cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Robert Holmes
Doctor Who
Da Dicks bestemte seg for å forlate Doctor Who i 1974, tok Holmes over jobben som manusredaktør. Han jobbet sammen med den nye produsenten, Philip Hinchcliffe, for å gi serien en ny tone og retning. Tom Baker tok over rollen som Doktoren samme år.
Holmes ble i denne stillingen de neste tre årene og disse sesongene blir sett på som de mest suksessrike, både innen antall seere og anerkjennelse. Historiene som ble laget ble dog kritisert for å være for voldelig og skremmende av Mary Whitehouse og hennes forening kalt National Viewers' and Listeners' Association.
I løpet av denne perioden skrev Holmes tre historier for serien, omskrev to andre historier (som ble vist med psevdonymer) og hadde en sterkt innflytelse på de andre. I 1977 følte han at han hadde gjort alt han kunne for serien og han bestemte seg for å slutte i jobben etter den 14. sesongen. Han ble overtalt til å bli litt til fordi Graham Williams hadde akkurat tatt over som produsent og Holmes kunne hjelpe ham. Etter en halv sesong til ble det klart at Williams hadde full kontroll og Holmes forlot serien.
Anthony Read tok over jobben som manusredaktør og han fikk Holmes til å skrive to historier for den 16. sesongen fordi han ville ha forfattere som kunne Doctor Who og som klarte å skrive brukbare manuskript i tide. Etter denne sesongen skrev ikke Holmes for serien på seks år.
I 1983 var John Nathan-Turner produsent og Eric Saward manusredaktør for Doctor Who. De kalte inn Holmes fordi de ville at han skulle skrive episoden som markerte 20-årsjubileet for serien. Holmes klarte ikke å skrive en historie som hadde alle elementene fra seriens fortid som Nathan-Turner ville ha med og han ga til slutt opp. Terrance Dicks endte opp med å skrive den. Holmes ble dog venner med Saward som senere fikk ham til å skrive en historie for seriens 21. sesong.
Historien ble hetende The Caves of Androzani og var Holmes første manus for serien på seks år. Den er sett på blant fans som en av de beste historiene i hele serien. I denne historien ble den fjerde Doktoren drept (spilt av Peter Davison) og han regenererte til den femte Doktoren, Colin Baker.
En episode av Bergerac var den siste episoden blant de han skrev før han døde som ble vist på TV. Han skrev lite utenom TV-serier, men han skrev boken basert på The Two Doctors for Target Books i 1986, som var den 100. Doctor Who-boken fra dette forlaget.
Master i rettsvitenskap
Master i rettsvitenskap, også omtalt som juridisk embetseksamen, er en akademisk grad (mastergrad) i rettsvitenskap i Norge som tildeles på grunnlag av det juridiske profesjonsstudiet, som har eksistert siden 1736. Personer med juridisk embetseksamen (cand.jur./master i rettsvitenskap) har enerett på den beskyttede tittelen jurist, og det er vanlig å bruke denne tittelen i dagligtale. Graden «master i rettsvitenskap» er beskyttet og kan kun tildeles av Universitetet i Oslo, Universitetet i Bergen og Universitetet i Tromsø – Norges arktiske universitet. Profesjonsstudiet som fører frem til master i rettsvitenskap er normert til fem år.
Både cand.jur. og master i rettsvitenskap omtales også som «juridisk embetseksamen», både i dagligtale i juristmiljøer og i enkelte formelle sammenhenger, f.eks. i advokatforskriften. Personer med juridisk embetseksamen, dvs. cand.jur. eller master i rettsvitenskap, utgjør den regulerte (lukkede) juristprofesjonen og har monopol på en rekke stillinger og verv knyttet til rettsvesenet, slik som dommer, advokat eller stillinger innen påtalemyndigheten. I tillegg til rettsvesenet utdanner det juridiske profesjonsstudiet tradisjonelt ledere til statsforvaltningen og diplomatiet, der jurister lenge hadde monopol på mange høyere stillinger.
Historie
Det juridiske embetsstudiet, senere kalt profesjonsstudiet, ble etablert i 1736 ved Danmark-Norges eneste og felles universitet, Københavns Universitet, og ledet opprinnelig til graden cand.jur., også kalt juridisk embetseksamen. Studiet og eksamenen ble videreført ved Det Kongelige Frederiks Universitet i Norge fra 1811, på grunnlag av studieordningen og gradsforskriften ved Københavns Universitet. De danske og norske juridiske profesjonsstudiene hadde tradisjonelt i stor grad likt innhold, og deler mange tradisjoner helt frem til moderne tid. Bakgrunnen for dette er at lovverkene for Danmark og Norge var nesten identiske siden slutten av 1600-tallet, og nordisk lovsamarbeid i moderne tid har videreført de nære båndene mellom de nordiske statene på det rettslige området.
Daniel Inouye
Daniel Ken «Dan» Inouye (født 7. september 1924 i Honolulu i USA, død 17. desember 2012 i Bethesda i Maryland) var en amerikansk politiker. Han var senator og representerte Hawaii og Det demokratiske parti. Han kom inn i Senatet i 1963, etter å ha representert Hawaii i fire år i Representantenes hus, fra øyene fikk status som delstat i 1959. Inouye var president pro tempore i USAs senat.
Master i rettsvitenskap
Historie
Profesjonsstudiet var lenge normert til seks år i begge land, men som ledd i Bologna-prosessen som standardiserte høyere utdanning i Europa ble profesjonsstudiet både i Danmark og Norge formelt normert til fem år, samtidig som studieåret ble lengre i Norge; gradsbetegnelsen ble i Norge i løpet av perioden 2004–2007 endret fra cand.jur. til master i rettsvitenskap (på engelsk betegnet Master of Laws), mens betegnelsen cand.jur. er videreført for det femårige profesjonsstudiet i Danmark (også oversatt til Master of Laws på engelsk). Selv om studiet er normert til fem år bruker mange studenter lengre tid på studiet, og studiet kan også bli noe lengre avhengig av om man skriver en mer omfattende oppgave på slutten av studiet. I praksis er det ingen betydelig forskjell på omfanget av cand.jur. og master i rettsvitenskap i Norge; i antall studiemåneder er studiet omtrent like langt som følge av at studieåret ble lengre. I lys av at både Danmark og Sverige har beholdt «kandidat»-betegnelsen (cand.jur. eller jur.kand.), og at betegnelsen også er beholdt i Norge for de to andre tradisjonelle embetsstudiene (teologi og medisin) samt i psykologi, har det også i Norge vært foreslått å beholde cand.jur.-graden eller eventuelt gi den som en sidetittel (tilsvarende bruken av siviløkonom som sidetittel for personer med ulike mastergrader) for å fremme nordisk standardisering og fordi gradsbetegnelsen har så lang tradisjon.
