cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hellas’ historie
Hellenismen
Ptolemaios II overtalte i 267 f.Kr. de greske byene til å gjøre opprør mot Makedonia i det som ble den chremonideiske krig, oppkalt etter den athenske lederen Chremonides. Byene ble beseiret og Athen mistet sin uavhengighet og hennes demokratiske institusjoner. Dette markerte slutten på Athen som en politisk aktør, selv om den forble den største, rikeste og mest kultiverte byen i Hellas. Makedonia beseiret den eyptiske flåten ved Kos i 255 f.Kr. og førte Egeerhavsøyene, med unntak av Rhodos, inn under sitt styre.
Filip V av Makedonia var den siste greske hersker med både talent og mulighet til å forene Hellas og opprettholde dets uavhengighet mot den stadig økende makten til den romerske republikk. Under hans oppsyn gjorde Naupatosfreden i 217 slutt på konflikten mellom Makedonia og de greske forbundene, og på dette tidspunktet kontrollerte han hele Hellas med unntak av Athen, Rhodos og Pergamon.
Men i 215 f.Kr. inngikk Filip en allianse med Romas fiende Karthago. Roma svarte med å trekke de achaiske byene bort fra deres nominelle lojalitet til Filip og dannet en allianse med Rhodos og Pergamon som nå var de sterkeste maktene i Lilleasia. Første makedonske krig brøt ut i 212 f.Kr. og endte uten avgjørelse i 205 f.Kr., men Makedonia var nå merket som en fiende av Roma.
Roma beseiret Karthago i 202 f.Kr. og kunne vende sin oppmerksomhet østover. Andre makedonerkrig brøt ut i 198 f.Kr. av utydelige grunner, men først og fremst fordi Romas så Makedonia som en potensiell alliert av selevkidene, den sterkeste makten i øst. Filips allierte i Hellas deserterte ham og han ble avgjørende beseiret i 197 f.Kr. i slaget ved Kynoskephalai av den romerske prokonsulen Titus Quinctius Flaminius.
Romertiden
Det militære Hellas gikk nedover i den grad at romerne erobret landet fra 187 f.Kr. og fremover, selv om gresk kultur skulle erobre det romerske liv. Perioden av romersk styre blir vanligvis datert fra plyndringen av Korint av Lucius Mummius i 123 f.Kr., men Makedonia hadde allerede kommet under romersk kontroll med nederlaget til kong Perseus for Aemilius Paulus ved Pydna i 168 f.Kr. Romerne delte regionen inn i tre mindre republikker, og i 146 ble Makedonia offisielt en romersk provins med sin hovedstad i Thessaloniki. Resten av de greske bystatene sluttet seg gradvis og til slutt til Roma og endte sin de jure autonomi. Romerne overlot lokal administrasjon til grekerne uten å gjøre forsøk på å avskaffe tradisjonelle politiske mønstre. Agoraen i Athen fortsatt å være sentrumet for det samfunnet og det politiske liv.
Keiser Caracallas dekret i 212, Constitutio Antoniniana, utvidet borgerskapet utenfor Italia til alle frie voksne menn i hele Romerriket og hevet i praksis befolkningen i provinsene til lik status som borgere av Roma selv. Viktigheten i dette dekretet er mer historisk enn politisk. Det la grunnlaget for integrasjon hvor økonomi og juridiske mekanismer i staten kunne innføres gjennom hele Middelhavet slik det ble gjort fra Latium inn i hele Italia. I praksis fant ikke integrasjonen sted likt over alt. Samfunn som allerede var integrert med Roma, som Hellas, ble favorisert av dette dekretet til fordel for de som lå langt borte, var for fattige eller for fremmed som Britannia, Palestina eller Egypt.
Caracallas dekret førte ikke til prosesser som overførte makt fra Italia og vest til Hellas og øst, men akselererte dem og la grunnlaget for Hellas' vekst som en betydelig maktfaktor i Europa og Middelhavet i middelalderen.
Østromerriket
Historien til Østromerriket beskrives av August Heisenberg som historien «til den romerske staten av den greske nasjon, som ble kristen». Delingen av imperiet i vest og øst og den etterfølgende kollapsen til Vestromerriket var utviklinger som forbedret posisjonen til grekerne i imperiet og til slutt lot dem bli identifisert med det. Den ledende rollen til Konstantinopel begynte da Konstantin den store gjorde Bysantium til sin nye hovedstad i Romerriket, deretter var den kjent som Konstantinopel. Byen lå som en fyrlykt for grekerne i sentrum av hellenismen som varte til moderne tid. Figurene Konstantin den store og Justinian I dominerte i løpet av 324–610. Keiserne forsøkte å gi et grunnlag for etterfølgende utvikling og dannelsen av Østromerriket og assimilerte romersk tradisjon. Forsøk på å sikre grensene til imperiet og å gjenoppbygge det romerske territoriet preget de tidlige århundrene. Samtidig ble perioden preget av den endelige dannelsen av ortodoks doktrine, men også av en rekke konflikter som stammet fra kjetteri som utviklet seg innenfor imperiet grenser.
I den første perioden av den midtre bysantinske epoken (610–867) ble imperiet angrepet av både gamle fiender (persere, langobarder, avarer og slavere), men også nye som dukket opp for første gang i historien (arabere, bulgarere). Hovedkarakteristikken for denne perioden var at fiendenes angrep ikke bare var lokalisert til grenseområdene til staten, men de ble utvidet dypt innenfor, de truet til og med hovedstaden. Samtidig mistet disse angrepene sine periodiske og midlertidige karakterer og ble permanente bosetninger som endret seg til nye stater som var fiendtlige mot Bysantium. Disse statene ble henvist til av østromerne som sclavinias. Endringer i intern strukturer i riket ble også observert som var diktert av både eksterne og interne årsaker. Hovedvekten av små frie bønder, utvidelsen av militærets eiendommer og utviklingen av systemet av grupper, fullførte utviklinger som hadde startet i den foregående perioden. Endringer ble også merket i administrasjonssektoren. Administrasjonen og samfunnet hadde blitt utelukkende gresk, mens gjeninnføringen av ortodoksien etter en bevegelse som angrep retningen tillot vellykket gjenopptagelse av misjonering blant nabofolkene og deres plassering innenfor sfæren til bysantinsk kulturell innflytelse. I løpet av denne perioden ble staten geografisk redusert og økonomisk skadet, siden det mistet rike regioner, men staten fikk større språklige, dogmatisk og kulturell homogenitet.
