cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den skotske uavhengighetskrig
Bakgrunn og opptakt
I 1286 var Aleksanders arving til tronen den mindreårige Margrete av Norge, antatt tronarving allerede i 1284 («vår dame og rettmessige arving»). Da dronning Yolandes påstand om at han var gravid var beviselig en illusjon, samlet vergene adelen og kirkens øverste geistlige på Scone Abbey for å sverge troskap til «dronningen over vannet». Den lille Margrete var datter av Aleksanders datter Margaret (som døde i barselseng i 1283) og kong Eirik Magnusson av Norge. Edvard I krevde at den unge tronarvingen i Norge skulle gifte seg med hans to år gamle sønn, den kommende Edvard II. Det var flere problemer med dette. Et ekteskap mellom skottenes dronning og den framtidige arvingen til Englands trone ville ha dyptgående dynastisk betydning, og ville antagelig føre til en union mellom de to rikene under en monark. Ikke alle ønsket dette, særskilt ikke Skottlands kirke, som absolutt ikke ønsket å bli underkastet Englands kirke og i særdeleshet erkebiskopen i York. Fra norsk side var man opptatt av kongens unge datters utsikter i sentrum for de mange stridende fraksjoner i Skottland, men også dypt bekymret for blodskam. Margretes mor og og far til Edvard II var søster og bror, noe som var forbudt i henhold til kanonisk lov.
I det norsk-skotsk-engelske trekantforhandlingene tok Edvard I føringen. Allerede våren 1286 sørget Edvard I for sette den norsk kongen i personlig avhengighet var å yte ham et personlig lån på 2000 mark sterling. Norge var også avhenghig av et godt forhold til England, i første omgang for å tilrettelegge den viktige handelssjøfarten over Nordsjøen. Det samme året fikk Edvard I paven til å utstedte en bulle som ga dispansjon mot hindring til det nære slektskapet og legitimere ethvert avkom fra det planlagte ekteskapet. Edvard I insisterte også på at Antony Bek, biskop av Durham, skulle være hans løynant i Skottland på vegne av det unge paret og krevde at de skotske vergene skulle adlyde ham. I mai 1290 sendte Edvard I «et stort skip» fra Yarmouth for å frakte hans framtidige svigerdatter fra Norge. Skipet var lastet med fiken, sukkerbrød, honningkaker og godsaker han mente en ung pike ville sette pris på, men kong Eirik insisterte på at en prinsesse fra Norge skulle fraktes med et norsk fartøy, og det engelske skipet måtte gjøre vendereis. Tiden trakk ut, og det norsk skipet seilte først fra Bergen da høststormene satte inn i september med kurs for Leith. Underveis brøt tilsynelatende helsen til den lite robuste pike, hun ble syk, så dårlig at de måtte gjøre landgang på Orknøyene (fortsatt norsk territoium), hvor hun døde den 26. september 1290 i armene på biskopen av Bergen som var hennes ledsaker. Med henne døde dynastiet MacMalcolm ut, og Skottland hadde fortsatt ingen framtidig monark. Hele avtaleverket med Norge falt i grus. De norske sendebudene gikk senere med til å kreve utbetaling av årsavgiften av Sudrøyene, som Skottland var trege til, og andre økonomiske krav som tilsynelatende kom langt nede på listen. Kong Eirik giftet seg igjen, da med Isabella Bruce, en sønnedatter av en skotsk tronkandidat fra huset Bruce, og søster av en framtidig konge av Skottland.
Opptakt til krigen: 1286-1292
Etter at Margrete fra Norge var død, var det igjen åpen hvem som skulle ta den skotske tronen. 13 utfordrere sto frem. De to hovedutfordrerne var Robert Bruce, 5. lord av Annandale (bestefar til den framtidige kong Robert Bruce) og John Balliol, lord av Galloway.
I frykt for borgerkrig mellom familiene Bruce og Balliol og deres tilhengere, skrev Vokterne til Edvard I av England og ba ham komme nordover og være upartisk dommer mellom partene. Kong Edvard så dette som den sjansen han lenge hadde ventet på til å erobre Skottland. Han hadde allerede tatt Wales. Han ville være hersker over alle De britiske øyer.
I 1291 kom Edvard nordover og slo fast at han kom som overkonge av Skottland for å handle som rådgiver til etterfølgeren av den skotske krone. Den som ble skottenes konge måtte anerkjenne ham som overkonge. Det satte skottene i en vanskelig situasjon. Gjennom alle forhandlingene hadde Edvard sin profesjonelle arme stående klar i tilfelle situasjonen tilspisset seg. Skottene fikk tre uker på å bestemme seg. Men uten konge og uten en hærstyrke tilgjengelig hadde skottene ikke noe valg. De godtok Edvard som overkonge og ville akseptere hans råd. Deres beslutning kan ha vært influert av at majoriteten av de skotske adelsmennene hadde store eiendommer i England som ville ha gått tapt om de avviste Edvard.
Den 11. juni ga Edvard I, i egenskap som skotsk overkonge, ordre om alle skotske festninger og slott skulle på «temporær basis» være under hans kontroll og at alle skotske tjenestemenn skulle gå av og at nye ville bli innsatt av ham selv. To dager senere samlet Vokterne og de ledende skotske adelsmenn seg i Upsettlington for å sverge troskap til kong Edvard som deres overkonge. Alle skotter ble også pålagt å betale skatt til Edvard, enten personlig eller ved et av de utpekte stedene innen 27. juli 1291.
Det var 13 møter fra mai til august 1291 i Berwick hvor utfordrerne til tronen redegjorde for sine krav foran Edvard i det som ble husket som Den store anledningen (the Great Cause). Kravene til de fleste ble avvist ettersom deres tilhørighet til tronen var av illegitim avstamming. Valget sto igjen mellom Balliol, Bruce og John de Hastings, 2. baron Hastings.
Hastings ønsket at kongedømmet skulle bli delt i tre like store deler mellom de tre mennene, mens både Bruce og Balliol slo fast at riket var udelelig. Skottene ønsket å holde landet samlet, og Hastings ble derfor diskvalifisert.
