cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Erik Niord Larsen
Den Norske Blåsekvintett var han medlem av i årene 1963 til 1983. Han har gjestet alle Nordens symfoniorkestre som solist. Han har vært 1. oboist i Det Norske Kammerorkester fra starten i 1977.
Han underviser ved Norges musikkhøgskole, der han ble professor i 1994, et virke han også har ved Musikkhøgskolen i Göteborg, foruten  å ha vært gjesteprofessor i Paris.
Store Zab
Store Zab eller Øvre Zab (arabisk: الزاب الكبير al-Zāb al-Akbar, tyrkisk: Zap, kurdisk Zêy Badînan, gammelsyrisk ܙܒܐ ܥܠܝܐ (zāba ʻalya)) er en om lag 400 km lang elv som renner gjennom Tyrkia og Irak. Den har utspring i Tyrkia nær Vansjøen og munner ut i Tigris i Irak sør for Mosul. Nedslagsfeltet er på omkring 40300 kvadratkilometer stort, og elven har mange sideelver som tilfører vann til elven. Elven får hovedsakelig vann gjennom regn og snøsmelting, så vannføringen varierer stort gjennom året.
Erik Niord Larsen
Med norske orkestre har han gitt ut flere plater. Som oboist har han bidratt i varierte sjangere, også plateutgivelser med blant annet Terje Rypdal på What comes after i 1973.
Store Zab
Det er planlagt minst seks demninger i Store Zab og sideelvene dens, men bare byggingen av én er startet så langt, Bekhmedemningen. Byggingen vble stanset stoppet etter Gulfkrigen.
Zagrosfjellene har vært bebodde siden minst tidlig steinalder og man har funner spor etter neandertalske bosetninger ved Store Zab ved Shanidargrotten. Man har historiske skrifter fra regionen fra slutten av 2000-tallet f.Kr. og fremover. I den ny-assyriske perioden gav Store Zab vann for landområdene omkring hovedstaden Nimrud. Slaget ved Zab – som tok ende på Umayyad-kalifatet – fant stad nær en sideelv til Store Zab, og dalene til elven vernet flyktninger fra den mongolske erobringen av Irak. På 1800- og 1900-tallet var det ofte opprør hos de lokale kurderne som ønsker selvstyre.
Erik Niord Larsen
Han er gift med fiolinist og kollega i Oslo-Filharmonien, Signy Hauge Larsen.
Thorstein Augensen
Thorstein Augensen var en norsk maler og friidrettsutøver.
Han var mest aktiv som kunstner på 1940- og 1950-årene. Han malte mye i olje, og motivene var bl.a. bybilder fra Oslo, Akershus festning, sommerbilder fra sørlandet og mange vakre vinterbilder. Han tegnet også mye med pastell og kullstifter, med motiver som gamle hus og hytter, sørlandsidyll og vinterbilder, og også portretter.
Hans Nägle
Hanns Nägle (født 8. februar 1902, død ukjent) var en tysk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1928 i St. Moritz.
Nägle vant en olympisk bronsemedalje i bobsleigh under Vinter-OL 1928 i St. Moritz. Han var med på den tyske femmerboben som kom på tredjeplass bak to amerikanske lag.
Valentin Krempl
Valentin Krempl (født 15. april 1904, død 1944) var en tysk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1928 i St. Moritz.
Krempl vant en olympisk bronsemedalje i bobsleigh under Vinter-OL 1928 i St. Moritz. Han var med på den tyske femmerboben som kom på tredjeplass bak to amerikanske lag.
Slaget på Storsjöns is
Slaget på Storsjöns is var slaget om herredømmet over landet Jemtland mellom jemterne og den norske tronpretendent Sverre Sigurdsson i mars 1178, da sjøen mellom Andersön og Sunne i Storsjön var islagt i den strenge vinteren.
Uten motstand av jemterne gikk Sverre Sigurdsson i 1177 sammen med birkebeinerne gjennom Jemtland på vei til Trondheim, og returnerte vinteren til 1178 for et nytt opphold i Sverige. Jemterne hadde imidlertid besluttet seg for å stoppe de norske opprørerne anført av Sverre, og organiserte en hær oppstilt på 1 200 væpnede menn. Disse skjulte seg i ly av nattemørket på utkantene av den viktige vinterveien på isen over Storsjön mellom Andersön og Sunne, og gikk til overraskelsesangrep på birkebeinerne, som er sagt å ha vært på knapt 100 mann. Trolig var det flere hundre i Sverre Sigurdssons hær.
Sverre fortsatte videre til sitt oppholdssted i Sverige, men ikke før han hadde tvunget jemterne til å betale en midlertidig skatt, som senere ble innført etter at Sverre hadde tatt kongemakten i det norske riket.
Håkon Herdebrei
Håkon Sigurdsson Herdebrei (tilnavnet betyr «skulderbrei») (født 1147, død 7. juli 1162) var en guttekonge av Norge fra 1159 og til han døde i 1162, 15 år gammel.
Biografi
Inge Krokrygg hadde støtte i Viken og på Vestlandet. Selv var han ingen hærfører, men i kretsen rundt ham var det to lederskikkelser; den handlekraftige og impulsive Gregorius Dagsson og den slu og beregnende Erling Skakke. Sistnevnte var gift med Kristin Sigurdsdatter, datter av kong Sigurd Jorsalfare. Flokken til Håkon Sigurdsson burde ha vært enkel å overvinne, men de sterke lederne Gregorius og Erling havnet i en krangel om strategi i 1160, våpen kom fram, det ble drept folk på begge sider uten at Inge Krokrygg greide å megle mellom partene, og etterpå dro hæren avsted med Inge og Gregorius mens Erling Skakke ble igjen. Ved en trefning i Ranrike valgte den impulsive Gregorius å gå over isen, men ble drept av en pil da han falt gjennom. En snau måned senere valgte Inge Krokrygg selv å ta kommandoen over hæren, men uvant og uten erfaring ble han drept i slaget ved Ekeberg.
Mot alle odds sto da den unge Håkon Herdebrei igjen som seierherre og som den eneste kongssønn. Alle andre kongsemner, yngre frillesønner av hans far, hørte hjemme i hans egne rekker. Håkon ble hyllet som enekonge på Øretinget, og gjorde Sigurd Håvardsson til jarl. Det ble sendt ut folk i hele Norge for å overta krongods og kongsombudene.
Lite av dette var Håkons verk. Han var bare tenåring, altfor liten for den store oppgaven han var blitt tildelt. Snorre gir ham noen vennlige ord: han var en vakker mann, velvoksen, høy og smal og svært bred over skuldrene. Han var glad og omgjengelig, ville gjerne være med på lek og hadde lynne som annen ungdom. Til tross for at han av utseende så ut som en mann var han ikke eldre enn alder tilsa. Det skulle også bli hans bane.
