cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Postmaker
Postmakerens produkter
Postmakeren produserte også vannrør. Disse ble laget av tre, og ble boret ut av hele trestammer, helst furu. Postmakeren måtte ha god forståelse for furutømmer. Virke til vannrør skulle være hogd om vinteren, være mest mulig kvistfritt, ha god og mye malmved, stokkene skulle være rette, de skulle holde i toppen og være 8 - 12 meter lange. Spesialboret som ble benyttet, postboret, var forsynt med en skrue til å trekke det fram i endeveden, og ei stang var montert slik at det kunne styres flere meter gjennom stokken. Boringen var presisjonsarbeid. Først boret postmakeren hull fra den ene siden og halvveis inn i stokken, deretter fra den andre siden. Hver gang boret var fylt med flis ble det trukket ut og tømt. Flisen skulle ha spor etter stokkens marg. Når stokken var gjennomboret ble en stang med en fille trukket gjennom, bl.a. for å fjerne flis fra hullet. Arbeidet var krevende; øvelse og forsiktighet var nødvendig. Det var viktig å treffe nøyaktig for å minimalisere motstand og unngå punkter hvor urenheter kunne samle seg slik at vanntilførselen stoppet. Det fantes fuskere i postmakerfaget, og disse hadde sine knep om borehullene ikke traff hverandre. Hullene hadde en diameter på, eller. hull ble brukt kun til hovedvannledningene i hovedstaden, bl.a. den som førte fram til festningen. En treledning tåler ikke vanntrykk av betydning. Derfor måtte vannet renne kontinuerlig fram til vannpostene.
Pumpemakerne laget lensepumper til bruk på seilskuter, og vannrørene var av samme type som postmakeren laget.
Postmakernes tid i Christiania
I Oslo er det funnet trerør som er fra slutten av 1500- eller begynnelsen av 1600-tallet. Fra da av og frem til midten av 1800-tallet hadde postmakerne sin storhetstid.
Den første hovedvannledningen i Christiania, Festningsledningen som forsynte de militære anleggene på Akershus, ble lagt på begynnelsen av 1600-tallet. Frem til 1847 ble det så lagt i alt syv hovedvannledninger av tre, alle med innvendig diameter. Alt drikkevann som forsynte byen ble hentet fra Akerselva.
De hule trestammene som postmakeren tålmodig hadde bearbeidet, ble satt sammen til lange rør ved hjelp av bøssinger (ringer av smijern) som ble slått inn i endene. De siste trerørene som forsynte Christiania med vann, ble lagt i 1847 og den siste hovedvannledningen med trerør ble koblet fra i 1879.
Vannpostene hadde en viktig funksjon i brannberedskapen. Byens postmaker, som seinere ble kalt vanninspektør, hadde bl.a. i oppgave å påse at vannpostene ble holdt åpne og isfri.
Da de siste trerørsledningene ble gravd ned i 1847, fikk Oslo 20 nye offentlige vannposter. Private huseiere som hadde godt med penger, kunne koble seg til ledningen med egne vannspring. I 1845 ble prisen satt til 600 kroner og den årlige vannavgiften var 16 kroner. De siste rørene fra denne ledningen ble gravd opp høsten 2000 i Maridalsveien.
Christiania i nordisk sammenheng
Oslo var i norsk og nordisk sammenheng, relativt tidlig ute med vannforsyning til byens befolkning. Riktignok fikk Erkebispegården i Trondhjem innlagt vann allerede på slutten av 1400-tallet. Malmö, på den tiden dansk, fikk vannforsyning rundt 1580. Göteborg fikk byvann i 1787. Kristiansand fikk rennende vann via trerør til en vannpost i sentrum i 1843, Bergen startet arbeidet med vannforsyning i 1850-årene og Stockholms første vannledning kom i drift i 1861.
Jern vinner frem
I 1859 hadde støpejernsrørene fullstendig overtatt arenaen i hovedstaden. Teknologisk var de overlegne – de tålte høyere trykk, krevde mindre vedlikehold og hadde lengre levetid. Prismessig var de blitt konkurransedyktige. Og også sunnhetsmessig gav de fordeler og antallet sykdomstilfeller og dødsfall på grunn av vannbåren smitte gikk ned. I Oslo ble det stilt krav om at vanninstallasjoner i hus heretter måtte utføres av rørleggere med autorisasjon fra magistraten – og postmakernes tid var definitivt ute.
Oslojolle
Oslojolle er en klinkbygget seiljolle på 18 fot. Den ble konstruert av Erling L. Kristofersen i 1936. Båten ble opprinnelig bygget helt åpen med brede skvettganger. Senere ble den også bygget med dekk. Denne versjonen er kjent fra filmen ??? fra Hvalerskjærgården.
Båten fører fokk og storseil. Kjølen er av jern og utformet som svingkjøl. I sin første versjon var båten luggerrigget. Senere kom 7,5 m² og 9 m² bermudarigg. Med den største riggen er båten noe overrigget. Båten er relativt smal og derved rank. I en periode fra 1950-70 var dette en meget populær hyttebåt, særlig i Oslofjorden og på Sørlandet.
Båten ble fra 1964 også produsert i glassfiber av Sverre Westermoen Båtbyggeri på Sørlandet. Westermoen fikk i 1965 utmerkelsen «Merket for god design» for «Oslojolle 9 m² i plast».
Den første plastversjonen var lik med trebåten med dekk. Her var det åpent under fordekk og akterdekk, noe som gjorde det mulig å seile tur. Senere laget Westermoen en dobbelskrogversjon. Her var det en åpen cockpit, men ingen tilgang inn under dekk. All bagasje må dermed ligge mellom beina på mannskapet.
Kristofersen har også konstruert Knarr og Knarrens «lillesøster» Kutter. Begge disse båtene bygges på lest, en byggemetode som Kristofersen fant opp.
Elise
Elise er en kortform av kvinnenavnet Elisabet, som er en gresk form av det hebraiske navnet Elischeba, dannet av eli, «min Gud», og scheba, «syv» i betydningen «fullkommen».
Utbredelse
Elise var et populært navn på jentebarn i Norge på siste halvdel av 1800-tallet, og hadde igjen økende popularitet fra 1980-tallet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Vadim Meller
Biografisk
Vadim Meller ble født som barn nummer to i en høyere embedsmannsfamilie i tsarstyrets justisdepartement, som lå i St. Petersburg. Faren var av svensk adelsslekt. Moren, som var halvt gresk, halvt italiensk, var også adelig.
