cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leeds
Infrastruktur
Leeds har verken tunnelbane eller trikk, noe som er uvanlig for en by på denne størrelsen. Det finnes dog planer om å gjeninnføre trikkedriften. Det planlagte trikkenettet kommer til å inneholde tre linjer, Sør, Nord og Øst og strekke seg ut til byens utkanter. Bussnettet i Leeds er omfattende med over hundre ulike linjer. Helt nordvest i byen ligger Leeds Bradford International Airport, som også betjener Bradford. Sentralstasjonen har en sentral beliggenhet. Utover den finnes det omkring ti mindre stasjoner i byen. Motorvegene M1 og M62 forbinder Leeds med Sheffield og London og med Liverpool, Manchester og Hull. Antall personer som pendler til byen er på ca. 80 000.
Leeds har retningsnummer 0113 og postadresser i Leeds begynner med LS.
Media
I Leeds finnes lokalavisene Yorkshire Evening Post og Yorkshire Post som begge eies av Johnston Press. Både BBC og ITV/Yorkshire Television har TV-studioer i byen. Det finnes også et antall radiostasjoner i byen: BBC Radio Leeds, Radio Aire, Magic 828, Galaxy 105 og Real Radio.
Utdanning
Det finnes ni college i byen: Leeds College of Art & Design, Leeds College of Building, Leeds College of Music, Joseph Priestley College, Northern School of Contemporary Dance, Notre Dame Sixth Form College, Park Lane College, The Leeds College of Technology og Thomas Danby College. Leeds College of Technology har 5 000 studenter og har i alle hovedsak yrkesrelaterte studier.
På tilsvarende gymnasnivå finnes blant annet Leeds Grammar School, opprettet 6. mars 1547. Det finnes (2003) totalt 294 offentlige skoler i Leeds. Befolkningens utdanningsgrad ligger på nivå med gjennomsnittet for landet.
Geologi, klima og miljø
Brorparten av Leeds ligger på kullagringer fra karbon tiden da det vokste regnskog på plassen. Rett nord for byen består berggrunnen i stedet av sandstein og skifer og øst for byen er kalkstein dominerende.
Antallet dager med mellomstore eller høye verdier av forurensning er veldig lik med gjennomsnittet av britiske byer. Det finnes mest svevestøv rundt sentrum, Beeston, Richmond Hill og Hunslet, der det er rundt 40 mikro;g/m³, mens i utkanten av byen ligger det på rundt 30 mikro;g/m³.
Uteliv
Byen er kjent for sitt omfattende nattliv med en mengde nattklubber, mye på grunn av alle studentene her. Nattklubbene har ofte en kort livslengde og dekadente navn. "Hanna og Dea" heter en av mange nattklubber som er populær blant ungdommer.
Kultur
I byen finnes Leeds Grand Theatre som er en stor operascene. The Henry Moore Institute inneholder både sentralbiblioteket og et galleri. Foruten hovedbiblioteket finnes det omkring 50 lokale bibliotek i de ulike bydelene og forstedene.
Musikk
I likhet med andre britiske byer på samme størrelse har Leeds hatt begrenset med artister som har slått igjennom internasjonalt. Blant de som har lykkes er Chumbawamba, Melanie Brown (Spice Girls) og The Sisters of Mercy. I august hvert år holdes Leeds Festival i Bramham Park øst for byen.
Sport
De store idrettene i Leeds er de samme som i Storbritannia som helhet; fotball, rugby og cricket.
Fotballlaget Leeds United spiller på Elland Road og har tidvis hatt mange store perioder. Laget vant den engelske ligaen 1968/69, 1973/74 og 1991/92. De nådde semifinalen i Mesterligaen i 2001. En økonomisk og sportslig nedtur på 2000-tallet førte til nedrykk, først til The Championship i 2004 og deretter til ligasystemets tredje nivå League One i 2007. Etter tre sesonger der klarte klubben i mai 2010 å rykke opp igjen til The Championship.
Desto bedre har det gått for rugbylaget Leeds Rhinos som vant Super League for første gang i 2004 og World Club Challenge i 2005. De spiller den varianten av rugby som kalles rubgy league og har relativt begrenset internasjonal utbredelse. Det andre rugbylaget, Leeds Tykes spiller den internasjonalt mer populære varianten rugby union og tilhører bunnsjiktet i den øverste ligaen. Lagene deler både eier og stadion. Deres felles stadion ligger i Headingley.
Det finnes et antall golfbaner rundt byen. På en av disse, Moortown Golf Club, der ble det spilt Ryder Cup i 1929. I Wetherby, rett nordøst av byen ligger en kjent travbane.
Leeds International Pool ble åpnet i 1967 med høye ambisjoner, men den har ikke blitt vedlikeholdt i nok grad slik at det nå har blitt bestemt at det skal bygges et nytt basseng. Det nye bassenget kommer til å utgjøre en del av South Leeds Stadium som også kommer til å inneholde en rugbybane, friidretts- og tennisbaner, samt muligheter for å spille boule.
Vinterstid er det vanlig å settes opp en skøytebane på torget ved rådhuset.
Museer og severdigheter
Blant byens historiske severdigheter finnes Kirkstall Abbey, en klosterruin med aner fra 1100-tallet og Temple Newsam, tidigere eid av tempelriddere. Fra begynnelsen av den industrielle revolusjonen finnes Armley Mills, tidigere verdens største ullfabrikk, nå et museum, og Middleton Railway, en ca. 250 år gammel jernbane. Leeds City Museum handler om Yorkshires historie.
Siden 1996 har Royal Armouries hatt et museum i byen, med en stor samling av rustninger og annen krigsutrustning fra store deler av verden.
Det finnes også et antall lokalhistoriske museer som gjenspeiler hver sin egne lokale historie, blant annet i Horsforth og Otley. I Roundhay Park finnes et tropisk senter.
Liste over kulturminner i Nordland
Liste over kulturminner i Nordland er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Nordland. Listen er oppdelt i egne lister for hver enkelt kommune.
De stridende staters tid
De stridende staters tid (kinesisk: Zhànguó Shídài, 戰國時代, (forenklet:) 战国时代) er den del av Kinas historie som strekker seg fra en gang på 400-tallet f.Kr. til 221 f.Kr., da Kina ble samlet til ett keiserdømme. Den større sammenheng er Zhou-dynastiet, nærmere bestemt den siste del av Det østlige Zhou-dynasti. På denne tiden var Zhou-kongenes reelle makt svunnen; de var redusert til rene gallionsfigurer. Dateringen av begynnelsen de stridende staters tid er noe omstridt. Tradisjonelt nevnes 475 f.Kr., som sluttpunktet for vår- og høstannalenes tid. Men 403 f.Kr. er en annen mulighet, dvs. det året da staten Jin ble delt i tre.