Daniel Inouye
Inouye hadde fremtredende roller i senatskomiteene som undersøkte Watergate- og Iran-kontras-affærene.
Master i rettsvitenskap
Historie
Betegnelsen «juridisk embetseksamen» ble tradisjonelt brukt i Danmark og Norge om eksamen fra det juridiske profesjonsstudiet; i Norge brukes betegnelsen etter Bologna-prosessen fortsatt i noen grad som en generell fellesbetegnelse på eksamen fra norsk juridisk profesjonsstudium, dvs. cand.jur. og master i rettsvitenskap, herunder i flere lover og forskrifter, f.eks. i advokatforskriften som stiller krav om «bestått juridisk embetseksamen» for å drive rettshjelpvirksomhet.
Daniel Inouye
Gjennom tidene er det kun Robert Byrd som har hatt en lengre senatorperiode enn Inouye.
Master i rettsvitenskap
Historie
Mastergrad i rettsvitenskap kvalifiserer til å praktisere som jurist i en rekke ulike embeter og stillinger. For enkelte norske embeter, stillinger og verv stiller lovgivningen krav om at det kun kan utnevnes, ansettes eller velges personer med master i rettsvitenskap eller cand.jur. Dette gjelder blant annet for embete som dommer, riksadvokat og statsadvokat, for stilling som dommerfullmektig, og for verv som sivilombudsmann. Videre er det som hovedregel kun personer med master i rettsvitenskap eller cand.jur. som kan få norsk advokatbevilling eller autorisasjon som advokatfullmektig. Det er imidlertid på visse vilkår mulig å få norsk advokatbevilling eller autorisasjon som advokatfullmektig på bakgrunn av juridisk profesjonsstudium fra en utdanningsinstitusjon i en annen EØS-stat enn Norge; f.eks. gir advokatbevilling i et annet EØS-land mulighet til praktisere som advokat i Norge på visse vilkår.
Daniel Inouye
Inouye fikk Medal of Honor for innsatsen sin under den andre verdenskrig. I 2013 ble han posthumt tildelt Presidentens frihetsmedalje.
Petter Lyshol
Petter Normann Lyshol (født 15. desember 1949, død 14. august 2021) var en norsk lokalpolitiker som representerte Høyre. Han var ordfører i Sykkylven i Møre og Romsdal fra 2011 til 2015.
Master i rettsvitenskap
Kandidatløftet
For å oppnå graden master i rettsvitenskap må man, i tillegg til å bestå de nødvendige eksamener, avlegge et løfte. Dette løftet kalles gjerne «kandidatløftet» eller «eksamensløftet». Løftet stammer fra en forordning for graden cand.jur. gitt av den dansk-norske kongen Christian VI i 1736. Ved Universitetet i Oslo har kandidatløftet følgende ordlyd:
Petter Lyshol
Lyshol var salgssjef i emballasjefabrikken West Pack AS i Ålesund. Han var også tidligere fotballdommer og leder av Sunnmøre Fotballkrets.
Master i rettsvitenskap
Kandidatløftet
Universitetet i Bergen og Universitetet i Tromsø benytter en litt annen ordlyd: Kandidatløftet er i nyere tid ment å fungere som en profesjonsetisk rettesnor for jurister.
Engelsk terminologi
Både master i rettsvitenskap og dansk og norsk cand.jur. oversettes til engelsk som Master of Laws, forkortet LL.M., men vil i amerikansk kontekst tilsvare dobbeltgraden JD, LL.M. De første fire årene i graden master i rettsvitenskap tilsvarer den juridiske profesjonsutdannelsen (JD) i USA og andre engelskspråklige land, mens det femte fordypningsåret i Norge går utover det som forstås som en juridisk profesjonsutdannelse i mange land og tilsvarer en LL.M. ved engelskspråklige universiteter, som der er en avansert mastergrad som man tar etter grunnutdannelsen for å spesialisere seg videre innen et forskningsområde. En LL.M. alene gir imidlertid ikke tilgang til den regulerte juristprofesjonen (dvs. kvalifikasjon for advokatbevilling og stillinger innen rettsvesen og påtalemyndighet) og kan også tas av personer med annen fagbakgrunn, slik at det er vanlig å bruke betegnelsen JD, LL.M. for personer med juridisk profesjonsstudium. Personer med ph.d. bruker vanligvis ikke lenger LL.M.-tittelen siden ph.d. er en høyere forskningskvalifikasjon, men kalles gjerne JD, PhD dersom de har juridisk profesjonsstudium som grunnutdannelse. Denne bruken tilsvarer f.eks. den vanlige engelskspråklige dobbeltbetegnelsen MD, PhD for leger med doktorgrad som synliggjør både profesjonsidentitet og forskningskvalifikasjon. Både profesjonsgraden JD for jurister og MD for leger er i USA fireårige, men tas etter en mer allmenndannende collegeutdannelse; begge anses som såkalte «profesjonsdoktorgrader». De fleste jussprofessorer i USA har JD som høyeste grad, på samme måte som de fleste medisinere i USA ikke tar noen grad utover MD.
En jurist, dvs. en person med juridisk profesjonsutdanning som cand.jur. eller master i rettsvitenskap, betegnes på engelsk generelt som lawyer (som må skilles fra advokat, som i engelskspråklige land har andre titler, f.eks. barrister, advocate, solicitor eller attorney-at-law).
Lutetia
Litteratur
Lutetia
Flen kommune
Flen kommune er en kommune i Södermanlands län i landskapet Södermanland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Flen.
Brøttum stasjon
Brøttum stasjon er en tidligere jernbanestasjon på Dovrebanen ved Brøttum i Ringsaker kommune i Innlandet fylke. Stasjonen ble opprettet i 1884 etter at jernbaneforbindelsen mellom Hamar og Sel ble fullført. I 1966 ble stasjonen fjernstyrt uten fast bemanning, og i 1988 ble stasjonen nedlagt og gjort om til et fjernstyrt kryssingsspor. Brøttum stasjon ligger for øvrig 168,47 km fra Oslo S.
Pakkhuset, som er tegnet av Paul Due, og som tidligere stod på stasjonen, ble i 1990 flyttet til jernbaneutstillingen på Maihaugen. Den «Trondheimske kongevei» og pilegrimsleden fra Hamar til Nidaros gjennom Østerdalen går rett forbi stasjonen. Den 28. februar 2003 satte et vogntog seg fast på glatt vinterføre over planovergangen like ved stasjonen, noe som resulterte i at nordgående regiontog på veg til Trondheim kolliderte med trekkvognen. Til tross for store materielle skader ble ingen fysisk skadet i ulykken.
