cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Opplysningsvesenets fond
Fondets forhistorie
Dette førte etter hvert til intensivt salg av blant annet kirker for å skaffe kongen penger i statskassen. Prestebordsgodset var stort sett intakt inntil 1814, da Grunnloven § 106 (nå § 116) ble formulert spesielt med henblikk på å sikre den statskirkelige geistlighet utkomme av det benefiserte gods og hindre staten i å beslaglegge avkastning av eiendommer eller kapital. Prestegårdene var på dette tidspunktet adskillig større enn i dag (2006).
Lov om det beneficerede gods ble vedtatt i 1821. Loven sikret at såvel kapitalen som avkastningen av OVF ble holdt adskilt fra statens midler og anvendt til geistlighetens beste. Loven inneholdt bestemmelser om forvaltning av inntektene og hvordan disse skulle føres og settes på egne konti. Loven inneholdt også bestemmelser om bortleie og salg av eiendommer.
Fondets formål og virkeområde
Lov om opplysningsvesenets fond sikrer at avkastningen kommer Den norske kirke til gode etter at fondets utgifter først er dekket. Verken eiendommer eller kapital som tilhører fondet kan gis bort eller forbrukes. Når eiendommer selges skal inntektene av salget overføres til kapitalfondet.
Bruken av fondets midler er også regulert av Grunnloven § 116 (tidligere § 106), som i sin tid ble vedtatt for å hindre at Kongen brukte opp kirkens midler.
Grunnloven § 116 sier at fondets midler kan brukes til både geistlighetens beste (kirkelige formål) og til opplysningens fremme. I dag brukes midlene fra fondet, i samsvar med lov om Opplysningsvesenets fond § 2, kun til kirkelige formål. Bruken av Opplysningsvesenet fond til opplysningens fremme ble avviklet i løpet av 1900-tallet.
OVF er en av Norges største grunneiere. Fondet eier og forvalter 6 400 festetomter, 345 presteboliger, døveboliger og bispeboliger og 902 000 dekar skogsareal hvorav 503 000 er produktiv skog. Videre eier fondet rundt 160 gårdsbruk. Av disse drives 23 prestegårder som forpaktningsbruk og 131 som jordleiebruk. Fondets finanskapital var ved utgangen av 2018 ca. 2,5 milliarder kroner. Samlede verdier (antatt nettoformue) var i 2018 4,4 milliarder kroner.
Flere av grunneiendommer som OVF har grunnbokshjemmel i Nordland, Troms og Finnmark, tilhørte opprinnelig Det nordlandske kirke- og skolefond, en stiftelse som ble opprettet 27. november 1716. Ved prestegådsloven av 1955 § 17 overtok Opplysningvesenets fond fondets prestegårder og presteboliger i Finnmark, og ved klokkerloven av 1963 § 12 overtok OVF Det nordlandske kirke- og skolefonds gjenværende eiendommer, det vil si klokkergårdene.
Kirkens hus i Oslo er den største enkeltinvesteringen i fondets historie. Bygget eies sammen med Den norske kirkes presteforening og huser 13 sentrale kirkelige virksomheter. Det vurderes muligheter for samlokalisering av regionale kirkelige organer i flere byer som har bispesete. Det arbeides aktivt med utvikling av fondets verdier gjennom blant annet reguleringsplaner, eiendomsutviklingsprosjekter og småkraft.
Opplysningsvesenets fond er en viktig støttespiller for Den norske kirke og bidrar gjennom årlige tilskudd til å finansiere det indre liv i denne kirken. Tilskuddet som blir fordelt av Kirkerådet blir blant annet brukt til diakoni, ungdomsarbeid, samisk kirkeliv, Kirkens bymisjon, søsterkirker, medarbeiderskap og finansiering av ulike prosjekter. Fondet yter også datatjenester for Kirkerådet og bispedømmerådene, og det gis lån til kommuner og kirkelige fellesråd til statskirkelige formål. Årlig brukes det ca. 110 millioner kroner til presteboligforvaltning og ulike kirkelige formål.
Fondet forvalter en viktig del av den norske bygningsarv gjennom prestegårder og presteboliger. På fondets eiendommer er det ca. 300 fredede bygninger (2019) i form av boliger, driftsbygninger, stabbur, naust og lignende. Vedlikehold og restaurering gjøres i samarbeid med Riksantikvaren, lokale vernemyndigheter, historielag og lignende.
Eiendomsretten til fondet
Det ble lenge stilt spørsmål om eiendomsretten til fondet, og om det er staten eller Den norske kirke som skal betraktes som eier til fondets eiendommer. Det har grovt sett vært skilt mellom to ulike syn i debatten.
Det ene hovedstandpunktet er at OVF må anses som kirkens eiendom. Dette begrunnes for det første med at verdiene i fondet før reformasjonen og innføringen av statskirken tilhørte kirken. Den statlige overtakelsen blir da betraktet som en annektering eller konfiskasjon av kirkens rettmessige eiendom. Hvis statskirken derfor oppløses, må også disse eiendommene tilbakeføres til kirken. Til støtte for dette synet er det også vist til at kirken alltid har hatt en særegen status i staten, og at den hele tiden har bestått som et selvstendig trossamfunn prinsipielt adskilt fra de statlige myndigheter. Formaljuridiske betraktninger om at kirken ikke er et eget rettssubjekt, har derfor liten vekt. Det er heller ikke riktig at kirkens eiendommer siden reformasjonen ble sett på som Kongens eiendom.
Det andre hovedsynspunkt er at fondet er statens eiendom. Dette synet er blant annet hevdet av Justisdepartementets lovavdeling i tolkningsuttalelser fra 2010 og 2017. Synet er i stor grad utledet av det juridiske faktum at Den norske kirke ikke er et eget rettssubjekt (men en del av staten), og at det derfor vanskelig kan hevdes at det har noen eiendomsrett. Det vises også til at de kirkelige eiendommer etter reformasjonen ble lagt inn under Kongen, og at dette etter overtagelsen delvis ble betraktet som Kongens eiendom. Det er også vist til at forvaltningen av OVF hele tiden har vært styrt av de verdslige myndigheter, riktignok med særregler og begrensninger.
Forvaltningsorganet for Opplysningsvesenets fond
Opplysningsvesenets fond har ingen ansatte, men drift, utvikling, og forvaltning av fondets verdier finner sted i et eget forvaltningsorgan, som har 65 ansatte. Forvaltningsorganet for Opplysningsvesenets fond ble opprettet med eget styre og ledelse fra 1. januar 2001, og er per 2019 underlagt Barne- og familiedepartementet som et statlig forvaltningsorgan. Forvaltningsorganets virksomhet er regulert i vedtekter fastsatt av departementet med hjemmel i lov om Opplysningsvesenets fond.