Navnet stridende staters tid er avledet av navnet på et viktig historieverk om denne perioden, «De stridende staters strategier» (Zhànguócè), kompilert i den senere del av det vestlige Han-dynasti.
De stridende staters tid var preget av de større og mektigere staters stadige erobringer og annekteringer av sine svakere naboer, og konsoliderte grepet om sine voksende maktområder. Men til slutt falt også de mektigere stater for den aller sterkeste, staten, Qin.
Prosessen begynte i vår- og høst-tiden, og på 300-tallet hadde det utkrystallisert seg syv mektigere stater. De syv, som kineserne kaller «De syv stormakter» (Zhànguó Qīxióng), var Qi, Chu, Yan, Han, Zhao, Wei og Qin. Et annet tegn på det historiske omslaget var at herskerne tok nye titler: Lenge betraktet herskerne seg som gōng (hertuger) under Zhou-dynastiets konge, men nå begynte de å kalle seg wáng, konger, det vil si de så seg selv som jevnbyrdige med Zhou-kongen.
I denne epoken fortrengte våpen av jern de tidligere bronsevåpen. Områder som ShuShu (omtrent det moderne Sichuan) og Yue (moderne Zhejiang) ble også inkludert i den kinesiske kultursfære på denne tiden. Flere av statene bygde lange murer for å beskytte seg mot de nomadiske stammer i nord, eller fra nabostater. Forskjellige filosofiske retninger utviklet seg til de hundre tenkningers skoleretninger; blant dem var konfucianismen (videreutviklet av Mencius), taoismen (videreutviklet av Zhuangzi), legalismen (utviklet av Han Feizi) og mohismen (utviklet av Mo Zi). Handel ble viktigere, og noen handelsmenn fikk stor politisk innflytelse. Den militære taktikken endret seg også. Mens krigføringen i vår- og høstannalenes tid fremdeles foretrakk kombinerte infanteri- og kavaleriangrep (med hestetrukne vogner), forsvant i stor grad bruken av stridsvogner.
Staten Jins tredeling
I vår- og høstannalenes tid, var staten Jin etter alt å dømme Kinas mektigste stat. Men mot slutten av perioden ble herskerfamilien svekket, og staten kom gradvis under seks store og mektige familiers kontroll. På begynnelsen av de stridende parters tid og etter mange stridigheter var det fire familier igjen: Zhi-, Wei-, Zhao- og Han-familien. Den mektigste av de fire var Zhi.
Zhi Yao, det siste overhodet for Zhi-familien, forsøkte å alliere seg med Wei-familien for å knuse Zhao. Men Zhi Yao var en arrogant mann, og Wei- og Han-familiene inngikk et hemmelig forbund med Zhao-familien. De tre familiene rettet et overraskelsesangrep mot Zhi-familien, og utslettet den.
I 403 f.Kr., delte så de tre familiene staten Jin mellom seg, med Zhou-kongens velsignelse. Slik oppstod statene Han, Zhao og Wei. De tre familieoverhodene fikk opprinnelig tittelen markgrever, og fordi de tre statene alle var utgått fra Jin ble de til å begynne med kalt «de tre jin'er». Staten Jin fortsatte med et ganske lite eget restterritorium frem til 376 f.Kr. da også det ble fordelt mellom de tre.
Regjeringsskifte i Qi
I 389 f.Kr. grep Tian-familien makten over staten Qi, og herskeren fikk tittelen hertug. Den gamle Jiang-familiens Qi-stat fortsatte, men med et svært lite territorium, i ti år. Men i 379 f.Kr. ble også det oppslukt av Tian-familiens nye Qi-stat.
Splid blant de tre Jin'er, Qi og Qin
I 371 f.Kr. døde markgreve Wu av Wei uten å ha utpekt noen etterfølger, noe som utløste arvefølgekrig i staten Wei. Etter tre års borgerkrig så nabostatene Zhao og Han sitt snitt til å invadere Wei. Men rett før de hadde halt seieren i land begynte Zhao- og Han-herskerne å strides om Weis fremtid, og begge invasjonshærene trakk seg plutselig ut. Dermed klarte likevel Hui å gripe makten i Wei.
I 341 f.Kr. angrep Wei staten Han, og atter en gang blandet Qi seg inn. De to generalene fra slaget ved Guiling møttes på nytt, og takket være Sun Bins glimrende strategi ble Wei på nytt ettertrykkelig beseiret i slaget ved Maling.
Situasjonen forverret seg ytterligere for Wei da staten Qin gikk til angrep i 340 f.Kr., under veiledning av den store Qin-reformatoren Shang Yang. Wei led et kraftig nederlag og ble tvunget til å avstå et stort landområde. Det gjorde hovedstaden Anyi så utsatt at Wei også måtte flytte hovedstaden til Daliang.
Disse hendelsene hadde svekket Wei betraktelig og nå seilte Qi og Qin opp som Kinas to dominerende stater.
Shang Yang reformerer Qin
Omkring 359 f.Kr. innledet Shang Yang en rekke reformer i Qin som forvandlet staten fra en av de mer tilbakestående til den som overgikk alle de øvrige seks statene.
Herskertitler
Det var en rekke kinesiske titler for herskerne i de forskjellige riker, og disse titlene har i faglitteratur på vestlige språk fått seg noen «europosentriske» ekvivalende titler, som er rimelig godt innarbeidet. Tittelen «konge» (wang, 王) ble benyttet av de ofte svake herskerne av Zhou-dynastiet, mens herskerne av de fleste frittstående statene kalles «hertuger» (gong, 公) eller «markgrever» (hou, 侯). Et viktig unntak var staten Chu, hvis herskere ble kalt «konger», ettersom kong Wu av Chu begynte å ta i bruk tittelen wang ca. 703 f.Kr..
