cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Petra (Jordan)
Petra på 2010-tallet
I et forsøk på å motvirke disse truslene ble Petra National Trust (PNT) etablert i 1989. Det har arbeidet med tallrike lokale og internasjonale organisasjoner på prosjekter som fremmer beskyttelse, konservering og bevaring av Petra.
UNESCO og ICOMOS (som har som oppgave å arbeide for å bevare verdensarven og være rådgivere for UNESCOs verdensarvkomité) har samarbeidet for å utgi sin første bok om menneskelige og naturlige trusler mot såbare verdensarvsteder. De valgte Petra som dets første og viktigste eksempel på truede landskaper. En bok utgitt i 2012, Tourism and Archaeological Heritage Management at Petra: Driver to Development or Destruction?, var den første i en serie av viktige bøker for å adressere selve karakteren til de forgjengelige bygninger, byer, steder og regioner. De neste bøkene i serien om forgjengelige kulturarvsteder vil omfatte Machu Picchu, Angkor Vat, og Pompeii.
I litteraturen og populærkulturen
Petra er hovedemne i John William Burgons sonett Petra som vant den britiske Newdigate-prisen i 1945. Diktet refererer til Petra som den utilgjengelige byen Burgon hadde hørt om, men aldri sett:
Herman Melville sammenlignet Wall Street på en søndagsmorgen med den forlatte byen Petra i sin novelle Bartleby, the Scrivener (1953).
Byen ble brukt som kulisse i den amerikanske spillefilmen Indiana Jones og det siste korstog (1989).
Mønsteret rakner
Mønsteret rakner ble utgitt på norsk i 1966 av Dreyer forlag. I 2002 ble boken inkludert i Verdensbiblioteket og utgitt på nytt av De norske bokklubbene med et innledende essay av den sørafrikanske forfatteren og nobelprisvinneren Nadine Gordimer.
Adolphe Hélière
Adolphe Hélière (født 2. februar 1888 i Rennes, død 14. juli 1910 ) var en fransk syklist.
Mønsteret rakner
Handling
Romanens hovedperson, Okonkwo, er kjent i landsbyen Umuofia for å være en slåsskjempe, og beseirer en annen motstander med kallenavnet "Amalinze The Cat" (fordi han aldri lander på ryggen og Okonkwo er sterk og hardtarbeidende. Han ønsker å kvitte seg med faren Unokas besmittede arv av ubetalte gjeld, en forsømt kone og barn, samt feighet ved synet av[blod. Okonkwo arbeider med å bygge opp sin rikdom, etter at Unoka døde en skammelig død og etterlot seg masse ubetalt gjeld. Men Okonkwo er også besatt av sin egen maskulinitet, og som resultat slår han ofte kvinner og barn, og er uvennlig mot sine naboer. Han blir en leder for landsbyen sin, etter å ha oppnådd en stilling i sitt samfunn som han har tilstrebet hele livet.
Adolphe Hélière
Han er mest kjent for å være den første syklisten som døde under Tour de France. Han døde på hviledagen mellom sjette og syvende etappe av Tour de France i 1910, da han badet i Côte d'Azur ved Nice. Han druknet etter å ha fått strøm i seg fra en manet.
Mønsteret rakner
Handling
Rett etter Ikemefunas mord begynner ting å gå alvorlig galt for Okonkwo. Han faller ned i alvorlig depresjon, ettersom han har blitt sterkt traumatisert etter drapet på sin egen adoptiv-sønn. Hans datter Ezinma blir uventet syk, og man frykter at hun kommer til å dø. Senere, ved Ezeudus begravelse eksploderer Okonkwos pistol ved et uhell og tar livet av Ezeudus sønn. Han og hans familie blir forvist til hjemlandet hans, den nærliggende landsbyen Mbanta, i syv år for å blidgjøre gudene han har fornærmet. Samtidig som Okonkwo befinner seg i Mbanta, får han vite om menn fra Umuofia med den hensikt å introdusere deres egen religion: kristendommen. Etter hvert som antallet konvertitter øker, vokser dette fotfeste - og det innføres en ny regjering.
Den lille landsbyen blir tvunget til å svare med enten fred eller motstand mot innføringen av dette nye frem-voksende samfunnet. Okonkwos egen sønn Nwoye blir også nysgjerrig på misjonærene, og den nye religionen. Tilbake fra eksil oppdager Okonkwo at landsbyen er kratig forandret. Etter at en konvertitt begår en handling landsbyen ikke liker, gjengjelder landsbyen ved å ødelegge en kristen kirke i nærområdet. Men ting utvikler seg til det verre, og folket samles i Umuofia for det som kan bli et stort opprør. Okonkwo, en kriger av natur og fast bestemt på å følge umuofisk skikk og tradisjon, forakter enhver form for feighet og taler for krig mot andre religioner og folkeslag i området.
Norsk Kommuneforbund
Norsk Kommuneforbund var et norsk fagforbund, etablert i 1920 som Norsk Kommunearbeiderforbund. Navnet Norsk Kommuneforbund kom i 1923. Det var Norsk Arbeidsmandsforbund som tok initiativ til å etablere kommuneforbundet som, startet med 3280 medlemmer. Kommuneforbundet var tilknyttet LO.
Norsk Kommuneforbund og Norsk Helse- og Sosialforbund etablerte 17. juni 2003 det nye fagforbundet Fagforbundet.
Alessandria
Alessandria er hovedstaden i provinsen Alessandria i Piemonte, Italia. Den sterkt befestede og imponerende byen ligger ved elven Tanaro, 55 miles sydøst for Torino. Bykommunen har et areal på 143,2 km² og et befolkningstall på 90 532 (2004). Byen er hovedknutepunkt for jernbanen.
Historie
Byen Alessandria ble grunnlagt i 1168 over en bykjerne fra tidligere tider. Den skulle tjene som festningsverk for Lombardia-ligaen, for å forsvare de tradisjonelle rettighetene Nord-Italias middelalderkommuner hadde mot keiser Fredrik I av det tysk-romerske rikes (Frederick Barbarossa) imperiestyrker. Alessandrias beliggenhet var innen territoriene til markien av Monferrato, som var en av keisernes trofaste allierte. Byens navn var i 1168 antatt å hedre keiserens motstander, Pave Alexander III. I 1174–75 ble festningen ettertrykkelig testet gjennom tysk-romerske angrep, men den stod seg godt. En legende forteller at byen ble reddet av en snartenkt bonde, Gagliaudo: Man kan finne en statue av Gagliaudo ved det venstre hjørnet av katedralen. Men sannsynligvis var det malaria som var den virkelige årsaken til keiserens tilbaketrekking.