Siden etableringen av Forvaltningsorganet for Opplysningsvesenets fond, har tyngdepunktet i fondets virksomhet endret seg. Den forretningsmessige delen av virksomheten har økt betydelig i omfang. Forvaltningsorganet har søkt å ivareta muligheter, blant annet ved større fokus på eiendomsutvikling, investering i eiendom for utleie til kirkelige formål, og utvikling av småkraft på fondets eiendommer. Forvaltningsorganet ledes av et styre og en direktør, og har avdelinger for økonomi, IKT, informasjon/personal/administrasjon, finans, presteboliger, eiendomsutvikling, eiendom/festetomter, næringseiendom, jord/skog, og småkraft. Tradisjonelt har det vært en stor andel jurister i organisasjonen. Arkitekter, arealplanleggere, økonomer, og naturvitere utgjør andre yrkesgrupper i forvaltningsorganet.
Stephan Rosti
Stephan Rosti (født 16. november 1891, død 22. mai 1964) var en anerkjent regissør og skuespiller fra Egypt.
Rostis mor var en italiensk-egyptisk danser som opptrådte i Egypt da hun møtte Rostis far som var den østerrikske ambassadøren til Kairo. Rostis mor var blitt så glad i Egypt at da det var tid for diplomatfaren å avslutte sine politiske oppgaver i Kairo og reiste tilbake til hans eget land, nektet moren å reise sammen med ham og hun bestemte seg for å forbli i Egypt sammen med sønnen deres, Stephan.
For å unnslippe farens forsøk på å smugle barnet ut av Egypt og til Europa, rømte Rostis mor sammen med barnet til Alexandria der Stephan ble innrullert ved den lokale skolen. Som en ung mann, reiste Stephan til farens hjemland Østerrike og han søkte anerkjennelse gjennom sin far, men dette var til ingen nytte. Rosti tok deretter tilfeldige jobber i Østerrike, Tyskland og Frankrike. Rosti møtte og ble venner med to besøk med de egyptiske filmskaperne, Mohammed Karim og Sirag Mounir, som oppmuntret Rosti til å vende tilbake til Egypt for å arbeide innenfor egyptisk kino. Rösti dukket opp i 24 egyptiske filmer mellom 1927 og 1964. Rosti regisserte syv egyptiske filmer mellom 1931 og 1946. Rosti døde i mai 1964, da han var 73 år gammel.
Skuespiller
(1920–1964) ... aka A Woman on the Outside (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka The Funny Crime (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka Madmen in Paradise (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka The Pickpocket (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka Struggle of Giants (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka Lady of the Castle (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka The Heart Has Its Reasons (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka The Night Train (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka Don't Tell Anyone (USA: DVD-bokstittel) ... aka Mat'culch le had (USA: DVD-bokstittel) ... aka My Father Deceived Me (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka The Last Lie (USA: DVD-tittel) ... aka The Flirtation of Girls (USA) ... aka Lady Afrita (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka Holidays in Hell (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka A Sleepless Man (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka The Adventures of Antar and Abla ... aka Mr. Nightingale (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka Mr. Omar (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka Everything is Fine (Internasjonalt: Engelsk tittel: informell tittel) ... aka Antar Esquire (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka Lord of the Revels (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka Why Is the Sea Chuckling? (Internasjonalt: Engelsk tittel) Laila (1927)
Regissør
(1930- til 1940-tallet)
... aka Gamal and Dalal (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka The Fairest One (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka The Urchin (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka Antar Esquire (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka Song of the Heart (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka Lord of the Revels (Internasjonalt: Engelsk tittel)
Manusforfatter
(1930- til 1950-tallet)
... aka The Night Train (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka Gemal and Dalal (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka The Urchin (Internasjonalt: Engelsk tittel) ... aka Song of the Heart (Internasjonalt: Engelsk tittel)
Annet
... aka The Urchin (Internasjonalt: Engelsk tittel)
Bochumer Verein
Bochumer Verein var med i Tysklands opprustningspolitikk i 1930-årene ved at lederne for det nasjonalsosialistiske styret tok avgjørelse om at konsernets fabrikker blant annet skulle anvendes til storstilt våpenproduksjon som en forberedelse til den kommende verdenskrigen. Bochumer Vereins fabrikk i Hannover var en av fabrikkene som drev opprustningsvirksomhet ut 1930-årene og frem til midten av 1940-tallet.
HMS «Berwick» (1775)
HMS «Berwick» var et tredjegrads linjeskip med 74 kanoner som ble bygget i Portsmouth i 1775. Skipet hadde en besetning på 550 menn og hadde 28 32-punds, 28 18-punds og 18 nipunds kanoner.
Hun ble sendt til Karibia i 1780 som del av en skvadron under kommodor Walshingham som ble sendt for å forsterke flåten under admiral George Rodney. Men Walshinghams skip ankom for sent for slagene det året og ble sendt til Jamaica.
Etter reparasjonene ble «Berwick» sendt til Nordsjøen hvor kaptein Stewart ble øverstkommanderende på stasjonen. Nordsjøen ble en stadig viktigere konvoirute siden franske og spanske skvadroner som patruljerte i den vestlige ankomstruten i Den engelske kanal hadde gjort ruten utrygg for britiske konvoier.
Hun ble utrustet igjen ved utbruddet til de franske revolusjonskrigene og sendt til Middelhavet for å slutte seg til flåten under lord Hood. «Berwick» seilte for å slutte seg til den britiske flåten ved Leghorn, men traff på den franske flåten om morgenen den 7. mars 1795. Klokka 11.00, da hun var nær Cape Corse, passerte fregatten «Alceste» på utsiden av skipet og åpnet ild på «Berwick»s akterdel. «Minerve» og «Vestale» angrep også skipet.
En time etter at hun ble angrepet, var seilene hennes skåret i stykker. Ute av stand til å flykte, overgav hun seg. Kaptein Littlejohn var den enste som omkom. Hun ble så tauet til Toulon som bytte.
For hennes etterfølgende karriere i den franske marine, se Berwick (fransk skip). Hun ble til slutt tatt tilbake i slaget ved Trafalgar i 1805 bare for å bli ødelagt i stormen som fulgte.
Day of the Daleks
Day of the Daleks er en historie i den britiske science fiction serien Doctor Who (episode 1 av sesong 9), som først ble sendt i fire ukentlige deler mellom 1. januar og 22. januar 1972. Det er den første Doctor Who-historien på fem år til å ha romvesen kalt dalekser som hovedfiende.
