cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cheyenne (folk)
1800-tallet og indianerkrigene
Nordlige cheyenner deltok også i slaget ved Little Bighorn den 25. juni 1876. Cheyenne, sammen med lakota- og arapaho-indianere drepte general Custer og mange av hans menn. Da nyheten om dette nådde Washington D.C. førte det til et sterkt raseri mot cheyenne og lakota, og forfølgelsen av disse stammene økte.
Hvittingfoss
Hvittingfoss er et tettsted i Kongsberg kommune i Viken. Før kommunesammenslåingen i 1964 lå Hvittingfoss i Ytre Sandsvær. Tettstedet har innbyggere per 1. januar. Hvittingfoss grenser til Larvik og Holmestrand. Numedalslågen renner gjennom Hvittingfoss og er laks- og sjøørretførende herfra og ut til sjøen.
Hvittingfoss har barne- og ungdomsskole, og et aktivt foreningsliv hvor blant annet et dugnadsdrevet kulturhus med bibliotek, alpinbakken og ungdomsklubb.
Det er også et aktivt luftsportmiljø i området.
Grenlandsekspressen stopper her.
Eldre historie
Det må ha bodd folk på Hvittingfoss siden steinalderen. Det finnes flere helleristninger her, og de er blant Kongsberg kommunes eldste kulturminner. Helleristningene forestiller fem skip, to par fotsåler og en hånd med sprikende fingre. De er sannsynligvis såkalte jordbruksristninger.
Helleristningene finnes på et svaberg beliggende mellom Kilen og den nordre fossen i Hvittingfoss, ca. 50 m fra Vittingfoss kraftverk.
1651–1871
Det ble drevet en form for industri ved fossefallene på Hvittingfoss så langt tilbake som på 1600-tallet, kanskje før. I 1651 er det oppgitt at det fantes fem sagbruk ved det nordre fossefallet, kalt Nord-fossen. Det var tre sager på brubakksiden og to på øyasiden. Øya, som den gang var gårdsbruk, delte fossefallet i to, Nord-fossen og Sør-fossen.
På denne tiden tiden var Norge i union med Danmark. Det var et privilegium fra den Danske kronen å få drive sagbruk i Norge. Privilegiene ved «Vittingfossen» var gitt grevene i Jarlsberg og Laurvigen (Larvik). I 1650-årene var det tillatt å skjære 48000 tylfter bord i året på disse fem sagene. Salget av materialene måtte da bare skje til borgere av byene Tønsberg og Larvik. Hvor lenge denne ordningen holdt er ikke kjent, men senere var sagene stort sett i hendene på forskjellige handelsfamilier i Vestfoldbyene og Drammen.
I 1863 eide Hans Jørgen Li fra Søum Vittingen og Nordre sag, Haldor Anderssøn var eier av Søndre og Mellom Sag, Haldor Anderssøn eide også to møller på øyasiden ved Sørfossen.
1871–1902: Anders Olai Haneborg og Vittingfoss Træsliberi
Sagbrukene og møllene ble i 1871 kjøpt av et interesseselskap ledet av Anders Olai Haneborg fra Fet kommune i Nedre Romerike. Kjøpesummen var 4000 speciedaler. Haneborg tilhørte en kjent familie av skogeiere og storbønder på Romerike. Han var en driftig kar og la under seg sagbruk og skogeiendommer over hele Østlandet.
Forretningene hans sto på det høyeste I 1890-årene. Da eide han 180000 mål skog og 8000 mål innmark, flere fossefall, sagbruk og tresliperi. Haneborgs interessentskap bygde i 1872/1873 et sliperi ved Sørfossen der hvor Haldor Andersøns møller hadde stått. Sliperiet fikk navnet «A/S Vittingfoss Træsliberi». På sliperiet var det ansatt 26 mann og fire kvinner. De fire kvinnene sydde tremassen inn i striesekker for transport til Holmestrand og videre transport derfra med båt til England. Transporten fra sliperiet til Holmestrand foregikk med hest og vogn. Det ble en tid forsøkt transport med lokomobil, men det var ingen suksess og ble kortvarig.
I 1876 kjøpte Haneborg (som da var eneeier) Nordfossen av Hans Jørgen Li Søum. I 1891 kjøpte Haneborg Brubakken av Tidemann Johan Wessel, og i 1899 kjøpte han Sørfossen av Abraham Foss. Med i kjøpet av Sørfossen fulgte også Foss Mølle. Syvert Andersen, som var møller ved Foss Mølle, fortalte at det kom bønder helt fra Nøtterøy for å få malt kornet sitt når det var lite vann i elvene i Vestfold.
1902–1932: Edw. Lloyd Ltd. og eksport til England
Sist i 1890-årene var Haneborg nær konkurs og han ble satt under privat administrasjon av bankene. A/S Vittingfoss Træsliberi ble så i 1902 solgt til Edw. Lloyd Ltd. i England.
Treforedlingskonsernet Edw. Lloyd Ltd. hadde svære papirfabrikker i Kemsley, England og hadde stort behov for tremasse, og de kjøpte også Hønefoss Træsliberi i 1902. Massen fra Hvittingfoss ble nå fraktet med den nyåpnede Holmestrand–Vittingfossbanen som ble åpnet 30. september 1902. til Holmestrand, og derfra fraktet til England.
Lloyds bygde i 1906 papirfabrikk på Hvittingfoss, med en kapasitet på ca. 2000 tonn tynntrykk-papir. Denne typen papir ble solgt til Asia og Sør-Amerika.
I 1908 ble et nytt sliperi bygget. Dette hadde en kapasitet på ca. 11000 tonn våt tremasse. I 1912 ble enda et sliperi satt i gang, det skulle forsyne papirfabrikken med tremasse. Dette var et lite sliperi med elektrisk drift. De tidligere sliperiene var drevet med vannkraftturbiner.
l 1908 ble det også bygd en disponentbolig på Brubakken i Engelsk stil. Et gammelt hus som sto der det nye ble bygd ble flyttet lenger opp på vestsiden av Lågen. Huset ble på folkemunne kalt «Port Arthur». Det gamle huset ble i eldre tider brukt som vertshus for de som ventet på at kornet deres skulle bli malt på en av møllene ved fossen.
I 1916 solgte Lloyds alle anlegg og fossefall-rettigheter til et konsortium ledet av en kaptein Hjalmar Johansen. Lloyds forbeholdt seg imidlertid retten til å leie og drive anleggene i 14 år framover. Kaptein Johansen dannet et aksjeselskap med navnet A/S Vittingfoss, og dette selskapet solgte i 1917 anlegg og rettigheter til Tønsberg kommune. Tønsberg var ute etter fossekraften og startet straks bygging av en kraftstasjon ved Nordfossen. Ved salget til Tønsberg fulgte også rettighetene for Lloyds til å drive anleggene i de 14 år, som A/S Vittingfoss hadde gitt Lloyds rett til.