I 1198 ble Alessandria bevilget privilegium som fri kommune, men kom da i konflikt med de eldre kommunene i regionen, spesielt med Asti. I 1348 falt Alessandria i hendene på Huset Visconti, og ble sammen med resten av slektens eiendommer overført til Huset Sforza i 1447. Byen fulgte Milanos skjebne fram til 1707, da den ble overdratt til Huset Savoia og fra da av var den en del av Piemonte.
Da Napoleon seiret i slaget ved Marengo i 1800, ble Alessandria en del av Frankrike. Byen ble hovedstad i Napoleons Marengo (département). 14. juni hvert år foregår det et historisk spill til minne om slaget ved Marengo i Spinetta Marengo, en forstad til Alessandria.
Fra 1814 ble Alessandria underlagt Savoiaslekten igjen, og del av Kongedømmet Sardinia. Gjennom årene under Italias samling (Risorgimento), var Alessandria aktivt sentrum for de liberale. Byen var også den første italienske provinshovedstaden som ble styrt av en sosialist; urmakeren Paolo Sacco ble valgt til sindaco 25. juli 1899.
Under andre verdenskrig var Alessandria et taktisk militærmål, og ble hardt rammet av de alliertes intense bombing. Den alvorligste bombingen skjedde 30. april 1944, med 238 døde og hundrevis av sårede, og 5. april 1945 med 160 døde. Blant de døde denne dagen var 60 barn fra et barneasyl i Via Gagliaudo. Dette skjedde da byen allerede var befridd av partisanene.
6. november 1994 ble en stor del av byen, spesielt Orti-kvarteret, oversvømt da elven Tanaro flommet over.
307 Nike
307 Nike er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 5. mars 1891 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Den er oppkalt etter den greske gudinnen Nike – seier – som også har gitt navn til Nice.
Odd Emil Ingebrigtsen
Odd Emil Ingebrigtsen (født 8. oktober 1964) er en norsk forretningsmann og politiker fra Bodø. Han var fiskeri- og sjømatminister i Erna Solbergs regjering fra 13. mars 2020 til regjeringen gikk av i oktober 2021. Han var statssekretær i Olje- og energidepartementet i Erna Solbergs regjering fra 24. januar til 13. mars 2020.
Han er Bodø Høyres ordførerkandidat foran kommunevalget i 2023.
Vanlig flodhest
Vanlig flodhest (Hippopotamus amphibius) er et stort afrikansk pattedyr. Navnet kommer fra det greske ordet ιπποπόταμος (ippo = hest, pótamos = elv). Den er én av bare to arter i familien Hippopotamidae.
Theodor Bar Konai
Theodor Bar Konai var en nestoriansk kristen skribent og apologet som etter alt å dømme levde i Irak på slutten av 700-tallet. Han er mest kjent som forfatter av Scholia (eller Skolieboken), hvor han både gir en kateketisk utlegning av den kristne troen slik han forsto den, og drøfter ulike konkurrerende trosretninger.
Vanlig flodhest
Vanlig flodhest kan bli 4,5 meter lang og har en skulderhøyde på 1,5 meter. Den veier vanligvis mellom 1,300 og 3,200 kg. Den tyngste som er kjent veide omkring 4,500 kg.
Man regner med at det er ca. 125,000-150,000 vanlige flodhester i verden, men de trues av utbygging og ødeleggelse av habitatene deres. Tidligere eksisterte det flere arter flodhest, blant annet Hippopotamus madagascariensis, men de er nå utdødd.
Theodor Bar Konai
Utdrag fra Skolieboken er oversatt til norsk i antologien Manikeiske skrifter, 2011.
Vanlig flodhest
Den nærmeste nålevende slektningen til vanlig flodhest er dvergflodhest.
Flodhesten er blant de dødligste dyrene i verden.
Afgrunden (stumfilm)
Afgrunden (utgitt 12. september 1910), er en dansk erotisk-melodramatisk stumfilm. Den ble regissert av Urban Gad. Afgrunden var Asta Nielsens filmdebut.
Filmen satte Danmark på det internasjonale filmlandkartet, spesielt med et ry for å lage dristige erotiske melodrama. Spesielt scenen hvor Asta Nielsen og Poul Reumert deltar i en erotisk parisisk «Apache»-dans, ble ansett for å være ekstremt vulgær på den tiden. Også Robert Dinesen debuterte i filmen, og den var Urban Gads første regissøroppgave. Filmen var kunstnerisk sett et banebrytende verk, og ble en stor publikumssuksess. Den ble vist fra 12. til 30. september med 13 visninger om dagen, i alt over 600 forestillinger.
Afgrunden hadde Gøglerblod som arbeidstittel, og ble dessuten markedsført som Der Abgrund, Abgründe (tysk), The Abyss (engelsk) og Avgrunden (svensk).
Handling
Filmen er et erotisk kjærlighetsdrama om spillelærerinnen Magda Vang (Asta Nielsen) som er forlovet med prestesønnen Knud Svane (Robert Dinesen), men blir betatt av sirkusartisten Rudolph Stern (Poul Reumert, som hun rømmer med. Han utnytter henne og har andre kvinner på siden, og da han prøver at selge henne tilbake til Knud, dreper hun ham på tross av at hun elsker ham. I siste scene blir hun ført vekk av politiet.
Restaurasjon
Afgrunden er blitt restaurert i en ny digitalisert utgave og gjenutgitt av Det Danske Filminstitut. Den nyutgitte versjonen er basert på den originale usensurerte utgaven, og kommer i en samling med alle fire av Asta Nielsens danske stumfilmer: Afgrunden (1910), Balletdanserinden (1911), Den sorte drøm (1911), Mod Lyset (1919).
Durazno (departement)
Langs grensen til Tacuarembó i nord, er elven Rio Negro demmet opp ved Gabriel Terra-demningen, litt ovenfor byen Centenario. Her gir Dr. Gabriel Terra vannkraftverk elektrisk kraft til den lokale regionen. Det oppdemmede vannreservoaret er landets største innsjø.
Lengre nede i samme elv, ved byen Baygorria nordvest i fylket, ligger Baygorria-demningen som demmer opp et langt mindre reservoar og har mindre vannkrafteffekt.
Kommuner
Durazno har to kommuner (municipios): Villa del Carmen og Sarandí del Yí.
