cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
İsmail Enver
Første verdenskrig og død
Så snart krigen startet, 31. oktober, 1914, beordret Enver alle menn i militær alder å melde seg. Rekrutteringskontorene taklet ikke den enorme pågangen og det oppstod store forsinkelser. Dette gikk også utover landbruket som Det osmanske riket var veldig avhengig av på det tidspunktet. Etter første verdenskrig, som ble en stor katastrofe for Det osmanske riket, flyktet han via Odessa til Tyskland og derfra inn til Russland. I 1919 ble han dømt til døden i Tyrkia for sin rolle under krigen. Han flyttet seg senere til Bukhara i Usbekistan. Der var han på oppdrag fra de russiske myndighetene, hvor han ble sendt for å slå ned det muslimske opprøret som hadde oppstått i Sentral-Asia. Men Enver endte opp med å kjempe med opprørerne mot Russland. Det eksisterer mange teorier og historier om hans død, men ingenting er dokumentert. Det som er fastslått er at han døde i kamp mot Russland i det området som er Tadsjikistan i dag.
Exodus (band)
Exodus er et thrash metal-band fra Richmond, California. Exodus startet sin karriere i 1979 da det ble stiftet av gitaristen Kirk Hammett og trommeslageren Tom Hunting. Tom Hunting var også vokalist i starten, før Exodus fikk sin første ordentlige vokalist; Tim Agnello. Tim Agnello var ikke lenge med i bandet før han ble byttet ut med Paul Baloff. Den første komplette besetningen bestod av Paul Baloff (vokal), Gary Holt (gitar), Kirk Hammett (gitar), Geoff Andrews (bass) og Tom Hunting (trommer). Kirk Hammett forlot i 1983 bandet til fordel for Metallica, etter å ha skrevet deler av debut-albumet. Gitaristen Gary Holt er den eneste som har vært med Exodus fra begynnelsen til slutten.
1985-1994
I 1985 kom debut-albumet Bonded by Blood, og det nådde fort kultstatus. Bonded by Blood står igjen i dag som en milepæl i thrash metal-miljøet. Året etter forlot Paul Baloff bandet, og Steve "Zetro" Souza kom inn som ny vokalist.
I 1991 forlot Rob McKillop (bass) bandet, og på det nye Exodus-albumet, Force of Habit fra 1992, var Mike Butler trommeslager. I 1992 forlot også Steve "Zetro" Souza Exodus, fordi han ikke var nok engasjert i bandet. I 1994 ble bandet oppløst.
2001-
Da bandet på nytt ble gjenforent i 2001 var Paul Baloff, Rick Hunolt, Tom Hunting, Jack Gibson og Gary Holt tilbake. I 2002 led Paul Baloff av et slag som førte ham i koma. Slaget svekket ham så kraftig at familien hans bestemte for å la ham dø i fred. Den 2. februar 2002 ble Paul Baloff erklært død. Exodus bestemte seg for å fortsette for å hedre hans minne, og Steve «Zetro» Souza kom tilbake i bandet. Bandet ga ut comeback-albumet Tempo of the Damned i 2004, 12 år etter deres siste studioalbum.
Rick Hunolt og Tom Hunting forlot Exodus i 2005. Heathen-gitaristen Lee Altus og tidligere Slayer-trommis, Paul Bostaph, tok deres plass. Bandmedlemmene mente at Steve «Zetro» Souza fortsatt ikke klarte å engasjere seg nok i bandet, og i 2005 ble han sparket fra Exodus. Han ble senere erstattet med Rob Dukes. Mange mener at deres neste album ville bli det sterkeste albumet deres siden Bonded by Blood. Shovel Headed Kill Machine ble utgitt i 2005, og denne oppstillingen er den samme bandet har i dag.
Exodus' neste studioalbum er ventet å komme i slutten av 2007.
Sigurd Jorsalfare
Sigurd I Magnusson (norrønt: Sigurðr jórsalafari; født 1090, død 26. mars 1130 i Oslo) var sønn av kong Magnus Berrføtt og regjerte riket fra 1103 sammen med sine brødre, Olav Magnusson (1099–1115) og Øystein I (1088–1123). Fra 1123 var han enekonge i Norge.
Sigurd fikk tilnavnet «Jorsalfare» etter at han hadde vært på korstog og pilegrimsferd til Jerusalem (på norrønt kalt «Jórsalir» eller «Jórsalaborg»). Hovedkilden til Sigurds liv er Magnussønnenes saga i Snorres Heimskringla.
Bakgrunn
Sigurd var nest eldst av tre brødre, og moren hans var en av kongens friller, Tora. De tre brødrene hadde forskjellige mødre, men lik arverett til tronen. Sigurd fulgte faren Magnus på flere utenlandsreiser da han besøkte og befestet kolonier under sitt styre. Som 12–13-åring var Sigurd med på en slik tur, men han hadde blitt igjen på Orknøyene da faren falt i et bakholdsangrep i Irland i 1103.
Det var særlig de to brødrene Øystein og Sigurd som tok oppgavene som konge. Den yngste broren Olav var bare 3–4 år da faren Magnus døde, og han var sykelig og døde tidlig.
Det er ikke kjent hvorfor det var Sigurd som ble valgt ut til å lede ferden til Jorsal, men det kan skyldes at han var mer reisevant enn broren og rett og slett ønsket det. Begge deltok aktivt i forberedelsene, og reisen kan sees som et felles prosjekt. Da reisen startet var kong Sigurd kun 18 år, og broren Øystein ble igjen i Norge for å styre landet.
Jorsalferden
Reisen til Jorsal tok hele tre år (1108–1111), og det var 60 langskip med anslagsvis 100 mann ombord i hvert av dem, slik at det var en styrke på hele 6 000 mann som reiste ut fra Bergen høsten 1108. Med i følget var både lendmenn, storbønder, frie menn og treller. For mange som deltok var nok både eventyrlyst og utsiktene til rikdom vel så viktige som de åndelige elementene. For trellene kom i tillegg utsiktene til å bli frie.
Ferden gikk i første omgang over Nordsjøen og de overvintret i Sør-England, sannsynligvis på øya Sheppey i Kent ved Themsens munning. Det er antatt at kong Sigurd møtte den engelske kongen Henrik I, som selv hadde norske røtter gjennom Vilhelm Erobreren og Rollo. Neste vår reiste de ned langs kysten av Frankrike til Nord-Spania, hvor de blant annet hadde et lengre opphold i Santiago de Compostela, som også den gang var et sentralt pilegrimsmål. Så langt gikk reisen relativt greit, da de i hovedsak passerte områder som var kontrollert av kristne småkonger og de fikk tilgang til forsyninger hos dem.