Charles de Gaulle
Charles André Joseph Marie de Gaulle (født 22. november 1890, død 9. november 1970) var en fransk offiser, politiker og forfatter. Under andre verdenskrig ledet han De frie franske styrker i kampen mot den tyske okkupasjonen fra 1940. Han var regjeringssjef fra 1944 til 1946, grunnla den femte franske republikk i 1958, og var president fra 1959 til 1969.
Bakgrunn
Charles de Gaulle ble født i hjemmet til sin mors foreldre, Jules-Émile og Julia Maillot, i Lille og døpt neste dag i Saint André-kirken. Hans fødested er i dag museum.
Hans foreldre, Henri de Gaulle og Jeanne Maillot, var søskenbarn og bosatt i Paris hvor familien etter hvert besto av fire sønner og én datter. Faren var lærer ved et lærested drevet av jesuitter og hjemmet hadde en utpreget katolsk og patriotisk atmosfære.
Henri de Gaulle, som kom fra en skrivende familie, oppmuntret til historisk og filosofisk samtale ved måltidene. På grunn av dette ble Charles kjent med fransk historie fra tidlig alder og han utviklet en sterk interesse for det militære. Foreldrene var rojalister og motstandere av den franske revolusjonen. Faren var veteran fra den fransk-prøyssiske krigen i 1870 og mislikte sterkt den tredje republikk. Moren pleide fortelle hvordan hun gråt da hun hørte om Frankrikes kapitulasjon for tyskerne ved Sedan. Charles de Gaulle spurte gjerne sin far ut om de militære detaljene ved krigen og ledet andre barn i små leker som skulle fremstille de forskjellige slagene.
Selv om familien bodde i Paris beholdt de et nært forhold til Lille som de ofte besøkte.
De Gaulle var 196 centimeter høy og hans hengslete figur var gjenstand for vittigheter også fra Winston Churchill.
Utdannelse
De Gaulle avla baccalauréat (examen artium) i 1906. Fra 1907 tok han to år med forberedelsesklasser (classe préparatoire). Han studerte først et år i Belgia og deretter et år ved Le Collège Stanislas de Paris, en privat katolsk skole. I 1909 ble han tatt opp ved École spéciale militaire de Saint-Cyr. I 1913 gikk han ut av Saint-Cyr som nummer 13 av 221 elever. De Gaulle leste klassisk militærteori blant annet Carl von Clausewitzs Vom Kriege (om krig).
De Gaulle snakket flytende tysk etter å ha lært tysk på skolen og tilbragt mange sommerferier i Tyskland. Kunnskapene i tysk var nyttige da han ble tatt til fange under første verdenskrig. Han leste blant annet Heinz Guderians bok om panserkrig og hurtige manøvre støttet av fly og infanteri. De Gaulle snakket også engelsk.
Første verdenskrig
De Gaulle deltok fra første stund i kampene, og ble på et tidspunkt såret. Etter at han returnerte til slagmarken fikk troppen hans mye respekt da de gjentatte ganger krøp ut i ingenmannsland for å lytte til samtalene fienden førte i skyttergravene sine. Informasjonen han brakte med tilbake var så verdifull at han i 1915 mottok en utmerkelse for sitt mot. Under slaget ved Verdun fikk han en bajonettskade, og da han besvimte (sannsynligvis som følge av giftige gasser) ble han tatt til fange som en av de få overlevende i bataljonen.
Mens han satt i tysk fangenskap skrev han sin første bok, L'Ennemi et le vrai ennemi (Fienden og den sanne fienden). Boken ble utgitt i 1924.
Han gjorde i alt fem mislykkede forsøk på å flykte fra fangenskapet, og hver gang ble han flyttet til sikrere fasiliteter. Han ble straffet med lengre perioder med isolasjon, og han mistet privilegier som aviser og tobakk. I brev hjem til foreldrene uttrykte han stor frustrasjon over at krigen fortsatte uten ham, og mot slutten av krigen gikk han inn i en depresjon fordi han ikke var en del av seierskampene. Han ble løslatt fra krigsfangenskapet og returnerte til barndomshjemmet 1. desember 1918, tre uker etter våpenstillstanden i Compiègneskogen.
Forskerspiren
Forskerspiren er ett av hovedområdene i skolefaget Naturfag. Det er det eneste hovedområdet som er med i alle årstrinn på grunnskolen, samt i Vg1 på videregående skole.
Charles de Gaulle
Andre verdenskrig
I 1939 erklærte Frankrike krig mot Tyskland. Under den tyske invasjonen av Frankrike våren 1940 opplevde de Gaulle en viss suksess som oberst og kommandant over en panserstyrke, men etter at marskalk Pétain ba om våpenhvile med tyskerne, reiste den da nylig forfremmede general de Gaulle til Storbritannia, etter å ha instruert sin familie om å gjøre det samme. 18. juni 1940 talte han i BBCs franskspråklige sendinger og stilte seg i spissen for det han kalte et fritt Frankrike. Han mante sine landsmenn til å fortsette kampen: «Uansett hva som skjer, må ikke den franske motstandsviljens ild slokke.» Han var en ganske ukjent størrelse, forfremmet til general først 1. juni 1940, og penger og materiell hadde han ikke. Hans hær av frie franskmenn var i starten på høyst 7 000 mann, siden de fleste eksilfranskmenn hadde sluttet seg til den britiske hæren.
Forskerspiren
Hovedhensikten med Forskerspiren er å lære elevene naturvitenskapelige arbeidsmetoder for å bygge kunnskap. Læreplanen fastsetter at Forskerspiren skal ivareta disse dimensjonene i opplæringen:
Charles de Gaulle
Andre verdenskrig
Vichy-regimet erklærte at De Gaulle var en forræder. En fransk militærdomstol dømte De Gaulle til døden in absentia for å ha mobilisert de frie franske styrkene og motstand mot Philippe Pétains Vichy-regime. I en rettssak nummer 2 i juli 1940 ble han dømt for å ha desertert og for å gå i tjeneste hos en fremmed makt. Pétain støttet dommen og straffeutmålingen. De Gaulle omtalte hendelsen i Vichy med forakt og uttalte at han etter krigen ville diskutere med de som hadde dømt ham.