Høydalsmo
Høydalsmo er et tettsted i Tokke kommune i Telemark. Stedet ligger ved E134, og fylkesvei 45 starter her og går til Dalen og videre til Setesdal. Stedet har en kombinert barne- og ungdomsskole med skolefritidsordning, Høydalsmo skule med 63 elever, som kommer fra Høydalsmo, Eidsborg, Smørklepp og Lårdal. I tilknytning til skolen er det samfunnshus og fotballbane.
Høydalsmo har et svært aktivt idrettslag, Høydalsmo IL, som har vært vertskap for flere store arrangementer. I 2002 arrangerte man NM på ski nordiske grener og hopp. Året etter var NM i kombinert for lag lagt til stedet, de kom igjen i 2006. Idrettslaget og Tokke kommune har lagt forholdene godt til rette for langrenn på ski.
På Høydalsmo vegkro stopper over 100 trailere hver dag på vei mellom Oslo og Haugesund. I 2007 ble det derfor etablert en bibliotekfilial der hvor sjåfører kan låne lydbøker så vel som vanlige bøker til kjøreturen.
En person fra Høydalsmo kalles i Vest-Telemark for en "høysekk".
Gabriel Øidne
Gabriel Øidne (født 11. februar 1918 i Konsmo, død 4. april 1991) var en norsk historiker og samfunnsgeograf.
Bakgrunn og virke
Han hadde examen artium fra 1938 og ble cand.philol. i 1951 med avhandlingen Audnedalen, der han skrev han om barnevandringene på 1800- og 1900-tallet, da fattigfolks barn om sommeren gikk hjemmefra til storgårder for å få jobb, blant annet som gjetere. Øidnes tekster om barnevandringene ble en viktig kilde for Grete Salomonsens norske spillefilm Yohan Barnevandrer.
Øidne arbeidet som lektor ved Kongens gate skole i Kristiansand fra 1959 til han ble utnevnt til statsstipendiat i 1973. Tidligere hadde han vært stipendiat ved Norsk historisk kjeldeskriftinstitutt (1951–1953) og ved NAVF (1955–1959).
Hans forfatterskap omfatter blant annet Østkant og vestkant i Oslos politiske historie: sosial og politisk struktur i Oslo 1906–69 (1973). Artikkelen «Litt om motsetninga mellom Austlandet og Vestlandet» (først trykt i Syn og Segn i 1957) ble i 2011 kåret til et av de 25 viktigste bidrag i norsk sosiologi i Norsk sosiologisk kanon.
Arkeologiåret 1925
Arkeologiåret 1925 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1925.
Hard to Be a Rock ’n’ Roller
Hard to Be a Rock'n'Roller er et musikkalbum av Wig Wam, utgitt i 2005
Union internationale des associations d’alpinisme
Union internationale des associations d'alpinisme (UIAA, det internasjonale klatreforbundet) er en organisasjon som representerer flere millioner fjellklatrere over hele verden i internasjonale spørsmål. Organisasjonen ble grunnlagt i 1932 og har nå over 88 medlemsforbund fra 76 land. UIAA er godkjent av Den internasjonale olympiske komité (IOC) som den internasjonale føderasjonen som representerer fjellklatring.
Det Konservative Folkeparti
Det Konservative Folkeparti (KF), oftest bare de Konservative (K) (på stemmesedler benytter partiet bokstaven «C»), er et konservativt politisk parti i Danmark. Partiet ble etablert i sin nåværende form i 1915, men kan føre sin historie tilbake til det høyrepartiet som fant sammen under grunnlovsforsamlingen i 1848/1849 og ønsket å bevare helstaten. Partiet ble ikke virkelig organisert før 1880-årene. Etter systemskiftet i 1901 har Danmarks eneste konservative statsminister vært Poul Schlüter (1982–1993).
Det Konservative Folkeparti har en stor del av sitt velgergrunnlag i den urbane middelklassen, og det rivaliserer med Venstre om å være Danmarks ledende borgerlige parti. Søren Pape Poulsen har vært partileder siden 2014. Ved folketingsvalget i juni 2019 fikk de konservative 12 mandater. Partiet har stått sterkt i en del kommuner. Etter kommune- og regionsrådvalget i 2021 ble det valgt 14 konservative borgermestre. Det Konservative Folkeparti har også ett medlem av Europaparlamentet, som er tilsluttet Det europeiske folkepartiets gruppe.
Politisk plattform
Partiets formålsparagraf lyder «å samle alle som tilslutter seg partiets program, og virke for utbredelsen av konservative holdninger».
Det Konservative Folkeparti har gjennom sin historie stått for institusjonsforsvar og en mer begrenset offentlig sektor og omfordeling. Den daværende partilederen Lene Espersen pekte på «kongehuset, folkekirken, folkeskolen og forsvaret» som Danmarks viktigste samfunnsbærende institusjoner. Forsvarssaken og utviklingen av næringsveiene gjennom privat eiendomsrett og fri næringsutøvelse har alltid stått på partiets program.
Først på 2000-tallet stod partiet også for et oppgjør med kulturradikale strømninger i dansk samfunnsliv, blant annet med kulturkanonen.
Højre – forløpere mellom 1848 og 1915
De som forsvarte eneveldet under marsrevolusjonen i 1848 ble alminnelig kalt «Højre». Da den første slesvigske krig brøt ut samme år, og Højre og De Nationalliberale måtte danne en samlingsregjering, ble Højre også nødt til å godta en nedskreven grunnlov. Fra og med den grunnlovsgivende riksforsamlingen i 1848/1849 forsvarte Højre og Bondevennerne helstaten, en personalunion mellom Kongeriket Danmark og hertugdømmene Slesvig, Holsten og Lauenborg. De Nationalliberale stod for Ejderpolitikken, der Slesvig skulle bli en dansk provins, noe som førte til at mange tysksinnede i hertugdømmene ønsket løsrivelse. Helstatspolitikken spilte fallitt ved den andre slesvigske krig i 1864, da Danmark måtte avstå hertugdømmene. Højres fremste mann i hele denne perioden var C.A. Bluhme, som forsøkte å løse «det slesvigske problem» ved lov.
Højre ble aldri formelt organisert, og partiet stilte svakere i velgerkonkurransen til Folketinget, ettersom venstreopposisjonen ble fast organisert i Det forenede Venstre med velgerforeninger i valgkretsene. Den privilegerte stemmeretten til Landstinget bidrog imidlertid til at de konservative beholdt flertallet der. I denne mellomperioden sørget godseierne Frijs-Frijsenborg og Holstein-Holsteinborg for å føre det gamle Højre sammen med De Nationalliberales høyreside.
