cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Opplyst enevelde i Europa
Fattigdom, forbrytelse og seksualmoral
I Europa på 1700-tallet var samfunnet delt inn i tre; Presteskapet (de som ba), Adelen (de som slåss) og Tredjestanden (de som jobbet). De tre fikk forskjellige rettigheter og plikter, men det var i hovedsak fordelaktig å tilhøre en presteskapet eller adelen. Imidlertid var det store økonomiske forskjeller innen stendene, og en fattig prest eller ridder kunne ofte være langt fattigere enn en rik handelsmann som tilhørte tredjestanden. Det var vanlig for rike adelige og i tredjestanden at de skulle ha privatliv også fra tjenerne, noe som førte til at tjenere ofte fikk sine egne rom i denne tiden.Flesteparten av de ubemidlede hadde imidlertid lite privatliv, og bodde i små og trange rom sammen med mesteparten av familien. I tillegg ble de flere steder forhindret fra å gifte seg da de som styrte var redde for at de måtte ta seg av familiene.
I begynnelsen og godt ut i denne perioden ble prostitusjon stadig mer ulovlig og slått ned på. Det betydde at prostitusjon gikk ut av bordeller, men at det likevel foregikk i det skjulte. Mange kvinner kombinerte prostitusjon med andre yrker, som det å jobbe i bar, som syerske, vaskerjente eller på markedet. Selv om prostitusjon var ulovlig, var det ikke spesielt vanskelig å få tak prostituerte dersom man ønsket det. Boken «Harris' List of Covent Garden Ladies» fortalte hvem som var prostituerte, hvor de bodde og hvilke spesialiteter de hadde. Fattige kvinner ble ofte mistenkt for prostitusjon. Prostituerte, ofte i nedsettende betegnelser som «hore», ble det verste skjellsord, og kunne også bli brukt om religiøse motstandere. Kvinner som ble arrestert som prostituerte var stort sett så fattige at de ikke kunne betale bøter, og endte som oftest i fengsel før de ble kastet ut av byen. Flere asyl ble til i løpet av 1700-tallet, der både prostituerte, kvinner som hadde sex før ekteskap, kvinner med voldelige menn og en rekke andre kvinner i vanskelige posisjoner kunne eller måtte be om opphold. Disse var strenge og krevde bønn og arbeid, noen også en form for avstraffelse. Samtidig fantes det prostituerte i de høyere deler av samfunnet, ofte omtalt som «kurtisaner». Enkelte av disse prostituerte ble kjendiser i området, noen var diktere, mens andre var innfyltelsesrike i hoffet.
Homoseksualitet var sett på som en svært avvikende og grusom handling for mange på 1700-tallet. Gud hadde befalt at vi skulle befolke kloden, og homoseksuell aktivitet var dermed så godt som kjetteri. Dette medførte at homoseksualitet ble straffet med døden i de verste tilfellenem nen ofte ble de ikke det. Enkelte så på homofili som et mindre onde enn sex utenfor ekteskap, ettersom det ikke medførte barn som ofte måtte oppdras av samfunnet med store kostnader. I de fleste tilfellene var uansett den dominante parten gift og ofte med barn. Dermed hadde de gjennomført sine ekteskapelige plikter. Av og til kunne det selv i strenge sammenhenger være et problem dersom den dominante parten var adelig. Et av de mest kjente eksemplene var Charles, marki av Villette og mesen av Voltaire, som ble tatt på fesk gjerning flere ganger, men ikke arrestert. Homoseksualitet ble en undergrunnskultur med slang, kleskoder og oppførsel. Flere av de som var mest avvikende fra tradisjonell mannlig oppførsel, ble kalt «mollies», fra latin for myk og feminin. Flere menn møttes i hus (kalt nedsettende for «molly houses») der homofile møttes. Dette var ikke bare et sted å møtes for seksuelle aktiviteter, men for å møte likesinnede for selskap og samtale. Det betyr ikke at de ikke ble straffet. Mange steder hadde interessegrupper eller politi med angivere som jobbet for å få tak i homofile, flere av hvilke ble fengslet eller til og med henrettet. I det verste tilfellet ble omtret 200 menn i Nederland henrettet for homofili på 1730-tallet.
Kvinnelig homoseksualitet var noe annerledes. Selv om det var ulovlig, var det langt færre tilfeller av det. For det første ble seksuell aktivitet bar inkludert dersom det var penetrering. Kvinner som ikke brukte dildo eller andre penetrerende redskaper eller som ikke var gift med andre kvinner slik at en av kvinnene «tok mannens rolle» var dermed tryggere. I tillegg var det at kvinner bodde sammen med andre kvinner, spesielt litt opp i årene, en vanlig løsning på grunn av fattigdom. Som et tredje argument var det forstått at kvinner var mer emosjonelle, og dermed ble et sterkt vennskap sett på som langt mer naturlig mellom kvinner enn det var blant menn. Også disse kunne bli straffet, imidlertid. Et av de mest kjente tilfellene av dette var Marie Antoinette Saucerotte, mest kjent som Mlle Raucort. Hun var en av de mest etterspurte og anerkjente tragedieskuespillerne i Frankrike. Det var kjent at hun hadde forhold til både menn og kvinner, men hun bodde sammen med kvinner i mesteparten av livet. Det startet et rykte om at de to startet Anadryne-sekten, en møteplass for lesbiske kvinner ikke ulikt de britiske «molly houses». Da forholdet dem imellom ble så dårlig at de to fikk hver sin mannlige venn til å kjempe en duell til døden for dem, ble denne skandalen så offentlig at det langt på vei ødela hennes skuespillerkarriere.
Especialidades Cervecera
Especialidades Cerveceras var et meksikansk bryggeri som holdt til i Apodaca i delstaten Nuevo León. Bryggeriet var veldig godt kjent for ølmerket ).
I 2005 ble bryggeriet solgt til storkonsernet Fomento Económico Mexicano, S.A. de C.V og produksjonen av Casta ble dermed flyttet til Cervecería Cuauhtémoc Moctezuma i Monterrey. Merkevaren opphørte da å eksistere.
Nasjonal transportplan
Nasjonal transportplan (NTP) er en plan som gjelder i ti år for transport og samferdselsprosjekter i Norge. Fra 2018 er planperioden utvidet til tolv år. Planen revideres hvert fjerde år og oversendes som en melding til Stortinget i forkant av stortingsvalg. Gjeldende plan omhandler perioden 2022–2033.