Churchill hjalp ham ved å anerkjenne hans Franske Nasjonalkomité som eneste lovlige franske myndighet og sikret ham regelmessig taletid i BBC. Det ble likevel sagt at «General de Gaulle må stadig minnes om at Tyskland er vår hovedfiende, for hvis han skulle følge sin naturlige tilbøyelighet, ville det ha vært England.» I april 1942 forbød Churchill ham å forlate Storbritannia og holdt ham i praksis som fange. De Gaulle ble svært provosert da Syria, etter gjenerobringen av Vichy-regimet, ble stående under britisk kommando, og da britene inntok Madagaskar i 1943 uten å varsle ham på forhånd. Stadig nye krangler førte til at han iblant ble nektet adgang til BBCs mikrofoner.
Under Casablanca-konferansen i januar 1943 sa Franklin D. Roosevelt til Churchill om generalen, som han anså nærmest som en tosk: «Den ene dagen sier han at han er Jeanne d’Arc, dagen etter betrakter han seg som Georges Clemenceau. Jeg sier til ham: 'Nå må De endelig bestemme Dem for hvem De vil være!'» Seg imellom kalte Churchill og Roosevelt ham «primadonnaen» og «bruden», og i mai 1943 var de på nippet til å fjerne ham fra den allierte ledelsen. «Han hater England, og overalt hvor han har vært, har han trukket et spor av anglofobi etter seg,» hevdet Churchill.
I fred
I august 1944 kunne han paradere på Champs-Élysées. Den fjerde republikken hadde svak presidentmakt, og de Gaulle gikk av i 1946, men dannet partiet RPF (Rassemblement du peuple français) med krav om en forfatningsendring for å utvide presidentens fullmakter. I 1953 forlot de Gaulle partiarbeidet for å skrive sine memoarer i Colombey-les-Deux-Églises. Årene som fulgte, har han selv kalt ørkenvandringene, årene uten politisk innflytelse.
Pétain kom etter krigen tilbake til fra Tyskland og ble dømt til døden. De Gaulle omgjorde dødsstraffen til livsvarig fengsel.
I 1958 pågikk den algirske frigjøringskrigen for fullt, og Frankrike kunne verken nedkjempe de algirske styrkene eller slutte fred med dem. Ved kuppet i Alger 13. mai 1958 overtok den franske hærledelsen makten i Algerie. Politikerne i Paris ble engstelige for at opprøret skulle spre seg til Frankrike. Charles de Gaulle ble ansett som den som kunne skape stabilitet. Han ble først utnevnt som statsminister, og gitt i oppdrag å få løsning på den da fastlåste politiske situasjonen. I denne sammenheng utba han seg, og fikk, et mandat til å utforme en ny konstitusjon, for det som i dag er kjent som Frankrikes «femte republikk». Etter at forslaget til konstitusjon hadde blitt godkjent, ble han så valgt til president, og på grunn av endringene i statens organer avløste han da den sittende presidenten, René Coty, før tiden.
Presidentperiode
8. januar 1959 tiltrådte han som Frankrikes president med særskilte fullmakter til å løse krisen i Algerie. Utad fremstod han som en president som med besluttsomhet skulle kjempe for et fransk Algerie, men i hemmelighet innledet han forhandlinger med den algirske motstandsbevegelsen, FLN. I mars 1959 uttalte de Gaulle: «Den franske hæren kommer aldri til å forlate dette landet, og jeg kommer aldri til å forhandle med disse personene fra Kairo og Tunis». I vanskelige situasjoner kunne han gå imot parlamentets flertall ved å bruke unntakslover eller utlyse folkeavstemning. En folkeavstemning i januar 1961 gav ham frie hender til å gi Algerie selvstendighet. Algerie fikk sin selvstendighet til tross for protester fra den franske hæren. I april 1961 forsøkte generalene i Algerie å styrte ham, men revolten mislyktes.
I 1960 detonerte Frankrike en atombombe (Gerboise bleue) i Algerie, og i 1968 ble en hydrogenbombe detonert. I 1965 sendte Frankrike opp en satellitt. Charles de Gaulle anerkjente Folkerepublikken Kina i 1964 til tross for at USA mislikte dette. Han ble gjenvalgt som president i 1965 etter å ha beseiret François Mitterrand. Den gaullistiske utenrikspolitikken ville gi Frankrike en posisjon i verden og redusere avhengigheten av Storbritannia og USA. Hans vennskap med Konrad Adenauer var viktig for den fransk-tyske forsoning og for etableringen av EUs forløpere. For de Gaulle var det åpenbart at britisk medlemskap i EEC ville true den fransk-tyske balansen, og under en pressekonferanse 14. januar 1963 la han ned veto mot britisk medlemskap. Frankrike gikk ut av NATOs militære samarbeid i 1966. De amerikanske troppene måtte ut av Frankrike og 26 000 soldater hjemsendes. Den amerikanske utenriksminister Dean Rusk spurte ironisk om de døde amerikanerne på militærkirkegårdene også måtte evakueres? En karikatur viser en avreisende amerikansk soldat som roper til de Gaulle: «Hvis De trenger oss igjen, er telefonnummeret 14-18 og 39-45!»
Lenge leve det fri Québec!
I juli 1967 besøkte Charles de Gaulle Canada som feiret sin hundreårsdag med en verdensutstilling i Montréal, Expo 1967. 24. juli 1967 talte han til en stor forsamling fra Montreals rådhus og ropte Vive le Québec! (Lenge leve Québec), etterfulgt av Vive le Québec libre! (Lenge leve det fri Québec!). Canadisk media kritiserte sterkt utsagnene, og Canadas statsminister Lester B. Pearson uttalte at kanadiere ikke hadde behov for å bli frigjort. De Gaulle forlot Canada to dager senere og unnlot å møte i Ottawa som opprinnelig planlagt. Talen i Montreal ble tatt ille opp i det engelsktalende Canada og førte til en alvorlig diplomatisk krise mellom Canada og Frankrike. Men for uavhengighetsbevegelsen i Québec ble talen sett på som et vannskille og er fortsatt betraktet som en milestein blant mange fransk-canadiere.
De omfattende streikene og urolighetene i mai 1968 tok ham på sengen, og en folkeavstemning i april 1969 handlet i praksis om folkets tillit til Charles de Gaulle. 53 prosent stemte nei, noe som førte til hans avgang.
Han døde brått et par uker før sin 80-årsdag. Penger hadde han lite av, ettersom han avslo pensjoner han var berettiget til som tidligere statsoverhode, og i stedet nøyde seg med den vanlige pensjonen for offiserer. Han hadde bestemt at ingen statsoverhoder skulle komme til hans begravelse, og at gravsteinen bare skulle bære en enkel inskripsjon med hans navn, fødsels- og dødsår.