Da Venstre krevde folketingsparlamentarisme i 1870-årene, førte dette en konsolidering på høyresiden, som så kongevalgte regjeringer som en garanti mot flyktige politiske stemninger. I 1881 ble den konservative regjeringssjefen J.B.S. Estrup sittende på tross av Venstres flertall i Folketinget, og Estrups tilhengere gikk sammen i et nytt Højre. Kongen og Landstinget sørget for at Estrup ble sittende og kunne styre på midlertidige lover.
Under forfatningskampen tok Højre også form som velgerparti. I 1881 ble Højres første velgerforeninger opprettet, og i 1883 ble den landsdekkende organisasjonen stiftet. Partiet organiserte Estrups mest svorne tilhengere, mens forhandlende mellomgrupper ble stående for seg. Estrup holdt fast ved sin motstand mot parlamentarisme og allmenn stemmerett, særlig for kvinner. På en annen side innførte han Danmarks første sosialforsikringsordninger, og han sørget for å modernisere kommunikasjonene, ikke minst jernbanen. Estrup gikk av i 1894 og ble etterfulgt av tre høyremenn som regjeringssjefer – Reedtz-Thott, Hørring og Sehested – men ved systemskiftet i 1901 kom parlamentarismen inn i dansk statsskikk, og Højre måtte overlate regjeringsmakten til Venstre.
Det Konservative Folkeparti stiftes i 1915
I 1900 brøt De Frikonservative ut fra Højre, som ble ansett som reaksjonært. Den 8. desember 1904 ble det som skulle bli Højres ungdomsorganisasjon, Danmarks Konservative Ungdomsforeninger opprettet, uavhengig fra Højre. Senere ble organisasjonen offisielt Højres ungdomsorganisasjon under navnet Højres Ungdom. Mange her var av den oppfatning at Højre opplevde en «forgubbing». Det var i stor grad Højres Ungdom og redaktør Asger Karstensen som initierte dannelsen av Det Konservative Folkeparti i 1915.
Højre gikk sammen med De Frikonservative og en fløy av det tidligere Moderate Venstre om å danne et bredere, mer moderne konservativt parti med en sosial profil og appell overfor middelklassen. Man ønsket også å distansere seg fra Estrup. Selv om partiet ville være middelklassens talerør og henvendte seg direkte til den voksende tjenestemanns- og funksjonærgruppen, representerte det fortsatt også industriens, handelsstandens og storbøndenes interesser. Samlende var dog kampen mot sosialismen.
Den 18. desember 1915 ble Rigsdagen varslet om stiftelsen av Det Konservative Folkeparti, som da bestod av 8 folketings- og 26 landstingsmedlemmer. Samme dato fremla Det Konservative Folkeparti et program på 12 punkter, der partiet blant annet tok til orde for å innføre beskatning av jordeiendom, allmenn verneplikt, allmenn stemmerett, rettslig likestilling mellom kjønnene og en sosiallovgivning basert på prinsippet om «hjelp til selvhjelp». Partiet ønsket også vern om eiendomsretten, sparsommelighet i offentlige budsjetter, en reform av rettsapparatet, en reduksjon av alkoholforbruket og opprettholdelse av folkekirken.
Påskekrisen i 1920
Skjellsettende for monarkiets politiske rolle i Danmark ble den parlamentariske krisen mellom 29. mars og 4. april 1920, for ettertiden kjent som påskekrisen. Kong Christian X avskjediget den radikale statsministeren Carl Theodor Zahle imot Folketingets vilje, i håp om at dette skulle fremprovosere et nyvalg der det kunne bli flertall for å innlemme Flensburg i Danmark. Den politiske høyresiden, inkludert de konservative, anerkjente ikke den tidligere avholdte folkeavstemmingen om Slesvig og øynet et håp om at den tysktalende minoriteten lengst i sør ville søke tilhørighet til Danmark i en ny folkeavstemning.
Ved nyvalget til Folketinget i april vant Venstre, de konservative og Erhvervspartiet i et valgskred hvor de fikk over 60 % av stemmene (nærmere 20 % til de konservative). Venstremannen Niels Neergaard overtok som statsminister med de konservatives støtte. På tross av de konservatives maktovertagelse ble påskekrisen likevel et stort nederlag for kongen, og monarkiet fikk heretter i praksis kun en seremoniell rolle i dansk politikk. Senere på året var det ytterligere to nyvalg i juli og september, og de konservative stabiliserte seg på omkring 18 % av stemmene.
Samarbeid i 1920- og 1930-årene
De konservative støttet Neergaard frem til sosialdemokratiske Thorvald Stauning overtok som statsminister i 1924. De konservative samarbeidet også med Stauning, men dette forholdet var klart vanskeligere enn overfor Venstre. Eksempelvis var Socialdemokratiets ønske om å oppheve den private eiendomsretten helt uakseptabelt for de konservative. Partiet støttet videre venstremannen Thomas Madsen-Mygdal som statsminister 1926–1929. Frem mot andre verdenskrig arbeidet partiet iherdig for et troverdig forsvar av Danmarks nøytralitet. Sterkt imot de konservatives vilje ble det imidlertid foretatt stadige nedskjæringer i forsvaret, og i 1929 førte partiets misnøye overfor Venstres forsvarspolitikk til et brudd og en påfølgende regjeringskrise.
I 1928 ble John Christmas Møller valgt til partiets første politiske leder og Charles Tvede til ny partiformann etter Emil Piper. Partiet har siden hatt for vane å dele lederskapet på denne måten. Christmas Møller skulle komme til å sette sitt preg på partiet og var en sentral figur i utviklingen av de konservative til et moderne folkeparti. En sterk sosial profil som appellerte til både arbeidere og funksjonærer ble tydeliggjort.
I 1939 ble de konservative, Socialdemokratiet og Radikale Venstre enige om en ny grunnlov med nedsatt stemmerettsalder og avskaffelse av tokammersystemet. Dette kom som følge av at den sosialdemokratiske regjeringen hadde flertall i både Folketinget og Landstinget, slik at tokammersystemet ikke lenger hadde en mindretallsbeskyttelse. Ved en folkeavstemning samme år falt imidlertid forslaget med knapp margin.
