cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
USAs historie
Ekspansjon vestover (1789–1849)
Etter Napoleons nederlag og Wienerkongressen i 1815, begynte en epoke med relativ stabilitet i Europa. Amerikanske ledere brydde seg mindre med europeisk handel og konflikter og mer om den interne utviklingen i Nord-Amerika. Med slutten på krigens britiske allianse med de innfødte amerikanerne øst for Mississippi, var hvite bosettere bestemt på å kolonisere ukjente land bortenfor elven. I 1830-årene deporterte den føderale regjeringen de sørøstlige stammene til mindre fruktbare territorier i vest. Høyesterett hadde faktisk dømt til fordel for de innfødtes landkrav, men ble ignorert av Andrew Jackson, president på den tiden, til fordel for hans egen agenda.
Amerikanerne stilte ikke spørsmål ved deres rett til å kolonisere langt utenfor sitt eget lands grenser i Nord-Amerika, særlig i Oregon, California og Texas. I midten av 1840-årene ble amerikansk ekspansjonisme uttalt i begreper til ideologien til «manifestert skjebne».
Kongressen erklærte krig mot Mexico i mai 1846 som utløste Den meksikansk-amerikanske krigen. USA beseiret Mexico som ikke var i stand til å motstå angrepet til det amerikanske artilleriet, manglet ressurser og plaget av en delt ledelse. Guadaloupe Hidalgo-traktaten i 1848 gav Texas (med Rio Grande som grense), California og New Mexico til USA. I de neste tretten årene, stod territoriene avgitt av Mexico i sentrum for seksjonelle spenninger over ekspansjonen av slaveri.
Konflikt og borgerkrig (1849–1865)
I 1854 førte den foreslåtte Kansas-Nebraska-loven til Missouri-kompromisset ved å sørge for at hver ny stat i unionen skulle bestemme sitt ståsted mht slaveri. Bosetningen av Kansas av pro- og antislaveri fraksjoner, og til slutt seieren til motstanderne av slaveri, ble drevet frem av dommer som signaliserte fødselen til Det republikanske parti. I 1861 førte innlemmelsen av Kansas i unionen til et brudd i maktbalansen. Den gav også vekst til forskjellige bevegelser som førte til mange anti-abolisjonister og pro-slaveri-følelser som fremdeles eksisterer i dag.
Etter valget av Abraham Lincoln, trakk elleve sørlige stater seg fra unionen mellom slutten av 1860 og 1861 og etablerte en opprørsregjering, Amerikas konfødererte stater 9. februar 1861. Borgerkrigen begynte da konføderasjonens general Pierre Beauregard åpnet ild på Fort Sumter.
De neste fire årene var de mørkeste i amerikansk historie, da nasjonen rev seg selv i stykker over de lange og bitre sakene om slaveri og statenes rettigheter. De økende urbane og industrialiserte nordlige statene (Unionen) beseiret til slutt de hovedsakelig landbruksmessige sørlige statene (Konføderasjonen), men mellom 600 000 og 700 000 amerikanere på begge sider ble drept og mye av landet i sør ble lagt øde. Til slutt ble slaveri avskaffet og den amerikanske nasjonen ble sakte rekonstruert.
Amerikas forente staters historie (1865–1918)
USA begynte sine steg mot internasjonal makt i denne perioden med betydelig befolkningsmessig og industriell vekst i landet, og et antall imperialistiske foretak i utlandet. Sent på 1800-tallet hadde USA blitt den ledende industrielle makten i verden, da de bygget på nye teknologier (som telegrafen og Bessemerprosessen), et ekspanderende jernbanenettverk og rikelige ressurser til å drive den andre industrielle revolusjonen. En bølge av immigrasjon uten sidestykke, 37 millioner mennesker mellom 1840 og 1920, sørget både for å skaffe nok arbeidskraft for amerikansk industri og å skape mangfoldige samfunn i tidligere uutviklede områder, som California. Ekspansjonen av industri og befolkning hadde en betydelig pris også. Stammer av innfødte amerikanere ble for det meste tvunget sammen i små reservater slik at hvite bønder og ranch-eiere kunne ta over deres land, og overgrepsaktig industriell praksis førte til opprettelsen av fagforeningsbevegelser i USA.
I denne perioden ble USA også en internasjonal spiller i kappløpet om eiendommer over sjøen. I den filippinsk-amerikanske krig (1899–1913) for å erobre Filippinene ble mer enn en million mennesker, for det meste filippinere, drept. USAs sene inngang i den første verdenskrig på siden til de allierte maktene, endret balansen i krigen, og gjorde USA til et betydelig militærmakt i tillegg til den økonomiske makten.
Mellomkrigstidens USA og andre verdenskrig (1918–1945)
De allierte maktene la tunge økonomiske straffer på Tyskland i Versaillestraktaten. Til tross for president Woodrow Wilsons oppfordring til fornuftige betingelser, ble det økonomiske resultatet av reparasjonene som traktaten la til grunn alvorlige. Elendigheten de produserte i Tyskland hjalp Adolf Hitler til å ta makten i Tyskland i 1933. Det amerikanske senatet ratifiserte ikke Versaillestraktaten. Isteden signerte USA en separat fredsavtale med Tyskland og dets allierte.
Desillusjonert av at krigen ikke klarte å føre til høyere idealer foreslått av president Wilson, valgte det amerikanske folket isolasjonisme. De vendte sin oppmerksomhet innover, vekk fra internasjonale relasjoner og kun mot innenrikspolitikk.
USA opplevde en periode med ubalansert økonomisk vekst gjennom det meste av 1920-årene. Prisene for landbruksvarer og lønn falt på slutten av krigen mens nye industrier (radio, film, biler og kjemikalier) blomstret. Den ujevne fordelingen var også geografisk. Levestandarden i landbruksområdene sakket akterut bak de urbane og suburbane områdene som så dramatiske forbedringer i hus og byplanlegging. De gode tidene ble reflektert av utvidelse av kreditt i farlig grad, inkludert børsen, som steg til farlige inflasjonsnivå.
Fremstilling, salg, import og eksport av alkohol ble forbudt i 1920 av et tillegg til grunnloven for å fjerne forskjellige sosial problemer. Den ble gjennomført gjennom Volstead-programmet. Forbudstiden endte i 1933 av et annet tillegg til grunnloven. Den ble regnet som mislykket av de fleste, alkohol-konsumet gikk ikke merkbart ned, mens den organiserte kriminaliteten ble styrket. Men den representerte det første tilfellet av et grunnlovstillegg som gikk direkte på sosial aktivitet. Det da 18. tillegget representerte styrkingen av staten tidlig i det 20. århundre.