Familie
Charles de Gaulle giftet seg med Yvonne Vendroux i 1921. De hadde møttes et par måneder tidligere. Som fransk førstedame holdt hun en lav profil. Hun var som sin mann sosialt konservativ og praktiserende katolikk. Franske medier ga henne tilnavnet «Tante Yvonne». Da president de Gaulle inviterte Brigitte Bardot til en offisiell mottagelse protesterte Yvonne de Gaulle fordi Bardot var skilt. Under studentopprøret i 1968 ble hun karikert for det som ble oppfattet som foreldete verdier.
Octane
Octane er det åttende studioalbumet til det amerikanske progrock-bandet Spock's Beard.
Charles de Gaulle
Familie
Charles og Yvonne de Gaulle fikk en sønn og to døtre.
Philippe de Gaulle født 1921 ble som sin far offiser og politiker, og satt i det franske senatet. Élisabeth født 1924 giftet seg med general Alain de Boissieu. Yngstedatteren Anne (1928–1948) hadde Downs syndrom. Hun døde av lungebetennelse tyve år gammel. Charles de Gaulle hadde vært nært knyttet til henne. Det ble satt opp et fond i hennes navn, La Fondation Anne de Gaulle.
En sønnesønn, Charles de Gaulle, født 1948, satt i Europaparlamentet 1994–2004, først for Mouvement pour la France og deretter for Nasjonal Front. 57 andre slektninger av de Gaulle fordømte i et innlegg i Le Monde at han stilte til valg for Nasjonal Front.
Utmerkelser
De Gaulles innsats i første verdenskrig gjorde ham fortjent til sine første utmerkelser. Han mottok ytterligere utmerkelser som offiser, regjerings- og statssjef. Videre innstiftet han Ordre de la Libération og Médaille de la Résistance française, samt reformerte det franske ordensvesenet ved nedleggelse av et stort antall ordener for ulike samfunnsområder og opprettelse av en nasjonal fortjenstorden i stedet. Han bar som stormester ordenskjedene for Légion d'honneur, Ordre de la Libération og Ordre national du Mérite.
De Gaulle mottok disse franske utmerkelsene (kronologisk rekkefølge):
På bakgrunn av innsatsen i første verdenskrig mottok de Gaulle også to polske utmerkelser og en russisk. Flere utmerkelser ble ham til del i løpet av og etter andre verdenskrig. Som president fra 1958 til 1969 mottok han øverste klasse av en rekke utenlandske ordener, gjerne i forbindelse med statsbesøk. Utenlandske utmerkelser (kronologisk):
Kreis Rochlitz
Kreis Rochlitz var en Landkreis som eksisterte i Bezirk Karl-Marx-Stadt i Den tyske demokratiske republikk. Fra 1990 til 1994 fortsatte den å eksistere som Landkreis Rochlitz innenfor Fristaten Sachsen. Den 1. august 1994 ble den slått sammen med Landkreis Hainichen til den nye Landkreis Mittweida.
Kretsens hovedsete var Rochlitz
Aldania
Aldania er en slekt av sommerfugler som tilhører gruppen Limenitidinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae). De er gode flygere og seiler gjerne på stive vinger. De fleste av artene er tropiske, de er utbredt i Øst-Asia.
Utseende
Middelsstore, bredvingede sommerfugler, oversiden er mørk med lyse striper. De ligner sterkt på slekten Neptis og andre Neptini.
Levevis
Larvene lever på ulike løvtrær, blant annet bjørkeslekten og almeslekten.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Øst-Asia, de fleste artene finnes i Kina. De er dermed litt mer nordlige enn de andre Neptini.
Robert De Niro
Robert De Niro (født 17. august 1943 i New York City) er en amerikansk skuespiller og filmprodusent. Han er spesielt kjent for sitt samarbeid med regissøren Martin Scorsese, et samarbeid som har resultert i flere store filmer, inkludert Mean Streets (1973), Taxi Driver (1976), Den rasende oksen (1980) og Mafiabrødre (1990).
Biografi
De Niro ble født i New York City, som sønn av Virginia Admiral og Robert De Niro sr., en maler og skulptør av irsk og italiensk avstammning. Moren til De Niro var av engelsk, nederlandsk, tysk og fransk herkomst. I 2004 fikk han også italiensk statsborgerskap.
De Niro vokste opp i Little Italy på Manhattan, hvor han bodde hos sin mor; foreldrene hans skilte seg to år etter han ble født da faren fortalte at han var homofil. Faren bodde i gangavstand og De Niro tilbrakte mye tid med han. Som ung ble han kalt «Bobby Milk» grunnet sin bleke hudfarge. I en alder av 16 år droppet han ut av high school for å satse fullt på en karriere innen skuespill. Han studerte skuespill på blant annet Lee Strasbergs Actors Studio, hvor blant andre James Dean, Al Pacino og Dustin Hoffman studerte.
Robert De Niros gjennombrudd kom i 1973, da han spilte i Scorseses På skyggesiden sammen med blant annet Harvey Keitel, en film som for alvor befestet De Niros posisjon. Et år senere mottok han en Oscar for beste mannlige birolle for sin tolkning av den unge Vito Corleone i Francis Ford Coppolas film Gudfaren II. Det gjorde De Niro til én av fem skuespillere som har mottatt en Oscar for en rolle hvor karakteren nesten utelukkende snakket et annet språk en engelsk. Med unntak av noen få linjer på engelsk snakket De Niro siciliansk. I tillegg er han og Marlon Brando de eneste som har vunnet en Oscar for å spille den samme karakteren. Brando vant for rollen som den eldre Vito Corleone i Gudfaren.
I 1976 spilte De Niro den halvt psykopatiske taxisjåføren Travis Bickle som ville «skylle vekk alt avskum» i thrilleren Taxi Driver.
De Niro fikk sin andre Oscar for rollen som bokseren Jake La Motta i Den rasende oksen(1980). Han la på seg 27 kg og lærte seg boksing for denne rollen. I tilknytning til rollen som den unge Vito Corleone, bodde De Niro en periode på Sicilia for å lære seg siciliansk og jobbet som taxisjåfør da han skulle sette seg inn i rollen for Taxi Driver. I 1984 spilte han sammen med blant annet James Woods og Joe Pesci i Sergio Leones gangsterepos Ondt blod i Amerika.
I 1990 spilte han i Scorseses Mafiabrødre, en film som viser gangsteren Henry Hills vekst og fall innen mafiaen. Denne filmen er basert på en sann historie, og er en skildring av mafiamiljøets hverdag. Samme år spilte han i Awakenings, regissert av Penny Marshall, der han som pasienten Leonard Lowe får tilbake livet sitt.
