte Shaftesbury to parlamentsmedlemmer. I reformloven av 1832 ble dette redusert til én, og i 1884 ble valgkretsen innlemmet i et større område.
Under borgerkrigen var borgerne for det meste tilhengere av parlamentarikerne, men rojalistene kontrollerte byen. Wardour Castle ble erobret av parlamentarikerne i 1643, og i august 1645 ble byen omringet. Den var da et sentrum for Clubmen. Disse ble arrestert og stilt for retten i Sherborne. Under Monmouthopprøret i 1685 tok ikke borgere side.
De fleste av de gamle bygningene har gått tapt, mange av dem gjennom byplanlegging. Blant annet ble de gamle laugshallene revet for å gi plass til en bredere hovedgate; et nytt rådhus ble reist i 1827.
På 1700- og 1800-tallet var knappemakeri og veving viktigste næringsveier. Knappeindustrien falt snart bort på grunn av mekanisering, noe som førte til arbeidsløshet og emigrasjon.
Da fem gamle hovedveier møttes ved Shaftesbury, var det god handel med transportvogner. Da jernbanen kom, ble den lagt utenom byen, noe som første til at den stagnerte.
Nordlitoppen (Oslo)
Nordlitoppen (1–3B, 2–6) på Nordtveti bydel Grorud i Oslo. Den går nordøstover fra Nordtvetbakken og ender som blindvei like etter at den har krysset Nordlisletta. Navnet ble vedtatt i 1951.
Mango
Mango (latin: Mangifera indica) er frukten fra mangotreet. Den kan være oval, rund, eller hjerteformet og har en avlang sten i midten. Stenen kan være litt hårete, og er vanskelig å skille fra fruktkjøttet Det gule fruktkjøttet har en søtlig smak, og er rik på A-vitaminer, C-vitaminer og antioksidanter. Den kan være grønn, gul, eller rød—som epler—avhengig av art. Mango er en av de mest spiste fruktene i hele verden.
Mangotrær kan bli 35-40 meter høye, og toppen 20 meter bred. Trærne lever lenge, og noen bærer frukt etter 300 år. Roten kan komme ned i en dybde på seks meter. Bladene er grønne og delvis ovalformet. De er 15-35 cm lange og 6-16 cm brede. Når bladene er unge er de lakserosa, for så å endre seg fort til mørkerød, før de blir grønne. Blomstene er små, hvite med fem kronblad og har en søt lukt .Mangoen bruker fire-fem måneder på å utvikle seg fra blomst til frukt, og er som oftest moden på sommeren.
Mango inneholder 14% karbohydrat og lite stivelse, 0,3 gram per 100 gram. Mango importeres umoden til Norge. En moden mango er myk og lager en fast lyd når man tapper på den med fingeren. Umodne mangoer lager en hul lyd når man tapper på dem.
Mango kan også dyrkes i Norge, selv om det er vanskelig å få til.
Kultivarer
På verdensbasis finnes det over 1,000 mangosorter, og vekten varierer fra ca. 100 gram til flere kilo. På mangomarker blir ofte flere sorter dyrket samtidig for en bedre krysspollinering. Det er ikke alltid de sortene som smaker best som selges mest, men de som holder seg best under transport og på markedet.
Kultivarliste
Følgende er en liste over noen av de mest dyrkede sortene, oppført etter landet de blir mest dyrket i:
Johan Evertsen
Johan (Jan) Evertsen (født 1. februar 1600 i Vlissingen, død 5. august 1666 til sjøs) var admiral i Zeelands admiralitet i det 17. århundre.
Liv og virke
Jan Evertsen ble født i en sjømannsfamilie, og var en av flere som gikk inn i marinen. Han var Cornelis Evertsens eldre bror og sønn av kommandør Johan Evertsen og sønnesønn av vanngeusen Evert Heindricxzen. Hans far var blant annet kaptein på den Zwarte Galei, og døde ved La Rochelle i et slag med et fransk kaperskip i 1617. Ved Johan Evertsen død i 1617 ble alle hans sønner, uten unntak, forfremmet til løytnant av Zeelands admiralitet.
