cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lerchendal gård
Bårstua
Selve boligdelen av bygningen er av laftet tømmer. Mot tunet er det en innebygget svalgang av reisverk i hele bygningens lengde. Denne svalgangen er omtalt i branntakstene fra 1868 og 1898 – og den er synlig på oppmålingstegningene fra 1950. Det er ikke kjent om den var helt innelukket da bygget ble oppført. Utvendig er huset behandlet som hovedbygningen, med stående panel og saltak, tekket med takstein av tegl. Fotografier fra før 1960 viser at bygningen var hvit, som hovedbygningen. Bårstua ble malt i samme farge som stabburet i 1960-årene.
Det er innredet en bolig i den vestre delen. Denne var i bruk som vaktmesterbolig da NTH overtok i 1959. I dag står bygningen tom, og er ikke vedlikeholdt innvendig. Den omfattes ikke av fredningen av 1923, men gjennom Landsverneplan for Kunnskapsdepartementet er den nå fredet, med høy alders- og miljøverdi som begrunnelse.
Stabburet
Stabburet i Louis-seize-stil var heller ikke omfattet av fredningsvedtaket fra 1923, men gjennom landsverneplanen er det fredet, med begrunnelsen: «Stabburet er vesentlig for opplevelsen av eiendommen som et gårdsanlegg, og har spesielle kvaliteter som stort, velbeholdt stabbur med fine detaljer og stilelementer».
Stabburet antas å være bygget i 1790-årene, og det er meget mulig at det var bergskriver Busch som fikk bygget uthus og stabbur, etter at han overtok gården i 1777. Han var interessert i jordbruk. Gerhard Schøning besøkte ham i Selbu i 1775 og skrev deretter rosende om hans potet- og korndyrking.
I midten av 1950-årene ønsket daværende eier, Trondheim kommune, å bygge om stabburet til boliger. Den trønderske avdeling av Foreningen til norske fortidsminnesmerkers bevaring protesterte. De fikk støtte fra moderorganisasjonen – og planene ble aldri satt ut i livet.
Da NTH overtok eiendommen i 1959, var stabburet den første bygningen de satte i stand. Dette ble gjort i 1960, under ledelse av arkitekt Tycho Castberg. Professor Arne E. Holm var fargekonsulent. Bygningen er ikke vedlikeholdt innvendig. Den brukes i dag som lager.
Hagen
Hagen var lystgårdenes viktigste område, og de fleste av dem hadde storslagne hageanlegg. Etter at Blondel hadde publisert sitt verk om «Maisons de Plaisance» (Lystgårder), ble flere av de norske lystgårdene anlagt med direkte utgang til hagen fra en sentralt plassert hagestue, slik tilfellet er på Lerchendal.
Det finnes ingen plan eller beskrivelse som viser hvordan hagen på Lerchendal så ut mens anlegget ennå var en lystgård, men det finnes en reiseskildring fra 1799, som beskriver «rikfolks landsteder» rundt Trondheim. Ettersom Lerche var sjømilitær og ikke en velhavende handelsmann, slik mange av de andre eierne av lystgårder rundt byen var, kan man regne med at hageanlegget ikke var like storslått som deres, men reiseskildringen sier noe om tidens ideal: «''Da vi nærmet oss Tronyem, var landskapet mindre skogkledd, men mer oppdyrket. Overalt ser man rikfolks landsteder. Havene rundt disse villaene er lagt ut i hollandsk stil. De er beplantet med klipte hekker, staudebed kantet med buksbom, tulipanbed, Mercur-statuer av bly, kjeruber av tre og svanefigurer. Dette formelle arrangement i et land hvor naturen overalt ellers er utemmet, har en ganske beroligende virkning på tilskueren.''»
Lerchendals hageanlegg lå i skråningen mot vest, med en vid slette nedenfor. I flukt med hovedbygningen fantes lange treplantinger på hver side mot nord og sør. Da Carl W. Schnitler arbeidet med sitt store verk ''Norske haver i XVIII. og XIX. aarhundrede'' (1915), laget han en skisse av hageanlegget, men det ble ikke inkludert i den ferdige boken.