Romania under Vinter-OL 1980
Romania under Vinter-OL 1980. Trettifem sportsutøvere, trettitre menn og to kvinner, fra Romania deltok i fire sporter, aking, bobsleigh, hurtigløp på skøyter og ishockey under Vinter-OL 1980 i Lake Placid i USA. Romania vant ikke noen medaljer, beste plassering var to åttendeplasser i firerbob og ishockey.
Nasjonal transportplan
Oversikt
Derimot har brorparten av veksten i planrammene gått til investeringer generelt, ikke drift og vedlikehold.
Gjeldende plan var et trendbrudd ved at planrammen utgjorde en betydelig større del av norsk økonomi enn tidligere, målt mot bruttonasjonalprodukt i året før vedtaksåret.
Den økte satsingen gjorde også at bompengeandelen av veiinvesteringene gikk ned, tross kraftig vekst i bompengebruken.
Den siste transportplanen, gjeldende for 2022–2033, ble lagt fram i mars 2021.
Prosess
Forslag til Nasjonal transportplan utarbeides i samarbeid mellom blant andre Statens vegvesen, Jernbaneverket, Kystverket og Avinor. Deretter behandles planforslaget av regjeringen som legger sitt forslag frem for Stortinget i form av en Stortingsmelding. Transportplanen behandles siden i Transport- og kommunikasjonskomiteen, før den vedtas av Stortinget.
Kritikk
Siden 2000 har beregningsreglene for samfunnsøkonomisk lønnsomhet for prosjekter i NTP blitt endret slik at kostnader og nytte langt frem i tid vektlegges mer. Det betyr at investeringskostnadene ved anlegget (som påløper tidlig) vektlegges relativt mindre i forhold til nytten (som påløper over lang tid). Endringene i beregningsreglene gjelder blant annet lavere kalkulasjonsrente (ned fra 7-8 % til 3-4 %), realprisjustering (vi blir trolig rikere i fremtiden og derfor antas nytten feks av spart reisetid å bli høyere), lønnsomhetsanalysen gjøres for 40 år mot tidligere 25 år og anlegger har en antatt levetid på 75 år (mot 40 år tidligere).
Seeb
Eriksrud og Berg etablerte Seeb som en duo i 2015 og brukte forbokstavene i for- og etternavnene til å lage navnet. De hadde tidligere jobbet sammen som låtskrivere og produsenter under navnet Simen & Espen for andre artister, blant andre Bertine Zetlitz, D'Sound og Donkeyboy. Eriksrud og Berg hadde lite erfaring med liveopptreden og fikk derfor med seg som tredje medlem fra 2016 til 2018.
De har gitt ut Remixer av flere kjente artister, og slo for alvor gjennom med en remix av Mike Posners Took A Pill in Ibiza fra 2015. Remixen ble den nest mest strømmende låten i verden på Spotify i 2016 og hadde totalt 730 millioner strømminger i desember 2016. De har senere gitt ut remixer av artister som Coldplay, Ed Sheeran og David Guetta og i tillegg gitt ut sine egne låter.
I 2017 ble de kåret til årets norske artist/gruppe under NRJ Music Awards og vant Spellemannprisen 2017 i klassen popgruppe for sine utgivelser i 2017. De ble i tillegg nominert til Spellemann og Music Norways eksportpris for 2017.
6. desember 2018 slapp Seeb låten «Grip» sammen med det britiske bandet Bastille. De ble nominert til Spellemannprisen 2018 i klassene popgruppe for Nice To Meet You og årets låt for «Drink About» sammen med Dagny. De vant sin andre Spellemannpris under Spellemannprisen 2019 for samlet utgivelse fra 2019, også den i klassen popgruppe. Sammen med Julie Bergan ble de nominert til både P3 Gull 2020 og Spellemannprisen 2020 i klassen årets låt for «Kiss Somebody».
1733
1733 (MDCCXXXIII) i den gregorianske kalender var et år uten skuddag som begynte på en torsdag.
McGurk’s Bar-bomben
McGurk's Bar-bomben var en av de første store terroraksjonene under konflikten i Nord-Irland 1968–1997.
Den 4. desember 1971 ble en stor bombe utløst i McGurk's Bar på North Queen Street i New Lodge i Belfast, et område hvor det meste av befolkningen var katolikker. Femten mennesker ble drept, og bygningen raste sammen. Bombeangrepet var det første tilfellet av et så stort angrep mot et sivilt mål, og det utløste omfattende opptøyer i byen hvor mer enn et dusin mennesker ble skadet.
Politiet mente først at bomben hadde blitt plassert i baren av medlemmer av Den provisoriske IRA (PIRA) i forbindelse med deres feide med Den offisielle IRA, eller at PIRA-medlemmer hadde stoppet der på vei for å plassere bomben et annet sted og at den så hadde gått av for tidlig. Begge teorier var sannsynlige: Det pågikk en blodig feide mellom de to IRA-fraksjonene, og de hjemmelagde bombene var notorisk upålitelige. På grunn av dette fokuset hos politiet ble det ikke utført noen grundig etterforskning rett i etterkant av angrepet.
Det viste seg etterhvert at PIRA ikke var innblandet, og at det var den lojalistiske organisasjonen Ulster Volunteer Force (UVF) som stod bak. Medlemmer av UVF hadde blitt observert mens de plasserte bomben, og organisasjonen tok på seg ansvaret neste dag. Dette ble ignorert av etterforskerne fra Royal Ulster Constabulary (RUC).
Syv år atter angrepet innrømmet Robert Campbell, som også forklarte at han var medlem av UVF, å ha kjørt fluktbilen etter at bomben hadde blitt plassert. Han tilstod også et annet sekterisk mord. Han ble ilagt femten livstidsdommer. På grunn av at syv år hadde gått siden angrepet ble ingen andre arrestert. Lokalsamfunnet i New Lodge har krevd en ny granskning både av angrepet og av politiets etterforskning.
På stedet hvor baren lå ble det reist et minnesmerke over ofrene.
Fransiskanerklosteret i Attendorn
Fransiskanerklosteret i Attendorn, også kalt Gymnasium Marianum Seraphicum og mater dolorosa, er et tidligere kloster i Attendorn tilhørende minoritene innenfor Fransiskanerordenen fra den Thüringske ordensprovins.
Klosteret ble bygd på 1600-tallet i regjeringstiden til hertugen Ferdinand von Bayern i hertugdømmet Westfalen. Bygningskomplekset ble ødelagt under andre verdenskrig.
Luigi Carpaneda
Luigi Arturo Carpaneda (født 28. november 1925 i Milano, død 14. desember 2011 i Milano) var en italiensk fekter som deltok i de olympiske leker 1956 i Melbourne og 1960 i Roma.