Cape Fear fra 1991 er et eksempel på psykologisk terror, med Nick Nolte og Jessica Lange som ofre for psykopaten Max Cadys (De Niro). Dette er en nyinnspilling av filmen med samme navn fra 1962, med Robert Mitchum og Gregory Peck i hovedrollene. Filmen Casino fra 1995 skildrer hvordan mafiaen gjør sitt inntog i casinovirksomheten, før industrien til slutt faller sammen. De Niro, Joe Pesci og Sharon Stone spilte hovedrollene i dramaet som ble regissert av Martin Scorsese.
I 1995 spilte De Niro og Al Pacino sammen i filmen Heat. Heat er regissert av Michael Mann, og er en katt-og-mus-lek mellom mesterforbryteren Neil McCauley (De Niro) og den hardbarkede politimannen Vincent Hanna (Pacino).
I 2000 spilte Robert De Niro den strenge svigerfaren og eks-CIA agenten Jack Byrnes, som treffer datterens forlovede Gaylord Focker (Ben Stiller) for første gang i komedien Meet The Parents. Filmen ble en suksess og har fått to oppfølgere, Meet The Fockers (2004) og Little Fockers (2010). Samme år som Meet The Fockers kom ut, spilte De Niro i skrekk-thrilleren, Hide and Seek.
I slutten av 2010 ble det klart at Robert De Niro og Martin Scorsese skulle gjenforenes etter over 15 år. Den kommende filmen The Irishman har også Al Pacino og Joe Pesci på rollelisten.
Robert De Niro eier sitt eget filmselskap, Tribeca Film Center i New York og var en av grunnleggerne til den årlige Tribeca Film Festival, en respons til terrorangrepet 11. september 2001. I tillegg til å være skuespiller, har han også fått sin regidebut i filmen A Bronx Tale (1993). 13 år senere regisserte De Niro The Good Shepherd med Matt Damon og Angelina Jolie. Han hadde også en liten rolle i filmen som general Bill Donovan, mannen som rekrutterer Damons karakter til kontraspionasjens verden.
Svensk rödkulla
Svensk rödkulla, eller bare Rödkulla, er en tradisjonell, svensk kurase.
Utbredelse og historie
Rasen gikk imidlertid sterkt tilbake ved innføringen av kurasen SRB, og på slutten av 70-tallet fantes det bare 23 renrasede svenske rødkoller. Imidlertid ble det satt i verk et bevaringsarbeid for rasen. I dette inngikk også krysninger med østlandsk rødkolle og vestlandsk raudkolle, samt med dyr fra Finland. Populasjonen av svensk rödkulla er derfor nå oppe i cirka 1 000 dyr.
Kjennetegn
Svensk rödkulla er en kombinert melk- og kjøttrase. Som navnet tilsier er den kollet og rødbrun. Hvite tegn forekommer.
Retoromansk
Retoromansk er et romansk språk som tales av deler av befolkningen i den sveitsiske kantonen Graubünden. Språket heter rumantsch på retoromansk. Innbyggerne i Surselva bruker imidlertid betegnelsen romontsch om språket på sin sursilvan-dialekt. Retoromansk har anslagsvis 60 000 brukere (en tredjedel av Graubündens befolkning), men mange av disse bruker tysk som førstespråk. Språket er Sveits' fjerde offisielle språk ved siden av tysk, fransk og italiensk, men har en mer begrenset offisiell stilling enn disse tre språkene. I praksis er det bare i Graubünden at språket brukes som forvaltningsspråk. Graubünden heter il Grischun på retoromansk, altså med bestemt hankjønnsartikkel.
5 hoveddialekter
Retoromansk består av fem hoveddialekter som hver har sitt eget skriftspråk. Bestrebelser for å skaffe og innføre et felles skriftspråk (Rumantsch Grischun = «Graubünden-retoromansk») i skoler, media og statlige etater har møtt en del motstand, fordi det av mange oppfattes som et kunstig språk. De 5 dialektene er:
Tredeling
Man inndeler de 5 ovennevnte hoveddialektene på to måter, og begge måtene resulterer i en tredeling.
Disse inndelingene skyldes at noen av dem hører tettere sammen språklig sett. Tredelingene ser slik ut :
Det er også mulig å gruppere de 2 "rhinske" dialektene sammen.
Felles for disse to er at de står langt unna norditaliensk og at de har en god del felles gloser.
Inndelinga ser da slik ut :
Eksempler
Forskjellene og likhetene mellom de 5 skriftlige retoromanske hoveddialektene i Sveits illustreres i følgende tabell :
Den romerske provinsen Raetia
Dagens retoromanske språk i kanton Grischun / Graubünden i Sveits stammer fra den latin som romerne brakte med seg da Tiberius og Drusus erobret et større område, og opprettet den romerske provinsen Raetia i år 15 f.Kr. Den gangen omfattet provinsen de østlige kantonene i Sveits, Vorarlberg og Tirol i Østerrike, samt deler av Bayern og Württemberg i Tyskland. Opp gjennom historien har romansk (latinsk) språk gradvis blitt fortrengt av tysk og italiensk. Retoromansk i Sveits har kun overlevd i kanton Grischun / Graubünden, og kan altså føre sine over 2000 år gamle romanske røtter tilbake til år 15 f.Kr.
Kanton Grischun / Graubünden var opprinnelig bebodd av blant annet keltiske stammer, retere og andre folk, men ble i år 15 f.Kr. erobret av romerne og lagt til provinsen Raetia Prima. Hovedstaden i den romerske provinsen Raetia Prima ble i år 15 f.Kr. Cuira / Chur, den gang på romersk kalt Curia.
Språkene i de retiske områdene ble i løpet av de første århundrene gradvis romaniserte. Således oppstod det særegne romanske språket retoromansk.
I år 1291 gikk de 3 første kantonene sammen og dannet spiren til konføderasjonen Sveits, som i dag består av 26 kantoner, inkludert halvkantoner. Kanton Grischun / Graubünden ble en del av konføderasjonen Sveits i år 1803. Da hadde kantonshovedstaden Cuira / Chur allerede vært tyskspråklig siden midten av 1400-tallet, da retoromansk måtte vike plassen for tysk.
Etter en historisk folkeavstemning i Sveits den 20. februar 1938 fikk retoromansk status som det 4. nasjonalspråket i Sveits, med rett til å brukes som offisielt språk i kanton Grischun / Graubünden.
