cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
«Admiral Graf Spee» (1934)
«Admiral Graf Spee» var et tysk panserskip (også omtalt som lommeslagskip) fra perioden før og under andre verdenskrig. Skipet var oppkalt etter grev Maximilian von Spee, en admiral fra første verdenskrig.
Versaillestraktaten, fredstraktaten etter første verdenskrig, la begrensinger på Tysklands marine. Admiral Graf Spee ble bygget med tanke på å utnytte reglene for størrelsen på skip maksimalt med tanke på vekt og bevæpning.
Ved utbruddet av andre verdenskrig seilte «Admiral Graf Spee» til Sør-Atlanteren for å fungere som konvoiraider mot alliert skipsfart. Med seg hadde det forsyningsskipet «Altmark», som skulle bringe fanger fra senkede skip tilbake til Tyskland. Altmark ble senere bordet av de allierte i norsk farvann, i den såkalte Altmark-saken.
Tapene av allierte skip gjorde at britene satte opp sju jaktgrupper, der fire hangarskip, seksten kryssere, to slagkryssere og tre slagskip deltok.
Flua på veggen
Flua på veggen er et musikkalbum med Vamp, utgitt i 1998.
The Serpent
The Serpent er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Raoul Walsh.
Konohana-broen
Konohana-broen er en hengebro i Osaka i Japan. Broen som ble åpnet for trafikk i 1987 ble fullført i 1990. Den har ett hovedspenn på 300 meter og to mindre spenn på 120 meter hver. Total lengde på broen er 540 meter.
Malawi under Sommer-OL 1996
Malawi under Sommer-OL 1996. To mannlige sportsutøvere fra Malawi deltok i friidrett under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Det var femte gangen Malawi deltok i et OL, de vant ingen medaljer.
Cheetah Girls
Cheetah Girls er en film som er lagd for Disney Channel. Cheetah Girls har vært ute siden 2003, Cheetah Girls 2 kom ut i 2007 (i Norge). Filmen handler om at Adrienne (Chanel) og Raven (Galleria) har vært venner og artister alene, men så kom de to andre jentene. Dorinda er koreografen deres i filmen og Gallerie er den som lager sangen sine hjemme mens hunden hennes Todo hopper å danser til sangene.
Handlingsreferat
Tenåringsjentene Galleria, Chanel, Aqua og Dorinda fra Manhattan opptrer ved en bursdagsfest under navnet The Cheetah Girls. Etter forestillingen skynder Chanel seg hjem for å fortelle moren om showet, men moren hennes er alt for opptatt med å forberede seg til et stevnemøte med sin nye kjæreste. Galleria kommer hjem til foreldrene sine, som refser henne for manglende ansvar ovenfor hunden deres, Toto. I mellomtiden er Dorinda opptatt med jobben sin som vaktmester ved et samfunnshus.
Jentene håper å bli de aller første studentene som skal vinne en talentkonkurranse i skolens historie. Etter en vellykket audition uttrykker en kjent tidligere alumn fra skolen, Jackal Johnson, interesse for å signere «The Cheetah Girls» til plateselskapet sitt. Galleria presenterer seg som grunnlegger og låtskriver for The Cheetah Girls, noe som ikke blir verdsatt av gruppens andre medlemmer. Uten å spørre de andre medlemmene om deres meninger foreslår Galleria at The Cheetah Girls ikke skal bruke tid på talentprogrammet likevel, og heller fokusere 100 % på den nye potensielle platekontrakten sin. I tillegg kritiserer hun de andre medlemmene gjentatte ganger for å ha på seg de samme kjedelige klærne.
I mellomtiden har Dorinda muligheten til å få en fast dansejobb. Men denne rollen krever at hun blir nødt til å forlate The Cheetah Girls. Senere blir Chanel bekymret etter å ha hørt en melding fra morens telefonsvarer som kan tyde på at moren planlegger å selge leiligheten deres i New York City for å flytte til Paris sammen med den nye kjæresten sin. Chanel føler seg forsømt av moren, og benytter seg av morens kredittkort på shopping.
På neste møte mellom The Cheetah Girls og Jackal Johnson avslører Jackal at markedsføringen hans har utviklet et nytt image for dem som krever at de må bruke masker og lip sync. Galleria nekter å være med gruppen deres lenger på dette løpet, men hun får inntrykk av at de andre Cheetah Girls kommer til å godkjenne denne nye avtalen. Chanel kommer hjem og moren avslører at kredittkortet hennes ble avvist på grunn av Chanels tidligere shopping. Jentene må deretter forsøke å reparere det ødelagte vennskapet sitt, samtidig som de må velge mellom Jackal Johnson eller talentkonkurransen.
Nasjonalt luftoperasjonssenter
NLUS ble opprettet i 2014 i forbindelse med at stabselementet J3 Air i FOH ble avviklet, og årsverk og personell overført til Luftforsvaret.
I dagligtale er NLUS ofte omtalt med sin engelske tittel, Norwegian Air Operations Centre (NAOC).
Charles Yosei Muneria
Charles Yosei Muneria (født 10. februar 1996) er en kenyansk friidrettsutøver som konkurrerer i langdistanseløp.
Han representerte Kenya under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i forsøksheatet på 5 000 meter.
Fokstuguhøin
Fokstuguhøin er fellesbetegnelse på en gruppe fjelltopper sørøst for Fokstugu i Dovre kommune. Den høyeste toppen på 1 716 moh. har ikke noe annet navn. De andre enkelttoppene er Storhøe 1 708 moh., og Fokstuguhøe 1 600 moh.
Bettan & Jan Werners jul
Bettan & Jan Werners jul er en juleplate utgitt av Elisabeth Andreassen og Jan Werner Danielsen i 1999.
Albumet lå 5 uker på VG-lista i 1999 og endte på en 12.-plass.
Seventeen (1916)
Seventeen er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Robert G. Vignola.
Handling
Sytten år gamle William Sylvanus Baxter har blitt vanvittig forelsket i den unge Lola Pratt. Men etter at William har brukt opp alle pengene sine på den unge kvinnen, stikker Lola av sammen med en eldre mann.
William tar dette veldig tung, og vurderer selvmord - helt til en venninne fra barndommen, May Parcher, kommer på besøk og William bestemmer seg for å bli forelsket i henne.
Oqaatsut
Oqaatsut (dansk: Rodebay) er en liten bygd i Avannaata kommune på vestkysten av Grønland. Den hadde 27 innbyggere i 2018. Oqaatsut ligger 18 km nord for Ilulissat.