Carpaneda ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1956 i Melbourne. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i florett foran Frankrike og Ungarn. De andre på laget var Edoardo Mangiarotti, Manlio Di Rosa, Giancarlo Bergamini, Antonio Spallino og Vittorio Lucarelli.
Fire år senere, under 1960 i Roma, vant han en sølvmedalje med det italienske florettlaget som kom på andreplass bak Sovjetunionen.
Robin Bengtsson
Hans Robin Gustav Bengtsson (født 27. april 1990 i Revesjö menighet i Svenljunga kommune i daværende Älvsborgs län) er en svensk sanger og låtskriver som kom på tredjeplass i talentprogrammet Idol 2008 i Sverige.
I september 2013 slapp Bengtsson sin første musikksingel under sitt nye artistnavn B Robin med singelen «I don't Like to Wait». I januar 2014 ble singelen «Fired» utgitt, med J-SON som gjesteartist.
Bengtsson konkurrerte i første delkonkurranse i Melodifestivalen 2016 med låten «Constellation Prize», hvor han gikk direkte videre til finalen. I finalen var han en av favorittene, men endte på en femteplass med 83 poeng. I Melodifestivalen 2017 konkurrerte han i tredje delkonkurranse med låten «I Can't Go On» og tok seg direkte til finalen hvor han vant hele konkurransen med sammenlagt 146 poeng. I Eurovision Song Contest i Ukraina representerte han Sverige og ble nummer 5.
Bengtsson konkurrerte i Melodifestivalen 2020, delkonkurranse 1 i Saab Arena i Linköping, og kom rett til finalen.
Han medvirket også i den første delkonkurransen i Melodifestivalen 2022 med bidraget «Innocent Love», som gikk videre direkte til finalen.
Martin Stokken
Martin Stokken (født 16. januar 1923 i Snillfjord, død 25. mars 1984 i Trondheim) var en norsk langrennsløper, friidrettsutøver, langrennstrener og skiskyttertrener. Han løp for Selsbakk IF.
Etter dette konsentrerte han seg om langrennssporten. Han var med på laget som tok bronse i VM-stafetten i 1950 og sølv på stafetten i OL 1952 i Oslo. I tillegg til stafettsølvet fikk han 4.-plass i stafett i OL i 1956. Individuelt ble hans beste plasseringer to 6.-plasser i OL, først på 18 kilometer i Oslo i 1952, så på 15 km i Cortina d'Ampezzo fire år senere. Han vant fem norske mesterskap, fire på 30-km og ett på 50-km, og han vant femmila i Holmenkollen i 1954. Tre år på rad, i 1947, 1948 og 1949 vant han kongepokalen i friidrett. Han vant Birkebeinerrennet i 1960. Etter at han la opp som skiløper i 1960 var han trener for norske langrennskvinner. Han var også skiskyttertrener.
Stokken deltok i fire OL, to sommer-OL (1948 og 1952) og to vinter-OL (1952 og 1956). Hans beste resultat i sommer-OL kom i London i 1948 med fjerdeplass på 10 000 m. Stokken var norsk flaggbærer i sommer-OL 1952 i Helsingfors.
Han ble tildelt Sportsjournalistenes statuett og Egebergs ærespris i 1949, Morgenbladets gullmedalje 1950, og i 1954 fikk han Holmenkollmedaljen.
I 2019 ble det avduket en statue av Stokken på Krokstadøra. Statuen viser Stokken som en ung gjetergutt som løper hjemover.
Hermann Aldinger
Hermann Aldinger (født 22. juli 1907 i Stuttgart-Cannstatt, død 2. november 1993) var en tysk general Luftwaffe. Han deltok som oberst og kommandør for et regiment i Legion Condor i den spanske borgerkrig, og mottok 24. september 1942 Deutsches Kreuz i gull for sine fortjenester. Senere ble han kjent som adjutant for generalfeltmarskalk Erwin Rommel. Kort før sin død bad Rommel Aldinger om å forelegge generalene kartene og dokumentene fra Afrika-felttoget, slik at den prekære situasjonen skulle bli klar for dem.
Etter krigen ble Aldinger forfremmet til generalmajor og ble generalinspektør for Deutsche Luftwaffe.
Hans barnebarn var den senere tyske forsvarsminister og NATO-generalsekretær Manfred Wörner.
Tesla Roadster
Tesla Roadster (2008–12) er en toseters elbil fra amerikanske Tesla Motors.
Den har 248 hestekrefter eller 288 i utgaven Sport og har ikke servostyring. Grunnet de mange (6 831) batteriene på over 400 kilo, er bilens vekt 1200 kilo og rekkevidden over 300 kilometer.
Utgaven "Signature One Hundred" ble utsolgt i løpet av tre uker. Blant de første eiere var George Clooney og Frederic Hauge.
En Roadster var med raketten Falcon Heavy som ble skutt opp i bane rundt sola i februar 2018.
Tlaxcala de Xicohténcatl
Tlaxcala de Xicohténcatl er en kommune og hovedstad i den meksikanske delstaten Tlaxcala. I kommunen bor det omtrent 100 000 innbyggere, mens kun 15 000 av dem bor i bykjernen.
Ulvåa
Ulvåa kan referere til flere elver i Norge:
Enefiok Udo-Obong
Udo-Obong deltok sammen med Clement Chukwu, Jude Monye og Sunday Bada i OL 2000 på stafettlaget på 4 x 400 meter som tok gull etter USA etter først å ha tatt sølv. USA ble senere fratatt gullmedaljene da Antonio Pettigrew ble tatt i doping.
Sammen med James Godday, Musa Audu og Saul Weigopwa løp han 4 x 400 m stafett i OL 2004 i Athen, der laget tok bronse på stafetten etter USA og Australia.
Vittorio Lucarelli
Vittorio Lucarelli (født 31. oktober 1928 i Roma, død 16. februar 2008 i Roma) var en italiensk fekter som deltok i de olympiske leker 1956 i Melbourne.
Lucarelli ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1956 i Melbourne. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i florett foran Frankrike og Ungarn. De andre på laget var Edoardo Mangiarotti, Manlio Di Rosa, Giancarlo Bergamini, Antonio Spallino og Luigi Carpaneda.
River-klassen (1941)
River-klassen er en britisk fregatt-klasse av 151 fregatter bygget mellom 1941 og 1944. De ble bygget hovedsakelig for eskortering av konvoier i Atlanterhavet og antiubåtkrigføring. Mesteparten er bygget for Royal Navy (RN) og Royal Canadian Navy (RCN), med unntak av noen som var i tjeneste hos andre mariner, som Australia, Sør-Afrika, Norge, Danmark og Nederland.