Han studerte juss ved Kiev-universitetet fra 1903 til 1908 da han tok eksamen, og fikk sommerplass som privatelev hos Franz Roubaud i Genève, og fra 1908 hos Heinrich Knirr i München. Plass på kunstakademiet i München 1908 – 1912. Vadim Meller var i kontakt med kunstnergruppen Der Blaue Reiter, og møtte og ble venn med Vasilij Kandinskij.
Etter at han flyttet til Paris, stilte han sine verker i Salon des indépendants, Vårutstillingen og høstutstillingen (Salon d'automne) som medlem av Société des artistes indépendants (Uavhengige kunstneres forbund). Han fikk også veiledning av Antoine Bourdelle. Andre kunstnere på den tid var Kasimir Malevitsj, Sonia Delaunay, Alexander Archipenko, Aleksandra Ekster, Pablo Picasso, Georges Braque og André Derain. Han dro tilbake til Kiev i 1917, og arbeidet med staffelibilder, monumentalmalerier, grafisk design og teaterkostymer. Overgangen til scenografi skjedde i de første årene etter revolusjonen.
Fra 1918 til 1921 samarbeidet han med scenograf og ballettdanser Bronislava Nijinska (Vatslav Nizjinskijs søster).
I 1925 deltok Vadim Meller på Verdensutstillingen i Paris, og mottok en gullmedalje for utformingen av Berezil-teateret.
Samme år deltok han i en tilsvarende utstilling i New York. Han ble etter hvert leder av konstruktivisme-skolen innen ukrainsk teaterdesign, og var ledende kunstner der til 1945. Samtidig var han lærer ved kunstakademiet, og arbeidende leder for flere andre institusjoner.
Han var gift med Nina Genke. Vadim Meller døde i Kiev i 1962.
Noregs Boklag
Noregs Boklag L/L var et norsk forlag stiftet i 1922 som Norsk Målkontor. Formålet var å spre nynorsk litteratur gjennom forlagsvirksomhet. Noregs Boklag ble overtatt av Det Norske Samlaget i 1985. Fra starten av og frem til på 1970-tallet var Noregs Boklag det ledende nynorske forlaget for skjønnlitteratur. Forfattere som Olav H. Hauge, Tor Jonsson, Jan-Magnus Bruheim, Knut Ødegård og Edvard Hoem gav ut bøker på forlaget.
Efesos
Efesos (gresk: Ἔφεσος) var i oldtiden en viktig havneby på Lilleasias vestkyst med omkring 250 000 innbyggere. Byen var det joniske Hellas økonomiske sentrum og senere en av det romerske imperiets viktigste metropoler. I byen fantes blant annet et av verdens syv underverker, Artemistemplet. Ifølge kristen tradisjon skal jomfru Maria, Jesus' mor, ha dødd i Efesos etter å ha dratt dit sammen med apostelen Johannes etter korsfestelsen. Efesos ble i 2015 oppført på UNESCOs liste over verdensarven.
Efesos i antikken
I antikken var Efesos en by som lå ved elven Kaystros' munning (dagens Küçük Menderes) men idag ligger byen ca. 10 km fra kysten ved Selçuk. Ifølge oldtidens legender ble byen grunnlagt i det 11. århundre f.Kr. av kong Androklos fra Athen, men i dag tror man at byen var en gresk koloni fra omkring 600 f.Kr. Da grekerne etablerte seg i Efesos møtte de en lokalbefolkning som tilbad en modergudinne som kaltes Kybele. Hun smeltet sammen med grekernes egen fruktbarhetsgudinne Artemis og kaltes Artemis fra Efesos.
Kong Kroisos gjenoppførte og forstørret byen omkring 560 f.Kr. Han startet også arbeidet med det gigantiske Artemistemplet. Tempelet sto ferdig rundt 100 år senere, og målte 55 x 115 m ved sokkelen og kan ha hatt så mange som 127 søyler. Templet ble ødelagt første gang 356 f.Kr. av Herostratos men det ble bygd opp igjen. Det nye tempelet var ferdig etter 100 år, og det ble stående til 263 e.Kr., da det ble ødelagte igjen, denne gangen av invaderende gotere. Tempelet ble gjenoppbygget en gang til, men nå hadde kristendommen fått fotfeste i byen. Da Konstantinopel tok over ble tempelets marmor brukt til å bygge katedraler.
Efesos ble en del av Romerriket fra omkring 133 f.Kr., og byens betydning vokste med sin strategiske beliggenhet som port til Lilleasia og havneby med sjøforbindelser til hele Middelhavet. I tillegg til Artemistempelet ble byen berømt for sitt bibliotek og teater – det største i den antikke verden, med plass til 25 000 tilskuere. Her ble det utspilt kamper med ville dyr.
Det kristne Efesos
Efesos som åsted for jomfru Marias himmelfart nevnes første gang av pave Celestinus på 400-tallet. Men det var først i forbindelse med den tyske nonnen Katharina Emmerichs visjoner på begynnelsen av 1800-tallet og den etterfølgende katolske ekspedisjonen på slutten av 1800-tallet at Marias kapell, Panaya Kapula («Jomfruens port»), ble oppdaget av omverdenen. Da hadde de lokale ortodokse kristne feiret Marias død og himmelfart årlig ved kapellet i lang tid. Det er i dag kjent som Meryem Ana og er et viktig valfartsmål.
Flere av apostelen Paulus' første gjerninger som er nevnt i Bibelen finner også sted i Efesos. Apostelen Johannes betydning i byen fins også å beskue i form av Johanneskirken som ble oppført på 500-tallet.
Dagens Efesos
Dagens Efesos er et valfartsmål for spesielt turister og de besøker i første omgang de antikke, arkeologiske ruinene etter teateret og biblioteket.
Olav Kjelbotn
Olav Kornelius Kjelbotn, tidligere Kristoffersen, (født 5. oktober 1898 i Fosnes, død 17. mai 1966 i Namsos ) var en norsk langrennsløper som konkurrerte på 1920-tallet.
Kjelbotn vant 30 km i NM 1924 på Voss. Han slo Thorleif Haug som nettopp hadde vunnet tre gull i OL 1924 i Chamonix. Han tok Norges første medalje i et ski-VM da han ble nummer tre på 50 km i VM 1926 i Lathis. I Holmenkollrennene vant han femmila i 1926 og kombinert i 1928.
Kjelbotn var skimaker, og han produserte sin egen skismøring, Kjelbotn Spesial.
Grønland og Antarktis
Norges Svalbard- og Ishavsundersøkelser, forløperen til Norsk Polarinstitutt, startet i 1929 med vitenskapelige sommerekspedisjoner til Øst-Grønland, og Kjelbotn var med på den første ekspedisjonen fra 1929 til 1931.