Oqaatsut ligger på en halvøy, med utsikt mot Diskobuktens isfjell. Bygdens grønlandske navn, Oqaatsut betyr «Skarvene».
Næringer
Næringsgrunnlaget her er fiske med langline av hellefisk, jakt på sel og hval og turisme.
Firmaet Oqaatsuts industri handler med fisk og tørket torsk og hellefisk. Bygdens skole har typisk 4-6 elever, som undervises av en grønlandsk lærer. De har ingen skolebygning, så undervisningen finner sted i kirken. Barna går kun på skole her i bygden til og med 3. klasse, resten av skolegangen tar de på de større skolene i Ilulissat. Det er en liten butikk her, med dagligvarer, og bygden har fergeforbindelse til og fra Ilulissat to ganger i uken fra juni til november.
Vannforsyningen kommer fra et avsaltingsanlegg. Dette anlegget benytter et omvendt osmosesystem til avsalting av havvannet. Vannet er gratis, men må hentes ved vannverket. De fleste innbyggerne foretrekker likevel å bruke smeltevann fra innlandsisen som drikkevann. Dette kan tappes fra kilder rett utenfor bygden, eller samles som is og smeltes i store beholdere.
Historie
Nederlandske hvalfangere kalte stedet på 1600-tallet Roo Baj – den røde bukt. Hvalfangerne trakk hvalene i land på de flate klippene øst for bygden. De kokte tran både om bord i båtene og på landanlegg. På 1870-tallet bygde nederlenderne en hvalfangerstasjon ved den røde bukt. Etter at stasjonen ble nedlagt overtok Den Kongelige Grønlandske Handel forsyningen av bygden.
Turisme
Fra Ilulissat er det båtturer eller ca. 7 timers vandring langs kysten, som veksler mellom fjell og daler, til Oqaatsut. Om vinteren arrangeres det hundesledeture fra Ilulissat til bygden. Underveis passeres Bredebugt og kløften Ujuumiu.
I forbindelse med et prosjekt for bæredyktig turisme ble den gamle butikken, bøkkerverkstedet og pakkhuset i 1994 innrettet som vandrehjem, med plass til 25 gjester. Senere ble den siste gamle bygningen, lagerhuset H8 satt i stand og gjort om til restaurant med grønlandske spesialiteter, lagd av råvarer kjøpt hos bygdens fangstfolk og fiskere. Restauranten ble offisielt innviet i 1998.
Oqaatsut er blitt kåret som et prisbelønnet WWF pilotprosjekt om bæredyktig turisme og naturbevaring i Arktis; «Hånd i hånd i Arktis».
Q-gjengen
Q-gjengen (originaltittel: Home on the Range) er en animert fantasy-western-komedie for barn fra 2004 produsert av Disney-konsernet. Filmen handler om tre kyr som må fange en beryktet kvegtyv for å hindre at gården deres går konkurs.
Q-gjengen ble ingen publikumsuksess.
Handling
Da en utkastelsesordre dukker opp på inngangsporten til «Patch of Heaven dairy farm» bestemmer tre av kyrne seg for å hindre at gården deres blir tatt fra dem. For å få til dette må de fange «Alameda Slim», en kutyv som har en pris på hodet sitt.
Popularitet og økonomi
Q-gjengen ble ingen publikumssuksess, men gjorde det overraskende bra i Frankrike. Den innbrakte $104 millioner på verdensbasis, hvorav $50 millioner i USA.
Produksjonskostnadene var på $110 millioner.
Anmelderne
Den fikk blandet mottakelse av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 53 % på Rotten Tomatoes. Roger Ebert gav den 2,5 av 3 stjerner, mens Leonard Maltin gav den 3 av 4 stjerner.
Mali under Sommer-OL 1996
Mali under Sommer-OL 1996. Tre sportsutøvere, to kvinner og en mann fra Mali deltok i friidrett under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Det var åttende gangen som Mali deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Natural Tools
Natural Tools er et musikkalbum med Weld, utgitt i 1994. Dette er bandets første plate.
Shadows and Sunshine
Shadows and Sunshine er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Henry King.
Jean-François Delacroix
Jean-François Delacroix (født 3. april 1753 i Pont-Audemer, Frankrike, død 5. april 1794 i Paris) var en fransk politiker og medlem av komiteen for offentlig sikkerhet under den franske revolusjon. Han var innsatt som Frankrikes midlertidig president i 14 dager mellom 4. oktober 1792 og 18. oktober 1792. Han ble etterfulgt som president av Marguerite Élie Guadet, som fikk sitte frem til 1. november før han gikk fra presidentembetet. Han var kjent som «Lacroix av Eure-et-Loir» og ble henrettet i 1794, to dager etter at han fylte 41 år.
Japoniske språk
Japoniske språk, også kalt japanske språk og japansk-ryukyuisk, er en språkfamilie som består av japansk og ryukyuspråk.
Singer of Songs
Singer of Songs er et musikkalbum som ble utgitt av Jan Werner Danielsen.
Jean-François Delacroix
Den franske revolusjon
Delacroix ble i 1790 valgt til syndikus for Eure-et-Loir. I april 1791 ble han valgt til dommer i Court de cassation og i september 1791 valgte man i departement Eure-et-Loir ham til representant til den legislative forsamling. I den lovgivende forsamling tilhørte han militærutvalget. Def gikk han inn for harde tiltak mot kongen, Feuillantenes ministre og mot den katolske kirke. Fra 20. august til 2. september 1792 var Delacroix president for den lovgivende forsamling.
Japoniske språk
Språkene er antatt å stamme fra et felles moderspråk kalt urjaponisk, som i første rekke ble adskilt i to grupper: gammel-japansk og proto-ryukyuisk. I 1954 tidfestet den japanske språkforskeren Shiro Hattori denne splittelsen til Yamato-perioden (250–710).
Jean-François Delacroix
Den franske revolusjon
Han ledsaget i slutten av november 1792 Georges Danton til Belgia, for å undersøke hvordan det stod til med nordarmeens forsyningssituasjon. Delacroix stemte i januar 1793 for at kong Ludvig XVI skulle henrettes. I mars 1793 ledsaget han atter Danton til Belgia. Deres oppdrag var å avverge general Dumouriez' forrtæderi, men de klyktes ikke i det.