Et års tid kunne tilhengerne rundt Håkon glede seg over sin seier, men mot dem samlet flokken rundt Inge og Gregorius seg om den ene mannen som hadde viljekraft og evner til å samle motstanden; Erling Skakke. Mer enn noen annen hadde han like mye makt, om ikke mer, enn Håkon, men han hadde ikke retten til å styre Norge. Han fikk utnevnt sin unge sønn Magnus Erlingsson som kongsemne gjennom en ny lov: Magnus var ektefødt sønn av en ektefødt kongsdatter, noe kirken så seg tjent med å støtte – for over menneskenes rett sto Guds rett. Unge Magnus hyllet som konge da han ble født, og for ytterligere sikre seg makt bak kravet dro Erling Skakke til Danmark og forhandlet fram støtte fra den danske kongen Valdemar den store i 1161.
Alt den samme sommeren stevnet han nordover med en stor styrke. Håkon og Sigurd forlot da Viken og dro landvegen til Trøndelag. Neste vår bød de leidang og stevnet sørover. Ikke langt fra kjøpsstaden Veøya (som nevnes i kildene for første gang) i Romsdal tok de en pause. Snorre forteller at den unge kongen var opptatt av leik mens lendmennene satte seg ventende i nærheten. Her ble de overrasket over flåten til Erling Skakke som kom brått på dem. I uorden kastet de seg i skipene og dro innover fjorden til øya Sekken hvor det oppsto et uryddig slag. Av en eller annen grunn kom Håkon over på galt skip, og i forvirringen som oppsto ble han drept.
Erling Skakke og hans lille sønn sto da som seierherre. Han dro videre til Trøndelag og Magnus ble hyllet som enekonge på Øretinget. Det var ingen sønner etter guttungen Håkon, og kroppen hans ble først ført i land i Romsdalen, forteller Snorre, og gravlagt der. Senere fikk hans såkalte bror, kong Sverre Sigurdsson, liket hans fraktet til kaupangen i Trøndelag og gravla det i steinveggen i Kristkirken på sørside i koret.
Det står bautaer på Sekken og Veøy som ble reist i moderne tid til minne om slaget. På Sekken arrangeres det også hvert år en turmarsj, «Herdebreimarsjen», til minne om Håkon Herdebrei.
Al Shuweiat kraftverk
Al Shuweitat kraftverk er et kombinert gasskraftverk og oljekraftverk i Abu Dhabi i De forente arabiske emirater (FAE). Det har en installert produksjonskapasitet på 1 500 MW for delt på 1 blokk og 5+2 turbiner. Anlegget ble installert i perioden 2000–2004. Brenselkilden er råolje eller naturgass. Dette er landets nest største kraftverk målt etter installert effekt.
Julius von Payer
Julius Johannes Ludovicus Ritter von Payer (født 2. september 1841 i Schönau ved Teplitz, død 30. august 1915 i Veldes (nå Bled i Slovenia)) var en østerriksk polarforsker og offiser i den østerrikske hæren.
I 1872–74 ledet han den østerriksk-ungarske nordpolekspedisjonen sammen med Karl Weyprecht, hvor de blant annet i 1873 oppdaget arkipelet Frans Josefs land.
Sture Fladmark
Til og med sesongen 2010 var Fladmark trener for fotballkubben Skarbøvik IF, som spilte i 2. divisjon fotball for herrer. I 2010 rykket Skarbøvik ned til 3. divisjon etter tre år i 2. divisjon.
Fladmark har tidligere vært trener for tippeligalaget Fotballklubben Lyn. Fladmark ble ansatt i Lyn i 2002 etter at Stuart Baxter forlot klubben. Han ledet laget til en ledelse på ti poeng midtveis i sesongen. Likevel ansatte klubben Hrvoje Braovic på sommeren, han ble mektig upopulær blant spillerne, og ble på høsten fjernet som stillingen som hovedtrener. Noen uker senere sa han opp kontrakten med klubben. Fladmark overtok igjen ansvaret og førte laget til slutt til en tredjeplass i Tippeligaen. Etter sesongen fikk Fladmark Kniksen-prisen som årets trener.
På tross av suksessen ble Fladmark degradert til assistenttrener da Teitur Thordarson tok over treneransvaret i 2003. De forlot begge klubben på høsten samme år. Etter å ha blitt sparket fra Lyn ble Fladmark assistenttrener for landslaget til Sør-Afrika, under sin tidligere sjef Baxter.
Fladmark førte Hødd opp i Adeccoligaen i 2007, men i påfølgende sesong fikk han sparken som hovedtrener etter det ble klart at klubben ville rykke ned igjen. I august 2009 overtok han hovedtreneransvaret i Skarbøvik IF, der han takket ja til å være hovedtrener i en treårsperiode.
Zhao Yun
Zhào Yún (tradisjonell kinesisk: 趙雲; forenklet kinesisk: 赵云; ca. 168, Zhending, Changshan (sør for dagens Zhengding i Hebei-229, Hanzhong, i dag Shǎnxī), stilnavn Zǐlóng (子龍), var en kinesisk general aktiv under slutten av Han-dynastiet og begynnelsen av de tre rikers tid under Kinas historie. Zhào Yún tjente først under krigsherren Gongsun Zan fra 191 eller 192, og siden under Liu Bei, som også da tjente under Zan, og hans etterfølger Liu Shan, fra 192 til hans død. I denne perioden deltok han i en rekke slag, og bidro til opprettelsen av kongedømmet Shu Han.
I 1300-tallsromanen Beretningen om de tre kongedømmer, skrevet av Luo Guanzhong, er Zhào Yún en av heltene. Zhào Yún utmerker seg en rekke ganger som en av Liu Beis "fem tigergeneraler" sammen med Guan Yu, Zhang Fei, Huang Zhong og Ma Chao. Han har særlig blitt husket for å ha reddet Liu Beis unge sønn A Dou ved to anledninger, under slaget ved Changban (hvor han ògså reddet Beis kone Gan) og fra A Dous stemor Sun Shangxiang (Sun Quans søster). Den første gangen skal Liu Bei ha kastet spedbarnet i bakken for å ha ført hans general Zǐlóng i fare.
I virkeligheten er mange fakta om Zhàos liv enten usikre eller ukjente på grunn av manglende historiske kilder. Den opprinnelige kilden i Sanguo Zhi, skrevet av Chen Shou, er bare et par hundre tegn lang, mens Pei Songzhis annoterte utgave gir et ganske klart, men fortsatt uferdig bilde av Zhào Yúns liv.