Fra sent i det 8. århundre begynte riket å komme seg etter ødeleggelsene etter rekken av invasjoner og gjenerobringen av Hellas begynte. Grekere fra Sicilia og Lilleasia ble ført inn som bosettere. Slaverne ble enten drevet ut eller assimilert, og sclaviniasene ble eliminert. Innen midten av det 9. århundret, var Hellas gresk igjen, og byene begynte å komme seg på grunn av økt sikkerhet og gjeninnføringen av effektiv sentral kontroll.
Økonomisk fremgang
Da Østromerriket ble reddet fra en kriseperiode av det resolutte lederskapet til de tre komnenoi-keiserne, Alexios, Johannes og Manuel, i det 12. århundre, blomstret Hellas. Nylig forskning har avdekket at denne perioden var en tid med betydelig vekst i landbruksøkonomien med stigende befolkning og utvidede nyrydding av jordbruksland.
Den utstrakte byggingen av kirker på landsbygda er en sterk indikasjon på at velstanden ble skapt selv i fjerntliggende områder. En jevn økning i befolkningen førte til større befolkningstetthet, og der er gode bevis på at den demografiske økningen ble fulgt av en fornyelse av landsbyene. Ifølge Alan Harvey i hans bok Economic expansion in the Byzantine Empire 900-1200, vokste landsbyene betydelig i det 12. århundre. Arkeologiske bevis viser en økning i størrelsen på urbane bosetninger sammen med en merkbar oppkomst av nye landsbyer.
Arkeologiske bevis forteller oss at mange av middelalderbyene, inkludert Athen, Thessaloniki, Theben og Korint, opplevde en periode av rask og betydelig vekst som startet i det 11. århundre og fortsatte frem til slutten av det 12. århundre. Veksten i byene trakk til seg venetianere, og denne interessen i handel ser ut til å ha videre øket den økonomiske blomstringen i Hellas. Venetianerne og andre var aktive handelsmenn i havnene i Det hellige land, og de gjorde det til sitt levebrød å frakte varer mellom kongedømmene i Outremer og vesten mens de også i stor grad handlet med østromerne og Egypt.
Kunstnerisk fornyelse
De ellevte og tolvte århundrene sies å være en storhetstid for bysantinsk kunst i Hellas. Mange av de viktige bysantinske kirkene rundt Athen ble bygget i løpet av denne perioden, og dette reflekterer veksten i urbaniseringen i Hellas på denne tiden. Der var også en fornyelse i mosaikk-kunsten med kunstnere som viste stor interesse i å avbilde naturlandskaper med ville dyr og scener fra jakt. Mosaikkene ble mer realistiske og livlige med økende fokus på å avbilde tredimensjonale former. Med sin sans for luksus og lidenskap for farger, gjorde kunsten fra denne tiden Østromerriket berømt i hele den kristne verden etter som mesterverker ble spredt. Vakker silke fra verkstedene i Konstantinopel viser i sterke farger også dyr, løver, elefanter, ørner og griffer, som konfronterer hverandre eller viste keisere på hesteryggen eller opptatt i jakten. I provinsene begynte regionale arkitekturskoler å produsere mange forskjellige stiler som spilte på en rekke kulturelle innflytelser. Alt dette antyder at der var en økende etterspørsel etter kunst der flere mennesker hadde tilgang til den nødvendige velstanden for å bestille eller betale for slike arbeider.
Men ekspansjonen av bysantinsk kunst i denne perioden, en av de mest bemerkelsesverdige delene av rikets historie, stoppet ikke der. Fra det tiende til det tolvte århundre var Østromerriket hovedkilden for inspirasjon for vesten. Med deres stil, arrangement og ikonografi avslører mosaikken i St. Markus' i Venezia og katedralen i Torcello tydelig deres opphav i Østromerriket. På lignende vis viser Palatine kapellet, Martorana i Palermo og katedralen Cefalù, sammen med de store dekorasjonene i katedralen i Monreale, innflytelsen til Østromerriket ved det normanniske hoffet på Sicilia i det tolvte århundre. Spansk-maurisk kunst stammet uten tvil fra Bysantium. Romanesk kunst skylder østen mye, hvor den lånte ikke bare sine dekorative former, men formen til noen av dets bygninger slik det for eksempel vises av kirkene med kupler i det sørvestlige Frankrike. Prinser i Kiev, venetianske doger, abbeder i Monte Cassino, handelsmenn fra Amalfi og de normanniske kongene på Sicilia så alle til Østromerriket etter kunstnere eller kunstverk. Så stor var innflytelsen til bysantinsk kunst i det tolvte århundre at Russland, Venezia, Sør-Italia og Sicilia alle i praksis ble provinsielle sentrer som var opptatt med produksjon av bysantinsk kunst.
Det fjerde korstoget
1204 markerer begynnelsen på den sene bysantinske perioden da antagelig den viktigste hendelsen for riket skjedde. Konstantinopel gikk tapt for det greske folket for første gang, og riket ble erobret av latinske korsfarere fra det fjerde korstog og ville bli erstattet av en ny latinsk i 57 år. I tillegg hadde perioden med latinsk okkupasjon avgjørende innflytelse på rikets indre utvikling da elementer av føydalismen fikk innpass i bysantinsk livsførsel.
Det greske imperiet ble delt mellom det tidligere gresk-bysantinske Komnenos-dynastiet (Epiros) og Palaiologos-dynastiet, det siste dynastiet før Konstantinopels fall. Etter den gradvise svekkelsen av strukturene i den gresk-bysantinske staten og deres skrumpende landområder fra tyrkiske invasjoner, kom fallet til det gresk-bysantinske imperiet for osmanene i 1453 da den bysantinske perioden regnes å ha tatt slutt.
Det må påpekes at begrepet «bysantinsk» er en samtidig etablert av historikere. Folket kalte riket sitt fra det tiende århundre et gresk imperium og romersk-gresk før det igjen. Derfor kaller grekerne seg noen ganger romioi i samlet form. Romeo-begrepet ble av og til brukt på grunn av den juridiske tradisjonen som i mange områder var igjen av den politiske administrasjonen fra riket. Det må også påpekes at mange riker i hele Europa også hadde brukt dette begrepet som karolingerne eller det hellige romerske rike av den tyske nasjon (Latin Sacrum Romanum Imperium) som så på seg selv som de legitime arvingene etter Romerriket.