Den 6. april 1793 ble Delacroix innvalgt i Verferdskomiteen og gitt i oppdrag å obvervåke Krigsministeriet. Han medvirket aktivt med kampen mot girondinerne (31. mai 1793 til 2. juni 1793). Men den 10. juli 1793 tapte han som tilhenger av Danton sin plass i Velferdskomiteen.Fra august 1793 til sin tilbakekallelse i januar 1794 virket Delacroix som repesentant i oppdrag i departementene Eure-et-Loir og Seine-Inférieure.
Den 30. mars 1794 ble Delacroix sammen med Danton, Camille Desmoulins og andre indulgentene arrestert og anklaget for forræderi mot revolusjonen. Revolusjonstribunalet dømte alle de anklagede til døden den 4. april 1794. Jean François Delacroix døde for giljotinen den 5. april 1794 i Paris.
Boris Stenin
Stenin ble tatt inn på det sovjetrussiske landslaget i 1957, og han fikk sin mesterskapsdebut i EM 1959 i Göteborg med bronse på 1500 m og en 7.-plass sammenlagt. Han hadde sin store sesong i 1960. Etter å ha vunnet sitt første sovjetrussiske mesterskap, tok han sølv i EM, før han vant VM-tittelen med en margin på 2,7 poeng. Han var en av de store favorittene foran 1500 m i OL i Squaw Valley, men måtte nøye seg med bronse, bak Jevgenij Grisjin og Roald Aas. Han ble tildelt Oscarstatuetten for sesongen.
Han holdt seg i verdenstoppen de neste sesongene. Etter den norske suksessen med nye treningsmetoder i 1963, bestemte han seg for å øke treningsinnsatsen foran OL-sesongen i 1964. Men han trente for hardt, ble overtrent og ikke tatt ut i den sovjetrussiske OL-troppen.
Stenin la opp etter 1964-sesongen og startet en karriere som trener – først i hjembyen Sverdlovsk. Senere jobbet han i to perioder som landslagstrener for Sovjet. I siste periode hadde han stor suksess som trener for damelandslaget på 1970-tallet, som fikk en rekke verdensmestre og olympiske mestre. Han ble sparket etter dårlige resultater i OL 1984, og ble deretter professor ved det russiske idrettsakademiet, der han ledet skøyteavdelingen.
Jacob Kiplimo
Jacob Kiplimo (født 14. november 2000) er en ugandisk friidrettsutøver som konkurrerer i langdistanseløp.
Han representerte Uganda under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i forsøksheatet på 5 000 meter.
17. september 2020 løp ham 3000 meter i et Diamond league-stevne i Roma, hvor han fikk førsteplassen. Der løp han på tiden 7:26,64. Det var den 8. beste tiden på distansen noen sinne. Han løp inn foran Jakob Ingebrigtsen (7:27,05). Tredjeplassen gikk til Stewart McSwayn med tiden 7:28,02. Kiplimo vant VM i halvmaraton 2020 som ble arrangert i Gdynia.
I 2021 representerte han Uganda på øvelsen 10,000 meter under Sommer-OL 2020 arrangert i Tokyo, og vant bronsemedalje. Kiplimo kom i tillegg på 5. plass på 5,000 meter under de samme lekene.
Namakoe Nkhasi
Namakoe Nkhasi (født 10. januar 1993) er en lesothisk friidrettsutøver som konkurrerer i langdistanseløp.
Han representerte Lesotho under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i forsøksheatet på 5 000 meter.
Engelen på høyre skulder
Engelen på høyre skulder (orig: Fararishtay kifit rost) er en tadsjikisk film fra 2002, regissert av Djamshed Usmonov. Filmen var i 2002 utvalgt til sidekonkurransen Un Certain Regard under Cannes filmfestival. Filmen vant også Auroraprisen og Don Quijote-prisen under Tromsø Internasjonale Filmfestival året etter, noe som sørget for at den ble vist på norske kinoer.
Handling
Filmen ble produsert i den tadsjikiske byen Asht. Etter å ha sonet en lengre fengselsstraff, kommer en ubarmhjertig mann tilbake til hjembygda. Når han forsøker å hjelpe moren sin til å dø med verdighet, tåler mannen en rekke sammenstøt med de urokkelige landsbyboerne som forventer at han skal betale alle pengene han skylder til dem.
Øystein Sunde i boks
Øystein Sunde i boks er et samlealbum gitt ut av Øystein Sunde i 1985.
Sporliste
Side 1 (LP 1):
Side 2 (LP 1):
Side 3 (LP 2):
Side 5 (LP 3):
Side 6 (LP 3):
14. etappe av Giro d’Italia 2019
14. etappe av Giro d'Italia 2019 gikk fra Saint-Vincent til Courmayeur 25. mai 2019.
Richard Carapaz tok sin andre etappeseier og overtok sammenlagtledelsen.
Helligåndskirken i København
Helligåndskirken (eller Helligaandskirken) er en kirke som ligger ved Amagertorv midt i København. Kirkens adresse er Niels Hemmingsensgade og gaten er oppkalt etter Niels Hemmingsen som var prest i kirken 1547–53. I forbindelse med kirken ligger Helligåndshuset og Helligaandskirkens barnehave.
Kirken het tidligere skiftevis Helligaands, Helliggeist og Helliggæst (på dansk). Etter reformasjonen ble Helliggeist det mest alminnelige, men i 1881 ble navnet fastsatt til Helligaandskirken ved kongelig resolusjon. Den stavemåten benyttes også på kirkens hjemmeside.
Over hovedinngangen har kirken en stentavle med inskripsjon med kirkens historie:
"DENNE KIRKE VAR FØRST EN DEL AF DET GAMLE HELLIGAANDS HOSPITAL. I KONG CHRISTIAN I's REGJERINGSTID OMBYGGEDES DEN SOM KIRKE FOR DET DAVÆRENDE DUEBRØDREKLOSTER. AAR 1530 PRÆDIKEDES HER DEN LUTHERSKE REFORMATION. AAR 1537 BLEV KIRKEN EN AF STADENS SOGNEKIRKER. PRYDEDES VED RIGSHOVMESTER VALKENDORFS OMSORG I AARENE 1582 OG 1594 MED TAARN OG SPIR. BRÆNDTE MED EN STOR DEL AF STADEN I AARET 1728. PAANY OPFØRT I DE FØLGENDE AAR OG OFTERE SIDEN UDBEDRET. NU I KONG CHRISTIAN IX's 16de REGJERINGSAAR ATTER FULDSTÆNDIG ISTANDSAT OG PRYDET MED TVENDE SPIR. MENIGHEDEN TIL OPBYGGELSE GUD TIL ÆRE. AAR 1878-1879."