Skipene ble designet av William Reed og senere ble Tacoma-klassen fra USA samt Loch-klassen fra England basert på dette skroget. Tre fregatter i River-klassen ble kjøpt av Norge fra Canada, to i 1956 og en i 1959. Etter å ha vært i opplag siden krigen ble alle tre ombygget før de ble overlevert til Norge. I 1965 ble KNM «Garm» ombygd til støttefartøy for torpedobåter og døpt KNM «Valkyrien». KNM «Troll» ble også ombygd i 1965 som støttefartøy for ubåter og døpt KNM «Horten». KNM «Draug» ble tatt ut av tjeneste og hugget i 1964.
Norske fregatter i River-klassen
Skipsnavnene var tidligere benyttet på en gruppe jagere i Draug-klassen i den norske marien, bygd i tiden fra 1908 til 1913.
Bevæpning:
Norsk buhund
Norsk buhund er en norsk spisshundrase. Det er en allsidig gårdshund og antas å være en gammel rase. Buhund har vært brukt til å gjete sau, geit, storfe og hester. Buhunden har også vært brukt til jakt på elg, rådyr, rev og skogsfugl. Den har fungert som vakthund og har i moderne tid blitt vanlig som familiehund. Buhunden er litt under middels stor med kvadratisk fasong. Halen er stramt opprullet og ørene er spisse og står rett opp. Av gemytt er den våken, energisk, modig og vennlig overfor mennesker.
De eldste funnene i Norge er av en spisshundtype som ligner norsk buhund, men ingen kan knytte slike funn til bestemte raser. Likevel er det på grunnlag av de store likhetene stor sannsynlighet for at disse tidlige norske hundene er nært beslektet med norsk buhund. Buhunden er Norges nasjonalhund.
Opprinnelse og alder
Navnet betyr boplasshund eller gårdshund. Under utgravingen av Gokstadskipet i Vestfold ble det funnet skjelettrester etter noe en liten spisshund som minner om buhund. At hundene var lagt i skipsgrav tyder på at den tilhørte dagliglivet. I Bø i Vesterålen er båtgrav fra før år 1000 undersøkt nøye. En kvinne var gravlagt og sammen med den døde var en liten spisshund (omtrent som en buhund) som kan ha blitt avlivet for å bli lagt i graven.
På begynnelsen av 1900-tallet var rasen i sterk tilbakegang i Norge, til dels fordi nye importerte raser ble stadig mer populære. Det var særlig Jon Sæland, statskonsulent i sau- og geitavl, som på 1920-tallet arbeidet for å bevare rasen. I 1926 utarbeidet han en rasebeskrivelse. Det var særlig i Rogaland hunderasen ble bevart. Sæland tok i Norsk Kennelklubbs tidsskrift i 1924 til orde for en allsidig norsk gårds- og gjeterhund. Sæland så da ikke for seg en strengt definert rase. Han pekte blant annet på at i deler av landet hadde grå og svarte dyrehunder (elghund) fungert som gårdshund. Særland foreslo at islandshunden skulle få status som norsk buhund. På den tiden var islandshunden en god del brukt som gjeterhund i Norge. Islandshunder hentet fra Island til Norge på 1800-tallet ble til dels krysset med eksisterende buhunder. Sæland selv importerte hunder fra Island. Kennelklubben ville i stedet gjenreise den norsk buhunden basert på norske avlsdyr og ikke ved å importere islandske. Sæland sluttet seg til Kennelklubbens syn og begynte å lete etter norske hunder som grunnlag for systematisk avl. Hos sauebonden Jesper Ravndal i Gjesdal fant Sæland i 1925 hannhunden Flink som var en god gjeterhund og hadde ønsket eksteriør. Flink ble brukt til avl og var modell for rasestandarden vedtatt i 1926. Norsk buhund klubb ble stiftet i 1939. På Sælands initiativ ble buhunder utstilt på småfesjå (saueutstillinger).
Sæland skrev at det tidligere var vanlig at buhunden ble oppavlet i fjøset og ble dermed vant med å være der husdyrene var og fulgte husdyrene på beite hele dagen. Buhunden ble vakthund av seg selv uten særlig opplæring ifølge Sæland, mens buhunden måtte læres opp til å være gjeterhund. Den største utfordringen er å få buhunden lydig ifølge Sæland. Den første utstillingen for buhunder ble holdt i 1925 på Ålgård i regi av Jon Sæland. Hundetypen var på den tiden også kjent under navnet «sauehund». Hunden var mest kjent på Sør-Vestlandet. I 1926 var 6 buhunder påmeldt til Norsk Kennelklubs utstilling i Oslo. I 1915 hadde 3 hunder blitt utstilt under navnet islandshund. I 1926 godkjente Kennelklubben Sælands forslag til rasestandard som la til grunn at buhunden skulle ha en kort og kraft men lett kropp. Fargen kunne være «meget varierende» med sort, grå, blakk og rød blant de godkjente fargene. Av gemytt skulle den være stridbar og modig.
Rasen er fortsatt truet. Buhunden regnes som nær kritisk truet fordi det er under 100 avlstisper (FAOs kriterier i 2018). Med få avlsdyr er det fare for innavl og det kan være nødvendig å bruke avlsdyr fra andre raser. Sort elghund og lundehund er i samme situasjon, men ikke grå elghund som avles i mye større antall. Sæd oppbevares i en nasjonalgenbank i tilfelle akutt fare for rasen.
Buhund har likhetstrekk blant annet med norrbottenspets. Flere nordiske hunder som buhund, norsk elghund sort, lundehund, norbottenspets og finsk spets har trolig en stor del av sitt opphav i laikahunder.
Utseende, anatomi og fysikk
Norsk buhund er en typisk spisshund, litt under middels stor og med en kvadratisk tett og kraftig kropp. Den har tett stående pels og spisse ører. Ifølge Buhundklubbens rasestandard av 1997 kan fargen være blakk (fra lys til rødgul) eller ensfarget svart (med minst mulig hvite flekker og minst mulig bruntone). Halen bæres i en stram krøll over rygglinjen (halen kan henge ned når hunden er redd). Størrelsen for hannene er ca. 43–47 cm i mankehøyde, mens tispene er ca. 41–45 cm høye. Vekten kan variere fra 10–18 kg, og hannene er gjerne tyngst.