Slaget ved Svolder
Slaget ved Svolder (norrønt Svlðr) var et sjøslag som ble utkjempet vest i Østersjøen i september 999 eller 1000. Kong Olav Tryggvason av Norge seilte hjem etter en ekspedisjon til Vendland (Pommern). Han ble overfalt av en allianse mellom Svein Tjugeskjegg, konge av Danmark, Olof Skötkonung, konge av Sverige, og Eirik Håkonsson, ladejarl fra Trøndelag. Kong Olav hadde kun 11 skip i slaget mot en overvekt av bortimot 70. Hans skip ble ryddet ett etter ett, og det siste var det berømte «Ormen Lange» som Eirik jarl erobret da Olav i desperasjon kastet seg selv på sjøen. Etter slaget ble Norge delt mellom seierherrene, og samlet igjen ved at det ble styrt av ladejarlene som len gitt tilbake av hhv. danekongen Svein Tjugeskjegg og Olof Skötkonung av Svearike; Danekongen beholdt den direkte kontrollen i Viken, det vil si områdene rundt Oslofjorden, Sverige ved Svein Ladejarl fikk Møre, Ranrike og norske besittelser øst for Trøndelag, mens Eirik jarl styrte Vestlandet, Trøndelag og Hålogaland mer eller mindre selvstendig.
Kildene
Slaget ved Svolder er nevnt i en rekke historiske kilder til tross for at man den dag i dag ikke er sikker på hvor stedet lå. Det første arbeidet er ved Adam av Bremen (ca. 1080), fulgt av skriveriene til islandske Sæmund Frode og Are Torgilsson Frode (ca. 1125), nå tapt. Senere kongesagaer som nevner hendelsen er Olav Tryggvasons saga av Odd Snorresson, de norske historiene Historia de Antiquitate Regum Norwagiensium (Theodoricus monachus), Historia Norvegiæ og Ágrip af Nóregs konunga sögum (ca. 1190), Fagrskinna og Heimskringla (ca. 1220) foruten Den større saga om Olav Tryggvason (Óláfs saga Tryggvasonar en mesta, ca. 1300). Det er også en opptegnelse i den danske Gesta Danorum (Danskenes bedrifter) av Saxo Grammaticus (ca. 1200). Samtidige skaldekvad som refererer til slaget inkluderer Hallfred Vandrædaskald, Skule Torsteinsson, Tord Kolbeinsson og Halldor Ukristne. Tre verker fra rundt 1200 har også en del historisk interesse, Nóregs konungatal (Liste over Norges konger), kvadet Rekstefja, og Dråpa om Olav Tryggvason (Óláfsdrápa Tryggvasonar).
Som samtidsdokument har skaldekvad høy historisk verdi ved å være den mest autentiske kilden tilgjengelig, men man må samtidig ha i minnet at skaldekvad ikke er blitt etterlatt uavhengig av opphavet som sitater i kongesagaene. Kvadene ble bevart i muntlig tradisjon i flere århundrer, men i noen tilfeller er det vanskelig å avgjøre om versene er fra den riktige skalden. I tillegg var ikke kvadenes hensikt å gjengi informasjon, men på kunstnerisk vis dekorere for tilhørerne allerede kjente fakta. Historikerne er derfor nødt til å konsentrere seg om mindre troverdige, men mer detaljerte kilder, dog er skaldekvadene en bekreftelse på at slaget ved Svolder virkelig fant sted til tross for stedet ikke er nøyaktig identifisert.
Hendelsene forut for slaget
Den eldste skriftlige kilden, opptegnelsen til Adam av Bremen, slår fast at Olav Tryggvasons danske kone Tyre eller Tyra Haraldsdatter egget ham til å gå i krig mot Danmark. Da Olav hørte at Svein Tjugeskjegg, Tyras bror, og Olof Skötkonung i Sverige hadde dannet en felles front mot ham ble han rasende og besluttet at tiden var kommet til å gå til angrep. Ågrip og Historia Norwegie har en tilsvarende opptegnelse. Da Olav Tryggvason giftet seg med Tyra nektet Svein å betale den medgiften hun hadde krav på og som var lovet henne. Rasende for dette dro Olav på et hærtokt sørover for å angripe Danmark. Altfor utålmodig til å vente på at flåten kunne bli samlet fra hele Norges langstrakte land, satte Olav seil sørover med kun 11 skip ved at han antok at de øvrige ville følge etter senere. Da det ikke skjedde, seilte han videre til Vendland for å søke støtte hos venderne, Danmarks gamle arvefiende. På vegen ble han angrepet av Svein og hans allierte. Dette blir motsagt av skaldekvadet til Halldor Ukristne som slår fast at Olav Tryggvason seilte fra sør på veg hjem da han kom i kamp.
Odd Snorresson har en utpenslet opptegnelse av de problemene som oppsto som en følge av Tyras ekteskap. Først ble hun trolovet til den vendiske kongen Boleslaus den tapre (som Snorre kaller for Burislav) som mottok en stor medgift for henne. Tyra derimot ønsket ikke å bli hans hustru og sultet seg etter bryllupet slik at Boleslaus sendte henne tilbake til Danmark. Tyra sørget deretter selv for å bli gift med Olav Tryggvason, noe som broren Svein Tjugeskjegg mislikte sterkt. Kong Sveins dronning, Sigrid Storråde, var en iherdig motstander av den norske kongen og egget Svein til å gå i krig mot Norge. Svein konspirerte deretter med Sigvalde jarl, høvding av jomsvikingene, og kong Olof Skötkonung for å lure Olav Tryggvason i en felle. Norskekongen seilte sørover til Vendland for å hente Tyras medgift fra kong Boleslaus. Kong Olav hadde hørt rykter om et planlagt bakholdsangrep, men Sigvalde jarl møtte ham og fortalte at disse ryktene var grunnløse. I den tro at Sigvalde var sannferdig sendte Olav det meste av flåten hjem ettersom mennene hans var utålmodige. Da han selv satte seil hadde han kun en liten flåte og ble angrepet ved Svolder.
Fagrskinna og Snorre Sturlasons Olav Tryggvasons saga i Heimskringla følger i store trekk Odd Snorressons opptegnelser, men avviker fra den i en del punkter. I henhold til Snorre Sturlasson seilte Sigvalde jarl fra Vendland sammen med Olav Tryggvason med en flåte av vendiske skip og ledet norskekongen i bakhold.