I 1469 omdannet Christian I Helligåndshuset i København domus sancti spiritus Hafnis til kloster. Under sin reise til Roma i 1474 fikk han det godkjent av paven som et kloster i Helligåndsordenen.
Klosterkirken
Man vet ikke mye om størrelsen på den første kirken. Bygningene er bedre dokumentert etter at de ble bygget om til kloster. Klosterkomplekset besto av fire lengder rundt en urtegård (kirkegård), hvor kirken utgjorde sydfløyen og det nåværende Helligåndshuset vestfløyen. Nordfløyen er siden forsvunnet og av østfløyen er det bare noe murverk bevart i sakristiet/prestekontoret nord for koret. Det eldste bildet av klosterkirken er Jan van Wijcks københavnsprospekt fra 1611 som viser en kirke med nesten samme grunnplan som den nåværende. Undersøkelser av fundamentet i 1870–årene og av murverket i 1928 har påvist at kirken opprinnelig har hatt et kortere kor, antakelig kun ett fag med flat gavl og det har vært uten tårn. Kirken lå der allerede før opprettelsen av klosteret, men alderen er vanskelig å fastslå. Den nevnes første gang i 1449, men er altså eldre. Stilmessig kunne den være fra 1300–tallet, men er snarere fra første halvdel av 1400–tallet.
Formen var en basilika med et bredt, høyt midtskip på fem fag avsluttet i øst av et korfag i samme dimensjoner. På hver side av midtskipet var et lavere sideskip på fem fag med pulttak. Utvendig var murene fagoppdelt av støttepilarer og i hvert fag et spissbuet vindu. Det var også vinduer i midtskipets murer over sideskipenes takhøyde. Taket var prydet av et gotisk spir som antas å være like gammelt som bygningen og som formodentlig har inneholdt kirkens klokker. På det nordøstlige hjørnet av koret var det bygget på et trappetårn som ga adgang til loftet og klokkene. Innvendig var midtskip og sideskip atskilt av avlange, profilerte søyler som bar arkadebuer. Hvert fag i midtskip og sideskipene hadde krysshvelv.
Kirken hadde to portaler i det sydlige sideskipet, én i det vestligste faget og én i det østligste. Det er funnet spor etter tre dører i korets nordvegg, men de har neppe vært i bruk samtidig. I tilbygget nord for koret sees spor etter en dør i andre etasjes høyde, som fører inn i koret. Klosterets østfløy må ha hatt to etasjer, antakelig med sovesal eller celler for munkene på øverste etasje hvor de har hatt direkte adgang til kirken. Det har sannsynligvis vært en forlengst forsvunnet trapp langs veggen i koret. Rundt 1520 startet man å bygge et tårn ved østenden av det nordre sideskipet, men innen det ble skikkelig høyt, kom reformasjonen og klosteret ble nedlagt i 1530.
Sognekirken i perioden 1537–1728
Etter nedleggelsen av klosteret overtok bystyret kirken. Den ble tildelt et sogn og har fungert som sognekirke siden da. I vindusnisjen i korets nordside er årstallet 1538 satt inn i form av murankre og det henviser sannsynligvis til datoen for overgang til sognekirke. Kirkens nye funksjon medførte blant annet endringer i inventaret og i de nesten 200 år før brannen i 1728, ble det foretatt forskjellige endringer med bygningen.
Tårnet
I 1582 tok Københavns stattholder Christoffer Valkendorf initiativ til at tårnet skulle ferdigstilles. Det ble nå bygget i kryssforband hvor det tidligere hadde vært munkeforband og overgangen mellom den gamle og den nye delen er tydelig i murverket. Tårnet ble oppført i åtte stokkverk atskilt av bjelkelag hvor det øverste var omtrent dobbelt så høyt som de øvrige. Dette inneholdt klokkene. Det gamle utvendige trappetårnet ble ført opp til klokkestokkverket. Tårnet ble kronet av et spir likt det kirken har i dag. På grunn av utformingen og stilen på spiret er det tilskrevet Hans van Steenwinckel den eldre.
I den øverste kulen på spiret ble det lagt inn en forgylt kopperplate med en innskrift som fortalte at spiret ble reist i august 1594. Omtrent 75 år senere innberettet kirkevergene at det var oppstått svakheter i tømmerkonstruksjonen og kongen ga den 10. april 1671 ordre om at den øverste delen skulle fjernes. Før man rakk å gjøre det blåste spissen ned den 16. august 1671. Skaden ble reparert samme år og kopperplaten ble forsynt med en ny innskrift til minne om det.
Portalene
Kirkens to portaler mot syd i de ytterste av de fem fagene som var i skipet dengang, ble begge fornyet på 1600-tallet. Den vestlige ble i 1612 forsynt med en sandstensportal av rådmann Thomas Lorck. Den kjennes bare fra Laurids de Thurahs gjengivelser ettersom alle andre bilder viser portalens avløser fra 1770-årene. de Thurah gjengir kirkens sydside i oppstalt i både Den Danske Vitruvius fra 1746 og Hafnia Hodierna fra 1748, men det er betydelige forskjeller på de to gjengivelsene.
Den østlige portalen fikk senere tilføyet et våpenhus, men det eksakte tidspunktet lar seg ikke bestemme: Inngangen er utstyrt med portal og gavlavdekninger av sandsten; stilistiske uoverensstemmelser tyder på at de forskjellige delene ikke er samtidige. Årstallet 1620 er risset inn i gesimsen, Christian IVs monogram er i toppstykket og det er bruskbarokkdetaljer som tidligst kan være fra 1630-årene. Christian VIs monogram på toppen av gavlen stammer fra en langt senere renovering i 1730-årene. Det er sannsynlig at portalen opprinnelig var laget til Børsen, men ble overflødig pga. endringer under byggingen. Portalen ble oppmagasinert i et par årtier inntil den ble bestemt for kirken og fikk et moderne toppstykke. Byggetidspunktet var rundt 1640. Våpenhuset, som er 8 m bredt og 4 m dypt, har ovale vindusglugger fra 1878 i sidene.