Den 3. august ba Edvard både Balliol og Bruce om å velge 40 dommere hver, mens hans selv ville ha 24 til å avgjøre tvisten. Det ble så en utsettelse til juni 1292. Da de kom sammen klarte de 104 dommerne ikke gjøre et klart valg. Det ble en ny utsettelse inntil 10. oktober 1292, og denne gangen fikk Edvard dommerne til å bli enes om at han – som overkonge – hadde retten til å tildele kongeverdigheten på samme måte som han kunne tildele et baroni eller et grevskap.
England bestemmer
Edvard valgte Balliol den 17. november 1292 og den 30. november ble han kronet som konge av skottene ved Scone Abbey. Den 26. desember i Newcastle upon Tyne måtte kong John Balliol sverge troskap til kong Edvard for å ha mottatt kongedømmet Skottland. Edvard gjorde det klart at han anså Skottland som sin vasallstat. Balliol var altfor svak til å protestere, mens skottene mislikte Edvards krav. I 1294 ga Edvard ordre til Balliol om møte opp for ham og ga ham deretter ordre om å skaffe skotske tropper og penger til Englands invasjon av Frankrike innen 1. september 1294.
Sendebud ble øyeblikkelig sent til kong Filip IV av Frankrike for å informere ham om de engelske krigsplanene. De forhandlet også fram en gjensidig avtale om at Skottland skulle invadere England om England invaderte Frankrike. Til gjengjeld skulle Frankrike støtte Skottland. Traktaten ble sikret ved at det skulle arrangeres et bryllup mellom John Balliols sønn Edvard Balliol og Jeanne de Valois, kong Filips niese.
Avtale mellom tre nasjoner
En annen traktat ble inngått med kong Eirik Magnusson av Norge, hvor Norge for en sum av 40 000 ‘groat’ skulle utstyre 100 krigsskip for fire måneder av året så lenge fiendskapet mellom Frankrike og England varte (‘groat’ var myntenhet på 1200-tallet i noen europeiske nasjoner, omtrent 1/8 unse (: 28,349 g) sølv). Selv om Norge aldri oppfylte sin del av avtalen, og Skottland heller ikke betale den avtalte summen, ble den fransk-skotske alliansen, senere kjent som Auld-alliansen, opprettholdt fram til 1560.
Det var ikke før i 1295 at Edvard I ble oppmerksom på de hemmelige fransk-skotske forhandlingene. Tidlig i oktober begynte Edvard å forsterke det nordlige forsvaret mot en mulig skotsk invasjon av en revitalisert skotsk hærstyrke. Det var også på denne tiden at Robert Bruce, den 6. lord av Annandale og far til den framtidige kong Robert Bruce I, ble utpekt til guvernør over Carlisle slott.
Edvard ga ordre til Balliol om ta kontroll over festningene i Berwick, Jedburgh og Roxburgh. I desember ble mer enn 200 av Edvards undersåtter i Newcastle samlet for å danne en hærstyrke innen mars 1296 og i februar seilte en flåte nordover for å støtte landstyrkene i Newcastle.
Oppbyggingen av engelske styrker sør for engelsk-skotske grensen gikk ikke uoppdaget av skottene, og Balliol ga ordre om at alle tilgjengelige menn som kunne bære våpen skulle møtes nær grensen ved Caddonlee den 11. mars. Flere av de skotske adelsmennene valgte å ignorere ordren, inkludert Robert Bruce, jarlen av Carrick, ettersom hans far hadde fått sine eiendommer på Annandale beslaglagt av Balliol. Eiendommene var gitt videre til John Comyn, sønn av jarlen av Buchan som også het John Comyn. Faren ble kalt Sorte Comyn mens sønnen ble kalt Røde Comyn.
Begynnelsen på krigen: 1296–1306
Den første skotske uavhengighetskrigen kan løslig deles i fire faser:
Krigen begynte for alvor med at Edvard I herjet Berwick i mars 1296, fulgt av det skotske nederlaget ved slaget ved Dunbar og ved at kong John Balliol måtte abdisere i juli. Den engelske invasjonshæren hadde tatt over det meste av Skottland i august og i tillegg stjålet Skjebnesteinen (Stone of Destiny) fra Scone Abbey og fraktet den til Westminster Abbey. Edvard I dannet et parlament i Berwick og fikk de skotske adelsmenn til å sverge troskap. Skottland var blitt erobret.
Det opprøret som brøt ut tidlig i 1297, ledet av William Wallace, Andrew de Moray og andre skotske adelsmenn, tvang Edvard I til igjen å sende hærstyrker for ta seg av skottene. Selv om engelskmennene klarte å tvinge adelsmennene til å kapitulere ved Irvine, fortsatte Wallace og de Moray hærtogene som til slutt førte til den første store skotske seieren ved Stirling Bridge. Seieren ble etterfulgt av overfallsraid i Nord-England samtidig som Wallace ble utpekt til å bli Vokter av Skottland i mars 1298. Men i juli invaderte Edvard I igjen fast bestemt på å knuse Wallace og hans følgesmenn, og han greide å beseire skottene i slaget ved Falkirk. Til tross for at England ikke greide å underkue Skottland fullstendig var Wallaces omdømme ødelagt og han gikk i dekning og frasa seg tittelen som Vokter av Skottland.
Kong Robert Bruce: 1306–1314
Wallace ble etterfulgt av Robert Bruce og John Comyn som felles Voktere, med William Lamberton, biskop av St. Andrews, oppnevnt i 1299, som en tredje og ikke minst nøytral Vokter for å oppretteholde freden mellom to andre. I løpet av dette året la Frankrike og paven diplomatisk press på England for å overtale Edvard I til å løslate Balliol fra fangenskapet og over i pavens varetekt. Wallace ble sendt til Frankrike for å søke hjelp hos kong Filip IV. Muligens reiste han også til Roma.
Det ble fred i 1302 etter ytterligere felttog fra Edvard I i 1300 og 1301. I 1303 og 1304 var Edvard igjen i krig og festningen Stirling, det siste betydningsfulle skotske befestningen falt og gikk over på engelske hender, og i februar 1304 førte forhandlinger til at de gjenværende adelsmennene sverget troskap til Edvard I og at skottene overga seg. På dette tidspunktet dannet Robert Bruce og William Lamberton en hemmelig allianse med det mål å få Bruce plassert på den skotske trone og der han skulle fortsette kampen.