Handlingsreferat
Sir Reginald Styles, en britisk diplomat som forsøker å organisere en fredskonferanse for å forhindre tredje verdenskrig, blir tatt av en fremmed soldat i kamuflasje med en futuristisk pistol. Men før han rekker å skyte Styles, forsvinner soldaten. Dette etterlater Styles i sjokk etter hendelsen, og forteller sin sekretær at et spøkelse har besøkt ham. Kineserne har allerede forlatt konferansen hans, og Styles flyr til Beijing for å overbevise dem om å komme tilbake.
Doktoren går inn i noe som ser ut som en fabrikk. Men oppdager mennesker som brukes som slaver, og blir overvåket av andre mennesker. Doktoren blir tatt til fange av en «ogron» og blir avhørt. Doktoren finner ut at de fremmede skapningene har oppdaget tidsreiser, invaderte Jordkloden, og endret historiens gang. Han oppdager at mot slutten av 1900-tallet begynte en ødeleggende 100 år lang verdenskrig som drepte mesteparten av verdens befolkning, og resten av befolkningen ble tvunget til å leve i huler under jorden. Det var i denne perioden at romvesen gjennomførte deres invasjon, og forsøkte å skaffe råvarer som kunne drive utvidelsen av deres eget imperium. Men enkelte mennesker forsøkte å samarbeide med skapningene.
Vinjes vei (Tønsberg)
Vinjes vei (1-3, 2-4) er en 125 meter lang gate på Solvang i Tønsberg, med innkjøring fra Severin Kjærs vei.
Gaten er oppkalt etter Aasmund Olavsson Vinje (1818-1870).
Unterallgäu
Unterallgäu er den nordligste region i landskapet Allgäu og en krets (Landkreis) i distriktet Schwaben i den tyske delstaten Bayern.
Kretsens kommuner er (antall innbyggere i parentes):
Byen Memmingen hører geografisk til Unterallgäu, men er en «kreisfrei» by, dvs. hører ikke til noen krets.
Ørðavík
Ørðavík (, dansk: Ørdevig), eller Øravík, er en bygd på Suðuroy, den sørligste av Færøyene. Ørðavík ligger i kommunen Tvøroyri, 7 km sør for bygdene Tvøroyri og Trongisvágur. Bygden ligger i en vik på sørsiden av Trongisvágsfjørður. Den 1. januar 2015 hadde Ørðavík 33 innbyggere.
Birger Madsen
Skeid
Madsen debuterte på Skeids A-lag høsten 2000 som 18 åring, mot Kongsvinger i 1 divisjon (5–2 til Kongsvinger). Han spilte semifinale i NM mot Rosenborg i Trondheim for Skeid i 2003, (2–1 til Rosenborg ). 22 år gammel ble han kåret til «årets spiller» i Skeid (2004), men fikk store deler av 2005 sesongen ødelagt av skader. Madsen spilte 93 seriekamper for A-laget til Skeid, og var den spilleren i Skeids tropp med flest A-kamper før han gikk til Sandefjord Fotball i 2006.
Ørðavík
Ørðavík er en jordbruksbygd, men huser også gjestgiveriet Hotel Øravík og et havneanlegg. Fjellbekken som løper ut i Ørðavík er lakseførende. Ørðavík har ingen kirke, men et bedehus innviet i 1966.
Fra Ørðavík går det en 2,4 km lang veitunnel til Hov, åpnet i 2007. Tunnelen avløste en fjellvei som ble ferdigstilt i 1958. Veien til Fámjin på vestkysten går fra Ørðavík.
Birger Madsen
Sandefjord Fotball
Madsen debuterte i Tippeligaen for Sandefjord Fotball 17. juli 2006 mot Molde på Storstadion (5–2 til Sandefjord og ett mål av Madsen ), og spilte semifinale i NM mot Rosenborg på Lerkendal for Sandefjord Fotball i 2006 (5–2 til Sandefjord og ett mål av Madsen). I 2007 etablere han seg raskt på A-laget til Sandefjord Fotball, og fikk god kritikk fra egen trener etter kampen mot Viking 22. april.
Til tross for Sandefjords nedrykk til 1. divisjon, hadde Madsen en god 2007-sesong og ble kåret til «årets spiller» med 70% av stemmene av supporterklubben Blåhvalane. Også klubben gav han utmerkelsen «årets spiller».
Madsen ble i Sandefjord Fotball sesongen 2008 selv om flere Tippeligaklubber var interessert å få Madsen i sin tropp, særlig var interessen stor fra Viking.
Madsen fikk med seg 29 av 30 kamper for Sandefjord Fotball i Adeccoligaen i 2008 og han bidro sterkt til Sandefjords opprykk til Tippeligaen. Madsen kom på årets lag for Adeccoligaen i flere media.
Kjennetegn som fotballspiller
Madsens kjennetegn som fotballspiller var duellkraft, fare i lufta, hodespill og kraftheading.
BR
BR, Br, bR og br kan bety:
Aucklandøyene
Aucklandøyene (engelsk: Auckland Islands) er en subantarktisk øygruppe tilhørende New Zealand. De ligger ca. 465 km sør for Sørøya. Øyene er ubebodde.
Geografi
Hovedøya er den 42 km lange Aucklandøya med et areal på omkring 510 km². Den har bratte klipper og røft terreng. De høyeste fjelltoppene er Cavern Peak (650 moh.), Mount Raynal (635 moh.) og Mount D'Urville (630 moh.).
I sørenden er øya 26 km bred. Her skiller den smale kanalen Carnley Harbour (eller Adams Straits på noen kart) hovedøya fra Adams Island (areal omkring 100 km²), som er enda villere, med fjellet Mount Dick som rager 660 moh. Kanalen er det som er igjen av en utdødd vulkan, og Adams Island og den sørlige del av hovedøya er kraterkanten.
Det er en rekke mindre øyer i øygruppen, blant annet Disappointment Island (10 km nordvest for hovedøya) og Enderby Island (1000 m fra nordspissen av hovedøya), som begge dekker mindre enn 5 km².
Mange viker skjærer seg inn i hovedøya, som i Port Ross på nordsiden.
Historie
Øyene ble oppdaget av kaptein Abraham Bristow i 1806 og erklært som britisk besittelse året etter. De ble besøkt av oppdagerne Jules Dumont d'Urville i 1839 og James Clark Ross i 1840.