I 1932–33 deltok Kjelbotn sammen med Hallvard Devold som mannskap på kaptein Hjalmar Riiser-Larsens ekspedisjon til Antarktis. De skulle gå med hundespann langs kysten fra Enderby Land til Weddellhavet. Isen, der de hadde losset alt utstyr for ett års overvintring, brøt opp allerede første natta. De tre drev til havs på et isflak mens de fleste hundene drev av gårde på et annet isflak og forsvant. Devold og Kjelbotn vekslet på å trå på en ergometersykkel med dynamo som leverte strøm til en liten kortbølgeradiosender. Etter vel to døgns dramatisk sykling og morsing, der vind og sjø stadig brøt isflaket deres mindre og mindre, fikk de omsider kontakt med en norsk hvalbåt og ble reddet sammen med fire hunder.
Ubiratã
Ubiratã er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Mora kommune
Mora kommune er en kommune i Dalarnas län i landskapet Dalarna i Sverige. Kommunen har grenser mot nabokommunene Älvdalen, Malung-Sälen, Vansbro, Leksand, Rättvik og Orsa i Dalarnas län. I nord har kommunen grense mot Härjedalen kommune i Jämtlands län. Kommunens administrasjonssenter ligger i Mora.
Geografi
Landskap prega av skog, småvann og myr. Den østlige delen av Orsasjön og den nordlige delen av Siljan ligger i kommunen, det samme gjør den største øya i Siljan, Sollerön. Österdalälven renner gjennom kommunen. Vest i kommunen ligger innsjøen Venjansjön.
E45, riksväg 26 og riksväg 70 går gjennom kommunen. Mora er knytta til det svenske jernbanenettet gjennom Dalabanan og Inlandsbanan. Mora-Siljan flygplats har daglige avganger til Stockholm Arlanda.
Balambano-demningen
Balambano-demningen er en demning med et vannkraftverk i elva Larona på øya Sulawesi, Indonesia. Dette anlegget har en totalt installert effekt på 210 MW, ble påbegynt i 1985 og stod ferdig utbygd i 2000.
Lacoste
Lacoste er en fransk klesfabrikant som har spesialisert seg på sportsklær, primært innen golf og seiling. Firmaet ble dannet i 1933 av tennisspilleren René Lacoste og André Gillier.
Lacoste er en av hovedsponsorene til det åpne franske mesterskapet (French Open) i Tennis. Turneringen spilles på mange baner i det store anlegget Roland Garros.
Firmaets hovedkvarter er i Paris.
Erben Wennemars
Egbert Rolf «Erben» Wennemars (født 1. november 1975 i Dalfsen) er en nederlandsk skøyteløper, med de korte distansene som sin spesialitet (500, 1,000 og 1,500 meter).
Karriere
Han var kvalifisert og blant favorittene på de tre korteste distansene under OL i 1998 i Nagano, men i det andre løpet på 500 m falt parkameraten Grunde Njøs og tok Wennemars med seg i fallet. Wennemars ble skadet og måtte trekke seg fra de øvrige distansene.
Musi vannkraftverk
Musi vannkraftverk er en demning med et vannkraftverk langt sør på øya Sumatra, Indonesia. Dette anlegget har en totalt installert effekt på 210 MW, ble påbegynt i 2000 og stod ferdig utbygd i 2006.
Erben Wennemars
Karriere
Wennemars fikk sin første store suksess i 2003 da han vant både 1,000 m og 1,500 m under VM enkeltdistanser i Berlin. Ett år senere vant han sprint-VM i Nagano. Han gjentok denne suksessen i Salt Lake City 2005.
I 2007 kvalifiserte Wennemars seg for første gang til allround-VM. På hjemmebane i Heerenveen vant Wennemars de to korteste distansene og plasserte seg på femteplass sammenlagt.
I 2003 ble Wennemars kåret til årets idrettsutøver i Nederland.
Roger I av Sicilia
Roger I av Sicilia (født ca. 1031, død 22. juni 1101 i Mileto), med tilnavnene Bosso og den store greve, var en normannisk greve av Sicilia fra 1071 til 1101. Han var yngste sønn av Tancred av Hauteville, og han fullførte Huset Hautevilles erobring av Sør-Italia.
Erobringen av Sicilia
Roger reiste fra Normandie til Italia rundt 1055 og samarbeidet med broren Robert Guiscard i deres felttog mot Calabria og Reggio di Calabria falt i 1060 etter en lang og tung beleiring. Veien lå da åpen mot Sicilia som lange hadde vært under styre av ulike muslimske herskere. Messina falt i 1061. Brødrene spilte på indre strid mellom de ulike muslimske herskerne på øya, og vant blant annet et større slag i 1063. Men hovedstaden Palermo var alt for sterkt befestet på dette tidspunktet, først i 1071 innledet de en beleiring av byen og byen falt i januar 1072. På grunn av Rogers store innsats i dette felttoget, ga Robert ham de erobrede områdene på Sicilia som et eget grevskap og med rett til videre erobringer.
Det var imidlertid vanskelig å finansiere videre erobringskrig, med da den muslimske emiren i Siracusa gikk til angrep mot Rogers områder, beleiret han våren 1086 Siracusa, og angrep emiren flåte utenfor byen. Normannerne hadde en stor militær fordel av armbrøsten, og de muslimske styrkene ga opp kampen da emiren falt i vannet og druknet under slaget. Byen ble endelig erobret i oktober samme år, og etter noen mindre byer som overga seg i 1091, var hele øya under Rogers kontroll etter 30 års felttog.
Styre over Sicilia
Den fruktbare øya Sicilia hadde i en årrekke vært en stor mateksportør, særlig av korn. Under det arabiske styret, gikk mye av denne eksporten til Nord-Afrika, men selv om det nå var normannerne som kontrollerte denne overskuddsproduksjonen og ressursene, fant begge de to tidligere stridende partene ut at det var mest lønnsømt å gjenoppta denne handelen. Siden Malta var i stor grad ble kontrollert av pirater, som forstyrret denne eksporten til Nord-Afrika, gikk grev Roger til angrep på øya i 1091 og erobret denne. Foruten å oppnå sikkerhet for egen skipsfart, fikk grev Roger gjennom denne aksjonen også æren av å ha befridd flere hundre kristne fanger. Da korstogene begynte noen få år senere, ga denne nyvunnede freden den store fordelen for Roger at skipsfarten fra det øvrige Europa til Det hellige land kom til å gå via Sicilia, noe som fikk stor betydning for handelen. Dette førte til større økonomiske muskler for Roger.