Ett år senere, atten år gammel, var Evertsen kaptein på et orlogsskip. Fem og tyve år gammel kjempet han i admiral Willem de Zoetes styrker ved La Rochelle under to sjøslag mot de franske hugenottene, og i 1626 og '27 var han viseadmiral under admiral Laurens Reaels tokt mot Barbareskpiratene ved afrikas vestkyst. I 1628 ble han forfremmet til kommandør (schout-bij-nacht) og hans første oppdrag var å lose Piet Hein og hans skip med byttet fra den spanske sølvflåten som de hadde tatt til fange under slaget ved Matanzas samme år. Han visste med fire skip å slå seg gjennom en eskadre på 27 kaperskip fra Dunkerque slik at han fikk varslet Piet Hein i tide. 12. og 13. september 1631 deltok han i Slaget på Slaak (ned.: Slag op het Slaak) under viseadmiral Hollares kommando, de stoppet da den spanske flåtens forsøk på å besette øyen Overflakkee.
Etter dette tok han opp kampen mot kaperne fra Dunkerque. Blant alle aksjonene som fant sted, er angrepet 18. februar 1636 på fire av skipene som tilhørte den beryktede kaperkapteinen Jacob Colaert best kjent. Flåten fra Zeeland var på denne tiden svak og dårlig utstyrt, men Jan Evertsen greide likevel å ta Colaert, som overga seg til Joost van Trappen Banckert, til fange og å senke to av hans skip. Evertsen og de andre fire kapteinene som utførte aksjonen ble belønnet med en medalje i gull av zeelands admiralitet. Etter at Marinus Holare døde 25. februar 1637 ble Evertsen utnevnt til viseadmiral ved Zeelands admiralitet.
I Nederlandenes kombinerte flåte falt han og hans skip under Maarten Tromps kommando. Under slaget ved Downs (eng.: Battle of the Downs) i 1639 hadde Evertsen kommando over en eskadre, og ble lagt spesielt merke til da han senket det store portugisiske admiralsskipet «Santa Teresa». Hun hadde da tusen mann ombord, åtte hundre av dem druknet. For dette ble han tildelt en æreskjede av gull verd 800 gylden av Staten-Generaal. Før dette angrepet hadde han hatt en konflikt med viseadmiralen fra Holland og Westfriesland, Witte de With. Under rådslagingen før slaget hadde Evertsen uventet gjort det klart at han i motsetning til hva Maarten Tromp hadde foreslått, ikke ville vokte den engelske flåten fordi Zeelands handelsinteresser ville være imot en konflikt med England. De With mente at han skjulte sitt egentlige motiv bak dette, hans motiv måtte enten være feighet eller grådighet (ønske om et større bytte) og de With tilbød selv å følge engelskmennenes bevegelser. Forholdet mellom Evertsen og de With ble helt ødelagt da det viste seg at Zeeland hadde garantert at Evertsen skulle få halvparten av byttet som egentlig tilfalt Tromp.
Etter dette varte det før Evertsen fikk et annet stort oppdrag, i denne perioden vokste derimot et vennskap frem mellom ham og stattholder Fredrik Henrik. I 1646 foreslo stattholderen for Ludvig XIII at Evertsen skulle tilkjennes St. Michel-ordenen, Evertsen fikk ordenen. Tre år senere anbefalte stattholder Vilelm II den franske kongen å la all konfidensiell korrespondanse gå via Johan Evertsen.
Under den første engelsk-nederlandske krig tiltok konflikten mellom Evertsen og de With. Evertsen som var en personlig venn av den nå avdøde stattholder Vilhelm II, ble ansett for å være farlig på grunn av sin innstilling i forhold til huset Orange-Nassau. Dette sammen med Hollands innstilling i forhold til Zeeland forårsaket at Evertsen etter at Tromp ble drept under slaget ved Ter Heijde i 1653 ikke ble utnevnt til hans oppfølger. Dette skjedde ikke, da det hollandske admiralitetet nektet å godta en zeelandsk marineoffiser på den posten selv om Evertsen var den neste i rekken om man tok hensyn til rang og ansiennitet. Egbert Bartolomeusz Kortenaer ble utnevnt til Tromps etterfølger.
Under den annen engelsk-nederlandske krig i 1665 førte dette til at han ble plassert som tredje høyeste offiser under slaget ved Lowestoft, under Jacob van Wassenaer Obdam og Egbert Bartolomeusz Kortenaer. Etter at både Obdam og Kortenaer falt tok Evertsen over kommandoen, dermed fikk han alene skylden for tapet. Han ble stilt for krigsrett og frikjent, men ble avskjediget med alderen som begrunnelse. Da han kom til Den Briel ble han bundet på hender og føtter og kastet i kanalen av en gruppe rasende sjømannskoner. Han overlevde, såvidt. Hans bror, løytnant-admiral Cornelis Evertsen ble satt som øverstkommanderende for Zeelands flåte.