Etter at Wallace ble fanget og henrettet i 1305 synes det som om Skottland var blitt fullstendig erobret. Opprørene avtok i styrke for en periode. Men i 1306 ble det holdt et møte mellom Bruce og Comyn, de to gjenlevende utfordrerne til den skotske trone. Møtet endte i forferdelse: samtalen mellom de to mennene gikk over i høylytt krangling og Bruce stakk brått dolken sin i Comyn. Med rivalen død samlet Bruce den skotske adelen bak seg og ble kronet som skotsk konge på kroningsstedet Scone Abbey bare seks uker etter at Røde Comyn ble myrdet.
Robert Bruce begynte deretter på et nytt hærtokt for å frigjøre sitt kongedømme. Etter å ha blitt beseiret i kamp og drevet fra det skotske fastlandet som en fredløs gikk Bruce i skjul. Han kom fram i 1307, samlet en ny hær, og beseiret engelskmennene i rekke geriljakamper. Hans styrker begynte deretter å vokse i antall, oppmuntret av at kong Edvard I av England døde i juli 1307.
Fra Bannockburn til Edinburgh-Northampton: 1314–1328
I 1320 ble Arbroath-deklarasjonen satt opp av en gruppe skotske adelsmenn for å informere paven om den skotske uavhengigheten fra England. To tilsvarende erklæringer ble også sendt av de geistlige og Robert I. I 1327 ble kong Edvard II av England avsatt og drept. Robert I av Skottland invaderte Nord-England og tvang kong Edvard III av England til å signere Edinburgh-Northampton-traktaten den 1. mai 1328. Der måtte England anerkjenne Skottland som uavhengig og Robert I som dets konge. For å ytterligere styrke freden ble Robert Bruces sønn og arving gift med søsteren til Edvard III.
Den andre uavhengighetskrig: 1332-1357
Da Robert Bruce døde var kong David II for ung til å styre. Thomas Randolph, 1. jarl av Moray, ble utnevnt til Vokter, men Edvard III av England, til tross for at han hadde signert Edinburgh-Northampton-traktaten, var fast bestemt til å hevne ydmykelsene som skottene hadde påført ham. Han bestemte seg for å støtte Edvard Balliol, sønn av den tidligere kong John Balliol som hadde dødd i Frankrike. Edvard Balliol hadde et legitimt krav til den skotske tronen.
Edvard III hadde også støtte fra en gruppe skotske adelsmenn, ledet av Balliol og Henry Deaumont, kjent som «De arveløse» (Disinherited). Denne adelige gruppen hadde gitt sin støtte til engelskmennene i Den første krigen og etter Bannockburn hadde Robert Bruce avskaffet deres titler og fratatt dem deres landområder. Da det omsider ble fred fikk de ingen kompensasjon, og de var fast bestemte på å få tilbake sine gamle privilegier.
Jarlen av Moray døde 20. juli 1332. De skotske adelige samlet seg i Perth hvor de valgte Donald, jarlen av Mar, som den nye Vokteren. Samtidig var det en gruppe ledet av Balliol som hadde satt seil fra elven Humber. Gruppen besto av «arveløse» adelsmenn og eventyrere, sannsynligvis ikke mer enn noen få hundre mann, og de planla å invadere Skottland.
Skotter mot skotter
Opprørerne gikk i land ved Kinghorn in Fife den 6. august. Nyheten om invasjonen hadde nådd frem før dem, og da de marsjerte mot Perth oppdaget de at vegen sperret av en stor skotsk hær, hovedsakelig infanteri ledet av den nye Vokteren.
Ved slaget ved Dupplin Moor beseiret Balliols lille hær, ledet av Henry Beaumont, den betydelig større skotske hæren. Beaumont benyttet en taktikk som engelskmennene ville gjøre berømt under hundreårskrigen med riddere til fots i midten og bueskyttere på flankene. Med et morderisk regn av piler over seg fikk de fleste av skottene ikke nærkontakt med fienden. Da nedslaktingen endelig var over var 2000 skotter og mange adelsmenn, inkludert Donald, jarlen av Mar, og Sir Robert Bruce (en sønn utenfor ekteskap av kong Robert I Bruce) døde. Edvard Balliol hadde da ingen vanskeligheter med å bli kronet til konge av Skottland ved Score Abbey.
Balliols suksess overrasket Edvard III, som nå fikk en ny bekymring i spørsmålet om Balliols erobring av Skottland ville lede til en skotsk invasjon av England. Han samlet hæren og dro nordover.
I oktober fikk Sir Archibald Douglas, nå Vokter av Skottland, i stand en våpenhvile med Balliol ved å samle det skotske parlamentet og la det avgjøre spørsmålet om hvem den riktige kongen var. Oppmuntret av våpenhvilen lot Balliol de fleste av sine engelske soldater gå og reiste til Annan på nordsiden av Solway Firth. Han sendte to offisielle brev hvor han sa at med hjelp av England hadde han gjenvunnet sitt kongedømme og anerkjente at Skottland alltid hadde vært underlagt England. Han lovte også land til Edvard III ved grensen, inkludert Berwick, og at han ville tjene den engelske kongen resten av livet. Men i desember, tidlig om morgenen, angrep Douglas uventet Balliol i Annan og drepte de fleste av mennene hans. Balliol selv greide å flykte gjennom et hull i veggen og rømte halvnaken på hesteryggen til Carlisle.
England angriper
I april 1333 angrep Edvard III og Balliol med en stor engelsk hær Skottland og beleiret Berwick. Archibald Douglas forsøkte å frigi byen i juli, men ble beseiret og drept i slaget ved Halidon Hill. David II og hans dronning ble sendt i sikkerhet ved Dumbarton slott, mens Berwick overga seg og ble annektert av Edvard III. På dette tidspunktet var Skottland under engelsk okkupasjon. Åtte av de skotske lavlandsfylkene ble overgitt til England av Edvard Balliol.
Kong Filip VI av Frankrike tilbød i begynnelsen av 1334 kong David II og hans hoff asyl i hans rike. I mai samme år ankom den tidligere skotske kongen Frankrike og opprettet et hoff i eksil ved Château-Gaillard i Normandie. England og Frankrike lå på denne tiden i en heftig tvist som med tiden skulle føre de to nasjonene inn det som ble kjent som hundreårskrigen. Samtidig vanskeliggjorde Filip VI de engelsk-franske fredsforhandlingene ved å erklære at enhver fredstraktat mellom Frankrike og England måtte inkludere eksil-kongen av Skottland.