1932–1936: Tunge tider
Lloyds hadde også bygd og drevet et større sagbruk og høvleri på Hvittingfoss. Det lå der hvor Hvittingfoss Bo- og Behandlingssenter nå ligger. Det var et meget moderne sagbruk etter den tids målestokk. I 1932 avsluttet Lloyds sin virksomhet på Hvittingfoss etter 30 års drift. Det ble nå noen tunge år med arbeidsløshet, fram til 1936.
I 1934 ble det startet opp et aksjeselskap med folk fra Ytre Sandsvær for å få gang i driften. De skulle leie og drive sliperiet og levere tremassen til en papirfabrikk i Drammen. Sliperiet var i drift i bare 17 uker på 2 år.
1936–1945: Nye tider og krigsutbrudd
I 1936 ble et nytt A/S Vittingfoss stiftet med Einar Wahlstrøm som disponent for bedriften. Selskapet kjøpte papirfabrikk og sliperianleggene av Tønsberg kommune. Papirfabrikken ble nå bygget om for høyere produksjon og andre papirkvaliteter. Driften kom i gang i juni 1937. Fabrikken produserte nå bl.a. «greaseproof» (fettbestanding papir) og finpapir. A/S Vittingfoss leide kraft til papirfabrikken, og vann fra Tønsberg kommune.
De nye papirkvalitetene var bedre betalt i marked i forhold til tynnpapiret som tidligere ble produsert. Transportomkostningene ble da ikke så høye, og man gikk vekk fra jernbanetransport og over til biltransport for varer til og fra fabrikkanleggene. Holmestrand-Vittingfossbanen ble nedlagt i juni 1938. Slik ble det drevet frem til 1946.
Under krigen 1940–1945 ble det blant annet produsert en type svart papir til blendingsgardiner. Det ble også produsert noe som kaltes hyssingpapir. Det måtte være meget sterkt papir, da det skulle tvinnes til hyssing og annet tauverk.
1946–1970: En ny tid i emning
I 1946 ble det installert en såkalt «Yankeemaskin» (en amerikansk maskin) for produksjon av tynnere spesialkvaliteter. Maskinen var brukt, og kjøpt fra Union & Co i Skien.
I 1950-årene arbeidet det ca. 200 til 215 personer ved A/S Vittingfoss. Arbeidsstokken gikk noe ned i 1960-årene til gjennomsnittlig 190 personer. I 1961 var produksjonen 8600 tonn papir og 12 400 tonn tremasse.
I 1952 ble det igjen ombygginger på maskinen, og kapasiteten økte. Det var nå bare ett sliperi i drift med en kapasitet på 12 000 tonn våt tremasse.
1970–1978: Storhetstid og nedleggelse
På 1970-tallet ble sliperiet ombygget fra drift med vannkraft-turbiner til elektrisk drift. Det ble også installert nye slipeapparater med større kapasitet. A/S Vittingfoss leide i en periode på 1970-tallet Vestfoss Cellulosefabrikks papirmaskin som de driftet. Tremasse til bruk i produksjonen her ble levert fra sliperiet på Hvittingfoss. Arbeidsstokken var i denne perioden oppe i 270/275 personer,  det høyeste antall i bedriftens historie. Nye tider og ulønnsom drift på Vestfossen var en medvirkende årsak til at A/S Vittingfoss måtte innstille driften i 1978.
1978–1980: Et siste forsøk
Nye Vittingfoss A/S, som fortsatte driften, de ble forespeilet mulig produksjon av kopieringspapir. Det var stilt store forventninger til dette produktet og det ble innkjøpt en maskin til formålet. Det var en type bestrykningspapir basert på eget produsert papir. Det var imidlertid en meget komplisert prosess og vanskelig å produsere. Bedriften gikk med tap og måtte gi opp igjen i 1980. Fortsatt driver Tønsberg kommune elektrisitetsproduksjon på Hvittingfoss.
1874
Norge
Endring i kriminalloven som åpnet for at barn mellom 10 og 14 år kunne dømmes til opphold på redningsanstalt som alternativ til fengselsstraff.
Oskar Jæger
Oskar Gustav Jæger (født 16. juni 1863 i Bergen, død 19. august 1933 i Oslo) var en norsk studentaktivist, spaltist, politiker, jurist og sosialøkonom.
Han var sønn av Nicolai Henrik Jæger (1818–64) og Othilia Henriette Elisabeth Foss (1825–68) og bror til Hans Jæger. Jæger var med i den sosialistiske kretsen rundt tidsskriftet «Fram» og agitatoren Olaus Fjørtoft i studieårene, og var en tid formann i Studentersamfundet. Han ble ikke med i Kristiania-bohemen slik broren ble, men var frisinnet og tilhørte venstrefløyen i Venstre. I 1909 gikk Jæger med i Frisinnede Venstre som brøt ut av moderpartiet, og utviklet en anti-sosialistisk kurs uten dermed å gå med i Høyre da frisinnede Venstre forsvant i 1927.
I 1893 tok han en doktorgrad på avhandlingen «Den moderne statsøkonomis grundlæggelse ved Adam Smith». Oskar Jæger var professor i sosialøkonomi ved Universitetet i Oslo, og studerte særlig finansteori, konjunkturteori og annen makroøkonomi. Han var stipendiat fra 1898 og professor 1902–1930. Han sto likevel i opposisjon til det dominerende fagmiljøet ved slutten av sin karriere, etter at sosialøkonomimiljøet i Oslo ble mer radikalt. Men før den såkalte Osloskolen dominerte ved Universitetet i Oslo, var det Jæger som var den anerkjente, norske autoritet innen studiet av makro- og statsøkonomien. Jæger var påvirket av Den østerrikske skole, han stilte seg helt bak kapitalrenteteorien og marginalnytteteorien fremmet av dem. Jæger innså i likhet med kollegaen, den mer politisk sosialistiske Ragnar Frisch, at staten måtte øke kostnadene under krise og stimulere produksjon og forbruk, men fikk ikke de borgerlige partiene til å omfavne denne innsikten.
Otto Wilhelm Ålund
Otto Wilhelm Ålund (født 19. september 1822 i Örebro, død 23. mars 1901 i Uppsala) var en svensk forfatter, lærer og journalist. De fleste bøkene han skrev eller oversatte fra andre språk omhandlet historie eller geografi.
Han var sønn av Örebros borgermester, Lars Gustaf Ålund. Etter studenteksamen flyttet Otto til Uppsala for å studere. Allerede som 20-åring, i 1842 forsvarte han en avhandling, som besto av en oversettelse av deler av Torquato assos La Gerusalemme liberata (=Det befriede Jerusalem) fra 1581. Ti år senere fikk han sin doktorgrad med avhandlingen Sveriges komiska vitterhet under Bellmans tid.