Etter dette var Evertsens hovedoppgave å utstyre Zeelands flåte, som forøvrig hadde ytt sterk motstand under det firedagers sjøslaget. Under dette slaget ble Cornelis Evertsen drept, og dermed trengte admiralitetet en ny kommandant. Johan Evertsen fikk en ny sjanse. I 1666 var han løytnant-admiral og igjen øverstkommanderende for Zeelands flåte. Under det todagers sjøslaget syv uker senere var han den fjerde i kommandorekken under Michiel de Ruyter, viseadmiral ved Amsterdams admiralitet og øverstkommanderende over Hollands kombinerte flåte.
Som øverstkommanderende for Zeelands flåte befant Jan Evertsen seg da ombord på skipet det nye skipet «Walcheren», som ledet angrepet. Dessverre var den hollandske flåten ikke sterk, Tjerk Hiddes ble drept, skipet «Thoolen» ble senket under Adriaan Banckert og dermed ble Evertsen tvunget til å trekke seg tilbake. På slutten av slagets første dag, fikk han et ben avskutt. 5. august døde han av skadene og blodtapet.
Jan Evertsen ble gravlagt i den gamle kirken (ned.: Oude kerk) i Middelburg sammen med broren Kees. Det tok flere år før admiralitetet og familien hadde blitt enige om hvordan graven skulle se ut, men gravmonumentet som ble laget av Rombout Verhulst finnes fremdeles. På den tiden var det vanlig at admiraler som døde til sjøs fikk et storslått gravmonument.
Jan Evertsens sønner var Evert Evertsen og viseadmiral Cornelis Evertsen den unge (1628–1679).
John Helmer
John Helmer (født 1956) er en britisk låtskriver som har skrevet flere sangtekster for rockegruppa Marillion.
Helmer har en fortid som gitarist og sanger i punk-bandet The Piranhas, som hadde en singelhit i 1980 med sangen Tom Hark. Gruppa gikk i oppløsning etter kort tid, men sangen fikk nesten 20 år senere nytt liv da fans av flere engelske fotballklubber tok den i bruk som fotballsang.
Høsten 1988 lette gruppa Marillion etter en ny sanger og låtskriver, etter at sanger Fish hadde forlatt gruppa. Marillion regnet med at de ville finne en habil sanger, men de var usikre på om den de fant ville være i stand til å skrive gode sangtekster. Dermed satte plateselskapet deres, EMI, dem i kontakt med John Helmer. Marillion fant Steve Hogarth, som viste seg å være en dyktig låtskriver. Men gruppa valgte likevel å bruke tekster av John Helmer på flere album, i tillegg til Steve Hogarths egne tekster. Helmer bidro med tekster på album til og med marillion.com i 1999. Han skrev også de fleste av tekstene på albumet Marillion-gitarist Steve Rotherys sideprosjekt The Wishing Tree ga ut i 1996.
John Helmer debuterte som forfatter i 1999 med romanen Mother Tongue. Han bor med familien sin i Brighton, og jobber til daglig som markedsføringssjef i et internettselskap.
Hippokrates (general)
Hippokrates (gresk: Ἱπποκράτης, Hippokrátēs or ‘Ippokrátīs, født ca. 459 f.Kr., død 424 f.Kr.), sønn av Arifron, var en strategos i Athen i 424 f.Kr. som tjente sammen med Demosthenes.
Hippokrates og Demosthenes dro ut fra Athen for å ta de lange murene ved Megara som forbandt byen med sin havn Nisaia. De klarte ikke å komme seg inn i byen umiddelbart, men lyktes etter en kort beleiring. Da den spartanske generalen Brasidas ankom, ble de tvunget til å trekke seg tilbake, men invaderte så Boeotia i et tredelt angrep.