I David IIs fravær fortsatte en rekke Voktere kampen. I november måtte Edvard III igjen invadere Skottland, men han oppnådde lite og trakk seg tilbake i februar 1335 på grunn av dårlig vær. Han og Edvard Balliol kom tilbake i juli med en styrke på 13 000 mann og marsjerte gjennom Skottland, først til Glasgow og deretter til Perth hvor Edvard III installerte seg mens hæren herjet og plyndret landområdene rundt. De opprørske skottene fulgte nå en plan om å unngå regulære feltslag og evakuerte lavlandsbefolkningen til trygghet på høylandet. Noen skotske ledere som jarlen av Atholl underkastet seg kong Edvard III ved Perth.
Da Edvard III til slutt måtte reise tilbake til England benyttet de gjenværende lederne av den skotske motstandsbevegelsen anledningen til å velge Sir Andrew Murray som Vokter. Murray forhandlet ganske fort frem en våpenhvile med Edvard i april 1336. Samtidig kom det sendebud fra Frankrike og Den hellige stol som forsøkte å forhandle frem en fredsavtale mellom Skottland og England. I januar trakk skottene opp et forslag hvor de ville anerkjenne den gamle og barnløse Edvard Balliol som sin konge, men at eksil-kongen David II skulle være hans arving og skulle kunne forlate Frankrike og leve i England.
Brent jord
Men, David II var den som forkastet fredsutkastet, noe som førte til at en engelsk hær under Henry av Lancaster invaderte Skottland i mai og av en annen hærstyrke ledet av Edvard III i juli. Sammen herjet de to hærene mye av det sørvestlige Skottland og Clyde-dalen. Alarmert av den engelske invasjonen erklærte Filip VI av Frankrike at han aktet å støtte Skottland med alle de midler han hadde tilgjengelig. Han hadde en stor flåte og en hærstyrke klar til å invadere både England og Skottland. Edvard III reiste hastig tilbake til England mens skottene under ledelse av Murray erobret og ødela de engelske befestningene, foruten å herje områdene på landsbygda for å gjøre det ubeboelig for de engelske soldatene.
Selv om Edvard III igjen hadde invadert Skottland ble han mer og mer nervøs for en mulig fransk invasjon, og mot slutten av 1336 hadde skottene igjen fått kontroll over det meste av landet. I 1338 snudde bølgen atter en gang. Mens ’Black Agnes’, grevinnen av Dunbar og March, fortsatte å motstå den engelske beleiringen av slottet Dunbar, til tross for kraftig beskytning av festningsverkene, fikk Skottland et pusterom da Edvard III krevde den franske tronen og landsatte sin hærstyrke i Flandern: Hundreårskrigen med Frankrike var i gang.
Det kongeriket som Robert Bruce møysommelig hadde bygd opp og erobret ble splintret i løpet av bare ni år. Mange av de erfarne og betydningsfulle adelsmennene var døde, og økonomien som bare så vidt hadde begynte å komme seg etter tidligere kriger, lå atter i ruiner. Det var et fattig og nødstilt land med sterk behov for fred og stabilt styre som David II kom tilbake til i juni 1341.
Skottland invaderer England
David II var fast bestemt på å leve opp til minnet etter sin strålende far. Han ignorerte våpenhvilen med England og var fast bestemt på å støtte sin franske allierte, kong Filip VI.
I 1341 ledet han et plyndringstokt inn i England og tvang dermed Edvard III til å sende militær støtte nordover.
I 1346, etter ytterligere skotske hærtokter, argumenterte kong Filip VI for en motinvasjon av England som svar på de engelske festningsverkene ved Calais. David II aksepterte og ledet personlig en skotsk hærstyrke på 12 000 mann sørover for å erobre Durham. England svarte med en hærstyrke på 5000 som marsjerte nordover fra Yorkshire. Den 14. oktober ble skottene beseiret i slaget ved Neville’s Cross. Skottene led store tap, og David II selv ble såret i ansiktet av to piler før han ble tatt til fange. Han hadde fortsatt nok styrke til å slå ut to tenner på engelskmannen som hadde fanget ham.
Etter en periode i rekonvalesens ble David II fraktet til fangenskap i Tower of London. Der satt han i 11 år. I denne perioden ble Skottland styrt av hans nevø, Robert Stewart, 7. High Steward av Skottland. Edvard Balliol returnerte til Skottland enda en gang med en mindre styrke, men greide bare å ta kontroll over deler av Galloway. Hans hær ble mindre med tiden inntil ha ga opp kravet på den skotske tronen i 1356. I 1364 døde han barnløs.
Striden ebber ut
Den 3. oktober 1357 ble David II løslatt fra sitt fangenskap i henhold til Berwick-traktaten som påla at skottene å betale den umulige summen av 100 000 merker for ham (1 merke var 2/3 av et engelsk pund) i løpet av de neste ti årene. Skottene måtte tåle tung beskatning for å betale løsepengene, men David II fikk mange i mot seg da han benyttet skatteinntektene for å dekke egne behov. Skottland var i en vanskelig situasjon, herjet av krig og redusert av svartedauden. Første avdrag på løsesummen ble betalt, andre avdrag var forsinket og etter det var det ikke mer å betale med.
I 1363 reiste David II til London hvor han gjorde en avtale med England. Hvis han døde barnløs skulle den skotske kronen gå til Edvard III, som var hans svoger, eller en av hans sønner, og at Skjebnesteinen (Stone of Destiny) skulle bli returnert til sitt hjemland for kroningen. Skottene selv avviste denne avtalen og tilbud heller å fortsette å betale løsepengene som da hadde økt til 100 000 pund. De truet også med å avsette David II.
Melissa González
Melissa González (født 24. juni 1994 i El Paso i Texas) er en colombiansk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp og hekkesprint. Hun er to ganger søramerikansk mester på 400 meter hekk, i 2019 og 2021.
Den skotske uavhengighetskrig
Striden ebber ut
I 1369 ble partene enige om en våpenhvile på 24 år og i 1369 ble traktaten av 1365 kansellert og erstattet med ny. Denne ga fordeler også til Skottland, takket være Englands krig med Frankrike. De nye betingelsene trakk de 44 000 merker som allerede var blitt betalt, fra det opprinnelige kravet på 100 000. Den resterende summen skulle betales i rater på 4000 i løpet av de neste 14 årene.