Turbulens i Konservativ Ungdom
Konservativ Ungdom hadde i mellomkrigstiden opp mot 30 000 medlemmer. I begynnelsen av 1930-årene gjennomgikk organisasjonen en ideologisk nyorientering, hvor man med utgangspunkt i radikalkonservative tanker styrket det sosiale fokuset og kritikken av liberalismen. Store deler av Konservativ Ungdom gav også uttrykk for en kritikk av parlamentarismen og de krisene som man mente den hadde medført, og de lot seg inspirere av korporativisme etter mønster fra den italienske fascismen.
De øvrige politiske ungdomsorganisasjonene opplevde også en betydelig radikalisering, og Danmarks Socialdemokratiske Ungdom (DSU) og Danmarks Kommunistiske Ungdom (DKU) ble de første som innførte uniformering. Snart fulgte kretser av Konservativ Ungdom etter med rideklær, lange støver, marsjerende stormtropper og oppstrakt høyrearm som hilsen. Iblant oppstod det regelrette sammenstøt mellom medlemmer av Konservativ Ungdom, DSU og DKU. I 1933 innførte Folketinget forbud mot politiske uniformer. Da jødeforfølgelsene i Tyskland ble allment kjent ble det tatt avstand fra nazismen.
Jack G. Westergaard satt som formann i Konservativ Ungdom 1932–1936 og var den fremste eksponenten for organisasjonens ideologiske nyorientering. I 1936 lyktes John Christmas Møller og Poul Sørensen, begge med sterkt demokratiske idealer, i å felle Jack G. Westergaard som formann og innsette Aksel Møller i hans sted. Møller sørget for at organisasjonen holdt seg til en demokratisk, moderat og konservativ linje, og den tidligere ideologiske nyorienteringen ble utsatt for kritikk. I tiden frem mot andre verdenskrig identifiserte Konservativ Ungdom nazismen og kommunismen som nasjonens hovedfiender og søkte i tale, skrift og agitasjon å bekjempe disse bevegelsene.
Den andre verdenskrig
Da Tyskland besatte Danmark i 1940, hadde de konservative ønsket en mer aktiv motstand som kunne ha forhindret besettelsen av Norge og som kunne ha vist klarere Danmarks motstand mot Adolf Hitler. De konservative var kritiske til radikale Peter Rochegune Munchs innsats som utenriksminister og til den utenriks- og sikkerhetspolitikken som hadde lidd et så klart nederlag. På statsminister Thorvald Staunings oppfordring deltok de konservative allikevel i samlingsregjeringene 1940–1943. Etter tysk press trådte John Christmas Møller etter kort tid tilbake som folketingsmedlem og handelsminister. I 1942 tok han seg illegalt til England, hvorfra han holdt ildfulle radiotaler til Danmark via BBC i London og ble en slags nasjonalhelt og et ikon for motstandsbevegelsen.
En del medlemmer av partiet, især i Konservativ Ungdom, gikk inn i motstandsbevegelsen. 15 medlemmer av Konservativ Ungdom ble henrettet av tyskerne for sin deltagelse i motstandskampen og 28 andre døde i tyske konsentrasjonsleire eller i kamp mot Gestapo. Konservativ Ungdom selv oppgir i alt 47 døde.
Ved frigjøringen i 1945 ble det dannet en samlingsregjering, regjeringen Vilhelm Buhl II, med tre konservative medlemmer; utenriksminister John Christmas Møller, forsvarsminister Ole Bjørn Kraft og handelsminister Vilhelm Fibiger. Regjeringen satt frem til Knud Kristensen dannet sin rene Venstre-regjering senere på året.
Borgerlig samling i etterkrigstiden
Spørsmålet om Sydslesvigs eventulle gjeninnlemmelse i Danmark førte til et brudd mellom Christmas Møller og partiet i 1947 fordi han var imot en grenseendring. Christmas Møller bidro deretter til å felle Venstres statsminister Knud Kristensen og stilte som uavhengig kandidat ved folketingsvalget i 1947 uten å bli valgt. Christmas Møller ble aldri med i partiet igjen før han døde av et hjerteinfarkt året etter, 54 år gammel.
Storhetstid og Schlüter som statsminister
I 1981 innkasserte de ikke-sosialistiske partiene svært oppløftende resultater, for de konservatives vedkommende med 14,5 % av stemmene og 26 mandater. Poul Schlüter, den første og hittil siste konservative statsminister, dannet regjering sammen med Venstre, Centrum-Demokraterne og Kristeligt Folkeparti i 1982. I 1984 gjorde partiet sitt hittil beste valg med 23,4 % av stemmene og 42 mandater. I Schlüters regjeringstid sank arbeidsløsheten frem mot 1988, betalingsbalansen ble bedre, og inflasjonen ble brakt under kontroll. I 1991 ble det også gjennomført en generell senking av inntektsskatten. Den økonomiske politikken ble dog preget av mange kompromisser ettersom Schlüter styrte gjennom en nesten sammenhengende parlamentarisk krise. I ettertid blir Schlüter husket for sin pragmatiske orientering, i denne forbindelse også for uttalelsen om at «ideologi er noget bras.»
Fra 1984 sank regjeringspartienes oppslutning ved hvert valg, og i 1988 fortsatte Schlüter som statsminister for en regjering utgått av Det Konservative Folkeparti, Venstre og Radikale Venstre. I 1990 tapte Schlüter-regjeringen enda et valg, og Radikale Venstre trakk seg ut, men regjeringen fortsatte som en topartiregjering. I 1993 måtte regjeringen fratre på grunn av rapporten om tamilsaken. Schlüter var da den lengstsittende danske statsminister siden Thorvald Stauning. Tidligere justisminister Erik Ninn-Hansen ble i riksrett i 1995 funnet skyldig i en ulovlig stans i familiegjenforeninger for tamiler 1987–1989. Den senere konservative justisministeren H.P. Clausen og statsminister Schlüter ble kritisert for å ha gitt Folketinget villedende og uriktige opplysninger.
Lederstrid, regjeringsparti og tilbakeslag
Etter regjeringens avgang valgte Schlüter også å trekke seg som politisk leder og partiformann for de konservative. Tidligere finansminister Henning Dyremose var på tale som statsministerkandidat i noen døgn før Radikale Venstre gjorde det klart at de ikke ville støtte en borgerlig regjering. Dyremose var politisk leder i noen måneder før han tapte maktkampen i folketingsgruppen mot gruppeformann Hans Engell samme år.