Buhunden finnes i fargene blakk og svart. Fargen blakk varierer fra lys beige, nesten hvit, til en mer gyllen rød/oransje. Fargen svart kan inneholde noen hvite markeringer på bryst, poter og hals, men skal ut ifra rasestandarden ha færrest mulig innslag av hvitt i pelsen. Lyse hunder kan ha sorte hårspisser. Pelsen har tøtt, myk underull og stri, glatt, halvlangt og godt dekkende overhår. Grå farge er diskvalifiserende ifølge rasestandarden. Pelsen skal ikke være lang, bløt eller bølgete.
Ifølge rasestandarden anses blant annet nervøsitet og svakt opprullet hale som feil, og aggressivitet, ikke stående ører og avvikende farge anses som diskvalifiserende feil.
Bruksområde
Gravfunn fra vikingtiden viser at spisshunder av buhundtype var vanlig i Norge. Den ble brukt som gjeter- og gårdshund. Hundens egenskaper som gjeterhund var trolig en viktig grunn til at rasen ble bevart tidlig på 1900-tallet. Fra 1950 har den i stadig mindre grad blitt brukt som gjeterhund noe som dels skyldes omlegging av husdyrholdet dels import av rendyrkede gjeterhunder som border collie med spesielt instinkt. I stedet har buhund i stor grad blitt en familiehund også i bystrøk. Border collie er lett å dressere og har sterkt instinkt for å hente inn enkeltdyr og samle flokken, mens buhunden med sin skarpe bjeffing egner seg til å drive store flokker.
I dag har buhunden en allsidig bruk, både som gjeterhund, gårdshund, jakthund og selskapshund. I jaktbruk har rasen blitt benyttet til jakt på elg og hjortedyr, eller fugl og ekorn. Den har også gode egenskaper som vakthund. I likhet med finsk spets regnes den som en halsende fulgehund. Det finnes eksempler på at buhund har vært brukt som tjenestehund for døve.
Hovedbruken av norsk buhund er siden 1950-tallet vært mest brukt familiehund (selskapshund). Den kraftige pelsen gjør at den tåler snø og kulde godt. Den er energisk og utholdende og trenger vanligvis mye mosjon.
Lynne og væremåte
Buhunden er energisk av natur og trives best når den får regelmessig mosjon og hjernetrim. Buhunden er vanligvis stridbar og modig av natur noe som krever en fast hånd i dressuren. Siden buhunden har blitt avlet frem som gårds- og jakthund, ligger varsling og losing naturlig for de fleste buhunder. Varslingen kan variere noe fra hund til hund, og ut ifra gener, bosted og dressur.
Andre fakta
Buhundene har et sterkt gjeterinstinkt. Graden av dette varierer fra hund til hund, og ut ifra dressur. Dette instinktet kan svekkes dersom hunden får nok mosjon og psykiske utfordringer, men er likevel en naturlig del av buhundens genetikk.
Rasen kan være utsatt for arvelig hofteleddsdysplasi og øyeproblemer. Buhundklubben tillater ikke avl på hunder med slike lidelser. Det er liten forekomst av hofteproblemer og rasen regnes som relativt lite utsatt for sykdommer. De lever vanligvis 10 til 15 år og kan bli opp til 20 år gamle.
Tesla (selskap)
Tesla, Inc. (tidligere Tesla Motors, Inc. ) er et amerikansk bil-, programvare- og energiselskap. Selskapet er oppkalt etter Nikola Tesla.
Pr. mars 2022 hadde selskapet den største markedsverdien blant bilprodusentene, med 1130 milliarder amerikanske dollar. Det gjør selskapet til det sjette mest verdifulle selskapet i verden.
Historie
Ingeniørene Martin Eberhard og Marc Tarpenning startet virksomheten i 2003 i San Carlos i California. I 2004 engasjerte Elon Musk seg i selskapets drift med finansiell bistand fra blant andre Sergey Brin og Larry Page.
I 2006 lanserte de toseteren Tesla Roadster som ble bygget hos Lotus i England. I 2012 kom Tesla Model S, en stor 5/7-seters sedan. Tredje modell var Tesla Model X (2015–), en SUV med firehjulsdrift. Fjerde modell Tesla Model 3 (2018–) er en noe mindre, knappeløs variant, bygd på et chassis som også brukes i Tesla Model Y (2020–).
Tesla Cybertruck ble lansert 21. november 2019. Lanseringen tiltrakk seg mye oppmerksomhet på grunn av bilens oppsiktsvekkende utseende, men mest etter en flause hvor bilens vindu knuste da sjefsdesigner hos Tesla, Franz von Holzhausen, kastet en stålball mot det for å demonstrere hvor solid glasset var. Tesla beskriver trucken slik: "bedre funksjonalitet enn en pick-up, og med mer ytelse enn en sportsbil". Ifølge Tesla skal den kunne akselerere fra 0-60 mph på 2.9 s, ha en rekkevidde på opptil 500 miles (804 km) og kunne taue mer enn 6,35 tonn. Per mars 2022 antas det at de første eksemplarene av Cybertruck kan bli levert i slutten av 2022.
Det meste av bilproduksjonen finner sted i Fremont, California. Selskapet lager også batterier og andre deler ved fabrikken «Giga Nevada» (bygd 2014). Batteriproduksjon skjer også ved «Giga New York» (åpnet 2017). «Giga Shanghai» var høsten 2020 forventet å starte sin produksjon av Model 3 mot slutten av 2020.
Batterifabrikken «Giga Berlin» var høsten 2020 forventet å åpne i 2021. Fabrikken i Berlin ble imidlertid først åpnet 22. mars 2022.
Høsten 2020 var det også forventet at Tesla Cybertruck og Tesla Semi skulle lages ved «Giga Texas» i Austin (som var forventet å åpne i 2021). Også fabrikken i Texas åpnet senere enn forventet; Giga Texas ble innviet 8. april 2022.
Norge
I 2019 var Tesla Model 3 den mest solgte bilen i Norge, med 15 683 nye registreringer. Dette gjorde Tesla til det mest solgte bilmerket i 2019. I 2020 ble Tesla Model 3 landets nest mest solgte bilmodell, med 7770 enheter. Den 9. mars 2020 ble Tesla nr. 50 000 registrert i Norge.
Bernard Baudoux
Bernard Paul Arthur Baudoux (født 31. mai 1928 i Soissons) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1956 i Melbourne.
Baudoux vant en olympisk olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1956 i Melbourne. Han var med på det franske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i florett bak Italia. De andre på laget var Claude Netter, Jacques Lataste, Roger Closset, Christian d'Oriola og René Coicaud.