Han arbeidet en tid som lærer i Norrköping. Deretter flyttet han til Stockholm og ble ansatt som journalist i Aftonbladet. I årene 1855–1856 var han også medarbeider i Illustrerad Tidning, der han skrev politiske oversikter. Han hadde flere stillinger i skolen og i aviser, og har hatt betydning som folkeopplyser både som forfatter, redaktør, pedagog og oversetter. To av hans viktigste oppgaver var som svensk redaktør og oversetter av det tyske verket Das Buch der Erfindungen, Gewerbe und Industrien av Friedrich Georg Wieck. Dette var et flerbindsverk som ble utgitt på svensk som Uppfinningarnas bok i syv bind i 1833–1878.
Robert Guérin
Robert Guérin (født 28. juni 1876 i Frankrike, død 19. mars 1952) var FIFAs første president.
Han var også manager for 1904–06
Ergotisme
Ergotisme er en sykdom som skyldes inntak av et giftig alkaloid kalt ergotamin. De giftige Ergoline derivatene finnes i ergot-baserte legemidler (som for eksempel metylergometrin, ergotamin eller tidligere, ergotoxine). Skadelige bivirkninger kan forekomme enten ved høy dose eller ved moderate doser sammen med forsterkende preparater som erytromycin. Tradisjonelt skyldes sykdommen at folk spiste soppinfisert korn. Soppen heter Claviceps purpurea på latin, men har mange navn på folkemunne; meldrøye, mutterkorn, hungerkorn, bockhorn, hahnenspore, rukkitungal, tungaltera, tungalpea, nøgitera, nøgipea og ergot blant flere. Disse soppene produserer det giftige alkaloidet kalt ergotamin. Alkaloider kan også passere ved amming, fra mor til barn, og forårsake ergotisme hos spedbarn.
Symptomer
Symptomene kan grovt deles inn i forstyrrelser i sentralnervesystemet og koldbrann.
Soppen
Ergot eller mjøldrøye (Claviceps purpurea) er en sopp som vokser på flere gressarter, deriblant kornsorter som rug (mest vanlig), hvete og bygg. Meldrøyen har 2-3;cm lange organer, sklerotier, som vokser inn i kornakset. Sklerotiene inneholder alkaloidet ergotamin som kan frembringe hallusinasjoner og koldbrann. Ved inntak av store mengder vil en falle i koma. I tidligere tider visste man lite om hvilke plager meldrøye førte med seg, og utvekstene som er større enn kornene, ble sett på som positivt ettersom det økte melmengden, derav navnet. I regnfulle år kunne meldrøye bli så omfattende at det førte til massedød.
Den svenske lektor Harry Svensson forklarer;
«Hos den bekanta mjøldrygesvampen, Claviceps purpurea, sørja konidier (sporer), sklerotier (sporesekker) och askosporer (soppsporer i fruktlegemet / stroma) i tur och ordning før førøkningen och spridningen. Da rågen blommar - Claviceps parasiterar nemligen i regel på detta sedesslag, men angriper aven andra gras - infekterar askosporerna fruktemnena, vilka genomdragas av svampens hyfer (samrnenhengende celler) och snart forvandlas till en vit, mjuk fårad myceliemassa (nettverk av celler). I fårorna sitta konidiebærare hopade, och de avsøndra otroliga mengder av ovala, genomskinliga konidier. De bakas in i en søtt smakande vetska, 'honungsdagg', som samtidigt avsøndras och droppar ned från axen.
Det nu beskrivna konidiestadiet har tidigare, då svampens utvecklingshistoria icke var utredd, beskrivits under namnet Sphacelia segetum ergot. Lockade av den søta vætskan besøka flugor och andra insekter de infekterade blommoma och kunna derigenom bidraga tiII konidiernas spridning, som också i någon mån kan førmedlas av regn ock vind. Så småningom upphør emellertid konidieavsøndringen, de hittills mjuka myceliekropparna omvandlas till hornartade sklerotier, som på ytan er sværtvioletta, men inuti består av en vit parenkymliknande mycelievevnad. Eftersom deras tillvaxt pågår rett så lenge, skjuta de slutligen ut bortåt en centimeter eller mer ur smaaxen, i toppen av sklerotiema førtsetter konidiebildningen!engst, men slutligen tørka Sphacelia-hyfema ihop even der och bilda då den så kallade møssan. Det er dessa sklerotier, som går under namnet mjøldrygor. Da rågen er ferdig att skørdas ha emellertid manga mjøldrygor redan løssnat och fallit ned på marken, der de myllas ned och overvintra. Om fuktigheten ar tilrecklig och de ej ligga alltfor djupt nedbeddade, 'gro' de nesta vår, det vill sega från den hårda sklerotievevnaden utvecklas många små fruktkroppar eller riktigare stromåutskott, som bestå av ett sterilt, rødgult skaft och ett klotrunt, mørkrøtt huvud med flasklika perithecier (små runde beholdere med sporer, som slipper ut gjennom ostiole-'hullet' i tidens fylde) insenkta i det yttre vevnadsskiktet. Huvudena nå nett och jemnt over markytan. Var och en av de cylindriska sporseckarna bilda åtta trådformiga askosporer. Dessa mogna vid tiden før rågens blomning, spridas med vinden till rågblommomas mærken (arr), der de lett fastna och åstadkomma en infektion.»(Svensson 1934 ).
Spredning
Ergot er vanligere på rug enn på andre kornsorter.
Historie
Epidemier har herjet opp gjennom historien. En god del dokumentert; i Rhindalen 857 e.Kr. :«a Great plague of swollen blisters consumed the people by a loathsome rot, so that their limbs were loosened and fell off before death.» og år 944 e.Kr. døde over 40.000 i Frankrike. År 1039 e.Kr. brøt epidemien ut igjen her. Kong Magnus II. Haraldsson døde i 1069 av ergotisme bare 21 år gammel. Han var nok smittet utenlands. Lista kan gjøres meget lengre.
Liket av Grauballemannen, som ble funnet i en torvmyr i Danmark, inneholdt en slik mengde sporer av meldrøye at han må ha befunnet seg i koma da han ble henrettet. Det er uklart om han ble servert meldrøye-infisert mat i den hensikt å skåne ham for å være ved bevissthet under henrettelsen, eller om hele landsbysamfunnet han levde i, var forgiftet av meldrøye, og dermed kan ha gått løs på ham som en følge av hallusinasjoner.
Ergotisme har blitt foreslått som en av flere mulige årsak til begivenhetene på skipet «Mary Celeste».