Engell, generalsekretæren og pressesjefen gikk under kallenavnet «de tre kardinaler.» Engell ønsket å ta kontroll over partiformannskapet, slik at Engell og Uffe Ellemann-Jensen kunne regnes som likeverdige statsministerkandidater for de borgerlige partiene. Engell lyktes ikke å presse Torben Rechendorff til å trekke seg før 1995. Engells sentralstyring av partiet og promotering av sine tre unge støttespillere, Lene Espersen, Gitte Seeberg og Henriette Kjær, vakte misnøye i folketingsgruppen. Engell med støttespillere vurderte på et tidspunkt å bryte ut og danne et nytt parti, men dette ble det ikke noe av. I 1995 inngikk partiet et oppsiktsvekkende forlik med Poul Nyrup Rasmussens regjering om statsbudsjettet.
Under Bendtsen stabiliserte Det Konservative Folkeparti seg på ca. 10 % av stemmene ved valg. Mellom 2001 og 2011 dannet Venstre og Det Konservative Folkeparti regjeringer under ledelse av Anders Fogh Rasmussen og Lars Løkke Rasmussen. De konservative hadde et ambivalent forhold til regjeringens støtteparti, Dansk Folkeparti. Regjeringene gjennomførte blant annet skattelettelser, en forvaltningsreform og strengere restriksjoner på innvandring fra land utenfor EØS-området. Danmark deltok i de militære operasjonene i Afghanistan og Irak. I en rolig periode kunne Bendtsen tre tilbake til fordel for Lene Espersen 2008. Espersen gikk etterhånden fra å være populær i pressekretser til å bli omgitt av flere skandaler. Skuffelsen over at hun ikke maktet å løfte partiets velgertilslutning, gjorde at hun til sist måtte gå av til fordel for Lars Barfoed på nyåret i 2011. Henriette Kjær forsvant samtidig fra postene som gruppeformann og politisk ordfører, noe som banet vei for Brian Mikkelsen i en fremskutt posisjon.
Ved folketingsvalget i 2011 ble partiets tilslutning halvert til 4,9 % av stemmene, noe som i stor grad ble årsaken til at Venstre og Det Konservative Folkeparti tapte regjeringsmakten. Etter greide Barfoed i liten grad å heve partiets velgertilslutning, men gjorde et forholdsvis sterkt valg til Europaparlamentet i mai 2014. Etter å ha håndplukket sin etterfølger, Søren Pape Poulsen, trakk Barfoed seg som politisk leder i august 2014. Poulsen var en populær borgermester i Viborg kommune, og inntok partiledelsen til tross for at han ikke var medlem av Folketinget. Poulsen overtok som partiformann under et ekstraordinært landsmøte i september. Ved folketingsvalget i 2015 fikk partiet sin historisk laveste oppslutning med 3,4 %, og gikk tilbake fra åtte til seks mandater. Søren Pape Poulsen ble valgt til Folketinget, og varslet at de konservative trolig ikke ville søke regjeringsmakt selv, men støtte en borgerlig regjering.
Organisasjon
Det Konservative Folkepartis medlemmer er organisert i velgerforeninger, én for hver kommune. Velgerforeningene nominerer kandidater til kommunestyrer (byråd), regionråd og folketing.
Partiets årlige landsmøte («landsråd») om høsten er åpent for alle medlemmer. Landsmøtet er partiets øverste myndighet, vedtar partiets program, og velger partiets hovedstyre. Fra hovedstyret utgår et forretningsutvalg bestående av blant andre hovedstyrets formann, nestformenn, formannen i folketingsgruppen og generalsekretæren. Forretningsutvalget ivaretar partiets daglige drift sammen med folketingsgruppen og partiets administrativt ansatte. Hovedstyrets formann er formelt sjef for partiets organisasjonsapparat, men i praksis har generalsekretæren stort spillerom.
Partiorganet Politisk Horisont utkommer i magasinform til partiets medlemmer fire ganger årlig.
Medlemsutvikling
Tradisjonelt har partiet vært mer avhengig av frivillig støtte fra næringslivet enn fra medlemskontingent, men fra 1987 har den direkte offentlige partistøtten vokst betydelig. Historisk har partiet hatt en tilknytning til Dansk Arbejdsgiverforening og Dansk Industri. De konservative henter storparten av sine stemmer fra selvstendige næringsdrivende, funksjonærer i privat sektor, høyere funksjonærer i offentlig sektor og faglærte arbeidere i privat sektor.
Medlemsutvikling 1960–2012
Danevirke
Danevirke (tysk: Danewerk) var et dansk forsvarsverk som strakk seg fra vestre Jylland til handelssenteret Hedeby i øst, det senere Slesvig ved Slien. Anlegget dekket et område som i dag er en del av den tyske delstaten Schleswig-Holstein.
Ifølge skriftlige kilder ble arbeidet på Danevirke igangsatt av kong Godfred i 808 fordi han fryktet en frankisk invasjon. Ved arkeologiske undersøkelser 1969–75 ble det imidlertid fastslått at Danevirke ble bygget i tre faser i perioden 737 til 968. Forsvarsverket besto av flere forskjellige voller, som hovedvollen, eller «Østervolden», som skulle beskytte halvøya Svans.
Totalt er Danevirke ca. 30 km langt og høyden varierer fra fire til seks meter. I Middelalderen ble forsvarsverket utbygget og styrket med palisader og murer, og ble brukt som samlingspunkt for danske aksjoner i Nord-Tyskland. På 1200-tallet forsterket Kong Valdemar forsvarsverket med en stenmur, i dag kjent som Valdemarsmuren.
Under andre verdenskrig planla tyskerne å innarbeide Danevirkeområdet i den tyske hærens forsvarslinje mot en alliert invasjon fra Nordsjøen. Den nye forsvarslinjen skulle beskytte Tyskland i tilfelle de allierte sikret seg Jylland. Planen ble forhindret av dansken Søren Telling.
I 2018 ble Danevirke, sammen med Hedeby, oppført på UNESCOs verdensarvliste.
308 Polyxo
308 Polyxo er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 31. mars 1891 av Alphonse Louis Nicolas Borrelly fra Observatoire de Marseille i Marseille. Den er oppkalt etter hyaden Polyxo fra gresk mytologi.
Talkin’ New York
«Talkin' New York» er den andre sangen på Bob Dylan's selvtitulerte debutalbum. Den forteller om følelsene på å ankomme New York, tiden da han spilte på et kaffehus i Greenwich Village og livet hans frem til han fikk platekontrakt. Dylan uttrykker vanskelighetene han hadde med å finne spillejobber som et resultat til hans unike sound, «You sound like a hillbilly; We want folk singer here.»