Det finnes en beskrivelse fra 1926 av «''det vakre hageanlegg som ligger aksialt med hovedbygningen og er vel dimensjonert i forhold til dennes beliggenhet og størrelse, så at vi her atter treffer på en av fortidens havemestres sikre proporsjonering, Men ak o ve! Alt er overgrodd og gjenvokset, så man ikke kan skimte konturene.''» Anlegget var terrasseformet. Sørover fra hovedbygningen kunne man ennå i 1926 gå gjennom trerekker til et utsiktspunkt, som også var beplantet.
I forbindelse med NTHs istandsetting av gården, ble også en ny hage anlagt, med utgangspunkt i de gjengrodde stiene fra barokkhagens tid. Her tok gartneren inn en del av de planteartene som var vanlige på 1700-tallet. Noen av planteslagene fantes fortsatt i anlegget.
Omgivelsene
I 1866 hadde Lerchendal ca. 200 daa dyrket mark. Etterhvert som byen vokste, ble deler av eiendommen fradelt til veier, jernbane, boligområder, stadion og utvidelse av NTNU i flere omganger.
I 2013 var eiendommen, inklusive hageanlegget, redusert til ca. fem daa. Anlegget ligger ikke lenger fritt til. Det landskapet bygningene i sin tid inngikk i, er borte.
Junio Valerio Borghese
Junio Valerio Borghese (født 6. juni 1906 i Artena, Kongeriket Italia, død 26. august 1974 i Cádiz, Spania) var en kommandør i den italienske marinen under regimet til Benito Mussolini og hans fascistiske styresett.
Borghese ble først utdannet i London i England, og fra 1923 gikk han ved den kongelige italienske marine-akademiet (Accademia Navale) i Livorno. I 1929 begynte Borghese på sin sjømilitære karriere som kadett. I 1933 var Borghese kommandør på en ubåt. Under Italias innblanding i den spanske borgerkrigen på 1930-tallet, hadde Borghese kommandoen over ubåten Iride, hvor han angivelig mistet to sjøfolk etter at hans enhet havnet i konflikt med den britiske destroyeren HMS «Havoc».
Cecidosidae
Sørafrikanske hoppende bønner
Arten Scyrothis athleta utvikler seg i knoppaktige galler på bladene av en sumak-art, Rhus lucida. Når larven er ferdig utviklet, løsner gallen fra bladet og faller til bakken som en tønneformet "bønne". Denne kan bevege seg i hopp på opptil 10 cm. Det er ikke helt klart hvordan larven inne i gallen får til dette, men den bruker rask sammentrekning og avslapping av musklene, og forflytter seg brått inne i gallen. Hoppingen er en respons på solvarme og medfører at "bønnene" flytter seg fra solsteiken inn i skyggen, der det er passende vilkår for at larven kan forpuppe seg. Ved å bli værende inne i gallen oppnår trolig larven beskyttelse mot rovdyr og kanskje også mot uttørking.
Kilder
Whitehead, V.B. & van Noort, S.: Nature's jumping beans (Om Scyrothis athleta og "hoppende bønner"): Cecidosidae på Tree of life:
Ordre des Arts et des Lettres
L’Ordre des Arts et des Lettres, norsk Ordenen for kunst og litteratur, er en fransk orden, som tildeles av det franske kulturdepartementet for å belønne «dem som har utmerket seg gjennom kreativitet innen kunst eller litteratur eller gjennom bidrag som har spredt fransk kunst og litteratur i verden». Den ble innstiftet innstiftet 2. mai 1957.
Ordenen er en av dem som overlevde reorganiseringen av ordensvesenet i Frankrike i 1963, da antallet ministerielle ordener ble sanert og samlet i Den nasjonale fortjenstorden. Ordenen for kunst og litteratur rangerer etter Ordenen for sjøfartsfortjenester, som den sjuende og siste av ordenene i Frankrikes ordensvesen av i dag. Den forvaltes av kulturdepartementet med Frankrikes kulturminister som øverste ansvarlige. Innstillinger om tildeling behandles av et ordensråd. Dette består av tolv representanter fra kulturdepartementet, en fra hver av departementets hovedområder tilsvarende kultursektorer, en representant for Æreslegionens kanselli og tolv framtredende forfattere og kunstnere.
