cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nabateere
Religion
De holdt hellig en bred rekke med lokale guder. De guddommene som ble dyrket ved Petra var først og fremst Dushara (gresk: Δουσάρης, Dousáres; latin: Dusares), og Al-Uzza, i henhold til arabisk mytologi den ene av de tre fremste gudinnene som ble dyrket i det før-islamske Arabia. Førstnevnte assosierte grekerne med Zevs ved at han var nabateernes fremste mannlige gud og ble den offisielle gud med særskilt kongelig beskyttelse under det nabateisk kongerike. Hans offisielle posisjon er reflektert i tallrike inskripsjoner som oversetter ham som «Vår herres gud»; herre er kongen. Navnet Dushara er fra arabiske Dhu ash-Shara (ذو الشرى, Dhū ʾl-Šarā), i antagelig betydning «Den fra Shara» og hvor Shara var en fjellkjede sørøst for Petra. Fra nabateernes perspektiv fra Dushara ikke bare knyttet til fjellet, men antagelig som en himmelgud (skjønt en teori har knyttet ham til skogene som gir en annen oppfattelse av guddommen). Ørnen var en av guddommens symboler. Det var omfattende benyttet i Hegra som en kilde for beskyttelse av gravene mot gravplyndring.
En nabateisk inskripsjon fra Hegra (Madain Saleh) har gitt en forståelse av den kosmiske funksjonen til Dushara: «Han som skiller natt og dag», noe som antyder at han var forbundet med solen, eller med planeten Merkur, som en annen arabisk guddom, Ruda, var identifisert med. «Hans trone» var jevnlig nevnt i inskripsjoner, bestemte tolkninger av teksten betrakter det som en referanse for Dusharas hustru, gudinnen Harisha. Hun var formodentlig en solguddom.
Nabateerne pleide vanligvis å representere sine guder som ubestemmelig søyler eller steinblokker. Deres mest vanlige monument for gudene, vanligvis kalt for «gudsblokker», involverte å kappe av hele toppen av en høyde eller klippefasade for å bare etterlate en blokk bak. Imidlertid ble nabateerne så påvirket av andre kulturer, i særdeleshet gresk-romerske, at også deres guder ble antropomorfiske og representert med menneskelige trekk. Under det nabateisk kongerike ble Dushara representert både som betyl og i statueform. Det innebar også at nabateernes guder ble likestilte med den gresk-romerske gudeverden, og Dushara ble tidvis forstått som en variant av Dionysos. Det skjedde et gradvis skifte etter romersk overherredømme. Gudene Helios og Eros ble funnet i nabateernes templer, og det var graver som istedenfor å omtale nabateisk guder, nevnte gresk-romerske guder.
Språk
Nabateerne snakket en form for arabisk, men for deres inskripsjoner benyttet de arameisk sterkt påvirket av arabiske former og ord, som vist i tallrike nabateisk inskripsjoner som reflekterte den lokale dialekten til nabateerne. Som uttrykksmiddel og felles forståelig kommunikasjon med Midtøstens etniske grupper støttet nabateerne seg, som deres naboer, på arameisk som bro mellom ulike samfunn i regionen. Av den grunn ble arameisk for handel og i offisiell hensikt over deres poliske sfære. Det nabateiske alfabetet utviklet seg ut av det arameiske alfabetet, skjønt det benyttet en særskilt kursiv skrift fra hvor det arabiske alfabetet utviklet seg. Det er ulike faglige meninger om utviklingen av arabisk skrift. Forskeren Jean Starcky betraktet lakhmidernes syriske skrift som en sannsynlig kandidat, men John F. Healey slår fast at «den nabateiske opprinnelsen til arabisk skrift er etter hvert blitt bort imot universalt akseptert».
Mens det vesentlige skrivespråket til nabateerne var arameisk, var fellesspråket, lingua franca, på denne tiden arabisk. I bevarte nabateisk dokumenter er arameisk juridiske begreper fulgt av deres tilsvarende på arabisk. Det antyder at nabateerne benyttet arabisk i deres juridiske forhold, men nedtegnet dem i arameisk.
Landbruk
Selv om det ikke er så tørt som for øyeblikket, er det området som nabateerne bodde på svært tørt og var preget av ørkenklima, noe som krevde særskilte landbruksteknikker. En var streke opp et landområde til en grunn trakt og plante et enkelt frukttre i midten. Før «regnsesongen», som gjerne kunne bestå av kun en eller to hendelser med nedbør, ble området rundt treet brutt opp. Når regnet kom, ville alt vannet som ble samlet i trakten flyte ned mot frukttreet og synke ned i bakken. Bakken som var i stor grad av jordarten løss ville forsegle den når den ble våt og beholde vannet.
På midten av 1950-tallet satte en forskninggruppe, ledet av Michael Evenari, opp en forskningsstasjon i nærheten av Avdat, som er ruinene av nabateisk oldtidsby i Negevørkenen. Det var den viktigste byen røkelseveien etter Petra mellom 100-tallet f.Kr. og 600-tallet e.Kr. Den var en sesongmessig leir for nabateisk karavaner som reiste langs veien Petra og Gaza. Evenari og hans forskningsgruppe fokuserte på relevansen av håndteringen av overflateavrenning for å forklare mekanismene bak oldtidens landbruksteknikker, slik som terrasserte wadier (tørre elveleier i ørken), kanaler/trakter for å samle overflatevann, og det gåtefulle fenomenet Tuleilat el-Anab, arabisk som kan oversettes som «druehaug» eller «vingårdtue», og som betegner et system som er antatt å forbedre effektiviteten av overflateavrenning (som omtalt over). Evenari viste at oppsamling av overflateavrenning fra nedbør, viste at konsentrert vann fra et område som er fem ganger større enn området hvor vannet faktisk dreneres. Evenaris forskning viste hvordan nabateisk kultur var i stand til å forsyne tusenvis innbyggere i et omtrentlig tilsvarende tørt klima som i dag og med effektiv vanninnsamling at det var mulig å få planter til å vokse.
Det nabateiske kongerike
Det nabateiske kongerike hadde et vennskapelig forhold til det jødiske naboriket Judea, styrt av det hasmoneiske dynasti. De ble allierte i kampen mot mot det greske Selevkideriket lenger nord. Da trusselen i nord ble mindre ble nabateerne rivaler med hasmonerne. Et viktig element i uroen fikk den romerske hærføreren Pompeius til å blande seg inn i Judeas affærer. I henhold til historikeren Paul Johnson var det mange nabateerne som med tvang ble tvunget til å konvertere til jødedommen av den hasmonske kong Alexander Jannaios. Det var denne kongen som etter å ha slått ned et lokalt opprør, invaderte og okkuperte de nabateiske byene i Moab og Gilead, og tvang ut en tributt av en ukjent beløp. Obodas I av nabateerne viste at Alexander Jannaios ville angripe, og klarte i henhold til Josefus i 90 f.Kr. å overfalle hans styrker i nærheten av Gaulane og utslette den judeiske hæren.