Sangen er den første av to Dylan-skrevne på albumet, den andre er Song To Woody. Dette tidlige eksemplet på Dylans låtskriving viser mange trekk som senere ble synonymt med hans arbeid. For eksempel, linjen A lot of people don't have much food on their table/But they got a lot of forks n' knives/And they gotta cut somethin'. har blitt fastslått av mange som et tidlig eksempel på Dylans lyriske vittighet.
Now, a very great man once said/That some people rob you with a fountain pen. fra teksten, gjør en spesifikk referanse til Woody Guthrie's "Pretty Boy Floyd".
Regierungsbezirk Liegnitz
Regierungsbezirk Liegnitz var en Regierungsbezirk som eksisterte fra 1813 til 1945 innenfor den prøyssiske provinsen Schlesien. Forvaltningsenheten omfattet den nordvestlige delen av Schlesien.
VM i turn 1926
Det 8. verdensmesterskapet i turn ble arrangert i perioden 22. til 24. mai 1926, i Lyon i Frankrike.
Asgeir Drugli
Asgeir Drugli (født 11. mars 1968) var en norsk politiker (Rødt) bosatt på Notodden. Han har i to perioder vært frontfigur i Solidaritetslista – en samarbeidsliste for Rødt/RV, SV og partiløse sosialister. I perioden 2003–2007 har Drugli vært varaordfører i byen. Ved stortingsvalget 2009 var Asgeir Drugli 1. kandidat for Rødt i Telemark.
Ved valget i 2007 gikk listen inn for at Drugli skulle overta ordførertaburetten, og listen ble jevnstor med Arbeiderpartiet. Arbeiderpartiet krevde imidlertid ordføreren. Arbeiderpartiet og Solidaritetslista inngikk valgteknisk samarbeid, men Drugli valgte å avstå fra varaordførervervet.
Lauritz Johnson
Lauritz Jacob Johnson (født 21. september 1906 på Nøtterøy i Vestfold, død 7. februar 1992) var en norsk programskaper som arbeidet nesten femti år i NRK. Han er særlig kjent for å ha ledet NRKs radioprogrammer for barn, først og fremst Barnetimen der han på 1950-tallet ble hele Norges «Onkel Lauritz», og for å ha laget programmer for Barne-TV.
Lauritz Johnson tok juridisk embetseksamen (cand.jur.) i 1930. Han prøvde seg seinere som frilansjournalist og begynte i NRKs foredragsavdeling i 1937. I 1946 ble han leder av barne- og ungdomsavdelingen i NRK radio der han opprettet Barnetimen. Han knyttet også til seg barnebokforfatterne Anne-Cath. Vestly, Thorbjørn Egner og Alf Prøysen. Selv var han programleder i Lørdagsbarnetimen, en kulturell storsatsing med hørespill for barn hver uke, lytterkontakt, eget jentekor, guttekor og juniororkester, et av NRKs mest populære radioprogrammer. Fra 1959 til 1974 var Lauritz Johnson programredaktør i fjernsynet og fortsatte også siden å lage enkeltprogrammer for barn, blant annet sammen med Birgit Strøm og hennes fingerdokke bamsen Teodor i programserien Så rart.
Lauritz Johnson gav ut romanene Mens vi venter (1934) og Verden det er meg (1945), reiseskildringen Bli med til Afrika (1958) og barndomsfortellingene Pannekakelua og andre historier (1968) illustrert av Tønsberg-tegneren Lars Wangensten-Berge. Hans biografi "Onkel Lauritz" er skrevet av Øyvind Hartberg (1986)
Lauritz Johnson tilhørte en opprinnelig islandsk slekt Johnson. Han var sønn av lærer Jonathan Johnson og gift med danskfødte Birte Hauch (1911–2002). De fikk fire barn, bl.a. NRK Fjernsynets hallodame Kristin Johnson og bedriftsrådgiver Gisle Espolin Johnson, Oslo. Blant de ti barnebarna er skuespiller Jonathan Espolin Johnson.
309 Fraternitas
309 Fraternitas er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 6. april 1891 av Johann Palisa fra Universitäts-Sternwarte Wien i Wien. Navnet betyr brorskap på latin.
Flores (departement)
Flores (spansk: Departamento de Flores) er et departement sør i Uruguay. Nabodepartementer er Durazno, Florida, San José og Soriano. Departementet hadde 25 050 innbyggere ved folketellingen i 2011 og dekker et areal på 5 144 km². Departementet ble opprettet i 1885. Hovedstaden heter Trinidad.
Arturo De Vecchi
Arturo De Vecchi (født 30. april 1898 i Messina, død 6. januar 1988) var en italiensk fekter som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Flores (departement)
Navn
Flores er oppkalt etter Venancio Flores, Uruguays president fra 1854 til 1855 og 1865 til 1868. Innbyggerne kalles porongueros.
Arturo De Vecchi
De Vecchi vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Han var med på de italienske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i sabel bak Ungarn. de andre på laget var Renato Anselmi, Gustavo Marzi, Giulio Gaudini, Ugo Pignotti og Emilio Salafia.
Flores (departement)
Kommune
Flores har ett kommune (municipio): Ismael Cortinas.
Dannevirke (New Zealand)
For det danske forsvarsverket med samme navn, se: Dannevirke
Dannevirke er en newzealandsk by. Den er den største byen i distriktet Tararua. Områdene rundt byen er preget av melkeproduksjon og ullproduksjon. Dette er en stor inntektskilde for byens ca. 5 200 innbyggere.
Byen ble grunnlagt i 1872 av danske, norske og svenske nybyggere i likhet med Norsewood. Den første industrien var knyttet til skogbruk og produksjon av sviller til den newzealandske jernbanen. Etter at skogen var ryddet ble områdene gjort om til beitemark.
Nabateere
Opprinnelse
Nabateerne var en av flere nomadiske strammer som streifet rundt i den arabiske ørken, forflyttet seg med sine tamdyr til hvor det var beite og vann. Selv om nabateerne opprinnelig tilhørte den aramiske kulturen har moderne forskning avvist teorier om at de hadde aramiske røtter. Isteden har historiske, religiøse og lingvistiske bevis identifisert dem som en nordarabisk stamme.
Den nøyaktige opprinnelsen til den særskilte stammen av arabiske nomader har forblitt usikker. En hypotese har lokalisert deres opprinnelige hjemland i dagens Jemen, helt sørvest på den arabiske halvøy; imidlertid har deres guddommer, språk og skriftspråk lite til felles med det sørlige Arabia. En annen hypotese er at de opprinnelig kom fra østkysten av halvøya. Forskeren Michele Murray har foreslått at de kom fra området Hedsjas på den arabiske vestkysten, og begrunnet dette med at de deler mange guddommer med oldtidskulturen her. Rotordkonsonanten nbtw i stammens navn er funnet i mange tidlige semittiske språk i Hedsjas.