Jesuittreduksjoner
Reduksjonen fungerte bra og klarte å eksportere landbruksprodukter og føre befolkningen til et relativt velstående liv. Mot slavehandlere som gjorde området usikker ble lokale militser dannet. Reduksjoner ble etterhvert grunnlagt i omkringliggende land Argentina, Brasil og Bolivia.
Reduksjonenes suksess skal ha vært en av grunnene som førte til utvisningen av Jesuittordenen fra spanske og portugisiske områder i 1767. Reduksjonene klarte ikke å bevare sin selvstendighet uten de europeiske prestene, men guaranífolket klarte å redde mye av sine tradisjoner på grunn av jesuittenes beskyttelse.
Flere av bygningen og ruiner etter reduksjonene er i dag på UNESCOs verdensarvliste, så som misjonsstasjonene i Chiquitos og São Miguel das Missões i Brasil.
Referanser
Jesuitenreduktion Jesuit Reductions Misiones jesuíticas guaraníes Mission jésuite du Paraguay Riduzioni gesuite המיסיונים הישועיים של הגוארני Jėzuitų gvaranių redukcijos イエズス会伝道所 Missões Иезуитские редукции
Fylkesvei 4800
Fylkesvei 4800 går mellom Skre og Aksnes i Karmøy kommune. Veien er 4,8 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 832.
Hans Georg Jacob Stang
Hans Georg Jacob Stang er navnet til flere personer:
Haukås musikklag
Haukås Musikklag (HML) ble stiftet 8. mars 1919 av Jonas Falkanger. HML holder til i Breisteinkrysset, nord i Åsane/ Bergen, i Haukås Musikkhus som er eid av korpset. Korpset har brassband besetning og er tilknyttet Norges Musikkorpsforbund.
Alessandro Bertolini
Alessandro Bertolini (også kjent som Alex Bertolini) (født 27. juli 1971 i Rovereto, Italia) er en italiensk tidligere proffsyklist.
Adam Czerniaków
Adam Abram Czerniaków (født 30. november 1880 i Warszawa i Polen i Tsarrussland, død 23. juli 1942 samme sted) var en polsk-jødisk ingeniør og senator i Sejmen. Han var leder for jøderådet i Warszawaghettoen under den tyske okkupasjonen av Polen. Han begikk selvmord i Warszawaghettoen 23. juli 1942 ved å svelge en cyanid-pille.
Bakgrunn og familie
Adam Czerniaków utdannet seg til ingeniør. Han studerte blant annet i Dresden og oppholdt seg dere flere år i Tyskland slik at han behersket språket. Han tilhørte middelklassen, var assimilert til den polske kulturen og snakket polsk; han hadde begrenset kunnskap i jiddisk. Han underviste ved den jødiske skolen i Warszawa. Han var gift med Felicja. Sønnen Jan var jurist og bodde i Lwow ved begynnelsen av krigen og ble deportert til Khasakstan der han døde i 1942.
Czerniaków medvirket ved etableringen av det polske forbundet for jødiske håndverkere. Fra 1927 til 1934 var han medlem av kommunestyret i Warszawa, og i mai 1930 ble han valgt til den polske senatet.
Andre verdenskrig
Muren omkring ghettoen ble reist fra april 1940. Ghettoen hadde til å begynne med opp mot 400.000 innbyggere og var det største jødiske byen i Europa. Det bodde i gjennomsnitt 13 personer i hvert rom, matforsyningen tilsvarte 184 kilokalorier per dag for hver person, og 9 av 10 leiligheter var uten oppvarming.
Sandefjord sykehus
Sandefjord sykehus var et statseid sykehus i Sandefjord, som var i drift i 50 år. Driften startet opp juni 1959, og sykehuset ble nedlagt 28. juni 2009.
Adam Czerniaków
Selvmord
I 1942 begynte de tyske myndighetene å gjøre forberedelser til massedeportasjoner av jødene fra ghettoen i Warszawa til den nybygde utryddelsesleiren Treblinka. Til å begynne med trodde Czerniaków at deportasjon innebar bosetting lenger øst og han oppfordret folk i ghettoen til å forholde seg rolig. I juli 1942 ble de jødiske lederne av ghettoen beordret til å lage lister over alle jøder og kart over alle boliger i ghettoen hvor det bodde jøder. Han spurte 20. juli 1942 gestapo om det var noe i ryktene om dødsleirer og dette ble avfeide som "ren nonsens". SS-offiser Hermann Höfle kom 22. juli 1942 til Czerniakóws kontor og krevde at klokken 16:00 den dagen skulle 6000 jøder var klare til avreise. Höfle truet med å drepe Czerniakóws kone om ordren ikke ble gjennomført. Deportasjonen ble gjennomført (klokken 15:00 den dagen noterte han at 4000 var klare til å dra og at det krevdes flere tusen til) og det ble stilt samme krav for 23. juli. Kvelden 23. juli klokken 19:00 hadde han nytt møte med SS på sitt kontor der han fikk nye instrukser. Han tok da en dødelig dose cyanid. Jøder som arbeidet i nazistenes fabrikker, jødiske sykehus-ansatte og medlemmer av det jødiske ghetto-politiet med deres familier slapp å bli deportert østover i første omgang.
Sandefjord sykehus
Sykehuset ble i 2000 slått sammen med de andre sykehusene i Vestfold under navnet Sykehuset i Vestfold, som nå eies av Helse Sør-Øst.
Adam Czerniaków
Ettertiden
Czerniaków førte dagbøker fra september 1939, og frem til sin dødsdag i juli 1942. Dagbøkene var ikke personlige refleksjoner men konkrete notater av alt som skjedde med navn på personer, møter han hadde, pris på varer og været. Disse dagbøkene ble offentliggjort i 1979 av Raul Hilberg, og de ble oversatt til engelsk. Hans kone overlevde krigen og tok vare på alle dagbøkene hans. Ekteparets eneste sønn kom seg unna til sovjetisk territorium, men han skal ikke ha overlevd verdenskrigen. Czerniaków ble gravlagt ved en jødisk kirkegård i Warszawa.
Tidlig på 1980-tallet tok filmskaperen Stanley Kubrick kontakt med Raull Hilberg for å få råd om en tiltenkt film om holocuast. Kubrick var imponert over Hilbergs hovedverk Destruction of the European Jews. Hilberg foreslo å basere filmen på Czerniakóws dagbøker, noe Kubrick avviste fordi filmen ville fremstå antisemittisk. Filmen Uprising fra 2001 tok for seg de jødiske motstandskampene i 1943, og skuespiller Donald Sutherland hadde rollen som Adam Czerniaków.