Børskrakket i 1929 og den påfølgende økonomiske depresjonen har blitt debatert i det uendelige, ofte langs ideologiske linjer. Den begrensede mengden med sikker økonomisk informasjon antyder at konstruksjon og husbygging stagnerte etter 1926 og sluttet seg til nedgangen i landbruk, gruvedrift og petroleums-industriene. I alle disse dro overproduksjon ned prisene og overskuddet. Lønn steg ikke raskt nok til å la konsumentene kjøpe alle de nye husene og hjemmeproduktene som var tilgjengelige. Utenlandshandelen var begrenset av økende proteksjonisme i den industrialiserte verden. Børskrakket fjernet resterende tiltro fra konsumentene og, viktigere, tiltroen til de finansielle institusjonene. De var ekstremt forsiktige med å investere. Dermed sank økonomien i en alvorlig depresjon som ble markert med alvorlige grader av arbeidsløshet, neglisjerte investeringer og fallende priser og lønninger.
I respons til depresjonen gjennomførte kongressen og Hoover-administrasjonen et noe isolasjonistisk Smoot-Hawley tariffprogram og, med sitt offentlige arbeidsprogram, forsøkte å fastsette prisene for bønder og gjennomførte et offentlig arbeidsprogram basert på troen på at den føderale regjeringen var forpliktet til å holde arbeidsledigheten nede. Disse forsøkene var ikke prøvd før, og økonomer i dag har fortsatt ikke blitt enige i hvor riktig denne politikken er. Mens noen føler at disse forsøkene ikke gikk langt nok, og ble overhvelmet av omfanget av depresjonen, tror andre at denne politikken var destruktiv og styrket depresjonen.
Med millioner av arbeidsledige øket politiske tumulter og misnøye kraftig blant arbeidsklassene. En usympatisk eller nedtrykkende respons fra den amerikanske regjeringen kunne like gjerne ha ført til et sosialistisk opprør, men president Franklin D. Roosevelt, valgt i 1932, innførte et antall program for å hjelpe de fattige og arbeidsledige. Han bidro også til den fremtidige stabiliteten i økonomien ved å innføre nye reguleringer i forretningsdriften, særlig i bankene. I de siste tjue årene, har historikere lagt mindre vekt på den «revolusjonære» lovgivningen til Roosevelt-administrasjonen og ser i stedet en logisk, og til og med konservativ, utvekst av Hoover-administrasjonens politikk.
Gjenoppbyggingen gikk derimot svært sakte. Vendepunktet i den store depresjonen var i 1933, men økonomien viste svært liten fremgang gjennom slutten av tiåret, og forble dårlig til den ble dramatisk forandret gjennom USAs involvering i andre verdenskrig.
Isolasjoniststemningen i USA hadde ebbet ut, men USA nektet til å begynne med å gå inn i krigen og begrenset seg til å gi forsyninger og våpen til Storbritannia, Kina og Sovjetunionen. Den amerikanske følelsen forandret seg dramatisk med det plutselige japanske angrepet på Pearl Harbor, og USA sluttet seg raskt til den britisk-sovjetiske alliansen mot Japan, Italia og Tyskland, kjent som «aksemaktene». Selv med amerikansk deltagelse tok det nesten fire år å beseire Tyskland og Japan. Selv om Sovjetunionen hadde langt flere drepte og skadde, var USAs aktive involvering viktig for å hindre en eventuell seier for aksemaktene. De eneste europeiske landene USA erklærte krig mot, var Bulgaria, Ungarn og Romania. Tyskland kom dem i forkjøpet selv gjennom Hitlers krigserklæring mot USA 11. desember 1941.
Etter andre verdenskrig opplevde USA en periode med stor økonomisk vekst karakterisert av veksten av suburban husbygging. USA finansierte gjenoppbyggingen av Tyskland og Japan og vendte til slutt de tidligere fiendene til allierte.
Amerikas forente staters historie (1945–1964)
Etterkrigstidens epoke i USA ble definert internasjonalt som begynnelsen på den kalde krigen, hvor USA og Sovjetunionen forsøkte å ekspandere sin innflytelse på bekostning av den andre, holdt i sjakk av hverandres atomvåpenarsenal. Trumandoktrinen ble USAs «oppdemmingspolitikk» kalt, og USA støttet vennligsinnede land gjennom Marshallplanen og Mutual Defense Assistance Program. Det var en serie konflikter i denne perioden, inkludert Berlinblokaden (1948–49), Koreakrigen (1950–53), invasjonen i Grisebukta på Cuba i 1961 og den spente situasjonen rundt Cubakrisen i 1962. I USA førte den kalde krigen til bekymring rundt kommunistisk innflytelse og resulterte i regjeringens bestrebelser på å oppmuntre matematikk og vitenskap mot bestrebelser som konkurrering i romfart. Imens fullførte det amerikanske folket sin store migrasjon fra gårdene til byene, og opplevde en periode med betydelig økonomisk ekspansjon. Samtidig ble institusjonalisert rasisme på tvers av USA, men særlig i sør, utfordret av den voksende borgerrettsbevegelsen og afroamerikanske ledere som baptistpresten Martin Luther King jr. som både ble Time Magazines «Årets mann» i 1963 og ble tildelt Nobels fredspris i 1964. I 1960-årene ble Jim Crow-lovene, som legaliserte segregering mellom hvite og svarte, avskaffet. I 1964 skrev president Johnson under Civil Rights Act som forbyr diskriminering bl.a. på grunn av hudfarge.
USAs historie (1964–1980)
Den kalde krigen fortsatte gjennom 1960- og 70-årene og USA gikk sterkere inn i Vietnamkrigen, hvis voksende upopularitet fyrte opp under allerede eksisterende sosiale bevegelser, inkludert dem blant kvinner, minoriteter og unge mennesker. President Lyndon B. Johnsons sosiale programmer, Great Society, og den juridiske aktivismen til Warren-domstolen som ble lagt til den brede rekkevidden av sosiale reformer i 60- og 70-årene. Perioden så fødselen til feminismen og miljøvernbevegelsen som politiske krefter, og fortsatte fremgang for sivile rettigheter. I de tidlige 70-årene gjorde Johnsons etterfølger, president Richard Nixon, slutt på Vietnamkrigen da den amerikanskstøttede, sørvietnamesiske regjeringen kollapset. Krigen kostet 58 000 amerikanske soldater livet og mange flere vietnamesere. OPECs oljeembargo og stagnerende økonomisk kjennetegnet slutten av 70-tallet under president Jimmy Carter. Romstasjoner ble skutt opp så tidlig som 1971, og tiden var preget av store fremskritt innen romfart.