På midten av 1800-tallet var det et forsøk på å etablere bosetning på Aucklandøya. Charles Enderby foreslo i 1846 at man skulle etablere et lite samfunn som skulle livnære seg av jordbruk og hvalfangst, og planen ble virkeliggjort i 1850. Allerede to år etter ble bosetningen imidlertid oppgitt.
Aucklandøyene ble innlemmet innenfor New Zealands utvidede grenser i 1863.
Mange skip har forlist ved øyenes klipper. «Grafton» led skibbrudd der i 1864. Et av New Zealands mest omtalte forlis var da skipet «General Grant» gikk ned ved vestkysten i 1866. Mange har mislykkes i å berge skipslasten; det sies at skipet også fraktet gullbarrer. I 1907 gikk «Dundonald» ned med fem mann ved Disappointment Island.
George S. Robertson
George Stuart Robertson (født 25. mai 1872, død 29. januar 1967) var en britisk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1896 i Athen.
Robertson kom på tredjeplass dobleturneringen i tennis sammen med Teddy Flack fra Australia under OL 1896 i Athen. De spilte kun en kamp, semifinalen som de tapte, det ble ikke spilt noen kamp om tredjeplass. I singleturneringen ble han utslått i første runde av Konstantinos Paspatis fra Hellas.
BS
BS, Bs, bS og bs kan bety:
Maurits Hansen
Maurits Christopher Hansen (født 5. juli 1794 på Modum, død 16. mars 1842 på Kongsberg) var en norsk forfatter, lærebokforfatter, lærer og skolestyrer som skrev litteratur i mange ulike sjangre og er forfatteren av det som kan være verdens første detektivfortelling, Mordet på maskinbygger Roolfsen (1839/1840).
Hansen innledet det selvstendige Norges første forfatterskap. Siden det ikke eksisterte noen norsk litteraturtradisjon før ham, måtte han finne sine litterære forbilder i den europeiske romantikken, spesielt hos sir Walter Scott, og ble slik en brobygger mellom europeisk og norsk litteratur, og en banebryter for de kommende norske forfatterne.
Mest kjent ble Hansen for sine noveller, hvorav flere kan karakteriseres som kriminalfortellinger. I sin diktning tok Hansen opp mange temaer som fremdeles er høyst aktuelle; forbrytelse og straff, åpenhet og forstillelse, fortrengt seksualitet, maktmisbruk og korrupsjon.
I sin egen levetid ble Maurits Hansen regnet som den fremste norske novellist og romanforfatter, og ble lest og verdsatt av en rekke av de senere norske forfatterne, som Henrik Wergeland, Camilla Collett, Jørgen Moe, Peter Christen Asbjørnsen, Jonas Lie, Henrik Ibsen, Arne Garborg og Sigrid Undset. Henrik Ibsen lærte sin retrospektive fortellerteknikk fra Hansens tekster.
Viet Minh
Viet Minh (kortform av Việt Nam Ðộc Lập Ðồng Minh Hội, «Forbundet for Vietnams uavhengighet») var en væpnet opprørsgruppe som ble grunnlagt av Ho Ngoc Lam og Nguyen Hai Than i 1941 for å kjempe for Vietnams uavhengighet fra Frankrike. Senere ledere var Hồ Chí Minh, Le Duan, Võ Nguyên Giáp og Pham Van Dong.
Under andre verdenskrig erobret Japan Fransk Indokina, og Viet Minh startet derfor en kampanje mot japanerne i tillegg til kampen mot franskmennene. På grunn av motstanden mot japanerne ble de finansiert av både USA og Kina. Da Japan kapitulerte i august 1945 tok Viet Minh, under Ho Chi Minhs ledelser, kontroll over landet og erklærte det uavhengig fra Frankrike. 2. september 1945 ble Den demokratiske republikken Vietnam opprettet, med amerikansk støtte.
Maurits Hansen
Liv
Hansen virket siden som lærer ved en rekke skoler i Christiania, deretter noen år i Trondheim, inntil han i 1826 ble overlærer og bestyrer ved Kongsberg middelskole, hvor han underviste fram til sin død i 1842. I Morgenbladets nekrolog het det: «... den tid vil komme da han vederfares fuld Rettfærdighed.»
Viet Minh
Etter Japans nederlag var dog ikke amerikanernes interesse for regionen like sterk, og Frankrike tok kontroll over landet i løpet av et par måneder. I 1947 begynte nesten ti år med krig mellom Viet Minh og Frankrike, kjent som første indokinesiske krig.
Maurits Hansen
Virke
I januar 1819 kom første nummer av Morgenbladet ut i Christiania. Pressemannen og teologen Niels Wulfsberg var redaktør og med seg i redaksjonen fikk han tremenningen, Maurits Hansen, som på denne tida allerede hadde opparbeidet seg et navn som forfatter og lyriker. Som redaktør for avisens søndagsnummer fikk Hansen anledning til å publisere sine skjønnlitterære tekster. Avisens første nummer fredag 1. januar 1819 inneholdt første kapittel av hans roman Othar av Bretagne. Etter hvert kom en rekke av Hansens noveller i avisa, blant dem Bergmanden, som ble utgitt 18. juni 1819. Novellen ble seinere publisert sammen med novellene Luren, Snedkerkonen, Svigerdatteren, Den gale Christian (1820), De to søstre (1821) og Prøvestunden i Digtninger, samlede 1825 under fellesbetegnelsen Skizzerede, nationale Fortællinger, en samling som inneholdt noveller hvor handlingen var lagt til ulike steder i Norge. Handlingen i Bergmannen er lagt til Kongsberg som var en av tidens viktige industri- og gruvebyer. Det er tvilsomt om Maurits Hansen hadde vært i byen før han skrev novellen, men på grunn av byens betydning fant han det antakeligvis naturlig å legge handlingen hit.
Viet Minh
Den franske generalen Jean Etienne Valluy forsøkte å utslette Viet Minh gjennom én offensiv, men mislyktes. Fransk infanteri støttet av panservogner kjempet seg gjennom Hanoi, og det tok flere dager å få bukt med Viet Minhs snikskyttere. Viet Minh hevdet å ha drept mer enn 20 000 franske soldater; det faktiske tallet er uklart.
Maurits Hansen
Forfatterskap
Hansens forfatterskap faller i to helt atskilte deler: skjønnlitteratur, og lærebøker til bruk i skolen. I tillegg var han en betydelig bidragsyter til og til dels fornyer av barnelitteraturen i Norge.
Viet Minh
I 1947 omringet franske styrker Viet Minhs base Viet Bac, og klarte neste å ta Ho Chi Minh til fange. Han unnslapp, og det viste seg at Valluys 15 000 mann sto overfor 60 000 opprørere. Angrepet mislyktes fullstendig.