Samtidig kommentatorer beskrev selvmord som tegn på svakhet og mente at Czerniaków gjorde lite for å motarbeide okkupasjonsmakten. Senere kommentatorer fremholdt at Czerniaków var en hederlig mann som med gode intensjoner arbeidet hardt og gjorde sitt beste. Raul Hilberg beskrev Czerniaków som påfallende alminnelig, verken helt eller skurk, verken profitør eller helgen. Hilberg konkluderte med at Czerniaków på grunnlag av rykter at stadig flere forsvant må ha forstått at det pågikk et massedrap.
Selvmord regnes i utgangspunktet ikke som synd innenfor jødedommen og kan anses som påkrevd for å avverge en alvorlig synd. Fra andre byer under tysk okkupasjon er flere selvmord blant medlemmer av jøderådene kjent. Czerniakóws selvmord var trolig drevet av fortvilelse over den situasjonen der han var tvunget til å gjøre noe fullstendig uakseptabelt.
Aénor de Châtellerault
Aénor av Châtellerault, hertuginne av Aquitaine (født ca. 1103 i Châtellerault, Vienne, Frankrike, død mars 1130 i Talmont-sur-Gironde) var en fransk adelig kvinne i middelalderen, som var mor til Eleanora av Aquitaine.
Aénor var datter av vicomte Aimery I av Châtellerault og dennes hustru, Dangereuse de L' Isle Bouchard (død 1151). Aénors mor Dangereuse ble bortført av den amorøse hertug Vilhelm IX av Aquitaine som tok henne som sin elskerinne til tross for at de begge var gift hver på sin kant. Han levde åpent med henne i Aquitaine. Han fant ut at datteren Aénor kunne gifte seg med hans sønn, Vilhelm X av Aquitaine. Også sønnen hadde sin fars noe løse forhold til kvinner og hadde allerede en elskerinne ved navn Emma, datter av vicomte Aymar av Lymoges. Emma ble bortført før Vilhelm X og hun kunne bli gift, og hun ble isteden tvangsgiftet med hertugen av Angoulême. Selv nektet Vilhelm X å gifte seg med Aénor, gikk ekteskapet som planlagt, antagelig en gang rundt 1120 da Aénor var rundt 17 år gammel. Et år eller to senere født hun en datter døpt Alienor (Eleanora). Tre år senere, i 1125, fødte hun enda en datter, til fars sorg som håpet på en mannlig arving, men endelig i 1126 ble en mannlig arving født, døpt Vilhelm Aigret. Fra før hadde Vilhelm X to sønner utenfor ekteskap, Vilhelm og Joscelin.
Året etter, i 1127, døde hertug Vilhelm IX og hans sønn Vilhelm X ble da den neste hertugen av Aquitaine som styrte et stort hertugdømme fra deres festning i Poitiers. I 1130 rammet ulykken familien da Aénor døde, kun 27 år gammel, og det samme gjorde Vilhelm Aigret, fire år gammel. Omstendighetene er uklare, men muligens ble de rammet av tuberkulose. Det gjorde Eleanora, den eldste datteren, til arving av hertugdømmet, og en attraktiv pris for europeiske fyrstehus.
Familie
Aénor og Vilhelm X fikk følgende barn.
Grevskapet «Châtelherault» ble senere en tittel som tilhørte de skotske hertugene av Hamilton.
Valle prestegjeld
Valle prestegjeld, også benevnt Setesdal prestegjeld, var et prestegjeld tilhørende Otredal prosti i Agder og Telemark bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet sogn i Valle og Bykle kommuner i Agder fylke, og hovedkirken var Valle kirke.
Valle prestegjeld og dets sogn er nå en del av Valle og Bykle kirkelige fellesråd, som er underlagt Otredal prosti.
Historikk
Vǫllr sókn (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Valle prestegjeld går tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.
Prestegjeldet er i 1620 omtalt i Graagaas som Settersdall Præstegjeld under Robøgdelags Prouistij. Ved kgl. res. av 6. mai 1682 ble prestegjeldet overført til det nye Christianssands stift.
Valle prestegjeld dannet grunnlaget for Valle formannskapsdistrikt, som ble opprettet i 1837.
Ved avviklingen bestod Valle prestegjeld av menighetene i Valle, Hylestad og Bykle.
Kirker i prestegjeldet
Presten har fire kirker han skal betjene (rekkefølge fra sør mot nord):
Sokneprester i Valle prestegjeld
For en utfyllende oversikt, se eksterne lenker.
Rygge stasjon
Rygge stasjon er en jernbanestasjon på Østfoldbanen (vestre linje). Rygge stasjon ligger i Rygge, Moss kommune. Stasjonen ble åpnet i 1879, ble ombygget i 2000, og er stoppested på Vys rute mellom Halden/Gøteborg og Oslo S. Fra Rygge stasjon til Oslo S er det 69,280 km. Stasjonen ligger 26,4 meter over havet. Stasjonsbygget ble bygd i tre i 1879, var tegna av Peter Andreas Blix, og har samme konstruksjon som Råde stasjon.
Harry Melling
Harry Melling (født 13. mars 1989 i London, England) er en engelsk skuespiller. Han er kanskje mest kjent for rollen som «Dudleif Dumling» i Harry Potter-filmene.
Stripet sjokolademalle
Det vitenskapelige navnet Platydoras kommer av gresk platys, «flat», og doras, «skinn», noe som refererer til den flattrykte hodeformen.
Harry Melling
Melling ble utdannet som skuespiller ved Sue Nieto Theatre School i Nordvest-London, og begynte senere ved London Academy of Music and Dramatic Art, hvor hans produksjoner inkluderer The Provoked Wife, King John, Antigone, Plenty and Sisterhood. Melling er medlem av National Youth Theatre. Han er barnebarn av Patrick Troughton, som spilte en lege i science fiction-serien Doctor Who fra 1966 til 1969. Melling er også nevø av David Troughton og Michael Troughton som begge er skuespillere, og han er fetter av cricket-spiller Jim Troughton og skuespiller Sam Troughton.
Stripet sjokolademalle
Den foretrekker en pH på 6,0 – 7,5, og en temperatur på mellom 23 og 30 grader celsius.
Harry Melling
Melling dukket opp i fem av de åtte Harry Potter-filmene som Harry Potters overvektige og bortskjemte fetter Dudley Dursley (Dudleif Dumling på norsk). Den 11. oktober 2009 ble det annonsert at Melling hadde mistet så mye vekt siden hans siste opptreden i Harry Potter-filmene at han var nærmest ugjenkjennelig, og at hans rolle som Dudley Dursley måtte nesten omarbeides før innspillingen av Harry Potter og Dødstalismanene Del 1. Melling opptrådte også i en episode av BBC-serien Merlin hvor han spilte en ung trollmann som heter Gilli, som akter å bruke magi for å hjelpe ham å vinne den legendariske turneringen i Camelot. Han spilte også i BBC-serien Just William.