Rogers styre av Sicilia var preget av stor religiøs toleranse. Omkring 80 prosent av befolkningen var muslimer, og det var viktig for ham at de fikk anledning til at dyrke deres tro i fred. Dette var viktig fordi det var denne befolkningen som stilte med embetsmenn og soldater, og ga betydelige bidrag til kongedømmets økonomi. Samtidig oppmuntret Roger katolske italienere fra fastlandet til å slå seg ned på øya, og han styrket den katolske tilstedeværelsen ved å endre det gresk-katolske bispedømme i Palermo til et romersk-katolsk erkebispesete og opprette flere nye bispedømmer. Dette ga ham støtte hos paven, og da pave Urban II ble valgt i 1088, vendte han seg til Roger da han fikk problemer med den tyske keiseren. Roger fikk stor frihet fra kirken, han fikk blant annet anledning til å utnevne biskoper til tross for kirkens steile holdning i slike saker ellers, ref investiturstriden.
Grev Roger trengte ikke å opprette et adelig hierarki på øya, og slik sikret han seg også mot rivaliseringer og intriger mot ham fra tidligere støttespillere, noe som var vanlig ellers, særlig når noen følte seg forbigått. Øyas heterogene befolkningsmessige sammensetning av arabere, grekere og italienere sto jevnbyrdig under Roger, og det var ingen opprør mot ham under hans styre.
Etterfølgere
Roger døde som en gammel mann 22. juni 1101 i byen Mileto i Calabria. Han hadde ingen overlevende sønner fra sine to første ekteskap, men hadde blant annet to sønner med sin tredje hustru Adelaide del Vasto. Roger I ble derfor etterfulgt av den åtte år gamle sønnen Simon. Han døde imidlertid etter bare fire år. Da overtok sønnen Roger II av Sicilia og videreførte farens verk med å sikre den normanniske makten i middelhavsområdet.
Finn Kalvik
Finn Bjørn Kalvik (født 30. april 1947 på Fåvang) er en norsk visesanger og gitarist. Han vokste opp i drabantbyen Grorud i Oslo, noe som har preget hans kunstneriske uttrykk. Han vant den norske Melodi Grand Prix-finalen i 1981 med sangen «Aldri i livet». Kalvik konsertdebuterte i 1967 og platedebuterte i 1969, og var en av frontfigurene under Visebølgen i Norge. Han har utgitt 20 studioalbum, fra debutalbumet Tusenfryd og grå hverdag i 1971 til det foreløpig siste Ingen vei hjem i 2017.
Historie
Kalvik ble født på en bondegård på Fåvang i Gudbrandsdalen, men familien flyttet i 1952 da Kalvik var fem år og han vokste opp i Stjerneblokkveien i drabantbyen Grorud i Oslo.
Inger Hagerup
Kalvik platedebuterte i 1969 med visen «Finne meg sjæl», og i 1971 kom hans første album Tusenfryd og grå hverdag. Fra tidlig i karrieren satte han musikk til dikt av André Bjerke og Inger Hagerup. Blant annet satte han musikk til "To tunger", "Min onkel triller piller", "Det bor en gammel baker", "Strofe", "Det hemmelige under", "Søte bløte" og Den korsfestede sier av Hagerup. Sistnevnte er et dikt som først ble kritisert for å være blasfemisk, men senere akseptert i kirken som en slags uoffisiell salme. Fra Tusenfryd og grå hverdag utkom i 1971 og til Inger Hagerups død i 1985 samarbeidet de om flere prosjekter og opptrådte også sammen. Finn Kalvik har etter Hagerups død fortsatt tonesatt flere av hennes dikt, bl.a. på albumene Lille persille fra 1986, I egne hender fra 1995 og Bjerke/Hagerup/Kalvik fra 2007.
Den tyske jazzprodusenten og eieren av plateselskapet ECM, Manfred Eicher, produserte i 1976 Kalviks album Fyll mine seil.
Sverige
Flere år på rad var Kalvik et av innslagene på visefestivalen i Västervik i Sverige. Her ble han kjent med viseentusiastene Björn Ulvaeus og Benny Andersson som allerede var en del av ABBA.
I 1977 kom albumet Nederst mot himmelen produsert av Haakon Graf, og to år senere kom det første av to album produsert av Benny Andersson. Andersson og Kalvik spilte inn albumet Kom ut kom fram i 1979 og Natt og dag i 1981 i ABBAs Polar Studios i Stockholm. De to albumene solgte til sammen over 200 000 eksemplarer i Norge og Sverige, og lå over ett år på VGs albumliste.
Livets lyse side
Senere på 1980-tallet kom albumene Tenn dine vakre øyne i 1982 og Det søte liv i 1984. I 1986 tonesatte han og spilte inn 26 barnerim av Inger Hagerup på albumet Lille persille. Samme år vant han Gammleng-prisen i klassen vise. Noe senere spilte han inn albumet Livets lyse side. Tittelsporet ble en av hans mest spilte viser.
I 1991 spilte Kalvik og Øystein Sunde inn albumet Innsida ut. Dobbelt-albumet «Fra A til nÅ - 40 beste» solgte 40 000 kopier i 1993. Sommeren 1995 reiste Kalvik til Sverige og spilte inn I egne hender med produsent Tony Thorén, kjent fra Eldkvarn sammen med svenske artister og musikere som Peter LeMarc og Orsa Spelemannslag.
De siste årene har Kalvik også produsert innen malerkunst.
Etter 2000
Kalvik kom tilbake med albumet Imellom to evigheter høsten 2000, hans første album på fem år. Albumet solgte over 20 000. Singelen «Trøstevise» som han sang i duett med svenske Cajsa Stina Åkerström, ble også spilt på radio i Sverige og var i over én måned blant de tre mest spilte singlene på stasjonen SR P4.
Sommeren 2001 åpnet Kalvik en utstilling på Weidemannsamlingen på Ringebu med oljemalerier og trykk. Samtidig kom CD-boksen 71 81 som inneholdt hans syv første LPer i nyutgivelse på CD. I 2002 kom albumet Klassisk Kalvik som inneholdt 16 av hans mest kjente viser i nyinnspillinger sammen med Praha Filharmoniske Orkester. I 2019 ble han innlemmet i Rockheim Hall of Fame sammen med Anita Skorgan og TNT. I 2021 ble Finn Kalvik tildelt Alf Prøysens Ærespris.
Bibliografi
Sangbøker
Mia Benson
Mia Benson (født Eva-Maria Benson i 7. juni 1947 i Brännkyrka församling i Stockholm) er en svensk skuespillerinne og manusforfatter.