Lengre sør hadde muslimske herskere fortsatt kontroll. Dette førte til flere strandhogg, både for å skaffe forsyninger, men også for å bidra til nedkjempelse av det muslimske herredømmet i Spania og Portugal. Særlig var dette tilfelle i kampene om Sintra, Lisboa og Alcácer do Sal, hvor kong Sigurds styrke erobret disse byene og ga dem over til kristne herskere.
Våren 1110 passerte de Gibraltar og fortsatte kamper mot både muslimske styrker og pirater, både til lands og i sjøslag. Kong Sigurd erobret øyene Formentera, Ibiza og Menorca på Balearene fra emiren Mubassir ibn Sulayman al-Nassir ad-Daula. På forsommeren 1110 ankom følget Sicilia, hvor de tok inn hos normannerkongen Roger II av Sicilia over sommeren.
Tidlig om høsten ankom de Det hellige land og ankret med 60 skip ved havnebyen Akko (norrønt: «Akersborg») i det daværende Kongeriket Jerusalem. Her ble de tatt i mot og eskortert av kong Balduin I av Jerusalem. Sigurd var den første kongen som kom på visitt, på veier dekket av tepper og palmer. Følget besøkte Jerusalem og de øvrige hellige stedene i området, blant annet badet de i elven Jordan på samme sted hvor døperen Johannes døpte Jesus.
Selv om Jerusalem var gjenerobret av kristne styrker etter korstoget i 1099, var fortsatt store deler lengre nord under muslimsk kontroll. Kong Balduin ba om Sigurds assistanse til å innta byen Sidon i dagens Libanon, hvilket de gjorde. Sigurds styrke angrep sjøveien, mens Balduins styrke angrep over land. Balduin tilbød Sigurd en flis av Kristi kors som relikvie hvis han hjalp ham å storme Sidon med flåten sin. Sidon falt, og nordmennene overvintret i Jerusalem.
De avla ed på at når de kom hjem, skulle relikvien avgis til St. Olavs grav i Nidaros. I tillegg skulle de gjøre alt de kunne for å fremme kristendommen i Norge, opprette et erkebispesete og innføre tiende. Alle disse ordningene ble innført, men ikke alt i kong Sigurds regjeringstid.
Rett over nyttår 1111 forlot Sigurds styrke Det hellige land og var innom både Kypros og Peloponnes før de kom til Miklagard, dagens Istanbul, setet for den bysantiske keiseren Alexios I. Her fikk de en storslagen mottakelse og ble værende en stund før en mindre gruppe reiste landeveien hjem. Det er antatt at kun 100 av de opprinnelige 6 000 som reiste ut, kom tilbake til Norge sommeren 1111. De øvrige hadde enten falt i kamp eller omkommet av andre grunner, men et betydelig antall ble også igjen hos keiser Alexios og tjenestegjorde som væringer i hans livgarde. Det er sannsynlig at noen av disse senere vendte tilbake til Norge, men da betydelig rikere enn da de reiste.
Tilbake i Norge
Det var mye som hadde skjedd hjemme i Norge da kong Sigurd kom hjem og skulle dele styringen med broren. Øystein hadde bygget klostre og kirker, verdslige bygninger og forsvarsverker. Videre var Jemtland erobret. Typisk for Øystein var det med listighet og klokskap – ikke med kamp og vold. De to brødrene var ganske forskjellige. Sigurd var taus og handlingsorientert, mens Øystein ofte oppnådde mer med klokskap og sjarm. Selv om kong Sigurd hadde et visst renommé etter Jorsalferden, kunne han nok komme litt til kort overfor brorens gode utseende, veltalenhet, kunnskaper og sosiale evner.
Snorre Sturlasson beskriver kong Sigurd slik: Det ble derfor en viss rivalisering mellom brødrene, mens de stort sett løste «overlappingen» ved at de vekslet på hvem som befant seg nord og sør i riket.
Men 29. august 1123 er kong Øystein på gjestebud på Hustad i Romsdal, hvor han blir syk og dør, etter å ha vært konge i 20 år. Han blir begravet i Nidaros, og kong Sigurd er fra da av enekonge i Norge. Det er ikke kjent hva han gjorde i denne tiden, bortsett fra at han var på et mindre felttog til Småland for å støtte kristningen der. Ellers sier Snorre at dette var en god og fredelig tid for Norge.
Kong Sigurd dør – borgerkrig bryter ut
Under et opphold i Oslo ble kong Sigurd 26. mars 1130 plutselig syk og døde. Han var da 40 år og hadde da vært konge i 26 år, de siste seks årene som enekonge. Han ble gravlagt i Halvardskatedralen. Sønnen Magnus som han hadde med frillen Borghild Olavsdatter, var hos ham da han døde og overtok som konge. Men det dukket opp flere som mente de var kongesønner, blant andre Harald Gille som hevdet å være sønn av Magnus Berrføtt og altså bror av Sigurd og Øystein. Han hadde lovet å ikke gjøre krav på kronen så lenge brødrene levde, men gjorde det ved Sigurds død.
Michael Collins (1890–1922)
Michael John Collins (irsk form Mícheál Eoin Ó Coileáin; 1890–1922) var en irsk opprørsleder, politiker og offiser. Han var finansminister i Den irske republikk, sjef for IRAs etterretningsavdeling, formann for den provisoriske regjering og øverstkommanderende for de nasjonale hærstyrkene. Collins var en av de sentrale aktørene i forhandlingene om den anglo-irske traktat.
Sigurd Jorsalfare
Kong Sigurd dør – borgerkrig bryter ut
Det brøt ut krig mellom de ulike kandidatene til kronen. I ettertid er denne perioden kjent som Borgerkrigstiden, og den preget norgeshistorien de neste hundre årene fram til Håkon Håkonsson tok makten i 1217.
På 1900-tallet antok man at Sigurds hodeskalle var på Akershus slott. Per Holck motbeviste dette i 2014 med en C14-datering.
Michael Collins (1890–1922)
Under den irske borgerkrig var han en av de fremste lederne for tilhengerne av traktaten, og han ble av denne grunn myrdet. De fleste irske politiske partier har i ettertid vist stor respekt for ham, og spesielt Fine Gael setter hans minne høyt.