Svalefamilien
Svalefamilien (Hirundinidae) eller svaler er en gruppe med sangfugler (Passeri) i ordenen spurvefugler (Passeriformes). Svalene er tilpasset jakt på flygende insekter og er insektetere. Fuglene er svært flygedyktige og tilbringer mye tid på vingene. Tre av artene hekker i Skandinavia.
Beskrivelse
Svaler er små til mellomstore i størrelse (typisk 11,5–23 cm lange) og har strømlinjeformet kroppsbygning med lang, kløftet eller kvadratisk stjert og lange, avspissede vinger med lange håndsvingfjær (de ytre fjæra på vingene) og korte armsvingfjær (de indre fjæra på vingene). Hos nesten alle artene er lemmene svært korte og har dårlig utviklet muskulatur, mens føttene er små og tilpasset å holde seg fast, snarere enn å gå med dem. Svalehodet er tilpasset kroppen i størrelse og ganske rundt i formen. Artene har velutvikla syn og relativt store øyne. Nebbet er kort, flatt og bredt og godt tilpasset (har stort gap) det å fange insekter i flukt.
Elvesvaler (Pseudochelidoninae) er imidlertid et unntak. Disse artene, to i antallet, har velutvikla lemmer, som egner seg bra til å gå på bakken med. Svært lite er imidlertid kjent om den ene av dem, som enten er kritisk truet av utryddelse eller alt utryddet.
Utbredelse og habitat
Svaler har en kosmopolitisk utbredelse, men er fraværende i Antarktika. Mange arter er trekkfugler, som trekker mellom sommer- og vinterbeiter, mens andre er standfugler.
Tre arter er vanlig i Skandinavia; låvesvale (Hirundo Rustica), sandsvale (Riparia riparia) og taksvale (Delichon urbicum) hekker alle i både Danmark, Sverige og Norge. I tillegg hender det at amursvale (Cecropis daurica) gjester oss. Dessuten er det registrert minst ett besøk her av klippesvale (Ptyonoprogne rupestris). Den ble observert i Hernar utenfor Bergen i tidsrommet 5.-7. mai i 2011.
Økologi
Svaler er sosiale fugler, men de tilbringer mye av tiden på vingene på jakt etter mat. Artene er hurtige og har svært god manøvreringsevne. De lever av insekter som fuglene fanger i flukt. Det store gapet er åpent mens fuglene flakser rundt og jager byttet. Til tross for at svalene er små kan de seile litt på oppdriften under flukt, noe som ikke ellers er vanlig for så små fugler. Svaler hviler typisk gruppevis på tak, strøm- og telefonledninger eller på andre høye plasser. Det er svært sjelden å observere dem på bakken.
Hekkeplassene er gjerne de samme år etter år. Mange arter hekker i kolonier, mens andre hekker mer spredt. Redene bygges som regel på utilgjengelige plasser, som rasmark (bratte klippevegger og fjellformasjoner, steile sandskråninger og elveskrenter), hule trær eller under takmøner og broer og lignende. Ulike arter har imidlertid ulike preferanser for hvor redene bygges og hvordan de konstrueres. Et viktig element når artene velger reirplass er tilgangen på flygende insekter, som er hovedføden, og nærhet til ferskvann (elver, innsjøer og våtmarksområder). Mange arter trenger også tilgang på byggemateriale, som fuktig leire og søle.
Taksonomi
Svalene fordeler seg i to underfamilier; Pseudochelidoninae (elvesvaler) og Hirundininae (alle andre svaler). Elvesvalene skiller seg fra alle andre svaler, gjennom å ha større føtter og relativt mer kraftfulle lemmer, som i mye større grad egner seg til å gå på bakken med. Det er derfor ikke uvanlig at elvesvalene tilbringer tid på bakken.
I engelsk språk skiller man mellom arter med kløftet stjert (såkalte swallows) og arter med mer kvadratisk stjert (såkalte martins), men slik differensiering savner universell vitenskapelig støtte. Dette kommer blant annet til uttrykk i slekten Petrochelidon, som inkluderer begge typene. Noen skiller i også ut sagsvalene (Psalidoprocne) som ei distinkt gruppe innen svalene, men også dette savner støtte. Sagsvalene har kvadratisk stjert. Av artene som hekker i Norge har bare låvesvala kløftestjert, men den sjeldne gjesten amursvale tilhører også kløftestjertsvalene.
Annet
Svalenes atferd har i Skandinavia gjennom århundrer blitt tillagt betydning som sannsigere for været. Man har hevdet at «svalene flyr høyt mot godvær, men lavt når det blir dårlig vær». Årsaken til denne atferden kan forstås ved at insektene lar seg påvirke av høytrykk og lavtrykk, og svalene følger maten. Jo høyere trykk og tørrere luft, dess høyere flyr insektene, og omvendt. Hvorfor vet man ikke med sikkerhet, men det har trolig med luftfuktighet og termiske forhold å gjøre. Flygende insekter vil normalt søke å unngå for høy fuktighet. Når det regner søker de derfor beskyttelse i vegetasjonen på bakken, men når bakken varmes opp av sola synker luftfuktigheten, mens oppdriften øker. Da søker insektene til høyere luftlag.
Carolina-bassengene
Carolina-bassengene befinner seg på slettelandskapet i Carolina fra Myrtle Beach til Delaware i USA, og er en rekke ovale ellipseformede formasjoner på jordoverflaten, som skiller seg fra de menneskeskapte konstruksjonene. Klattene kan minne om bassenger, og vender alle i samme retning – sørøst og nordvest. Fra bakken ser formasjonene ut som grunne fordypninger i jorden. Størrelsen varierer fra fire til åtte mål, med en lengde på én til to kilometer med en bredde på ca. 800 meter på det bredeste. De fleste er fylt med vann eller gjørme, og bunnen er som oftest av et dypt lag med torv. Nesten uten unntak har de en sandbanke på den sørøstlige eller østlige siden – aldri den vestlige eller nordlige siden. Bassengene er spredd ut over forskjellige slags geologiske formasjoner og jordsmonn.
Disse gropene blir noe misvisende kalt Carolina-bassengene. De er ikke bassenger, men ellipser. De er heller ikke særegne for Nord- eller Sør-Carolina, da de finnes langs hele USAs østkyst og i Alaska. I østkystområdet finnes det millioner av slike bassenger, og ofte overlapper de hverandre.
I South Carolina og North Carolina er langaksen til mange av Carolina Bays orientert nordvest, mens i Delaware, Maryland og New Jersey er langaksen til mange av Carolina Bays orientert nordøst og noen Carolina Bays i dette området viser tilfeldige orienteringer.