I 344 f.Kr. endret Hui av Wei sin tittelfra markgreve til konge. Og i 334 f.Kr. skjedde det samme i staten Qi: fra nå av kalte herskeren der seg konge (kong Wei av Qi). I 325 gikk herskerne av Qin og Han over til kongetittelen, tett fulgt av herskerne av Zhao, Yan og Zhongshan i 323 f.Kr. I 318 begynte herskeren av den relativt lille staten Song å kalle seg selv konge. Herskeren av Zhao ble den siste til å ta kongetittel; det drøyde helt til ca. 299. I 288-287 kalte kongene av Qin og Qi seg i en kort periode for «keiser» (di), men gikk så tilbake til «konge».
Chus ekspansjon og svekkelse
Tidlig i de stridende rikers tid var staten Chu en av Kinas mektigste. Chus langsiktige prosjekt var å gradvis annektere småstatene nord for seg.
Den tok et nytt sprang fremover da kongen omkring 389 utnevnte reformatoren Wu Qi til statsminister.
Chu nådde sitt makthøydepunkt i 334 da det vant store nye landområder. De begivenhetene som ledet frem til dette, begynte da Yue forberedte seg på å angripe staten Qi. Kongen av Qi sendte da en emissær som fikk overbevist kongen av Yue til å angripe Chu istedenfor. Yue gikk til angrep, men led et tilintetgjørende nederlag da Chu gikk til motangrep. Chu erobret deretter Yue.
I 278 angrep Qins general Bai Qi fra Sichuan vestenfor Chu. Chu-hovedstaden Ying ble erobret, og Chus vestlige landområder langs elven Han ble også tapt for Chu. Hendelsene i 334 og 278 innebar at Chu flyttet seg vesentlig mot øst.
Forollhogna nasjonalpark
Forollhogna nasjonalpark  (eller Forålhogna) er en norsk nasjonalpark som ligger i fjellområdene på grensen mellom østlige Innlandet og Trøndelag; mellom Orkla, E6, Gauldalen og Glomma. Parken ble opprettet i 2001, som landets 19. nasjonalpark, for å «bevare et stort, sammenhengende og i det vesentlige urørt fjellområde, å bevare i naturlig tilstand landskapsformer og det biologiske mangfoldet med en variert vegetasjon med stort innslag av kravfulle plantearter og et rikt dyreliv med en høyproduktiv villreinstamme, og å verne om kulturminner og kulturlandskapsinnslag.» og den dekker et område på 1 062 km².
Nasjonalparken ligger i kommunene Tynset, Tolga og Os i Innlandet og Holtålen, Midtre Gauldal og Rennebu i Trøndelag; og den grenser opp til Budalen landskapsvernområde, Vangrøftdalen-Kjurrudalen landskapsvernområde, Londalen-Ørvilldalen landskapsvernområde, Ledalen landskapsvernområde, Øyungen landskapsvernområde, Magnilldalen-Busjødalen landskapsvernområde, Endalen landskapsvernområde, Forddalen landskapsvernområde. Innenfor nasjonalparkens grenser ligger Grønntjønnan naturreservat. De åtte landskapsvernområdene ligger typisk øverst i dalfører som leder inn i nasjonalparken, og representerer en mellomløsning mellom verneinteresser og bygdenes tradsjonelle bruk av områdene.
Geografi, landskap, geologi
Landskapet på Gauldalsvidda er rolig med lave topper, sjøer og små bekker. I dalene inn mot nasjonalparken ligger det setergrender. Berggrunnen er næringsrik og forvitrer lett, noe som gir grobunn for en rikholdig flora.
Parkens høyeste punkt er Forollhogna (1332 moh).
Flora og fauna
Fjellbjørk, vier og kjerr er den vanlige vegetasjonen i parken.
Alle fire arter av fjellender som finnes i Norge hekker i Forollhogna, og rovfuglene kongeørn, jaktfalk og myrhauk er vanlige. Villreinstammen er stor og stabil, jerv og fjellrev finnes i beskjedent omfang, og ellers er det en variert bestand av smågnagere og gode bestander av lirype, elg og etterhvert også hjort.
Kulturminner
Fjellet har vært brukt av mennesker i flere tusen år. Rester av boplasser og ofringsplasser er spor etter samisk og annen bosetting. Det er funnet mange dyregraver og fangstanlegg
Pilegrimsleden til Nidaros (Østerdalsleden) går gjennom nasjonalparken. Summen av kulturspor tyder på at den alminnelige ferdselen mellom dalførene i tidligere tider gikk over fjellet. Etter opprettelsen av Røros kobberverk ble det kløvjet kobber over fjellet fra Dalsbygda til Støren, en rute som var lettere enn å ferdes nede i dalene.
Tufter etter slåttebuer viser at området har vært viktig for fjellslåtter for alle bygdene rundt fjellet.
Forvaltning og bruk av området
Informasjon om parken gis fra nasjonalparksenter-nettverket iNasjonalparker, som har informasjonssentre i Kvikne, Dombås, Oppdal, Folldal, Otta og Sunndalsøra. Nettverket dekker også Dovrefjell-Sunndalsfjella, Rondane og Dovre nasjonalparker.
Forollhognaområdet er i begrenset grad tilrettelagt for friluftsliv med fjellbuer eller merkede stier, og er et mye brukt høstings- og kulturlandskap for bygdene rundt nasjonalparken. Villreinjakta i området er høyt verdsatt, og det er godt fiske etter fjellørret. Området brukes i sommerhalvåret som beitelandskap for sau og storfe. I seterdalene inn mot Forollhogna drives det fremdeles setring; særlig i Midtre Gauldal, Os og Tolga, hvor mer enn 100 setre fremdeles drives, på ulike vis. Flere steder tilbys opplevelsesturisme: setring, villreinsafari, fiske, toppturer, ridning og sledehundturer.
Nær Forollhogna finnes en av Norges fem nasjonalparklandsbyer: Vingelen.
Senter mot antisemittisme
Senter mot antisemittisme (SMA, tidligere kjent som Norsk Israelsenter for Israel og mot antisemittisme [NIS, eller bare Norsk Israelsenter]) er en ideell og uavhengig stiftelse grunnlagt av Erez Uriely og Rachel Suissa (som er daglig leder).
SMA har som formål å arbeide for å gi saklig og balansert informasjon om jødenes og Israels situasjon og om forholdene i Midtøsten. SMA sier selv at de ønsker å arbeide for å fremme jødenes og Israels sak overfor den norske allmennhet, politiske myndigheter, organisasjoner og grupperinger. Organisasjonen har blitt beskrevet som ytterliggående av Aftenpostens Harald Stanghelle og Jahn Otto Johansen. Stanghelle beskrev den i 2009 som en ekstremistisk organisasjon. De to grunnleggerne ble i 2004 ekskludert fra Det Mosaiske Trossamfund etter anklager om samarbeid med høyreradikale islamfiendtlige miljøer.