David II hadde tapt sin popularitet, og adelen hadde ingen respekt for ham da han giftet seg med enken til en lavættet ‘laird’ etter hans engelske kone døde. Han døde selv i februar 1371. Da Edvard III av England døde i 1377 var fortsatt 24 000 merker av erstatningen som ennå ikke var betalt.
Melissa González
González har colombiansk far, og er både colombiansk og amerikansk (USA) statsborger. Hun konkurrerer internasjonalt for Colombia.
Den skotske uavhengighetskrig
Betydningsfulle personer
Skottland
England
Melissa González
2011 - 2016
Hun vant 400 meter hekk under AAU Junior Olympic Games 2011, og kom på femteplass i samme øvelse under Junior-USA-mesterskapet i friidrett 2013. Under Big 12 Indoor Championships kom hun på sjetteplass i femkamp med 3757 poeng, og hun kom på fjerdeplass på 400 meter hekk under Big 12 Championships utendørs. Hun kom på andreplass på 400 meter hekk under Big 12 Championships utendørs i 2015 og tredjeplass i 2016. I september 2016 debuterte hun internasjonalt for Colombia, da hun vant 400 meter hekk og fikk gull på 4 x 400 meter stafett under Søramerikansk U23-mesterskap i friidrett 2016.
Den skotske uavhengighetskrig
Betydningsfulle personer
Begreper:
Melissa González
2018
Hun satte ny personlig rekord på 400 meter hekk, med 56,14 sekunder, da hun kom på tredjeplass under LSU Invitational i april 2018. Under Søramerikanske leker 2018 fikk hun bronse på 400 meter hekk, og Colombia vant der 4 x 400 meter stafett. I juli deltok hun i det colombianske mesterskapet i friidrett, og fikk der gull på 400 meter hekk og bronse på 100 meter hekk. Hun deltok i Sentralamerikanske og karibiske leker 2018 (CAC Games), og kom der på sjuendeplass på 400 meter hekk, og Colombia fikk bronse på 4 x 400 meter hekk, med González på laget.
2019
Under Søramerikansk mesterskap i friidrett 2019 i Lima forbedret hun sin personlige rekord på 400 meter hekk til 55,73 sekunder, og vant denne øvelsen. Hun deltok der også på begge de colombianske stafettlagene, og fikk dermed gull på 4 x 400 meter stafett og sølv på 4 x 100 meter stafett. Hun deltok i Panamerikanske leker 2019, men ble der slått ut i forsøksheatet på 400 meter hekk, og Colombia kom der på sjetteplass på 4 x 400 meter stafett. Hun ble kvalifisert til VM i friidrett 2019, men ble også der slått ut i forsøksheatet, med 26. beste tid (56,49).
2020
2020-sesongen i friidrett ble avkortet på grunn av koronaviruspandemien, og hun konkurrerte ikke internasjonalt denne sesongen. Hun deltok i noen mindre friidrettsstevner i Texas.
2021
González vant 400 meter hekk under det colombianske mesterskapet i friidrett 2021, som ble arrangert i Ibagué i april. Hun deltok i Søramerikansk mesterskap i friidrett 2021, og fikk der gull på både 400 meter hekk og 4 x 400 meter stafett. Hun forbedret også sin personlige rekord på 400 meter hekk til 55,86 sekunder.
IK Sirius FK
IK Sirius FK er en svensk fotballklubb innenfor idrettsklubben IK Sirius som er basert i Uppsala. Klubben ble grunnlagt 1907 og spiller fra 2017 i Allsvenskan, som er landets høyeste avdeling. Sirius spiller hjemme på Studenternas idrottsplats.
Klubben debuterte i Allsvenskan i 1969, og spilte i Allsvenskan igjen i 1973 og 1974 og har inntil 2017 ellers hatt tilhold i de nedre divisjonene. Klubben rykket opp til Superettan i 2006 etter seier i kvalifiseringen mot FC Väsby United.
Spillerstall
Oppdatert 30. april 2023.
Orda (gruppe)
Orda (kasakhisk: Орда) er en kasakhisk guttegruppe fra Astana som består av de to brødrene Erbolat og Esbolat Bedelxan, Dastan Orazbekov og Nürlan Alymbekov. Orda startet som en teatergruppe med brødrene Bedelxan og brødrene Orazbekov, med sine første offentlige musikkfremføringer den 9. mai 2000. I 2002 forlot bandet teateret og ga ut Kesj meni.
I 2003 lagde Orda musikk for Ösbekfilm i Tasjkent, og i 2004 åpnet de et privat studio hvor de skrev sanger til deres første album. I 2012 spilte medlemmene roller i den kasakhiske musikalske melodramatiske komedien «Forbudt dans», som var regissert av Esbolat Bedelxan.
I 2015 deltok Orda i Kasakhstans nasjonale finale før Tyrkvisjonens sangkonkurranse i Istanbul, som de vant med melodien «Olaj emes». I den internasjonale finalen oppnådde gruppa en andreplass.
Karl Kolstad
Karl Kolstad (født 14. mars 1942 på Manger) er en norsk presse- og næringslivsmann.
Etter karrieren i pressen arbeidet Kolstad i Statoil som informasjonssjef og personalsjef på Mongstad, før han var distriktssjef i NRK Hordaland fra 1990 til 1995.
Kolstad var Oslo Senterungdoms første formann etter at de ble organisert som eget lag i 1967.
Langbue
Langbue er en type bue som er lang, omtrent på lengde med en voksen mann. Den går i en jevn, svak bue og har relativt slanke lemmer som er runde eller D-formet. Den er oftest i ett stykke, men kan også være sammensatt ved håndgrepet. Langbuen har blitt brukt som jakt- og kampvåpen i mange kulturer, men er aller sterkest forbundet med England i middelalderen.
Betsy Hassett
Betsy Hassett (født 4. august 1990) er en newzealandsk fotballspiller. Under Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i kvartfinalen.