Benson studerte ved Skara skolscen 1967-1968 som ble fulgt av studier ved Stockholms scenskola 1968-1971. Etter studiene har hun vært engasjert ved Fria Proteatern, Nationalteatern i Göteborg, Intiman og Chinateatern.
Gorgonene
Gorgonene var tre heslige kvinnevesener i gresk mytologi. Søstrene Medusa, Stheno og Euryale var monstre med hender av messing, vinger, giftige klør og hår av levende og giftige slanger. Gorgonene og deres andre søstre som var graiene (forkidene) (og sannsynligvis hesperidene) var døtre av Forkys og Keto.
De tre gorgonene skal ha vært søstre og vakre kvinner. Men en gang sammenlignet de sin skjønnhet i hovmod med selveste Athene, og som straff forvandlet hun håret på dem til levende slanger, og alle som møtte deres åsyn ble forvandlet til stein.
Den mest kjente gorgonen var den yngste, Medusa, og hun var den eneste som var dødelig. Dette er grunnen til at Persevs påtar seg oppgaven å drepe henne for å bevise sin uskyld i en forbrytelse.
Cleveland County (Oklahoma)
Cleveland County er et fylke i den amerikanske delstaten Oklahoma. Det ligger i de sentrale delene av staten og det grenser mot Oklahoma County i nord, Pottawatomie County i øst, McClain County i sør og vest og mot Canadian County i nordvest.
Umuarama
Umuarama er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Cleveland County (Oklahoma)
Fylkets totale areal er 1 446 km² hvorav 58 km² er vann. I 2000 hadde fylket 208 016 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Norman som også er fylkets største by.
Cleveland County ble grunnlagt 2. mai 1890.
Marienlyst (Drammen)
Marienlyst er et idretts- og rekreasjonsområde i Drammen og utgjør området mellom Strømsø sentrum og Danvik. Marienlyst inneholder blant annet friidrettsbane, fotballbaner, volleyballbaner, parkområde, idrettshall, svømmehall og utebad. Drammensbadet er Norges største badeanlegg med totalt 9 basseng. På Marienlyst finner man også Drammen vgs, Drammens Museum og Marienlyst skole (Drammen). På vinteren er det skøytebane på fotballbanen mellom Drammensbadet og Marienlyst stadion.
Back to the 80’s (album)
Back to the 80's er det tredje albumet til den norske musikk- og teatergruppen Tramteatret. Albumet ble utgitt i mars 1980. Sangene på plata var tidligere framført i gruppas revy, Back to the 80's, året før.
Marienlyst (Drammen)
Idrett
Marienlyst har siden tidlig på 1900-tallet vært et viktig område for ulike idrettsaktiviteter. NM-finalen i fotball i 1918 mellom Kvik Halden og Brann ble spilt på en grusbane som ble anlagt på Marienlyst samme år. 10 000 tilskuere overvar finalen som ble en økonomisk suksess for arrangøren Drafn. Seks år senere, i 1924, sto Marienlyst Gamle Gress ferdig. Den har blitt flittig brukt av byens fotballag, Drafn helt fra åpningen, og siden 1967 også av Strømsgodset. Det ble vinteren 2007/08 lagt kunstgress på banen, samt grunnarbeid for kunstis. Kunstis er det også like ved, på den kombinerte bandy- og hurtigløp på skøyter-arenaen som ble åpnet i 2002.
Åtte norgesmesterskap på skøyter har blitt arrangert på Marienlyst. Det første i 1903 og det foreløpig siste i 2005.
I 1977 ble Drammenshallen åpnet. Hallen er Drammen Håndballklubbs hjemmebane og har også vært en mye brukt konsertarena.
Marienlyst har også turnhall, som ble innviet i 1936. Turnhallen er tilholdsted for Drammens Turnforening.
I 2008 åpnet Drammensbadet ved siden av Drammenshallen. Dette ble bygget som erstatning for det gamle Marienlystbadet som lå på samme sted. Det nye svømme- og badeanlegget har blant annet 50-meters basseng.
Marienlyst Stadion var olympisk arena for ishockey under OL i 1952 og har derfor lov til å pryde anlegget med OL-ringene.
Walter Eugene O’Reilly
Walter Eugene O'Reilly eller korporal Walter Eugene «Radar» O'Reilly (eller bare «Radar») var en rollefigur i bokserien M*A*S*H (av Richard Hooker), filmen MASH og TV-serien M*A*S*H, samt i TV-piloten W*A*L*T*E*R og to episoder av TV-serien AfterMASH.
Pottawatomie County (Oklahoma)
Pottawatomie County er et fylke i den amerikanske delstaten Oklahoma. Det ligger i de sentrale delene av staten og det grenser mot Lincoln County i nord, Okfuskee County i nordøst, Seminole County i øst, Pontotoc County i sørøst, McClain County i sørvest, Cleveland County i vest og mot Oklahoma County i nordvest.
Walter Eugene O’Reilly
I både filmen og TV-serien var figuren spilt av Gary Burghoff, den eneste som spilte i filmen som fikk gjenta sin rolle i TV-serien.
Om figuren
Romanen fortalte at Radar kom fra Ottumwa i Iowa. Han var bondesønn og faren var død, moren bodde på familiegården og hans onkel Ed hjalp til på gården og fungerte som Radars mannlige forbilde. Radar ble ofte portrettert som en vennlig ung mann fra Midtvesten. Det at han sov med sin teddybjørn var et symbol på hvor ung denne mannen var da han kom til Korea. Han hadde et godt forhold til barn, og brukte av og til tiden på foreldreløse koreanske barn i området der leiren lå.
Pottawatomie County (Oklahoma)
Pottawatomie Countys totale areal er 2 055 km² hvorav 14 km² er vann. I 2000 hadde fylket 65 521 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Shawnee som også er fylkets største by.
Walter Eugene O’Reilly
Om figuren
Korporal O'Reilly fikk en tøff start som leirassistent på 4077, og det så først ut som om han ikke kunne gjøre noen ting riktig. Leirkommandant oberstløytnant Henry Blake tok ham under sine vinger, og til slutt ble den unge mannen en effektiv assistent, ofte visste han mer om hva som skulle gjøres og hva som kom til å skje enn Blake, og Radar utviklet en nærmest magisk evne til å kunne skaffe leiren hva den trengte, men også til å forutse hva behovet kom til å bli og hva hans overordnede kom til å be om. Han hadde også en evne til å høre lyden av innkomne helikoptre med skadde (til og med i enkelte episoder å vurdere om helikoptrene var tomme eller hadde en eller to skadde om bord). Det var disse evnene som skaffet ham kallenavnet «Radar». Gjennom hele serien var han mer eller mindre leirens lim som holdt virksomheten gående uten avbrudd.