Også et samlebegrep
Retoromansk brukes også som et samlebegrep for de tre språkene friulisk, ladinsk og retoromansk (i egentlig forstand). Det antas at disse tre språkene er nært beslektet og dermed utgjør en felles språkgruppe innenfor de romanske språkene, kalt retoromanske språk. Et fjerde, utdødd retoromansk språk er tergestinsk som ble talt i Trieste ( tidligere Tergeste ) og Istria. Dette språket ble fortrengt av italiensk og døde ut rundt år 1900.
Likheter med lombardisk på 2 steder
I den italienskspråklige dalen Val Bregaglia i kantonen Graubünden tales en dialekt som kalles bargajot. Denne dialekten, som er en lombardisk dialekt, oppviser likhetstrekk med den retoromanske dialekten putèr i Øvre Engadin.
Nord i den italienskspråklige nabokantonen Ticino (Tessin) ligger dalen Valle Leventina. Også i dette dalføret har den lokale lombardiske dialekten likhetstrekk med retoromansk, og da særlig i den øvre del av Valle Leventina.
Kuriositeter
Språket gjorde seg bemerket på fjernsyn i Europa i 1989 i Eurovision Song Contest da Sveits deltok med sangen "Viver senza tei". Sanggruppa het "ils furbaz" og sang på retoromansk, nærmere bestemt på dialekten sursilvan (Viver senza tei, 1989).
Den sveitsiske langrennsløperen Dario Cologna er fra dalen Val Müstair som er en sidedal til Nedre Engadin. Dario Cologna snakker jauer-varianten av vallader.
Berthe Morisot
Berthe Morisot (født 14. januar 1841, død 2. mars 1895) var en fransk malerinne. Hun var medlem av kretsen av Pariskunstnere som ble kalt impresjonistene.
Hun stilte ut første gang i Salongen i Paris i 1864. Salongen var på den tid juryert av akademikunstnere og støttet av regjeringen og var den offisielle årlige utstillingen. Verkene hennes ble godkjent i seks år på rad. I 1874 brøt hun ut fra denne tradisjonen og slo seg sammen med de avslåtte kunstnerne Cézanne, Degas, Monet, Pissarro, Renoir og Sisley. Utstillingen ble holdt i atelieret til fotografen Nadar.
Hun var grandniese av maleren Jean-Honoré Fragonard og ble svigerinne til vennen og kollegaen Édouard Manet da hun giftet seg med hans bror.
Bakgrunn
Morisot ble født i Bourges i departementet Cher, i en vellykket borgerlig familie. Både hun og søsteren Edma valgte å bli malere. Familien hadde ikke noe mot det og støttet dem da de så at søstrene mente det for alvor. Slekten omfattet en av rokokkoperiodens store malere, Fragonard, som hadde hatt stor innflytelse på senere generasjoner av kunstnere.
Manet og impresjonisme
Morisot var 23 år da hun fikk sine første to landskapsmalerier godkjent for Parissalongen. Hun fortsatte å få godkjent bilder og fikk stort sett rosende omtaler, inntil 1873, som var året før impresjonistutstillingen.
Imens var hun også blitt kjent med Édouard Manet. Han tok seg spesielt av henne, noe som vises i hans portrett av henne kledd i sørgeklær til sin fars begravelse. Brevvekslingen viser at de likte hverandre, og hun fikk et staffeli som julegave. Han «rettet» også på ett av hennes malerier, som han skulle levere for henne til Salongen. Hun hadde uttrykt selvkritikk med hensyn til det bildet, noe han tok som en bønn om hjelp og hun ble ergerlig for.
Tradisjonelt var han mesteren og hun elev, men mye tyder på at det gikk begge veier. Morisot hadde sin egen stil, der Manet ofte lånte trekk av henne til eget bruk. Mye tyder på at det var hun som fikk ham i gang med friluftsmalerier. Hun trakk ham også inn i kretsen av unge malere som senere ble kjent som impresjonister. Hun ble gift med Édouards bror Eugene og de fikk en datter, Julie.
Som alle impresjonister i den tiden, og i tillegg medlem av det høyere borgerskap, malte hun det hun så på til dagen. Bildene og temaene hun behandlet og lot være, speiler tidens grenser for hva en kvinne kunne gjøre. Hun malte ikke by- og gatemotiver og ikke aktbilder, selv om kunnskapene om anatomi medførte studier av menneskekropper. I likhet med sine impresjonistkolleger Mary Cassatt og Pierre-Auguste Renoir fokuserte hun på hjemlige sysler, landlige idyller og portretter, der hun kunne bruke venner til å sitte modell. Sansen for moter og salgsappell vises blant andre igjen i «Vuggen», der rommet er utstyrt med det siste innen barneromsinnredning.
Hun døde den 2. mars 1895 og er gravlagt på Cimetière de Passy.
Afrikanische Straße undergrunnsstasjon
Afrikanische Straße undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Afrikanische Straße er på linjen U6.
Stasjonen har navnet sitt fra en av gatene (Afrikanische Straße) i nærområdet, på tross av at den ligger under Müllerstraße som er en av Weddings større handlegater. Det ligger også et BVG-bussdepot i nærheten av stasjonen derfor er den hyppig brukt av BVG-ansatte.
Carl Habel
Carl Habel (født 19. oktober 1915 i Oslo, død 7. august 1979) var en norsk skuespiller. Han filmdebuterte i Godvakker-Maren i 1940.
Staby (familie)
Staby var navnet til en prestefamilie i Gudbrandsdalen.
Den antatte stamfaren er Jens Jenssen, som var prest i Staby sogn i Ringkøbing prosti i Danmark før 1573.
Han var trolig far til Jens Jenssen Staby, kalt Jens den eldre, som var prest i Lesja i Norge fra ca. 1570 til 1602. Jens var gift med Marit, som visstnok var «bonde-Datter» derfra. De hadde fem barn: Familien bodde i Prestgarden, før kalt Hov. I 1602 ble Jens den eldre prost i Gudbrandsdalen og sogneprest i Øyer, så han og Marit flyttet dit. Han virket fremdeles i 1610.
Sønnen Jens Jensson Staby, kalt Jens den yngre, gikk i fjerde klasse ved Trondheim katedralskole da foreldrene flyttet til Øyer. Bygdefolket i Lesja skal da ha bedt ham om å komme hjem og ta over kallet. Det var dårlige tider, og prestegården var i en miserabel tilstand da han overtok. Jens var gift med Anne Sveinsdotter fra Hattrem på Lesja. De hadde ti barn: Jens den yngre virket som sogneprest til sin død i 1639 på besøk ved Ringsaker prestegård. Han ble gravlagt der. Etter hans død søkte enken, Anne, om å få bruke gården Skjellstad på livstid. Det ble innvilget, men i 1643 klaget beboeren Anne Jensdotter Staby over at hennes «salige brors qvinde» ville trenge henne fra gården som hennes «salige husbond» hadde bygd og leid.