Det romerske militæren var ikke meget suksessfulle i deres kampanjer mot nabateerne. I 62 f.Kr. aksepterte Marcus Aemilius Scaurus den yngre en bestikkelse på 300 talenter for å løfte beleiringen av Petra, men grunnen var også at terrenget var vanskelig og at romerne hadde gått tome for forsyninger. Hasmoneren Johannes Hyrkanos II (sønn av Jannaios), hadde inngått et vennskap med nabateiske Aretas III, og Scaurus benyttet seg av ham for å skaffe seg fred. Med fredn beholdt Aretas sine besittelser, inkludert Damaskus, men ble en romersk vasall.
I 32 f.Kr. under styret til kong Malichus I begynte Herodes den store i Judea, og med støtte fra Kleopatra en krig mot Nabataea. Krigen begynte med at Herodes plyndret naboriket med en stor kavaleristyrke og okkuperte Dion. Etter dette nederlaget samlet den nabateiske hæren seg i nærheten av Kenat (dagens Qanawat i Syria), men ble angrepet og slått tilbake. Kleopatras general Athenion, som var en fiende av Herodes, sendte militær støtte til nabateerne, men denne styrken ble knust av hæren til Herodes og flyktet til en landsby ved navn Ormiza hvor de til sist overga seg. Året etter var Herodes’ hær seierrike over nabateerne.
Et jordskjelv i Judea førte til at nabateerne grep sjansen og invaderte, men Herodes gikk til motangrep. Han krysset Jordanelven til byen Filadelfia (dagens Amman i Jordan) og begge sider satt opp leir. Nabateerne under deres leder Elthemus nektet å gå i kamp, men Herodes tvang fram kamp ved å angripe deres leir. En forvirret nabateiske hær forsøkte å kjempe, men ble beseiret. Straks de de forskanset seg i sin leir ble de beleiret av Herodes inntil de var villig til å forhandle. De tilbød 500 talenter for fred, men Herodes avslo. Da vannmangelen tvang nabateerne ut av leiren for desperat å kjempe, ble de beseiret i dette siste slaget.
Kong Aretas IV hadde en datter som var gift med Herodes Antipas. Da Herodes Antipas skilte seg fra henne, førte det til krig. Apostelen Paulus oppholdt seg en tid i nabateernes rike, trolig i nærmere tre år. Kong Aretas IV ønsket å fengsle ham, men Paulus slapp unna ved å bli firt ned fra bymuren i en kurv.
Den romerske perioden
Det nabateiske kongerike ble langsom omringet av det ekspanderende Romerriket, som hadde erobret Egypt og annektert hasmonske Judea. Mens nabateerne greide å bevare sin formelle uavhengighet, ble det et klientkongedømme som tok ordre fra Roma.
Under Pax Romana oppga nabateerne sine krigerske tendenser og ble et nøkternt, velordent folk som var helt opptatt av handel og landbruk. Deres innflytelse strakte seg i løpet av 100-tallet e.Kr. langt inn i Arabia og langs kysten av Rødehavet til Jemen. Petra ble et kosmopolitisk markedsted, skjønt dens handel ble minsket av den voksende handelsruten fra Myos Hormos ved den østlige Rødehavskysten og til Koptos ved Nilen. Det nabateiske kongerike var en buffer mellom Roma og de ville hordene i ørkenen. Det varte fram til keiser Trajan underla seg riket og reduserte det til en romersk provins.
Ved 200-tallet hadde nabateerne sluttet å skrive i arameisk og begynt isteden å skrive på gresk, og ved 400-tallet hadde mange av dem konvertert til kristendommen. Byen Palmyra, for en tid hovedstad for utbruddstaten det palmyrenske riket (260–273), vokste i betydning og trakk den arabiske handelen vekk fra Petra.
Nye arabiske angripere som senere angrep nabateernes kjerneområde fant et folk som hovedsakelig drev med landbruk. Deres land ble delt mellom nye kantanittiske arabere fra sørlige Arabia og ghassanittiske arabere i Syria, som var bysantinske vasaller, og kindaharabere i nordlige Arabia. Petra ble glemt for omverden, men ble gjenoppdaget i Vesten av den sveitsiske utforskeren Johann Ludwig Burckhardt i 1812.
Bjørndal skole
Bjørndal skole er en barneskole beliggende på Bjørndal i bydel Søndre Nordstrand, sør i Oslo. Skolen ble grunnlagt i 1989 og har ca. 590 elever. Det er 7-trinn der og hvert trinn er delt inn i ABC-klasser.
Alter
Alter, av latin alta ara, høyt offersted, er i ikke-kristen betydning brukt om et oppbygget sted der en la gaver til en gud, eller et sted for ofring eller andre kulthandlinger.
I norske bibeloversettelser brukes ordet "alter" til å gjengi hebraisk mizbeach og gresk thysiasterion. Begge disse ordene kommer av samme rot som verbet "å slakte", og identifiserer et bibelsk alter som en "slakteplass" der det ble båret fram dyreofre.
I senere kirkelig betydning er alteret et bord i koret der gudstjenesten blir holdt og flere kirkelig handlinger utført. I kirker med flere altere kalles det som står i koret høyalter, mens de andre kalles sidealtere.
Prekestolalter
Et prekestolalter er en variant der prekestolen er plassert over alteret og sammenbygget med alterets bakvegg, og gir en sentraliserende virkning som er typisk for barokken. Dette arrangmentet er en understrekning av prekenens betydning i den reformatoriske gudstjenesten, og det symboliserer at ordet står over sakramentet. De første prekestolaltere oppstod i tysk område og i den tids barokkirker. I Waisenhuskirken i København (1731-1734) fikk prekestolen for første gang i Danmark plass over alteret.