Teorier
Nylig arbeid fra U.S. Geological Survey har tolket Carolina-buktene som gjenværende termokarst-innsjøer som har blitt modifisert av eoliske og lakustrine prosesser [Swezey, C. S. (2020). "Quaternary eolian dunes and sand sheets in inland locations of the Atlantic Coastal Plain Province". In: Lancaster, N.; Hesp, P. (eds.). Inland Dunes of North America. Dunes of the World. Springer Publishing. pp. 11–63. doi:10.1007/978-3-030-40498-7_2. ISBN 978-3-030-40498-7. S2CID 219502764]. Moderne termokarst-innsjøer er vanlige i dag rundt Barrow (Alaska), og langaksene til disse innsjøene står på skrå i forhold til den rådende vindretningen. Disse innsjøene utvikler seg ved tining av frossen mark, med påfølgende modifikasjon av vind og bølger. Tolkningen av Carolina-bukter som relikte termokarst-innsjøer innebærer at frossen bakke en gang strakte seg så langt sør som Carolina-buktene. Denne tolkningen stemmer overens med de optisk stimulerte luminescensdatoene, som antyder at Carolina-buktene er relikttrekk som ble dannet da klimaet var kaldere, tørrere og mer vind.
Dannelsen av disse «bassengene» er ikke helt klarlagt, men flere teorier har blitt fremlagt. Noen mener det er snakk om vinderosjon; andre mener det er et resultat av at grunnvannet har hevet seg, eller at jordoverflaten enkelte steder har sunket sammen; og noen tror det er en kombinasjon. Svakheten til disse teoriene er at de ikke forklarer hvorfor de alle peker samme vei, og hvorfor de nesten alle har en sandbank langs med den sørøstlige siden.
Hypotese om is-påvirkning, publisert i 2017, foreslår at en eller flere utenomjordiske påvirkninger på Laurentide-isen ved de store innsjøene kastet ut isbiter i ballistiske baner. De sekundære støtene produserte seismiske vibrasjoner som gjorde ukonsolidert jord flytende, og de skrå støtene fra isbreen skapte skrånende koniske hulrom som ble til grunne elliptiske bassenger ved tyktflytende avslapning (Antonio Zamora, 2017).
Norges nasjonalblomst
Norges nasjonalblomst er de to artene bergfrue (Saxifraga cotyledon) og røsslyng (Calluna vulgaris). De to plantene ble kåret ved hver sin anledning.
Bergfrue ble utnevnt av fagbotanikere på en internasjonal botanisk kongress i Amsterdam i 1935, der hvert lands representanter skulle komme med forslag fra hjemlandet. Bergfrue har hovedtyngden av sin utbredelse i Norge. Arten er sparsomt utbredt på Island, svært sjelden i Sverige, og finnes i noen få deler av Alpene og Pyreneene. Bergfrue er også fylkesblomst for Møre og Romsdal.
Røsslyng ble kåret til nasjonalblomst under en lytteravstemning i radioprogrammet Nitimen i 1976. Selv om røsslyng også er typisk for andre land (den er vel så vanlig i Skottland som i Norge), er den et velkjent og svært synlig innslag i fjell- og kystområder i hele landet. Arten representerer slik sett sider ved norsk landskap som oppleves som «typisk norske», der den visuelt sett er knyttet til det norske friluftsliv-fenomenet å «gå på tur».
Deutsche Marine
Deutsche Marine (den tyske marine) er Tysklands marine. Den ble opprettet i dagens form i 1956 som marinen i det daværende Vest-Tyskland, som hadde blitt medlem av NATO året før. Navnet Deutsche Marine fikk den i 1995. Marinen har historiske røtter som går tilbake til Den keiserlige marine som ble dannet i 1872 etter Tysklands samling som nasjonalstat.
Historie
Den tyske marines historie går tilbake til forbundsmarinen fra revolusjonsårene 1848-1852, og mer direkte til den prøyssiske marine, som senere ble til den nordtyske forbundsmarine. Preussen hadde tradisjonelt sett seg som en landbasert kontinental makt og vært lite interessert i å utvikle en marine. Da det først skjedde overlot Preussen fort kontrollen over marinen til Det nordtyske forbund. Fra forbundsmarinen oppstod Den keiserlige marine (Kaiserliche Marine), som eksisterte fra 1872 til 1918.
Fra slutten av 1800-tallet ble marinen i økende grad prioritert av keiser Wilhelm II og gjennomgikk en omfattende opprustning og kappløp med England om herredømmet på sjøen. Etter monarkiets fall var marinen fra 1919 til 1921 kjent som Vorläufige Reichsmarine (den foreløpige riksmarine) og deretter frem til 1935 som Riksmarinen. Fra 1935 til demobiliseringen i 1946 var den kjent som Kriegsmarine (orlogsmarinen). Vest-Tyskland startet forberedelsene til gjenopprustning i 1950 og marinen i dagens form ble etablert i 1956; offisielt het den bare «Marinen» (tysk: Marine), men navnet forbundsmarinen (Bundesmarine) ble brukt uformelt. I DDR ble Volksmarine opprettet i 1956, som en del av landets militære styrker NVA, og denne marinen ble nedlagt 2. oktober 1990, dagen før den tyske gjenforeningen. I 1995 ble det bestemt at marinens navn er Deutsche Marine (den tyske marine). De fleste skipene til Volksmarine ble skrotet eller solgt etter gjenforeningen, og bare et lite antall personell fikk ansettelse i Deutsche Marine.
Oppgaver
Den tyske marine er den ene av forsvarsgrenene i det tyske forsvaret, Bundeswehr. Den er tett integrert i NATO-samarbeidet. Dens oppgaver inkluderer fredsbevarende og fredsopprettende operasjoner, og beskyttelse av tysk og tyskalliert territorium. Marinen deltar i NATOs maritime grupper, og i operasjoner rettet mot internasjonal terrorisme.
Svømming under Sommer-OL 2004
Svømming under Sommer-OL 2004. Det ble konkurrert i 32 svømmeøvelser, 16 for menn og 16 for damer under OL 2004 i Athen. USA ble beste nasjon med tolv gullmedaljer foran Australia med sju.
Deutsche Marine
Organisasjon
Marinen kommanderes av marinestabssjefen i Forsvarsministeriet. Flåtekommandoen ligger ved Glücksburg i nærheten av Flensburg i Schleswig-Holstein og marinekontoret (Marineamt) ligger i Rostock. Flåten omfatter alle typer militære sjøfartøyer, samt fly og helikoptre. Marineskoler, marinebaser og testintallasjoner administreres av marinekontoret. Marinen omfatter 19 000 soldater, i tillegg til ytterligere 6 000 som arbeider i andre deler av forsvarets organisasjon.