Langbue
Historie
Langbuer av tre har blitt brukt i mange tusen år, og er kjent fra flere kontinenter. Som jaktvåpen er buen enkel og sikkert, og har nok kraft til å felle storvilt, inkludert afrikansk elefant. Som krigsvåpen har den vært sentral i flere kulturers og nasjoners krigføring. Nubierne var kjent for sin dyktighet med buer som var seks til syv fot lange (ca. 1,80 til 2,10 m). Skytterne ble kjent som «pupillødeleggerne» fordi de siktet på sine motstanderes øyne.
Det eldste kjente eksempel på en langbue ble funnet i 1991 i Ötztal-Alpene med en naturlig mumie kjent som Ötzi. Hans bue var gjort fra tresorten barlind og var 1,82 m lang. Mumien er datert til rundt 3 300 f.Kr. Førti langbuer har blitt avdekket i en myr ved Nydam mose i Danmark som er datert fra 300-tallet e.Kr.
I middelalderen var walisiske og engelske bueskyttere kjent for deres mektige langbuer, som blant annet ble benyttet med stor suksess mot franskmennene i hundreårskrigen; særskilt i slagene ved Crécy (1346), Poitiers (1356), og Agincourt (1415).
Viktigheten av bueskyttere i den engelske hæren ble markert ved særskilte lover: på 1100-tallet innførte Henrik I av England lov som frikjente enhver bueskytter som kom til å drepe en annen mens han øvde. En gang rundt 1300 forbød Edvard I all andre sporter enn bueskyting på søndagene. I 1363 ble alle engelskmenn beordret å øve bueskyting på søndagene og helligdagene.
Dominansen til langbuer på slagmarken fortsatte fram til franskmennene begynte å benytte kanoner for å bryte formasjonene til de engelske bueskytterne i slaget ved Formigny (1450) og slaget ved Castillon (1453). Bruken av bueskyttere fortsatte imidlertid inn i rosekrigene (1455-1487) og de fortsatte å bli benyttet som våpen i England selv etter at effektive skytevåpen var blitt introdusert.
Den første bok på engelsk om bueskyting med langbue var Toxophilus av Roger Ascham, første gang utgitt i London i 1545 og dedikert til kong Henrik VIII av England.
Selv om skytevåpen erstattet langbuen i krig, fortsatte bueskyting å bli benyttet enten for rekreasjon eller på jakt. En langbue hadde praktiske fordeler sammenlignet med rekurvbue eller andre typer buer. Den er vanligvis lettere, raskere forberede for å skyte, og skyter langt mer stille. Imidlertid er andre ting likt, og en moderne bue vil skyte en pil raskere og mer nøyaktig enn med en langbue.
Det hevdes at slaget ved Flodden Field (1513) var «et landmerke i bueskytingens historie da det var det siste slaget på engelsk jord som ble utkjempet med langbuen som hovedvåpen...» Slaget ved Tippermuir (1644) i Skottland kan ha vært det siste slaget som involverte langbuer i et betydelig antall.
Det siste dokumenterte tilfellet i bruk av langbue i krig var ved britiske oberstløytnant Jack Churchill som brukte den til å drepe en tysk soldat under den andre verdenskrig.
Se også
Longbow
Viul Kraft
Viul Kraft AS er et aksjeselskap som eies av Ringeriks-Kraft AS og Hadeland Kraftproduksjon AS med 50 prosent hver. Selskpet eier og driver tre vannkraftverk i Drammensvassdraget;langs Randselva og i Hønefossen nederst i Ådalselva.
Viul Kraft AS er også eneier i AS Randsfjord Tremasse & Papirfabrikk (RTP), som eier Bergerfoss II kraftverk og Kistefoss I og II kraftverk.
Kraftverkene
Kraftverkene har en samlet årsproduksjon på ca. 270 GWh.
Ágústa Eva Erlendsdóttir
Ágústa Eva Erlendsdóttir (født 28. juli 1982) er en islandsk sanger og skuespiller. Hun var medlem av bandene Kritikal Mazz og Ske, og i 2005 innledet hun sin solokarriere. Hun er best kjent for å spille den kontroversielle rollefiguren Silvía Nótt. Hun studerte teater og skuespill ved teaterskolen École Philippe Gaulier i Paris og vant en Edda-pris i 2005 i klassen for beste tv-personlighet og for beste tv-program for Sjáumst með Silvíu Nótt.
Erlendsdóttir ble stemt frem som Islands mest sexy kvinne i rollen som Silvía Nótt av RUVs radiolyttere. Hun selv endte opp på fjerdeplass i samme kåring. Hun spilte Eva Lind i filmen Jar City (2006), basert på boken med samme navn av Arnaldur Indriðason og regissert av Baltasar Kormákur. Hun spilte også Audur i Country Wedding (2007) regissert av Valdís Óskarsdóttir, og den unge utgaven av Bjarnfreður i Bjarnfreðarson (2009), regissert av Ragnar Bragason. I Norge er hun også kjent for rollen som skjoldmøya Urd i HBO-serien Beforeigners.
Raudhamran
Raudhamran er et fjell i Lom kommune i Innlandet. Det ligger mellom Memurudalen og Surtningssue og har en høyde på 1 893 meter over havet.
29. serierunde i Premier League 2022/23
29. runde i Premier League 2022/23 startet lørdag 1. april kl. 13:30 med oppgjøret mellom og  på Etihad Stadium i Manchester og avsluttet mandag 3. april kl. 21:00 med oppgjøret mellom og  på Goodison Park i Liverpool.
Hoplistonychus
Hoplistonychus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En middelsstor, avlang, gulbrun trebukk. Dekkvingene er mønstret med lyse (perlemorsaktige) og svarte flekker. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Pronotum er tønneformet uten tenner på ytterkanten, betydelig bredere enn langt.
Utbredelse
Arten er vidt utbredt i Sør-Amerika, fra Fransk Guyana i nord til det nordlige Argentina i sør.
Arne Nordheims komponistpris
Arne Nordheims komponistpris er en norsk pris opprettet av Kulturdepartementet 20. juni 2001 i anledning av Arne Nordheims 70-årsdag.
Prisen deles ut under Ultimafestivalen. Opprinnelig ble prisen delt ut hvert år og prisbeløpet var på 100 000 kroner. Fra 2012 blir den delt annethvert år og prisbeløpet var i 2014 på 200 000 kr. Prisvinneren utpekes av en jury som i perioden 2014-2018 består av Håkon Berge (leder), Asbjørn Schaathun og Ida Habbestad. Tidligere ledere har vært Arne Nordheim selv og Asbjørn Schaathun (2009-2012).