Mange kirker i Norge fikk prekestolaltere på andre halvdelen av 1700-tallet og særlig i de tre første tiårene på 1800-tallet, flere av disse er senere ombygd eller har fått en ekstra prekestol med tradisjonell plassering. Prekestolaltere finnes nå blant annet i Nykirken i Bergen (gjenreising 1756), Gamlebyen kirke i Oslo (1796), Røros kirke (1784), Kongsberg kirke (1740–61) og Sør-Fron kirke (1792). Prekestolalter ble særlig brukt i de norske åttekantkirkene som i Hadsel, Klæbu og Tynset kirker. Dette arrangementet er typisk for det åpne kirkerommet der alter og menighet er i samme rom. Prekestolalteret gikk av moten igjen blant annet fordi alteret ble underlagt prekestolen. I Klæbu kirke ble det senere satt opp en prekestol på gulvet på grunn av prestens høydeskrekk. Ifølge Hosar er det minst 58 prekestolaltere i norske kirker. Flåbygd kirke er eksempel på kirke med opprinnelig prekestolater. Den tidligere Hopen kirke på Smøla var i 1749 trolig den første kirken i Norge med en slik plassering av prekestolen. Oppgang til prekestolen var fra sakristiet i et lite tilbygg på utsiden av kirkens åttekantede grunnplan.
Randers kunstmuseum
Randers Kunstmuseum – Museet for Dansk Kunst ble grunnlagt i 1891 og inneholder en bred samling av dansk billedkunst fra ca. 1800 til i dag. Randers Kunstmuseum holder til i Randers på Sjælland i Danmark.
Museets samling av dansk og utenlandsk kunst fra 1800-tallet og 1900-tallet består av ca. 4,000 enkeltverker, herav flere hovedverk av C.W. Eckersberg, Vilhelm Kyhn, Michael og Anna Ancher, Christen Købke, Vilhelm Hammershøi, L.A. Ring («Sommerdag ved Roskilde Fjord»), Richard Mortensen og COBRA-kunstnerne.
Museet har landets største samling av verker av bysbarna Sven Dalsgaard og Per Neble. Randers Kunstmuseum byr dessuten på en del utenlandsk kunst fra andre halvdel av 1900-tallet og til i dag og vesentlig nyere verker av kunstnere som Asger Jorn, Kurt Trampedach og Per Kirkeby.
Museet har et samlet utstillingsareal på 1,500  kvadratmeter.
Mammoth Kamikaze
I motsetning til andre typiske utfor-ritt fulgte Kamikaze-rittet en ganske teknisk lite krevende adkomstvei. På den andre siden, den jevne og bratte løypen gjorde at snitthastigheten og topphastigheten var langt høyere enn det som er mulig på tekniske utforritt. Utøvere kom opp i hastigheter på 90-110 km/t på stive sykler eller hardtails, med flate styrer.
Navnet Kamikaze Downhill ble funnet på av Bill Cockroft, som er inkludert i Mountain Bike Hall of Fame.
Førerkort
Førerkort (ofte referert til som lappen) er et sertifikat som er påkrevd for førere av motoriserte kjøretøy. Det er et bevis på at innehaveren av kortet har førerrett til klasser spesifisert på kortet. Førerkort blir generelt utstedt etter at mottageren har bestått en førerprøve og dokumentert at vedkommende oppfyller lovbestemte krav til å få førerkort.
Historie
Verdens første førerkort ble utstedt til tyske Karl Benz, oppfinneren av den moderne bilen, i 1888. Fordi innbyggere i Mannheim klaget over at hans Motorwagen bråkte og luktet, bad Benz myndighetene i Storhertugdømmet Baden om en skriftlig tillatelse til å føre motorvognen på offentlige veier, noe han fikk.
Det første landet som innførte et krav om førerkort for å føre motorvogn, og en obligatorisk test av førerferdigheter, var Kongeriket Preussen (da en forbundsstat i Tyskland), den 29. september 1903. Den tyske riksregjeringen vedtok i 1910 å innføre krav om førerkort i hele Tyskland, og etablerte et system med tester og krav til utdannelse av førere. Det tyske systemet kom til å bli forbilde for resten av verden. Frankrike var blant landene som raskt innførte et lignende system.
Etterhvert som bilbruken økte i Nord-Amerika krevde offentligheten der at myndighetene skulle ta etter den tyske og franske modellen.
Nord-Amerikas første førerkortlov trådte i kraft den 1. august 1910 i New York, selv om den i begynnelsen bare gjaldt for profesjonelle sjåfører. Delstaten New Jersey ble i juli 1913 den første til å kreve at alle sjåfører skulle bestå en obligatorisk førerprøve før det ble utstedt førerkort.
Fra 2013 er norske førerkortklasser tilpasset felleseuropeiske regler innført med EUs tredje førerkortdirektiv.
Identifikasjon
Fordi et stort antall land ikke har et nasjonalt identifikasjonskort og på grunn av den utbredte bruken av biler, er førerkort ofte brukt som standard identifikasjonskort. I slike land har som regel førerkortets utstedere også i oppgave å utstede identifikasjonskort til personer uten førerrett.
Flere amerikanske stater har førerkort i horisontal orientering for personer som er over 21 år, slik som i Norge, og vertikal orientering for personer som er under 21 for å gjøre det tydeligere om personen er gammel nok til å kjøpe alkohol. Andre metoder er å veksle på om bildet står på henholdsvis venstre eller høyre side av kortet.
Mange steder er det også innført et signal på førerkortet for å vise om bærer av kortet har registrert seg som organdonor eller ikke.
Danmark
I Danmark kreves det at føreren medbringer sitt førerkort (kørekort) under kjøring, og skal kunne fremvise det på anmodning fra politiet. Kortet kan erhverves når en fyller 18 år ved å avlegge en teoretisk og praktisk prøve. Det er tillalt å påbegynne teoriundervisning tre måneder før en fyller 18 år. Et førerkort utstedt etter den 19. januar 2013 er gyldig i 15 år, hvoretter det må fornyes og forsynes med et nytt fotografi. Buss- og lastebilførerkort er dog kun gyldig i fem år. Alle kort må fornyes senest 18. januar 2033.
Rønningsbakken (Trondheim)
Rønningsbakken er ei gate i Trondheims østre bydel Rønningen/Rosendal. Gata er om lag 410 meter lang og krysser kjente gater som Persaunveien og Saxenborg allé. Gata har en høydeforskjell på om lag 30 meter. Rønningsbakken går parallelt med den høyt trafikkerte Innherredsveien, og har på ett punkt en togovergang. Rønningsbakken er for det meste asfaltert, men i bunnsjiktet av gata er det hardstampet grus.
GrimE
GrimE (Grim Engine) er en spillmotor for eventyrspill som ble laget av Bret Mogilefsky hos LucasArts med Lua, som er et fritt scriptspråk. Den ble først brukt i Grim Fandango.