Reagan og en verden i endring
I 1980-årene ble president Ronald Reagan valgt og institusjonaliserte et innenriksprogram som inneholdt skattekutt og en internasjonal politikk som var basert på aggressive anti-sovjetiske operasjoner. Selv om USAs gjeld øket raskt, begynte østblokken å streve med økende økonomisk stress, før den til slutt kollapset dramatisk under administrasjonen til president George H.W. Bush.
Etter at den amerikanske selvtilliten fikk flere skudd i baugen på 70-tallet, gikk USA over til å fremdrive sin politikk gjennom lavintensive konflikter i den tredje verden, samtidig som han satset knallhardt for at USA skulle få overtaket i våpenkappløpet, samtidig som Sovjetunionen fikk sitt «Vietnam» i sin første militære operasjon utenfor østblokkens grenser, i Afghanistan.
Alene som supermakt
Til tross for Sovjets fall var USA fremdeles involvert i militære operasjoner, som Gulfkrigen i 1990. Under Bill Clintons presidentskapsperiode kom den lengste sammenhengende periode med økonomiske ekspansjon i amerikansk historie, en sideeffekt av den digitale revolusjonen og nye forretningsmuligheter skapt av internett.
I begynnelsen av det nye årtusenet ble USA angrepet av islamittisk terrorisme da World Trade Center og Pentagon ble angrepet den 11. september. Angrepet var planlagt av Osama bin Laden. Som reaksjon svarte USA under president George W. Bush (sammen med militær støtte fra NATO og politisk støtte fra storparten av det internasjonale samfunn) med å invadere Afghanistan og styrte Taliban-regimet som hadde støttet og gitt ly til bin Laden. Mer kontroversielt var det da president Bush fortsatte det han kalte «krigen mot terror» ved å invadere Irak. Denne invasjonen var svært omstridt i det internasjonale samfunn, selv blant USAs gamle allierte som Frankrike og Tyskland, og førte til en bølge av anti-amerikanisme.
Pr 2005 var det politiske klima også fortsatt polarisert på grunn av spørsmål som abort, stamcelle-forskning, skille mellom kirke og stat og samkjønnede ekteskap, i tillegg til den pågående konflikten i Irak.
Transylvania County
Transylvania County er et fylke i den amerikanske delstaten Nord-Carolina.
Kinas lutherske kirke
Sjette generalforsamling (1937)
Dette var den siste genetralforsamlingen før Den annen sino-japanske krig. Den ble avholdt fra 13. til 18. juni 1937 i Loyang i Henan. Vidtgående planer ble lagt, blant annet om en uttalense om sosiale spørsmål sett fra et luthersk ståsted, opprettelsen av en ungdomskomite, utvidelsen av teologiundervisning og av litterært arbeid. Det ble også vedtatt å ekskommunisere medlemme rsom praktiserte konkubinat eller polygyni.
Syvende generalforsamling (1946)
Møtet skulle egentlig ha funnet sted i Guangzhou i 1940, men måtte utsettes på grunn av krigen mellom Kina og Japan. Det ble til sist avholdt fra 21. til 25. oktober 1946 ved seminaret i Shekou. Ifølgfe en ufullstendig oversikt hadde kirkemedlemskapet øket med 62 % fra 47.473 da siste møte ble holdt, og til 76.953 rett etter krigen.
Det ble vedtatt en rekke viktige resolusjoner, som å søke om medlemskap i Det lutherske verdensforbund som nettopp var blitt opprettet. Man bestemte seg for å sende en delegasjojn til LVFs første generalforsamling i Lund i Sverige i 1947. Man bad også den Lutheran Church - Missouri Synod-tilknyttede Evangelical Lutheran Mission for China om å slutte seg til The Lutheran Board of Publications.
Flere synoder ble opptatt i LCC :
På grunn av de skiftende omstendigheter og den kinesiske borgerkrig ble denne generalforsamlingen den siste der alle synodene var i stand til å la seg representere.
Åttende generalforsamling (1949)
Etter at det meste av Fastlands-Kina var blitt erobret av Det kinesiske kommunistpartis styrker kunne ikke det planlagte møtet i Guangzhou i oktober 1949 ikke avholdes. Det lot seg heller ikke gjøre å flytte generalforsamlingen til Hongkong.
Men den nasjonale president, Peng Fu, som den gang var i Hongkong, bestemte seg til slutt at man skulle avholde et «nasjonalt rådsmøte».
Dette 27. rådsmøte i Tao Fong Shan i Shatin i Hongkong den 4- og 5. november 1949. Tao Fong Shan hadde vært senter for Den Nordiske Kristne Buddhistmisjon (道友會) siden 1930 og var også den midlertidige campus for det lutherske seminar etter at det måtte evakuere Shekou den 1. desember 1948.
Fire nye medlemmer ble innlemmet i LCC :
I pakt med LCCs regelverk ble de fire synodene gitt nye navn i henhold til de områder der de hadde sine tyngdepunkter (se navn i parentesene ovenfor). Men ettersom både Rhinermisjonen og Baselmisjonen hadde virket i landet i over hundre år og arbeidet i Daoyouhui hadde vært svært særegent ble det vanskelig å finne treffende navn. Men ettersom det politiske bilde endret seg ble spørsmålet etterhvert uaktuelt.
Nå hadde det overveldende flertall av lutherske misjoner i Kina sluttet seg til LCC, og ifølge de ufullstendige statistikker som kunne oppsettes hadde LCC nå 104.799 medlemmer. Den var dermed ett av de største protestantiske trossamfunn i Kina.
Kinas lutherske kirke 1950-1951
Den 25. januar 1951, mens kirkens nasjonale president var forhindret fra å reise inn i Kina igjen, gjennomførte LCC et utvidet rådsmøte i Hankou under ledelse av Yu Jun, den nasjonale visepresident. Da ble det følgende besluttet :
Dette avsluttet effektivt LCC som en størrelse i Kina. I 1958 var også TLCC avskaffet ved at den gikk inn i den «postkonfesjonelle» Tre-selv-kirken og det ble innført en felles gudstjenesteliturgi for alle protestanter.