Maurits Hansen
Forfatterskap
Som lærebokforfatter dekket Maurits Hansen høyst ulike fag, han skrev blant annet lærebøker i historie og geografi og flere grammatikkbøker, hvorav den første kom ut i 1822.
Viet Minh
Etter slaget ved Dien Bien Phu i 1954 kapitulerte Frankrike, og gikk med på gode vilkår under fredsforhandlingene. Som en følge av forhandlingene ble Vietnam delt i Nord-Vietnam og Sør-Vietnam ved den 17 breddegrad. Dette skulle være en midlertidig ordning frem til valget i 1956. Ho Chi Minh tok kontroll over det kommunistiske nord, mens Ngo Dinh Diem, tidligere statsminister under keiser Bảo Đại, kom til makten i sør. På grunn av frykten for at Ho Chi Minh skulle vinne valget nektet Sør-Vietnam, med støtte fra USA, å avholde valget, noe som førte til Vietnamkrigens utbrudd.
Maurits Hansen
Forfatterskap
Maurits Hansen prøvde seg tidlig som lyriker og dramatiker, men slo gjennom som novellist og romanforfatter og ble den mest leste forfatter i sin samtid. Han skrev over 70 fortellinger og romaner av varierende lengde. Vennen Conrad Nicolai Schwach samlet de fleste av dem i en åtte binds utgave som kom ut fra slutten av 1850-tallet. Langt de fleste av Hansens fortellinger ble først offentliggjort i aviser og magasiner, og vitner om en meget produktiv forfatter. Maurits Hansen var også en kort tid redaktør av Morgenbladets søndagssider, og ble den første betalte journalist i norsk presse.
Viet Minh
Viet Minh ble oppløst etter Frankrike kapitulasjon. Det er særlig FNL, også kjent som Viet Cong, som regnes som etterfølgeren, mens Den nordvietnamesiske hær, som først ble ledet av Ho Chi Minh, var en mer regulær væpnet styrke.
Maurits Hansen
Foregangsmann
Siden datidens Norge ikke hadde noen romantradisjon, måtte Maurits Hansen søke til utenlandsk litteratur for å finne litterære impulser og inspirasjon. Norsk litteraturs aller første roman er Othar af Bretagne – et Riddereventyr. Professor Edvard Beyer kalte romanen den «mest filosofiske roman i norsk litteratur», mens professor Willy Dahl skrev «Dersom denne fantasiromanen hadde vært skrevet på et verdensspråk, i den europeiske romantikkens blomstringstid, ville den sannsynligvis ennå i dag blitt nevnt i verdenslitteraturhistorien.»
Maurits Hansen regnes som forfatteren av den første norske bondefortellingen, novellen Luren (1819) og med den foregrep han de nasjonalromantiske ideene og Bjørnstjerne Bjørnsons bondefortellinger.
Mange av Maurits Hansens fortellinger kan klassifiseres som kriminallitteratur fordi de har en forbrytelse som utgangspunkt. Han publiserte romanen Mordet paa Maskinbygger Roolfsen i 1840, ett år før Edgar Allan Poes novelle The Murders in the Rue Morgue, som til vanlig blir regnet som verdens første detektivmysterium. Hansens roman tilfredsstiller alle ytre kjennetegn på en tradisjonell detektivroman og har klare innslag av sosial kritikk og inneholder til dels skarpe utfall mot et rigid samfunnssystem som baserer seg på gunstbevisninger og maktmisbruk.
Fortellerteknikk
Maurits Hansens fortellerteknikk ble lenge avfeid som arkaisk og passé. Men på to punkter ble hans teknikk berømmet: den retrospektive fortellerteknikken som Ibsen stod i gjeld til, og rammefortellingen som særlig Peter Christen Asbjørnsen utviklet videre.
De siste tiårene har mange av Maurits Hansens teknikker kommet til heder og verdighet igjen. Det er blitt vanlig å eksperimentere med ulike fortellemåter, synsvinkler og tidsplan, og det virker ikke lenger gammelmodig at handlingen drives fremover med innskutte forfatterkommentarer, brev og manuskripter. Et annet interessant trekk i denne forbindelsen er at Hansen ofte diskuterer den dikteriske skapelsesprosessen med leseren som dermed får et innblikk i dikterens verksted, i selve den kreative prosess.
Maurits Hansens kvinnesyn
I fortellingen Fødselsdagsgaven, som kom i Hansens første utgivelse, Digtninger (1816), presenterte forfatteren en selvstendig og uavhengig kvinneskikkelse, den første i en lang rekke i forfatterskapet hans. Enkelte i samtiden kritiserte ham for kvinneportrettene, men langt senere – i 1893 – roste Camilla Collett Maurits Hansen som Norges største novellist noensinne, og det er nærliggende å tro at hun tenkte på Maurits Hansens kvinneskikkelser. Han mente blant annet at kvinner hadde en selvfølgelig rett til utdannelse og drev sammen med sin kone to pikeskoler, en i Christiania og en i Kongsberg. Datteren Johanne Kathrine underviste han i artiumsfag i den klare hensikt at hun skulle avlegge eksamen artium.
Mottakelse
Maurits Hansen selv måtte se det meste av sine fortellinger utgitt i tidsskrifter. Først i 1855–1858 publiserte Conrad Nicolai Schwach Hansens samlede fortellinger og i 1882 redigerte Henrik Jæger et lite utvalg noveller – deretter varte det helt til 1969 før det ble publisert mer av ham.
I sin samtid og de første årene etter sin død ble Maurits Hansen regnet som betydelig forfatter, men romantikkens sentimentale og fantastiske fortellinger gikk av mote og ble erstattet med en mer realistisk stil, og Hansens litteratur ble snart bedømt etter de nye stilidealene. Etter hvert som realismen vant fram ut over 1800-tallet hardnet dommen til, og i innledningen til Maurits Hansen: Noveller i udvalg (1882) og i Illustreret norsk litteraturhistorie (1896) nærmest harsellerer Henrik Jæger over Hansens fortellinger: «Ridderromantik, Røverromantik, Sagaromantik – med disse tre Ord er Trefjerdedele af Maurits Hansens novellistiske Produktion betegnet.»
I Just Bings ettbinds Norsk litteraturhistorie (1904) på nesten 300 sider er bare én av sidene viet Maurits Hansen. Ingen av momentene som dras fram er entydig positive. Hansens omdømme var på et lavmål rundt århundreskiftet, blant annet ble fortellingene hans fjernet fra skolens lesebøker, men etter at realismen etterhvert ble forlatt, kom det inn en mer historisk forståelse som bedømte ham etter egne premisser og så ham som et forbindelsesledd mellom to litterære epoker.