Osmansk styre
Da osmanene ankom, fant to greske migrasjoner sted. Den første migrasjonen bestod av de greske intellektuelle som dro til det vestlige Europa og influerte tiden før renessansen. Den andre migrasjonen bestod av grekere som forlot slettene på den greske halvøya som slo seg ned i fjellene.
Hellas er for det meste fjellrikt og osmanene kunne ikke erobre hele den greske halvøya siden de hverken skapte et militært eller administrativt nærvær i fjellene. Der eksisterte mange greske fjellklaner over hele halvøya og på øyene. Sfakiotene på Kreta, Souli i Eporos og maniotene på Peloponnes var de mest motstandsdyktige fjellklanene i hele Det osmanske riket. Fra slutten av det 16. århundre frem til det 17. århundre begynte mange grekere å migrere fra fjellene til slettene. Millet-systemet bidro til at en etniske ortodokse grekere holdt sammen ved å segregere de forskjellige folkene innenfor Det osmanske riket basert på religion.
Men grekere som konverterte til islam og ikke var kryptokristne ble dømt tyrkere i øynene til de ortodokse grekerne, selv om de ikke adopterte det tyrkiske språket. På den annen side spilte denne befolkningen en viktig rolle for opprettelsen av den moderne greske kulturen, siden tyrkiske tradisjoner og vaner ble lært i hele okkupasjonsperioden. De mest opplagte sporene av osmansk innflytelse på dagens greske kultur finnes i gresk musikk og i det greske kjøkken.
Den moderne greske stat
Osmanene hersket over Hellas til begynnelsen av det 19. århundre. 25. mars 1821 gjorde grekerne opprør og erklærte sin uavhengighet, men oppnådde ikke dette før i 1829 gjennom den såkalte London-protokollen. De store europeiske maktene så på uavhengighetskrigen med sine beretninger om tyrkiske overgrep i et romantisk lys. Et eksempel på dette er Eugène Delacroix sitt maleri fra 1824 kalt Scènes des massacres de Scio.
Mengder av ikke-grekere meldte seg frivillige til å kjempe for deres sak, inkludert George Byron. På flere tidspunkt så det ut til at osmanene var i ferd med å knuse den greske revolusjonen hadde det ikke vært for trusselen om direkte militær intervensjon fra Frankrike, Storbritannia eller Russland. Den russiske utenriksministeren, Ioannis Kapodistrias, som selv var greker, returnerte hjem som president i den nye republikken etter den greske uavhengigheten. Den republikken forsvant da de europeiske stormaktene hjalp til med å endre Hellas til Det greske kongedømmet. Den første kongen, Otto, kom fra Bayern, og den andre, Georg I, kom fra Danmark.
I løpet av det 19. og begynnelsen av det 20. århundre forsøkte Hellas i en rekke kriger med osmanene å utvide sine grenser for å inkludere den etniske greske befolkningen i Det osmanske riket. De joniske øyer ble returnert av Storbritannia ved ankomsten til den nye kongen fra Danmark i 1863, og Thessalia ble avgitt av osmanene uten kamp. Resultatet av Balkankrigene i 1912-13 var at Epiros, det sørlige Makedonia, Kreta og de egeiske øyer ble annektert inn i Hellas.
Hellas nådde dagens grenser i 1947.
Perioden frem til første verdenskrig
Se også: Kongeriket Hellas
Første verdenskrig og den gresk-tyrkiske krig
I første verdenskrig gikk Hellas inn på trippelententens side mot Det osmanske riket og de andre sentralmaktene. Kong Konstantin ble tvunget til å abdisere til fordel for sin sønn Alexander i 1917. Hellas fikk belønning for å ha støttet seierherrene med landområder i Lilleasia, herunder Smyrna. I krigens etterspill gav stormaktene deler av Lilleasia til Hellas, inkludert byen Smyrna, i dag kjent som Izmir, som hadde en gresk majoritetsbefolkning. Men på dette tidspunktet hadde tyrkiske nasjonalister ledet av Mustafa Kemal Atatürk kastet den osmanske regjeringen, organiserte et militært angrep på greske styrker og beseiret dem. Umiddelbart etterpå måtte over en million innfødte grekere i Tyrkia dra til Hellas som befolkningsbytte med hundretusenvis av muslimer som levde i den greske stat.
Kong Alexander døde i 1920 av et apebitt og faren Konstantin I fikk vende tilbake som konge. Etter det katastrofale nederlaget i den gresk-tyrkiske krig (1919-1922), måtte kong Konstantin atter en gang forlate tronen, og han døde i eksil på Sicilia.
Mellomkrigstiden
Kong Konstantin ble i 1922 etterfulgt av sin eldste sønn kong Georg II, som forlot landet i 1924 da den andre greske republikk ble erklært. I 1935 avskaffet et militærkupp ledet av general Georgios Kondylis republikken, og militærjuntaen gjennomførte samme år en folkeavstemning som gjeninnførte kongedømmet. Kong Georg II vendte tilbake med aktiv støtte til diktaturregimet til general Ioannis Metaxas.
Andre verdenskrig
Under den tyske invasjonen av Hellas i 1941 flyktet kong Georg II sammen med den greske regjeringen til Egypt.
Da tyskerne forsøkte å innta Kreta i et massivt angrep med fallskjermsoldater for å redusere trusselen for en motoffensiv av de allierte styrkene i Egypt, møtte de hard motstand fra kretiske sivile og allierte styrker. Det greske felttoget forsinket de tyske militære planene mot Sovjetunionen, og det har blitt hevdet at dette var en medvirkende årsak til den tyske invasjonen østover startet altfor nær vinteren.
I løpet av årene med aksemaktenes okkupasjon av Hellas, døde tusenvis av grekere i kamphandlinger, i konsentrasjonsleirer eller av hungersnød. Okkupantene myrdet svært mange av de greske jødene, til tross for forsøk fra den gresk-ortodokse kirke og mange andre kristne grekere på å skjule jødene.
Okkupasjonen virket også ødeleggende på greske økonomien.
Etterkrigstiden
Kong Georg II vendte tilbake til Hellas i 1946 og satt på tronen fram til sin død i året etter.