Arthur Rimbaud
Jean Nicolas Arthur Rimbaud (født 20. oktober 1854, død 10. november 1891) var en fransk poet.
Rimbaud anses å være en nyskapende og original dikter, og regnes som en av de mest innflytelsesrike dekadentene og symbolistene. Han skrev tidlig i tenårene revolusjonerende og for den tiden moralsk utmanende poesi, og har blitt et ideal for mange unge rebelske poeter. Han sluttet i prinsippet å skrive poesi innen han fylte enogtyve, og reiste på tre kontinenter hvor forsøkte seg etter det blant annet som lykkejeger, handelsmann og slavehandler. Han døde rett etter sin 37. fødselsdag av kreft. Hans «geni, dets blomstring, eksplosjon og brå slokking, forbauser fortsatt.»
Liv og virke
Hans utagerende oppførsel og alkoholbruk fikk ham imidlertid i problemer. Han anså selv misbruket sitt som vesentlig for sin dikteroppvåkning. Etter at han på oppfordring fra en venn tok kontakt med Paul Verlaine, ble utskeielsene verre. Verlaine, som var gift på det daværende tidspunktet, deltok i Rimbauds utskeielser, som resulterte i at Verlaine ofte var overstadig full og voldelig mot sin kone. Verlaine og Rimbaud utviklet et stormfullt forhold, der Verlaine ble slitt mellom sin kone og elskeren. Forholdet, som tok dem til Belgia og London, endte etter at Verlaine skjøt Rimbaud to ganger i 1873. Skadene var overfladiske, og Rimbaud vegret seg fra å anmelde det, men det tæret nødvendigvis i for stor grad på forholdet, og de brøt kontakten. Forholdet mellom Rimbaud og Verlaine skildres i filmen Total Eclipse fra 1995.
Resultatet av det utsvevende livet ble at Rimbaud dro tilbake til Charleville, der han skrev En årstid i helvete, en diktsamling som i stor grad tok for seg forholdet til Verlaine, igjen sterkt knyttet til katolisismen og til klassisk litteratur. Året etter dro Rimbaud tilbake til London, der han skrev versene som ble samlet i diktsamlingen Illuminasjoner. Begge diktsamlingene anses som svært vesentlige verk i symbolismen, og for den saks skyld i litteraturhistorien. Verlaine skrev forordet til Rimbauds posthume Poésies complètes (1895). Se også Œuvres (1898) og Lettres (1899).
Rosie White
Rosie White (født 6. juni 1993) er en newzealandsk fotballspiller. Under Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i kvartfinalen.
Aljean Harmetz
Aljean Harmetz er en amerikansk Hollywood-journalist og filmhistoriker. Hun har jobbet som filmkorrespondent for The New York Times siden 1981.
Hennes bøker om film inkluderer: The Making of the Wizard of Oz, en detaljert bok om Trollmannen fra Oz. Round Up the Usual Suspects: The Making of Casablanca--Bogart, Bergman, and World War II (NY: Hyperion, 1992). On the Road to Tara: the Making of Gone with the Wind.
Kristy Hill
Kristy Hill (født 1. juli 1979) er en newzealandsk fotballspiller. Under Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i kvartfinalen.
Ha Ji-won
Ha Ji-won (koreansk: 전해림), født 28. juni 1978 i Seoul som Jeon Hae-rim) er en sørkoreansk skuespillerinne.
Arkeologiåret 1698
Arkeologiåret 1698 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1698.
Referanser
1698 in archaeology
Balladen om briggen «Blue Bird» av Hull
Balladen om briggen «Blue Bird» av Hull er en vise av Evert Taube, som handler om et tenkt skipsforlis på julaften 1872. Briggen «Blue Bird» av Hull stevner inn mot Hållö fyr i nærheten av Smögen, på vestkysten av Sverige, i et overhendig vær. Til rors står «svensken», skipsgutten Karl Stranne. Visen omtaler hvordan besetningen reddes av Stranne den eldre som går ut fra Smøgen. Senere får han vite at en av mannskapet ikke kom i land – hans sønn. Karl stod surret til rors og ble glemt i forvirringen da de øvrige gikk fra borde.
Sangen ble første gang publisert av Taube i «Fritiof Anderssons visbok».
Lasiopezus
Lasiopezus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore trebukker med lange antenner (gjerne betydelig lengre enn kroppen). På farge er de lyst grå- eller brunaktige med svarte flekker, ganske kontrastrikt fargede. Hos hannene er føttene på forbeina sterkt utvidete, med svarte, stive hår.
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i Afrika.
Balladen om briggen «Blue Bird» av Hull
I en kommentar til sangen har Evert Taube skrevet at sangerne er Fritiof Andersson, ett av hans alter ego, «hvis far gikk ut med redningsbåten da «Blue Bird»s besetning ble berget». Hermed gir Taube inntrykk av at hendelsen faktisk har funnet sted. I virkeligheten er visen trolig inspirert av flere ulike beretninger om skipsforlis. Det var et skip med navnet «Blue Bird» som nær forliste i en storm i august 1871, men som ble berget ved Tryggø. I 1872 var det kraftige stormer i november og mange fartøy kom ille ut, men det foreligger ingen rapporter om forliste skip på julaften 1872.
I visen er det «Gubben Stranne» som går ut. Evert Taube bodde et par perioder i 1917-18 på Smögen, det meste av tiden innlosjert hos fiskeren Edouard Stranne. Trolig har Edouard stått modell for visens Stranne. Edouard Strannes hus finnes fortsatt i dag som Evert Taubs vei 12 på Smögen.
Sviktade stumpar
"Det var 'Blue Bird' av Hull, det var 'Blue Bird', en brigg
över Soten i snöstorm med nerisad rigg,
själva julafton sjuttiotvå."
Evert Taube, som var en erfaren sjöman, skrev sviktade stumpar. Stumper er en betegnelse på nedre mersseil, det nest nederste seilet på en skværrigget mast. Disse seilene er de smaleste seilene i masten og står lavt. I hardt vær blir alle andre seil beslått og en seiler for bare stumpene. Drar det seg enda mer til så tar en rev i stumpene – en binder opp den midtre delen av seilet slik at det bare er en liten trekantet flik i hver ende som fortsatt bærer. Seilet er sviktad. Å seile for stumpene eller ligge bi er en overlevelsesmanøver i storm. En beholder styrefart, men driver egentlig for været.