Kristian Elster omtaler i Illustrert litteraturhistorie (1923) Maurits Hansen som en forfatter som kunne blitt til noe om omstendighetene hadde vært annerledes: han ble sett på som en som måtte kjempe mot harde økonomiske realiteter og «beile til publikums slette smak», men også: «Mauritz Hansen eiet et utvilsomt fortællertalent, ikke alene er han fremragende sammenlignet med sine norske samtidige, den eneste virkelige fortæller blandt dem.» Også Henrik Jæger er inne på disse momentene i innledningen til Noveller (1882): etter å ha rakket ned på den gjennomgående dårlige kvaliteten til Hansens litteratur, dels som et resultat av de økonomiske omstendighetene, dels på grunn av at Hansens litteratur var en dårlig etterligning av tysk romantikk, skriven Jæger «Men midt inde mellem alt dette træffer man fra Tid til anden et lidet Stykke ægte Fortællerkunst. Under tiden er det en liden Samtale, undertiden en hel Figur, undertiden en Scene, undertiden en Beskrivelse.» […] «Det er ikke nogen glimrende Kunst, ingen moderne Virtuositet – med det er i al sin naive Fordringsløshed dog en Kunst der fængsler og gjør et behageligt Indtryk ved sit tilforladelige Virkelighedspræg.»
Senere litteraturhistorikere betrakter Maurits Hansen som en etappe i en kulturhistorisk utvikling, og eldre former kritiseres vanligvis ikke fordi de er «enklere» enn dagens. Synet på Hansen var at han importerte en europeisk tradisjon og eksperimenterte med å tilpasse den til det norske landskapet og mange, særlig Dahl og Beyer, la vekt på det som peker framover.
Fra 1970-tallet er Maurits Hansens litteratur blitt gjenstand for flere studier. En av dem er Bjørn Tysdahls Maurits Hansens fortellerkunst som avdekker gjennomgående temaer i Hansens litteratur, som «skinn og virkelighet» og «skjelettene i skapet». Tysdahl ser Hansen som en seriøs forfatter i den forstand at han vil noe ut over å tjene penger, og selv om han som et barn av sin tid inngår i den europeiske litteraturtradisjonen, omformer og overfører han denne tradisjonen til norske forhold. Tysdahl behandler også Maurits Hansen sosialpolitiske holdning som et annet sentralt tema. Dette kommer til uttrykk i beskrivelser av mennesker som overskrider tidens rigide klassedeling, en sosial mobilitet som følger av forelskelser, sosial oppdrift eller utarming.
Pyrrhos I
Pyrrhos I var patriark av Konstantinopel fra 638 til 641 og i små intervaller i 654. Som sin forgjenger, Sergios I, var han monoteleittisk.
Akrotiri og Dekelia
Akrotiri og Dekelia (offisielt: De suverene baseområder Akrotiri og Dekelia, engelsk: Sovereign Base Areas of Akrotiri and Dhekelia) er to militærbaseområder under britisk suverenitet på sørkysten av øya Kypros i Middelhavet. Militærbaseområdene er underlagt britisk jurisdiksjon og er ikke en del av Republikken Kypros. Akrotiri ligger i sør nær Limassol og Dekelia i sørøst nær Larnaka. Administrasjonssetet er Episkopi Cantonment.
Böhmen
Böhmen, eller Čechy, (tysk: Böhmen; tsjekkisk: Čechy ; latin og engelsk: Bohemia; fransk: Bohême) er en historisk region i Sentral-Europa og et tidligere kongerike som i mange århundrer var en del av det tysk-romerske rike og Habsburgerriket (senere Østerrike). Den viktigste byen og historiske hovedstaden er Praha. Det er den vestligste og største historiske region av tsjekkisk land i dagens republikk Tsjekkia, men i bredere betydning er Böhmen tidvis referert til hele det tsjekkisk området, inkludert Mähren og Tsjekkisk Schlesien, særlig i en historisk kontekst som landet til kongeriket Böhmen. Tsjekkisk land (tsjekkisk: České země) består således av de tre regionene Böhmen, Mähren og Tsjekkisk Schlesien, og utgjort republikken Tsjekkia siden 1. januar 1993. Böhmen har et areal på 52 065 km2 og har rundt regnet 6,5 millioner av Tsjekkias 10,5 millioner innbyggere.
Akrotiri og Dekelia
Storbritannia har stasjonert hærstyrker i basene, som har viktig utstyr for samband og signaletterretning. Flybasen er sentral for britenes kapasitet til å delta i militære operasjoner i middelhavsområdet, Midtøsten og Sentral-Asia.
Böhmen
Böhmens historie er tett knyttet til Mähren, selv om Mähren er en egen historisk region. Som geografisk region er Böhmen i dag også kjent under det tsjekkiske navnet Čechy. Böhmen grenser i nord til den historiske regionen Schlesien (i dag i Polen), i øst mot Mähren, i sør mot Østerrike og i vest og nordvest mot Bayern og Sachsen (i dag i Tyskland).
Akrotiri og Dekelia
Geografi
Til sammen dekker de to områdene et areal på 254 km². Om lag 60 % av landet er eid av private og benyttes til landbruk. Det resterende arealet kontrolleres av britene, med halvparten benyttet til militære formål. Den andre halvparten av det britiskeide arealet er kronland, som omfatter veier, skogsområder, elver og innsjøer.
Böhmen
Böhmen var tidligere hertugdømme i Stormähren, senere et uavhengig fyrstedømme, et kongerike innenfor det tysk-romerske rike, deretter en del av Habsburgmonarkiet og det østerrikske rike. Etter den første verdenskrig og etableringen av uavhengig tsjekkisk stat, ble Böhmen en del av Tsjekkoslovakia. Mellom 1938 og 1945 ble grenseregionene med en betydelig tyskspråklig minoritet i alle de tre tsjekkiske regionene slått sammen med Nazi-Tyskland som Sudetenland.
Akrotiri og Dekelia
Akrotiri
Akrotiri er det vestlige av de to områdene og kalles derfor Western Sovereign Base Area (SBA). Det ligger sør og vest for byen Limassol og består av Episkopi Garrison og flybasen RAF Akrotiri. Arealet er på 123 km². Det vestlige baseområdet har en grense på 47,4 km med Kypros og en 56,3 km lang kystlinje.