Grader
Også andre ministerielle ordener i Frankrike har tre grader, mens Æreslegionen og Den nasjonale fortjenstorden er inndelt i fem grader.
Insignier
Ordenstegnet for Ordenen for kunst og litteratur består av et grønnemaljert kors med åtte doble armer med kuler på spissene, forbundet ved arabesker. Midtmedaljongen består av de sammenflettede bokstavene A og L. Medaljongens bord bærer omskriften «ORDRE DES ARTS ET DES LETTRES». Baksiden bærer en avbildning av republikkens personifikasjon, populært kalt Marianne. Ordenstegnet er opphengt i båndet i en krans. For kommandører og offiserer er ordenstegnet i gull, for riddere i sølv. Ordenstegnene er ellers like, bortsett fra i størrelse og ved at de er opphengt i bånd av forskjellig utforming. Kommandører bærer ordenstegnet i bånd om halsen. Offiserer bærer ordenstegnet i et nedvendt bånd med rosett, riddere uten, begge på venstre side av brystet. Ordensbåndet er grønt med fire smale hvite striper.
Insigniene er utformet av kunstneren Raymond Subes.
Lagan
Lagan kan være
Ordre des Arts et des Lettres
Tildeling
Ordenen for kunst og litteratur tildeles personer som, i eller utenfor Frankrike, har utmerket seg med sitt kunstneriske virke eller ved sitt forfatterskap. Tidligere ble ordenen De akademiske palmer benyttet til belønning også av kulturell og kunstnerisk virksomhet, men denne ble etter opprettelsen av Ordenen for kunst og litteratur begrenset til å hedre innsats for utdannelse på alle trinn fra grunnskole til universitetsnivå.
Sör-Älgen
Sör-Älgen er en innsjø i Hällefors kommune i Örebro län, Sverige. Sjøen får tilførsel i hovedsak fra nord gjennom Sikforsån, og har utløp mot vest gjennom tettstedet Grythyttan til innsjøen Torrvarpen.
Sjøens økologiske status er vurdert som «moderat» (svensk: måttlig). Det har vært en målsetting å oppnå «god økologisk status» innen 2021.
Ordre des Arts et des Lettres
Tildeling
Ved innstiftelsen i 1957 ble det satt begrensninger på antallet årlige utnevnelser, med antallet kommandører begrenset til 20, offiserer til 60 og riddere til 200. Dette er senere utvidet, slik at det nå årlig kan utnevnes 50 kommandører, 140 offiserer og 450 riddere. Utenlandske statsborgere, som også bor utenlands, kommer i tillegg og omfattes ikke av begrensningene. Utenlandske statsborgere som bor i Frankrike behandles likevel som om de var franske og omfattes dermed av begrensningene. Medlemmer av nasjonalforsamlingen kan ikke tildeles ordenen så lenge de er innvalgt.
Forslag om tildeling rettes til kulturministeren, som søker råd fra prefekten i departementet der den nominerte bor. Nominasjoner av utlendinger behandles av utenriksdepartementet. Nye tildelinger til franskmenn kunngjøres 1. januar og 14. juli. Tildeling til utlendinger kunngjøres separat.
Norske innehavere
Ordenen for kunst og litteratur er også tildelt nordmenn. Blant disse er Ingeborg Moræus Hanssen, som ble utnevnt til ridder i 1988 og forfremmet til kommandør i 1999, og Lars Roar Langslet, som i 1986 ble utnevnt til kommandør for å ha utbredt forståelsen for fransk kunst og litteratur. Også Ole Henrik Moe er også utnevnt til kommandør.
Arne Hestenes og Liv Ullmann er begge utnevnt til offiser av ordenen.
Bentein Baardson, Erik Bjørnskau, Haaken A. Christensen, Lars Saabye Christensen, Eyvind Hjelmtveit, Johan Kaggestad, Vigdis Lian, Annie Mowinckel, Carl Nesjar, Johnny Ramm, Svein Erik Søland, Kiki Sørum Dordi Skuggevik Tande  og Oscar Klingenberg, er alle utnevnt til riddere.