Tidlig liv
Slekten han kom fra, muintir Uí Choileáin, hadde engang vært lords of Uí Chonaill og styrt et område nær Limerick. I likhet med mesteparten av den irske overklassen hadde de mistet sine eiendommer, og hadde blitt vanlige gårdbrukere. De hadde en gård som var noe større enn gjennomsnittet, og hadde det derfor nokså godt økonomisk. En eldre søster av Michael, Helena, ble nonne og jobbet som søster Mary Celestine som lærer i London.
Som barn var Michael oppvakt, og hadde et kraftig temperament og en ildfull nasjonalistisk innstilling. En lokal smed, James Santry, egget opp disse følelsene, og på Lisavaird National School møtte Michael rektoren Denis Lyons, som var medlem av IRB. På skolen var han flink både i sport og akademiske fag.
I februar 1906 tok han eksamenen for offentlig tjeneste i Storbritannia, hvor han for å bestå måtte lovprise «det største imperium». Etter å ha forlatt skolen fulgte han mange andre irers eksempel og flyttet til London, hvor han fikk jobb i postverket. Han bodde i London sammen med sin eldre søster Johanna («Hannie»).
Collins meldte seg inn i Gaelic Athletic Association. Gjennom idrettsforbundet, som var nasjonalistisk orientert, kom han inn i IRB, som var et hemmelig selskap. Det var Sam Maguire, en protestantisk republikaner fra Cork, som introduserte Collins i IRB da han var 19 år gammel. Han skulle etter hvert spille en stadig viktigere rolle i organisasjonen, og ble tilslutt dens leder.
Påskeopprøret
Collins ble først kjent for allmennheten gjennom påskeopprøret i 1916. Som en dyktig og svært intelligent organisator var han høyt respektert i IRB, og han var økonomisk rådgiver for grev Plunkett, faren til en av de som organiserte opprøret, Joseph Mary Plunkett.
Under selve opprøret kjempet han sammen med Patrick Pearse og andre i General Post Office i Dublin. Som mange hadde ventet ble opprøret en militær fiasko. Mange feiret allikevel det faktum at det hadde funnet sted et opprør, og så på blodofferet som en inspirasjonskilde for andre. Collins raste mot det han så som amatørmessig planlegging, spesielt det at man hadde tatt kontroll over bygninger som rett nok var viktige, men som var umulige å forsvare, umulige å rømme fra og vanskelige å få inn forsyninger til. Under uavhengighetskrigen forsikret han seg om at man ikke ble sittende fast i slike posisjoner, og brukte i stedet mobile enheter som drev geriljakrig med raske angrep fulgt av umiddelbar tilbaketrekning.
Collins ble som så mange andre av organisatorene arrestert. Han unngikk såvidt galgen, og ble sendt til Frongoch interneringsleir. Der viste han sine lederevner, og da opprørerne ble løslatt var han allerede en av lederne for Sinn Féin, som i britiske og irske media ufortjent hadde fått skylden for opprøret. Det lille partiet ble raskt infiltrert av de overlevende fra opprøret, som ønsket å benytte seg av ryktet Sinn Féin hadde fått. Gjennom dyktig manøvrering ble Collins i oktober 1917 medlem av sentralstyret i Sinn Féin, og organisatorisk leder for Irish Volunteers. Eamon de Valera var president for begge organisasjoner.
Det første Dáil
Som alle ledende medlemmer i Sinn Féin ble Collins nominert i parlamentsvalget i Storbritannia 1918. Han ble valgt som representant til Det britiske parlamentet for Cork South. Parlamentsmedlemmene fra Sinn Féin hadde annonsert at de ikke ville ta sine seter i forsamlingen, men at de i stedet ville opprette et irsk parlament i Dublin. Dáil Éireann ble samlet i Mansion House i Dublin i januar 1919. De Valera og andre ledende Sinn Féin-medlemmer hadde da allerede blitt arrestert. Collins, som hadde et godt nettverk av spioner, hadde advart flere ledere mot dette, men de Valera hadde overtalt mange til å ignorere advarslene fordi han mente at arrestasjonene kunne bli et propagandakupp. Realiteten var at da mange av lederne ble arrestert var det ikke nok folk igjen til å gjøre det nødvendige mediearbeidet for å utnytte situasjonen. Siden de Valera ikke var med under møtet ble Cathal Brugha valgt til Priomh Aire, det vil si statsminister. Han ble erstattet av de Valera etter at han, med Collins' hjelp, hadde rømt fra fengselet i april 1919.
Collins fikk i 1919 en rekke viktige roller. På sommeren ble han valgt til president for IRB. Ifølge denne organisasjonens doktrine ble han av medlemmene dermed også regnet som de iure president av Den irske republikk. I september ble han leder for etterretningsavdelingen i Irish Republican Army; Irish Volunteers hadde da blitt Den irske republikks offisielle væpnede styrker.
Finansminister
I 1919 fikk Collins også ytterligere ansvar da de Valera utnevnte ham til finansminister. Departementene var i stor grad teoretiske størrelser, ettersom ministrene var ettersøkt av britiske myndigheter og kunne bli arrestert eller drept når som helst. Departementsarbeidet foregikk normalt i private hjem eller på hotellrom. Collins var et unntak. Han opprettet et finansdepartement som klarte å organisere salg av obligasjoner til et fond for å finansiere republikken. Hans ry var så stort av selv Lenin hørte om fondet og sendte en representant til Dublin for å låne penger til den russiske republikken. Han sendte med deler av de russiske kronjuvelene som sikkerhet, og disse ble liggende glemt i en safe i Dublin inntil de ble oppdaget ved en tilfeldighet i 1930-årene.
Collins har i ettertid, når det ble klart hvor mye han klarte å utrette, blitt sett nærmest som en «enmannsrevolusjon». Blant hans bedrifter, utover det som allerede er nevnt, var opprettelsen av The Twelve Apostles (en gruppe snikmordere som drepte britiske agenter), effektiv styring av IRA, effektiv styring av regjeringen i den lange perioden de Valera var i USA og en omfattende operasjon for våpensmugling. Sammen med Richard Mulcahy var Collins helt sentral i organiseringen av IRA, i den grad man kunne ha en sentral styring med en geriljahær som var inndelt i små, lokale grupper. Det er Collins som gjerne får æren for strategien med mobile enheter, såkalte flying columns; det må nevnes at han ikke var helt alene om å organisere dette, særlig var Dick McKee som i 1920 ble henrettet av britene som hevn for Bloody Sunday. Det var også en rekke mer eller mindre kompetente lokale ledere i IRA.