Hippokrates fikk kommandoen over landstyrkene som skulle ta Delion, og etter at han lyktes i dette og hadde befestet en garnison der, ankom boeotierne mens han marsjerte mot Athen med sine soldater. Et slag mellom athenerne og boeotiene, kjent som slaget ved Delion, førte til at athenerne ble klart beseiret. Hippokrates døde nær begynnelsen av slaget, og nesten tusen athenere døde sammen med ham. Bare nattens ankomst hindret ytterligere tap. Etter en beleiring på sytten dager, falt Delion til boeotierne, og på det tidspunktet ble likene av Hippokrates og de andre mennene returnert til athenerne.
Christian Gottlieb Scheidler
Christian Gottlieb Scheidler (ca. 1752 – 1829) var en tysk musiker og komponist.
Lite er kjent om Scheidlers herkomst og livsløp. Han fungerte som cellist og fagottist ved forskjellige fyrstehoff, men ble særlig kjent for sitt lutt- og gitarspill. Han ble regnet som en av de siste luttvirtuoser og samtidig som en av de første gitarvirtuoser.
Scheidlers samtidige holdt han høyt som improvisatør, og han ble oppført i Gerbers Historisch-biographisches Lexikon der Tonkünstler allerede i 1768.
Scheidler ble ansatt som hoffluttenist ved kurfyrstens hoff- og kammermusikk i 1778. Tilslutt var han ansatt ved Frankfurts teaterkapell fram til 1814.
James Grogan
James David «Jim» Grogan (født 7. desember 1931, død 3. juli 2000) var en amerikansk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1948 i St. Moritz og 1952 i Oslo.
Grogan vant en olympisk sølvmedalje i kunstløp under Vinter-OL 1952 i Oslo. Han kom på tredjeplass i single for menn, bak sin landsmann Richard Button og Helmut Seibt fra Østerrike.
Halo 3: ODST
Halo 3: ODST (tidligere kalt Halo 3: Recon eller Halo 3.5) er en frittstående utvidelse til Xboxspillet Halo 3, basert på fiktive Halouniverset. I spillet vil spillerne ta på seg rollen som en UNSC Orbital Drop Shock Trooper (ODST) under hendelsene som senere blir grunnlaget til historien i Halo 3.
Handling
Spillet er et skyte-spill som tar utgangspunkt i førsteperson, og finner sted i løpet av det 26. århundre. Hele menneskeheten er under kontroll av FNs rom-kommando (UNSC) som har havnet i krig mot en allianse av fremmede raser fra verdensrommet. I løpet av spillet får spilleren også mulighet til å låse opp lydfiler til en ekstra fortelling kalt "Sadies historie" som skal fortell historien om en jente fanget i de innledende stadiene av invasjonen, og at hun leter etter faren sin.
Henri de Saint-Simon
Saint-Simon var blant de som av senere tenkere som Karl Marx skulle bli omtalt som utopisk sosialist. Saint-Simons teorier går under betegnelsen saintsimonismen, og har blitt videreutviklet av særlig Auguste Comte, og siden Émile Durkheim.
Bakgrunn
Saint-Simons avstamning — han mente selv den var å føre tilbake til Karl den store — spiller en rolle ikke bare i hans liv, men også i hans tenkning.
Livsløp
Saint-Simon førte et omskiftelig liv. Han fikk en militær oppdragelse, noe som ikke hindret ham i samtidig å gjøre bekjentskap med de historiske og filosofiske vitenskapene. Jean le Rond d'Alembert var en tid hans lærer, og han ble sterkt påvirket av encyklopedistene.
I 1779 dro han til Amerika, hvor han kjempet for uavhengighetens sak, inntil han ble hardt såret og måtte forlate tjenesten. I 1783 vendte han tilbake til Frankrike og forlot kort tid etter militærtjenesten fordi han ville vie seg helt til filosofiske studier og den sosiale misjon som nå demret for hans bevissthet. Han ønsket imidlertid først å sette seg inn i forskjellige vitenskaper og utvide sine erfaringer ved reiser. I Spania virket han for å forbinde Madrid med havet, han besøkte England og Tyskland, og opptrådte i Holland som selvbestaltet diplomatisk agent.
Denne omreisende tilværelsen ble avbrutt av den franske revolusjon, og under den gikk hans families store formue tapt. For å kunne utrette så meget mer av sine sosiale ideer, ville han først på nytt gjenvinne de materielle midler. Hans ønske var å omgi seg med lærde, grunnlegge et akademi for sosiale vitenskaper, utgi en ny stor encyklopedi som organ for sine ideer og planer. For å kunne iverksette alt dette drev han i 1790 omfattende handelsspekulasjoner under revolusjonens omskiftning av eiendomsforholdene. Hellet fulgte ham, og han fikk skaffet seg en solid formue. Med den trakk han seg tilbake og overøste sin krets av lærde og kunstnere han hadde samlet om seg. Innen et par år var han ruinert, og hans liv forble heretter en stadig kamp med den materielle nød, inntil han i sine siste leveår fant en del tilhengere som sørget for hans utkomme.