Om de ovenstående detaljene er riktige eller ikke, er det klart at danskekongen, svenskekongen og ladejarlen hver for seg hadde rikelig med grunner for å være motstander av norskekongen. Olav Tryggvason hadde tatt kontroll over områdene rundt Oslofjorden sør i Norge som til og fra hadde vært under dansk kontroll. Olav Tryggvason og Svein Tjugeskjegg hadde begge vært i England på samme tid hvor Olav inngikk fred med engelskmennene mens Svein fortsatte krigføringen. Svein var på god fot med Olof Skötkonung av Sverige, og ble knyttet til hans ætt via inngifte, slik at svenskekongen var en naturlig alliert. Svenskekongene hadde i tillegg lenge følt seg truet fra vest og mistrodde norskekongen. Sistnevnte, Eirik jarl, hadde et personlig nag mot Olav Tryggvason ved at denne hadde fått faren Håkon jarl drept og drevet ham selv utenlands.
Ut fra de til dels motstridende kildene har historikerne forsøkt å rekonstruere det som var de sannsynlige konfliktene som ledet til slaget. Det er sannsynlig at Olav faktisk seilte fra Vendland til Norge da han ble angrepet, selv om kongesagaene overdramatiserer Tyras betydning. Mens det er mulig at Olav hentet medgiften, er det mer sannsynlig at han ventet krig og forsøkte å skaffe allierte i Vendland. Selv om figuren Sigvalde jarl forblir gåtefull, er det ingen bevis fra skaldekvadene om at han faktisk begikk forræderi og ledet Olav i bakhold. Sagaskribentenes motiver synes å være preget av sagaromantikk, og det som står igjen, er at Olav Tryggvason både unødig og uklokt framprovoserte slaget ved å blande seg inn i en regional konflikt.
Tid og sted
Alle kilder som daterer slaget er enige om at det skjedde i år 1000. Den eldste kilden for datoen er den ellers nøyaktige Íslendingabók, skrevet rundt 1128, og den utdyper at det skjedde om sommeren. Odd Snorresson forteller videre at slaget er «husket for de falne menn på den tredje eller fjerde Ides av september», altså 10. eller 11. september i henhold til den romerske kalender. Den større saga om Olav Tryggvason slår fast at slaget skjedde den 9. september, og andre kilder er enige med enten den ene datoen eller den andre. Ettersom noen middelalderske skribenter regner med slutten av året som slutten av september er det mulig at året som det refereres til kan være 999. Tradisjonelt sett har man likevel regnet år 1000 som det året Olav Tryggvason døde.
Stedet hvor slaget ble utkjempet, Svolder, kan derimot ikke bli identifisert med sikkerhet. I henhold til Adam av Bremen forgikk det i Øresund. Ågrip og Historia Norvegiæ plasserer stedet utenfor Sjælland. Theodoricus monachus sier at det skjedde «ved øya som er kalt for Svöldr, og det ligger nær Slavia». Fagrskinna taler om «en øy utenfor kysten av Vendland… denne øya er kalt for Svölðr». Odd Snorresson og Snorre Sturlasson er enige om øyas navn, men spesifiserer ikke stedet. En versestrofe hos Skule Torsteinsson taler om «munningen av Svolder», antyder at Svolder opprinnelig var navnet på en elv, og at norrøne folk som var ukjente med vendisk geografi gjorde den om til en øy. Moderne historikere er delt, noen plasserer stedet i nærheten av den tyske øya Rügen, altså Greifswalder Oie, en liten øy mellom Rügen og Peenemünde/Oder, slik det nevnes i en Norges historie fra 1885, mens andre historikere holder fast på Øresund.
Power Metal (album)
Power Metal er en demoutgivelse av Metallica. Den ble spilt inn i april 1982 av James Hetfield, Dave Mustaine, Ron McGovney, og Lars Ulrich. Demoen hadde offisielt ikke noe navn, men bootlegutgavene bar navnet Power Metal på grunn av visittkortet til Metallica.
Slaget ved Svolder
Antallet av de involverte
Alle norrøne kilder er enige at Olav Tryggvason kjempet mot en overveldende overmakt i slaget. Fagrskinna forteller at han hadde «kun en liten styrke» mens sjøen rundt ham var «dekket med krigsskip». Kildene som spesifiserer antallet krigsskip er alle enige om at Olav Tryggvason hadde 11 skip, men oppgir varierende antall om motstandernes flåte.
Selv om sagaene enes om at Olav Tryggvason kun hadde 11 skip i slaget, siterer noen av dem et vers av Halldor Ukristne som sier at Olav hadde 71 skip da han seilte fra sør. Sagaene forklarer den urimelige forskjellen mellom de to tallene ved å påstå at noen av de 71 skipene tilhørte Sigvalde jarl, som forrådte Olav Tryggvason, mens andre skip seilte forbi bakholdet før slaget begynte.
Power Metal (album)
Referanser
The Power Metal Demo Power Metal (Metallica album)
Slaget ved Svolder
Antallet av de involverte
Tranen var et langt, hurtigseilende skip med tretti roere på hver side, høyt i stavnen og hekken. Det var bygget av kongen og var hans flaggskip for en tid. Ormen Stutte var et mektig skip fra Hålogaland som tradisjonelt var kjent for sin imponerende skipsbyggerkunst. Kongen hadde konfiskert skipet fra en hedning ved navn Raud den ramme som han fikk torturert i hjel. «Framme hadde den et drakehode, og akter en krok som så ut som en hale, begge nakkene og hele stevnen var lagt med gull. Dette skipet kalte kongen for Ormen, for når seilene var oppe, kunne de gå for å være vingene til dragen, og det var det fineste skipet i hele Norge», skriver Snorre.
Olav Tryggvasons tredje skip, «Ormen Lange», var dog det aller beste, og et legendarisk krigsskip som opptrer i flere anekdoter i sagaene.
Kun de beste menn fikk utstyre «Ormen Lange», ingen over seksti og ingen under tyve, skriver Snorre og nevner førti mann ved navn, noe som tilsvarer halvparten av mannskapet. Unntaket var Einar Tambarskjelve, en yngling som var Norges beste bueskytter. En granskning av navnene viser hvor kong Olavs fremste krigere kom fra: Jemtland, Telemark, Trøndelag, Kvine, Møre, Hordaland, Sogn og spesielt Hålogaland. Også mindre steder som Saltvik, Støle (Sunnhordland), Orkdal, Njardarlag (nå Tysnesøya) og Obrestad kunne skryte av å ha med de fremste krigerne.