Blake og Radar kom etter hvert til å stå hverandre nær, og det var Radar som med tårer i øynene fortalte resten av leiren at Blakes fly var skutt ned og at han var død. Radar brukte litt tid på å tilpasse seg sin nye sjef, oberst Sherman T. Potter, men kom også godt overens med ham. Radar var glad i dyr, og holdt flere mens han var i leiren. Da oberst Potter hadde jubileum, gav Radar ham Sophie, ei merr som han hadde reddet sammen med Pierce og B.J. Hunnicutt.
<!-- Radar idolized Hawkeye Pierce, but the two had a falling out after Radar was injured during a trip to Seoul which caused Hawkeye to leave the OR to throw up from a night of drinking ("To hell with your Iowa naivete...and while we're at it, the hell with you! Why don't you grow up... you ninny!" – when Hawkeye came to apologize, Radar's response was, much to the horror of the nurses, "Oh yeah? Well you can forget it. Just forget it! To hell with me, huh? To hell with you! How do you like that?!" and then threatened to punch Hawkeye if he ever said anything bad about Iowa again); their friendship developed more as that of two equals rather than hero worship.
Leaving M*A*S*H
Because Burghoff felt a need to move on, the Radar character was written out of the series at the beginning of the eighth season. Radar was discharged after his Uncle Ed passed away so that he could go home and help out on the farm. When the unit is in dire straits because they have no working generators, Radar decides that the 4077th needs him more than his mother does. Pierce and Potter try to convince Radar that he is making a mistake, but it takes Klinger's swindling a generator from supply to convince him that the 4077th will survive without him. As a way of saying that Radar came to Korea as a boy and went home a man, he left his teddy bear behind (as Dr. Sidney Freedman predicted he would in the episode "War of Nerves"), leaving it with Pierce.
In the short television movie W*A*L*T*E*R, Radar joins the police force after he returns from Korea.
Teddy Bear
Radar's teddy bear had originally been found on the set by one of the actors. Throughout the series, Radar was known for sleeping with a teddy bear. This was added by the creators to symbolize Radar's youth and naivete; it was also the source of several jokes throughout the series--which collectively formed a recurring joke in itself. In the second to last episode (actually the last episode taped), "As Time Goes By", Pierce added the teddy bear to a time capsule with several other items from the camp including Klinger's Gone with the Wind dress and a broken fan belt from a helicopter. On July 29, 2005, the teddy bear used in the series was sold at auction for $11,800.
Trivia
Big Bird of Sesame Street has a teddy bear named Radar, perhaps a tribute to Radar O'Reilly's teddy bear & Radar O'Reilly himself.
Stargate SG-1 features a bespectacled character who on occasion seems to have psychic tendencies named Walter Harriman, played by Gary Jones. He was the most prominetly featured technician in the control room for most of the series, although he also served as an administrative assistant to Brigadier General Jack O'Neill. He was given the first name "Walter" in season eight, which is generally assumed to be an homage to O'Reilly.
Radar was only in his late teens, but Gary Burghoff himself was almost 30 at the time the series began. Audiences were generally fooled by his short stature, boyish appearance and prepubescent voice. By the time he left the series, Gary was clearly too old for the part, marked by the fact that he'd lost a fair amount of hair.
Eksterne lenker
-->
List of M*A*S*H characters
Vardø lufthavn, Svartnes
Vardø lufthavn, Svartnes (IATA: VAW, ICAO: ENSS, nordsamisk: Várggát, kvensk: Vuorea) er en regional lufthavn i Vardø kommune i Finnmark. Flyplassen ligger på Svartnes ved Bussesundet på fastlandssiden av Vardø, ca. 2 km vest for sentrum og er Norges østligste. Den eies og drives av Avinor, og trafikkeres av Widerøe med Dash 8-100/Q200-fly. I 2019 hadde lufthavnen 29 724 passasjerer. Flyplassen har en asfaltert rullebane som måler 1145 × 30 meter og har retningen 15–33.
Sudirman-demningen
Sudirman-demningen er en demning med et vannkraftverk i elva Serayu på øya Java, Indonesia. Dette anlegget har en totalt installert effekt på 185 MW, ble påbegynt i 1982 og stod ferdig utbygd i 1989.
Vardø lufthavn, Svartnes
Svartnes ble bygget av den tyske Luftwaffe_ i 1943, som brukte den som base for jagerfly som skulle beskytte tyske konvoier. Flyplassen ble forlatt i 1944, men gjenåpnet av Forsvaret som skulle bruke den til militære passasjer-flyvninger. Planene om å starte en sivil lufthavn ble lansert i 1960-årene og fra 1970 startet Norving med taxiflyvninger til Vardø. Flyplassen var lenge rent militær, men ble på midten av 1980-årene knyttet til det regionale flyplassnettet, og er i dag en sivil lufthavn. Det ble foretatt en større oppgradering av terminalen og rullebanen mellom 1984 og 1990.
Det har lenge vært en debatt om å legge ned Svartnes og i stedet forbedre veien til Vadsø lufthavn som ligger 67 km unna.
Historie
Svartnes ble bygd av Luftwaffe under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig. Wehrmacht var avhengig av forsyninger til Kirkenes, som måtte sendes forbi Varangerhalvøya. Konvoiene var mål for sovjetiske bombefly, som var stasjonert på Kolahalvøya. Opprinnelig konvoiene ble beskyttet av den tyske Jagdgeschwader 5 basert på Alta lufthavn. Med et økende antall raid, besluttet Luftwaffe å bygge to flyplasser på Varangerhalvøya, Berlevåg og Vardø lufthavn. 12. juli 1943 ble flyplassen angrepet av åtte sovjetiske Iljusjin Il-2 midt under byggingen, men alle ble skutt ned. Under resten av krigen fortsatte sovjetiske fly å angripe flybasen.
Flyplassen ble ferdigstilt høsten 1943 og det ble stasjonert en med en avdeling med jagerfly fra Jagdgeschwader 5 der, blant annet fly av typen Focke-Wulf Fw 190. Landingsbanen var 1000 meter lang, dekket av planker, slik at den skulle være lett å reparere i tilfelle bombeangrep. Wehrmacht hadde oppretter et fengsel for sovjetiske krigsfanger på flyplassen. Flyplassen var i drift frem til tyskerne trakk seg ut av Finnmark i 1944.