Etter Grim Fandango ble motoren litt forbedret og brukt i Escape from Monkey Island, det fjerde spillet i Monkey Island-serien.
Brev fra Iwo Jima
Brev fra Iwo Jima (orig. engelsk Letters from Iwo Jima, japansk ) er en Oscar-belønnet japanskspråklig amerikansk krigsfilm fra 2006. Den er regissert av Clint Eastwood og handler om slaget om Iwo Jima (februar-mars 1945) sett med japanske øyne, særlig fra en vanlig japanske soldats og fra den japanske øverstkommanderendes synsvinkel. Den komplementerer Eastwoods film Flags of Our Fathers som handler om det samme slaget, sett fra amerikansk synspunkt. Filmens dialog er nesten utelukkende på japansk, men ble produsert av et amerikansk filmselskap.
GrimE
Et underprosjekt av ScummVM, kalt Residual, utvikler en implementasjon av GrimE under GNU ved å gå gjennom GrimEs kode og finne ut hvordan den virker.
Brev fra Iwo Jima
Filmen hadde premiere i Japan 9. desember 2006 (硫黄島からの手紙) og ble sluppet noen få steder i USA elleve dager etter, slik at den skulle kunne komme i betraktning til Oscarutdelingen for 2006-filmer. I januar 2007 ble den etter hvert satt opp generelt i USA. Den ble satt opp i Norge 23. februar 2007, på årsdagen for amerikanernes erobring av øyas høyeste punkt på Suribashifjellet.
Filmen ble nominert til fire Oscar under den 79. Oscar-utdelingen for «beste film», «beste regi» og «beste originalmanus» i tillegg til «beste lydklipp» som filmen vant prisen for.
Handling
I 2005 utforsker japanske arkeologer en tunnel på Iwo Jima, hvor de oppdager noe begravd i jorden.
Filmen skifter deretter til Iwo Jima i 1944. Saigo og hans med-soldater graver skyttegraver over hele øya. I mellomtiden ankommer generalløytnant Tadamichi Kuribayashi for å ta kommando over garnisonen, og han begynner umiddelbart en inspeksjon av øyas forsvar. Han redder Saigo og vennen Kashiwara fra å motta juling av kaptein Tanida på grunn av "upatriotiske kommentarer" og han beordrer mennene å gå ned i en tunnel for å ta del i det omfattende underjordiske forsvaret av Iwo Jima. Kuribayashi og oberstløytnant Baron Takeichi Nishi er uenige med noen av de andre offiserene, om hva slag strategi de burde følge: Kuribayashi tror USA kommer til å overta stranden raskt, og at det japanske forsvaret av fjellene vil ha en langt bedre sannsynlighet for å holde ut.
Dårlig ernæring og lite sanitære forhold blant de japanske soldatene tapper dem for både krefter og motivasjon. Flere soldater dør av dysenteri, inkludert Kashiwara. De japanske troppene begynner å innta alle hulene, og forbrede seg på angrep. Kashiwaras erstatter Shimizu ankommer øya. Saigo mistenker at Shimizu er en spion fra det japanske militærpolitiet Kempeitai, for å rapportere om potensielle illojale japanske soldater. Snart begynner amerikanske fly og krigsskip å bombardere øya, noe som forårsaker betydelige skader. Noen dager senere lander de første amerikanske marinesoldatene.
De amerikanske troppene lider store tap, men det japanske forsvaret av stranden blir raskt overvunnet - akkurat som Kuribayashi spådde. Det amerikanske angrepet vender seg deretter mot stillingene på fjellet. Saigo leverer en forespørsel om flere maskingevær, og hører Kuribayashi sender beskjeder over radio om å trekke seg tilbake. Disse beskjedene blir imidlertid ignorerert. Soldater får isteden ordre om å begå selvmord, istedenfor å bli tatt til fange eller drept av amerikanerne. Saigo stikker av sammen med Shimizu, og overbeviser ham om å fortsette kampen i stedet for å dø.
Saigo og de andre soldatene i fjellet forsøker å flykte sammen med oberst Oiso om natten, men de støter på en gruppe amerikanske marinesoldater, som utsletter alle sammen - unntatt Saigo og Shimizu. De kommer seg så vidt unna, men blir beskyldt av løytnant Ito for å være desertør. Ito hever en Katana for å henrette dem for feighet i strid. Men Kuribayashi dukker opp, og redder Saigo ved å bekrefte sin ordre om å trekke seg tilbake. Japanerne angriper amerikanske posisjoner, men tar store tap. De overlevende får beskjed om å omgruppere seg sammen med oberst Nishi. Løytnant Ito går nærmere de amerikanske linjene med tre miner, som han har til hensikt å kaste under en stridsvogn. Nishi snakker på engelsk med en fanget amerikansk soldat, helt til soldaten til slutt dør av skadene sine.
Senere, blindet av skader, beordrer Nishi mennene sine å trekke seg tilbake, og han ber løytnant Okubo om å etterlate ham med bare en rifle. Like etter at de har gått ut av hulen, hører soldatene ett enkelt skudd fra Nishis hule. Saigo planlegger overgivelse. Shimizu avslører at han tidligere ble sparket ut av Kempeitai fordi han nektet å adlyde en ordre. Shimizu velger å stikke av, og overgir seg til en gruppe amerikanere. Men han blir senere skutt og drept av en amerikansk soldat. I mellomtiden velger en underernært og desperat løytnant Ito å overgi seg når han blir funnet av amerikanske soldater. Okubo blir drept når han og mennene hans ankommer Kuribayashis stilling. Saigo møter Kuribayashi, og et siste desperat angrep blir planlagt. Men Kuribayashi beordrer Saigo å holde seg bak linjene deres for å ødelegge alle dokumenter og brev, og dermed redder han Saigos liv en gang til.
Den kvelden lanserer Kuribayashi et siste angrep. De fleste av soldatene hans blir drept, og Kuribayashi blir kritisk såret. Men Kuribayashi blir dratt vekk av Fujita. Neste morgen beordrer Kuribayashi at Fujita skal halshugge ham. Men Fujita blir imidlertid skutt og drept av en amerikansk soldat, før han rekker å gjøre noe. I mellomtiden har Saigo begravd en mengde dokumenter og brev i ett hull i jorden, i stedet for å brenne opp alt sammen. Kuribayashi ber Saigo begrave ham, slik at han ikke kan bli funnet igjen. Deretter tar han pistolen sin, en Colt M1911 - en gave Kuribayashi fikk i USA før krigen - og han begår selvmord. En tårevåt Saigo begraver kroppen hans.