Det eneste andre skipet i den allierte flåten som var verdt omtale, var også norsk, nemlig Eirik jarls skip som Fagrskinna sier var «det største av alle skip». Antagelig kunne «Ormen Lange» i sagaskribentenes øyne kun bli erobret av et tilsvarende skip. Snorre gir noen flere detaljer:
Slagets gang
Olav Tryggvasons skip passerte ankerplassen til Eirik jarl og de øvrige motstanderne i en lang kolonne uten noen form for orden ettersom de ikke ventet angrep. Kong Olav selv var helt sist i rekken av sine beste skip. Motstanderne lot hovedmengden av skipene passere før de dro ut og angrep Olav Tryggvason. Han kunne ha klart å dra fra dem ved å bruke seil eller årer, men han avslo å flykte, og snudde for å gå til kamp med kun 11 skip. Kong Olav stilte opp skipene sine på en måte som var vanlig for sjøslag i middelalderen når man var tvunget til å kjempe defensivt. Kongen bandt skipene side ved side av sitt eget, slik at «Ormen Lange» lå i midten med sin baug stikkende lengre ut enn noen av de andres.
Fordelen med denne oppstillingen var at det frigjorde alle hender til å slåss. En sperre kunne bli dannet med årer og master, og fiendens sjanse til å utnytte sitt overlegne antall til å angripe fra begge kanter ble sterkt redusert. «Ormen Lange», som var det aller lengste skipet, var også det høyeste, hvilket også var en defensiv fordel. De kunne skyte med piler, spyd og andre kastevåpen ned på fienden som selv måtte skyte oppover for å kunne svare. I realiteten forvandlet Olav Tryggvason sine 11 skip til en flytende festning.
De islandske og norske forfatterne, som er hovedkildene, har gitt all aktelse til de norske krigerne, og den eneste virkelige trusselen mot Olav Tryggvasons menn var tapperheten til de nordmennene som slåss for Eirik jarl. Danskene og svenskene kastet seg mot Olav Tryggvasons skip i et frontalangrep og ble slått tilbake. Eirik jarl, derimot, angrep metodisk fra flankene. Hans skip, som nevnt over, var forsterket i baugen og forstavnen med jernband, og han la sitt skip langs det ytterste i rekken, ryddet det først og kuttet det fritt. Deretter gikk han på det neste, og fjernet således det ene skipet etter det andre inntil kun «Ormen Lange» lå igjen. Da la Eirik jarl skipet sitt langs «Ormen Lange», og det ble nærkamp mann mot mann med hoggvåpen inntil kongens skip sakte ble erobret.
Kong Olavs død
Olav Tryggvason kastet seg over bord med skjoldet over seg til vern mot piler, men tyngden av skjoldet og ringbrynjen trakk ham under vannflaten. Snorre nevner ryktene om at kong Olav skal ha overlevd ved å vrenge av seg ringbrynjen og svømme vekk.
Et rykte mente at kongen skal ha blitt en from mann og levd som munk i Midtøsten. Derfra skal han ha sendt en hilsning til svogeren Erling Skjalgsson. Hallfred Vandrædaskald sier i et kvad at «folk sier begge deler / og sverger det er sannhet.» Snorre konkluderer at «Hvordan det nå kan ha seg med dette, så kom Olav Tryggvason iallfall aldri mer til riket sitt i Norge.»
Olav Tryggvason befant seg i dette henseende i samme selskap som Karl den store, kong Arthur, Fredrik Barbarossa, og Sebastian I av Portugal, - legendariske heroiske figurer hvis død folk ikke kunne tro, og som man stadig ventet skulle komme tilbake. Det er karakteristisk at tegneren Erik Werenskiolds bilde av Olav Tryggvason i Snorres kongesagaer er gjort med portrettlikhet til tegnerens nabo, nasjonalhelten Fridtjof Nansen.
Etter slaget
Etter slaget ved Svolder delte seierherrene Norge mellom seg. Snorre Sturlasson er den som gir flest detaljer, og beskriver en deling i tre deler. Tilsynelatende tok Olof Skötkonung fire distrikter i Trøndelag foruten Møre, Romsdal og Ranrike som han overførte til Svein jarl, svigersønnen og bror av Eirik jarl, som skattekonge. Svein Tjugeskjegg tok kontroll over Viken som danskene lenge hadde påstått at de hadde hevd over. Resten av Norge ble styrt av Eirik jarl, formelt som kong Sveins skattekonge. Fagrskinna, derimot, sier at det svenske kravet var Oppland og en del av Trøndelag. Andre kilder er mindre detaljerte. Antagelig var også Østlandet under Olav Tryggvason styrt av lokale småkonger som skattet til danskekongen i bytte for en viss uavhengighet. Til sammenligning nevnes også at svenskekongen skattet til Danmark av samme årsak.
Jarlene Eirik og Svein sto for et sterkt og kompetent styre av Norge, og deres regime var en tid med fred og framgang for landet. De fleste kilder sier at de adopterte kristendommen, men at deres styre i motsetning til Olav Tryggvasons intolerante og brutale styre var svært tolerant og tillot folk å tenke hva de måtte i religiøse spørsmål. Jarlbrødrenes rykte har derfor kommet i klemme mellom de to store misjonærkongene Olav Tryggvason og Olav den hellige av ettertidens skribenter, hvorav en stor del var geistlige.
Ettermæle
Det er flere kombinerte grunner til at slaget ved Svolder har blitt stående som et av de mest berømte slag i vikingtiden. I den norske og islandske historieskrivningen ble Olav Tryggvason holdt opp som den første som brakte kristendommen til landet. Han ble samtidig utstyrt med praktfulle personlige egenskaper som i ettertid overskygget hans brutale misjon. Hans fargerike død i kamp mot en overveldende overmakt var naturlig nok tiltrekkende på fantasien hos tilhørerne og sagafortellerne. Hirdskaldene til den seirende Eirik jarl sikret også deres herre en rimelig del av æren. I Den større saga om Olav Tryggvason heter det at:
På Island hvor kongens saga fortsatte å bli kopiert og studert, ble slaget ved Svolder en øvelse for de senere skaldenes forestillingsevne. En rímur-syklus fra 1400-tallet, Svöldrar rímur, nedtegnet slaget på vers som i store trekk følger Odd munks saga om Olav Tryggvason. To andre rímur-sykluser over samme emne ble diktet på 1700-tallet, en av dem er også blitt bevart. På 1800-tallet komponerte den populære islandske poeten Sigurd Breidfjord (Sigurður Breiðfjörð) enda en rímur-syklus over slaget, og som følger opptegnelsene til Mesta-utgaven.
I kjølvannet av tidens nasjonalisme og romantikk på 1800-tallet og ikke minst et økende antall av sagaoversettelser var interessen for slaget ved Svolder økende, også utenfor Island. Rundt 1830 komponerte den færøyske poeten Jens Christian Djurhuus en ballade med tittelen Ormurin langi som fulgte Snorre Sturlassons opptegnelse. Balladen ble godt mottatt og er fortsatt til denne dag en av de mest populære og velkjente ballader fra Færøyene. I 2002 ble det gjort en rockeversjon av balladen ved det færøyske viking metal-bandet Týr som ga dem en del oppmerksomhet i utlandet.