Hans Høllen
Hans Pedersen Høllen (født 1653, død 1708) var sogneprest i Gjerstad og Risør fra 1695 til 1708. Han kom i 1683 som teologisk kandidat til Risør, og borgerne der likte ham så godt at de bad sognepresten Bent Pedersen Amdal om å ansette ham som personellkapellan. I 1685 ble han gift med sogneprestens datter Elen og samme år etterfulgte han svigerfaren som sogneprest. Etterkommerne kalte seg tildels Smith. Sønnen Hans Hansen Smith ble kjøpmann i Skien. Det eksisterer et vakkert maleri av Hans Høllen av en anonym kunstner som var virksom på store deler av Østlandet på slutten av 1600-tallet.
Þjóðveldisbærinn Stöng
Gjenoppbyggingen er en kopi av tre originalbygninger, inkludert langhuset som stod på Stöng, 7 km. mot nord, som antas å ha blitt begravet av vulkansk aske i år 1104 etter utbrudd fra vulkanen Hekla.
Rekontruksjonen ble påbegynt i 1974 som en del av en nasjonal feiring av Islands 1100-årsjubileum for øyens bosetting i år 874, og stod ferdig tre år senere. Bygningen ble innviet den 24. juni 1977.
Leirdøla kraftverk
Leirdøla kraftverk er et vannkraftverk i Luster kommune i Vestland.
Kraftverket utnytter fallet fra Tunsbergsdalsvatnet til Jostedøla. Tunsbergsdalsvatnet reguleres mellom 478 og 440 moh.
Installert effekt var opprinnelig 110 MW. Etter revisjon for kraftverket i 2012, ble installert effekt oppgradert til 125 MW. Kraftverket har totalt en midlere årsproduksjon på 451 GWh.
Kraftverket var tidligere eid av Sogn og Fjordane Energi (35 %) sammen med Statkraft (65 %). I 2014 gjorde Statkraft en byttehandel med Sogn og Fjordane Energi (SFE). SFE fikk kraftverkene Svelgen I og Svelgen II - mot at Statkraft ble eneeier i Leirdøla.
Vannledning
Vannrør eller vannledninger er rør til transport av vann i ledningsnett eller i husstander. Rent vann skal transporteres i vannledninger som skal være utført av et materiale som er korrosjonsbestandig og som ikke avgir helsefarlige stoffer til vannet og tåle trykk, ifølge norske sanitærbestemmelser. Rør til avløpsvann kalles kloakkrør, kloakkledninger, drensrør, avløpsrør eller avløpsledninger. Rør i forbindelse med varmeforsyning eller vannbåren varme (f.eks. til radiatorer eller fjernvarmeanlegg) kalles varmerør.
Byggeforskrifter om vannrør
Vannledninger i bygninger må plasseres slik at lekkasjer oppdages raskt og slik at ledningene kan repareres og byttes ut uten å gjøre skade på bygningen og føre til store bygningsmessige inngrep. For å åpne, stenge, regulere, sikre eller måle vannstrømmen benyttes armaturer.
Vannledninger må utføres slik at de ikke gir sjenerende støy, skadelige vibrasjoner eller store trykkvariasjoner. Hvis det innvendige vanntrykket i hovedledningen overskrider 60 mvs (meter vannsøyle), 600 kPa, bør det settes inn en reduksjonsventil. Et pumpeanlegg/trykkforsterkningsanlegg kan avhjelpe for lavt vanntrykk.
Nåtidig produksjon
Vannledninger produseres i ulike materialer, i henhold til hvilket bruksområde de produseres for. Vannledninger består i dag oftest av plast, polyetylen (PE), polyetylenklorid (PVC), stål og duktilt støpejern. Enkelte steder finnes rør av det asbestholdige, eldre materialet eternit. Som avløpsrør brukes ofte rør i sement/betong og plastmaterialer.
I bolighus finner man ofte installasjoner av kryssbundet polyethylen (PEX), messing og rustfritt stål.
Bly som historisk materiale
Gjennom mange århundrer var bly det foretrukne materialet for vannledninger, ettersom bly var lett å forme og tilpasse. Bly er imidlertid giftig, og det oppstod bly-relaterte helseproblemer i befolkningen der det var lagt vannledninger av bly, inntil de helsemessige farene ved inntak av bly ble fullt ut forstått. Blant problemene var dødfødsler og høy forekomst av spedbarnsdødelighet. Vannrør av bly var fortsatt i vanlig bruk mange steder i begynnelsen av 1900-tallet, og finnes fortsatt i mange husholdninger. Dette ble til dels utbedret ved legeringer med tinn og andre mindre giftige metaller.
