cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Euclides Pinto Martins
Euclides Pinto Martins (født 15. april 1892 i Camocim i Brasil, død 12. april 1924 i Rio de Janeiro i Brasil) var en var en brasiliansk flypioner. Han var fortsatt ung da han på slutten av 1922 ble valgt til å være en del av mannskapet på et fly chartret av avisen New York World som forsøkte seg på en pionerflygning mellom Nord- og Sør-Amerika. Euclides Pinto Martins ble dermed med på den første flygningen fra New York til Rio de Janeiro.
La meg kysse din sommerfugl
Om filmens originaltittel
Filmens originaltittel på engelsk refererer til kokeboken skrevet av Alice B. Toklas (forfatterinne og Gertrude Steins kjæreste) der hun blant annet gir en oppskrift på «hash brownies».
Lindsey McKeon
Lindsey McKeon (født 11. mars 1982) er en amerikansk skuespillerinne som er kjent for sin rolle som Taylor James i serien One Tree Hill.
Christian Wirth
Christian Wirth (født 24. november 1885 i Oberbalzheim i Baden-Württemberg, død 26. mai 1944 ved dagens Hrpelje i Slovenia) var en tysk SS-offiser som under den annen verdenskrig var involvert i utryddelsen av jødene i det okkuperte Polen. Han var en av nærmeste medarbeiderne til Odilo Globocnik, som var den øverste leder for Aksjon Reinhardt. Wirth hadde ansvaret for å bruke erfaringene fra T-4 Eutanasiprogrammet, der mennesker var blitt drept med dødelige injeksjoner eller gass. I tilintetgjørelsesleirene ble erfaringene fra T-4 brukt og dette ledet til massedrap med gasskamre i blant annet Belzec, Sobibor og Auschwitz. Han ble ansett for å være svært sadistisk og følelseskald.
Wirth ble drept i et attentat i 1944.
Bakgrunn
Wirth var sønn av en bøkkermester. Etter grunnskole og middelskole fikk han lære ved et sagbruk. Fra 1905 til 1910 var han med i Württembergs grenaderregiment 123. I 1910 arbeidet Wirth som politimann i Heilbronn, men flyttet snart til Stuttgart der han ble politidetektiv.
Dr. Feelgood
Dr. Feelgood er et album med heavy metal bandet Mötley Crue. Albumet ble utgitt 1. september 1989, gikk rett inn på førsteplass på Billboards albumliste og solgte seks millioner eksemplarer bare i USA. Tittellåten «Dr. Feelgood» og «Kickstart My Heart» ble nominert til Grammy. Albumet vant American Music Award i sin kategori. «Dr. Feelgood» brukes også som slang for heroin. «Dr. Feelgood» brukes også om leger med lav terskel for å skrive ut attraktive medikamenter, fra og med Max Jacobson som fikk kallenavnet på 1930-tallet av klienter i underholdningsbransjen i New York.
Christian Wirth
Bakgrunn
Under første verdenskrig meldte han seg til tjeneste og kjempet som offiser på vestfronten. Han utmerket seg i kamp og ble blant annet tildelt Jernkorset klasse I.
Mellomkrigstiden
Etter krigen vendte han i juni 1919 tilbake til Stuttgart og ble kort tid etter politisersjant og detektiv der.
Wirth giftet seg med Maria Bantel og de fikk to barn. Wirth var medlem i NSDAP fra 1922 til 1923, da partiet ble forbudt. Han fornyet sitt medlemskap i 1931 og to år senere inntrådte han i SA. I 1939 ble Wirth medlem av SS og ble forfremmet i oktober dette år til SS-Obersturmführer.
Eutanasi
Christian Wirth var sjef for Kripo i Stuttgart før han ble overført til ledelsen av T-4. Der møtte han Franz Stangl, som beskrev ham slik i et intervju gjort i 1971:
Konsentrasjonsleirer
Wirth var også involvert i en annen leir, Belzec, der han hadde ansvaret for den tekniske siden. Kurt Gerstein fra SS besøkte Belzec og var skrekkslagent vitne til gassingen av en togtransport jøder, mens Wirth viste ham en boks med gulltenner som var trukket ut av munnen på de døde, og skrøt av verdiene han daglig fikk tak i. SS-Scharführer Erich Fuchs ble av Wirth beordret til å installere dusjhoder i brakkene for å lure jødene til å tro at det virkelig dreide seg om dusjkabinetter. Da Fuchs spurte ham hvordan han skulle få dette til, siden det ikke fantes noe røropplegg å feste dusjhodene til, pisket Wirth ham i avsindig raseri og beordret to andre Scharführere, Erwin Fichtner og Johann Niemann, til å skyte Fuchs; men de klarte å snakke Wirth fra det.
Selvmord var strengt forbudt for fangene. En jødinne klart å smugle et barberblad med seg inn i Belzec, og hjalp en del av arbeidsjødene der med å ta sine liv ved å skjære over strupen på dem. Hun ble straks skutt av vokterne. Wirth ergret seg stort over dette, for etter hans mening skulle hun vært henrettet på grusomste vis. I stedet sørget han for medisinsk behandling av de jødene som hadde overlevd selvmordsforsøkene. Hans omsorg forledet dem til å tro at de skulle få leve, noe Wirth fant umåtelig komisk: «Og de fjolsene trodde virkelig det!»
Under byggingen av Sobibor besøkte Wirth det uferdige anlegget og utførte en rask gassing av 25 jødiske slavearbeidere. Wirth likte å bære pisk og brukte den gjerne på både jødiske fanger og voktere. Han var på mange måter sinnbildet på en sadist.
Da en enda større leir, Treblinka, ble satt opp, hadde Wirth en direkte rolle i reorganiseringen da den første kommandanten, Irmfried Eberl, ble erstattet av Franz Stangl. I Treblinka beordret Wirth SS-mannen Erwin Kainer til å sørge for at slavearbeiderne fjernet en likhaug som lå utenfor gasskamrene. Kainer fortvilte ved synet av et fem meter dypt lag med lik under en 75 cm dyp saus av blod, larver og avføring, og valgte å skyte seg i stedet.
Senere var Wirth involvert i Aktion Erntefest (= Aksjon Innhøstningsfest), drapet på de gjenværende jødiske slavearbeiderne i november 1943.
I Belzec bodde Wirth i et hus som også tjente som kjøkken for SS. Senere flyttet han til den forlatte flyplassen i Lublin, der de myrdede jødenes eiendeler ble sortert. Bak huset der han bodde, stod en fabrikk for fremstilling av tjærepapp. SS-mannen Erich Bauer bevitnet at han hadde sett Wirth tvinge de jødiske slavearbeiderne der til å håndtere tjæren med sine bare hender, slik at vevet ble brent vekk til de bare knoklene var synlige.