Kostymesyer
Kostymesyer er en håndverker som syr kostymer for for eksempel teater, film eller opera.
I Norge er utdannelsen til dette yrket i dag lagt til utdanningsprogrammet Design og håndverk. For å bli kostymesyer må elever gå to år på skole og gjennomføre to år i lære i en bedrift. Første skoleåret er Vg1 Design og håndverk og andre skoleåret er Vg2 Design og tekstil.
Kostymesyerfaget er (pr. 2016) med på Utdanningsdirektoratets liste over små og verneverdige håndverksfag. Dette innebærer blant annet at bedrifter innen faget mottar utvidet støtte fra fylkeskommunen når de tar inn nye lærlinger.
Kiberg
Kiberg (nordsamisk: Biergi, kvensk: Kiiperi, russisk: Birka) er et tidligere tettsted i Vardø kommune i Finnmark. Befolkningstallet var sist over kriteriegrensen for tettstedsdefinisjonen i 2020. Kiberg ligger ca. 10 km sørvest for kommunesenteret Vardø og like sør for Kibergsneset, som er det østligste punktet på fastlandet i Norge.
Kiberg tilhørte inntil 1963 Båtsfjord kommune. 1. januar 1964 ble Kiberg og Indre Kiberg slått sammen med Vardø.
Under andre verdenskrig deltok mange kibergværinger som partisaner på sovjetisk side i kampen mot tyskerne. Først i august 1992 ble kibergpartisanene rehabilitert av kong Harald. Kong Olav hadde i 1983 lagt ned en krans ved minnesmerket for partisanene.
Geografi
Bygda ligger på østsiden av Varangerhalvøya mot det åpne Østhavet. Det er 55 kilometer i luftdistanse til Vanja Guba på Fiskerhalvøya i Russland. Nærmeste by er Vardø. Fjellområdet mot vest ligger inn mot Varangerhalvøya nasjonalpark
Fjell
Høyeste fjellet i området er Storvarden med 166 m.o.h. og Kibergsfjellet med 109 m.o.h.
Samferdsel og kommunikasjon
Europavei 75 går gjennom Kiberg, nordover kan man kjøre til Vardø og videre vestover til Hamningberg der E75 slutter. Sørover går E75 til Vadsø og videre vestover til Varangerbotn der den fortsetter inn på E6 mot Kirkenes eller videre sørover i Indre-Finnmark.
En havn med en molo inn mot Kibergselva og Sandenden ble mudret og ferdigbygd i 1929. Først i 1967 var ytre molo ferdig, den hadde da vært under bygging siden 1935. Deler av ytre molo ble ødelagt av en storm i 1970.
Internatskole
Det ble bygd en internatskole i mars 1932 som dekket kretsene. Det var 66 elever på internatet. Det var stor motstand i kommune og skolestyre mot en slik skole.
Kirke
Den siste kirken i Kiberg ble revet i 1746. Barokkaltertavlen fra denne kirken er nå plassert i Nesseby kirke. Kiberg bedehuskapell ble bygd i 1924. Vest for kapellet er det kirkegård.
Tidlig moderne tid
Frem til 1576 var Vardøhus len underlagt Bergenhus hovedlen. I 1667 meldes at myndighetene i Bergen hadde sendt ti gutter nordover, og at borgerne i Kiberg hadde tatt beslag i seks gutter, og nå var arrestert fordi de ville beholde denne arbeidskraften. Det foreslås også at barn sendes nordover fra København om de har for mange av dem i Danmark. Også prostituerte var av interesse: «Her er hidkommen med Skipper Anders Hess fra Bergen 12 Drenge, som Bergens Borgere have sendt de 10 herop, som haver ingen Pas eller Besked havt med sig, og 2 drenge haver (amtmannen) Christopher Orning sendt herop, som bekjende at være udskreven i Kongens Tjeneste, og Orning skulde havde bedet dem løs, og ingen Pas eller Besked med sig, hvorfor jeg haver dem anskreven i Kongens Tjeneste til videre naadig Ordre, og Borgerne af Kiberg, som havde sex af samme Drenge, havde suppliceret til mig og vilde love for samme Drenge til jeg fik Ordre derom; det kunde jeg ikke bevilge, efterdi Drengene kunde og burde at gjøre Kongens Tjeneste. Da have Borgerne sendt Drengene mod Befaling til Kiberg. Borgerne haver jeg ladet arrestere til de skaffe Drengene hid igjen. Om de holder det ud, vil Tiden give; thi de agter ingen  Befaling, hvorfor de skal tiltales for Retten, om Fiskalen vil ret omgaaes hermed, da falde de i høi Straf. Skipperen, som haver ført samme Drenge herop, haver forbrudt Skib og Gods...Skipperen kommer noch en Reise hid; findes han ikke her, saa findes han i Bergen, om han skal have Straf. Han undskylder sig, at han ikke vidste, hvad Folk han havde inden Skibsborde, før han kom i Søen. Dersom de havde formange Piger og Drenge i Tugthuset i Kjøbenhavn, da kunde vel nogle hidsendes; at Landet kunde blive bebygget og formeret, omendskjønt det var Horer eller andre, som ikke maatte blive i Danmark, at de kun maatte komme hidop, her skal de vel blive tæmmet.»
Kiberg var tidligere et av de største fiskeværene ved Varangerfjorden. Det eldste skattemanntallet fra 1520 oppgir 12 skattemenn, tilsv. 60-70 innbyggere. Kiberg var kirkested frem til 1747. Fra midt på 1700-tallet spilte Kiberg en viktig rolle for russiske pomorer som drev fiske på Varangeren. I 1830 ble det vedtatt en lov, de såkalte «Kiberg-rettighetene», som regulerte russefisket. Båtlagene fikk fra nå av bare ha tilhold i seks navngitte fiskevær i Øst-Finnmark, deriblant Kiberg. Etter hvert konsentrerte russerne seg om Kiberg, De satte opp primitive boliger, lagre og rorbuer på stedet, og lot båtene ligge i vinteropplag der. Rundt 1880 drev 150-200 pomorer fiske fra Kiberg hvert år, fordelt på 35-50 båter. På denne tiden ble det opprettet en russisk Røde Kors-stasjon i fiskeværet for å bedre de sanitære forholdene. Russernes fiskerettigheter i Finnmark ble opphevet i 1913.
Krig og partisanvirksomhet
Bygda, som i alle år hadde hatt nær tilknytning til Russland, kom utover sommeren 1940 under tyske og norske nasjonalsosialisters særskilte oppsyn. Det ble derfor naturlig at folk reiste østover til den andre siden av Varangerfjorden. Det var kjent at i bygda Tsypnavolok på Fiskerhalvøya bodde det norske familier som snakket norsk og levde på gamlelandets minner, selv om de etter revolusjonen ikke hadde hatt kontakt vestover. Mange kiberginger reiste over til Fiskerhalvøya; høsten 1940 gikk den siste båten. Deretter gikk transportene videre til Murmansk. De som var villige til å kjempe for Sovjetunionen, ble sendt til Norge på spionasjeoppdrag, mens kvinnene og barna havnet i brakkeleirer og på gårdsbruk.