Organisasjon og struktur
LCC var organisert i fire nivåer: Nasjonalforsamlingen, synodene, distriktene og menighetene. Generalforsamlingen skulle etter konstitusjonen tre sammen hvert tredje år for å velge et nasjonalråd lledet av en nasjonal president. På synode- og distriktsnivå møttes man årlig for å velge sine respektive råd, og menighetene valgte hvert år et diakonstyre.
Arven fra Kinas lutherske kirke
Selv om LCC bare varte i 30 år som en organisert størrelse i Kina, har den gitt det viktig bidrag til utviklin gen av lutherske kirker i det østasiatiske område. Mange lutherske kirker i Hongkong, Taiwan, Malaysia og Singapore kan spore sine begynnelser tilbake til LCC.
Hongkong
Av de åtte lutherske kirker i Hongkong kan seks spore sine røtter til LCC:
Taiwan
Det er seks lutherske kirker på Taiwan, hvorav fem har røtter i LCC:
Malaysia
Of the four Lutheran churches in Malaysia, two can trace the legacy of the LCC in their work:
Singapore
De lutherske kirker i Singapore er organisert under en nasjonal enhet som begynte som en misjon av LCC-relaterte misjonærer og arbeidere.
DS «Southern Cross»
DS «Southern Cross» (engelsk for Sydkorset) var en dampdrevet ishavsskute på 521 brt som var konstruert av Colin Archer og bygget i 1886 ved Svinodden verft i Arendal. Som sedvanlig for ishavsskuter av denne typen var hun konstruert med oppbygd bro bak skorsteinen, der rekkverket var dekket med seilduk for å gi ekstra beskyttelse. Som selfangstskute gikk hun under navnet «Pollux», men i 1898 ble hun solgt som ekspedisjonsskip til antarktispioneren Carsten Borchgrevink og omdøpt «Southern Cross».
Den 30. juli 1898 la «Southern Cross» ut fra Kristiania med kurs for London, der den offisielle avreisen til Southern Cross-ekspedisjonen, den første ekspedisjonen som overvintret på det antarktiske kontinent, fant sted 22. august. Reisen sørover gikk via Madeira og St. Vincent med ankomst Hobart på Tasmania i slutten av november. Den 19. desember fortsatte reisen sørover mot Antarktis, og etter å ha strevet i isen i 43 dager ankom ekspedisjonen bestemmelsesstedet Kapp Adare 17. februar 1899. Den 1. mars returnerte «Southern Cross» til Australia, mens en gruppe på ti mann ble igjen for å overvintre ved Kapp Adare. Den 28. januar 1900 var «Southern Cross» tilbake for å plukke opp de etterlatte ekspedisjonsmedlemmene. Deretter seilte de langs Rossbarrieren i 645 km før de returnerte til Australia.
Etter Southern Cross-ekspedisjonen ble hun solgt til New foundland Sealing Company. I april 1914 forliste hun med hele besetningen på 173 utenfor Newfoundland.
Liste over ordførere i Øystre Slidre
Liste over ordførere i Øystre Slidre kommune i Innlandet fra 1945.
Ian Bel
Ian Bel eller Kristian Abel er en norsk indiemusiker. Han har utgitt albumene Limelight i 2005 og Dubious Believer i 2006. Albumene ble utgitt på UNO Record Company Norway og distribuert via MUDI.
Sanders County
Sanders County er et fylke i den amerikanske delstaten Montana. Det ligger i det nordvestlige hjørnet i staten og det har grense mot Lincoln County i nord, Flathead County i nordøst, Lake County i øst, Missoula County i sørøst og mot Mineral County i sør. Det har også grense mot delstaten Idaho i vest.
Sanders Countys totale areal er 7 226 km² hvorav 72 km² er vann. I 2000 hadde fylket 10 227 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Thompson Falls som også er fylkets største.
Pontificium Collegium Germanicum et Hungaricum de Urbe
Pontificium Collegium Germanicum et Hungaricum de Urbe (kort: Collegium Germanicum) er et av de nasjonale pavelige kollegene i Roma, som bl.a. prestestudenter tilknyttes. Nedslagsfeltet omfatter hele det tyskspråklige Europa, de tidligere ungarskdominerte deler av Øst-Europa og like fra starten av (1552) også de nordiske land; for tiden (2016/2017) er tre nordiske prestestudenter (fra Danmark og Finland) tilknyttet kollegiet, og dets rektor, p. Stefan Dartmann S.J., er svensk statsborger.
Historien går tilbake til Collegium Germanicum, som ble opprettet 31. august 1552 ved pave Julius IIIs bulle Dum sollicita. Særlig kardinal Giovanni Morone og jesuittordenens leder Ignatius av Loyola hadde ivret for opprettelsen. Det ble sistnevnte som åpnet kollegiet den 28. oktober. Ledelsen ble gitt jesuittordenen, og den første rektor var pater Pedro de Ribadeneira. I 1580 forente pave Gregor XIII kollegium med det nettopp (1578) grunnlagte Collegium Hungaricum. Siden den gang fører det sitt nåværende navn.
Etter jesuittordenes opphevelse i 1773 ble kollegiet videreført av sekulargeistlige. Etter at keiser Joseph II i 1781 forbød teologistudenter fra sitt herrskapsområde å studere i Roma, og byen noe senere ble okkupert av franske styrler, måtte kollegiet stenge i 1798. Under pave Pius VII ble det i 1818.
I 1824 reorganiserte pave Leo XII kollegiet, og knyttet det enda sterkere til (den nå gjenopprettede) jesuittordenen og gav det den form som det består i enn i dag (2016).
Under Første verdenskrig måtte kollegiet fra 1915 til 1919 forlegges til Collegium Canisianum i Innsbruck.
Kollegiet har for tiden 86 seminarister og prester under utdanning (2016), og er dermed Romas nest største prestekollegium.
Øystein Gudbrandsen Wik
Wik er Fremskrittspartiets representant i bystyrets kontrollkomité, hvor han sitter som leder, og han sitter nå i bystyret i sin tredje periode for Fremskrittspartiet.
Wik jobber til daglig som markedssjef i Bodø Boligbyggerlag.
St. Vincent (musiker)
Annie Erin Clark (født 28. september 1982 i Tulsa ), best kjent under sitt artistnavn St. Vincent, er en amerikansk singer-songwriter og multi-instrumentalist. Hun begynte sin musikkarriere med bandet «The Polyphonic Spree» før hun i 2006 opprettet sitt eget band. Hun er bosatt i New York City. Hun har tatt sitt artistnavn fra sykehuset Saint Vincent's Catholic Medical Center, hvor dikteren Dylan Thomas døde i 1953.