Senere oppdager en amerikansk patrulje kroppen til Fujita. En offiser finner Kuribayashis pistol, og tar den med seg. Amerikanerne fortsetter å lete gjennom resten av området, og finner Saigo med en spade. Da han får øye på Kuribayashis pistol i belte til en av amerikanerne, blir Saigo rasende og angriper dem med en spade. For svak til å kjempe, blir han snart slått bevisstløs og ført til en strand som krigsfange.
Når Saigo senere våkner igjen, liggende på en båre, får han øye på solnedgangen. Filmen hopper deretter tilbake i 2005, hvor de japanske arkeologene har avsluttet gravingen. De har oppdaget en pose med brev og andre dokumenter, som Saigo hadde gravd ned under krigen. De åpner posen, og alle dokumentene faller ut. Samtidig lyder stemmene til alle de japanske soldatene som skrev disse brevene.
Ølhallen
Ølhallen er et utested i Tromsø. Stedet ble etablert 29. februar 1928 i kjelleren under Macks Ølbryggeri, og er dermed byens eldste og kanskje mest tradisjonsrike pub. Stort sett helt siden den ble åpnet, har den hatt åpent fra 10.00 til 18.00, utypisk for en pub. Puben er tilknyttet Mack, og har hele utvalget fra dette bryggeriet, og ikke noe fra andre bryggerier.
Tulipankrakket
Tulipankrakket eller tulipanmanien (nederlandske navn inkluderer: tulpenmanie, tulpomanie, tulpenwoede, tulpengekte og bollengekte) var en periode i den nederlandske gullalderen hvor prisen på løk fra den nylig introduserte tulipanen nådde ekstraordinært høye nivåer og deretter kollapset brått. Da tulipanmanien nådde toppen i februar 1637, ble enkelte tulipanløker solgt for mer enn det tidobbelte av årslønnen til en faglært. Perioden som ledet til krakket blir viden ansett for å være den første registrerte, spekulative boblen (eller finansboblen), selv om enkelte forskere har påpekt at Kipper- und Wipperzeit-krisen i 1619–22, en paneuropeisk rekke av myntdevalueringer for å finansiere krigføring, hadde enkelte likhetstrekk med en boble. Uttrykket «tulipanmani» blir nå ofte brukt metaforisk for å vise til en hvilken som helst stor finansboble (når verdiene på aktiva avviker fra fundamentalverdien).
Hendelsen ble popularisert i 1841 gjennom boken Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds, forfattet av den britiske journalisten Charles Mackay. Ifølge Mackay ble det på et tidspunkt tilbudt 5 hektar land (12 acre) for en tulipanløk av typen Semper Augustus. Mackay hevder at mange slike investorer ble ruinert av prisfallet, og nederlandsk handel ble kraftig rammet. Selv om Mackays bok har blitt en klassiker som trykkes i store opplag idag, er hans troverdighet omdiskutert. Flere fagfolk fra nyere tid er overbevist om at manien ikke var så spektakulær som Mackay beskrev; enkelte argumenterer for at prisendringene ikke nødvendigvis passet til definisjonen av en boble.
Ølhallen
Lenge var dette kjent som et fristed for byens fiskere og menn, og kvinner fikk ikke adgang til puben før sent på 1960-tallet. Fra begynnelsen var klientellet preget av fiskere og fangstfolk, men etter at Universitetet i Tromsø åpnet i 1972, endret klientellet seg, da også studenter og professorer fra universitetet begynte å gå der, noe som førte til at også flere grupper av befolkingen begynte å bruke puben.
Tulipankrakket
Forskning på tulipankrakket er vanskelig på grunn av den begrensede datamengden fra 1630-tallet – hvorav mye kommer fra unyanserte kilder og kilder negative til tulipanspekulasjonene. Selv om disse beskrivelsene generelt ikke blir akseptert, har enkelte økonomer i nyere tid kommet med rasjonelle forklaringer – annet enn en spekulativ mani – på hvorfor prisene bygde seg opp i en slik grad og deretter kollapset. For eksempel opplevde andre blomster, slik som svibler, også høye prisnivåer da de ble introdusert i markedet, for deretter å falle dramatisk. De høye prisene kan også ha blitt drevet av forventninger om en parlamentarisk forordning som ville åpne for å ugyldiggjøre kontrakter mot en lav kostnad, og dermed redusere kjøperes risiko.
Historie
Tulipanen ble introdusert i Europa ved midten av 1500-tallet fra Det osmanske rike, og ble raskt populær i De forente provinser (nåtidens Nederland). Tulipandyrkingen i De forente provinser ble generelt antatt å ha startet for alvor rundt 1593, etter at den flamske botanikeren Carolus Clusius hadde tiltrådt en stilling ved Universitetet i Leiden og etablert den botaniske hagen hortus academicus. Der plantet han sin samling av tulipanløker. De var sendt til ham fra Tyrkia av Ogier de Busbecq, ambassadør til den ottomanske sultanen for keiser Ferdinand I. Tulipanløkene viste seg å være levedyktige i de røffe forholdene i Nederlandene, og deres popularitet økte raskt.
Blomsten ble raskt et ettertraktet luksusgode og statussymbol, og et stort antall varianter ble dyrket. Disse ble klassifisert i grupper; ensfargede røde, gule eller hvite tulipaner gikk under navnet Couleren, men det var de flerfargede Rosen (rød eller rosa på hvit bakgrunn), Violetten (lilla eller syrin på hvit bakgrunn), og, i mindre grad, Bizarden (rød, brun eller lilla på gul bakgrunn) som var mest populære. Disse praktfulle og høyt ettertraktede tulipanløkene utviklet seg til blomster med livlige farger, linjer, og flammer på kronbladene, som følge av, slik det har fremkommet i ettertid, at tulipanløkene ble infisert med et eget virus for tulipaner kjent som «tulip breaking virus», en form for mosaikkvirus.
Dyrkere begynte å bruke storslåtte navn for sine ulike tulipanvarianter. Mange av de tidligste typene ble gitt prefikset Admirael («admiral»), ofte kombinert med dyrkernes egne navn; Admirael van der Eijck var muligens den høyst ansette av de omkring femti navngitte tulipanene. Generael («general») var et annet prefiks som ble brukt i navnsettingen av omtrent tredve varianter. Senere kom varianter med enda mer spektakulære navn, avledet fra Aleksander den store eller Scipio, eller til og med «Admiral av Admiraler» og «General av Generaler». Navnsettingen kunne derimot være inkonsistent og variantene var av svært forskjellig kvalitet. Mesteparten av disse variantene er nå utdødd, selv om lignende «brutte» tulipaner fortsatt er gjenstand for handel.