Slaget har også inspirert kunst utenfor Norden, inkludert en manga (japansk tegneserie) ved Ryō Azumi fra Japan. Det mest kjente engelskspråklige arbeidet er sannsynligvis ved Henry Wadsworth Longfellow. I hans poesisamling fra 1863, Tales of a Wayside Inn, er det en syklus ved navn The Saga of King Olaf, hvor en større del er dedikert slaget ved Svolder. Et vers er som følgende:
Bjørnstjerne Bjørnson skrev et velkjent og kort rytmisk dikt kalt Olav Trygvason om sorgen ved at kongen er falt. De fleste kjenner kanskje diktets første strofe: «Brede seil over Nordsjø går». Bjørnson samarbeidet også med Edvard Grieg om en opera om Olav Tryggvason. De to ble derimot uenige før arbeidet ble fullført, men mange år senere ble arbeidet gjenopptatt av Ragnar Søderlind som fullførte operaen. Den fikk sin forsinkede premiere i september 2000, som da var tusen år siden slaget ved Svolder skjedde. I en scene fra slaget la Søderlind inn motiver fra Wagner, Beethoven, Liszt og andre i sin egen musikk. (Se lenke nedenunder til Mona Levins omtale.)
Framstillinger av slaget ved Svolder og omstendighetene rundt det ble populære da patriotismen vokste fram i Norge. Dette gjaldt både Johan Nordahl Bruns skuespill Einar Thambeskjælver fra 1772 og Bjørnsons dikt i underkant av hundre år senere. Per Sivle skildret også slaget i sitt eget dikt om Olav Tryggvason.
Av alle de som har skrevet om Olav Tryggvason og slaget ved Svolder ruver Snorre Sturlasson øverst, kanskje først og fremst gjennom fyndordene og de glitrende dialogene. Et litterært høydepunkt fra slaget er når Einar Tambarskjelve uttaler de profetiske ordene om at Norge glipper fra kongens hånd:
Helse Nord
Helse Nord RHF er et av den norske stats fire regionale helseforetak (RHF). Helse Nord er den offentlige spesialisthelsetjenesten i Nord-Norge og på Svalbard. Administrasjonen i Helse Nord ligger i Bodø. Cecilie Daae er foretakets administrerende direktør og Renate Larsen er foretakets styreleder.
Formålet til Helse Nord RHF er å sørge for at befolkningen i Nord-Norge og på Svalbard får nødvendige spesialisthelsetjenester.
Helse Nord er organisert i seks helseforetak. Foretakene har egne styrer og er selvstendige rettssubjekter.
De regionale helseforetakene i Norge ble stiftet 1. januar 2002 da staten overtok ansvaret for den offentlige spesialisthelsetjenesten fra fylkeskommunene. Helse Nord skal være en regional institusjon med en tydelig nordnorsk profil. Helse Nord velger samarbeid mellom enheter og nivåer som hovedstrategi. Helse Nord RHF skal oppfylle målsettinger gitt av nasjonale myndigheter.
Helse Nord RHF skal samordne virksomheten i de helseforetakene det eier, med sikte på en samlet sett hensiktsmessig og rasjonell ressursutnyttelse. Helse Nord RHF skal fastsette hvilke virksomheter som skal løse de enkelte hovedoppgavene innenfor områdene:
Hovedoppgavene som Helse Nord RHF skal legge til rette for, planlegge, organisere og fremme innenfor regionen er:
Samarbeid
Helse Nord RHF skal sørge for at det etableres nødvendig samarbeid med og veiledning overfor kommunene slik at pasientene sikres et helhetlig helse- og sosialtjenestetilbud. Det samme gjelder i forhold til samarbeidspartnere som blant annet det statlige barne- og familievern, samt øvrige aktuelle statlige ansvarsområder.
Helse Nord RHF skal sørge for at det etableres nødvendig samarbeid med universitetet og høgskole og andre relevante institusjoner med hensyn til disse oppgavene.
Helse Nord RHF skal ta initiativ til og medvirke til samarbeid med andre regionale helseforetak når dette er egnet til å fremme de regionale helseforetakenes formål og løsning av hovedoppgavene.
Andre enheter
Helse Nord IKT og Senter for klinisk dokumentasjon og evaluering (SKDE) er også organisert sammen med administrasjonen Helse Nord RHF, men som egne enheter.
Anfin Skaaheim
Anfin Jarle Skaaheim (født 7. juli 1939 i Torvikbukt, død 27. juni 2016 i Asker ) var en norsk luthersk teolog og kirkeleder på siste del av 1900- og begynnelsen av 2000-tallet.
Skaaheim var utdannet prest fra Menighetsfakultetet i Oslo, der han ble cand.theol. i 1966. Han hadde hele sin yrkesaktive karriere innenfor kristelig organisasjonsliv, blant annet som landsungdomssekretær i Indremisjonsselskapet, generalsekretær i Norges Kristelige Student- og Skoleungdomslag, generalsekretær i Indremisjonsselskapet og generalsekretær i Normisjon.
Skaaheim sto sentralt i fusjonen mellom Det norske lutherske Indremisjonsselskap og Den norske santalmisjon til Normisjon.
Skaaheim utga flere bøker innenfor ulike genrer som teologi, kirkeliv, oppbyggelse, biografier og humor.
Håkon Skogseid
Håkon Skogseid (født 14. januar 1988) er en norsk tidligere fotballspiller.
Etter et par år i OB har han i januar 2017 vendt hjem til Nadderud igjen, etter at han også har spilt flere sesonger i Tippeligaen for Viking FK.
Historie
Håkon er sønn av Heine og Bjørg Skogseid og spiller i dag for Stabæk. Han er 186cm høy, og veier 75kg. Håkon startet sin idrettskarriere i friidrettsklubben Tyrving. Han imponerte under flere stevner og ble regnet som et stort talent innen idretten. Likevel var det fotballspiller han ville bli, og med hans fart og spilleforståelse var ikke veien til 1. divisjon lang. Skogseids mål for 07/08-sesongen var å etablere seg på A-laget til Notodden. Dette gjorde han til gagns, og fikk også debut på U21-landslaget. Han imponerte nok til å lokke Vikings interesse.
Fotballkarriere
10. januar 2019 la han opp som fotballspiller.
Hallset
Hallset eller Halset er et boligområde på Byåsen i Trondheim kommune. Hallset ligger på et naturlig platå ovenfor Leirelvas utløp i Nidelva.