I februar 2014 utga hun St. Vincent, som ble mottatt med meget gode kritikker og nominert til en Grammy-pris som beste alternativ-album.
30. juni 2017 utga hun singlen «New York», fulgt av «Los Ageless» 6. september. Masseduction, hennes femte album, utkom 13. oktober samme år og ble møtt med meget gode omtaler.
Cinelândia
Cinelânda, offisielt Praça Floriano Peixoto, er en plass i sentrum av Rio de Janeiro. Den er sentrums største og mest betydningsfulle plass. Rundt den ligger blant annet de monumentale bygningene Theatro Municipal do Rio de Janeiro, Fundação Biblioteca Nacional og Museu Nacional de Belas Artes.
Det offisielle navnet har plassen fått til ære for tidligere president Floriano Peixoto. Navnet Cinelândia, som betyr «Kinoland», oppsto på begynnelsen av 1900-tallet, da en rekke av byens beste kinoer befant seg rundt plassen. De fleste av dem er nå nedlagt.
Union County (Nord-Carolina)
Union County er et fylke i den amerikanske delstaten Nord-Carolina.
Ishavskatedralen
Ishavskatedralen, egentlig Tromsdalen kirke, er en langkirke i Tromsø. , som har tilnavnet etter sin karakteristiske form; de lyse feltene og selve formen gir assosiasjoner til isfjell. Den er også blitt kalt for «Naustkirka». Kirken som ble vigslet i 1965 ligger på fastlandet utenfor Ishavsbyen Tromsø, godt synlig fra Tromsøya, de store boligfeltene på Tromsdalen, med båt, og med bil til eller fra byen.
Ishavskatedralen er både en turistattraksjon og et symbol og landemerke for selve byen Tromsø.
Historie
Opprinnelig besto Tromsdalen av et mindre antall gårder langs Tromsøsundet. Innbyggerne hørte til Tromsø kirke, og fra 1861 til Tromsøysund kirke, dagens Elverhøy. Fra 1920-tallet oppsto det imidlertid en del forstadsbebyggelse. Sommeren 1957 40 år før kirkebygget ble reist ble den første kirkeforeningen startet med det formål å bygge en kirke. 7. november 1955 vedtok Tromsøysund formannskap at eiendommen «Sofiero» skulle bli kirketomt. En plankomité bestemte at kirkebygget skulle gi plass til gravkapell og menighetssal. Det første planutkastet kom fra arkitekt Jan Inge Hovig. Revidert kirkeplan kom 8. februar 1960. Endelig vedtak om bygging etter denne planen ble gitt ved kongelig resolusjon i statsråd 9. november 1962. Byggearbeidene ble påbegynt 1. april 1964. Kirken ble vigslet av biskop Monrad Norderval den 19. desember 1965. Allerede omkring år 2000 viste bygget preg av aldersslitasje, og det ble gjennomført rehabilitering i perioden 2002-2009.
Opprinnelig ble det bestilt kobberplater til taket, men disse ble for dyre og arkitekt Hovig valgte i stedet aluminium til halve prisen.
Beskrivelse
Forpartiet mot vest er 35 meter høyt. På langsidene består taket av betongskiver (armert lettbetong) som strekker seg helt ned til bakken og flatene er kledd med brennlakkerte, perlegrå aluminiumsplater. Lysrør ved vinduene belyser flatene utvendig, samtidig lyser de også opp inne i kirken.
Grunnflaten i kirkesalens plan er 900 kvm. med sitteplasser til 720 mennesker. Kjellerplanet har en grunnflate på 1020 kvm. Gravkapellet er bygd om til undervisningssal.
Formen på kirken sies å være inspirert av klippeøya Håja.
Den trekantete østveggen på kirken er dekket av glassmosaikken «Kristi gjenkomst» av Victor Sparre. Den har som hovedmotiv Guds hånd med tre lysstråler, som til sammen representerer treenigheten med Kristus i sentrum. Menneskeheten, representert med to betongfigurer av Adam og Eva, fremstår som en grå kontrast mot de guddommelige fargene. Det finnes en rekke andre symboler i glassmosaikken. Den 140 m² store mosaikken er laget av fransk la Dalle-glass. Dalle betyr plate, og det er snakk om tykke glassplater med en dyp farge. Mosaikken, som kom på plass i 1972, fungerer ved sin plassering også som altertavle.
Orgel
Det nye hovedorgelet med tre manualer og 42 stemmer ble innviet under kirkas 40-årsjubileum 17. desember 2005. Det gamle orgelet fra 1965 kunne ikke lenger oppfylle de moderne kravene. Flere piper knakk sammen av sin egen vekt. I tillegg hindret en stor betongplate den akustiske kontakten mellom orgelet og musikeren.
Menighetsrådet i Tromsøysund ga etter omfattende planlegging oppdraget om å lage et nytt orgel til det svenske Grønlund orgelbyggeri. De har bygd et smykke av et instrument som tilfredsstiller de aller fleste krav en bør kunne stille til et moderne orgel. Det har et moderne kombinasjonssystem, en kapasitet inntil trestrøken c i sitt utvidede manual, karakteristiske rørstemmer, en 32 fots-stemme i pedalen og en fransk-symfonisk stil som gjør orgelet til et meget attraktivt instrument, både under kirkelige handlinger og konserter.
Orgelet kan nå brukes sammen med solister, instrumentalister, kor og orkester. Finansieringen av disse arbeidene skjedde delvis gjennom gaver og delvis ved inntekter av turistbesøk og midnattsolkonserter i kirka.
Kirka har også et kisteorgel med åtte stemmer og ett manual med et stemmeomfang fra C til g³.
Kirkens form
Kirkas spesielle utforming har avfødt en rekke ideer og teorier om hva som inspirerte arkitekten. Både klippeøya Håja i Tromsø kommune, naust, fiskehjeller, isfjell, nunatakker, nordlys og lavvo (sametelt) nevnes som enten inspirasjonskilder eller som assosiasjoner observatører får. Begrunnelsen for disse ideene er kun i liten grad basert på informasjon fra arkitekten, men sier kanskje mer om Ishavskatedralens posisjon som landemerke i Tromsø.
Falklandssmett
Falklandssmett (Troglodytes cobbi) er en art i gjerdesmettfamilien. Arten er monotypisk og endemisk for noen av småøyene rundt Falklandsøyene i Sør-Atlanteren.