Som forfatter
Saint-Simons startet sitt forfatterskap sent i livet. Han fremsatte sine sosiale ideer første gang i en større sammenheng i det fragmentariske verket L’Industrie (1817–1818), med et større bidrag fra Augustin Thierry. I 1819 grunnla Saint-Simon et tidsskrift, L’Organisateur. 1821—23 utkom endelig Le système industriel. Dette verkets tendens var å påkalle de styrendes oppmerksomhet for de samfunnsklasser som hadde sin arbeidskraft som sin eneste eksistensmiddel. Til dette verk sluttede seg fire hefter moralske betraktninger, henvendt til næringslivets menn, Catéchisme des industriels (1823—24), og hvis 3. hefte, som bærer undertittelen Système de politique positive, har en særlig interesse, da det i sin helhet var forfattet av hans daværende sekretær Auguste Comte, som her nedla det første utkastet til sin av Saint-Simon direkte inspirerte filosofi.
I sitt filosofiske testamente Le nouveau Christianisme (1825), som inneholdt hans religiøse program, forkyntes en ny kristendom: religionens hovedoppgave er å heve underklassen fysisk og moralsk således at de enkelte individers naturlige anlegg kan komme til utfoldelse. Arbeiderne står hjelpeløse og forlatte, da den besittende, organiserte middelklasse kun kjemper mot føydalvesenet for en politisk frihet som ikke har interesse for arbeiderne. Disse forlanger en omorganisasjon av samfunnet, som kan forbedre deres levevilkår således at enhver kan arbeide etter sin evne og få lønn etter det ytte arbeid. En slik utvikling er etter Saint-Simon ikke bare ønskelig, men den er etter de gitte økonomiske og sosiale forhold en historisk nødvendighet. Saint-Simon, som ellers henregnes til de utopiske sosialister, har her som den første forklart sosialismen som en nødvendighet etter den gitte historiske utvikling.
Etterfølgere
Etter Saint-Simons død stod en rekke av hans begeistrede elever rede til å fortsette hans verk. Moralsk forfektet han en positiv og utilitaristisk humanisme, som betoner det jordiskes verd uten å fornekte den religiøse følelses rett til å utfolde seg fritt. Han ville at de enkelte individer skal være gjennomsyret av nestekjærlighet, og at en for teologiens dogmer renset religion, den av ham forkynte «nye kristendom», skulle være den styrende makt i samfunnet. Arbeidet er en hellig plikt for alle, og folkeskolens undervisning burde være anlagt på å dyktiggjøre for livets praktiske gjerning. Saint-Simons ærgjerrighet var å samle all viten for så av dette å oppbygge sitt system som grunnlag for et nytt samfunn. Han ble aldri ferdig, nådde kun til et utkast, som han med journalistens hastende jag strødde ut i en spredt produksjon, full av geniale glimt, av fruktbare kimer, som slo rot og gav grøde århundret igjennom.
Niels Bohr
Niels Henrik David Bohr (født 7. oktober 1885, død 18. november 1962) var en dansk fysiker som har bidratt avgjørende til forståelsen av atomfysikken, utviklingen av kvantemekanikken og kjernefysikken. For sitt arbeid om strukturen til atomene og hvordan de emitterer lys, mottok han nobelprisen i fysikk i 1922.
Oppvekst og tidlig karriere
Bohr ble født den 7. oktober 1885 i København. Foreldrene hans var Christian Bohr og Ellen Adler. Han døde samme sted den 18. november 1962.
I sin ungdom spilte han fotball for det danske landslaget og var en ivrig seiler. Hans bror Harald Bohr var matematiker og fotballspiller, han vant sølv for Danmark under Sommer-OL 1908.