Böhmen
Det gjenværende tsjekkisk land ble Den andre tsjekkiske republikk og ble deretter okkupert som Riksprotektoratet Böhmen og Mähren. I 1969 ble tsjekkisk land (inkludert Böhmen) gitt selvstyre innenfor Tsjekkoslovakia som Den sosialistiske tsjekkiske republikk. I 1990 ble navnet endret til Den tsjekkiske republikk (Tsjekkia), som deretter ble en adskilt stat i 1993 ved oppløsningen av Tsjekkoslovakia.
Akrotiri og Dekelia
Dekelia
Dekelia er det østlige av de to områdene og kalles derfor Eastern Sovereign Base Area. Det ligger nordøst for byen Larnaka og består av Dekelia og Ayios Nikolaos. Arealet er på 131 km². Det østlige baseområdet har en grense på 103 km med Kypros. Innenfor basens territorium ligger tre kypriotiske eksklaver: landsbyene Xylotymvou og Ormidia og kraftverket i Dekelia. Det østlige baseområdet har en grense på 103 km med Kypros. Kystlinjen er på 27,5 km.
Böhmen
Språk
Tsjekkisk språk er først dokumentert skriftlig i Böhmen på 1100-tallet i form av ordlister, litterære verker på 1200-tallet og administrative dokumenter mot slutten av 1300-tallet. De første bibeloversettelser kom også i denne epoken. Det var ingen standardiserende skille mellom tsjekkisk og slovakisk før 1400-tallet, men det ble merkbart på 1500-tallet. Bible kralická, den første komplette oversettelsen av Bibelen, kom i 1579-1593 og ble avgjørende for standardiseringen av tsjekkisk i de påfølgende århundrene.
I 1615 ble det forsøkt å få erklært tsjekkisk som det eneste offisielle språket i kongedømmet. Etter det bøhmiske opprør (1618–1620), hovedsakelig drevet av den protestantiske adelen, ble slått ned av Habsburgmonarkiet i 1620 måtte de protestantiske intellektuelle forlate landet. utvandringen sammen med konsekvensene av tredveårskrigen fikk en negativ effekt på utbredelsen og anvendelsen av tsjekkisk språk. I 1627 ble tsjekkisk og tysk offisielle språk i kongeriket Böhmen, og på 1700-tallet ble tysk dominerende i Böhmen og Mähren, særlig blant de øverste samfunnskalssene.
Akrotiri og Dekelia
Klima
Områdene har middelhavsklima, med varme og tørre somre og kjøligere vintre.
Böhmen
Oldtidens Böhmen
Böhmen (latin: Bohemia) har navn etter oldtidsfolket boierne (latin flertall Boii), et stort keltisk folk kjent av romerne for deres folkevandringer og bosetninger i nordlige Italia og andre steder. Andre deler av dette folket bevegde seg vestover sammen med helvetikere (latin: Helvētiī) inn i sørlige Frankrike, noe som var en av hendelsene som førte til Julius Cæsars galliske krig i 58 f.Kr. Han forteller om hendelsene til konflikten i de innledende seksjonene av Commentarii de Bello Gallico (Opptegnelser om gallerkrigen). Ved at disse keltisketalende folkegruppene forlot det som i dag er sørlige Tyskland og Böhmen, ble de spredte befolkede gjenværende områdene åpent for germansktalende svebere som bosatte seg og ble dominerende i de forlatte områdene. I sør, over elven Donau, strakte romerne sitt rike, og i sørøst, i det som i dag er Ungarn, var sarmatere, opprinnelig et iransk folk.
I området til dagens Böhmen ble den germanske stammen markomannere og andre svebiske stammer ledet av deres kong Maroboduus etter å ha lidt et nederlag for romerske styrker i Tyskland. Han dro fordel av det naturlige forsvaret av fjellene og skogene i områdene. De opprettholdt allianser med stammer i nærheten og var tidvis delvis kontrollert av romerne og andre ganger i krig med dem, som i tiden da de kjempet mot hæren til keiser Marcus Aurelius.
I senantikken og tidlig middelalder i folkevandringstiden var det to nye svebiske stammer som dukket opp vest for Böhmen i sørlige Tyskland: alamannerne og bavarere (latin: Baiuvarii). Sistnevnte ga navn til Bayern (latin: Bavaria). Mange svebiske stammer fra regionen Böhmen deltok i folkevandringene vestover, noen bosatte seg så langt unna som Spania og Portugal. Det var også stammer som forflyttet seg østover, vandaler og alanere. Andre grupper igjen bevegde seg sørover mot Pannonia. Den siste kjente omtalen av kongeriket til markomannerne er om en dronning ved navn Fritigil på 300-tallet. Det er antatt at hun levde i eller nær Pannonia. Svebiske langobarder, som i flere generasjoner hadde bevegd seg fra Østersjøen via Elben og Pannonia til nordlige Italia, er nedtegnet i Origo Gentis Langobardorum, langobardernes historie, for en tid tilbrakt ved «Bainaib», et uklart sted som kanskje kan identifiseres som Böhmen.
Akrotiri og Dekelia
Natur- og miljøforhold
Den eneste bestanden av gåsegribb på Kypros finnes i det vestlige baseområdet, der det også finnes eleonorafalk. I alt 260 fuglearter, 200 av dem trekkfugler, er registrert på Akrotirihalvøya. Det er registrert mange insektarter, 77 av dem endemiske. Området har ni endemiske sneglearter. I floraen finnes den sjeldne orkidéen Ophrys kotschyi.
Böhmen
Oldtidens Böhmen
Etter denne folkevandringstiden var Böhmen delvis avbefolket på 500-tallet, og til sist ble området fylt om slaviske folk som kom fra øst, og deres språk begynte å erstatte de eldre germanske og keltiske språkene. Disse forfedrene til dagens tsjekkere, skjønt graden av slavisk innvandring er et emne for akademisk diskusjon. Den slaviske innvandringen synes å ha skjedd i to eller tre bølger. Den første kom fra sørøst og øst da germanske langobarder forlot Böhmen rundt 568. På begynnelsen var det antagelig en ny bølge av slavere som kjempet mot avarer fram til framveksten av riket til Samos rike, i henhold til Fredegars krønike. Det var en rike eller en stammesammenslutning av slaviske folk ved Samo som eksisterte fra 623. Samos død i 658 markerte slutten på den gamle slaviske riket eller forbundet. Den andre forsøket på å etablere et lignende slavisk forbund var Karantania (658–828) i sørlige Østerrike og nordøstlige Slovenia.
Akrotiri og Dekelia
Natur- og miljøforhold
Strendene ved Akrotiri er yngleområde for glattkarett og suppeskilpadde.
Traunstein
Traunstein er en by i den tyske delstaten Bayern, i det sydlige Tyskland. Byen ligger ved elven Traun, som er en sideelv til Alz.