Skipet
Det søndre sideskipet er forlenget med et fag mot øst, noe som har forkortet koret til to fag og rundingen. Utvidelsen ble foretatt rundt 1650 (og ikke som tidligere ment etter brannen i 1728): Det lå en gravkrypt under faget, og dens historie kan føres tilbake til 1678, hvor den lå innenfor kirkemurene. En kilde fra 1654 forteller at døpefonten ble flyttet til dette hjørnet i forbindelse med at Helligaandshuset ble omdannet til gravkapell. Den nye muren er ikke forbundet med våpenhuset.
Kapellene
Rundt 1680 ble det bygget et mindre gravkapell ved Helligaandshusets nordøsthjørne til rådmann Ditmer Bøfke. I 1768 ble det bygget et tilsvarende kapell til Hans Christopher Hersleb på sydsiden, så de dannet én bygning med felles tak. Begge kapellene var på 7x7 alen. De ble revet i 1879.
Kapellet ble bygget til Griffenfelds ektefelle, Karen Nansen, som døde i 1672, og hun er så vidt man vet den eneste som ble bisatt i kapellet. Etter Griffenfelds fall ble kisten hennes overført til Vær kirke.
Sognekirken i perioden 1728–1878
Københavns brann i 1728 gikk hardt ut over Helligåndskirken. På ettermiddagen den 21. oktober nådde ilden kirken og rundt kl. 20 styrtet tårnet sammen. Hvelvingene falt ned i kirkerommet og alt brant opp. Kirkens prest på denne tiden, Knud Tommerup, anbrakte formuen sin i kirken før han selv i all hast forlot den brennende byen. Formuen gikk opp i røyk.
Ved gjenoppbyggingen av kirken var det kun deler av yttermuren som kunne gjenbrukes. Arkitekt J.C. Krieger utarbeidet en plan for gjenoppbyggingen som ble godkjent av Frederik IV i hans siste leveår. Kriegers bygning hadde samme grunnplan som den brente kirken, men der den gamle bygningen var i basilikaform med lave sideskip og felles tagrygg for midtskip og kor, fikk den nye sideskip med samme gesimshøyde som resten av bygningen og felles tak med midtskipet. Det ble dermed høyere enn korets tak, som også ble avvalmet i østenden, hvor det tidligere hadde vært en kamtaksgavl bøyd rundt den polygonale koravslutningen.
Kirkevergene var ikke helt tilfredse med Kriegers plan. De ville ha hvelvinger i kirkerommet i stedet for det flate loftet som Krieger foreslo, de ville ha takrytteren igjen og de ville ha et høyere åttekantet spir på tårnet i stedet for den forholdsvis beskjedne avslutningen som Krieger hadde tegnet (se de Thurahs gjengivelse). Byggekommisjonen innvilget at det ble laget hvelvinger i tre mot at kirken selv betalte halvparten av merutgiften, men på de øvrige punktene ble det med den godkjente planen. Gesimshøyden på Kriegers kirke ble noe lavere enn på middelalderkirken. Det er flere ting som avslører det, men tydeligst sees det på korets østende, hvor det er rester av den gamle vinduesbuen i murverket over det nåværende vinduet. Skipets gavler måtte bygges opp til den nye takhøyden – vestgavlen ble forsynt med tre rundbuede vinduer. Portalene på sydsiden ble renovert. Det var ved denne anledningen at Christian VIs monogram ble anbrakt i gavltoppen på våpenhuset. Den utvendige trappen til tårnet ble murt igjen.
Kirken ble gjeninnviet 30. november 1732. Heretter er den eneste nevneverdige endring ved kirkens ytre på 1700-tallet utskiftingen av den vestre portalen. Den ble bygget fra april til oktober 1774. Arkitektens navn kjennes ikke.
I 1820 og i 1840–årene ble det foretatt istandsettelser, primært innvendig. Vinduet i korets østende, bak alteret, ble murt igjen som blending, men når det skjedde vet man ikke.
Lerretsbodene
En beskrivelse av Helligåndskirkens historie er ikke komplett uten opplysninger om lerretsbodene (dansk: Lærredsboderne) som i mange år var en god inntektskilde for kirken – så god at ideen ble kopiert ved Trinitatis kirke.
I 1528 ga magistraten tillatelse til å oppføre stenboder langs kirkegårdens grense mot Amagertorv. Det var bare fire, men de var forholdsvis store: sammenlagt 80 alen i bredden og i tre etasjer, med de øvre bindingsverksetasjer fremspringende i forhold til grunnmuren. Bodene sto i 200 år og sto imot brannen i 1728. Men de ble fjernet i 1732 da gatene som følge av brannen skulle gjøres bredere og muren til kirkegården ble derfor rykket tilbake.
Imidlertid beholdt kirken sin rett til å ha boder langs kirkegården, men nå ble de flyttet inn i Lille Helliggeiststræde (den nåværende Niels Hemmingsensgade), hvor det ble innredet 27 små boder i muren, syv syd for porten og 20 nord for. Hver bod hadde en rundbuet dobbeltdør som samtidig fungerte som utstillingsvindu. For ikke å bli sjenert av lukt fra bodene, ga kirken strenge regler for hva man kunne selge fra dem. Hverken «drikke- eller fedevarer samt saltmad» eller «hamp og deslige hørkram» måtte forekomme, kun «lærredskram og tørre varer». Hovedvaren var tekstiler og derav kom navnet Lærredsboderne; cigarer kunne også passes inn under tørre varer. Rundt 1797 ble de enkle portåpningene til bodene forsynt med en nyklassisistisk gavltrekant båret av konsoller. De var antakelig utformet av statsbyggmesteren Peter Meyn, som få år senere bygget de små bodene i Kongens Have i Kronprinsessegade, som stadig er i bruk. I 1856 foreslo G.F. Hetsch å erstatte lerretsbodene med et helt nytt og større butikkompleks. Han reviderte sitt forslag i 1861, men de anslåtte byggeomkostningene var for store for magistraten, så det ble ikke noe av. Ved Storcks renovering i 1878-80 ble bodene nedlagt og muren erstattet av gittergjerde.
Den store istandsettelsen
Allerede i 1872 forberedte arkitekt H.B. Storck den store hovedreparasjonen ved å måle opp kirken og Vilhelm Tvede utførte tegninger. Først i 1878 sendte Storck inn sin plan for reparasjonen til magistraten. Arbeidet foregikk i perioden 1878-80 og bygningen fikk sitt nåværende utseende.