Død
Wirth ble senere overflyttet til Trieste, der han opprettet et lite gasskammer i en forlatt rismølle ved San Sabba. Han mottok spenne til Jernkorset i april 1944, men måneden etter ble han drept av partisaner da han kjørte i åpen bil i nærheten av Fiume.
Han ligger gravlagt på den tyske militærkirkegården ved Costermano ved Gardasjøen.
Lasha Gujejiani
Han representerte Georgia under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i andre runde.
Freden i Tilsit
Freden i Tilsit avsluttet den fjerde koalisjonskrigen under Napoleonskrigene, og betegner to avtaler som ble inngått i Tilsit i Østpreussen 7. og 9. juli 1807 mellom keiser Napoléon Bonaparte, tsar Alexander I av Russland og kong Fredrik Vilhelm III av Preussen etter Frankrikes seier mot russiske styrker i slaget ved Friedland.
7. juli møttes Napoléon og Alexander på en pongtongbåt i midten av elven Memel, som var demarkasjonslinje mellom den franske og den russiske innflytelsessone. Den russisk-franske fredsslutningen delte Øst-Europa i en fransk og en russisk interessesfære. Den prøyssisk-franske avtalen gjenopprettet Preussens status som en europeisk middelmakt.
Den fransk-russiske overenskomst
Tsaren aksepterte Rhinforbundet og det nye hertugdømmet Warszawa som franske vasaller og sluttet seg til Fastlandssperringen, Frankrikes økonomiske blokade av Storbritannia. Napoléon oppmuntret Alexander til en konfronterende politikk overfor Storbritannia, som etter det engelske angrepet på København førte til den britisk-russiske krig (1807–1812). Russland fikk frie hender for en aggressiv ekspansjonspolitikk mot Sverige og Det osmanske rike. Tsaren klarte i den russisk-svenske krig (1808–1809) å tvinge Sverige til å avstå Finland og slutte seg til Fastlandssperringen mot Storbritannia.
Russland trakk seg ut av Valakia og Moldavia, men erobret i den russisk-tyrkiske krig (1806-1812) store deler av Kaukasus (Georgia) fra Det osmanske rike, og sikret seg i 1812 Bessarabia. De joniske øyer og Cattaro, som var besatt av de russiske admiralene Usjakov og Senjavin, kom til Frankrike. Som motytelse garanterte Napoléon suvereniteten til hertugdømmet Oldenburg og enkelte andre småfyrstedømmer, som ble regjert av tsarens tyske slektninger.
Den fransk-prøyssiske overenskomst
Var den fransk-russiske overenskomst av 7. juli en avtale mellom likemenn, hadde traktaten med Preussen to dager senere karakter av diktatfred. Riktignok forhindret tsarens intervensjon den endelige likvidasjon av Preussen, som Napoleon hadde strebet etter, men Preussens territorium ble gjennom freden i Tilsit redusert til halvparten.
Danzig ble en fri by, og den prøyssiske kretsen Cottbus falt til Sachsen. De vestelbiske landeriene gikk alle tapt og falt til det nye kongeriket Westfalen. Preussen mistet også størstedelen av de østlige territoriene vunnet på 1790-tallet. Av disse territoriene ble hertugdømmet Warszawa opprettet, som ble regjert av kongen av Sachsen i personalunion. De viktigste festningene, deriblant Magdeburg, fikk franske garnisoner. Hæren på 200 000 mann ble redusert til 42 000. Den prøyssiske reststaten med 4,94 millioner innbyggere måtte også betale 120 millioner franc eller mer enn 32 millioner prøyssiske riksdaler til Frankrike, landet måtte også slutte seg til Fastlandssperringen.
Dronning Louise bønnfalt Napoléon forgjeves om å mildne betingelsene.
Fra 1810 underminerte Russland avtalen med Napoléon, ved å la nøytrale handelsskip seile til britiske havner. I 1812 inngikk Russland fred med Storbritannia. Dette førte til Napoléons invasjon av Russland samme år.
Harstad St. Andreas Broderforening
Harstad St. Andreas Broderforening er en broderforening i Den Norske Frimurerorden. Broderforeningen ble grunnlagt i Harstad den 30. november 1990, og er underlagt St. Andreaslogen Skansen.
David Calder
David Calder (født 21. mai 1978) er en canadisk roer som spesialiserer seg i toer uten styrmann. Under Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt, der han ble nummer 6. Han tok sølv under øvelsen under Sommer-OL 2008.
Trygve Utheim
Trygve Utheim (født 16. september 1884 i Grytten, død 15. juni 1952) var en norsk jurist, embetsmann og politiker. Han var fylkesmann i Møre og Romsdal, sosialminister fra 1933 til 1935 og stortingsrepresentant for Venstre 1945-1952.
Han representerte Venstre i Møre og Romsdal på Stortinget fra 1945 og døde da han var i sin andre periode på Stortinget. Anders Endreson Skrondal møtte som representant i resten av perioden.
Utheim ble student i 1903 og cand.jur. i 1907. Han var deretter amtsfullmektig i Nordre Bergenhus amt 1908-1910, fullmektig ved Aker kriminaldommerembete og Ringerike sorenskriveri før han i 1912 var konstituert byfogd og borgermester Drammen 1912-1914. Fra 1912 var han også sekretær i Justisdepartementet 1912-1920. I 1916 var han konstituert amtmann i Nedenes og i Romsdal. Fra 1920 var han i åtte år byråsjef i Justisdepartementet før han i 1928 ble fylkesmann i Møre og Romsdal, et embede han hadde til han døde. Da han ble utnevnt i 1928, var han landets yngste fylkesmann. Trygve Utheim var sosialminister fra 1933 til 1935.
Utheim tilbragte krigen i Storbritannia og i hans sted ble NS-mannen Erling Kvadsheim fylkesmann i Møre og Romsdal. Olav Oksvik ble under krigen utnevnt av regjeringen i London som «illegal» og midlertidig fylkesmann. Oksvik oppsøkte Kvadsheim 7. mai 1945 og ba ham gå av. Oksvik fungerte fra 8. mai til Utheim kom tilbake.
Najaf
Najaf (نجف) er en by i Irak og hovedstad An Najaf-provinsen. Najaf er en av de mest hellige stedene for sjiamuslimer, og byen er senter for den politiske makta til sjiamuslimene i Irak. Byen ligger ved Eufrat, litt sør for Karbala, ca. 160 km fra Bagdad. Byen har ca. 585 600 innbyggere (2003).