Taksonomi
Falklandssmetten blir av og til regnet som konspesifikk med hussmett (T. aedon), clarionsmett (T. tanneri) og cozumelsmett (T. beani).
Biologi
Falklandssmett blir cirka 13–14 cm lang og veier typisk 17–20 g. Kjønnene er ganske like, men ungfugler har noe sterkere utfarging enn de voksne.
Kjølflatbiller
Kjøflatbiller (Laemophloeidae) er en artsrik familie av små, oftest brunlige biller. De ble tidligere regnet til familien flatbiller (Cucujidae). De fleste artene lever trolig under barken på døde trær, men noen få kan gjøre skade på lagrede matvarer, særlig korn. Åtte arter er funnet i Norge, tre av dem bare innendørs.
Utseende
Knøttsmå til små (1,5 – 3,5 mm), avlange, flate biller, vanligvis med forholdsvis lange antenner. De er gjerne brunlige på farge og glatte, og det er en tydelig innenevring mellom for- og bakkroppen. Hodet er omtrent så bredt som brystskjoldet, flatt, vanligvis sterkt punktert, med små, runde fasettøyne og lange, avrundede tinninger bak disse. Antennene er vanligvis mer eller mindre trådformede, og varierer i lengde fra litt lengre enn hodets bredde til betydelig lengre enn hele kroppen. Som oftest er de minnst så lange som halve kroppslengden. De består av 11 ledd, det innerste leddet er mye større enn de øvrige og ofte påfallende formet, C-formet, klubbeformet eller med utvekster. Overkjevene (mandiblene) er store og fremovverettede, og stikker fram foran hodet. Noen få arter har en langstrakt snute, nesten som familien snutebiller (Curculionidae). Brystskjoldet (pronotum) er vanligvis forholdsvis lite, gjerne bredere enn langt, firkantet sett ovenfra, med markerte siderender. Som oftest har det en lengdefure på hver side som løper parallelt med sideranden litt innefor denne. Dekkvingene er parallellsidige, uregelmessig punkterte, ofte med lengderibber eller kjøler. Hos noen av de vanligste artene er dekkvingene tvert avkuttet vak og dekker ikke de bakerste bakkroppsleddene. Beina er korte, lårene tykke, leggene og føttene tynne.
Levevis
De fleste av artene lever trolig under barken på døde trær, men noen finnes blant lagrede matvarer, særlig korn, og kan gjøre en del skade. Disse artene stammer trolig fra varme områder, men er spredt over hele verden med handel. et gjelder særlig arter i slekten Cryptolestes, for eksempel rustfarget kornbille, Cryptolestes ferrugineus.
The Quarrymen
The Quarrymen var et britisk band som ble dannet i Liverpool sent i 1956 av John Lennon. Gruppen er mest kjent som bandet som etter hvert ble til det The Beatles.
Historie
The Quarrymen var John Lennons band fra skoledagene. Bandet spilte hovedsakelig skiffle-musikk inspirert av det britiske 50-tallsidolet Lonnie Donegan. Lennon startet bandet, som i utgangspunktet skulle hete "the Black Jacks", sammen med sin venn, Pete Shotton. The Quarrymen spilte på en hagefest 6. juli 1957, hvor John Lennon møtte Paul McCartney for første gang. John Lennon var da 16 og Paul var 15 år. Paul viste John noen gitargrep han ikke kunne, noe som etter sigende imponerte John. Den opprinnelige gruppen hadde liten erfaring og enkelt utstyr, men med Paul fikk de en med litt mer talent på gitar. 6. februar, året etter, ble også den noe yngre George Harrison med i gruppen, noe som ytterligere styrket gruppens ferdigheter på gitar. George var en skolekamerat av Paul. Inntil 1959 var de kun et skoleband, men de tre i bandet fortsatte å spille sammen da de sluttet på skolen det året.
Lennon begynte samme år ved Liverpool College of Art hvor han ble kjent med Stuart Sutcliffe, en ung student med ambisjoner om å bli kunstmaler. Lennon overtalte Sutcliffe til å kjøpe seg en bassgitar, og dermed bli med i gruppa med lovnad om at de skulle lære ham å spille. Han spilte alltid med ryggen til publikum den første tiden. Etter litt problemer lyktes de også å få på plass en trommeslager, Johnny Hutchinson. Besetningen på fem spilte som oppvarmingsband en tid, før de skiftet navn til The Silver Beetles og var med på en kort turne i Skottland som oppvarmingsband for Johnny Gentle. I Silver Beatles ble Hutchinson erstattet med Pete Best. Rett etter kalte de seg kun for The Beatles.
Lake County (Montana)
Lake County er et fylke i den amerikanske delstaten Montana. Det ligger i den nordvestlige delsen av staten og det har grense mot Flathead County i nord og sør, Missoula County i sør og øst og mot Sanders County i vest.
Lake Countys totale areal er 4 283 km² hvorav 414 km² er vann. I 2000 hadde fylket 26 507 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Polson.
Bohumil Mořkovský
Bohumil Mořkovský (født 14. desember 1899, død 16. juli 1928) var en tsjekkoslovakisk turner som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Mořkovský vant en olympisk bronsemedalje i turn under Sommer-OL 1924 i Paris. Han kom på tredjeplass i hopp bak amerikanske Frank Kriz og Jan Koutný fra Tsjekkoslovakia.
Acme
Acme (gresk: ακμή, toppen, senit, den beste) betegner det beste av noe.
Bygg- og anleggsteknikk
Bygg- og anleggsteknikk er et utdanningsprogram på Vg1 (første trinn) i norsk videregående skole.
Kurset kvalifiserer til å gå videre på ett av følgende programområder på Vg2, eller opplæring i bedrift:
Etter Vg2 Anleggsgartner kan man bli lærling i Anleggsgartnerfaget. Etter Vg2 Anleggsteknikk kan man bli lærling i Anleggsmaskinførerfaget, Anleggsrørleggerfaget, Asfaltfaget, Banemontørfaget, Brønn- og borefaget, Fjell- og bergverksfaget, Vei- og anleggsfaget eller Veidrifts- og veivedlikeholdsfaget. Etter Vg2 Betong og mur kan man bli lærling i Betongfaget eller i Murerfaget. Etter Vg2 Overflateteknikk kan man bli lærling i Industrimalerfaget eller i Malerfaget. Etter Vg2 Rørlegger kan man bli lærling i Rørleggerfaget. Etter Vg2 Trearbeid kan man bli lærling i Bøkkerfaget, Møbelsnekkerfaget, Tredreierfaget, Treskjærerfaget eller Orgelbyggerfaget. Etter Vg2 Treteknikk kan man bli lærling i Industrisnekkerfaget, Limtreproduksjonsfaget, Trelastfaget eller Trevare- og bygginredningsfaget. Etter Vg2 Tømrer kan man bli lærling i Tømrerfaget. Etter Vg2 Ventilasjon, tak- og membrantekking kan man bli lærling i Isolatørfaget, i Tak- og membrantekkerfaget eller i Ventilasjons- og blikkenslagerfaget.