Den vestlige døren i sydsiden ble murt igjen, portalen ble flyttet om til en ny dør i vestgavlen og utstyrt med et nytt toppstykke med en innskriftstavle. Østgavlen ble murt om og begge gavlene forsynt med sandstenspynt i senrenessansestil. På vestgavlen ble årstallet for ombyggingen i 1878 satt opp i jernsifre utformet som murankre. Våpenhuset ble renovert og utstyrt med ovale vinduer i sidene. Jernsprossene i disse vinduene stammer muligens fra kapellene i urtegården som ble fjernet ved denne anledningen. I nordsiden av tårnet ble det laget en dør. Griffenfelds kapell, som på dette tidspunkt betegnes som skriftestol, fikk nytt koppertak i løkkuppelform. Den bevarte delen av klosterets gamle østfløy ble innredet til skriftestol.
Storck oppfylte også kirkevergernes gamle ønske fra gjenoppbyggingen etter brannen ved å rekonstruere Valkendorfs spir så presist som det lot seg gjøre utfra van Wijks prospekt fra 1611. Rytterspiret kom også tilbake på midten av skipets takrygg. Støpejernsgitteret som satt rundt lanternen på tårnspiret fra 1731, ble brukt til å avgrense et stykke av urtegården på kirkens nordside, mellom Helligåndshuset og Griffenfelds kapell, hvor de gjenværende gravstenene er plassert.
Kirken ble gjeninnviet på Kristi himmelfartsdag i 1880.
Senere endringer
Det har ikke blitt foretatt vesentlige endringer ved bygningen siden Storcks omfattende renovering. Først i 1989-1990 kom det ny taksten og man utbedret soppskader på de bærende bjelkene i hele takkonstruksjonen og utbedret skader i tårnet, spiret og den nye kopperbekledningen.
Kirkebygningen
{| Helligåndskirken fremstår i dag hovedsakelig med det utseendet Storcks renovering på 1870-tallet ga den. Rødstensmurene hviler på en lav granittsokkel og de er oppdelt i fag av kopperinndekkede strebepilarer som slutter litt under den enkle kransgesimsen. I hvert fag sitter et høyt, rundbuet vindu med jerninnfatning. Skipet er seks fag langt og det smalere koret har to fag pluss korrundingen. Skipet er dekket av et ryttertak i sortglasert tegl, som på midten prydes av et kopperkledd spir i gotisk stil. Koret har sitt eget lavere tak, også det i sortglasert tegl, som er avvalmet og lett oppskalket over korrundingen.
Korets gavltrekanter har dekorative vannrette bånd og sandstensdetaljer i renessansestil. Vestgavlen bærer årstallet 1878 utformet som murankre og det er små rundbuede vinduer i to etasjer, nederst et dobbeltvindu i en felles rundbueblending, og over det et enkeltvindu. Vestgavlen er delt i tre fag med strebepilar, tilsvarende midtskip og sideskipene. Ytterfagene har høye vinduer, mens midtfaget prydes av den sandstensportalen som opprinnelig satt på sydsidens vestfag. Portalen er i dag kirkens hovedinngang. Over portalen sitter et sirkulært jerninnfattet vindu. I portalens toppstykke inngår en inskripsjon med et kortfattet resymé av kirkens historie frem til 1879. Vestgavlen er ikke helt vinkelrett i forhold til sidemurene, slik at sydmuren er litt lenger enn nordmuren. I østgavlen sitter et høyt vindu i sydsiden, resten dekkes av kor og tårn.
På sydsiden av skipet i andre fag fra øst er det bygget til et våpenhus som er prydet med en stor sandstensportal. På nordsiden, svarende til sydsidens østre fag, reiser kirkens klokketårn seg i åtte stokkverk, kronet av den kopperkledde rekonstruksjonen av Valkendorfs renessansespir. Tårnet har spissbuede blendinger med rundbuede vinduer. På korets nordside, delvis overlappende tårnet, er restene av klosterets østfløy blitt til et lavt tilbygg med spissbuede vinduer og dørinnfatning. Ryttertaket er i sortglasert tegl, med kvistvinduer. Tilbygget avsluttes av en kamtakgavl med høye spissbuede blendinger.
Ved nordsidens andre fag er Griffenfelds kapell bygget, en sirkulær bygning med løkkuppelformet koppertak. Bygningen har ovale vinduer med sandstenskarm og jernsprosser, beskyttet av jerngitre. Ved kirkens nordvestre hjørne er Helligåndshuset, med en overlapping som utgjør litt mer enn et fag. Området langs kirkens nordvegg, mellom kapellet og Helligåndshuset er inngjerdet med et smijernsgitter som opprinnelig satt på tårnets gamle spir, fra Kriegers gjenoppbygging. I inngjerdingen finnes de fleste av de gjenværende gravstenene.
Kirkerommet
Det er ikke overlevert mange informasjoner om hvordan kirkerommet så ut før brannen i 1728. Bygningen hadde basilikaform, med lave sideskip og et høyt midtskip med vinduer over sideskipenes tak. Sideskipene har vært atskilt fra midtskipet av kraftige arkadebuer, båret av ovale profilerte søyler. Sideskipenes hvelvinger har sannsynligvis vært så lave at det var plass til pulpiturer over dem, eller i hvert fall adgang til pulpiturer. Det har vært lukkede herskapsstoler til adelsfamiliene, epitafier på veggene og gulvet har vært dekket av gravstener. Alt gikk tapt i brannen i 1728.
I dag står kirkerommet og kirkens ytre i det vesentlige som Storck etterlot det i 1879. De største endringer er nok tilføyelsen av kororgelet og utskiftingen av døpefonten (se nedenfor). Skipets vestfag er skilt fra med en vegg og danner et forrom og trapperom til pulpiturene innenfor vestportalen, under orgelpulpituret, slik at skipet blir fem fag langt – på grunn av tårnet kun fire fag i nordre sideskip. Koret, som er hevet to trinn, er to fag langt pluss rundingen. Bredden svarer til midtskipets.
Hvelvingene som i dag er like høye i midtskip og sideskip, bæres av åttekantede søyler i to rekker. Søylene er hvite med enkle sokler og kapitéler malt grå med forgylte detaljer. De hviler på høye trebekledde fotstykker. Murverket er hvitt og alt treverket fremstår hovedsakelig mørkebrunt med forgylte detaljer, selv om det ikke skorter på bruk av farver i stafferingen.