Najaf er mål for mange pilegrimsreiser. I byen ligg Imam Ali-moskéen, hvor sjias grunnlegger skal være begravet. I nærheten ligger også Wadi-us-Salaam, fredsdalen, en veldig gravplass, som skal være den største i den muslimske verdenen. Her er flere profeter gravlagt, og troende muslimer ønsker fortsatt å bli gravlagt her, slik at de kan oppstå sammen med imam Ali på dommedag. Kirkegården dekker 6 km² og rommer anslagsvis 5 millioner døde.
Historie
Najaf skal ha blitt grunnlagt i 791 av abbaside-kalifen Harun al-Rasjid. Etterhvert har byen blitt fylt med skoler, bibliotek og sufisenter slik at den ble den viktigste byen for sjiittisk lærdom og teologi, på linje med Qom i Iran. Mange kjente teologer har studert her: Allameh Tabatabaei, Ayatollah Khomeini og Ayatollah Sistani.
Det sunnidominerte styret til Saddam Hussein i Irak så på byen med skepsis, og det innført restriksjoner mot de religiøse aktivitetene til sjiamuslimene. Mot slutten av Gulfkrigen i 1991 brøt det ut et stort opprør som ble slått ned av irakiske militærstyrker.
Da USA invaderte Irak i 2003 beleiret de byen, men ønsket ikke å gå inn i den, av frykt for å få sjiaene mot seg. Rundt ti dager etter at Bagdad falt oppga også Najaf motstanden.
Gjett hvem som kommer til middag
Gjett hvem som kommer til middag (engelsk: Guess Who's Coming to Dinner) er en amerikansk spillefilm fra 1967 som handler om ekteskap på tvers av raser i USA.
Spencer Tracy, Sidney Poitier, Katharine Hepburn og Katharine Houghton spilte hovedrollene, og filmen ble regissert av Stanley Kramer med manus av William Rose. Filmens tema, ekteskap mellom svarte og hvite, var svært kontroversielt på den tiden og var fortsatt ulovlig i 17 amerikanske delstater i 1967. Selv om slike ekteskap ble legalisert samme år, var det fortsatt tabu og er det tildels fremdeles. Spencer Tracy døde 17 dager etter at opptakene var over, og det var hans siste film.
Synopsis
I filmen møter man en 23 år gammel rikmannsdatter fra et liberalt hjem, Joanna Drayton, som kommer hjem fra ferie med en svart mann, dr. John Prentice, og forteller foreldrene at de skal gifte seg og vil ha foreldrenes velsignelse. Den svarte mannen var av filmskaperne bevisst gjort til en perfekt person, med en strålende karriere, omtenksom og hensynsfull. Dermed ville filmskaperne tydeliggjøre at konflikten i filmen kun gjaldt at han var svart. Det meste av filmen finner sted i løpet av en ettermiddag og kveld hjemme hos familien Drayton, og handler om hvordan Joanna Draytons foreldre, livslange liberalere som har innprentet sin datter at svarte og hvite er likeverdige, prøver å finne ut om de vil gi ekteskapet sin velsignelse.
Filmen tar også opp svart-mot-svart rasisme, da familiens svarte hushjelp og Joanna Draytons tidligere barnepike, spilt av Isabel Sanford, i en liten, men minneverdig rolle setter den svarte mannen på plass for hans uhørte dristighet.
Mottakelse
Filmen fikk to Oscarpriser i 1967 (Katharine Hepburn for beste kvinnelige hovedrolle, og prisen for beste manus). I tillegg fikk den to BAFTA-priser i 1968 (Spencer Tracy for beste skuespiller, og Katharine Hepburn for beste skuespillerinne).
Spinoff
Filmen Guess Who fra 2005 bygger løst på filmen. I 2005-filmen er rollene snudd slik at det er en svart kvinne som tar med en hvit mann hjem til sine foreldre. I motsetning til Gjett hvem som kommer til middag, som er en moderne klassiker, ble 2005-filmen dårlig mottatt og kritikere mente temaet var sterkt datert.
Majid Al-Ali
Han representerte Kuwait under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i andre runde.
Josef fra Arimatea
Den hellige Josef fra Arimatea var en rådsherre, eller snarere en representant til rådet, som kom fra åkerlandet Arimatea. Han var blant dem som trodde på Jesus. Derfor gikk han til Pontius Pilatus og ba om tillatelse til å gravlegge ham. Josef kjøpte et fint linklede og svøpte Jesu legeme i dette. Det var også han som eide den ubrukte graven i klippen hvor Jesus ble lagt. Her sørget han for at det ble veltet en stor stein foran åpningen, slik skikken var. Rådsherren Nikodemus fulgte med ham og sørget for at det ble en verdig begravelse. Hendelsen er omtalt i Johannes evangelium 19,39–40, og blir tolket som en oppfyllelse av Jesaja 53,9.
Jerry Heidenreich
Jerôme Alan «Jerry» Heidenreich (født 2. april 1950 i Tulsa i Oklahoma, død 18. april 2002 i Paris i Texas) var en amerikansk svømmer som var med på å vinne gullmedalje på 4x100 m frisvømming og 4x100 m medley stafett for USA i sommer-OL 1972 i München. Han tok også sølv på 100 m frisvømming, og bronsemedalje på 100 m butterfly i samme OL. I tillegg har han også tre gullmedaljer fra de Panamerikanske lekene i Cali i 1971.
John Murphy (svømmer)
John Joseph Murphy (født 19. juli 1953) er en amerikansk tidligere svømmer som under sommer-OL 1972 i München var med på å vinne gullmedalje på 4x100 m frisvømming stafett for USA. Hant tok også bronse på 100 m ryggsvømming under samme OL. Heidenreich har i tillegg en gullmedalje fra langbane-VM 1973 i Beograd og to gullmedaljer og en sølvmedalje fra langbane-VM 1975 i Cali.
Europavei 009
Europavei 009 går mellom Jirgatal i Tadsjikistan og grensen mot Afghanistan ved Lyanga ved elva Pamir. Veiens lengde er rundt 700 km.
Trasé fastlagt av UNECE: Jirgatal - Khorog - Ishkashim - Lyanga - China. Strekningen gjennom Wakhankorridoren i Afghanistan mellom Lyanga og grensen mot Kina eksisterer ikke, veien ender derfor ved Lyanga der Pamir renner ut i Pjandzj.
Marie Monsen
Oppvekst
Marie Monsen ble født den 24. Februar 1878 i Sandviken i Bergen. Sandviken var da nettopp blitt en del av Bergen by (før det var det en del av Åsane).
Faren til Marie Monsen het Johannes Monsen og var fra Ytre Midttun i Fana. Han var født i 1850 (sønn av Birte og Mons Johansen) og jobbet som modellsnekker på Wingård jernstøperi. Maries mor het Gjertrud Olsen (datter av Ola og Kari Jonson) og var fra Viksdalen i Sunnfjord. Hun var haugianer kvinne. Hun ble født i 1847 og drev en strykeforretning, ved siden av alt arbeidet hjemme.