Gustave Doré
Louis Christophe Paul Gustave Doré (født 6. januar 1832 i Strasbourg, død 23. januar 1883 i Paris) var en fransk illustratør, maler og billedhugger. Doré var langt på vei selvlært og arbeidet som illustratør fra han var 16 år gammel. Han bidro med illustrasjoner til ca. 90 bøker, deriblant en bibelutgave fra 1866, Dante Alighieris Den guddommelige komedie og bøker av Lord Byron, Miguel de Cervantes, François Rabelais og Honoré de Balzac. Han arbeidet etter hvert også med maleri og i sine siste år som billedhugger.
Hellas’ historie
Etterkrigstiden
Etter frigjøringen opplevde Hellas en like bitter borgerkrig mellom kommunistiske opprørere og regjeringsstyrker som bestod av republikanere, liberale, rojalister og konservative. Den varte til 1949.
I 1950- og 1960-årene utviklet Hellas seg raskt, innledningsvis med hjelp fra den amerikanske Marshallplanens bevilgninger og lån, og senere gjennom vekst i turistnæringen.
Militærjuntaen 1967–1975
Det greske militæret tok makten i 1967 i et statskupp og kastet regjeringen til Panagiotis Kanellopoulos og etablerte den greske militærjuntaen som senere ble kjent som oberstenes regime. CIA var involvert i et kupp og Bill Clinton ba senere om unnskyldning for innblandingen. Regimet avskaffet i 1973 det greske monarkiet. Diktator Papadopoulos nektet i 1974 å hjelpe USA, og rykter skal ha det til at dette førte til et nytt kupp gjennom Henry Kissingers forsøk. Oberst Ioannides ble utnevnt til ny statsleder.
Gustave Doré
Biografi
Doré ble født i Strasbourg, og hans første illustrerte historie ble utgitt da han var femten år gammel. Han begynte å arbeide som litteraturillustratør i Paris. Dorés oppdrag innbefatter arbeider av Rabelais, Balzac, John Milton og Dante. I 1853 ble han spurt om å illustrere verkene til Lord Byron. Dette oppdraget ble etterfulgt av ytterligere oppdrag fra britiske utgivere, innbefattet en illustrert engelsk bibel. Doré illustrerte også utgave av Edgar Allan Poes The Raven.
Dorés engelske bibel (1866) ble en stor suksess, og i 1867 hadde han en stor utstilling av sine arbeider i London. Denne utstillingen foranledet grunnleggelsen av Doré Gallery i New Bond Street.
Hellas’ historie
Militærjuntaen 1967–1975
Mange holder Ionnides ansvarlig for kuppet mot president Makarios III av Kypros, et kupp som var opptakten til den første bølgen av tyrkisk invasjon av Kypros i 1974. Kypros-hendelsen og den blodige undertrykkingen av Athens polytekniske opprør førte til at militærregimet falt sammen. En karismatisk politiker i eksil, Konstantinos Karamanlis, returnerte fra Paris som interimstatsminister og ble senere gjenvalgt for to ytterligere perioder som leder for det konservative partiet Nea Dimokratia.
Gjeninnføring av demokrati
Etter en folkeavstemning for å bekrefte avsettelsen av kong Konstantin II i 1975, ble en demokratisk republikansk grunnlov satt i verk. En annen politiker som tidligere var i eksil, Andreas Papandreou, returnerte også og grunnla det sosialistiske partiet PASOK som vant valgene i 1981 og dominerte landets politiske kurs i nesten to tiår.
Gustave Doré
Biografi
I 1869 foreslo Blanchard Jerrold, sønn av Douglas William Jerrold, å samarbeide med Doré for å lage et omfattende portrett av London. Jerrold fikk ideen fra The Microcosm of London, laget av Rudolph Ackermann, William Pyne og Thomas Rowlandson i 1808.
Doré skrev under på et femårsprosjekt med utgiverne Grant & Co som innbefattet at han ble i London tre måneder av året. Han ble betalt den kolossale summen £10 000 i året for dette arbeidet. Boken, London: A Pilgrimage, med 180 graveringer, ble utgitt i 1872.
London: A Pilgrimage ble en kommersiell suksess, og Doré mottok oppdrag fra andre britiske utgivere, men verket ble mislikt av mange samtidige kritikere. Noen kritikere var bekymret over at Doré så ut til å fokusere på fattigdommen som eksisterte i London. Doré ble beskyldt av Art Journal for å «oppfinne heller enn å kopiere». Westminster Review hevdet at «Doré lager skisser hvor de simpleste og mest vulgære særpreg er tydelige».
Dorés senere verker innbefattet Samuel Taylor Coleridges Rime of the Ancient Mariner, John Miltons Det tapte paradis, Alfred Tennysons The Idylls of the King, The Works of Thomas Hood og Dantes Den Guddommelige Komedie. Hans verker dukket også opp i Illustrated London News. Doré fortsatte å illustrere bøker til sin død i Paris i 1883. Han er gravlagt i Père Lachaise-gravlunden i nevnte by.
Hellas’ historie
Gjeninnføring av demokrati
Siden gjeninnføringen av demokrati har stabiliteten og den økonomiske velstanden i Hellas vokst. Hellas sluttet seg til EU i 1981 og adopterte euroen som sin valuta i 2001. Ny infrastruktur, midler fra Eu og voksende inntekter fra turisme, sjøfart, tjenester, lysindustri og telekommunikasjonsindustri har gitt Hellas en levestandard bedre enn noen gang før. Spenningen eksister fremdeles mellom Hellas og Tyrkia over Kypros-spørsmålet og grensene i Egeerhavet, men forholdet har blitt betydelig bedre etter flere jordskjelv, først i Tyrkia og så i Hellas, som førte til sympati og generøs assistanse av grekere og tyrkere flest.
Trude Tjensvold
Trude Tjensvold (født 21. september 1964) er en norsk illustratør.
Tjensvold har illustratørutdannelse fra London og har arbeidet som frilansillustratør og designer siden 1993 med oppdrag for tidsskrifter, reklame og forlag. Fra 1994 har hun vært tilknyttet arbeidsfellesskapet Illustratørene i Oslo. Tjensvold har en collagepreget bildestil.
Bodø Energi
Bodø Energi er et konsern som driver salg av elektrisk kraft og distribusjon og salg av fjernvarme, entreprenørvirksomhet (Frost), investering og drift av ladeanlegg, samt overføre og fordele energi på Bodø Havns områder i selskapet Fjuel Bodø AS. Konsernet er medeier i nettselskapet Arva AS som distribuerer elektrisk kraft i sitt konsesjonsområde. Bodø Energi AS er heleid av Bodø kommune.