SMA gir ut tidsskriftet SMA-info, tidligere «NIS Info» som kommer ut fire ganger i året med et opplag på 20 000.
Historie
SMA ble grunnlagt i 2002 av Erez Uriely og hans daværende kone Rachel Suissa. Grunnlaget for SMA ble lagt noen år tidligere med opprettelsen av aksjonsgruppa Aksjon for Israel. Aksjonsgruppa ble blant annet kjent for sin kritikk av BA-redaktør Olav Terje Bergo. Det opprørte dem sterkt at Bergo ved flere anledninger har sammenliknet Israels politikk med jødeforfølgelsene under krigen og konkludert med at landet ikke har rett til å eksistere.
I 2002 forsøkte ledere innenfor norsk fagbevegelse å få i stand en forbrukerboikott av israelske varer. Blant annet oppfordret LO-leder Gerd-Liv Valla til boikott av Israel under sin 1. mai-tale på Youngstorget. SMA svarte med postkortaksjon mot Gerd Liv Valla. Hele 40 000 postkort adressert til Gerd Liv Valla ble trykket opp og distribuert.
I 2004 ble aktivister fra Norsk Israelsenter nektet å delta i den offisielle markeringen av Krystallnatta (se hovedartikkel om Krystallnattmarkeringene i Norge). Samme år sammenliknet de Kåre Willoch med Adolf Hitler.
I 2004 ble Erez Uriely og Rachel Suissa ekskludert fra Det mosaiske trossamfund i Norge. Begrunnelsen var at trossamfunnet mente Uriely og Suissa samarbeidet med partiet Demokratene og den anti-islamske organisasjonen Forum mot islamisering (som forstander i Det mosaiske trossamfunn, Rolf Kirschner, selv kontroversiell, har karakterisert som «nazister» ), noe som førte til en politianmeldelse fra Michal Rachel Suissa og Erez Uriely mot Det Mosaiske Trossamfund i Oslo v/forstander og formann Rolf Kirschner. Tidligere overrabbiner i Norge Michael Melchior har beskrevet Erez Uriely som et kahanistisk element i Norge. SMA har avvist disse anklagene som grunnløse.
Radiokanalen Kol-Israel sendte i august 2004 uttalelser fra Erez Uriely som karakteriserte Vårt Land som en antisemittisk avis. Innslaget ble sendt i kjølvannet av et intervju i Vårt Land, der Michael Melchior ble sitert på at Israel er ett av de minst moralske landene i verden. I 2005 nektet avisa Vårt Land å ta inn en annonse som SMA hadde utarbeidet i forbindelse med 60-årsmarkeringen for konsentrasjonsleiren i Auschwitz. I annonsen refererer NIS utsagn og hendelser som vedrører i Israel, i norsk politikk.
I 2005 markerte SMA seg som en sterk motstander av Ariel Sharons evakueringsplan for Gaza. Blant annet karikerte de Ariel Sharon for å planlegge «etnisk rensning» av jøder fra Gaza, og for å gjøre Gaza «Judenrein».
De gikk ut med hard kritikk av forstander i Det Mosaiske Trossamfund, Anne Sender, i 2009. Anklagene gikk ut på at hun hadde stått bak en av «de mest antisemittiske norske hendelser anno 2008-2009», samt å demonisere «jøder, deres rabbinere og jødedommen». Bakgrunnen for anklagen var Senders kritikk av israelske settlere, som Anne Sender generelt karekteriserer som ekstreme.
Vicomte
Vicomte eller viscount (gammelfransk: visconte; avledet fra latin: vice-, «nestleder» + comes, «medlem av det keiserlig hoff, adelsmann») er en adelstittel som betyr «visegreve». Den rangerer mellom greve og baron. I eldre middelalder var vicomte grevens nærmeste underordnede og ved visse anledninger hans stedfortreder. Den engelske formen er viscount, og er en rang i den britiske adelen, først gang nedtegnet i 1440.
Kunståret 1331
Kunståret 1331 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1331.
Dødsfall
…
1331 in art
Kjempesnelle
Kjempesnelle (Equisetum telmateia) er en art av sneller (Equisetum), stråliknende, leddede planter som er eneste gjenværende slekt av Sphenopsida, som i karbontiden dominerte jorden med arter opp til 30 meter høye. Rester av karbontidens arter utgjør store deler av jordens kullreserver.
Kjempesnelle vokser ikke i Norge, men vokser i Europa nord til Danmark og syd-Sverige.
Norgesmesterskapet på ski 1935
Hovedlandsrennet (NM) på ski 1935 ble arrangert i Molde av Molde og Omegn Idrettsforening fra 7. til 10. mars 1935.
Rundt 4000 tilskuere var til stede da løperne kom i mål på 30 km torsdag 7. mars. Hopprennet søndag 10. mars ble avviklet i strålende sol og vindstille. Omtrent 12 000 tilskuere så hopprennet, hvorav ca. 4000 kom fra Ålesund og 1000 fra Kristiansund. Innbyggertallet i Molde by i 1935 var ca. 3500.
30 km langrenn
Arrangert torsdag 7. mars, med start og mål på skoleplassen i Molde.
Generalstabens pokal til beste krets ble vunnet av Nord-Østerdal Skikrets.
Kombinert
Arrangert med langrenn 17 km lørdag 9. mars og hopprenn i Moldeheibakken (ca. K50) søndag 10. mars. Det kombinerte langrennet gikk sammen med spesiallangrennet på 17 km; kombinerthopprennet gikk sammen med det spesielle hopprennet. Under hopprennet satte Olav Lian bakkerekord med 55,5 meter.
Spesielt hopprenn
Arrangert i Moldeheibakken (ca. K50) søndag 10. mars.
Koreansk won
Etymologi
Wŏn er et kognat fra kinesisk yuan og japansk yen. Alle de tre ordene betyr «rund form». En wŏn er delt i 100 chŏn (전; 錢; McCune-Reischauer: chŏn; Revidert romanisering: jeon), som betyr «penger».
Historie
Koreansk won ble benyttet som den koreanske valutaen fra 1902 og erstattet den tidligere yang til kursen 1 won = 5 yang. I 1909 ble Koreas sentralbank (韓國銀行) opprettet i Seoul og begynte å utstede moderne valuta. Won var lik japanske yen og ble erstattet av denne i 1910 da Japans kolonisering av Korea startet. I 1910 ble sentralbanken gitt navnet Bank of Joseon (朝鮮銀行), og begynte i stedet å utstede sedler i Koreanske yen og sen.