Familien bodde i Sandviksveien 54, rett ved Sandviken bedehus og et barnehjem. Marie Monsens familie var kristen og foreldrene var ofte på møter i bedehuset, og av og til inne i Bergen sentrum. Marie vokste opp med ni søsken, men fem av dem døde i ung alder og tre av dem (to brødre og en søster) emigrerte til USA. Maries eneste gjenværende søster Kaia var mye syk og ble boende hjemme.
Etter folkeskolen gikk Marie på middelskole, og deretter to år på den private lærerskolen i Bergen. Etter lærerskolen fikk hun et år som lærer i Bergen, før hun dro til Oslo for å ta sykepleierutdannelse på Diakonissehuset. Våren 1900 dro hun til England for å lære språk.
Før Kina
Kristenliv og Misjon var en del av Marie Monsens liv helt fra oppveksten. Foreldrene var kristne, og kjente predikanter som Andreas Lavik og Thormod Rettedal var ofte på besøk i barndomshjemmet hennes. Marie har skrevet at Thormod Rettedal skjønte at hun følte et misjons kall, og at han oppsøkte henne og advarte henne mot å stritte imot misjonskallet:
Så viste han til profeten Jona og hans flukt fra Guds kall. Dette møtet med Rettedal, fikk henne til å oppsøke misjons kallet, og hun bestemte seg da for å dra østover.
25. Februar 1890 holdt Sivert Gjerde et foredrag i Sandviken bedehus om misjon i Kina. Ett år senere ble det norske lutherske Kinamisjonsforbund opprettet i Bergen. Da var Marie Monsen 12 år gammel. Flere forutså allerede da at hun kom til å bli misjonær.
Under oppholdet hennes i England hadde hun blant annet kontakt med China inland mission som drev et omfattende misjonsarbeid i Kina. Planen til Marie var å dra rett fra England til Kina, sommeren 1900, men da var bokseropprøret i Kina på det verste. Opprøret var mot kinesiske kristne og utenlandske misjonærer og mange tusen kinesere og 230 misjonærer ble drept. Derfor ventet hun heller et år med å dra til Kina, og underviste i stedet på ungdomsskolen til Johannes Brandtzæg, som i tillegg, på den tiden var leder av kinamisjonsforbundet.
Kina 1901-1907
Sommeren etter var situasjonen i Kina annerledes, så Marie Monsen ble innviet som misjonær 31. August 1901. Marie dro, sammen med to andre misjonærer, med båt til England. Videre dro de sammen med rundt 20 andre, videre til Italia, hvor 20 nye misjonærer kom på båten. De nådde Hongkong 15. oktober 1901.
Ved første møte med kineserne og Kina, blir Marie Monsen forferdet. I ettertid har hun fortalt, med beklagelse, at hun følte vemmelse;
Da hun kom til Kina dro Marie først fra Hongkong, til Shanghai, der hun ble værende i to måneder, før hun dro videre til det endelige reisemålet, Laohekou.
Underveis på reisen til Kina, hendte det noe som satte stort preg på Marie Monsens første periode i der. De to misjonærene som Marie dro fra Norge sammen med, var et norsk misjonærpar som hadde vært i Kina siden 1890, for et par andre organisasjoner, men som ble tatt opp av Kinamisjonsforbundet i 1899. Da båten deres var i England, begynte kona å beskylde Marie Monsen for å «ha stjålet hennes manns hjerte». Hun fortsatte å trakassere Marie under hele turen til Kina. Trakasseringen endte ikke da de kom til Kina, og Marie ble svært påvirket av det. Det gikk så langt at hun skrev sitt eget oppsigelsesbrev, uten å sende det. Ekteparet beskylte Marie for å ha et upassende forhold til en forlovet misjonær, på en misjonærkonferanse vinteren 1904. Marie ble frikjent, og til slutt forlot ekteparet Kinamisjonen i 1907.
Den første tiden til Marie Monsen i Laohekuo brukte hun mest på språkstudier. Men det gikk ikke lenge før Marie ble hardt angrepet av Malaria. Hun fikk behandling av lege og hun ble til slutt frisk igjen, men hun mistet motivasjon og krefter, og det var ikke før i juni 1902 at hun ble ordentlig restituert. Da bestemte hun seg for å prøve å få litt forandring for en periode. Derfor flyttet hun til en annen misjonsstasjon i Laohokow, lenger nord.
Mot slutten av denne første perioden hennes i Kina, begynte Marie Monsen å lengte etter en vekkelse, og hun hørte mye om store vekkelser i Korea. Hun hadde veldig lyst til å dra sit, gor å oppleve disse vekkelsene og ta med erfaringene hjem igjen. Men hun måtte bli i Nanyang og vente på at vekkelsen skulle komme til henne i stedet. Til tross for det, fikk hun være med på en stor misjonskonferanse i Shanghai i 1907, som påvirket Marie og ga henne nytt mot da hun kom tilbake igjen til Nanyang. Senere det året klarte hun å starte et kvinnekurs, sammen med den kinesiske bibelkvinnen Tosao. De opplærte bibelkvinner, en metode for misjon som Marie Monsen var veldig opptatt av.
Kina 1907-1922
Våren 1909 dro Marie tilbake til Norge for å ta en pause i arbeidet. Hun var veldig umotivert, og følte at alt hun hadde gjort i Kina så langt var bortkastet. Hun var ikke lenger sikker på om hun ville dra tilbake til Kina i det hele tatt. Men sommeren 1910 var hun med på en stor verden misjonskonferanse i Edinburogh som ga henne ny motivasjon og hun bestemte seg for å dra tilbake til Kina. Reisen ble likevel utsatt til 1913 på grunn av den kinesiske revolusjonen.
Da hun kom tilbake Nanyang etter den kinesiske revolusjonen, stiftet hun en stor jenteskole, med penger som hun hadde fått fra misjonsvenner i Seattle, USA. Skolen het Concordia og ble grunnlagt i 1915. Den rommet 70 elever, delt inn i tre forskjellige klasser. I tillegg, fortsatte hun med bibelkvinnekurs.
25. Januar 1918 opplevde Marie noe avgjørende for fremtiden hennes som misjonær. Hun opplevde noe hun kalte Åndens dåp. Dette skrev hun i et brev til Johannes Brandtzæg: “Den 25. januar kunne jeg i troens fulle forvissning kreve min rett i Kristus Jesus: Åndens dåp. Kjente meg bønnhørt. Dette er det som Bergfjord kaller helliggjørelsen» (Bergfjord var et tidligere medlem av Kinamisjonen).