I alt 45 mann tjenestegjorde i Den røde hær. De ble sendt tilbake til Norge for å samle inn opplysninger om tyskernes aktiviteter i Finnmark og rapportere disse til Murmansk. I alt 80 tyske lasteskip ble dermed senket av sovjeterne. Bare 18 av de 45 som lot seg verve, overlevde krigen. En av disse ble værende i Murmansk, de andre 17 flyttet tilbake til Kiberg, som ble kalt «Lille Moskva». Mange av de overlevende ble mistenkeliggjort og overvåket i den kalde krigens Norge.
I alt 26 personer fra Kiberg ble opplært til partisanoppdrag i Sovjetunionen. Av disse ble 15 mann drept.
I mars 1945 fikk kibergværingene reise tilbake. Mange ble av Sovjetunionen høyt dekorert for sin innsats under krigen, og godt ivaretatt av de sovjetiske myndighetene. Ved jubileene i 1965 og 1985 fikk flere krigsdeltakere nye påskjønnelser gjennom den sovjetiske ambassaden i Oslo. Derimot følte mange seg stemoderlig behandlet av norske myndigheter. Flere følte seg overvåket og forfulgt, og emigrerte til Sovjetunionen. Noen av disse opplevde å motta Deltagermedaljen i posten så sent som på 1970-tallet.
Cruden Bay
Cruden Bay er en landsby i Skottland, på nordkysten til Bay of Cruden i Aberdeenshire, 26 miles Nord for Aberdeen.
Kiberg
Krig og partisanvirksomhet
På Kibergneset ble det under krigen oppført et tysk marinekystfort, MAB 3./513 Kiberg som var operativt fra midten av 1942 til det ble evakuert sent i 1944.
Så sent som i 1968 foretok overvåkningspolitiet undersøkelser og avhør av tidligere partisaner i Kiberg. I alt 11 personer ble tatt med til Vardø for avhør.
Cruden Bay
Idag tiltrekker Cruden Bay turister med hoteller og golfbane. Stedet har en lang strandlinje som ble berømt da flygeren Tryggve Gran gjorde første soloflyving over Nordsjøen.
Kiberg
Krig og partisanvirksomhet
Kiberg ble ikke brent under tvangsevakueringen og nedbrenningen av Finnmark og Nord-Troms. Dette fordi størstedelen av Varangerhalvøya var forlatt av tyske styrker da nedbrenningsordren kom.
Cruden Bay
Cruden Bay er ilandføringssted for Forties pipeline system, som fører råolje 169 km gjennom Forties Unity riser plattform, til terminalen ved Cruden Bay. Derfra føres råoljen til raffineringsanlegget ved Kinneil, Grangemouth.
Solheimgata (Oslo)
Gaten fikk sitt nåværende navn i 1879, og er oppkalt etter løkken Solheim.
Kiberg
Kultur
Varanger museum driver Partisanmuseet i Kiberg. Kibergoddyseen ble urframført i Harstad i 2014. Initiativtaker Anne-Lise Berntsen fikk aldri oppleve urpremieren. Hun døde av kreft 3. november 2012.
Arkitektur
Hundsethgården fra 1870 er et fredet forretningsbygg og bolig. Gården ble bygd av russetømmer i 2 1/2 etasje og fredet i 1990.
Idrettslag
Idrettslaget Domen ble stiftet 19. juli 1935 under navnet Kiberg Arbeideridrettslag. Klubben er aktiv innen fotball, friidrett og ski, og har også drevet med boksing, bryting og volleyball. Hjemmebanen i fotball er Kiberg stadion (grus).
Forliksråd
Forliksråd er første instans i det norske rettssystemet. Et forliksråd er et kommunalt oppnevnt meglingsorgan bestående av tre lekdommere og tre varamedlemmer som velges av kommunestyret i den aktuelle kommunen hvert fjerde år. Det skal være et forliksråd i hver kommune.
Forliksrådene behandler kun sivile saker – aldri straffesaker – og det avsier heller aldri dom i saker som det finner for vanskelige eller omfattende; slike saker sendes videre til en høyere rettsinstans, i første omgang tingretten. Det foreligger adgang til å avsi dom i saker som man finner tilstrekkelig opplyst, eller der innklagede part ikke møter.
Politi- og lensmannsetaten overtok sekretariatene for forliksrådene fra kommunene 1. januar 2006, men forliksrådenes medlemmer skal fortsatt velges av kommunestyret og oppnevnes av Fylkesmannen.
Historikk
Forliksrådene het i begynnelsen forlikskommisjoner, og de fikk navnet forliksråd i 1927. Etter 1687 var det Kristian 5s Norske Lov som var gjeldende lov i Norge. Utover på 1700-tallet så man behov for nye lover, og det ble utgitt supplerende enkeltlover, ofte kalt forordninger. De forordningene som gjelder opprettelsen av forlikskommisjonene er: Forordning av 10. juli 1795: ”Forordning om Forligelses-Commissioners Stiftelse overalt i Danmark, samt i kjøbstæderne i Norge”, og Forordning av 20. januar 1797: ”Forordning om Forligelses-Indretninger paa Landet i Norge”. Disse to forordningene skapte grunnlaget og rammen for forlikskommisjonene og deres arbeid.
Mot slutten av 1700-tallet var saksmengden ved domstolene svært stor, og økende. Rettsapparatet ble utsatt for et stort press, og hadde ikke kapasitet til en fullverdig behandling av alle saker. Samtidig ble rettergangen en enda mer tidkrevende og dyr prosess på grunn av økt profesjonalisering og krav om skriftlighet, og dette presset frem reformer. Forlikskommisjonene ble derfor opprettet for å minke saksmengden oppover i rettssystemet, og samtidig gjøre det enklere og rimeligere for vanlige folk å få tatt opp sine tvister til vurdering og megling. I den kongelige forordningen av 1795 som innfører forlikskommisjonen i kjøpstedene i Norge står det:
Ligesom det er en af de behageligste Gjenstande for Kongens Ønsker, at kunne, ved mindelige Foreninger, see unødvendige og bekostelige Rettergangs-Trætter imellem Undersaatterne forebyggede; Saa har Han, til at opnaae dette Øiemærke, herved stiftet en Forligelses-Indretning […]
Etter dette skulle alle sivile tvistemål først opp i en forlikskommisjon som skulle forlike partene. Hvis ikke forlik ble oppnådd ble saken sendt videre til bygdetinget/bytinget. Forlikskommisjonene ble etter 1797 ny førsteinstans i alle sivile tvistemål både i byene og på landet. Samtidig ble Rådstueretten, Lagtinget og Overhoffretten fjernet. De ni lagtingene ble erstattet av fire stiftsoverretter, og en nasjonal øverste domstol, som Norge hadde hatt ved Overhoffretten, ble nå helt borte. Etter 1797 kunne sakene som ble behandlet på bytinget/bygdetinget om ønskelig ankes videre til Stiftsoverretten, og siste ankeinstans var Høyesterett i København.