Da andre verdenskrig tok slutt i 1945, ble Korea delt i to okkupasjonssoner, henholdsvis sør og nord for den 38. breddegrad. Dermed ble det også benyttet ulike valutaer i de to landene. Med en gang erstattet begge okkupasjonssonene yen med nye koreanske won. I den amerikansk-okkuperte sørsonen ble sørkoreansk won tatt i bruk, mens nordkoreansk won ble tatt i bruk i nord av den sovjetiske okkupasjonsmakten. I sør ble det bare benyttet sedler som til å begynne med sirkulerte sammen med sedler pålydende både japanske og koreanske yen, samt japanske mynter.
Mynter
Mynter ble preget i verdiene ½, 1, 5, 10 og 20 chon, ½, 5, 10 og 20 won. Alle hadde statens navn, Daehan (대한; 大韓), og det koreanske æranavnet, Gwangmu (광무; 光武) og Yunghui (융희;隆熙), mens spesifikasjonene ellers var like de tilsvarende myntene for japansk yen.
Sedler
Det ble ikke utstedt sedler i won. Sedler i koreanske yen ble utstedt av Dai Ichi Ginko (First National Bank (of Japan), 株式會社第一銀行).
VM i skiflyging 2004
Verdensmesterskapet i skiflyging 2004 ble arrangert i Planica, Slovenia fra 19. til 22. februar 2004.
Dette var det første skiflygings-VM der det også ble arrangert lagkonkurranse.
Gjennomføringen av mesterskapet var en stund i fare, etter at en FIS-inspeksjon avdekket alvorlige feil ved klargjøringen av bakken, samt at moderniseringen av bakken til VM ble forsinket på grunn av pengemangel. I slutten av januar ble det imidlertid bestemt at mesterskapet skulle gå som planlagt.
Bakken
Velikanka ble før mesterskapet omdøpt til Letalnica bratov Gorišek («Skiflygingsbakken Brødrene Gorišek»), oppkalt etter bakkekonstruktørbrødrene Lado og Janez Gorišek. Bakken var ikke nevneverdig utbygd til VM, men en viss modernisering var blitt gjennomført. Bakken hadde K-punkt 185 meter og jurylengde (en forløper for bakkestørrelse) 215 meter. Bakkerekorden og verdensrekorden, som ikke ble slått under VM, var 231 meter, satt av Matti Hautamäki (Finland) 23. mars 2003.
Individuelt
Dmitrij Afanasenko (Hviterussland) var påmeldt, men hoppet ikke.
Stortinget
Stortinget er Norges nasjonalforsamling. Det består av 169 representanter valgt fra 19 valgdistrikter. I henhold til Grunnloven § 49 er Stortinget «folkets» instrument for å utøve den lovgivende makt. Stortingsvalg avholdes hvert fjerde år. Stemmerett har i hovedsak alle norske statsborgere som har fylt (eller vil fylle) 18 år i løpet av valgåret eller før. Norge har et parlamentarisk system, som innebærer at regjeringen er ansvarlig overfor Stortinget.
Historie
Norges lovgivende forsamling ble etablert ved Grunnloven utformet av riksforsamlingen på Eidsvoll i 1814. Nicolai Wergeland fikk der gjennom at navnet skulle være «Stortinget», mens Christian Magnus Falsen laget betegnelsene «Odelsting» og «Lagting» for de to avdelingene. Begrepet «ting» knytter seg norsk historie og norrøn språkbruk. Tingene i middelalderen eller tidligere var både lovgivende og dømmende makt. Den norske forfatningen bygger på en tredeling av statsmakten der Stortinget som lovgivende og bevilgende myndighet er adskilt fra den dømmende (rettsvesenet). Skillet mellom Stortinget og den utøvende makten ble forskjøvet særlig ved etablering av parlamentarisme i 1884.
Fram til 2009 delte Stortinget seg i to avdelinger ved lovbehandling. En fjerdedel av representantene utgjorde Lagtinget, resten Odelstinget. Fordelingen skjedde ved Stortingets første konstituering etter et valg. Denne ordningen ble innført av Riksforsamlingen på Eidsvoll. Bakgrunnen var Montesquieus ide om at inndeling i over- og underhus skulle skape balanse mellom godseiere og borgere. Det var også en antakelse om at overhuset kunne motvirke de særinteressene og den kortsiktigheten man ventet ville prege underhuset. En tokammerordning ville også legge opp til en grundigere behandling av lovene. Adlers og Falsens opprinnelige forslag til grunnlov foreslo separat valg til det tenkte overhuset («Lagthinget») og at representantene skulle være valgt for ni år. Forslaget møtte motstand på Eidsvoll og det endte med at representanter til de kamrene eller avdelingene skulle velges samlet og hvert storting selv utpekte en fjerdedel av stortingsmennene til Lagtinget. Dette kompromisset mellom ettkammer- og tokammersystem var unikt for Norge. Motstanden mot en ordning med helt separat overhus kan skyldes likhetsidealene i samfunnet.
Lovforslag ble først behandlet i Odelstinget. Dersom det gjorde positivt vedtak, gikk dette videre til Lagtinget, som kunne bifalle eller foreslå endring (gjerne på formen «Odelstingets vedtak bifalles ikke. § X antas å burde lyde ...»). Når et forslag (eller endret forslag) var vedtatt av begge ting, ble det sendt Kongen i statsråd for sanksjon. Dersom Odelstinget og Lagtinget forble uenige, gikk saken til behandling i plenum, der det var krav om to tredelers flertall for gyldig lovvedtak.
Ved riksrettssaker var det tidligere Odelstinget som besluttet tiltale, mens et utvalg av Lagtingets medlemmer utgjorde domstolen sammen med et utvalg av høyesterettsdommere.
Under andre verdenskrig brukte den tyske okkupasjonsmakten stortingsbygget til kontorer for rikskommissariatet.
Oppgaver og myndighet
Stortingets oppgaver som nasjonalforsamling er nedfelt i Grunnloven § 75 og omfatter blant annet lovgivning, bevilgninger (skatter, avgifter, budsjett), kontroll av den utøvende makt (regjeringen) og drøfting av generelle politiske spørsmål som utenrikspolitikk og reformer.