I 1920 tilbød britene en dusør på 10 000 pund, en enorm sum på den tiden, for informasjon som førte til Collins' arrestasjon eller død. Innen IRA ble han kjent som The Big Fellow.
Blant andre irske ledere fikk han særlig to fiender: Cathal Brugha, som var forsvarsminister men ble fullstendig overskygget av Collins i militære spørsmål, og Eamon de Valera. De Valera hadde en bitter motvilje mot Collins, spesielt da Collins' popularitet gikk i været mens de Valera forsøkte å sikre amerikansk anerkjennelse av republikken. Collins hadde forsøkt å få ham fra dette, og at den yngre politikeren fikk rett og samtidig sikret seg så mye popularitet, var vanskelig å svelge. Da de Valera kom tilbake forsøkte han å sende Collins til USA, men ettersom Collins og det meste av ledelsen i Sinn Féin, med unntak av Cathal Brugha og Austin Stack, var mot det reiste han ikke.
Etter at britene i 1921 overraskende erklærte en våpenhvile ble det lagt planer om en konferanse hvor britiske myndigheter kunne diskutere med sin irske motpart. Dette kan langt på vei sees som en seier for republikken, som så langt bare hadde blitt internasjonalt anerkjent av Sovjetunionen.
De Valera fikk i august 1921 Dáil til å oppgradere hans embete fra statsminister til president av republikken, med den begrunnelse at republikken da ville ha et statsoverhode på samme nivå som den britiske monarken i de kommende forhandlingene. Han annonserte så at ettersom kongen ikke ville delta personlig burde heller ikke republikkens president gjøre det. I stedet for å reise selv opprettet han en gruppe utsendinger med alle fullmakter, ledet av Arthur Griffith og med Collins som Griffiths assistent. Collins mente at de Valera selv burde ledet delegasjonen, men reiste til England for å delta i forhandlingene.
Den anglo-irske traktat
Fristaten skulle være en dominion under Det britiske imperiet. Dette var langt mer enn man kunne fått gjennom Home Rule, men mindre enn republikanerne hadde håpet på. Spesielt var troskapseden tung å svelge, selv om den var utformet som en ed til Fristaten og til kongen som en del av traktaten (altså ikke som britisk monark). Sinn Féin ble splittet, men Dáil klarte å ratifisere avtalen med 64 mot 57 stemmer etter ti dagers bitter debatt.
Cathal Brugha hadde problemer med forholdet til Collins, ettersom sistnevnte ble omtalt i pressen som «mannen som vant krigen», mens det formelt var Brugha som hadde ansvaret for militæret. Realiteten var at Collins hadde hatt det meste av det praktiske ansvaret for krigføringen under uavhengighetskrigen.
3457 Arnenordheim
3457 Arnenordheim er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 5. september 1985 av Henri Debehogne ved det europeiske sørobservatorium, og er oppkalt etter den norske komponisten Arne Nordheim.
Michael Collins (1890–1922)
Den anglo-irske traktat
Motstanderne av Collins beskyldte ham for å ha visst på forhånd at forhandlingene om traktaten ikke kom til å ende med opprettelsen av en suveren republikk. Collins argumenterte for at traktaten ville gi Irland «frihet til å oppnå frihet». De Valera var sterkt negativ til dette; først langt senere skulle han erkjenne at Collins hadde hatt rett.
Den provisoriske regjering
På grunn av traktaten gikk de Valera av som president, og forsøkte så straks å bli gjenvalgt for på den måten å knuse traktaten. Arthur Griffith vant, og valgte å gå tilbake til tittelen President of Dáil Éireann. Denne regjeringen var ikke anerkjent av Storbritannia, og for at traktaten skulle kunne vedtas på gyldig måte ble det opprettet en provisorisk regjering som nominelt måtte stå til ansvar overfor House of Commons i Sør-Irland.
Collins ble president for den provisoriske regjeringen, det vil si statsminister. Han forble også finansminister i Griffiths regjering. Innsettelsen av Collins illustrerte kompleksiteten i systemet. Etter britisk lov var han en minister utnevnt av kronen, innsatt etter kongelig vilje. For å bli innsatt i embetet måtte han formelt møte Irlands stattholder, viscount Fitzalan of Derwent. Ifølge britisk jus møtte Collins viscount Fitzalan for å «kysse hendene», det formelle navnet på innsettelsesseremonien, mens ifølge de irske republikanerne møttes de for at Collins kunne akseptere overgivelsen av Dublin Castle. Begge sider var således nokså fornøyd med møtet, men på helt forskjellig grunnlag. Det har blitt fortalt at Collins kom for sent til møtet og ble irettesatt av Fitzalan. Han skal ha svart «du måtte vente syv minutter, men vi måtte vente syvhundre år».
I månedene etter at traktaten var inngått forsøkte Collins desperat å lege såret i den nasjonalistiske bevegelsen for å hindre en borgerkrig. De Valera og hans meningsfeller trakk seg fra Dáil etter å ha tapt avstemningen. Collins klarte å få på plass et kompromiss mellom de to fraksjonene i Sinn Féin, slik at de kunne stille sammen i Fristatens første valg, og deretter utforme en koalisjonsregjering.
Collins foreslo at Fristaten skulle vedta en republikansk grunnlov, som ikke nevnte kongen men samtidig ikke avviste traktaten. For å holde IRA samlet opprettet han en gjenforeningskomité med delegater fra begge fraksjoner. Han brukte også IRBs nettverk for å overtale IRA-ledere til å akseptere traktaten. Men britene la ned veto mot den republikanske grunnloven, ettersom de mente den endret vilkårene traktaten var signert under. Fraksjonen som var motstandere av traktaten begikk deretter handlinger som førte til utbrudd av væpnet strid og etter kort tid til borgerkrig.
Borgerkrigen og Collins' død
I april 1922 okkuperte en gruppe på 200 IRA-soldater som var motstandere av traktaten Four Courts i Dublin i protest mot den provisoriske regjeringen. Collins ville for enhver pris unngå borgerkrig, og gikk ikke til angrep før i juni, da britenes press tvang ham til det. 22. juni 1922 ble den pensjonerte engelske generalen Henry Hughes Wilson skutt ned og drept av to IRA-menn i Belgravia i London. Man antok at det var traktatmotstandere som stod bak, og Winston Churchill gjorde det klart for Collins at dersom han ikke gjorde noe med okkupasjonen av Four Courts ville Churchill bruke britiske styrker mot bygningen.