Tulipaner gror fra løker, og kan forplante seg via både frø og knopper. Frø fra en tulipan vil danne en blomstrende løk etter 7–12 år. Når en løk vokser til å bli en blomst, vil den opprinnelige løken forsvinne, men en klonet løk dannes i dens plass, noe som også er tilfelle med flere knopper. Dersom knoppene dyrkes riktig, vil disse selv kunne bli til løker. Mosaikkviruset sprer seg bare via knopper, ikke frø, og dyrking av de mest attraktive variantene tar derfor flere år. Forplantningsprosessen blir kraftig forsinket av viruset. Tulipaner blomstrer i april og mai i omtrent bare en uke, og biknoppene kommer til syne like etter. Knopper kan også rykkes opp med roten og flyttes på fra juni til september, og derfor ble faktiske kjøp (i spotmarkedet) utført i løpet av disse månedene.
Resten av året inngikk kjøpmenn kontrakter under oppsyn av en notar for å kjøpe tulipaner ved sesongslutt (terminkontrakter i nyere finansterminologi). Dermed var det nederlenderne, i ettertid kjent for å ha utviklet mange av teknikkene som eksisterer i nåtidens finans, som skapte et marked for varige tulipanløker. Shortsalg ble forbudt ved en forordning av 1610, som ble gjenopptatt og styrket i 1621 og 1630, og igjen i 1636. Det fulgte ikke av forordningene at shortselgerne ble tiltalt, men kontraktene deres ble oppfattet som ugjennomførlige.
Ettersom blomstene ble stadig mer populære, økte også betalingsvilligheten til profesjonelle dyrkere for tulipanløker med virus. Innen 1634 begynte spekulanter å entre markedet, delvis som følge av økt etterspørsel fra Frankrike. I 1636 startet nederlenderne et slags formelt futuresmarked hvor kontrakter for å kjøpe tulipanløker ved sesongslutt ble handlet. Handler foregikk gruppevis på kroer, og kjøpere måtte betale en avgift på 2,5 %, opptil maksimum tre floriner, per handel. Ingen av partene betalte noen margin på forhånd eller såkalt mark-to-market-margin, og alle kontraktsinngåelser ble gjort med den enkelte motpart og ikke med børsen. Ingen leveranser ble noen gang gjennomført i henhold til disse kontraktene, på grunn av markedets kollaps i februar 1637. Denne handelen foregikk oftest i Haarlem mens en byllepestepidemi var på sitt verste, noe som kan ha bidratt til å skape en kultur for fatalistisk risikotaking.
Kontraktsprisen på sjeldne tulipanløker fortsatte å stige til og med 1636. I november det året begynte også kontraktsprisen på løker uten det verdifulle mosaikkviruset å stige. Nederlenderne omtalte tulipanhandelen kritisk som windhandel («vindhandel») fordi ingen tulipanløker faktisk byttet hender. I februar 1637 kollapset derimot kontraktsprisene på tulipanløker brått, og det ble stillstand i all tulipanhandel.
Tilgjengelig prisdata
Mangelen på sammenhengende observasjoner av prisdata fra 1630-tallet gjør det vanskelig å beregne tulipankrakkets omfang. Tilgjengelig data er hentet fra anti-spekulative pamfletter av «Gaergoedt og Warmondt» (GW) skrevet like etter boblen fant sted. Økonomen Peter Garber samlet data fra salget av 161 tulipanløker i 39 varianter mellom 1633 og 1637, mens 53 ble registrert av GW. 98 handler ble registrert på boblens siste dag, 5. februar 1637, til særdeles varierende priser. Handlene ble utført ved bruk av flere ulike markedsmekanismer: futureshandel på kroer, direktesalg av dyrkere, notarialbekreftede futuressalg av dyrkere, og salg fra boliger. «De tilgjengelige dataene er i stor grad en blanding av epler og appelsiner», ifølge Garber.
Mackays Madness of Crowds
Moderne diskusjon om tulipankrakket begynte med boken Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds, publisert i 1841 av den skotske journalisten Charles Mackay; han hevdet at folkemasser ofte handler irrasjonelt, og sammen med South Sea-boblen og Mississippikompaniet var tulipanmanien et av hans mest brukte eksempler. Han støttet seg på boken A History of Inventions, Discoveries, and Origins fra 1797 av Johann Beckmann.
Beckmanns (og dermed også Mackays) påstand var i all hovedsak influert av tre anonyme pamfletter fra 1637 som hadde en anti-spekulativ agenda. Mackays bok ble populær blant økonomer og aksjehandlere i flere generasjoner. Hans populære, men lite presise beskrivelse av tulipanmanien som en spekulativ boble har siden blitt ofte nevnt, selv om økonomer siden 1980-tallet har motbevist flere aspekter av hans argumentasjon.
Ifølge Mackay vekket tulipanens økende popularitet tidlig på 1600-tallet hele landets oppmerksomhet; «befolkningen, selv i de laveste samfunnsklasser, begynte med tulipanhandel». Innen 1635 hadde det blitt registrert et salg av 40 tulipanløker for 100 000 floriner (også kjent som nederlandske gyldener). Til sammenligning kostet et tonn smør omtrent 100 floriner, en faglært arbeider kunne tjene 150 floriner i året, og «åtte fete svin» kostet 240 floriner. (Ifølge International Institute of Social History hadde en florin kjøpekraften til €10,28 i 2002. )
Innen 1636 ble tulipaner handlet på børsene i flere nederlandske byer. Dette stimulerte til tulipanhandel blant alle grupper av samfunnet; Mackay noterte seg tilfeller hvor folk solgte eller byttet sine andre eiendeler for å kunne spekulere i tulipanmarkedet, for eksempel ved å tilby 49 000 km² land for én av to eksisterende Semper Augustus-løker, eller én enkelt løk av typen Viceroy som ble kjøpt for en kurv med varer (vist til høyre) til en verdi av 2 500 floriner.