Marie Monsen fortsatte sitt liv som misjonær, og hun var travelt opptatt med å være rektor på den nye jenteskolen sin, Concordia. I 1923, dro hun igjen tilbake til Norge på ferie, denne gangen bare i et halvt år. Marie bodde da i hjemmet til foreldrene, men var også på en del taleroppdrag.
Marie Hedemark
Marie «Maja» Hedemark (født 24. mars 1873 i Kristiania, nåværende Oslo, død 8. august 1959 samme sted) var en norsk skuespiller.
Marie Monsen
Kina 1922-1932
Den 12. november 1924, vender Marie Monsen tilbake til Kina. Da hun kom frem til Kina, sa hun bestemt ifra til Kinamisjonens ledelse om at hun heretter ikke ville motta lønn. Hun hadde lest i biografier om Hudson Taylor og George Müller om Guds ledelse (Guds ledelse går ut på at du stoler på at Gud skal skaffe deg alt du trenger for å overleve). Hun ble selv overbevist om at Gud ville lede henne, og hun ville ikke være avhengig av mennesker og organisasjoner, bare av Gud.
Marie Hedemark
Familie
Maja Hedemark var datter av furer Emil Bernhard Olsen og Severine Mathilde Heidenstrøm. Hun ble 23. desember 1905 gift med skuespiller Hans Ingi Hedemark.
Marie Monsen
Kina 1922-1932
Høsten 1926 var det mye uro i Kina og det var mange farlige røverbander som herjet. Mange misjonærer ble sendt til Norge igjen på ferie, mens andre ble sendt til Shanghai for å se situasjonen an. Men så reiste hun videre til Sør-Mandsjuria for å fortsette misjonsarbeidet på et sted med mindre uro. Hun følte seg fri til dette, siden hun ikke lenger mottok lønn fra Kinamisjonen. De fire årene etter det dro Marie rundt om i den nordlige delen av Kina, og det brøt ut vekkelse der hun kom.
Marie Hedemark
Liv og virke
Maja Hedemark debuterte på Fahlstrøms Theater i 1899 under navnet Marie Heiden, et navn avledet av morens pikenavn. Hun var tilknyttet dette teatret til det ble oppløst i 1911. Fra 1911 var hun ansatt ved Centralteatret til omkring 1942.
Marie Monsen
Kina 1922-1932
Den 19. April 1929, skulle Marie Monsen ta båt over Gulehavet. Båten hun reiste med ble kapret av sjørøvere og dette fangenskapet bidro utvilsomt til hennes internasjonale rykte. Marie og de andre passasjerene ble holdt til fange på båten i 23 dager. Hun oppførte seg kompromissløst, bestemt og fryktløst, og hun gjorde sterkt inntrykk på både røverne og de andre på båten. Etter dette slapp røverne Marie og de andre passasjerene på båten fri, og historien om Marie Monsen i fangenskapet ble kjent over hele verden. Historien ble blant annet trykket i Kina, USA, England, Sverige, Danmark, India og Nord-Afrika.
Marie Hedemark
Liv og virke
Hedemark filmdebuterte i 1926 i Den nye lensmannen. På 1930-tallet medvirket hun i ytterligere syv filmer, deriblant Fantegutten (1932), Lalla vinner! (1932) og Bør Børson Jr. (1938), som ble hennes siste filmrolle. Hedemark var på 1930-tallet også virksom ved Det Nye Teater i Oslo.
Marie Monsen
Maries siste år, i Norge
Denne siste reisen hennes fra Kina gikk via USA blant annet for å besøke søsknene hennes som hadde flyttet dit mange år tidligere. Da hun kom til Norge sommeren 1932, flyttet hun inn hos foreldrene som hadde flyttet til Fana. Da var foreldrene 85 og 82 år gamle. Maries søster Kaia, som hadde vært helsesvak og bodd hjemme hele livet, hadde tatt vare på foreldrene helt til da, men nå var Kaia blitt så syk at hun ikke kunne gjøre det lenger. Derfor ble det Maries oppgave å se til foreldrene og den syke søsteren.
Selv om Marie alltid hadde vært veldig populær hos misjonsfolket hadde hun synspunkter som bøle møtt med skepsis. Ikke alle likte Marie Monsens likestillingsarbeid (og misjonsfeminisme), og den sterke posisjonen hun fikk hos misjonsfolket. I Kinamisjonsforbundet var det vanlig at kvinnelige misjonærer fikk tale på misjonsmøtene, men dette ble likevel tungt å bære for enkelte tilknyttet forbundet. Motstanden toppet seg da hun i 1935 tok gjendåp, sannsynligvis i Den frie evangeliske forsamling i Bergen, etter å ha sluttet som misjonær. I spørsmålet om vanndåpen og åndsdåp var hun kommet frem til overbevisninger som avvek fra tradisjonell luthersk lære. Etter det fikk hun ikke mange oppdrag fra arbeidsgiveren Norsk Luthersk Misjonssamband.Hun fortsatte å jobbe som forbeder og forfatter, frem til sin død i 1962.
Hele den siste perioden, når hun var i Norge, sendte Marie brev til mange misjonærer og andre som hun hadde møtt på reisene sine. Hun brukte også sine siste år til å skrive bøker om alle opplevelsene sine som misjonær i Kina. Marie og Kaia Monsen bodde sammen til 1956, da Kaia flyttet inn på Fredly aldershjem et halvt år før hun døde. Marie flyttet også inn på Fredly, et år etterpå, i juli 1956. Der bodde hun helt til hun døde i 1962.
Minnebauta
I 2001 ble det reist en minnebauta på Solheim kirkegård i Bergen til minne om Marie Monsen.
KEK
KEK har flere betydninger:
Nordvegen Historiesenter
Nordvegen Historiesenter er et opplevelses- og formidlingssenter på Avaldsnes, nord på øya Karmøy i Rogaland. Senteret er hjertet i Rogaland fylkes tusenårssted og ble åpnet 29. april 2005 av dronning Sonja. Senteret er finansiert av midler fra Karmøy kommune, Rogaland fylke og staten, samt bidrag fra private sponsorer. Senteret er en del av det såkalte Avaldsnesprosjektet som omfatter den faglige delen av det historiske Avaldsnes.
Bygget er i to høyder, hvorav det meste av konstruksjonen ligger under jorden. Fra Karmsundet ser man fasaden av glass og betong. Fra kirkeplatået ser man bare det runde inngangspartiet som skal symbolisere Mimes brønn, kunnskapens kilde i norrøn mytologi. Dette viser at tanken er at her skal publikum kunne øse av det strategiske Karmsundets lange historie. Målet er at formidlingen skal være aktiv og i kontinuerlig endring. Blant annet legges det stor vekt på fortelle historier ved hjelp av moderne virkemidler som film, lyd, lys, figurer og gjenstander.