Det har i ettertid blitt sannsynliggjort at Collins selv beordret drapet på Wilson, som represalie for angrep på katolikker i Nord-Irland. Dette ble avslørt av Joe Dolan, et antatt medlem av Collins snikmorderenhet, i 1950-årene. Han skal også ha fått ordre fra Collins om å forsøke å redde de to morderne fra henrettelse. Uansett bakgrunn tvang dette Collins til å angripe Four Courts i løpet av kort tid. Da en av Fristatens generaler, J.J. O'Connell, ble kidnappet var begeret fullt. Collins lånte to 18-punds kanoner av britene, og skjøt mot Four Courts inntil traktatmotstanderne overgav seg.
Det brøt raskt ut nye kamper i Dublin, og dermed var den irske borgerkrig et faktum. Under Collins ledelse tok Fristaten raskt kontroll over hovedstaden, mens traktatmotstanderne i juli 1922 kontrollerte Munster og noen andre områder. De Valera og andre politikere som var mot traktaten stilte seg på opprørernes side. Collins la i praksis ned sitt embete som leder for den provisoriske regjeringen, og ble øverstkommanderende for Fristatens hærstyrker, som var opprettet som en formell, uniformert hær med de deler av IRA som var traktattilhengere som kjerne. De fikk våpen og penger fra britene, og hæren vokste raskt. Sammen med Richard Mulcahy og Eoin O'Duffy besluttet Collins å foreta en serie landstigninger i republikanske områder i Munster og på vestkysten i juli og august 1922. Under denne offensiven reiste Collins til Cork. Hans kollegaer frarådet dette på det sterkeste, men Collins, som led av kroniske magesmerter og depresjon på grunn av borgerkrigen, ville sette inn alt på å sikre en rask slutt på krigføringen. Han sa til de andre at «de vil ikke skyte meg i mitt eget grevskap».
Det er mulig at en av grunnene til at Collins reiste er at han ville forsøke å forhandle for å få en slutt på krigen, et ønske som hadde blitt forsterket etter at hans gamle venn Harry Boland, som stod på motsatt side i krigen, ble skutt ned og drept av Fristatshæren den 31. juli 1922.
På vei til Cork kom Collins til landsbyen Béal na mBláth den 22. august 1922. Han ble der drept i et bakholdsangrep foretatt av traktatmotstandere fra IRA. Kampen raste i omkring 45 minutter, og Collins ble antagelig truffet av et rikosjett. Han var det eneste dødsofferet. Hans kollega Emmet Dalton hadde oppfordret til å kjøre videre straks det ble skutt mot bilene, men Collins begikk den fatale feil å beordre sine menn til å stoppe og returnere ildgivningen.
Det er ikke konsensus om hvem som drepte Collins. I noen bøker er det hevdet av det var Denis «Sonny» O'Neill, en tidligere skarpskytter i den britiske hæren, som døde i 1950.
Collins' menn var i sjokk etter drapet, og brakte båren til Cork hvor den så ble sendt videre med båt til Dublin. Han lå på lit-de-parade i tre dager, og titusener defilerte forbi båren for å vise sin respekt. Rekviemessen fant sted i St. Marys pro-katedral i Dublin.
Arven etter Collins
Collins har gått inn i irsk historie ikke bare som en stor person, men som en person med enda større potensial. Å miste hans intelligens og arbeidsevne var et stort tap for den gryende irske staten. Det er mulig at kartet over Irland ville sett annerledes ut om han hadde levd lenger; til tross for motstand forsynte han IRA i Nord-Irland med våpen gjennom hele borgerkrigen, en praksis som ble stoppet kort tid etter hans død. Det er også mange som tvilte på om Collins ville ha lagt grensekommisjonens arbeid til side. Tapet ble enda sterkere fordi Arthur Griffith hadde gått bort bare ti dager tidligere, som en følge av utmattelse. En av Collins' siste offentlige opptredener var da han marsjerte bak vennen og kollegaen Griffiths båre. Begge er gravlagt på Glasnevin gravlund i Dublin.
Det har i ettertid slått mange hvor profetiske de ord han skrev ned etter å ha signert traktaten var. I et brev til en nær venn skrev han:
Som 85-åring skal de Valera ha sagt: «Det er min overbevisning at når tiden er inne vil historien se Collins' storhet, og den vil bli skrevet ned på min bekostning».
Filmatisering
I 1996 lagde Neil Jordan filmen Michael Collins, med Liam Neeson i rollen som Collins og Julia Roberts som hans forlovede, Kitty Kiernan. Filmen ble rost for at den presenterte historien om Collins for et bredere publikum, men ble også kritisert av en del historikere for å ta friheter med de faktiske forhold.
Kompressor
Kompressor kan ha flere betydninger:
Ødegården Verk
Ødegården Verk eller Ødegården Apatittgruver i Bamble i Telemark er et nedlagt gruvekompleks som utvant hovedsakelig apatitt fra 1872.
Gruvekomplekset var opprinnelig anlagt for utvinning av apatitt gjennom både sjaktgruver og dagbrudd. Apatitt ble brukt som råstoff til fremstilling av gjødsel. På sitt meste var Ødegården Verk en av de største apatittgruvene i landet, og utvant opp til 10,000 tonn av mineralet årlig. Noen kilder anslår at arbeidsstyrken på sitt meste var på mer enn 800 mann.
Ødegården Verk ligger rundt 1 km før for E18, ved Feset mellom Kragerø og Brevik. Apatitt og de andre mineralene ble opprinnelig transportert ved hjelp av hest og kjerre av de lokale bøndene fra stedet til en av de tre utskipningshavnene: til Åby øst i Åbyfjorden, til Brevikstranda i Brevikstrandfjorden i sørøst, eller til Isnes mot sør, 300 meter vest for Valle. Senere ble det bygget en kabelbane fra gruvene og ned til havnen ved Isnes. Kabelbanen kunne frakte både passasjerer, forsyninger og stein opp og ned fra gruvene.