"Mange ble plutselig rike. En gyllen mulighet lå rett foran dem, og én etter én hastet de til tulipanmarkedene, som fluer rundt en honningkrukke. Alle forestilte seg at lidenskapen for tulipaner ville vare for evig, og at de rike fra alle verdensdeler ville komme til Nederland, og betale hva det måtte koste for dem. Europas rikdom skulle bli konsentrert rundt kysten av Zuyder Zee, og fattigdom bannlyst fra Nederlands gode klima. Adelsmenn, borgere, bønder, mekanikere, sjømenn, lakeier, tjenestepiker, til og med feiere og eldre syersker, plundret med tulipaner."
Den tiltakende manien frembragte flere underholdende, men usannsynlige, anekdoter som Mackay skrev om, blant annet en sjømann som forvekslet en kjøpmanns verdifulle tulipanløk med en matløk og grafset den til seg for å spise den. Kjøpmannen og hans familie fulgte etter sjømannen, bare for å finne ham «spisende på en frokost hvis verdi kunne ha brødfødd et helt skips mannskap i et år». Seileren ble fengslet for å spise tulipanløken. Denne anekdoten er usannsynlig, om bare fordi tulipaner, i likhet med de fleste liljeløker, er nokså giftige, og smaker ganske forskjellige fra matløker.
Folk kjøpte tulipanløker til stadig høyere priser, i håp om å selge dem med gevinst. En slik strategi kunne derimot ikke vare med mindre noen faktisk var villige til å betale så høye priser og komme i besittelse av løkene. I februar 1637 var det ikke lenger mulig for tulipanhandlere å finne nye, villige kjøpere til høyere priser. Etter hvert som flere tok realiteten innover seg, kollapset etterspørselen etter tulipaner, noe som innebar at prisene raste nedover og den spekulative boblen sprakk. Enkelte stod kontraktsbundet tilbake, forpliktet til å kjøpe tulipaner til det tidobbelte av markedsprisen, mens andre var i besittelse av tulipanløker verdt en brøkdel av prisen de hadde betalt. Mackay hevder at nederlenderne plutselig befant seg i en handelssituasjon med oppskakede anklager og motanklager overfor hverandre.
Mackays teori er at de panikkrammede tulipanspekulantene søkte hjelp fra myndighetene i Nederland, som svarte ved å erklære at alle som hadde kjøpt kontrakter på tulipanløker for fremtidig oppgjør kunne ugyldiggjøre disse mot en avgift på ti prosent. Det ble gjort flere forsøk på å løse situasjonen og tilfredsstille alle parter, men disse var mislykkede. Mackay hevder at manien endte med at enkelte ble sittende på tulipanløkene de var i besittelse av ved slutten av krakket — ingen domstol ville lovfeste ordningen med avgiftsbetaling, siden dommerne anså gjeldsforpliktelsene for å være oppnådd gjennom gambling, og den kunne derfor ikke gjøres rettsgyldig.
Ifølge Mackay har det også forekommet mindre tulipanmanier i andre deler av Europa, selv om disse aldri ble like store som den i Nederland. Han hevdet også at ettervirkningene av den deflatoriske tulipanprisen førte til en utbredt økonomisk stagnasjon i Nederland flere år i ettertid.
Nyere betraktninger
Mackays teori om en uforklarlig mani var ubestridt, og stort sett ikke undersøkt, frem til 1980-tallet. Siden den gang har forskning på tulipanmanien, spesielt av forkjempere av hypotesen om effisiente markeder, som er generelt mer skeptiske til spekulative bobler, antydet at denne beretningen var ufullstendig og unøyaktig. I sin vitenskapelige analyse Tulipmania fra 2007, hevder Anne Goldgar at fenomenet var begrenset til «en nokså liten gruppe», og at de fleste teorier fra perioden «er basert på et par deler samtidig propaganda og en uhyre stor del plagiat». Peter Garber hevder at boblen «ikke var noe mer enn et meningsløst drikkespill på vinterstid, spilt av en pestbefengt befolkning som utnyttet det entusiastiske tulipanmarkedet.»
Mens Mackay i sin bok hevdet at et bredt spekter av samfunnet var involvert i tulipanhandelen, fant Goldgar i sin studie av arkiverte kontrakter at formuende kjøpmenn og faglærte – ikke aristokratiet – nesten utelukkende stod for all handel, selv da tulipanhandelen var på sitt mest aktive. Boblen hadde svært begrensede økonomiske ettervirkninger. Goldgar identifiserte mange fremtredende kjøpere og selgere i markedet i sin studie. Hun fant at færre enn et halvt dusin personer opplevde finansielle problemer i løpet av perioden, og at det selv i disse tilfellene var uklart om tulipaner var den virkelige årsaken. Dette var ikke veldig overraskende. Selv om prisene hadde steget, hadde ikke pengene forflyttet seg mellom kjøpere og selgere. Dermed fikk aldri selgerne realisert sine papirgevinster; med mindre selgerne lånefinansierte kjøp i forventning om gevinst, førte faktisk ikke krakket til at noen tapte penger.
Rasjonelle forklaringer
Det er ingen tvil om at prisene på tulipanløkkontrakter steg og deretter falt i 1636–1637, men selv en dramatisk oppgang og nedgang i prisene behøver ikke å bety at en økonomisk eller spekulativ boble formet seg og deretter sprakk. For at tulipanmanien skal bli regnet som en boble, må prisen på tulipanløker nødvendigvis ha avvikt fra fundamentalverdi på løkene. Nyere tids økonomer har lansert flere mulige årsaker til hvorfor opp- og nedgangen i prisene ikke må ha vært i form av en boble.
Blomsters prisvolatilitet
Garber sammenlignet tilgjengelige prisdata på tulipaner med svibelprisene ved begynnelsen av 1800-tallet – da svibelen erstattet tulipanen som den mest fasjonable blomsten – og fant et lignende mønster. Da sviblene ble introdusert, kaptes blomsterhandlere om å dyrke vakre svibler mens etterspørselen var stor. Men etterhvert som sviblene ble mer vanlige, begynte prisene å falle. De mest lukrative tulipanløkene falt til 1–2 prosent av sine toppverdier i løpet av 30 år. Garber nevner også at «et lite antall prototyper av liljeløker nylig ble solgt for 1 million gyldener ($480 000 med valutakursen fra 1987)», og viste dermed at blomsterpriser kan nå store høyder selv idag. Han peker videre på at prisstigningen forekom etter at løkene var plantet for året, slik at dyrkere ikke hadde mulighet til å øke produksjonen i takt med etterspørselen.