I tillegg til inngangen i vestenden kan man også komme inn gjennom våpenhuset i sydsiden. På motstående side av denne døren i nordsiden er det inngang til Griffenfelds kapell som i dag er i bruk som bønne- og meditasjonsrom, hvor man kan tenne et lys i den gamle døpefonten (se nedenfor). Øst for kapellinngangen er det en dør til tårnet og i korets nordvegg er det en dør til sakristiet.
Inventar
De større inventardelene behandles nedenfor. Her skal i tillegg nevnes korgitteret hvor messingbalustrene stammer fra 1732. Opprinnelig var det også en dobbeltdør, også med messingbalustre, men den ble fjernet i forbindelse med en ombygging av gitteret i 1846, da det muligens også ble gjort lavere.
Ved korets nordvegg henger Henrik Starckes store krusifiks på som ble satt opp i 1967. Det er skåret ut av myrek. Det erstatter et 180 cm høyt krusifiks i ek som ble anskaffet i 1894 og som hang på samme sted. Et tredje krusifiks av forsølvet bronse, 122 cm højt, ble donert av pastor Johannes Bloch Suhr i 1867, for at det skulle «bestandigen have sin plads på alterbordets midte». Det eneste sporet av det i kirkerommet i dag er at det nevnes på tavlen over gaver til kirken.
Stolestader og pulpiturer
Man vet svært lite om utseendet på stoler og pulpiturer fra før brannen. Etter brannen ble det satt opp nye stolestader og man vet at Johs. Weiss laget utskårne toppstykker til dem, men heller ikke her kjennes utseendet. I 1730-årene omtales 96 stoler bygget opp på ekerammer slik at de kunne flyttes når det var begravelser under kirkegulvet. I 1770-årene ble det satt «tralværk», dvs. små ballustre på toppen av ryggstøene. Da Malling flyttet prekestolen fra tredje søyle fra vest i nordsiden til den nåværende plassen, ble stolene også bygget om. De nåværende lukkede stolestadene i ek er fra 1940, utformet av Thomas Havning, men med utstrakt bruk av dører fra de gamle stadene. I sideskipene er det ytterligere langsgående mørkebrune benker.
Etter reformasjonen fantes det forskjellige herskapsstoler som omtales som pulpiturer, men det har sikkert bare betydd at de var hevet litt over gulvet. Griffenfeld hadde en stol med våpenskjold på og det samme hadde Corfitz Ulfeldt og Leonora Christina. Egentlige pulpiturer omtales først i 1706, men de kan ha vært der lenger. Sannsynligvis utnyttet man plassen over de lave sideskipshvelvingene til høytliggende pulpiturer. Etter brannen argumenterte kirkevergene for å få et øvre pulpitur og sa at de hadde mistet den plassen som hadde vært «over de syndre hvælvinger». I første omgang fikk de kun pulpiturer i et nivå, et gjennomgående på sydsiden og et todelt på hver side av prekestolen, på nordsiden. Først i 1759 ble det tilføyet et øvre pulpitur på sydsiden. En tegning fra perioden mellom Mallings flytting av prekestolen i 1846 og Storcks store ombygging i 1879 viser gjennomgående pulpiturer i to etasjer i begge sideskip. Etter Storcks ombygging er det pulpiturer i et nivå, tilsvarende orgelpulpiturets i begge sideskips fulle lengde. De bæres av tresøyler i klassisk komposittstil, som er plassert ved de åttekantede søylene. Et av fagene på det søndre pulpitur er i dag opptatt av kororgelet (se nedenfor).
Siden 1878 har kongestolen vært plassert i søndre sideskips østfag, som man ser den i dag, men en kongestol omtales også tidligere, uten stedsangivelse. Det anses for relativt sikkert at den har vært plassert på søndre pulpitur overfor prekestolen (i dens gamle plassering).
Altertavle
Det foreligger ingen opplysninger om kirkens altertavle før brannen i 1728. Etter brannen skulle Johan Frederik Ehbisch utføre en ny altertavle og prekestol, som til de øvrige brannskadede kirkene i byen, men innen det ble til noe for Helligåndskirkens del, bestemte Christian VI seg for å forære kirken disse inventardelene fra slottskirken på Københavns slott, som skulle rives for å gjøre plass til det første Christiansborg slott.
Altertavlen ble utført i 1727 av Didrick Gercken med relieffer og figurer av Just Wiedewelt og i sin arkitektoniske oppbygging tydelig inspirert av Tessins altertavle i Vor Frelsers kirke. Midtpartiet er et himmelfartsbilde av Hendrik Krock. I toppstykket sees Frederik IVs portrett og monogram i medaljong. Ved oppstillingen i Helligåndskirken i 1732 ble Christian VIs monogram med palmegrene tilføyet under medaljongen. Over toppstykket svever en helligåndsdue i stråleglans. Kongen holdt noen deler av altertavlen unna fra gaven, deler som han åpenbart tenkte seg kunne brukes i det nye Christiansborg. Det var bl.a de to søylene som flankerer midtpartiet og de to figurene, Tro og Håp, på yttersiden av søylene. Stukkatøren Brenno laget et par midlertidige søyler i marmorstukk, men de første årene sto tavlen uten de to figurene. Først i 1747, da Frederik V var kommet på tronen, ble de siste delene overlevert til kirken og altertavlen kunne ferdigstilles. Ved denne anledning ble Frederik Vs monogram føyet til de to andre på toppstykket.
Kirken råder over to alterduker som er eldre enn brannen. De ble overtatt i 1806 fra Sankt Nikolai kirke da den ble nedlagt. I et inventarie fra 1727 nevnes fem alterduker, slik at fire må ha gått med i brannen. Den femte, som var skjenket av Peter Griffenfeld i 1674, overlevde på en eller annen måte og ble solgt til en islandsk kirke i 1783 sammen med en tilsvarende messehagel.
Prekestoler
Før brannen benyttet man en prekestol fra begynnelsen av 1600-tallet, donert av Adam Bødiker og hustru Wendele von Delden. Givernes navn skal ha vært anbrakt på stolen.
Etter brannen fikk kirken prekestolen fra Københavns slott. Den var stort sett ny – Ehbisch, som hadde skåret den, sendte regning i november 1727. Plasseringen av den i slottskirken var annerledes enn i Helligåndskirken, hvor den ble anbrakt ved den midterste søylen i nordsiden, så Ehbisch måtte lage en ny oppgang og en ny fot til kurven. Stolen ble marmorert av J.C. Krüger i farver som passet med materialene i alteret. Stilen var barokk med mange engler og putti som boltrer seg i skyformasjoner.