Utstillingene formidler historien om Avaldsnes som et møtested mellom Kyst-Norge og Europa fra bronsealder til middelalder. Hovedvekten ligger på den tiden da Avaldsnes var kongesete, fra ca. 200 – 1400 e. Kr, først for sjøkonger siden for norske rikskonger.
Nordvegen Historiesenter er tegnet av Telje - Torp - Aasen Arkitektkontor
Nordvegen Historiesenter er utgangspunkt for å besøke flere attraksjoner som ligger innenfor det gamle kongsgårdområdet:
Tobakksplante
Tobakksplanten er en staude i søtvierfamilien hvis tørkede, skårne blader ofte brukes til røyking i form av sigarer, sigaretter, eller i en tobakkspipe. Tobakk brukes også i skråtobakk og snus.
Nordvegen Historiesenter
Ruiner av hovedbygningen i en kongsgård fra middelalderen ble i 2017 avdekket av Kongsgårdsprosjektet Avaldsnes. Kongsgårdanlegget ble trolig påbegynt av Håkon Håkonsson og sluttført av Håkon V Magnusson rundt 1300. Ruinene er nå under konservering. Murene skal være ferdig konservert i 2023.
Tobakksplante
Det er en et- til flerårig urteplante som kan bli fra 80 til 200 cm høy. Tobakksplanten blomstrer fra juli til oktober med hvite til blekrosa 35 til 60 mm lange traktformede blomster.
Nordvegen Historiesenter
Turstier går gjennom det gamle kulturlandskapet der Avaldsnes kongsgård en gang lå. Her finnes fremdeles mange kulturminner både på land og i sjøen. Det mest kjente er nok bautaen Jomfru Marias synål.
Tobakksplante
Historie
Det er ikke helt sikkert når tobakken kom, men den ble opprinnelig innført fra Sentral-Amerika, og kom til Europa på 1500-tallet. Selv om der er tolv planter i slekten Solanales, er dyrkingen til røketobakk konsentrert om Nicotiana rustica og Nicotiana tabacum. Navnet Nicotiana har plantene fått etter en fransk ambassadør i Portugal på midten av 1500-tallet: Jean Nicot. Han sendte frø til det franske hoff, som dyrket den for de medisinske egenskapene. Planten ble brukt i pilleform, som pulver og i blanding med andre remedier, også som snus, som ble pustet inn gjennom nesen (snust) og nyst ut igjen.
Nordvegen Historiesenter
Det er gjennomført en rekke arkeologiske undersøkelser på Avaldsnes. De mest omfattende var i regi av Kongsgårdprosjektet Avaldsnes som ble ledet av Dagfinn Skre, UiO. Forskningsprosjektet ble opprettet i 2007 og avsluttet i 2019. Resultatene fra dette prosjektet er publisert i to bøker. Resultatene skal også nedfelles i nye utstillinger i Nordvegen Historiesenter.
Forskningsprosjektet Avaldsnes - Maktenes havn ble etablert i 2019. Prosjektet er et samarbeid mellom Stavanger maritime museum, Arkeologisk museum, UiS, Avaldsnesprosjektet, Saga Subsea og Geopluss.
Tobakksplante
Historie
Tobakksdyrkingen spredte seg slik at vi i dag finner den i land og stater som:
Dyrking i Norden
Vesentlig fra «Nordisk illustreret Havebrugsleksikon» (1902), s.666–667.
Voksested og klima
Tobakksplanten trives best i varme og middelvarme land. I Sverige og Norge kan den bare dyrkes i de sydlige områdene. I Danmark kan den dyrkes i hele landet. Åkeren skal ligge lunt og solrikt til, og helst helle mot syd. Plantene skal ha lett, dyp, muldrik jord, som er meget godt gjødslet (helst naturgjødsel), og kalket. Åkeren pløyes først om høsten, og deretter igjen om våren. Jorden harves gjentagne ganger før den tromles. Åkeren gir gjerne bedre avling etter flere års bruk til samme formål.
Såing
Vanligste frøtype i Norden har vært Nicotiana rustica L (også kalt «bonde-tobakk» eller «Brasil-tobakk»), men også andre arter har vært prøvet. Før blanding og såing, skal frøene ligge ca. 12 timer i lunkent vann og deretter halvtørres. Tobakksfrøet er et av de minste plantefrø i verden (ca. 10 000 frø per gram). Frøene er kuleformede og brune. Ved såing, som foregår i april måned, er det derfor vanlig å blande frøet med store mengder annet fint materiale (f.eks. aske eller fin støpesand – ca. 1 teskje frø til en liter blandemateriale) som strøs tynt og jevnt utover i en såbenk og dekkes med et tynt lag finsiktet jord som vannes med lunkent vann. Over såbedet legges et lag med halm som fjernes når frøene spirer. 10m² såbed gir planter til en åker på ca. 10 dekar. Når plantene har skiftet blader, tynnes de til en avstand av 5–6 cm. Dagen før utplanting gis bedet en grundig vanning.
Utplanting
Utplantingen skjer i de siste dagene av mai. Plantene settes i rader med 60 cm radavstand, og det skal være ca. 50 cm mellom hver plante i raden. Etter åtte dager erstattes utgåtte planter med nye.
Under veksten
Åkeren holdes ren for ugress ved at det benyttes ugressharv både på langs og tvers av åkeren, eller ved hjelp av manuell ugresshakke. Det trengs normalt tre ugressrenskninger i sesongen. I slutten av august vil plantene starte blomstringen. Blomstene skal klippes av, noe som resulterer i at plantene setter sideskudd. Disse skal også fjernes, slik at næringen går til hovedstengelens blader (ca. 6–10 blader).
Modning og høsting
I slutten av september begynner modningen. Dette kjennetegnes på at bladenes underside blir gulaktige, mens ribbene blir hvitaktige, slappe og pergamentaktige å føle på. Innhøstingen skjer på en dag med klart og tørt vær. Bladene sorteres i tre kvaliteter. De nederste bladene har dårligst kvalitet, de øverste er de mest verdifulle.
Bearbeiding
Etter innhøstningen skal bladene tørkes. Bladene knyttes parvis sammen og trekkes på snorer eller stenger med ca. 30 par pr. meter snor. Snorene henges opp i et luftig tørkehus. Bladene etterses jevnlig, og råtne eller mugne blader fjernes. Tørkingen tar 4–6 uker, og bladene er ferdig tørket når midtribben kan rulles om fingeren uten at den brekker, og uten at det kommer saft fra den.