Den dominerende steinen som ble utvinnet var en rutil-bærende skapolitt-hornblendestein som ble beskrevet av den norske geologen Waldemar Christofer Brøgger i 1934 som ødegårditt. Hovedsakelig ble det fra Ødegårdens Verk eksportert en særlig karbonat-rik hydroksylapatitt. Brøgger kalte dette mineralet dahllite, etter Tellef Dahll og hans bror Johan Martin Dahll, som ledet gruveoperasjonene her på denne tiden.
Historie
Gruvedriften i området ble opprinnelig drevet som to adskilte virksomheter, benevnt henholdsvis Østgruven og Vestgruven. Den østlige ble drevet av det franske gruveselskapet Compagnie Française des Mines de Bamble og startet virksomheten i 1872. Den vestlige ble startet opp året etter av Johan Dahll.
Østgruven
Østgruven ble etablert under ledelse av direktør Auguste Daux, som bodde i et stort hus rett ved gruven som han ga navnet Dauxborg.
Daux ble i 1877 etterfulgt av gruveingeniøren Charles Antoine Delgobe, som ledet arbeidet fram til 1886. I motsetning til Daux lærte Delgobe seg norsk, noe som gjorde at han fikk bedre kontakt med sine arbeidere. Delgobe fortsatte å bo i Norge fram til sin død 1. januar 1916 i Kristiania, og var da en innflytelsesrik slektsforsker, sivilingeniør, oversetter og belgisk visekonsul.
Vestgruven
Selv om Dahll-brødrenes Vestgruve med sin arbeidsstyrke på 46 mann totalt var mindre enn østgruven til Compagnie Française, gjorde den det noe bedre i de siste årene av 1800-tallet. I 1895, da Østgruven hovedsakelig var stengt, eksporterte Johan Dahll 1,200 tonn apatitt, til en pris av kr 65 per tonn for den beste kvaliteten. Apatitt-eksemplarer fra de vestlige Dahll-gruvene ble en del av den norske utstillingen på verdensutstillingen i 1876 i Philadelphia.
Samlet virksomhet
I 1910 ble virksomheten i Ødegården Verk slått sammen i en felles aktivitet, da et konsortium ledet av Håkon Mathiesen kjøpte opp begge selskapene og gjenopptok produksjonen. I 1915 dannet Mathiesen og de andre aksjonærene aksjeselskapet Bamble Apatitt A/S til å drive verket. Erland Eide hadde rollen som øverste leder på denne tiden.
1195 Orangia
1195 Orangia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 24. mai 1931 av Cyril V. Jackson ved Union Observatory i Johannesburg.
Ødegården Verk
Samlet virksomhet
Gruvedriften nøt godt av et stort oppsving i etterspørselen etter matvarer under første verdenskrig, da det europeiske landbruket fikk svekket bemanning som følge av at folk ble skrevet ut til krigstjeneste. Med færre landbruksarbeidere og en økende etterspørsel etter billig mat, måtte landbruket effektiviseres for å øke produksjonen. Bruken av mekaniserte landbruksredskaper tiltok, det samme gjorde bruken av kunstgjødsel. Som følge av at den norske regjeringen erklærte at landet var offisielt nøytral under krigen, kunne Norge profitere på den europeiske matvareetterspørselen, og myndighetene forsøkte å utvide med tilsvarende gruvedrift i området.
Under første verdenskrig var etterspørselen etter kunstgjødsel så stor at det var rom for produksjon også ved Ødegården Verk, og denne tiden var verkets mest produktive år. Bamble Apatitt A/S meldte seg konkurs i 1920. Håkon Mathiesen tok igjen over virksomheten og drevet i egen regi fram til selskapet ble nedlagt i 1926.
Andre verdenskrig
Gruvene ble gjenåpnet under andre verdenskrig. Adam Petterson kjøpte gruven i 1941 og gjenopptok produksjonen. Denne gjenopptakelsen var imidlertid ikke vellykket, og gruvene ble stengt da krigen tok slutt i 1945.
Området i dag
Norges geologiske undersøkelse gjennomførte undersøkelser i området mellom 1989 og 1993.
Det er lite som i dag kan sees av det tidligere Ødegården Verk, men det er visse spor i terrenget etter gruveaktivitetene. Noen gruvedumpene (fyllplasser) er mulige å finne, men gruvesjaktene er avstengt og hele området er i dag overgrodd med skog. Alle bygninger og utstyr er revet eller fjernet. De store tremastene som kabelbanen brukte er revet ned, og kablene og vognene ble solgt til England. Rester av havneanlegget på Isnes kan fortsatt sees. Noe av steinen fra gruvedumpene ble brukt som tilslag ved bygging og vedlikehold av veier i området.
Paso de Pache
Paso de Pache er en by i kommunen Santa Lucía i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 147 innbyggere.
Befolkning
Paso de Pache har 147 innbyggere (beregning 2011).
Kilde:
Sørlig pudu
Føde
Puduen spiser frukt, blader og kvister. Puduen er relativt intelligent, og kan reise seg på bakbeina, bøye ned planter for å nå sin favorittmat. Puduen drikker svært sjelden, da den får i seg det meste av vannet den trenger igjennom føden.
Forplantning
Paringstiden varer fra april til juni. Hannen feller det lille geviret sitt straks etter, i juli, og så vokser det ut et nytt ett innen november. Hunnen er drektig i omtrent sju måneder, og føder vanligvis kun én kalv. Hannen får sitt første gevir når han er tre måneder gammel, og er kjønnsmoden vanligvis innen ett år.
Tilstand og utbredelse
Den sørlige puduen finnes kun i det sørlige Chile og i Sørvest-Argentina. Det blir drevet jakt på puduen ved å slippe hunder ut som jager puduen ut i et vann, hvor jegerne venter i båter. Etter at man satte ut hjort i Argentina i 1920-årene, og senere også rådyr og dåhjort har pudu-bestanden gått sterkt tilbake, etter sterk konkurranse om føden.
Puduens leveområde er i Andes-fjellene, helt fra nede ved kysten til langt over 2000 meter over havet. Den lever i tempererte skoger, hvor det er milde og nedbørsrike vintere. Likevel er det vanlig at puduen vandrer nedover hvis vinteren er kald.
4872 Grieg
4872 Grieg er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 25. desember 1989 av Freimut Börngen og er oppkalt etter den norske komponisten Edvard Grieg.