Treverket fra rullebanen ble senere brukt av lokalbefolkningen som byggemateriale til gjenoppbyggingen av bygda. Forsvaret etablerte seg i Vardø i midten av 1950-årene. Flyplassen ble renovert og det ble bygget en terminal bestående av to enkle brakker, en ble som passasjerterminal og den andre som flytårn, bestående av et glasstilsetning på taket. Den 1100 meter lange grusbanen ble utstyrt med bærbare rullebanelys. Luftforsvaret betjente flyplassen med Twin Otter og Shorts Skyvan for å transportere militært personell.
Planlegging
Norving (tidligere Varangfly) begynte å fly taxiflyvninger til den gamle militærflyplassen i 1970 med sine nye 8-seters Britten-Norman Islander. I tillegg ble den brukt av ambulansefly for å transportere pasienter til Kirkenes sykehus. Norving fikk konsesjon til å fly flytaxirute fra Vardø til Kirkenes lufthavn, Høybuktmoen og Båtsfjord lufthavn fra slutten av 1970-årene.
I drift som lufthavn
Byggingen av et nytt terminalbygg og oppgradering av flyplassen til kortbanelufthavn startet i 1984. I februar 1987 fikk Vardø kommune konsesjon til drive kortbanelufthavn. Investeringen skulle koste 11,4 millioner kroner, hvorav 10 millioner skulle finansieres gjennom et lån og resten gjennom tilskudd fra staten og fylkeskommunen. Sistnevnte var også ansvarlig for å dekke driftsunderskuddet. Den oppgraderte lufthavnen åpnet 6. april 1987. De første to månedene fortsatte Norving sin flytaxirute til flyplassen, men fra 1. juni ble det innført en normal rutetrafikk. Widerøe overtok konsesjonen i 1991 med Twin Otter. Widerøe begynte å bruke Dash 8 på sine Finnmarksruter i 1995. Flyplassen ble overtatt av staten og Luftfartsverket (senere Avinor) 1. januar 1997. Widerøe mistet anbudet om å fly til Vardø i perioden mellom 2000 og 2003 til Arctic Air, men fikk anbudet tilbake igjen i 2003. Det ble innført sikkerhetskontroll på flyplassen fra 1. januar 2005. I forbindelse med koronaviruspandemien i 2019–2020 ble Vardø lufthavn stengt, som en av ni kortbaneflyplasser. Passasjerer som skulle reise til og fra Vardø, måtte derfor benytte Vadsø lufthavn.
Mulig nedleggelse
Det har flere ganger vært diskutert å legge ned flyplassen, siden Vadsø lufthavn ligger kun 67 km unna og det er betydelig trafikklekkasje dit. I 2002 var det politisk støtte i Stortinget for å stenge den hvis Europavei 75 mellom Vardø og Vadsø ble oppgradert, men dette ble ikke gjennomført. I 2015 leverte Møreforskning en rapport som viste at en eventuell stenging av Vardø lufthavn ville gi få ulemper for passasjerer til og fra Vardø i forhold til den økonomiske støtten som flyplassen mottar. Avinor uttalte at en beslutning om en nedleggelse ikke ville bli tatt før i 2019. På grunn av utfasingen Dash 8, regner Avinor med at det vil bli mangel på tilgjengelige fly for å kunne drive ruter til mindre flyplasser på en økonomisk forsvarlig måte. De mener derfor at alle kortebane-flyplasser må forlenges, stenges eller flys med mindre fly fra 2030. Det er ikke mulig å forlenge dagens rullebane i Vardø.
Fasilitier
Flyplassen har et lite terminalbygg som har et integrert kontrolltårn og en flyoppstillingplass for Dash 8-100. Passasjerterminalen har kapasitet til å håndtere tretti passasjerer i timen. Rullebanen er asfaltert, måler 1145 x 30 meter og har retningen 15–33, der rullebane 15 har 1145 meter tilgjengelig for avgang og rullebane 33 har 1145 meter. Flyplassen ligger på fastlandet ved Bussesundet ca. 4 km fra Vardø sentrum gjennom Vardøtunnelen og har parkeringsplasser, drosjeholdeplass og bilutleie.
Trafikk
Widerøe har ruter til 6 flyplasser fra Vardø, som betjenes med til sammen fire flygninger om dagen, der alle enten starter eller slutter i Kirkenes eller Tromsø. Både i Tromsø og i Kirkenes er det korresponderende avganger til resten av landet. Rutene er anbudsruter som er subsidiert av Samferdselsdepartementet, som også bestemmer avgangstidene. I 2019 reiste 29 724 passasjerer gjennom lufthavnen. Vardø lufthavn, Svartnes betjener i hovedsak Vardø kommune og brukes primært til reiser til og fra kommunen. På grunn av nærheten til den Vadsø, og den mye større Kirkenes lufthavn (som har direkte fly fra Oslo) er det en omfattende trafikklekkasje til disse to stedene. 53% av alle reisene til og fra Vardø reiser via Vardø, mens 19 % benytter Vadsø og 16 % benytter Kirkenes. 49 % av passasjerene som reiser gjennom Vardø lufthavn, kommer til og fra Oslo og utlandet, og 13 % kommer til og fra Tromsø, 18 % fra Kirkenes og 20 % fra andre steder i Finnmark.
Ulykker
5. mars 1978 styrtet LN-MAD, en Partenavia P.68 operert av Norving på Falkefjell under innflyvning til Vardø lufthavn. Mannskapet på to mistet livet, én passasjer, Per Christensen, overlevde styrten. 1.flyger var 27 år gamle Odd Børre Berntsen fra Andøy kommune. 2.flyger var Arne Thorgersen, 35 år, fra Harstad. Flyet ble senere vraket.
Hålogaland lagmannsrett
Hålogaland lagmannsrett er en av Norges seks lagmannsretter og har sitt hovedsete i Tromsø. Navnet har lagmannsretten tatt etter Hålogaland, som i gamle dager var navnet på Nord-Norge.
Informasjon
Hålogaland lagmannsretts jurisdiksjon omfatter fylkene Nordland, Troms og Finnmark, samt Svalbard og Jan Mayen, som sammen utgjør Hålogaland lagdømme. Foruten i Tromsø settes det jevnlig rett i Mosjøen, Bodø og Vadsø, samt ved behov også på andre steder i rettskretsen, for eksempel når retten må på befaring.
Lagmannsretten ledes av en førstelagmann, som siden høsten 2017 er Monica Hansen Nylund. I tillegg har domstolen en lagmann, Bjørnar Eirik Stokkan, og 16 lagdommere.
På grunn av Nord-Norges store land- og havområder har lagmannsretten mange saker tilknyttet fiskeri og utmarksrettigheter. Lagdømmet preges også av de «tre stammers møte», det vil si nordmenn, samer og kvener. Kulturvariasjonene stiller særlige krav til den dømmende makt, blant annet hva angår evne til å sette seg inn i ulike leve- og tenkemåter. Også språklige forhold medfører utfordringer.