Selskapet ble dannet i 1909 som Bodø Elektricitetsværk, senere skiftet selskapet navn til Bodø elverk. I 1992 ble selskapet omdannet til aksjeselskapet Bodø Energi AS. Fra 2007 gikk selskapet over til konsern form med Bodø Energi som morselskap og datterselskaper. På denne tiden besto konsernet av følgende selskaper:
I 2010 gjorde konsernet en byttehandel med Salten kraftsamband, der SKS overtok BE Produksjon AS og Bodø Energi overtok SKS Nett AS. De to nettselskapene ble slått sammen til Nordlandsnett AS. Nettselskapet transporterer strøm fra produsent til forbruker. Det er tre nivåer i det norske kraftnettet: Transmisjonsnettet, Regionalnettet og Distribusjonsnettet. 1. januar 2021 ble Nordlandsnett AS og Troms kraft Nett AS fusjonert og tok navnet Arva AS. Troms Kraft er majoritetsaksjonær i Arva med 60%, Bodø Energi 35,96, og Dragefossen 4,04%.
Datterselskaper
Per 31 desember 2021 består konsernet av følgende selskaper:
Bydel Ekeberg-Bekkelaget (1988–2003)
Ekeberg-Bekkelaget var en administrativ enhet i Oslo i henhold til den bydelsinndelinga som gjaldt i perioden 1988-2003. Bydelen bestod av den nordvestvendte Ekebergåsen, Ekebergplatået sør til Karlsrud og tilsvarende områder langs fjorden, samt Sjursøya, Malmøya, Ormøya og Ulvøya. Arealet var på 9,0 kvadratkilometer, og folketallet var ved århundreskiftet på rundt 16 500.
Bydelens logo var et stilisert bilde av den tidligere sjømannsskolen med Kongsveien og fjorden nedafor.
Ved bydelsreformen i 2004 blei brorparten av den vestvendte Ekebergskråninga og mesteparten av den nordvendte Ekebergskrenten lagt til den nye Bydel Gamle Oslo. Resten av området gikk inn i den nye Bydel Nordstrand.
Bevegelsen for Sosialisme
Bevegelsen for Sosialisme (BfS) ble stiftet 9. desember 2002, av medlemmer fra ulike partier på venstresiden (SV, RV, NKP, DNA) og folk uten partipolitisk tilknytning. I gruppa som grunnla (BfS) var blant annet to nylig ekskluderte landstyremedlemmer fra NKU samt en god del nyutmeldte tidligere NKU-medlemmer, blant disse har BfS valgt sine to ledere så langt.
Organisasjonen har som mål å overskride en rekke tradisjonelle politiske skillelinjer og forene til kamp for et nytt og annerledes samfunn. Organisasjonens sosialismeforståelse har ofte blitt omtalt som nokså vid, og organisasjonens mål og sosialismeforståelse er beskrevet i en politisk plattform og en organisatorisk visjon som samlet kan beskrives som en miniplattform.
Bevegelsen for Sosialisme sin visjon er en sosialisme basert på felleseie av produksjonsmidlene og tuftet på humanistiske, økologiske og demokratiske verdier.
De fremste sakene som Bevegelsen for Sosialisme arbeider for er sosial rettferdighet og likhet, fred og nedrustning og en bærekraftig miljøpolitikk.
Bevegelsen for Sosialisme sine prioriterte praksisområder er enhetspolitikk, politisk aktivisme og arbeid med sosialistisk ideologi/teori. Ifølge organisasjonen må venstresiden stå mest mulig samlet i kampen for et rettferdig samfunn – tanke er at det er mer som binder de forskjellige fraksjonene sammen enn det som skiller. Organisasjonen forsøker å bidra til å videreutvikle sosialistisk teori og ideologi gjennom kunnskapsoppbygging og debatt, og arbeider med å gjøre det sosialistiske alternativet kjent ved å spre disse tankene mest mulig. Bevegelsen for Sosialisme forklarer målet som "å byggje vidare på det beste i ”den sosialistiske arven”, samstundes som vi kritiserer skarpt feilgrep i sosialismens namn og analysar og tankar som ikkje er liv laga".
Bevegelsen for Sosialisme er en organisasjon som legger avgjørende vekt på venstreenhet.
I praksis har organisasjonen fokusert mye på den antiimperialistiske kampen og solidaritet med frigjøringsbevegelser i den tredje verden. Organisasjonen markerer seg også med klar avstandstaken fra alle former for politisk vold. Den har også presentert noen generelle forslag til politiske strukturreformer. I Bergen (og Oslo) har BfS tatt initiativ til en rekke møter om politiske tema i samarbeid med en rekke partier og organisasjoner.
Bevegelsen for Sosialisme gir ut magasinet Sosialistisk framtid, fra 4.Mars 2008 i samarbeid med Marxistisk Forum og Marxist Forlag.
Organisasjonen har anslagsvis 60 medlemmer (2004) og lokallag i Oslo, Bergen og Narvik.
Den synes å ha noen ideologisk og praktisk innflytelse i venstremiljøer enkelte steder, da særlig i Bergensområdet hvor også ledelsen er lokalisert.
Marcelino Oreja Aguirre
Marcelino Oreja Aguirre, marki av Oreja, (født 13. februar 1935 i Madrid) er en spansk politiker og diplomat. Han har vært utenriksminister i Spania, generalsekretær i Europarådet og EU-kommissær.
Oreja er utdannet i rettsvitenskap og har juridisk doktorgrad. Han arbeidet fra 1960 i utenrikstjenesten. I 1970 ble han direktør med ansvar for internasjonale forhold i den spanske nasjonalbanken. Oreja tilhørte partiet Unión de Centro Democrático og var utenriksminister i Spania fra 1976 til 1980, i en tid da landet ble demokratisert. Som utenriksminister hadde Oreja ansvar for Spanias tilslutning til FNs menneskerettighetserklæring i 1976 og han ledet i 1977 landet til medlemskap i Europarådet.
I 1977 ble Oreja utnevnt til senator i den konstituerende forsamling, der han møtte til 1979. Samme år ble han han innvalgt i deputertkammeret for provinsen Guipuzcoa. Oreja var involvert i selvstyreprosessen for Baskerland, der han som regjeringens representant hadde rang av minister. Han var innvalgt i deputertkammeret for provinsen Alava fra 1982 til 1984 og igjen fra 1993 til 1994.