Jordskjelv i Kina
Jordskjelv i Kina kan vise til:
Papias
Papias (gammelgresk: Παπίας Ἱεραπόλεως/ὁ Ἱεραπολίτης. født ca 60. død ca 130 e.Kr. ) var en skikkelse i kristendommens tidlige historie. Det sies at han var en som ivrig forsket i skriften og gikk imot fremmed lære. Han bodde i Hierapolis i Frygia og var tilsynsmann i menigheten der. Han regnes som en av de apostoliske fedrene og ble biskop av Hierapolis og helgen med festdag 22. februar.
Papias må ha tilhørt en lokal familie, for navnet Papias var udbredt i regionen. I oppveksten kan han ha opplevd henrettelsen av apostelen Filip i Hierapolis i år 80.
Forfatterskap
Sammen med Ireneus og Polykarp ble Papias betraktet som disippel av presbyteren Johannes (ikke apostelen Johannes), kanskje også som skriveren hans. Denne overleveringen kan skyldes at Papias samlet sitater fra og overleveringer om Jesus, og utga dem i Utlegninger av Herrens ord i fem bind omkring år 130. Papias gir opplysninger om tilblivelsen af Markus- og Matteusevangeliene, men det ser ikke ut til at han kjente noe til de andre evangeliene eller Paulus' brev.
Dessverre er bare fragmenter bevart i verker av Ireneus og Eusebius av Cæsarea. Ireneus hevder at Papias «lyttet til evangelisten Johannes», og dette gjentas i 2001-utgaven av Martyrologium Romanum. Men Eusebius gjør det klart at Papias «aldri hørte eller så de hellige apostlene, men forteller at han lærte troens vesentligheter fra de tidligere elevene deres». Eusebius kritiserer også Papias for å virke som «en mann med svært liten intelligens, etter hans bøker å dømme», men for ettertiden er de like fullt viktige for historien om evangelienes tilblivelse. Eusebius kritiserer videre Papias for hans tro på Chiliasmus, det messianske tusenårsrikets snarlige komme.
I likhet med Polykarp avviste Papias Markions lære om at Det gamle testamentes strenge gud ikke kan være den samme som Jesu Kristi far, og stengte ham ute fra menigheten sin.
Papias' versjon av Judas Iskariots skjebne
Judas vandret omkring i denne verden som et fryktelig eksempel på ugudelighet: Kroppen hans svulmet opp [πρηςθὲις] så voldsomt at han ikke klarte å komme seg gjennom et sted hvor en vogn lett kunne passere, ja, det var uråd for det oppsvulmede [ὄγκον] hodet hans alene. Øyelokkene hans svellet opp [ἐξο-ιδῆσαι] slik, forteller de, at han i det hele tatt ikke kunne se lyset. Selv ikke en lege med et optisk instrument kunne se øynene han; så dypt lå de innsunket under overflaten. Kjønnsdelene hans var større og mer frastøtende enn alt som heslig kunne tenkes, og selv når han måtte tre av på naturens vegne, rant det ut til hans vanære, puss og mark som strømmet sammen fra hele kroppen. Etter mange plager og straffelidelse døde han, forteller de, på en åker som var hans egen. Åkeren har ligget øde og ubebodd til denne dag på grunn av stanken. Ja, selv i dag kan ingen gå forbi det stedet uten å holde seg for nesen. Så mye styggedom var det som veltet ut av kroppen hans og spredte seg utover bakken.
Sætrang
Sætrang (gnr. 100) (av norr. Sátrvangr) er en urgård som ligger på en naturlig høyde langs fylkesvei 163, mellom Hønefoss og Klekken i nedre Haugsbygd. Før 1964 tilhørte gården Norderhov herredskommune, men etter kommunesammenslåingen tilligger den Ringerike kommune i Buskerud.
Gården må opprinnelig ha vært betydelig i størrelse, men den er siden delt mange ganger. I dag finnes sju gårder med navnet Sætrang, hvorav fem ligger på Sætrangtoppen, en i dumpa øst for disse, og en langs Fløytingen like sør for Enger ved Haug kirke. I tillegg må man forvente at flere av de andre gårdene i bygda er skilt ut fra denne urgården.
Etymologi
Gårdsnavnet er sammensatt av de to norrøne uttrykkene sátr og vangr. Første ledd kan tolkes som sted, der noe står eller kan stå, kanskje bygninger. Andre ledd er norrønt for vang og antyder et samlingssted for allmuen, kanskje et lokalt tingsted, gildehall eller lignende.
I tidligere tider var Haugsbygd kjent som Vangsbygd og senere også som Vangsfjerdingen, men det er ikke spor etter noen gård som bærer navnet Vang i bygda. Mye tyder derfor på at den norrøne endelsen (vangr) i gårdsnavnet Sætrang er opphavet til det tidligere bygdenavnet. Kan hende ble området opprinnelig beskrevet som vangr (vang), men endret til sátr vangr da det ble ryddet og bebygd.
Sætrangfunnet
I 1834 ble det ved en tilfeldighet oppdaget en gravhaug i umiddelbar nærhet av de søndre Sætrang-gårdene. Den viste seg å inneholde et dobbelt, tømret gravkammer. Funnet er siden datert til tiden omkring år 375. Gravgodset er blant de rikeste som er gjort i Norge fra denne perioden, og omtales gjerne som Sætrangfunnet. Funnet bidrar også til å understreke Sætrangs sentrale og meget betydningsfull posisjon på Ringerike i fordums tid. Samtidig understreker det teorien om at gården kan ha vært et (viktig) høvdingsete.
Opprinnelse
Sætrang er utvilsomt en av de eldste gårdene i Haugsbygd, trolig ryddet i århundrene før år 0. Beliggenheten er også kanskje den beste og mest sentrale i bygda, med fritt utsyn til alle kanter. Kan hende er både Vestern og Klækken ryddet på land som opprinnelig tilhørte Sætrang, trolig også andre gårder i området. Det kan bety at Sætrang opprinnelig eide grunnen øst for Storelva og Randselva, fra og med Vesterntangen i Hønefoss til grensen mot Hval og Hvalsmoen og nord mot grensen til Knestang og Lo via Haug og Løken ved Haug kirke, og sørover mot grensen til Tanberg.