Sviktade stumpar ble av en redaktør «rettet» til sviktande stumpar i den tro at dette var en skrivefeil av Taube. Denne «rettelsen» har fulgt med inn i mange gjengivelser.
Redaktøren kunne også ha tenkt på begrepet å svikta masterna. Her bruker en taljer for å trekke sammen vantene til masten slik at disse ble stammet opp. Dette for det tilfellet at riggen ikke var tilstekkelig strammet opp slik at den stod og slo når skipet rullet.
Oversettelse av enkelte ord
- sviktade stumpar = revede nedre mersseil
- gått i kvav = forlist
- tärd = tæret, sliten, tynt
Drammensbadet
Drammensbadet er et badeanlegg på Marienlyst i Drammen, som åpnet 1. september 2008. Anlegget er med sine totalt 9 basseng, fem innendørs og fire utendørs, Norges største badeanlegg på til sammen 12 000 m². Det har tilsammen 5,3 millioner liter vann i bassengene. Innendørs er det et eget bølgebasseng med klatrevegg og strømkanal. Utebassengene er åpne i perioden juni til august. I 2012 hadde Drammensbadet 364 600 besøkende.
Utebadet ble innviet i 1965 og eksisterte under navnet Marienlystbadet inntil det nye helårsbadet ble oppført og anlegget skiftet navn etter en heftig debatt. Drammensbadet erstattet det gamle Sentralbadet på Bragernes.
Stevensius
Levevis
Artene lever i fjellområder.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Himalaya.
Barrosellini
Barrosellini er en gruppe av små, rødlige eller brunlige biller, der mange av artene er knyttet til maur.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Afrika.
Rebekah Stott
Rebekah Stott (født 17. juni 1993) er en newzealandsk fotballspiller. Under Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i kvartfinalen.
Andrew Ruhemann
Andrew Ruhemann er en regissør og filmprodusent.
Ruhemann regisserte den animerte kortfilmen The Lost Thing sammen med Shaun Tan (2010), basert på Tans bok av samme navn. For denne filmen vant han Oscar for beste animerte kortfilm.
Edvard Munch (TV-film)
Edvard Munch er en norsk biografisk film og miniserie fra 1974 som handler om den ekspresjonistiske maleren Edvard Munch, skrevet og regissert av briten Peter Watkins. Den ble opprinnelig laget som en tredelt miniserie, co-produsert av NRK og SVT, men har siden blitt lansert som en tre timer lang spillefilm. Filmen dekker tretti år av Munchs liv, og fokuserer hovedsakelig på de ytre påvirkningene som formet kunsten hans, i tillegg til utbredelsen av sykdom og dødsfall i familien hans og hans ungdommelig affære med en gift kvinne.
Stil
I likhet med Peter Watkins' andre filmer bærer Edvard Munch preg av et dokudrama. Scener fra Munchs liv er rekonstruert av et stort ensemble (hovedsakelig norske uprofesjonelle skuespillere), men det benyttes også en fortellerstemme av Watkins, og det er øyeblikk hvor karakterene snakker direkte til kamera, som om de blir intervjuet om deres egne liv eller deres oppfatning av Munch. Noe av dialogen ble improvisert av skuespillerne, spesielt intervjusekvensene. For å formidle den kritiske responsen Munchs arbeid ofte ble møtt med gjennom sin karriere, rekrutterte Watkins i kun nordmenn som genuint mislikte hans malerier.
Distrubisjon og mottakelse
Etter filmens første lansering, hadde den en begrenset internasjonal suksess, men den var ikke allment tilgjengelig før mange år senere. Watkins har uttalt at involverte undertrykte distrubisjonen, og forhindret filmen i å delta i konkurransen om Gullpalmen under den årlige Filmfestivalen i Cannes, siden de ikke kunne godkjenne filmens bruk av uprofesjonelle skuespillere og anakronistisk dialog. Etter at NRK sa fra seg filmrettighetene i 2002, fikk filmen en bredere internasjonal lansering.
Den suksessrike svenske filmskaperen Ingmar Bergman, kalte filmen for «et verk av et geni».
Las Ketchup
Las Ketchup er en spansk jentegruppe. Den består av de fire søstrene Muñoz fra Córdoba. De er døtre av en spansk musiker, Juan Muñoz, som er kjent under kallenavnet El Tomate.
Las Ketchup hadde suksess med sommerlåten «Aserejé!» i 2002. De deltok i Eurovision Song Contest 2006 med låten «Bloody Mary», som endte på en 21.-plass av de 24. landene som deltok i finalen.
Pheggomisetes
Pheggomisetes er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) skyggeløpere (Trechinae) i familiegruppen løpebiller.
Utseende
Små, spinkle, noe maurlignende, blankt gulbrunlige løpebiller. Fasettøynene er sterkt reduserte. Hodet er avlangt ovalt, de små fasettøynene sitter nær forkanten. Antennene er tynne og nesten så lange som kroppen. Pronotum er rundet med markerte bakhjørner. Dekkvingene er rundede (litt pæreformede) med fine punktstriper. Beina er lange og tynne.
Levevis
Artene lever i huler.
Utbredelse
Slekten er utbredt i hulesystemer i den vestlige Bulgaria og det sørlige Serbia.
Carlos Gurpegui
Carlos Gurpegui Nausia (født 19. august 1980) er en spansk fotballspiller som spiller for Athletic Bilbao, som sentral midtbanespiller. Som et produkt fra det berømte Lezama ungdomsakademiet, debuterte Gurpegi i La Liga 31. mars 2002, i et 5-2 tap mot Villarreal CF. De neste fire årene var han et selvskreven førstevalg på midtbanen, i en periode hvor han spilte 121 kamper.
I juli 2006 ble han suspendert i to år etter å ha testet positivt på nandrolon i 2002. Han forsøkte å få dommen opphevet ved å legge frem bevis med støtte fra et spansk universitet hvor han hevdet at kroppen hans produserte metabolitt av nandrolon naturlig, men dette førte ikke frem.