Fra 1984 til 1989 var Oreja generalsekretær i Europarådet. Etter at han gikk av som generalsekretær, ble han innvalgt som medlem av Europaparlamentet for Partido Popular. Han ble i 1994 utnevnt til europakommissær for transport og energi og ble senere kommisjonær for institusjonelle saker. Oreja var europakommissær til 1999.
Oreja er medlem av Real Academia de Ciencias Morales y Políticas, Real Academia de Jurisprudencia y Legislación, Academia Scientiarum et Artium Europaea og Ateneo de Madrid.
Hølendalen bruer
Hølendalen bruer ligger i Hølen i Vestby kommune i Akershus fylke. Bruene består av en dobbelsporet jenbanebru og to motorveibruer. Prosjektet Hølendalen bruer startet opp med jernbanebrua, som med et spenn på 128 m ville få Norges lengste spenn for jernbanebruer. Jernbanebroen fikk NSBs byggepris 1996 der juryen uttalte: «Brua ble oppført i 1994 – 1996, og er med sine 416 m Norges lengste jernbanebru i betong». Hølendalen bruer mottok Betongtavlen i 1999.
Sven Thunman
Sven Thunman (født 20. april 1920, død 8. juli 2004) var en svensk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1948 i St. Moritz og 1952 i Oslo.
Thunman vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 1952 i Oslo. Han spilte på det svenske ishockeylaget som kom på tredjeplass i turneringen bak Canada og USA.
Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. Canada vant serien med femten poeng foran USA som fikk tretten poeng, Sverige og Tsjekkoslovakia fikk begge tolv poeng og samme målforskjell +29. De møttes i en kamp om bronsemedaljene 25. februar, Sverige vant kampen med 5-3. Thunman ble verdensmester i ishockey 1953. Han spilte 135 landskamper for Sveriges herrelandslag i ishockey, han debuterte på landslaget 4. januar 1947 i en kamp mot Norge.
Wynton Rufer
Wynton «Kiwi» Rufer (født 29. desember 1962) er en newzealandsk fotballspiller og manager. Rufer blir regnet som en av landets beste fotballspiller gjennom tidene. Han spilte 38 kamper for landslaget og scoret 17 mål. Rufer er manageren til Northern Thunder FC. Han er en tidligere fotballspiller fra New Zealand.
Karriere
Etter College begynte han på Wellington United. Landslagsdebuten kom 16. oktober 1980 mot Kuwait. I 1981 og i 1982 ble han kåret til New Zealands yngste fotballspiller.
Rufer imponerte og skrev sin første profesjonelle kontrakt 23. oktober 1981, som den første newzealandske spiller som har gjorde det. Han ble nekta til å spille i England, så han skrev kontrakt med FC Zurich i mai 1982, etter å hjulpet New Zealand til VM i 1982, etter å ha scoret det avgjørende målet i kvalifiseringen mot Kina.
Han spilte også for FC Aarau (Sveits) og FC Grasshoppers før han flytta til Werder Bremen. Rufer ble også kåret til Oseanias beste fotballspiller i 1989, 1990 og i 1992. I 1994–1995-sesongen, forlot han Bremen, til fordel for det japanske laget JEF United i den japanske J. Liga.
Rufer er medlem av FIFAs fotballkomite. Det er også blant andre Franz Beckenbauer, Michel Platini og Bobby Charlton. Han er også involvert i FIFA-ambassadørenes komite mot rasisme.
Wynton Rufer starta Wynrs fotballakademi for unge spillere. Akademiet ligger i Auckland, New Zealand, men har få graderte spillere som har en lovende karriere.
Privatliv
I 1986 giftet han seg med kjæresten Lisa. De har to sønner, Caleb og Joshua.
Hans bror er den tidligere landslagsspilleren Shane Rufer.
Classic XI
På FIFA 07 og FIFA 08 er «Kiwi» med på laget Classic XI sammen med blant annet Franz Beckenbauer, Zico, Rudi Völler og Ronald Koeman.
Utmerkelser
Rufer ble i 2008 utnevnt til offiser av New Zealands fortjenstorden.
Rathaus Schöneberg
Rathaus Schöneberg ble oppført 1911–1914 av arkitektene Peter Jürgensen og Jürgen Bachmann som rådhus for Schöneberg som da var en selvstendig by. Schöneberg er nå en del av bydelen Tempelhof-Schöneberg i Berlin.
I 1920 ble Schöneberg innlemmet i bystaten Berlin. Under delingen av Berlin under den kalde krigen ble Rathaus Schöneberg, ettersom det gamle bysenteret havnet i østsonen, det politiske midtpunkt i det vestlige Berlin; både delstatens parlament og regjeringen hadde sitt sete her.
I rådhustårnet henger Frihetsklokken, som var en gave til Berlins innbyggere fra millioner av amerikanere og symboliserer kampen for frihet og mot kommunisme i Europa. Det ringes med klokken fra tårnet hver dag klokken 12. Klokkeringingen sendes også på radio hver søndag, opprinnelig av RIAS (amerikansk radio i Berlin) og etter den kalde krigen av Deutschlandradio Kultur.
Foran rådhuset holdt USAs president John F. Kennedy sin berømte tale «Ich bin ein Berliner» den 26. juni 1963. Etter at Kennedy ble myrdet senere samme år ble plassen foran rådhuset omdøpt til John-F.-Kennedy-Platz.
Den 24. september 1991 fant det siste senatsmøtet sted i rådhuset, før senatet flyttet til Berliner Rathaus, og 25. mars 1993 møttes for siste gang Berlins parlament i Schöneberg før parlamentet flyttet sitt sete til Preußischer Landtag.
Indias visestatsminister
Indias visestatsminister (engelsk: Deputy Prime Minister of India) er medlem av det indiske kabinettet i den indiske regjeringen. Stillingen er ikke konstitusjonell og har sjelden noen spesiell makt. Visestatsministeren innehar vanligvis også andre viktige porteføljer (ministerembeter) som for eksempel innenriksminister eller finansminister. Selv om den indiske grunnloven ikke beskriver denne spesifikke stillingen nærmere og ettersom statsministeren selv blir behandlet som «den første blant likemenn» i kabinettet, blir stillingen til visestatsministeren noen ganger brukt av regjeringer til å skape politisk stabilitet og styrke ved å inkludere en mektig person. Visestatsministerens posisjon blir også brukt under unntakstilstander, når en riktig rekke av ordre er nødvendig og statsministeren får andre oppgaver å ta seg av.