Century Child
Century Child er det fjerde albumet av det finske bandet Nightwish, utgitt av Spinefarm Records i 2002.
Albumet er merkbart annerledes fra Nightwish sine tidligere utgivelser, både musikalsk og tekstmessig. Albumet inneholder orkesterstøtte, en fyldig og glattpolert produksjon, en mye mer strømlinjeformet vokal fra Tarja Turunen og skrikende vokaler fra Marco i sanger som «Slaying the Dreamer», «Dead to the World» og «The Phantom of the Opera». Tekstene understreker en kontinuitet som gir det nærmeste bandet har vært et konseptalbum hittil. Albumet blir betraktet som et av Nightwish sine mørkeste album.
Staby
Staby kan referere til:
Maskiner i Nirvana
Maskiner i Nirvana er rockebandet Raga Rockers' andre studioalbum og ble utgitt i 1985.
Hanestad kirke
Hanestad kirke er en langkirke fra 1926 på Hanestad i Rendalen kommune, Innlandet fylke. Det bor om lag 90 mennesker i kirkens nedslagsfelt.
Maskiner i Nirvana
I 2007 ble albumet ble kåret til «Nummer 9 i Nye Takters kåring av tidenes beste norske plater».
Hanestad kirke
Byggverket er i tømmer og har 180 plasser og galleri og ble innviet 19. desember 1926 av prost Chr. Eriksen. Altertavlen har motivet «Jesus og barna», og er laget av Charles W. Strøm og Gunnar Inseth. Kirkesølvet er altermugge, brødeske og fat, kalk med skje, særkalker med brett, to blomstervaser. Det er også dåpsmugge og dåpsfat i sølv. Orgelet er et pnevmatisk orgel fra Jørgensen.
Kirken ble finansiert ved gave fra Karenus Hanestad på 70 000 pluss flere andre store gaver. Øvre Rendalen kommune bidro med vel 32 000 kroner.
Maskiner i Nirvana
Sporliste
Alle sanger er skrevet av Michael Krohn, unntatt hvor annet står.
Gongfu-te
Gongfu-cha, (kinesisk: 功夫茶, pinyin: gōngfū chá), også kalt kinesisk teseremoni, er en forfinet og mildt ritualisert måte å drikke te på som i Kina har historisk utgangspunkt i Chaozhou- og minnan  kultur, og fremst praktiseres i provinsene Fujian og Guangdong, men også er kjent i Hongkong, Taiwan og Singapore. Den inngår i kinesisk tekultur som Lu Yu (728-804) beskrev i Teklassikeren.
Et kjennetegn er at man benytter større mengde te, men i stedet lar teen trekke i kortere tid enn ved vanlig brygging. Dette kan synes uøkonomisk, men benyttes te av høy kvalitet kan tebladene brukes flere ganger. Karakteren på teen endres for hver gang den brygges.
Det kinesiske navnets «kung fu» (gongfu) har ingen ting annet med kampsporten kung fu å gjøre enn at begge deler fordrer dyktighet («gongfu»).
Til forskjell fra den betydelig mer ritualiserte japanske teseremonien, chanoyu, er den kinesiske vanligvis en uformell tilstelning som i sine minst utstuderte stunder helt enkelt er et spesielt vis å tilberede te på.
Den vanligst benyttede teen er den lett oksiderte mørkegrønne til brunlige oolong fra Fujian, og de fleste foretrekker enkle små yixingkanner i leire fra byfylket Yixing sør i provinsen Jiangsu.
Referanser
Tee
Bergseng stasjon
Bergseng stasjon er en tidligere jernbanestasjon på Dovrebanen ved Bergseng i Ringsaker kommune i Innlandet fylke. Stasjonen ble opprettet i 1884 etter at jernbaneforbindelsen mellom Hamar og Sel ble fullført. Stasjonen ble nedgradert til stoppested i 1923, men ble siden oppgradert til stasjon igjen i 1945. I 1966 ble stasjonen fjernstyrt uten bemanning og i 1988 ble stasjonen nedlagt og gjort om til et fjernstyrt kryssingsspor. Bergseng stasjon ligger for øvrig 174,71 km fra Oslo S.
Luisa Tanzini
Luisa Tanzini (født 14. juli 1914) var en italiensk sportsutøver som deltok under de olympiske leker 1928 i Amsterdam. Tanzini vant en olympisk sølvmedalje i turn under sommer-OL 1928 i Amsterdam. Hun var med på det italienske laget som kom på andreplass, bak Nederland, i lagkonkurransen i mangekamp for damer.
Knut Robberstad
Knut Ingebrigt Robberstad (født 22. april 1899 i Askøy, død 31. juli 1981) var en norsk jurist, rettshistoriker og professor i rettsvitenskap ved Universitetet i Oslo.
Robberstad var professor ved Det juridiske fakultet fra 1940, men ble utnevnt først i 1945, til 1969. Han arbeidet særlig med tingsrettlige, rettshistoriske og kirkerettslige emner. Han gav ut flere bøker og en rekke artikler. Blant annet ga han ut Gamalnorske lovstykke og Gulatingslovi i serien Norrøne bokverk.
Liv
Knut Robberstad vokste opp på Herdla i Nordhordland som sønn av lensmann Magnus Robberstad (1867–1954) og Lydia Friis (1873–1939). Han var bror til Henrik Friis Robberstad og Bjarne M. Robberstad. Fra 1913 var faren lensmann i Finnås i Sunnhordland. For å ta høyere utdannelse måtte Knut Robberstad dra til Haugesund, hvor han fikk examen artium i 1918. Deretter studerte han rettsvitenskap ved Universitetet i Kristiania og ble cand. jur. med laud i 1923. Med et stipend fra Løvenskiolds legat fikk han så anledning til å fortsette studiene i Berlin, hvor han studerte rettshistorie, tingsrett og kirkerett. Han tilbragte deretter et par år som dommerfullmektig i Modum og Sigdal, før han i 1925 ble ansatt som sekretær i Lovavdelingen i Justisdepartementet. Her rykket han i 1935 opp til byråsjef.
Samtidig hadde Robberstad vært universitetsstipendiat fra 1926 til 1932. Fra 1927 underviste han dessuten i kirkerett ved Menighetsfakultetet. I 1941 ble han utnevnt til professor i rettsvitenskap ved Universitetet i Oslo.