Deretter skal bladene gjennomgå en gjæringsprosess (såkalt «svetting»), ved at de legges tett i store bunter oppå halm. Under gjæringsprosessen kan tobakken tilsettes ulike aromaer ved at det tilføres ulike planteoljer eller kryddervekster. Når det har begynt å gå varme i haugene flyttes de, og legges på nytt slik at de bladene som lå innerst kommer ytterst og omvendt. Gjæringen må ikke bli så sterk at bladene kan råtne. Omflyttingen av bladene skjer noen ganger, inntil varmgang ikke lenger skjer. For å være sikker på at gjæringen har stanset, legges bladene i 2–3 meter høye bunker i noen dager. Et det fremdeles varmgang, må bladene vendes enda en gang.
Bladene legges så flatt oppå hverandre og bindes sammen i bunter (såkalte «popper») à 8 kg. Normal avling er ca. 136 kg (17 popper) pr. dekar.
Tartu katolske bispedømme
Tartu eller Dorpat bispedømme var et av ni bispedømmer som eksisterte i De tyske riddernes ordensstat. Bispedømmet ble grunnlagt i 1224 og utgjorde den sydøstlige tredjedelen av dagens Estland.
Fra 1237 ble bispedømmet inkorporert i ordensstaten, men biskopen var faktisk også verdslig hersker (dvs. fyrstbiskop) over nesten halvparten av territoriet sitt (9600 km²). I 1246 ble Tartu bispedømmet lagt under Rīga erkebispedømme.
Da Den tyske ordens høymester gikk over til protestantismen og opphevet ordensstaten i 1525, ble dette en alvorlig krise for statens bispedømmer. Tartu bispedømme eksisterte offisielt videre som et fyrstbispedømme under overhøyhet av Det hellige romerske rike av den tyske nasjon. Den siste biskopen (Hermann II) ble deportert til Russland, da russiske tropper okkuperte Tartu ved begynnelsen av Livlandskrigen (1558). Dette betød slutten på bispedømmet. Territoriet tilfalt i 1561 Polen.
Otto Carl Mohr
Otto Carl Mohr (født 24. september 1883, død 30. mai 1970 i Hellerup) var en dansk jurist og diplomat. Mohr ble cand. jur. i 1909, ble så ansatt i Det Østasiatiske Kompagni og fra 1913 i det danske utenriksdepartement (Udenrigsministeriet) hvor han steg hurtig i gradene.
Fra 1936 var Mohr direktør for Udenrigsministeriet og fra 1941 minister i Berlin, en stilling hvor han blant annet mot slutten av andre verdenskrig var involvert i arbeidet med de hvite bussene.
Etter andre verdenskrig var Mohr dansk minister i Roma fra 1947 og fra 1951 dansk minister i Madrid. Mohr gikk av med pensjon i 1953. Mohr mottok en rekke utmerkelser og ordenstegn, blant de Dannebrogordenen.
Julie Remen
Julie Midtgarden Remen (født 1984) er en norsk politiker (H). Hun var fra april 2019 til januar 2020 statssekretær i Kunnskapsdepartementet. Før dette hadde hun vært politisk rådgiver for arbeids- og sosialminister Anniken Hauglie og byrådssekretær for presse og informasjon for Oslos byrådsleder Stian Berger Røsland.
Remen var 1. nestleder i Europeisk Ungdom 2009–2010 og ansatt som generalsekretær i Unge Høyre 2009–2012. I 2011 var hun LNUs ungdomsdelegat til FNs generalforsamling.
Hun har bachelorgrad i statsvitenskap med fordypning i retorikk fra Universitetet i Oslo fra 2007, masterstudier fra Senter for teknologi, innovasjon og kultur ved Universitetet i Oslo samt masterstudier i ledelse fra BI. Remen har vært salgssjef i Kagge Forlag og rådgiver i PR-byråene Burson-Marsteller, Zynk og Storm Communications.
Saare-Lääne bispedømme
Saare-Lääne eller Ösel-Wiek bispedømme var et av ni bispedømmer som eksisterte i De tyske riddernes ordensstat. Bispedømmet utgjorde den vestlige tredjedelen av dagens Estland med bl.a. øyene Saaremaa (dansk og norsk Øsel, tysk og svensk Ösel), Hiiumaa (Dagö) og festlandsområdet Läänemaa (Wiek).
Ofte nevnes en Gottfried (latin Gedefricus) i 1228 som første biskop av Ösel-Wiek med sete i Lihula (tysk Leal). Det er imidlertid allerede for perioden 1211 til 1224 nevnt to biskoper av Lihula: Dietrich/Theodorich (1211–1219) og den senere første biskopen av Tartu, Hermann von Buxhoeveden (1220–1224).
Iveco
Iveco er en italiensk produsent av lastebiler og dieselmotorer, stiftet i 1974. Virksomheten er eid av Fiat-gruppen. Navnet er en forkortelse for Industrial VEhicles COrporation, og var opprinnelig en sammenslutning av nyttebildivisjonene til Fiat og Lancia, i tillegg til lastebilprodusentene Magirus-Deutz, O.M. og Unic.
Saare-Lääne bispedømme
Fra 1237 ble bispedømmet inkorporert i ordensstaten, men biskopen var faktisk også verdslig hersker (dvs. fyrstbiskop) over mesteparten av territoriet sitt (7600 km²). I 1246 ble Saare-Lääne bispedømmet lagt under Rīga erkebispedømme. Saare-Läänes bispesete ble også flyttet flere ganger: i 1251 fra Lihula til Pärnu (tysk Pernau), i 1265 til Haapsalu (Hapsal), der bispedømmets katedral ble bygget i tilknytning til en bispeborg, og på 1300-tallet til Kuressaare (Arensburg) på øya Saaremaa.
Iveco
Selskapet produserer omkring 200,000 nyttekjøretøy og 460,000 dieselmotorer årlig.
Saare-Lääne bispedømme
Da Den tyske ordens høymester gikk over til protestantismen og opphevet ordensstaten i 1525, ble dette en alvorlig krise for statens bispedømmer. Saare-Lääne bispedømme eksisterte offisielt videre som et fyrstbispedømme under overhøyhet av Det hellige romerske rike av den tyske nasjon, men den siste katolske biskopen (Johann von Münchhausen) gikk av i 1559. Estland ble reformert, bispedømmet fikk 1560–1572 en protestantisk biskop (den dansk-norske prinsen Magnus) og ble så opphevet. Dets territorium tilfalt Danmark.
Iveco
Historie
Selskapene som inngikk i Iveco hadde lang historie, og selv etter sammenslutning produserte de lastebiler med eget merke i flere år. I 1983 kom TurboStar-serien, og med den en egen Iveco-identitet. I 1986 inngikk de en avtale med Ford i Storbritannia om Ford Cargo-serien av distribusjonsbiler.