Hallset var Trondheims første drabantby og ble planlagt av professor Sverre Pedersen tidlig i 1960-årene. Den sterke kritikken mot prosjektet førte til at bare deler ble gjennomført. De 900 leilighetene ble bygget mellom 1965 og 1972. Hallset skole ble åpnet i 1970, Selsbakk skole (med ungdomstrinn) i 1977, og Hallset kirke (nå Byåsen kirke) ble innviet i 1974. I 2004 ble også den nye Byåsen videregående skole ferdigstilt på Hallset.
Sébastien Chabal
Sébastien Jones Chabal (født 8. desember 1977 i Valence) er en fransk rugby unionspiller, som spiller for Sale Sharks og det franske landslaget. Han er kjent for sin harde og aggressive spillestil.
Peru under Sommer-OL 1948
Peru under Sommer-OL 1948. 41 sportsutøvere fra Peru deltok i sju sporter, blant andre basketball og skyting under Sommer-OL 1948 i London. Peru kom på delt 22.-plass med en gullmedalje. Det var Perus første olympiske medaljer.
Jeanette Vogelbacher
I 1950 deltok hun i VM i turn. Individuelt fikk hun ingen medaljer, men Frankrike fikk sølv i lagkonkurransen, bak Sverige. Individuelt kom hun på 9.-plass sammenlagt, lagets tredje beste plassering.
Hun deltok i OL i 1948 og 1952, første gang 25 år gammel, men vant ingen OL-medaljer. Frankrike fikk 10.-plass i lagkonkurransen i 1948, og 12.-plass i 1952. Individuelt kom hun på 101.-plass sammenlagt i 1952.
Castillos (kommune)
Castillos er en kommune (spansk: municipio) i Rocha-departementet i det sørøstlige Uruguay. Hovedstaden heter Castillos.
Jeanette Vogelbacher
På nasjonalt nivå ble hun fransk mester sammenlagt tre år på rad fra 1949 til 1951.
Castillos (kommune)
Historie
Castillos ble grunnlagt i 15. mars 2010.
Regjeringen
Ordføreren (alcalde) i kommunen er José Servetto (2010-2015).
Tankar fyr
Fyret ble bestilt i 1888 fra Osbergs maskinverkstad i Helsingfors. Fyret er bygget av jernelementer fra Tyskland. Spiraltrappa har 122 trinn. Lysanordninga ble produsert ved Henry Lepautes fabrikk i Paris, og var blant sin tids mest effektive med en lysvidde på 13 sjømil. Fyret ble tent første gang 15. oktober 1889.
I 1961 ble fyret elektrifisert, og lysvidden økte til 27,5 nautiske mil.
Ivan Basso
Ivan Basso (født 26. november 1977) er en italiensk syklist. Han var profesjonell fra 1998 til 2015.
Tankar fyr
I 1903 fikk fyret et maskindrevet tåkevarslingssystem, og det ble i tillegg brukt dynamittladninger som lydvarsling.
Bakgrunn
Fra 1750-tallet var det et sjømerke på øya, ei stang med tønner på toppen av ei steinrøys. I 1825 ble et dagmerke bygget ved siden av steinhaugen. Det var også et lyktehus hvor fiskerne i fiskeværet på skift hadde ansvaret for å holde ilden vedlike. Da behovet for et ordentlig fyr utenfor Karleby økte, bestilte losverket fyret i 1888. Losstasjonen på øya ble oppretta på 1770-tallet.
Ivan Basso
Karriere
Han begynte karrieren i mindre italienske lag, før han skiftet til Fassa Bortolo i 2001. Her ble han kaptein i Tour de France, hvor han vant ungdomstrøya i 2002.
I 2004 kom Basso til Team CSC for å overta kapteinsvervet etter Tyler Hamilton. Han beviste sitt potensial allerede det første året, da han ble nummer tre i Touren. I 2005 satset han på å vinne både Giro d'Italia og Tour de France, men etter sykdom måtte han gi opp å vinne Giroen. Det var derfor bekymring omkring hans vinnersjanser i Touren samme år, men her kjørte han bra og tok andreplassen bak Lance Armstrong. I 2006 satset han igjen på både Giro og Tour, og han vant Giro d'Italia med over ni minutter ned til andreplassen, noe som er den største tidsdifferanse i løpet siden 1965.
Utestengelse og nye lag
Frem mot Tour de France 2006 ble han betraktet som den største favoritten, men dagen før starten på løpet ble han suspendert og sendt hjem av Team CSC i forbindelse med avsløringene i dopingskandalen Operación Puerto der den spanske legen Eufemiano Fuentes var sentral.
I oktober 2006 annonserte Team CSC at de var blitt enige om å avslutte kontrakten. Noen dager senere ble Basso frikjent for tilknytning til Operation Puerto på grunn av manglende bevis. I november ble det kjent at han hadde skrevet kontrakt med Discovery Channel, til tross for at ProTour-lagene hadde blitt enige om å ikke skrive kontrakt med noen av de involverte syklistene før det hadde blitt en avklaring på saken. Kontrakten varte frem til 29. april 2007 da Ivan Basso bad om å bli løst fra kontrakten etter at saken mot han ble gjenopptatt.
15. juni 2007 vedtok Det italienske sykkelforbundet å utestenge Basso fra sykling i to år, til tross for at han ikke hadde avlagt noen positiv prøve. Under høringene tilsto Basso å ha "forsøkt å dope seg" før Tour de France i 2006, samt å ha vært involvert i Operación Puerto. Utestengelsen varte frem til 24. oktober 2008.
I april 2008 ble det kjent at Basso hadde skrevet en toårsavtale med Liquigas. Dette skapte debatt da en avtale mellom ProTour-lagene sa at de ikke kunne skrive kontrakt med en rytter som har vært utestengt for doping før to år etter utestengelsen. To dager etter utestengelsen var over, stilte han til start i Japan Cup.
Madeleine Jouffroy
Madeleine Jouffroy (født 20. november 1927) er en tidligere fransk turner.
I 1950 deltok hun i VM i turn. Individuelt fikk hun ingen medaljer, men Frankrike fikk sølv i lagkonkurransen, bak Sverige. Individuelt kom hun på 26.-plass sammenlagt, lagets sjette beste plassering.
Hun deltok i OL i 1952, 24 år gammel, men vant ingen OL-medaljer. Frankrike fikk 12.-plass i lagkonkurransen. Individuelt kom hun på 88.-plass sammenlagt.
Les Misérables (musikal)
Blant de mest kjente sangene er «I Dreamed a Dream», «One Day More», «A Heart Full of Love», «Stars», «Bring Him Home», «Do You Hear the People Sing?», «Master of the House», og «On My Own».