Akrotiri og Dekelia
Natur- og miljøforhold
Det drives ulovlig jakt på fugl ved Limmasolsjøen. I Dekelia er fangst av småfugl på trekk er et problem i trekksesongene om våren og høsten.
Böhmen
Oldtidens Böhmen
Kristendommen ble introdusert tidlig på 800-tallet, men ble først dominerende langt senere, på 900- eller 1000-tallet. 800-tallet var avgjørende for Böhmens framtid. Herregodssystem under føydalismen fikk en kraftig nedgang som det også gjorde i Bayern. Innflytelsen til sentrale «fraganeo-tsjekkere» (Bydgoszcz) vokste som resultat av et viktig kultsenter i deres område. De var slavisktalende og bidro således til omformingen av befolkningen til en ny nasjon med en forent slavisk bevissthet.
Akrotiri og Dekelia
Demografi
Baseområdene har en befolkning på omkring 3,000 britiske militære med 3,700 sivile britiske familiemedlemmer og 7,000 kyprioter. Det arbeider også kypriotiske statsborgere på basene uten at de er bosatt der.
Böhmen
Přemyslidiske dynasti
Böhmen ble gjort til en del av den tidlige slaviske staten av Stormähren under styret til Svatopluk I (870–894). Etter hans død ble Stormähren svekket av år med innbyrdeskrig og brøt til sist sammen og fragmenterte grunnet stadige invasjoner fra de nomadiske madjarer. At Böhmen ble en del av Stormähren førte til en omfattende kristning av befolkningen. Et innfødt monarki kom på tronen, og Böhmen kom inn under styret til det přemyslidiske dynasti, som kom til å styre tsjekkisk land for flere århundrer.
Akrotiri og Dekelia
Demografi
Engelsk og gresk benyttes av befolkningen i områdene.
Böhmen
Přemyslidiske dynasti
Přemyslidene sikret grensene fra restene av asiatiske invasjoner etter sammenbruddet til Mähren ved å underlegge seg som vasall for frankiske herskere. Denne alliansen var muliggjort ved Mähren var blitt et kristent rike fra og med 800-tallet. I 806 ble behaimiene (= bøhmerne) nødt til å underkaste seg karolingerne, og betale en årlig skatt på fem hundre mål sølv og 120 okser Nære kontakter med ble videreutviklet med Østfrankerriket som igjen utviklet seg til det karolingiske storrike, og ble til sist det tysk-romerske rike.
Akrotiri og Dekelia
Historie
Ved forhandlingene foran Kypros' uavhengighet i 1960 var basespørsmålet et stridstema som dro prosessen ut. Britene ønsket først å disponere 140 engelske kvadratmil, men møtte motstand fra kypriotisk hold. Den kypriotiske lederen, erkebiskop Makarios III, ville gå med på 30-40 engelske kvadratmil og fikk til slutt gjennomslag for at baseområdet skulle utgjøre mindre enn 100 engelske kvadratmil.
Böhmen
Přemyslidiske dynasti
Etter en avgjørende seier for det tysk-romerske rike og Böhmen over invaderende madjarer i 995 i Lechfeldslaget, ble hertug Boleslav I av Böhmen gitt markgreveskapet Mähren (tsjekkisk: Markrabství moravské), en grensestat, av keiser Otto den store. Böhmen forble i stor grad en selvstyrt stat under det tysk-romerske rike i flere tiår. Jurisdiksjonen til det tysk-romerske rike ble bestemt gjennomført da Jaromir ble gitt kongeriket Böhmen som et len av keiser Henrik II av Det tysk-romerske rike, og med løftet om at han skulle kunne holde det som en vasall straks han okkupert Praha på nytt med en tysk hær i 1004 og avsluttet styret til Bolesław I av Polen. Borgerne av Praha tok imot ved byens port og mottok bekreftelse fra ham på deres rettigheter.
De første som benyttet tittelen «konge av Böhmen» var přemyslidehertugene Vratislav II (1085) og Vladislav II (1158), men deres arvinger kom til å gå tilbake til tittelen som hertug. Tittelen som konge ble arvelig først under Ottokar I (1198). Hans sønnesønn Ottokar II (konge i tiden 1253–1278) erobret et kortvarig rike som besto av dagens Østerrike og Slovenia. På midten av 1200-tallet begynte en innvandring av tyskere, senere kalt for deutschböhmen, noe som ble oppmuntret av myndighetene da hoffet søkte å erstatte tapene fra en kortvarig invasjon av mongoler i Europa i 1241-1242. Tyskerne bosatte seg hovedsakelig langs de nordlige, vestlige og sørlige grensene i Böhmen, skjønt mange søkte også til de større byene over hele riket.
Akrotiri og Dekelia
Historie
Storbritannias suverenitet over de to baseområdene ble traktatfestet. Britene utstedte i 1960 en erklæring om sin behandling av områdene. Gjennom The Sovereign Base Areas of Akrotiri and Dhekelia Order in Council, 1960 ble det fastsatt bestemmelser om administrasjonen av de områdene.
Böhmen
Luxembourg-dynastiet
Huset Luxembourg aksepterte invitasjonen til å overta tronen i Böhmen ved å gifte seg med přemyslideprinsessen og arvingen Elizabeth, datter av Václav III av Böhmen. Johan, sønn av Henrik VII av Det tysk-romerske rike, ble kronet i 1310. Hans sønn Karl ble konge av Böhmen i 1346. To år senere grunnla han Karlsuniversitetet (tsjekkisk: Univerzita Karlova), den første universitetet i Sentral-Europa.
Akrotiri og Dekelia
Historie
I tillegg til de to baseområdene råder Storbritannia også over en radarstasjon på Olympos, en sambandsstasjon og et rekreasjonsanlegg andre steder i Troodos-fjellene, en sambandsstasjon i Zygi, flere vannforsyningsanlegg, og benyttet før den tyrkiske invasjonen også en flystasjon ved Nikosia og flere steder i Famagusta. Disse er ikke en del av de suverene baseområdene.
Böhmen
Luxembourg-dynastiet
Hans styre løftet Böhmen til dens topp, både politisk og i totalt areal, noe som resulterte at han var den første konge i Böhmen som ble valgt til tysk-romersk keiser. Under hans styre kontrollerte kronen i Böhmen svært mangfoldige områder som Mähren, Schlesien, Oberlausitz, Niederlausitz, Brandenburg, et område rundt Nürnberg kalt Ny-Böhmen, Luxembourg, og flere mindre byer spredt rundt om i Tyskland.