På de fleste felter regner en i dag at Stortinget er overordnet regjeringen. Forholdet mellom statsmaktene har imidlertid endret seg over tid, og særlig i andre halvdel av 1800-tallet var det en stadig pågående maktkamp. Resultatet av endringer i maktforholdene har ikke alltid ført til formell endring av Grunnloven. Det viktigste eksempelet på dette er parlamentarismen, som i praksis ble innført i 1884, men grunnlovsfestet først i 2007. Grunnloven sier nå uttrykkelig (§ 15) at en statsråd som har Stortingets mistillit, plikter å søke avskjed, og at Kongen plikter å innvilge slik avskjedssøknad. Det norske systemet baserer seg altså på at regjeringen (og de enkelte statsrådene) ikke har Stortingets mistillit. Det er ikke nødvendig med positivt uttrykt tillit. Norge har som et av få land med parlamentarisme ikke adgang til å oppløse parlamentet og skrive ut nyvalg.
De oppgaver og den myndighet Stortinget har uten eksplisitt hjemmel i Grunnloven, betraktes å ha hjemmel i konstitusjonell sedvanerett.
Stortingets administrasjon har 490 ansatte som er organisert i syv avdelinger. Stortingets direktør leder Stortingets administrasjon og er sekretær for Stortingets presidentskap. Marianne Andreassen er direktør for Stortinget siden mai 2018.
Konstituering
Stortinget konstituerer seg første hverdag (mandag–lørdag) i oktober måned (Grunnloven § 68 ), og et storting er virksomt frem til senest den siste virkedag i september det påfølgende år (Grl. § 80 annet ledd ).
Den tiden et storting er samlet kalles en sesjon. En stortingsperiode med fire sesjoner varer i fire år (Grl. § 71). Den tidligere ordning med at Stortinget oppløses («hæves») av Kongen i enten i midten av juni eller i slutten av september for å tre sammen igjen i oktober (se tidligere Grl. § 80), samt ordningen med ekstraordinære («overordentlige») storting (se tidligere Grl. §§ 69–70), ble opphevet ved en grunnlovsendring i 1990. , Det normale er at Stortinget fratrer «senest tredje fredag i juni måned» jf. Stortingets forretningsorden § 37 Det siste overordentlige storting ble innkalt høsten 1939 i forbindelse med krigsutbruddet.
Stortingets møter
Stortingets offisielle behandling av saker skjer fra og med høsten 2009 alltid i plenum. Tidligere hadde tinget to avdelinger, Odelstinget og Lagtinget, som behandlet lovsaker og riksrettssaker.
Den nye ordningen, som ble vedtatt ved grunnlovsendring 20. februar 2007, innebærer at lovforslag behandles to ganger i plenum. Dersom et lovforslag ikke får flertall ved første gangs behandling, er det å anse som forkastet. Skjer det endringer ved andre gangs behandling, må dette vedtaket behandles en tredje gang.
Riksrettsordningen er endret slik at det er Stortinget i plenum som er påtalemyndighet (mot tidligere Odelstinget), mens domstolen består av fem høyesterettsdommere og seks lekfolk.
Øvrige saker behandles som tidligere av Stortinget i plenum i et enkelt møte.
Stortingsmøter begynner med at stortingspresidenten setter møtet med ordene «Stortingets møte er lovlig satt» eller en variant av dette. Deretter åpner presidenten for representantforslag før tinget fortsetter med den tidligere fastsatte dagsordenen. Det er presidentskapet som vedtar dagsordenen, og saker fra Regjeringen settes opp på en langtids møteplan og fordeles til behandling i riktig komite. Det tar normalt flere måneder fra Regjeringen oversender et forslag, til det kommer opp til behandling.
I Stortinget er det ikke anledning til å gi høylytt uttrykk for misnøye eller bifall i plenumsmøtene. Applaus er ikke tillatt og det er ikke tillatt å avbryte en taler eller komme med tilrop. Det er presidentens oppgave å se til at ordensreglene blir fulgt. Stortinget kan vedta å vise en representant kortvarig bort fra salen dersom upassende atferd gjentar seg etter advarsel.
Det er stemmeplikt i Stortinget. Ved personvalg brukes det ofte skriftlig avstemning og da er det mulig å stemme blankt.
Komiteer
Mesteparten av det faktiske arbeidet foregår i komiteene. Fordeling av saker på de ulike komiteene er fastsatt i Stortingets forretningsorden.
Det er tolv faste fagkomiteer på Stortinget, etter at utenrikskomiteen og forsvarskomiteen i 2009 ble slått sammen. Hver stortingsrepresentant sitter i en komité. Alle partier skal ha en representant i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Små partiers medlem av denne komiteen kan velge å også sitte i en annen komité. Komiteene er delt inn etter ulike arbeidsområder. Saker som Stortinget skal ta stilling til, blir først sendt til de faste komiteene hvor de behandles i arbeidsgrupper. Hvilke saker som sendes til hvilken komité er fastsatt i Stortingets forretningsorden. Unntaket er budsjettarbeidet: Når Regjeringens budsjettforslag kommer til Stortinget i oktober, ble det inntil 2005 nedsatt en ad-hoc arbeidsordningskomite som avgjorde hvilke budsjettkapitler de ulike komiteene skulle behandle. I dag avgjør presidentskapet dette sammen med de parlamentariske lederne.
De tolv ordinære komiteene er etter Stortingets endelige konstituering høsten 2021 :
I tillegg er det fire ekstraordinære komiteer:
Stortingets fullmaktskomité har ansvar for å godkjenne de nyvalgte representantenes fullmakter etter valg, det vil i praksis si valgresultatet og tildelingen av mandater fra fylkene. Valgkomiteen behandler og forhandler valg til Stortingets komiteer og presidentskapet. Den utvidede utenrikskomiteen innkalles ved behov og særlig ved større utenriks- eller sikkerhetspolitiske hendelser og behov. Det såkalte Europautvalget trer i funksjon dersom det oppstår behov for å tolke konstitusjonelle forhold rundt EØS-avtalen eller EØS-loven, og når rettsakter og direktiver fra EU skal implementeres i norsk rett.
Arbeidsordningskomiteen behandlet fram til 2005 kapittelfordelingen og tidsfristene for Stortingets arbeid med statsbudsjettet om høsten, men dette ivaretas i dag av presidentskapet og de parlamentariske lederne.