Likheter mellom sen nabateisk arabisk dialekt og de som eksisterte i Mesopotamia under det nyassyriske rike i de siste århundrene f.Kr., og det faktum at assyrerne omtalte en folkegruppe ved navn Nabatu som et av flere fiendtlige arabiske stammer i regionen, antyder en forbindelse mellom de to. Nabateerne kan ha hatt en opprinnelse derfra og migrert vestover mellom 500- og 300-tallet f.Kr. og inn i nordvestlige Arabia og hovedsakelig det området som i dag er Jordan. Assyrerne kjente dem som allierte av kedarittene, et arabisk stammeforbund i oldtiden vest i Arabia, men lite har blitt nedtegnet fra nabateernes eldste historie. Greske og romerske skribenter betegnet dem kun som «arabere».
Senere legendariske og ahistoriske tilskrivelser hevdet at Nebajot, en av figurene i Den hebraiske Bibelen (Det gamle testamentet, og omtalt som en av sønnene Ismael, igjen sønn av den jødiske patriarken Abraham. Denne tilskrivelsen er diskutabel ettersom det hevdes Abrahams umiddelbare etterkommere grunnla mange av kongerikene i områdene rundt oldtidens Israel. Også den jødiske historikeren Josefus på 100-tallet e.Kr. videreformidlet denne ahistoriske forbindelsen.
Assyrerne annekterte Israel og underla seg Ammon, Moab, Judea, og Edom som vasallstater. Senere, etter babylonerne hadde tatt makten i det østlige riket, ble vasallstatene omgjort til provinser: Judea i 587 f.Kr., Ammon og Moab i 582 f.Kr., mens Edom ble erobret i 553 f.Kr. av kong Nabonidus. Han fortsatte videre sørover til den arabiske byen Tayma og bortenfor, til sist nådde han Yatrib (dagens Medina). Jødenes babylonske fangenskap i 586 f.Kr. skapte et maktvakum i som det synes som om nabateerne utnyttet på denne tiden ved innvandret i det som hadde vært Edom mens edomittene ble presset videre til sørlige Judea. Nabateisk inskripsjoner begynte å opptre i edomittisk område. Den greske historikeren Herodotos forteller at den persiske kong Kambyses ikke underkastet «araberne» da han angrep Egypt i 525 f.Kr., men inngikk en allianse hvor deres høvding om å sende forsyninger til den persiske hæren. Alliansen var kortvarig da Kambyses’ etterfølger Dareios den store omtaler araberne som undersåtter i Behistuninnskriftene, som var fullførte i 521/520 f.Kr. Det er ingen indikasjoner på at araberne var lojale for denne eller senere perserkonger.
Aleksander den store hadde erobret Perserriket mellom 335 og 323 f.Kr., og de første helt sikre referansene til nabateerne er datert til 312/311 f.Kr. da de ble angrepet ved Sela eller kanskje ved Petra uten suksess av Athenaios, en hærfører under en av Aleksanders etterfølgere, Antigonos I Monofthalmos, i løpet av den tredje av diadokenes kriger (314–311 f.Kr.). Nabateerne var ved dette tidspunkt blitt en makt å forholde seg til og hadde utstrakte kontakter via sitt handelsnettverk. I henhold til den greske historikeren Diodorus Siculus var Antigonos’ forsøk antagelig forbundet med at han forsøkte å erobre Egypt og det er mulig at nabateerne hadde inngått en form for allianse med egypterne i kampen mot en felles fiende. En gang på 200-tallet f.Kr. omtalte den greske historikeren Hieronymos av Kardia nabateerne og deres skikker i en rapport om et slag.
I de påfølgende århundrene var det flere skribenter som refererte til nabateerne, således antyder at de ble økende fastboende og integrert i den større verden rundt dem. Eksempelvis beskrev Første Makkabeerbok hvordan den jødiske lederen Jonatan Apphus kunne i 160 f.Kr. søke hjelp fra en gruppe allierte nabateerne. Gradvis økte nabateerne sine landområder, hovedsakelig grunnet at Selevkideriket smuldret hen. Deres ekspansjon var således lik de hasmonske Judea, og da nabateerne fikk et eget kongerike, det nabateiske kongerike, var de tidvis allierte med sitt jødiske naborike, men oftere var de i konflikt om de ressursene som lå nærmest inntil deres egne landområder.
Kultur
De mange eksemplene med innrisninger og inskripsjoner — hovedsakelig navn og hilsninger — bevitner området for nabateernes kultur. Den strakte seg så langt nord som nordenden av Dødehavet og bevitner om utstrakt lese- og skrivekyndighet, men med unntak av noen få brev, har ingen former for nabateisk litteratur overleved, heller ikke var noe bemerket i antikken. Onomastiske analyser har antydet at nabateisk kultur kan hatt tallrike påvirkninger. Antikke referanser til nabateerne begynte med Diodorus Siculus; de antyder at nabateernes handelsruter og opprinnelsen til deres varer ble betraktet som handelshemmeligheter, og skjult i fortellinger som skulle forstyrre utenforståendes forståelse. Diodorus Siculus (bok II) beskrev dem som en sterk stamme med rundt 10 000 krigere, framstående blant nomadene i Arabia, unngikk landbruk, faste hus og bruk av vin, men la til at tamdyrdrift som en lønnsom handel med havnene med røkelse, myrra og krydder fra Arabia Felix (det vil si Jemen), foruten også handel med Egypt i asfalt fra Dødehavet. Deres golde og skrinne land var deres beste beskyttelse da deres flaskeformede cisterner (vannbeholdere) for å samle regnvann som de gravde ut i berget eller bakken, ble omsorgsfullt skjult fra angripere.
Religion
Nabateernes religion er en form for arabisk polyteisme. De dyrket sine guder ved templer, høye steder og betyler (latin: baetylus, fra semtisk bet el, «guds hus»), særskilte hellige steiner. De var hovedsakelig anikonistiske (dyrkelse av symboler framfor avbildninger av en guddom, jf. Bildeforbudet i Det gamle testamentet) og foretrakk å dekorere deres hellige steder med geometrisk design. Mye kunnskap om nabateernes graver og gravgods har gått tapt grunnet omfattende gravplyndringer i århundrenes løp.