Skriftlige kilder
Sætrang nevnes i en rekke diplomer fra senmiddelalderen og framover, blant annet i 1346, 1348, 1356, 1415–1416, 1488, 1514, 1520 1528, 1578, 1595, 1604 og i 1657. Gjennom disse årene var gården trolig ikke delt (fullgård) og gamle skattedokumenter fra 1600-tallet viser at den var Ringerikes største gård på denne tiden. I et annet dokument fra 1657 nevnes imidlertid gården som to gårder, noe som kan antyde at den ble delt omtrent på denne tiden. I en kilde fra 1723 nevnes det også to gårder, men da med to oppsittere hver.
Søndre Sætrang
De tre sørligste gårdene kalles alle Søndre Sætrang. Søndre Sætrang (gnr. 100/1) er hovedbølet og ligger høyest i terrenget, i Sætranggata direkte på Sætrangtoppen, lengst mot sør. Søndre Sætrang (gnr, 100/4) ligger litt lenger øst og noe lavere i terrenget. Også den med tilkomst fra Sætranggata. Den er minst av de søndre Sætrang-gårdene. Søndre Sætrang (gnr. 100/5) ligger i ei dump i terrenget og noe lenger øst (altså nærmere Klekken). Den har tilkomst fra Klekkenveien.
Nordre Sætrang
De fire nordligste gårdene kalles Nordre Sætrang. Nordre Sætrang (gnr. 100/6) er nabogården til hovedbølet på Søndre Sætrang og er i dag den største av alle sju gårdene. Den ligger i Sætranggata, direkte på Sætrangtoppen og sør for Klekkenveien (altså nærmest fylkesveien). Rett nord for Klekkenveien ligger det dessuten to gårder til, direkte på Sætrangtoppen. Nordre Sætrang (gnr. 100/7) er størst og ligger nærmest Klekkenveien, mens Nordre Sætrang (gnr. 100/11) er noe mindre og ligger litt lenger nord på Sætrangtoppen. Nordre Sætrang (gnr. 100/13) ligger langs Fløytingen og er den minste av de nordlige gårdene.
Svend Foyn Bruun
Svend Foyn Bruun (født 1. desember 1883 i Tønsberg, død 31. mai 1956) var en norsk skipsreder og politiker for partiet Høyre.
Bruun reiste til sjøs i 1899 og avla eksamen ved Sjøkrigsskolen i Horten 1904. Han studerte språk i Frankrike 1904–05, og språk og historie ved University of Oxford i 1905. Han tjenestegjorde i marinen under krisen i 1905, og seilte i koffardifart 1905–11, vesentlig som skipsfører. Fra 1911 til 1914 ledet han hvalfangstekspedisjoner med flytende hvalkokerier. I 1919 startet han sammen med Anton von der Lippe skipsrederfirmaet Bruun & von der Lippe i Tønsberg, et selskap som disponerte forskjellige skips- og hvalfangerselskaper. Bruun & von der Lippe startet blant annet i 1928 Hvalfangerselskapet Antarctic A/S og Hvalfangerselskapet Pelagos A/S. Bruun deltok i 1928 i etableringen av Hvalfangerselskapet Kosmos A/S, og i 1930 av Hvalfangerselskapet Kosmos II A/S. Senere var han formann i direksjonen for disse selskapene. Etter andre verdenskrig skilte Bruun og von der Lippe lag. Bruun overtok Pelagos, mens von der Lippe overtok Antarctic.
Bruun var medlem av Sem herredsstyre 1920–25, og medlem av formannskapet 1923–25. Han representerte Vestfold fylke på Stortinget 1925–36, der han var medlem av næringskomiteen 1925–1930, sjøfarts- og fiskerikomiteen 1931-33 og finans- og tollkomiteen 1934–36. Han var formann i Høyres fylkesorganisasjon og medlem av Høyres sentralstyre. Han hadde en rekke verv i lokale organisasjoner og bedrifter. Han ble utnevnt til ridder av den svenske Nordstjerneordenen og mottok en tyrkisk fortjenstmedalje.
Svend Foyn Bruun var bosatt på gården Aker i Sem. Han var sønn av sel- og hvalfanger Carsten Henrik Bruun (1828–1907) og hustru Maren Sibylle Foyn (1840–1918), en niese av Svend Foyn.
1196 Sheba
1196 Sheba er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 21. mai 1931 av Cyril V. Jackson ved Union Observatory i Johannesburg.
«Wind Eagle»
«Wind Eagle» var en norsk supertanker (ULCC) som ble bygget for rederiet Lars Krogh i 1977. I 1985 ble skipet kjøpt av John Fredriksen og byttet navn til «W Eagle». Byggingen av tankeren skjedde på det svenske verftet Kockums Varv A/B. Skipet ble til slutt vraket i 1999, under navnet «Mimosa». «Wind Eagle» er søsterskipet til «Wind Enterprise». Under navnet «W Eagle» ble den og søsterskipet angrepet under Iran-Irak-krigen og truffet av irakiske jagerfly. Skipet ble truffet ved roret av et radarsøkende missil, men unngikk betydelige skader på grunn av rorets massive bygning og plassering ved skipets akterende.
Fakta
Motortype: Alfa Laval Steam turbiner, 40000 HK, senere 32000 HK
Paso Palomeque
Paso Palomeque er en by i kommunen Canelones i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 98 innbyggere.
Befolkning
Paso Palomeque har 98 innbyggere (beregning 2011).
Kilde:
Stuping under Sommer-OL 1964
Stuping under Sommer-OL 1964. Stuping var med på OL-programmet for trettende gang i 1964 i Tokyo. Det ble konkurrert i fire øvelser, to for herrer og to for damer. USA ble beste nasjon med tre gullmedaljer foran Tyskland med en.
HOMR
«HOMR» er den niende episoden i TV-serien Simpsons' tolvte sesong. Episoden ligner fortellingen Flowers for Algernon, som Daniel Keyes publiserte først som novelle, så roman. Tittelen er en referanse til filmversjonen av romanen, Charly
Handling
Familien Simpson besøker en animasjonsmesse, the Sick, Twisted, and Totally F***ed Up Animation Festival, og når Homer ankommer ser han Animotion, en animert innretning som lager tegnefilm av menneskers bevegelser. Homer liker den så godt at han investerer familiens oppsparte midler på Animotion. Like etter at han gjør investeringer går imidlertid selskapet super-duper-konkurs. For å tjene tilbake familiens sparepenger får Homer seg jobb på et medisinsk testsenter. Under et av eksperimentene finner legene det som ser ut til å være en fargestift i Homers hjerne, noe som kan forklare hvorfor Homer er så stor idiot.