Stortingets kirke-, utdannings- og forskningskomité endret navn til Stortingets utdannings- og forskningskomité fra 2017, idet kirke- og trosrelaterte saker ble overført til familie- og kulturkomiteen.
Presidentskap
Stortingets presidentskap består fra 2009 av stortingspresidenten og fem visepresidenter. De planlegger og leder det daglige arbeidet i Stortinget. Når tinget ikke er samlet, treffer presidenten «de forføyninger vedkommende Stortingets indre anliggender som måtte vise seg påkreve»t.
Stortingspresidenten har ingen særlig myndighet etter Grunnloven og er forventet å ha en hevet rolle over den daglige politikken.
Stortingspresidentenes oppgave er – i tillegg til representasjon – å lede møter i Stortinget.
Valgordning
Fra 2005 har det blitt valgt 169 representanter til Stortinget. Av disse velges 150 som distriktsrepresentanter og 19 som utjevningsrepresentanter. Hvert fylke har ett utjevningsmandat til fordeling blant de partiene som kom over sperregrensen og som ble underrepresentert ved mandatfordelingen.
Stortingsrepresentantene blir fordelt mellom fylkene med en formel hvor en innbygger teller ett poeng og en kvadratkilometer teller 1,8 poeng. Dette blir deretter delt på antall stortingsrepresentanter (169). Den som blir valgt har plikt til å møte. Representanten er personlig valgt og beholder sitt mandat om representanten bryter med partiet.
Fordeling for stortingsvalgene i 2013 og 2017 var:
Utjevningsrepresentanter
Ved grunnlovsendring 10. mai 1988 ble utjevningsrepresentanter innført. Antall stortingsrepresentanter ble bestemt utvidet fra 157 til 165 (§ 57), hvorav 157 skulle være distriktsrepresentanter og de øvrige åtte utjevningsrepresentanter (§ 58). Listeforbund ble ikke tillatt, og det ble innført en sperregrense på 4 % for å få tildelt utjevningsrepresentanter. Utjevningsrepresentantene ble fordelt etter St. Laguës metode (§ 59).
Fra 1989 til 2005 besto Stortinget derfor av 165 representanter, hvorav åtte var valgt inn som utjevningsrepresentanter. Utjevningsmandatene ble fordelt over hele riket.
Ved grunnlovsendring 26. mai 2003 ble Grunnloven §§ 57, 58 og 59 endret igjen. Antall stortingsrepresentanter ble bestemt utvidet til 169 (§ 57), hvorav 150 skulle være distriktsrepresentanter, mens 19 skulle være utjevningsrepresentanter (§§ 57 og 59).
Etter revisjonen i 2003 er antall representanter fra hvert valgdistrikt ikke lenger fastsatt i Grunnloven. § 57 fastsetter det totale antall representanter, men ikke hvor mange representanter som velges fra hver valgkrets (fylke). De 169 mandatene fordeles etter en beregning som foretas på bakgrunn av folketallet og arealet i valgdistriktene. Fordelingen revideres av Kommunal- og regionaldepartementet hvert åttende år (annethvert valg), neste gang foran valget i 2021.
Stortingsbygningen
Det første overordentlige Storting kom sammen Katedralskolens aula i Christiania (I Dronningens gate 15) 8. oktober 1814 for å drøfte endringene i Grunnloven som ville være nødvendige for at landet kunne inngå i en personalunion med Sverige. Ifølge Mossekonvensjonen skulle Christian Frederik fratre som Norges konge og forlate landet, etter at Stortinget var sammenkalt for å forberede Unionen. Kongen forlot landet 10. oktober og reiste til Danmark, hvor han som tronarving ble konge i 1839. Den 4. november holdt det overordentlige Storting det avgjørende møtet, hvor den reviderte Grunnloven ble vedtatt og Karl XIII valgt til ny konge. Fra 1823 til 1854 holdt Stortinget til i Katedralskolens tidligere lokaler på hjørnet av Prinsens gate og Dronningens gate. Fra 1854 til 1866 ble møtene i Stortinget holdt i Universitetets Gamle festsal.
Dagens stortingsbygning er tegnet av arkitekt Emil Victor Langlet og ble innviet 5. mars 1866. Byggearbeidet hadde tatt nærmere fem og et halvt år. Stortingsbygningen gjennomgikk omfattende ombyggingsarbeider i årene 1951–1959 etter planer av arkitekt Nils Holter. Løvene som vokter adkomsten til Stortinget – på Løvebakken – er modellert av billedhuggeren Christopher Borch og hugget i grorudgranitt av straffanger fra Slaveriet på Akershus festning.
Nummerering av storting
Antall storting samsvarer ikke med antall år siden 1814, da det på 1800-tallet lenge var storting kun hvert tredje år. Først i 1871 ble det årlige storting. Følgelig er stortinget som åpnet 2. oktober 2018 det 163. storting. I tillegg har det hendt at stortinget har blitt kalt sammen når det var oppløst, såkalte overordentlige storting. I alt er det avholdt ni overordentlige storting, siste gang i 1939. Før 1990 forekom det seks ganger at Stortinget ble sammenkalt etter at det var oppløst, disse kalles overordentlige (ekstraordinære) storting. I krigsårene 1940-1945 ble det ikke holdt nye storting og det 89. storting var det samme i 1945 som i 1940. Stortinget som åpnet høsten 2021 er det 160. ordentlige storting og nummer 166 i rekken av alle.
Taler i stortingssalen
Å tale fra Stortingets talerstol er vanligvis forbeholdt stortingsrepresentanter og regjeringsmedlemmer. Dessuten holder kongen eller fungerende regent trontalen ved stortingssesjonens åpning. Ved noen få anledninger har andre talt i Stortinget. Den 13. mai 1948 talte Winston Churchill, den tidligere og senere britiske statsminister. Ved Stortingets feiring av 200-årsjubileet for Grunnloven 15. mai 2014 talte Folketingets formann Mogens Lykketoft og Riksdagens talman Per Westerberg. Den 30. mars 2022 talte Ukrainas president Volodymyr Zelenskyj til Stortinget. Denne talen ble overført fra Ukraina og vist på skjerm i stortingssalen.