Historikk
Fra middelalderen og frem til 1797 hadde lagmannen i Hålogaland sete i Steigen, Nordland. Ankesaker fra Nord-Norge ble deretter behandlet i Trondhjem stiftsoverrett. Hålogaland lagmannsrett ble gjenopprettet ved straffeprosessreformen i 1887.
Dommere
(Oppdatert pr juni. 2023 )
Kotapanjang-demningen
Kotapanjang-demningen er en demning med et vannkraftverk i elva Riau på øya Sumatra, Indonesia. Dette anlegget har en totalt installert effekt på 114 MW, ble påbegynt i 1990 og stod ferdig utbygd i 1998.
Jiefang
Jiefang (kinesisk: 解放区; pinyin: Jiěfàng Qū) er et bydistrikt i byprefektuet Jiaozuo i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på ca 28.000 innbuggere i 2002, på et areal på 62 km².
Jens T. Thommesen
Jens Thomas Thommesen (født 1. desember 1902, død 13. september 1975 i Arendal) var direktør for Handelshuset Thommesen - Smith og ordfører i Arendal.
Thommesen ble født i Arendal av Thor Thommesen (1873–1947) og Birgithe (Bibbi) Thommesen (1877–1941). Han var eneste sønn i en søskenflokk på tre.
Thommesen var gift to ganger, med Céline Jeanne Hellesen (1913–1943), og Sigrid Platou (1914–1979). Han fikk to sønner med førstnevnte, Thor Thommesen (1936) og Nils Hilmar Thommesen (1938–2012), og to døtre med sistnevnte.
Johan E. Mellbye
Johan Egeberg Mellbye (født 11. november 1866 i Kristiania, død 17. desember 1954 på Nes i Ringsaker) var en norsk gårdbruker og politiker. Han var den første formannen i Bondepartiet (i dag Senterpartiet) 1920–1921.
thumb|left|Johan E. Mellbye drev [[Grefsheim på Nes i Ringsaker fra 1889, fremdeles (2013) i familiens eie]]
Faren Ove Caspar Mellbye fra Trøgstad var i sitt første barnløse og kortvarige ekteskap gift med en pleiedatter av sorenskriver Johan Egeberg i Christiania. De bodde i Egebergs gård i St. Olavs gate 35. Da Ove Mellbye senere giftet seg med Sophie Munch (en datter av Peter Andreas Munch), ble ekteparet boende i Egebergs gård og ble regnet som familiemedlemmer. Deres eldste sønn Johan Egeberg Mellbye var sorenskriverens gudsønn og fikk storgården Grefsheim på Nes i Ringsaker til konfirmasjonen i 1881. Etter agronomutdanningen fra landbrukshøgskolen på Ås kunne Johan E. Mellbye i 1889 også overta driften og utvidet fra åkerdrift til svin, kalkun og planteskole.
Fra 1894 ble han sentral i Norsk Landmandsforbund, fra 1922 Norges Bondelag. Her var han formann fra 1901 til 1905 og fra 1909 til 1941.
Mellbye var statsråd og sjef for Landbruksdepartementet fra 26. september 1904 til 10. mars 1905 i Francis Hagerups andre regjering, og representerte da Høyre. Han var innvalgt på Stortinget fra Hedmark fra 1922 til 1930, da som representant for Bondepartiet, og var parlamentarisk leder i hele sin tid på Stortinget.
Han giftet seg i 1906 med Emelie Pettersson (1879–1954), datter av professor Otto Pettersson og hustru Agnes Irgens. Sønnen Jan E. Mellbye (1913-2009) overtok driften og ledet Norges Bondelag 1969–1974. Sønnesønnen Johan Edvard Mellbye (født 1943) overtok med kona Anne Lise Mellbye (født 1943), som var leder av Norges Bondekvinnelag 1988–1992.
Gary Burghoff
Gary Burghoff (født 24. mai 1943 i Bristol i Connecticut) er en amerikansk filmskuespiller, mest kjent for sin rolle som korporal Walter «Radar» O'Reilly i TV-serien M*A*S*H og filmen M*A*S*H.
Burghoff har også hatt andre roller, som Charlie Brown i 1967 off-Broadway-musikalen You're a Good Man, Charlie Brown. Han ble født med klumpfot og to korte fingre på venstre hånd, men er blitt en mester å skjule dette. I Charlie Brown hadde han en baseballhanske på hånden det meste av tiden, mens han i TV-serien M*A*S*H brukte en skrivetavle.
Burghoff var gift med Janet Gayle fra 1971 til 1979 og fikk ett barn sammen før ekteskapet endte med skilsmisse. I 1991 giftet han seg med Elisabeth Bostrom og fikk to barn med henne. I dag bor han i Paradise, California og gjør blant annet TV-reklame for lokale leger.
Burghoff har også jobbet som profesjonell jazz-trommist, og ledet trioen The We Three, og har også malt naturbilder.
Zhongzhan
Zhongzhan (kinesisk: 中站区; pinyin: Zhōngzhàn Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Jiaozuo i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina.
Det har et areal på 162 / 124 km² og talte i 2002 ca. 120.000 innbyggere.
Uniflor
Uniflor er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Helmut Kurz
Helmut Kurz (født ca. 1937) er en tysk tidligere skihopper som konkurrerte for Vest-Tyskland. Han representerte SK Berchtesgaden og SC Partenkirchen.
Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka fra 1957 til 1966, med 5.-plass i 1959/60 som beste sammenlagtplassering. Hans beste plassering i enkeltrenn var 3.-plass i Oberstdorf 30. desember 1959 og i Garmisch-Partenkirchen 1. januar 1965. I VM i Zakopane i 1962 ble han nummer 33 i storbakken og 43 i normalbakken.
Helmut Kurz var senere hovedtrener for det tyske landslaget i skihopping.
Zvornik vannkraftverk
Zvornik vannkraftverk er en demning med et vannkraftverk i elva Drina, Serbia. Dette anlegget har en totalt installert effekt på 92 MW, ble påbegynt i 1950 og stod ferdig utbygd i 1958. Årsproduksjonen er på 0,50 TWh elektrisk kraft.
McClain County
McClain County er et fylke i den amerikanske delstaten Oklahoma. Det ligger i de sentrale delene av staten og det grenser mot Cleveland County i nord, Pottawatomie County i nordøst, Pontotoc County i øst, Garvin County i sør og mot Grady County i vest.
McClain Countys totale areal er 1 475 km² hvorav 27 km² er vann. I 2000 hadde fylket 27 740 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Purcell.