Lovendringer
Økonomiprofessor Earl A. Thompson ved UCLA hevder i sin forskningsrapport fra 2007 at Garbers forklaring ikke kan stå bak det ekstremt brå prisfallet i tulipanløkmarkedet. Prisene falt med en annualisert takt på 99,999 %, i sterk kontrast til omtrent 40 % for andre blomster. Han bidrar heller med en annen forklaring på tulipanmanien. Nederlands lovgivende forsamling overveide å innføre en bestemmelse (opprinnelig sponset av nederlandske tulipaninvestorer som hadde tapt penger som følge av et tysk tilbakeslag i tredveårskrigen ) som ville endret tulipankontrakters utforming:
"Den 24. februar 1637, annonserte den selvregulerende gruppen av nederlandske blomsterhandlere, i en beslutning som senere ble ratifisert av det nederlandske parlamentet, at alle futureskontrakter utstedt etter 30. november 1636 og før gjenåpningen av kontantmarkedet tidlig på våren, skulle bli regnet som opsjonskontrakter. De gjorde dette ved simpelthen å frita kjøpere av futureskontrakter fra deres forpliktelser om å kjøpe tulipaner i fremtiden, og tvang dem kun til å kompensere selgerne med en liten, fast prosentsats av kontraktsprisen."
Før denne parlamentariske bestemmelsen var kjøperen av en tulipankontrakt – kjent i nyere finans som en futureskontrakt – rettslig bundet til å kjøpe tulipanløkene. Bestemmelsen ville endre disse kontraktenes utforming, slik at hvis dagens markedspris falt, kunne kjøperen velge å betale en avgift og dermed si fra seg kjøpet av tulipanløken, i stedet for å betale full kontraktspris. Denne lovendringen innebar i realiteten at futureskontraktene hadde blitt omgjort til opsjonskontrakter. Lovforslaget ble stadig mer diskutert i løpet av høsten 1636, og dersom det ble åpenbart for investorer at bestemmelsen skulle bli vedtatt, ville prisene sannsynligvis ha steget.
Bestemmelsen tillot investorer å annullere kontraktene ved å betale en avgift på kun 3,5 prosent av kontraktsprisen (eller omtrent 1/30 av kontrakten). Dette førte til at folk kjøpte stadig dyrere kontrakter. En spekulant kunne inngå en kontrakt om å kjøpe en tulipan for 100 gyldener. Dersom prisen senere overgikk 100 gyldener, ville spekulanten kunne innkassere denne forskjellen som gevinst. Dersom prisen forholdt seg lav, kunne spekulanten ugyldiggjøre kontrakten for bare 3½ gylden. På denne måten ville en kontrakt som nominelt kostet 100 gyldener, i realiteten bare koste en investor 3½ gylden. Tidlig i februar, da kontraktsprisene var på sitt høyeste, gikk nederlandske myndigheter inn og forbød handel med slike kontrakter.
Ifølge Thompson forble de faktiske tulipansalgene på ordinære nivåer gjennom hele perioden. Han konkluderer dermed med at «manien» var en rasjonell respons på endringene i kontraktsforpliktelsene. Ved å bruke utbetalingsdata fra futures- og opsjonskontraktene, hevder Thompson at «kontraktsprisene på tulipaner før, under og etter 'tulipanmania' ser ut til å gi en bemerkelsesverdig illustrasjon av 'markedseffisiens'». Hans teori er dermed at tulipanløkenes kontraktspriser ikke var langt unna hva en rasjonell økonomisk modell ville tilsi.
Sosial mani og tulipanmanien i nyere tid
Mackays budskap er populært den dag idag, med utgivelser av stadig nye versjoner av Extraordinary Popular Delusions, tilført introduksjoner av forfattere som finansmannen Bernard Baruch (1932), finansforfatterne Andrew Tobias (1980), og Michael Lewis (2008), og psykologen David J. Schneider (1993). Minst seks utgaver er trykket hittil.
Goldgar hevder at selv om tulipanmanien ikke nødvendigvis var å regne som en økonomisk eller spekulativ boble, var den likevel traumatisk for nederlenderne av andre årsaker. «Selv om finanskrisen påvirket veldig få, var sjokket fra tulipanmanien betydelig. Et helt nettverk av verdier kom under tvil». På 1600-tallet var det utenkelig for folk flest at noe så alminnelig som en blomst kunne være verdt såpass mye, langt mer enn en årlig normalinntekt. Tanken på at prisene på blomster som bare dyrkes om sommeren kunne svinge så mye på vinterstid, skapte en kaotisk forestilling av begrepet «verdi».
Flere av kildene som beretter om tulipanmaniens grusomheter, slik som anti-spekulative pamfletter som senere ble kommentert av Beckmann og Mackay, har blitt omtalt som bevis på omfanget av de økonomiske konsekvensene. Disse pamflettene var derimot ikke skrevet av boblens faktiske ofre, men var hovedsakelig produsert av religiøst motiverte skribenter. Uroen ble sett på som en forvrenging av den moralske orden – et bevis på at «fokus på den jordiske, i stedet for den himmelske blomst kunne ha forferdelige konsekvenser». Dermed var det mulig at denne relativt lille økonomiske hendelsen levde sitt eget liv som en moralpreken.
Omtrent hundre år senere, samtidig med kollapsen av Mississippikompaniet og South Sea Company rundt 1720, dukket det opp flere satiriske gjengivelser av disse maniene. Da Johann Beckmann først beskrev tulipanmanien på 1780-tallet, sammenlignet han den med datidens mislykkede lotterier. Ifølge Goldgar ble tulipanmanien brukt i flere av de nyere, populære bøkene om finansmarkedene, slik som Burton Malkiels A Random Walk Down Wall Street (1973) og John Kenneth Galbraiths A Short History of Financial Euphoria (1990; skrevet like etter krakket på Wall Street i 1987), som en lekse i moralsk adferd. Svingningene i tulipanmarkedet er også en sentral del av handlingen i Gregory Maguires roman Confessions of an Ugly Stepsister (1999).
Tulipanmanien ble igjen et populært referansepunkt under dot com-boblen i perioden 1995–2001. Nylig har også journalister sammenlignet den med subprime-krisen. På tross av maniens langvarige popularitet, har Daniel Gross i magasinet Slate hevdet om økonomer som forklarer manien med teorien om effisiente markeder, at «Dersom de har rett ... vil næringslivsforfattere måtte fjerne tulipanmanien fra sine beleilige bobleanalogier».
Niagarafossen
«Niagarafossen» er en skillingsvise som er kjent i Norge fra 1909. Visa handler om en ulykke i de berømte fossefallene, og er innspilt på Frem fra Glemselen kap. 7 med Rita Engebretsen.