Bohr ble utdannet ved Københavns Universitet i 1911 etter å ha tatt en doktorgrad om elektroner i metaller. Han mottok et stipend fra Carlsbergfondet som han brukte til å reise til University of Cambridge for å arbeide med Joseph John Thomson, elektronets oppdager og fremdeles ledende i dette feltet. Der møtte han Ernest Rutherford og flyttet tidlig året etter til hans gruppe i Manchester. Allerede om sommeren var han opptatt med å utforske egenskapene til Rutherfords atommodell. I de følgende månedene utviklet han sin egen teori for atomets struktur som ble publisert i 1913. Denne beskrivelse er senere blitt kjent som Bohrs atommodell.
Bohr ble i 1916 utnevnt til professor ved Københavns Universitet. Der opprettet han i 1920 og ledet det nye Institut for teoretisk fysik som i de følgende årene skulle bli et verdensledende senter for atomfysikk, kvantemekanikk og kjernefysikk.
Etter krigen var Bohr en pådriver for internasjonalt samarbeid om kjernekraft. Han var involvert i etableringen av CERN, Atomenergikommisionens forsøgsanlæg Risø og ble den første formannen for Nordisk institutt for teoretisk atomfysikk (NORDITA) i 1957.
Bohr, Einstein og kvantefysikken
Bohr og Werner Heisenberg jobbet med København-fortolkningen. Den beskriver hvorfor noen legemer kan være på to steder til samme tid. Med utviklingen av kvantemekanikken på 1920-tallet kom Bohr og Heisenberg i diskusjon med Albert Einstein om fysikkens teoretiske grunnlag. De to forskerne i København framholdt at kvantemekanikkens og -fysikkens fenomener er grunnleggende probabilistiske, og lar seg forklare ved hjelp av begrepene og teoriene i klassisk fysikk, det vil si det kvantefysiske paradigmet som ble utviklet før Einsteins bidrag gjennom relativitetsteoriene. Einstein syntes de stokastiske (tilfeldige) elementene i Bohrs fortolkning av kvantemekanikken var upresise, og dermed utilfredsstillende. Diskusjonen skjerpet begge parter og bragte nye og viktige oppdagelser, ikke minst for den senere kjernefysikken.
Einstein avviste omkring 1927 enhver henvisning til at kvantemekanikken ikke skulle være determinert, altså bestå av tilsynelatende uforenlige teoretiske komponenter (for eksempel posisjon og hastighet) som ikke syntes å passe sammen kvantitativt. Gjennom tankeeksperimenter og utledninger om bølgemekanikk forsøkte Einstein å vise at kvantemekanikkens elementer måtte være determinert.
Bohr bevegde seg i større grad på mikroplanet i fysikken, og utfordret gang på gang den determinering Einstein mente å ha funnet i kvantefysikken, blant annet ved å vise til måleproblemer. Etter hvert innså Einstein at determinering ikke lot seg fastslå i praksis, men han fastholdt at det skulle eksistere kvantemekaniske krefter eller prosesser som ikke har presise verdier.
I 1930 videreutviklet Einstein sin kritikk, og drev blant annet Bohr til å utvikle stadig bedre måleapparater for eksperimenter med bølgemekanikk og andre kvantemekaniske områder. Ofte stod forholdet mellom energi og tid i fokus – nettopp de to fysiske kreftene som er gjenstand for Einsteins spesielle relativitetsteori. Mens Bohr vektla måleproblemene og ufullstendigheten i konkret måling på mikronivået, pekte Einstein på ufullstendigheten i de fysiske makrolovene.
Annen verdenskrig
I 1943 flyktet Bohr fra den tyske okkupasjonsmakten til Los Alamos, der han meddelte Robert Oppenheimer at like etter hans flukt, hadde tysk militærpoliti foretatt en razzia på hans institutt. Ryktet sa at de hadde tatt med seg syklotronen, en tidlig form for partikkel-akselerator. Dette var skremmende, for syklotroner kan lage plutonium – og snart meddelte norsk motstandsbevegelse at ingeniører fra IG Farben arbeidet på spreng for å få fabrikken på Vemork i sving med tungtvannsproduksjon igjen.
Bohrs nobelpris-medalje fikk ikke tyskerne tak i, for assistenten George de Hevesy, som selv hadde vunnet nobelprisen i kjemi i 1943, hadde tømt begges medaljer i en balje med sterk syre (kongevann) som oppløste dem helt. Deretter plasserte han dem i flytende tilstand på en hylle. Snart etter frigjøringen i 1945 hentet de Hevesy ut gullet fra oppløsningen, og Nobel-stiftelsen støpte deretter medaljene om igjen.