Handlingen
Musikalen er basert på Victor Hugos roman fra 1862, Les Misérables (De elendige). Handlingen er plassert tidlig på 1800-tallets Frankrike og følger de sammenføyde historiene til en rekke figurer som kjemper for eller imot forsoning og revolusjon. Personene innbefatter en løslatt straffange ved navn Jean Valjean som mislykkes i å finne arbeid som ærlig mann, bryter sin prøveløslatelse og skjuler sin identitet; politiinspektør Javert som blir besatt av å finne Valjean; Fantine, en enslig mor som blir tvunget til å bli prostituert for å skaffe mat til sin datter Cosette; Cosette, som etter sin mors død blir Jean Valjeans adopterte datter (og som etterhvert blir forelsket i den revolusjonære studenten Marius Pontmercy; ekteparet Thénardier, de samvittighetsløs krovertene som opprinnelig fostret Cosette, og som trives med å jukse, lure og stjele; Éponine, deres unge datter som er håpløst forelsket i Marius; Gavroche, en ung tiggergutt; og studentlederen Enjolras som planlegger å frigjøre de undertrykte klassene i Frankrike. I tillegg til hovedfigurene er det et ensemble av prostituerte, studenter, revolusjonære, fabrikkarbeidere og andre.
Bakgrunn
Den opprinnelige franske musikalen hadde premiere i september 1981 ved Palais des Sports i Paris, og ble bedømt som en fiasko etter kortvarig oppsetning.
I 1982, omtrent seks måneder etter at produsent Cameron Mackintosh hadde åpnet musikalen Cats i London, fikk han en innspilling av den originale franske oppsetningen av regissør Peter Ferago som hadde blitt meget imponert av albumet. Han spurte Mackintosh om han var interessert i å produsere en engelsk versjon. Mackintosh tvilte i begynnelsen, men ga etter. Journalist og lyrikeren James Fenton ble først valgt til å skrive de engelske tekstene, men han ble til slutt erstattet av Herbert Kretzmer som utvidet og omarbeidet de franske tekstene. Hans verk er ikke en direkte «oversettelse» av den franske. En tredjedel av de engelske tekstene er løs oversettelse, en annen tredjedel ble tilpasset fra den franske teksten, og den siste tredjedelen består av nytt materiale, eksempelvis Prologen. I tillegg ble ny musikk skrevet for å følge den nye teksten.
Trevor Nunn og John Caird ble hyret inn for å regissere musikalen, og Royal Shakespeare Company ble valgt til å sette opp forestillingen, med noen av deres medlemmer, blant andre Roger Allam og Alun Armstrong i de viktige roller. Musikalen hadde premiere i London den 8. oktober 1985 i Barbican Centre før forestillingen ble flyttet til Palace Theatre og senere til Queen's Theatre (nå Sondheim Theatre), hvor det fortsatt spilles. Anmeldelsene fra kritikerne var svært blandet, litterære forskere fordømte det for å omdanne klassisk fransk litteratur til en musikal, andre igjen mente at Les Misérables var for tung. Jungeltelegrafen sørget likevel for at ryktet gikk om hvor storslagen denne oppsetningen var, og snart økte billettsalget dramatisk.
Den amerikanske produksjonen for Broadway hadde premiere den 12. mars 1987 og ble nominert for tolv Tony-priser, vant åtte, blant annet for «Best musikal» og for «Beste originalmusikk», og oppsetningen gikk fram til 18. mai 2003 etter 6680 forestillinger. Det er fortsatt det tredje lengstgående show på Broadway i historien. En nyorkestrert utgave ble åpnet den 9. november 2006 ved Broadhurst Theatre i New York.
Les Misérables var en del av en betydelig europeisk påvirkning på Broadway på 1980-tallet, sammen med Cats, The Phantom of the Opera, og Miss Saigon.
Musikalens emblem er et bilde av den hjemløse Cosette, vanligvis beskåret til et portrett bestående av hode og skuldre sammen med fargene til det franske nasjonalflagget lagt over. Bildet er basert på en illustrasjon av Émile Bayard som var på den opprinnelige utgaven av Victor Hugos roman fra 1862.
I Norge
Spesielt Øystein Wiiks navn har blitt knyttet til musikalen som han i 1988 gjorde stor suksess med i hovedrollen som Jean Valjean, og dette førte til at han fikk spille samme rolle på scener i Wien og London i årene 1989–1990.
Gitar
Gitar er et allsidig strengeinstrument som finnes i svært mange hjem, på mange ulike typer konsertarenaer, og i mange kulturer. Den er blant verdens mest populære instrumenter, og det lages flere gitarer hvert år enn alle andre instrumenter til sammen. En som spiller gitar er en gitarist, og en som bygger dem er en gitarmaker eller luttmaker (luthier).
Gitaren brukes i nær sagt alle musikksjangre, og har derfor også mange ulike tilnærmingsmåter for den som vil lære å spille. I sitt følge med samtidens populærmusikk ble gitaren utviklet i flere retninger, og finnes i dag i mange varianter. Uttrykksmessig har gitaren derfor et svært et stort spenn, fra det rent lyriske og nær eteriske, til de mørkeste riffene med fuzz og distortion som man finner i for eksempel black metal.
Den grunnleggende konstruksjonen finner man likevel igjen i alle gitartypene, og den største utviklingen i nyere tid har i første rekke handlet om hvilken lyd, og hvor mye lyd, man kan få fra de seks strengene. Både store gitarprodusenter som utvikler en standardmal for serieproduksjon, og den enkelte gitarmaker som håndbygger hver gitar, jobber kontinuerlig med gitarens lyd og uttrykk.
Om
Gitaren er en kordofon, som er en samlebetegnelse på instrumenter som lager lyd ved hjelp av vibrerende strenger som er spent fast mellom to punkter. Tonene på gitaren forandres ved å holde strengene mot tverrbånd på et gripebrett ved hjelp av fingertuppene, mens man plukker eller slår strengene med den andre hånden. Vibrasjonen i strengene vil klinge som ulike toner, som forsterkes enten av en resonanskasse som projiserer lyden ut i rommet (akustisk gitar), ved hjelp av en pickup og elektrisk forsterker med høyttaler (elektrisk gitar), eller begge deler (halvakustisk gitar).
En standard gitar har seks strenger av ulik tykkelse, som stemmes i et forhold til hverandre som gjør det mulig å skape ulike akkorder. Fra dypeste til lyseste streng stemmes gitaren vanligvis med tonene E - A - D - G - H - E. I tillegg til standard stemming er skordaturer (alternative stemminger) utbredt.
Gitarer med strengekor (doble strenger) er også vanlig, kalt tolvstrengsgitar. Andre varianter av gitaren kan ha syv, åtte, og opptil atten strenger, men dette er langt sjeldnere.