Skip og våpensystemer
Marinens viktigste skip og våpensystemer er:
Marinebaser, test-, trenings- og utviklingsinstallasjoner
De viktigste marinebasene er:
Florence Welch
Florence Leontine Mary Welch (født 28. august 1986 i London)  er en britisk musiker, sanger og låtskriver, best kjent som vokalist i Florence and the Machine.
Deutsche Marine
Marinebaser, test-, trenings- og utviklingsinstallasjoner
Med reorganiseringen av flåten vil marinebasen Olpenitz bli stengt og alle MCM-skip og noen hjelpefartøyer bli stasjonert i Kiel. Marinens flystasjoner ligger ved Nordholz i nærheten av Cuxhaven og Kiel. Det er meningen å samle disse til én flystasjon ved Nordholz.
Det er også to treningsinstallasjoner i:
Marinen er ansvarlig for å utvikle og opprettholde kompetanse innen sjøkrig. Derfor har den flere utviklings- og testinstallasjoner
Marinens medisinske institutt i Kiel er ansvarlig for sjø- og tropisk medisin.
Marine-Ehrenmal Laboe er et minnesmerke over tyske marinesoldater som falt i første og annen verdenskrig.
Roger Closset
Roger Closset (født 11. februar 1933 i Paris) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1956 i Melbourne 1960 i Roma. Closset vant en olympisk olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1956 i Melbourne. Han var med på det franske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i florett bak Italia. De andre på laget var Claude Netter, Jacques Lataste, Bernard Baudoux, Christian d'Oriola og René Coicaud.
Sløtface
Sløtface er et norsk rockeband etablert i 2012. Bandet gikk under navnet Slutface de første årene, men endret navn i april 2016 etter å ha blitt blokkert av Facebook. Bandet kommer fra Stavanger.
Etter å ha gitt ut fire EP-er ga de i september 2017 ut debutalbumet Try Not to Freak Out på Propeller Recordings. For albumet vant de Spellemannprisen 2017 i klassen rock.
I 2019 ble bandets låt «Nancy Drew» brukt i Netflix-serien Sex Education. Bandnavnet var også skrevet inn i samme scene.
I 2022 annonserte bandet at bassist Lasse Lokøy og gitarist skulle forlate bandet. Lokøy flyttet til Los Angeles for å fortsette med solo karrieren, og Vikingstad flyttet til Stavanger for å jobbe som journalist i Stavanger Aftenblad. Det ble også opplyst at Haley Shea skulle fortsette å fronte bandet alene, sammen med et musikk-kollektiv bestående av Nils Jørgen Nilsen (fra Honningbarna), Marie Moe (fra Razika), Tobias Osland (fra ) og samboeren Simen Følstad Nilsen (fra Aiming for Enrike).
Bandet har blitt omtalt for å være et svært godt live-band, og har blant annet spilt på festivaler som Øyafestivalen , SXSW og The Great Escape.
Eurokode
Eurokodene er de felleseuropeiske dimensjoneringsreglene for bærende konstruksjoner i byggverk, enten det er bygninger, broer eller hus.
Eurokodene kan ikke angi hvilke sikkerhetsnivåer som skal gjelde, ettersom overordnet lovgivning for byggebransjen ikke er harmonisert innen Den europeiske union. De myndigheter som i hvert land har ansvar for denne lovgivningen, er imidlertid forpliktet til å tilpasse sine regler slik at eurokodene skal kunne brukes. I tillegg till eurokodene publiserer hvert land et nasjonalt vedlegg med de spesifikke forskriftene som gjelder i landet. Tanken er at man skal kunne kjøpe eurokodene på et hvilket som helst språk, og komplettere med den nasjonale delen for det land man er interessert i. I Norge publiseres eurokodene av Standard Norge.
Inndeling
Eurokodene er inndelt i følgende ti deler, hver bestående av én eller flere standarder:
Normative henvisninger
I Eurokodene finnes såkalte normative henvisninger; henvisninger til standarder som ligger utenfor eurokodene, men som gjelder som norm. Noen av disse er:
José Raúl Vera López
José Raúl Vera López (født 21. juni 1945 i Acámbaro i Guanajuato) er en meksikansk dominikansk biskop som i 2010 ble tildelt Raftoprisen for sin kamp for menneskerettigheter og sosial rettferdighet.
Bakgrunn
José Raúl Vera López startet den teologiske utdannelsen sin som novise i León og i Mexico by. Deretter studerte han teologi i Bologna, før han fikk sin endelige eksamen i teologi fra Det pavelige universitet Sankt Thomas Aquinas (Angelicum) i Roma.
Prest, biskop
Han ble presteviet den 29. juni 1975 av pave Paul VI. 20. november 1987 ble han utpekt til biskop av Ciudad Altamirano av pave Johannes Paul II, og han ble bispeviet av paven i januar 1988.
14. august 1995 ble han utnevnt til koadjutorbiskop av bispedømmet San Cristóbal de las Casas. Biskopen der var Samuel Ruiz Garcia, en kjent forkjemper for urfolks rettigheter. I denne stillingen ble han engasjert i arbeid for de fattige bøndene og urfolk, og han bidro også som mellommann i konflikten mellom zapatistene og regjeringen, og hjalp dem med å opprettholde våpenhvileavtalen dem immellom. Arbeidet hans gjorde ham upopulær både i kirken og blant styresmaktene, og mot tradisjonen fikk han ikke overta som biskop da stillingen ble ledig.
I slutten av 1999 ble han i stedet utnevnt til biskop av Saltillo, nord i Mexico. I denne regionen var menneskerettighetsbruddene mange og tydelige i samfunnet, og han fortsatte sitt arbeid for menneskerettigheter og etablerte et senter for menneskerettigheter som jobber for å støtte grupper som migranter, kvinner og urbefolkning. Han har også tatt til ordet mot fordommer mot homofile.
I 2002 etablerte han senteret Belén – Posada del Migrante («Belén – migrantenes herberge»). Dette er et senter som tar seg av migranter og deporterte, store grupper i området som ligger på grensen mot USA. I løpet av åtte år har senteret tatt seg av rundt 40 000 migranter fra hele Latin-Amerika, og ifølge Amnesty International utgjør slike senter som dette ryggraden i arbeidet for migranters rettigheter i området.