Alternativt kan man gå direkte fra Vg1 og ut i lære i bedrift i ett av følgende fag:
Fylkesvei 3316
Fylkesvei 3316 går mellom Østerå bru og Perskås i Nome kommune. Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 102 (Telemark).
Mohandessin
Mohandessin (arabisk: المهندسين), kan også staves Mohandesin eller Mohandeseen, er et nabolag i Giza ved Kairo i Egypt. Området er kjent for velstående husholdninger. Følgende nabolag grenser til Mohandessin: Imbaba, El-Kitkat, Dokki og Agouza.
Dets arabiske navn betyr bokstavelig «ingeniørene», noe som ble gitt grunnet billigere priser for ingeniører i Egypt; det er tilsvarende områder i Mohandessin kalt Sahafeyeen («journalister»), mo'alemeen («lærere»), og ateba'a («leger»), alle utsett for disse yrkesgruppene.
Mohandessin ble bygd på 1950-tallet over tidligere jordbruksland. På 1970-tallet økte befolkningen, og de en gang rike villaområdene ble omgjort til overfylte boligblokker. I de siste ti årene har Mohandessin blitt område for de mest kostbare eiendommene.
Senatorvalget i Arkansas 2010
Senatorvalget i Arkansas 2010 er et kongressvalg som avholdes 2. november 2010 i den amerikanske delstaten Arkansas. Det står mellom den sittende demokratiske senatoren Blanche Lincoln og den republikanske kongressrepresentanten John Boozman. Lincoln vant senatorvalget i 1998 mot Boozmans bror Fay Boozman. Hun ønsker en tredje periode, men valget regnes som et av de mest usikre, sjøl om Arkansas bare har valgt én republikansk senator siden 1879 (Tim Hutchinson satt fra 1997 til 2003).
Demokratenes primærvalg
Blanche Lincoln møtte motstand fra venstresiden i partiet, som støttet viseguvernør Bill Halter. Man må ha over 50% av stemmene i primærvalget for å vinne, derfor ble det avholdt to valgomganger i Demokratenes primærvalg.
Tobias Sammet
Tobias Sammet (født 21. november 1977 i Fulda, Tyskland) er vokalist og låtskriver i det tyske power metal-bandet Edguy, i tillegg til å være forfatteren av metal-operetten Avantasia.
Før Edguys Theater of Salvation var han også bassist i bandet, men bestemte seg etter hvert for å fokusere på synging. Han er også medlem av metal-prosjektet Final Chapter, og opptrådte på Rob Rock-albumet Holy Hell.
Monsenhor Paulo
Monsenhor Paulo er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Asafa Powell
Asafa Kehine Powell (født 23. november 1982 i Spanish Town) er en jamaicansk sprinter.
Han løper hovedsakelig 100 meter og 4 × 100 meter stafett, og har både OL-gull og VM-gull i stafett. Individuelt har han bronse fra VM i 2007 og 2009, og han vant Diamond League i 2011 sammenlagt. Han har også vunnet World Athletics Final fire ganger, samt én gang på 200 meter. Powell har løpt 100 meter 95 ganger under 10 sekunder pr august 2016, og med en personlig rekord på 9,72 er det kun tre løpere som har løpt raskere; Usain Bolt, Tyson Gay og Yohan Blake.
Han sette ny verdensrekord i et internasjonalt stevne i Athen 14. juni 2005. Der løp han på tiden 9,77 og forbedret dermed den tidligere rekorden til Tim Montgomery med ett hundredels sekund. Et år senere tangerte Powell verdensrekorden på et stevne i Gateshead 11. juni 2006.
Etter OL i Beijing i 2008 ble Powell utnevnt til kommandør av Utmerkelsesordenen.
2001
I år 2001 representerte han skolen sin, Charlemont High, ved ISSA High School Championships. Der kom han på 7.-plass i sin klasse (class 1). Treneren Stephen Francis så talent i Powell, og begynte å trene ham én uke senere. I juni samme år vant Powell 100 meter i klassen U20 ved det nasjonale mesterskapet på Jamaica, med tiden 10,50. Han deltok også på det jamaicanske laget som fikk sølv på 4 x 100 meter stafett ved det panamerikanske juniormesterskapet i 2001, som ble arrangert i Argntina. Her løp han sammen med Steve Mullings, Winston Smith og Orlando Reid.
2002
Powell deltok ved Samveldelekene 2002 i Manchester, der han løp 100 meter og 4 x 100 meter stafett. I semifinalen på 100 meter satte han ny personlig rekord, med tiden 10,26, men han kom på 5.-plass i sitt heat og gikk ikke videre til finalen. På sprintstafetten løp han sammen med Michael Frater, Dwight Thomas og Christopher Williams, og fikk 2.-plass på denne øvelsen. Powell løp her siste etappe, og kom i mål hårfint bak britiske Darren Campbell. Begge lagene fikk tiden 38,62, men Storbritannia ble dømt foran.
2003
I 2003 ble han for første gang jamaicansk mester på 100 meter, en tittel han også vant de kommende to årene. Tiden hans var 10,13, men det var for mye medvind til at tiden var gyldig. Han deltok ved VM i friidrett 2003 i Saint-Denis i august, men i kvartfinalen ble både han og Jon Drummond diskvalifisert for tyvstart; de bevegde seg mindre enn 0,1 sekund etter at startpistolen var avfyrt. Powells reaksjonstid ble målt til 0,086 sekunder. Senere i samme VM ble han tatt ut til å løpe semifinalen i 4 x 100 meter stafett, der han løp ankeretappen. Jamaica hadde nest raskest tid i semifinalen, og gikk dermed til finalen. I finalen vekslet imidlertid Dwight Thomas og Michael Frater så dårlig at Jamaica ikke fullførte løpet. Powell vant to IAAF Grand Prix-stevner i 2003, blant annet Memorial Van Damme, som også var et Golden League-stevne. Han kom på 7.-plass med tiden 10,23 i IAAF World Athletics Final.