Utmerkelser
Bohr mottok nobelprisen i fysikk i 1922. Bohr ble 17. oktober 1947 utnevnt til ridder av Elefantordenen, en hedersbevisning som ellers i hovedsak blir tildelt kongelige og statsoverhoder. Bohr fikk Copleymedaljen i 1938 og ble i 1937 tildelt Fortjenstmedaljen i gull med krone. I 1955 mottok han storkors av Dannebrogordenen og fikk ordensstjernen tildelt i diamanter. Bohr ble i 1954 utnevnt til den tyske ordenen Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste. Han var også æresdoktor ved Universitetet i Oslo.
Niels Bohrs sønn Aage Niels Bohr ble tildelt nobelprisen i fysikk i 1975.
Trivia
Bohrs portrett pryder en tidligere dansk femhundrekroneseddel.
Bohr spiste middag med kongefamilien i Norge i den 8. april 1940, rett før invasjonen av Norge og Danmark. Tidligere på dagen hadde han diskutert fysikk med Sven Oluf Sørensen på Grand Hotel der han bodde i Oslo.
Messe (katolsk)
Messen er Den katolske kirkes viktigste form for gudstjeneste. Den inkluderer i motsetning til andre gudstjenesteformer feiring av nattverden. Det er variasjoner i oppbygning og liturgi mellom de forskjellige særkirker og mellom messer for forskjellige formål.
Den romerske messen
Den romerske messen, også kjent som den latinske messen ettersom den tidligere bare ble feiret på latin, er Den romersk-katolske kirkes grunnleggede form for messe. Den består av to hoveddeler: Ordets liturgi og nattverdens liturgi. Den første delen består av lesninger fra Bibelen, salmer, preken og foreskrevne bønner, mens den andre delen består av nattverdsfeiringen. Under messer ved f.eks. bryllup og begravelser, legges elementene som er spesielle for denne typen feiring inn i den første delen.
Fram til 1969 ble messen feiret på latin, men etter det andre Vatikankonsil ble det åpnet for messer på det lokale språket. Dette har nå blitt den helt dominerende formen, selv om det fortsatt er en del kirker hvor man feirer messe på latin. Det er også mange steder vanlig å framsi eller synge visse elementer, som trosbekjennelsen og Fadervår, på latin mens resten av tekstene er på folkespråket.
Messens faste ledd
Messen har en del faste ledd som alltid skal være med, selv om innholdet i disse varierer med den liturgiske kalender og andre omstendigheter.
En del elementer er forbeholdt messer på festdager og høytider, inkludert søndager. Det er også enkelte anledninger hvor man har flere elementer, som sekvenser og ekstra lesninger.
Innledende riter Ordets liturgi Nattverdens liturgi
Brudemesse
Brudemesser er bryllup hvor det feires gudstjeneste med nattverd. Dette er den vanligste formen for vigselsseremoni i Den katolske kirke, men det er også mange som velger en vigsel uten messe. Dette er spesielt vanlig ved blandede ekteskap, der den ene parten ikke kan motta nattverd.
Rekviemmesse
En rekviemmesse er en begravelsesseremoni med nattverdsfeiring. Dette er en meget vanlig form for begravelsesseremoni i katolsk tradisjon, men det er også mulig å gjennomføre begravelser uten nattverd.
Matias Olímpio
Matias Olímpio er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Sabena
Sabena var et statlig belgisk flyselskap som ble stiftet i 1923, og eksisterte til det gikk konkurs i 2001. Flyselskapet hadde base på Brussel lufthavn. Navnet Sabena er en forkortelse for Société Anonyme Belge d'Exploitation de la Navigation Aérienne.
Giovanni Zamboni
Giovanni Zamboni (etter 1650 – ?) var en italiensk multiinstrumentalist og komponist.
Utflukt
Utflukt er et idealistisk drevet tidsskrift som omhandler spørsmål innen kultur, litteratur og samfunnsspørsmål. Den redaksjonelle profilen er rettet mot feministiske perspektiver. Skribenter, illustratører og lesere er av begge kjønn, men redaksjonen består kun av kvinner. Tekstene er i ulike former; både tegneserier, bokanmeldelser, personlige essays, ledige samtaler og grundige artikler.
Tidsskriftet utkommer med fire nummer årlig, tre av dem med et klart definert tema som skribentene behandler relativt fritt.