Libanios
Libanios (gresk Λιβάνιος, Libanios; latinsk Libanius; født ca. 314; død ca. 393) var en gresktalende forfatter, lærer i retorikk i Konstantinopel, Nikomedia og Antiokia, velkjent offentlig taler, og en utdannet hedensk sofist i Athen som senere ble kristen.
Indias visestatsminister
Indias første visestatsminister var Sardar Vallabhbhai Patel. Den hittil siste personen som har holdt denne stillingen var Lal Krishna Advani fra den forrige regjeringen. Den nåværende regjeringen har ikke en visestatsminister.
Libanios
Libanios skrev et stort antall skrifter som innbefattet en meget fargerik selvbiografi, 63 bevarte taler, rundt 1600 brev, 51 deklamasjoner over hovedsakelig historiske og mytologiske tema, og en stor samling retoriske øvelser som antagelig ble brukt i hans egen undervisning.
Indias visestatsminister
Visestatsministeren har i virkeligheten ingen reell makt bortsett fra å lede kabinettmøtene når statsministeren er midlertidig fraværende. Imidlertid får visestatsministeren samme ansvarsnivå som statsministeren kun dersom sistnevnte er alvorlig syk (eller ufør) eller dør.
Libanios
Libanios ble født i en familie i Antiokia ved Orontes (dagens sørlige Tyrkia) som tidligere hadde hatt stor innflytelse og var meget kulturinteressert, men familien hadde mistet det meste av sin rikdom og betydning. Da Libanios var fjorten år gammel oppdaget han retorikken, læren om veltalenhet, og det ble hans viktigste intellektuelle fokus resten av livet. Som mange andre ikke-kristne med høy utdannelse på 300-tallet trakk Libanios seg tilbake fra offentlig liv og henga seg til studier. Libanios benyttet sine kunnskaper i retorikk til å være en heftig forsvarer av private og politiske saker. Han var en av de siste stemmene som førte ordet for religiøs toleranse, skjønt hans eget religiøse og kulturelle syn forhindret ham ikke fra å ha livslange vennskap med kristne, både privat og i offentlige sammenhenger.
Han studerte i Athen og begynte sin karriere i Konstantinopel som privatlærer, men ble etter en tid forvist til Nikomedia. Før sitt forvisning hadde Libanios vært en venn av keiser Julian, og en del korrespondanse mellom dem har blitt bevart for ettertiden. For keiseren skrev han i dennes minnetale som betraktes som de litterære høydepunkt i hans karriere. De ble alle skrevet mellom årene 362 og 365. Libanios har mye å fortelle om den fanatiske verden på slutten av 300-tallet. Hans Oration I er en avslørende og fargerik selvbiografisk fortelling, først skrevet i 374 og siden revidert gjennom resten av hans liv, en lærds redegjørelser som ender som en gammel forvist manns personlige dagbok. I 354 aksepterte han en lærerstilling i retorikk i fødebyen Antiokia hvor han bodde fram til han døde. Selv om han selv var ikkekristen var hans studenter av alle avskygninger, blant annet de kristne Johannes Chrysostomos og Theodoros av Mopsuestia. Han var en venn av den hedenske keiseren Julian, som nevnt over, og ble dessuten gjort til praetorianprefekt i navnet, en stor ære, av den meget kristne keiser Theodosius den store.
Donau-fyrstedømmene
Donau-fyrstedømmene (rumensk Principatele Dunărene) var en betegnelse på de to historiske fyrstedømmene Moldavia og Valakia. Disse oppstod tidlig på 1300-tallet, og dannet senere kjernen i den moderne rumenske staten.
Begrepet oppstod i Habsburgmonarkiet etter freden i Kutschuk-Kainardji (1774) i den hensikt å skape en felles geopolitisk betegnelse på områdene ved det nedre Donau.
Depresjon (andre betydninger)
Ordet depresjon kan sikte til
Donau-fyrstedømmene
Tidlig historie
De to fyrstedømmene framsto som vasaller av den ungarske krone (i tilfellet Valakia hadde ungarsk overherredømme vært tilstede for den politikk som innledet det forente styret til Basarab I av Valakia), og forble så fram til deres uavhengighet; i 1330 for Valakia og i 1359 for Moldavia. I 1476 og 1538 kom henholdsvis Valakia og Moldavia inn under osmansk styre. Selv om de hadde selvstyre innledningsvis, unntatt for utenrikspolitikken, og i de tider de var enkeltstående prinser som gjorde opprør mot det osmanske overherredømmet og inngikk omfattende utenlandske forbindelser. Et slikt styre, det til Michael den tapre (1558- 1601), førte også til en kortvarig personalunion med de donauske fyrstedømmene, og med Transilvania i 1600.
Etter en markert nedgang i uavhengighet og framgang på 1500- og 1600-tallet, direkte knyttet til kravene fra Høyporten i løpet av Det osmanske rikes stagnasjon, kom ytterligere avhengighet og opprør som knyttet de to fyrstedømmene sammen med Habsburgmonarkiet og Det russiske keiserdømmes offensiver under den store tyrkiske krig, ble blokkert av osmanene ved introduksjonen av Fanarioter-reglene over de to landene, i 1711 for Moldova og i 1714 for Valakia.
Disse, sammen med de aller første administrative reformer, som generelt hadde å støtte seg på plyndring, og overensstemmelse med en ulykkelig tid i de to landenes historie, gitt at de to ble åsted for en rekke kriger mellom russerne, habsburgerne og osmanene (fram til midten av 1800-tallet da de hyppig kom inn under kortvarige russisk eller habsburgsk okkupasjon, og tidvis administrasjon, hvilket var tilfellet med regioner i Oltenia, Bukovina og Bessarabia). Den tunge skattleggingen, straffeaksjoner, kriger og herjinger i løpet av disse hundre årene førte til en betydelig forringelse av økonomisk og kulturelt liv, og til sterk nedgang i befolkningen.