2004
Den 12. juni 2004 løp Powell sitt første løp under 10 sekunder, da han løp på 9,99 med 1,8 m/s medvind, ved det nasjonale juniormesterskapet som ble arrangert på GC Foster College i Spanish Town. To uker senere vant også det jamaicanske mesterskapet, med ny personlig rekord på 9,91, og ble med det en av favorittene til sommer-OL 2004 i Athen. Imidlertid ble OL-finalen et sterkt heat, med fire løpere under 9,90, og Powell kom på 5.-plass med tiden 9,94. Justin Gatlin vant OL-gull, med ny personlig rekord på 9,85. Etter dette trakk han seg også fra finalen på 200 meter, og han fikk heller ikke løpt finalen på 4 x 100 meter, siden Jamaica ikke greide å kvalifisere seg til finalen. De ble slått ut i innledningsheatet med tiden 38,71.
Etter et skuffende OL satte han ny jamaicansk rekord på 9,87 sekunder ved Memorial van Damme i Brüssel i september, og vant dette løpet. Han vant fem IAAF Grand Prix-stevner i 2004, og ble den første som greide å vinne både 100 og 200 meter ved IAAF World Athletics Final, med mesterskapsrekorder på begge distansene. Han løp 100 meter på under 10 sekunder ni ganger dette året, og var ved utgangen av sesongen rangert som nummer én i verden på 100 meter og nummer fire på 200 meter.
2005
Powell satte ny personlig rekord ved Jamaica International Track & Field Invitational i mai, der han løp på 9,84. Denne tiden plasserte ham på 3.-plass over tidenes raskeste 100 metersløp, bak Maurice Greene (9,79) og Tim Montgomery (9,78). Den 14. juni satte han ny verdensrekord, da han vant Tsiklitiria Super Grand Prix i Athen. Tiden hans ble 9,77, som var 0,01 sekund raskere enn Tim Montgomerys gamle rekord fra 2002, som senere har blitt strøket på grunn av dopingavsløringer. Powells løp på 9,77 ble satt på samme bane som Maurice Greens tidligere verdensrekord på 9,79, satt i 1999. Rekorden ble satt med 1,6 m/s medvind, som er innenfor IAAFs grense på 2,0 m/s.
Ved det jamaicanske mesterskapet i 2005 vant Powell igjen 100 meter, og ble jamaicansk mester for andre år på rad. En lyskeskade i juli gjorde imidlertid at han måtte avslutte sesongen, og han deltok ikke ved VM i friidrett 2005. Han endte dermed opp med to IAAF Grand Prix-seire dette året, men løp de tre raskeste 100 metersløpene i verden dette året (9,77 - 9,84 - 9,85), og var rangert som nummer to i verden. Han ble også tildelt utmerkelsen «Male Athlete of the Year» av Central American and Caribbean Athletics Confederation (CAC).
2006
2006 ble en resultatmessig god sesong for Powell. Han van gull på 100 meter ved Samveldelekene 2006, etter en dramatisk semifinale med tre tyvstarter og to diskvalifiseringer. Powell selv løp også over i feil løpebane, da han så bort på resultattavla, men hindret ikke konkurrenten, så dette fikk ingen konsekvenser. Powell løp på 10,03 i både semifinalen og finalen. Han løp siste etappe på 4 x 100 meter stafett, og sikret der førsteplassen for Jamaica, slik at han endte opp med to gullmedaljer ved disse samveldelekene. I mai vant han Jamaica International Track & Field Invitational, med tiden 9,95, foran Marc Burns (10,22) og Ainsley Waugh (10,31). Powell vant 200 meter ved det jamaicanske mesterskapet i juni (100 meter ble vunnet av Michael Frater), der han løp på 19,90 og tangerte årsbestetiden i verden, og var kun Han vant 100 meter ved ti IAAF Grand Prix-stevner dette året, herav alle seks Golden League-stevnene, noe som ga ham 250.000 amerikanske dollar i premiepenger.
Han løp flere raske løp i 2006; den 11. juni tangerte han sin egen verdensrekord ved et stevne på Gateshead International Stadium, og 18. august tangerte han tiden nok en gang, i Zürich. Den 9. september vant han 100 meter ved World Athletics Final i Stuttgart, igjen med ny mesterskapsrekord, med tiden xx.xx. Uken etter deltok han ved Verdenscupen i friidrett 2006, men det jamaicanske stafettlaget på 4 x 100 meter fullførte ikke løpet. For andre året på rad ble han tildelt utmerkelsen «Male Athlete of the Year» av Central American and Caribbean Athletics Confederation (CAC), og i november ble han kåret til «World Athlete of the Year» av IAAF. Magasinet Track & Field News kåret Powell til «Track & Field News Athlete of the Year».
2007
Den 5. januar 2007 mottok Powell Commonwealth Games Sports Foundation sin utmerkelse «Athlete of the Year». På grunn av en tendinitt (betennelse) i kneet, slik at han mistet flere uker med trening, måtte han stå over både stevnet Penn Relays og Jamaica International Track & Field Invitational i mai. Han ble på nytt jamaicansk mester på 100 meter, men fikk igjen en skade i lysken i dette mesterskapet. Under VM 2007 i Osaka kom han på tredjeplass i 100-meterfinalen bak amerikaneren Tyson Gay og Derrick Atkins fra Bahamas. Atkins er Asafa Powells tremenning. Både Gay og Atkins passerte Powell sent i løpet, og Powell innrømte senere at da han så at Gay passerte ham fikk han panikk og ga opp, noe som gjorde at også Atkins gikk forbi ham; ''«When Tyson came on and gave me a little bit of pressure I just panicked. (...) When I saw I wasn't in gold medal contention, I gave up in the middle of the race. I just stopped running.»'' På 4 x 100 meter stafett ved samme VM løp Powell igjen ankeretappten, og bidro sterkt til at Jamaica fikk sølv. Da han overtok stafettpinnen lå de på 5.-plass, men han løp seg opp og passerte Storbritannia rett før mål, slik at Jamaica kom inn på 2.-plass bak USA. Jamaicas tid ble 37,78, som var ny jamaicansk rekord.
Den 9. september 2007 satte Powell ny verdensrekord med tiden 9,74 ved et GP-stevne i Rieti i Italia. Dette var i innledningsheatet, med 1,7 m/s medvind. I finalen løp han på 9,78, uten vind.