På 1990-tallet kom en rekke serier. Fra lett til tung het de EuroCargo, EuroTech, EuroStar og EuroTrakker.
Iveco kjøpte spanske Pegaso og britiske Seddon Atkinson av spanske Enasa i 1991. I desember 2000 ble Daily nummer 1 million ferdigstilt.
I 90-årene ble Iveco-biler bygget i Kina, Tyrkia, India, Australia, Russland, Argentina og Brasil.
Iveco og Renault slo seg sammen om bussproduksjon gjennom selskapet Irisbus. i 2003 kjøpte Iveco ut Renault, men Irisbus produserer fremdeles busser for Iveco, nå under navnet Iveco Bus.
Brodie Buckland
Brodie Buckland (født 12. desember 1983) er en australsk roer som spesialiserer seg i toer uten styrmann. I Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt, der han ble nummer 5.
Jan Hendrik Hofmeyr
Jan Hendrik Hofmeyr (født 4. juli 1845, død 16. oktober 1909) var en politiker i Kappkolonien som var kjent som Onze Jan, «vår Jan» på nederlandsk.
Liv og virke
Hofmeyr var født i Cape Town og utdannet ved South African College. I tidlig alder vendte han sin oppmerksomhet til politikken, først som journalist. Han var redaktør av Zuid Afrikaan til den ble innlemmet i Ons Land, og av Zuid Afrikaansche Tidjschrift.
Gjennom aner, utdannelse og sympatier var han en typisk nederlandsk afrikander og satte seg fore å organisere den politiske makten til sine medborgere. Dette gjorde han svært effektivt, og da han i 1879 ble valgt til parlamentet i Kapp fra Stellenbosch, ble han den reelle lederen av nederlendernes parti. Men han hadde bare embeter i seks måneder som minister i Scanlen–regjeringen fra mai til november 1881. Han hadde ikke etter dette noen offisielle stillinger i kolonien, selv om han delte æren med Thomas Upington og Charles Mills i å representere Kapp ved den interkolonielle konferansen i 1887. Her støttet han forslaget om å gi Kappkolonien ansvaret for forsvaret av Simon's Town, hvor bare bevæpningen skulle gis av den imperiets regjering. Ved kolonikonferansen i 1894 i Ottawa var han igjen en av representantene fra Kapp. Han var medlem av den sørafrikanske tollkonferansen i 1888 og 1889.
Men som offentlig person, skyldtes hans viktighet makten han hadde over nederlenderne i Kappkolonien, og hans kontroll av Afrikander Bond. Han hadde selv grunnlagt bondeforeningen Zuidafrikaansche Boeren Beschermings Vereeniging i 1878, og siden bøndene i Kapp nesten fullstendig var nederlendere, ble foreningen et sentrum for nederlandsk innflytelse. Da Bond ble dannet i 1882 med rent politiske mål, skyndte Hofmeyr seg å skaffe kontrollen over den og knyttet bondeforeningen til den. Under hans ledelse ble konstitusjonen til Bond modifisert ved å eliminere som tidligere forhindret lojalitet til den britiske trone. Men den forble en organisasjon som skulle arbeide for å sikre politisk herredømme for kappnederlendere.
I løpet av de neste få årene begynte han å drive bort fra president Kruger. Han mislikte respektløsheten mot Kapps interesser som Krugers politikk medførte. Hofmeyr fryktet at Transvaal etter sin plutselige velstand på grunn av oppdagelsen av gull i 1886, kunne overskygge all annen nederlandsk innflytelse i Sør–Afrika. Fremfor alt var han overbevist om at den britiske marines beskyttelse var uvurderlig for Sør–Afrika. Han var imot Krugers intriger med Tyskland og hans intensjon om å skaffe seg tilgang til havet for å få kontakt med fremmede makten for enhver pris.
San Miguel de Velasco
San Miguel de Velasco er en by i departementet Santa Cruz i Bolivia.
Jan Hendrik Hofmeyr
Liv og virke
Hofmeyr slo seg i 1890 sammen med Cecil Rhodes som ble statsminister i Kappkolonien med støtte fra Bond. Hofmeyrs innflytelse var en mektig faktor i fullføringen av Swaziland–konvensjonen i 1890, i tillegg til å stoppe trekket til Banyailand (Rhodesia) i 1891, en bemerkelsesverdig vridning i politikken han hadde fulgt syv år tidligere. Men de reaksjonære kreftene i Bond ble stadig mer alarmert av Rhodes' imperialisme, og i 1895 trakk Hofmeyr seg fra sitt sete i parlamentet og presidentskapet av Bond. Så kom Jameson-raidet, og i dets etterspill gikk en bølge av nederlandske og anti–britiske følelser som Sør–Afrika ikke hadde sett siden Majubas dager. Igjen ble Hofmeyr Bonds president.
Gjennom en endring av provinskonstitusjonen, ble all makt i Kapp–avdelingen i Bond lagt i hendene på en komité på tre personer. To av disse var Hofmeyr og hans bror. Som den anerkjente lederen av kappnederlenderne, protesterte han mot misbruk som dynamittmonopolet i Transvaal, og han oppfordret Kruger til og med i ellevte time om å gi fornuftige innrømmelser fremfor å kaste seg ut i en krig som kunne føre til Kapps afrikanderdoms og Transvaals ruin. I juli 1899 dro han til Pretoria og støttet forgjeves forslaget om en tilfredsstillende stemmerettslovgivning, kombinert med en begrenset representasjon av uitlandere i Volksraad. Under forhandlingene i 1899, og etter utbruddet av andre boerkrig, var det offisielle organet, Ons Land til Bond kjent for sin anti–britiske holdning, og dets voldelighet tvang lord Roberts til å kue det i distriktet i Kappkolonien gjennom unntakstilstand.
Hofmeyr knyttet seg aldri offentlig til meningene som ble uttrykt gjennom Ons Land, men han tilbakeviste dem heller aldri. Rasesympatien blant de nederlandske tilhengerne gjorde hans stilling svært vanskelig, og kort tid etter utbruddet av krigen trakk han seg tilbake til Europa og nektet å fungere som medlem av forsoningskomiteen som kom til England i 1901 for å jobbe for boerrepublikkenes interesser.
Mot slutten av krigen nektet Hofmeyr å returnere til Sør–Afrika og organiserte Bond–kreftene til det allmenne valget som ble holdt i Kappkolonien i begynnelsen av 1904 som resulterte i Bond–partiets nederlag. Hofmeyr beholdt sitt grep på kappnederlenderne, men begynte nå å mangle sympati med de større ideene på sørafrikanske saker som yngre boerledere i Transvaal hadde. I løpet av 1906 fornærmet han den ekstreme delen av Bond ved å kritisere taal og hans bruk av engelsk i offentlige taler.