I 1846 ble det satt opp en ny prekestol i klassisistisk stil tegnet av Peder Malling. Stolen kan ses på en tegning fra før 1879-renoveringen. Den satt samme sted som den nåværende, på det sydvestre hjørnet av tårnet. Den hadde en sekskantet kurv og en bred flat himmel kronet av en stor stående engel, modellert av C.J. Rosenfalk.
Mallings prekestol fikk kort levetid, da Storck i forbindelse med renoveringen i 1879 skiftet den ut med den nåværende i renessansestil etter hans eget utkast. Detaljtegningene menes å være av Martin Nyrop, mens Bissen skal ha modellert figurene.
Døpefonter
Klosterkirken har ikke hatt behov for en døpefont, men da den etter reformasjonen ble sognekirke, må den nødvendigvis ha hatt en. Imidlertid er den første fonten som omtales først fra 1609, da den ble skjenket av rådmann P.A. Randulf. Den var opprinnelig plassert i vestenden av nordre sideskip, men måtte flyttes i 1651, da man gjenåpnet døren til Helligåndshuset. Den ble da plassert i østenden av søndre sideskip (hvor kongestolen står i dag), i det tilbyggede stykket av skipet, som må ha vært nytt på dette tidspunkt. Fonten gikk tapt i brannen i 1728.
Etter brannen hugget Didrick Gercken ut en barokk sandstensfont med en bred kumme på en åttekantet fot. Sandstenen var marmorert med forgylte ornamenter. Den var anbrakt samme sted som den foregående, i søndre sideskip. Den var forsynt med en fontelukkelse i ek, som i 1746 ble utsmykket med figurer og en fontehimmel, skåret i lindetre av Johann Friedrich Hänel. I 1846 ble den skiftet ut med en støpt font av sink med forgylte bronseornamenter og den ble anbrakt midt i koret. Den ble kassert under Storcks renovering i 1878 og skjenket til Humlebæk kirke i 1895, hvor den benyttes fremdeles. Storck brakte Gerckens font tilbake i kirken, men nå plassert i koret. De sto den til rundt 1940 da den ble overdratt til Gørslev kirke. Gørslev benyttet fonten frem til 1992 da de avleverte den til Nationalmuseet. Siden da har den kommet tilbake til Helligåndskirken hvor den står som fokuspunkt midt i Griffenfelds kapell.
På en auksjon i London i 1939 kjøpte Helligåndskirken marmordøpefonten av Bertel Thorvaldsen som den benytter i dag. Fonten har en usedvanlig forhistorie: I 1805-15 laget Thorvaldsen en døpefont på bestilling til Brahetrolleborg kirke, som fortsatt benyttes i kirken. Deretter begynte Thorvaldsen på en kopi som han hadde tenkt å gi i gave til Island til minne om sin farfar, som kom derfra. Før han ble ferdig fikk han imidlertid en bestilling fra  andre jarl av Caledon i 1822 på enda en kopi. Thorvaldsen lot jarlen få den kopien som han var i gang med, selv om innskriften på fontens ene side sier, at Thorvaldsen skjenket den til Island i 1827. Island fikk senere en annen kopi som i dag står i domkirken i Reykjavík. Den første kopien sto i over hundre år i jarlens eiendom i London, Carlton House Terrace 5, inntil den ble solgt på auksjonen i 1939, da Helligåndskirken kjøpte den. Som dens forgjenger er den plassert midt i koret.
Kirkens dåpsfat er fra 1682, da det ble skjenket av assessor Hans Nielsen og hustru, som hadde gravsted i krypten under fonten.
Orgeler
Man vet lite om orgelet som sto i kirken før brannen, heller ikke hvor i kirken det var plassert. I 1662 skjenket borgermester Hans Nansen (Karen Nansens farfar) 100 rdl til kirken, bl.a. til forbedring av orgelverket.
I 1876 bygget Knud Olsen et nytt orgel til kirken og i forbindelse med den store renoveringen i 1878-80 fikk det en ny fasade, tegnet av Storck og skåret av billedskjærer H.C. Berg i samme renessansestil som det øvrige nye inventaret. Orgelet hadde 40 stemmer fordelt på tre manualer og pedal. Storcks fasade omfatter et ryggpositiv, men den delen av fasaden var bare en attrapp. Orgelet ble bygget om av Marcussen & Søn i 1935, men man kjenner ikke til detaljer om dette.
Marcussen & Søn bygget i 1986 et nytt orgel bak Storcks fasade. Det atskiller seg fra flertallet av de store orgeler i København ved å være bygget etter et romantisk klangideal, hvor det ellers er Orgelbevegelsens pre-romantiske klangideal som dominerer hos de danske orgelbyggerne. Orgelet har 75 stemmer fordelt på fire manualer og pedal og det er brukt eldre pipemateriale i oppbyggingen, bl.a. fra dets forgjenger, men også fra andre nedrevne instrumenter. Nå har ryggpositivet igjen funnet innpass i orgelbyggingen og Storcks attrapp ble bygget om til å inneholde klingende piper.
I 1998 fikk kirken et kororgel med seks stemmer og anhangspedal. Instrumentet er ikke nytt, det er bygget i 1899 av I. Starup og har tjent i Smørum kirke til 1989, da det ble skiftet ut. Orgelet ble reddet fra smeltedigelen av en privatperson og i 1998 fikk han den gode idéen å sette det opp i Helligåndskirken, hvor det passer fint sammen med det øvrige inventaret ettersom fasaden også er tegnet av Storck. Orgelbygger Svend E. Nielsen sto for flytting og renovering av orgelet og det ble plassert på søndre pulpitur over inngangen fra våpenhuset.
Lysekroner
Blant kirkens mange lysekroner er det særlig én som skiller seg ut. Den henger i koret og er av forgylt malm med sølvbeslag. Den har 12 armer i to rekker av seks og i den store kulen er det bygget inn et urverk med en vannrett urskive på undersiden av kulen. Verket slår kvarter- og timeslag. Kulen er utsmykket med kjerubhoder, mellom de to lag armene er det anbragt tre faunfigurer, over armene en krone og øverst en pelikanfigur med tre unger, som den nærer med blod fra brystet. Blodet er gjengitt med en rød sten i innfatning.