Tidlig på 1800-tallet
De to landene ble koblet sammen med den gresk kampen for uavhengighet under den greske selvstendighetskrigen (1821–1829): organisasjonen Filiki Eteria, støttet av de fleste fanariotere, manøvrerte inn i Moldova, mens opprøret i Valakia i 1821 kombinert med anti-fanariotisk følelse for en lydighet til Filiki Eteria førte sluttligen til at disse to aspektene kom i konflikt innenfor bevegelsen selv, og initiativet i Valakia ble veltet av en Filiki Eteria-administrasjon som måtte trekke seg tilbake i møte med den osmanske invasjonen.
De forente fyrstedømmer
I kjølvannet av det russiske nederlaget i 1856 etter Krimkrigen og Freden i Paris av 1856, førte til en periode med ny osmansk undertrykkelse, og en kongress med stormaktene (Det forente kongerike Storbritannia og Irland, Det andre franske keiserdømme, Kongedømmet Sardinia, Det østerrikske rike, Preussen og Russland). Mens saken om de forente Moldova og Valakia, som var blitt de dominerende kravene og sett på med sympati av franskmennene, prøysserne, russerne, og sadinerne, ble de avvist av østerrikerne, og sett på med mistenksomhet av britene og osmanene. Forhandlinger innebar enighet om en minimal og formell union, men valg for diwan (muslimsk riksråd) i 1859 trakk fordel av en tvetydighet i teksten til den endelige avtalen (som spesifiserte to troner, men forhindret ikke at samme person kunne sitte i begge) og gjorde det mulig for at Alexandru Ioan Cuza kunne herske som domnitor (monark) for De forente fyrstedømmer Valakia og Moldova (av Romania fra 1861).
Selv om denne staten ble internasjonalt anerkjent for kun perioden med Cuzas styre ble unionen sementert av Cuzas innblanding i teksten til de tidligere organiske lovene som ikke var sanksjonert, foruten også omstendighetene rundt hans avsettelse i 1866 med et raskt valg av Carol av Hohenzollern-Sigmaringen. Det førte til støtte fra et økende betydningsfullt Preussen. Den østerriksk-prøyssiske krig gjorde grep mot unionen umulige.
I 1878, etter den rumenske uavhengighetskrigen, kastet Romania av seg det osmanske styret, men kolliderte med landets russiske allierte over spørsmålet med det russiske kravet på Budschak (sørlige Bessarabia). Til sist ble Romania belønnet med Nordlige Dobrudsja i bytte for sørlige Bessarabia. Romania ble kongedømme i 1881.
Eneby
Eneby er en bydel i Västerort i Stockholm kommune. Den tilhører Bromma bydelsområde, og grenser til bydelene Beckomberga, Sundby, Bällsta, Riksby og Bromma Kyrka.
Mercedes-Benz 300SEL 6.3
300SEL 6.3 er en bilmodell fra tyske Mercedes-Benz, produsert i 6526 eksemplarer i perioden 1968–1972. Modellkoden hos Mercedes-Benz var W109.
Historie
I 1966 fikk en ung ingeniør hos Mercedes-Benz, Erich Waxenberger, idéen til en rask sedanutgave av den allerede eksisterende S-klassen (W108/109). Den store 6.3-liters V8-motoren, som har kodenavn M-100 (6,3-literen og den senere 6,9-literen som satt i W116 går under dette kodenavnet), ble utviklet i 1963 for toppmodellen Mercedes-Benz 600. Mercedes-Benz 300 SEL 6,3 ble lansert i 1968, og ble mottatt med stor interesse.
Bilen var svært avansert for sin tid, og hadde ytelser på nivå med en rekke sportsbiler fra samme tidsperiode. Med sitt spesielle hjuloppheng og luftfjæring (luftbelger i stedet for vanlige fjærer, som får luft fra en egen kompressor), delt bakaksel og skivebremser på alle hjul oppnådde man langt på vei å kombinere komfort og spenstige kjøreegenskaper, noe som gjør 300 SEL interessant også blant dagens bilentusiaster.
Modellen gikk ut av produksjon i 1972.
Standardutstyr
Air condition, firetrinns automatgir, servostyring, elektriske vinduer, sentrallås, radio fra Becker, elektrisk antenne, luftfjæring med justering av bilens bakkeklaring med opp til fem centimeter, skivebremser på alle hjul.
Av tilleggsutstyr fant man bl.a. skinninteriør og elektrisk takluke.
Annet
Da bilen var ny ble den markedsført under betegnelsen «Porsche-killer», fordi ytelsene overgikk Porsche 911.
Bilen er i dag regnet som en klassiker, mye takket være sine gode kjøreegenskaper kombinert med komfort, og sitt luksuriøse utseende. Det er få igjen av dem, og reparasjoner blir ofte kostbare, ettersom bilen er avansert for sin tid. Tilgangen på deler er god til å være en såpass sjelden bil (6,526 bygget), for mercedes produserer fremdeles mange nye deler til veteranmodellene sine, men da til høy pris. Tilgangen på brukte deler derimot er preget av at dette er sjeldne biler, og er derfor ikke god. Bilene har rent teknisk vist seg svært holdbare, men hovedproblemet er luftfjæringen, som krever en del tilsyn og vedlikehold.
Tore Linné Eriksen
Tore Linné Eriksen (født 2. mai 1945 på Kolbotn) er en norsk historiker, faglitterær forfatter og professor i utviklingsstudier ved Høgskolen i Oslo og Akershus.
Bakgrunn
Eriksen er tidligere elev ved Oslo katedralskole i Oslo. Han var en av initiativtakerne til Operasjon Dagsverk i 1964. I 1965/66 var han forlagsredaktør i PAX forlag, og i 1968 var han formann i Det Norske Studentersamfund og redaksjonssekretær i ukeavisa «Orientering». Han har grunnfag statsvitenskap og tok hovedfag i afrikansk historie ved Universitetet i Trondheim (cand.philol.). Han flyttet deretter til Lusaka i Zambia på utredningsoppdrag for SIDA. I 1977 kom han hjem og studerte sosiologi før han ble forsker ved Nordiska Afrikainstitutet i Uppsala. I 1979-1981 var han sjefredaktør for humaniora og samfunnsvitenskap i Universitetsforlaget. Fra 1981 ble han stipendiat ved Norsk utenrikspolitisk institutt (NUPI) og flyttet igjen til Lusaka og arbeidet som stipendiatforsker for NUPI/ UN Institute for Namibia. Fra 1987 arbeidet som forsker for NUPI før han i 1997 ble tilsatt ved Utviklingsstudiet, Høgskolen i Oslo (nå OsloMet-storbyuniversitet), der han var professor fra 2007.