Forordningenes hovedpunkter
Det virker som man allerede i 1795 hadde begynt å forberede forordningen av 1797, men man behøvde noe tid til å tilpasse ordningen til de lokale forholdene i Norge. Allerede i innledningen til forordningen av 1795 står det:
Kongen vil derefter, ved nærmere Anordning, ogsaa udstrække den til Norges Landbeboere, med saadanne Forandringer, som, efter dette Riges locale Omstændigheder, findes passende.
I kjøpstedene skulle magistraten foreslå fire eller seks av de mest opplyste og rettskafne menn blant byens innbyggere, og så skulle borgerskapet velge to av disse til forlikskommissærer. Disse skulle være forlikskommissærer i tre år. Prokuratorer skulle ikke velges til forlikskommissærer, men stiftamtmannen eller amtmannen ble oppfordret til å være til stede så ofte de hadde mulighet. Dette trodde man ville sette fortgang i forliksprosessen mellom partene. Byskriveren skulle føre saksprotokollen for kommisjonen i byene, og protokollen skulle autoriseres av stiftamtmannen eller amtmannen. På landet skulle kommisjonen bestå av to medlemmer: én sivil embetsmann og én aktverdig bonde. Disse skulle utnevnes av amtmannen/stiftamtmannen. I landområdet der amtmannen hadde sin bopel, skulle han selv delta i forlikskommisjonen. Ellers opptrådte ofte presten som den sivile embetsmannen som satt i forlikskommisjonen, og det var da han som førte protokollen. Stiftamtmannen/amtmannen bestemte grensene for forliksdistriktene. Kommisjonsdistriktene måtte inndeles slik at ingen hadde mer enn to til tre, høyst fire mil til nærmeste kommisjon, slik at alle hadde mulighet til å møte opp i forlikskommisjonen. Det var ofte vanlig å la grensene for forliksdistriktene følge grensene for prestegjeldene, som ofte var sammenfallende med tinglagsgrensene.
Forlikskommisjonene skulle behandle ”Alle civile Sager i Almindelighed […] dog undtages: a) Søgsmaale efter Vexler eller Vexelobligationer. b) Fordringer i Stervboer  og Fallit- eller Opbuds-Boer…”. Et tredje unntak nevnes i forordningen av 1797: Saker som måtte belyses av vitner som lå syke eller var på reise skulle komme direkte opp for domstolen. I forordningen av 1797 står det også at saker som ble anlagt av justisvesenet eller annen statsøvrighet skulle direkte opp for retten. Slagsmål- og voldssaker skulle behandles i forlikskommisjonen så sant ikke ”…den offentlige Rolighed er bleven forstyrret.” Unntaket for vekselobligasjoner ble senere fjernet i en forordning 20. januar 1797:
Forordning om at Vidner ei maae føres, forinden Hoved-Sagen er bleven indklaget for Forligelses-Commissionen; samt at Søgsmaale, efter Vexel-Obligationer, ikke skal være undtagne fra at indkomme for bemeldte Commission, førend desangaaende skrides til Rettergang.
I byene skulle forlikskommisjonene samles én bestemt dag i uken, og på landet skulle kommisjonen samles én gang i begynnelsen av hver måned. Klager til kommisjonene kunne fremstilles både muntlig og skriftlig. På landet måtte denne klagen fremstilles for den sivile embetsmannen som var forlikskommissær. De sakene som kom inn for kommisjonene i kjøpstedene skulle være avgjort og avsluttet i løpet av åtte dager. På landet skulle sakene vært avgjort og avsluttet etter fire uker. Alle møter måtte offentliggjøres i god tid. Partene skulle møte personlig i kommisjonen, men ved lovlig forfall kunne man sende en stedfortreder med fullmakt til å forlike saken. Sakene i forlikskommisjonen skulle foregå bak lukkede dører. For å kunne føre en sak videre inn for domstolene måtte man ha med seg en attest fra forlikskommisjonen som bevitnet at det hadde vært forsøkt å oppnå minnelig forening, men at dette ikke hadde lyktes. Ved forlik skulle forliket føres inn i protokollen og signeres av partene. Forliket hadde samme virkning som en dom.
Ved hvert års slutt skulle forlikskommisjonene sende en fortegnelse over behandlede, forlikte og henviste saker til stiftamtmannen eller amtmannen. Disse fortegnelsene skulle etter stiftamtmannens/amtmannens gjennomgang videresendes til kanselliet, som igjen skulle forelegge fortegnelsene for kongen.
Partene i en sak skulle ved forlik betale til sammen 64 skilling til forlikskommissærene og skriveren. Var en av partene så fattig at denne ikke kunne bringe til veie en slik sum kunne vedkommende fritas, eventuelt at summen ble redusert eller at den andre parten kunne bli pålagt å betale hele beløpet. Om det ikke ble oppnådd forlik skulle man ikke betale noe.
Lovskriverne
Den første forordningen om forlikskommisjoner kom 10. juli 1795. Den hadde da vært forberedt en stund. Første skritt på veien ble tatt av stiftamtmann Buchwald i Odense i 1789. Han foreslo at alle stevninger skulle innom amtmannen før saken gikk til retten. I kanselliet ble ideen noe omformet, og kansellipresident Brandt kom med ideen om et forliksinstitutt. Året etter, i 1790, la generalprokurør Christian Colbjørnsen frem et gjennomarbeidet forslag til et slikt forliksinstitutt.
Allerede 36 år før, i 1754, foreslo generalprokurør Henrik Stampe å opprette en forlikskommisjon for de danske kolonier i Vest-India. En kommisjon eksisterte på de danske vestindiske øyer allerede fra 1755, men den fungerte ikke så godt. Colbiørnsens forslag i 1790 lå svært nært forslaget Stampe hadde presentert i 1754, og allerede ved en forordning i 1769 fikk amtmennene i Danmark pålegg om å være forliksmeglere i saker om gjeld. Da Colbjørnsens forslag kom opp, var det stor oppslutning om forslaget. Generalprokurør Christian Colbjørnsen og hans forgjenger i embetet, Henrik Stampe, kan kalles forlikskommisjonens fedre.