Aspasia
Aspasia (født ca. 470, død 400 f.Kr. ) var en kvinne som levde i antikkens Hellas. Hun tilbrakte mesteparten av sitt voksne liv i Athen, og hun kan ha hatt innflytelse på Perikles – som hun hadde et forhold til – og på athensk politikk. Hun nevnes i bøker av Platon, Aristofanes, Xenofon og andre forfattere på den tiden. Hun var kjent for sin filosofiske lærdom og sin talekunst. Hun var en av Sokrates' gode venner og det sies at hun instruerte både ham, Perikles og andre i talekunstens finesser. Aspasia ble stilt for retten for «forsømmelse av gudsdyrkelsen», men ved hjelp av hennes mann Perikles som forsvarte henne ble hun frikjent.
Antikke forfattere rapporterte også at Aspasia var innehaver av et bordell, selv om disse beretningene blir bestridt av moderne forskere på grunnlag av at mange av disse individene var komediediktere som forsøkte å ramme Perikles. Noen forskere setter til og med spørsmålstegn vedrørende den historiske tradisjonen om at hun var hetære, eller kurtisane, og har foreslått at hun kanskje faktisk var gift med Perikles. Aspasia hadde en sønn med Perikles, Perikles den yngre, som senere ble strategos i det athenske militæret og henrettet etter slaget ved Arginusai. Hun er antatt å ha blitt kurtisane til Lysikles, en annen athensk statsmann og general, etter at Perikles den eldre døde.
Opprinnelse og tidlige år
Aspasia var født i den joniske byen Milet (i dagens provins Aydın i Tyrkia). Lite er kjent om hennes familie med unntak av at hennes fars navn var Axiokos. Det er tydelig at hun må ha tilhørt en velstående familie, for bare de rike hadde råd til den utmerkede utdannelsen som hun fikk. Noen antikke kilder hevder at hun var en karisk krigsfange som ble omgjort til slave, men disse påstandene regnes vanligvis for falske.
Det er ikke kjent hvilke omstendigheter som gjorde at hun først reiste til Athen. Oppdagelsen av en gravinskripsjon fra det 4. århundre f.Kr., som nevner navnene Axiokos og Aspasios, ledet historikeren Peter K. Bicknell til å forsøke å rekonstruere Aspasias familiebakgrunn og athenske forbindelser. Hans teori knyttet henne til Alkibiades II av Skambonidai, som ble ostrakisert fra Athen i 460 og kan ha tilbrakt sitt eksil i Milet. Bicknell hevder at etter hans eksil, reiste den eldre Alkibiades til Milet hvor han giftet seg med datteren til en Axiokos. Alkibiades reiste tydeligvis tilbake til Athen med sin nye kone og hennes yngre søster, Aspasia. Bicknell hevder at det første barnet i dette ekteskapet ble kalt Axiokos (onkel av den berømte Alkibiades) og det andre Aspasios. Han fastholder også at Perikles møtte Aspasia gjennom sine nære forbindelser med Alkibiades' hjem.
Livet i Athen
Ifølge de omstridte uttalelsene til de antikke forfatterne og noen moderne forskere, ble Aspasia en hetære i Athen og drev antagelig et bordell. Hetærer var profesjonelle underholdere i overklassen, i tillegg til kurtisaner. De skilte seg fra de fleste athenske kvinner i at de var godt utdannet, ofte til høyere standard som i Aspasias tilfelle, var uavhengige og betalte skatt. De var det nærmeste en kom frigjorte kvinner, og Aspasia som ble en livlig figur i athensk sosietet, var antagelig et opplagt eksempel. Ifølge Plutark ble Aspasia sammenlignet med den berømte Thargelia, en annen berømt jonisk hetære i antikk tid.
Siden hun var utlending og muligens hetære, var Aspasia fri fra lovens restriksjoner som begrenset gifte kvinner til sitt hjem, og kunne derfor delta i det offentlige liv i byen. Hun ble elskerinnen til statsmannen Perikles tidlig i 440–årene. Etter at han skilte seg fra sin første kone (ca. 445), begynte Aspasia å leve sammen med ham, selv om deres status forblir omstridt. Deres sønn, Perikles den yngre, må ha blitt født før 440. Aspasia må ha vært ganske ung, dersom hun klarte å gi Lysikles et barn rundt 428.
I sosiale lag var Aspasia kjent for sin evne til å konversere og gi råd mer enn bare å være et fysisk skjønnhetsobjekt. Ifølge Plutark ble deres hjem et intellektuelt sentrum i Athen som tiltrakk seg de fremste forfatterne og tenkerne, inkludert filosofen Sokrates. Biografiforfatteren skriver at til tross for hennes umoralske liv, tok athenske menn med seg sine koner for å høre henne konversere.
Personlige og juridiske angrep
Perikles, Aspasia og deres venner var ikke immune fra angrep siden dominans i det demokratiske Athen ikke tilsvarte absolutt styre. Hennes forhold til Perikles og hennes underliggende politiske innflytelse skapte mange reaksjoner. Donald Kagan, en historiker ved Yale University, tror at Aspasia var spesielt upopulær i årene etter den samoiske krig. Samos var i 440 i krig med Milet over Priene, en antikk by i Jonia ved foten av Mykale. Miletene kom til Athen for å legge frem sin sak mot samoerne. Da athenerne beordret at de to partene skulle stoppe kampene og legge saken frem for Athen, nektet samoerne. I respons vedtok Perikles et dekret som sendte en ekspedisjon til Samos. Felttoget viste seg å være vanskelig og athenerne ble påført tunge tap før Samos var beseiret. Ifølge Plutark ble det antatt at Aspasia, som kom fra Milet, var ansvarlig for den samoiske krig, og at Perikles hadde dømt mot og angrepet Samos for å glede henne.
Aristofanes legger i Akarnaniene skylden for Peloponneskrigen på Aspasia. Han hevder at det megariske dekretet til Perikles, som ekskluderte Megara fra handel med Athen eller hennes allierte, var hevn for at megarere kidnappet prostituerte fra huset til Aspasia. Aristofanes beskrivelse av Aspasia, som ansvarlig for utbruddet av krigen med Sparta, kan reflektere minnet om den tidligere episoden som involverte Milet og Samos. Plutark beretter også om ertende kommentarer fra andre komiske poeter som Evpolis og Kratinos. Ifølge Podlecki, er det Dovris som har lagt frem synet om at Aspasia satte i gang både samoerkrigen og Peloponneskrigen.
Aspasia ble kalt den «nye Omfale», «Deianeira», «Hera» og «Helena». Ytterligere angrep på Perikles' forhold med Aspasia nevnes av Athenaios. Selv Perikles' egen sønn Xanthippos som hadde politiske ambisjoner, nølte ikke med å sladre om sin fars privatliv.