I Norge ble vannledninger ofte laget av tre, som førte til at vannledningene hadde kort levetid.
Fritz Aagesen
Fritz Aagesen (født 11. juni 1935 i Kvæfjord, død 26. oktober 1998 i Tromsø) var forfatter av to bøker med spøkelseshistorier.
Aagesen flyttet som ung fra Kvæfjord til Tromsø, hvor han fikk arbeid i veietaten. På fritiden skrev han dikt og noveller, med en forkjærlighet for grøssere/spøkelseshistorier. Mange av disse ble trykt i magasiner og blad. En bok ble utgitt i 1985, og en utkom etter hans død. Ved utgivelsen av den første boka skrev Sissel Lange-Nielsen i Aftenposten: «'Spøkelseshistorier fra NordNorge' har Grøndahl Forlag satt som undertittel på Fritz Aagesens debutbok, 'Timen før daggry'. Og spøkelseshistorier er det, men så godt fortalt at jeg synes de kommer i klassen noveller. Fritz Aagesen kan fortelle en historie. Landskap og mennesker spiller sammen i en knapp og levende stil som gir seg akkurat nok tid til å skildre situasjonen slik at leseren lever med.»
Edwin av Northumbria
Edwin av Northumbria, også stavet Eadwine (gammelengelsk «velstående venn») og latinisert Æduini (født ca. 584, død 12. oktober 633) var konge av Northumbria i England fra 616 til 633. Han var sønn av Aella av Deira og bror av Aethelric av Deira.
Omkring år 604 erobret Edwins svoger Aethelfrith av Bernicia Deira. Edwin måtte dermed gå i eksil hos kongen av Gwynedd, Cadfan ap Iago. I slaget ved Chester beseiret Aethelfrith waliserne, og Edwin flyktet videre til Raedwald av Øst-Anglia. Aethelfrith prøvde å bestikke Raedwald for å få ham til å drepe Edwin, men dette slo tilbake mot ham da Raedwald nektet. Omkring 616 slo Raedwald Aethelfrith i slaget ved Idle; sistnevnte falt i slaget, og Edwin ble innsatt som konge over Northumbria. Aethelfriths sønner, inkludert Eanfrith, ble drevet ut.
Det finnes få kilder til Edwins aktivitet utenfor Northumbria før 625, men det er sannsynlig at erobringen av det keltiske kongedømme Elmet, i nærheten av dagens Leeds, skjedde i det tidsrommet. Det kan ha vært dette som utløste konflikten med Cadwallon ap Cadfan av Gwynedd, Cadfan ap Iagos sønn. Det ser også ut til at han annekterte Lindsey før 625. Det året gikk han i forhandlinger med Eadbald av Kent om ekteskap med Eadbalds søster Ethelburga. Edwin giftet seg tidlig med Cwenburg av Mercia, og de fikk to sønner, men det ser ut til at hun var død på dette tidspunkt. Et krav fra kongen av Kent var at kristendommen skulle tolereres i Northumbria, og derfor ble Paulinus bispeviet og sendt til Northumbria med Aethelberg. Ifølge kirkehistorikeren Beda var Edwin velvillig innstilt mot kristendommen, og i 626 lot han sin datter Eanfled bli døpt.
20. april 626, dagen datteren ble født, forsøkte Eomer, en utsending fra kong Cwichelm av Wessex å ta livet av Edewin. Edwin ble reddet av en av sine undersåtter, og etter drapsforsøket sverget han å bli kristen dersom han beseiret sine fiender. Hans felttog var vellykket, og han sluttet derfor å dyrke de gamle gudene.
Han fikk i forbindelse med sin omvendelse et brev fra pave Bonifatius V, og dette hjalp ham å ta den endelige avgjørelsen. Han ble døpt sammen med flere fra hoffet i York påskedag (11. april) 627. Han lot biskop Paulinus opprette et erkebispesete i byen, fikk bygget en midlertidig trekirke og begynte på en katedral i stein.
Charlotte Amalie Danneskiold-Laurvig
Charlotte Amalie grevinne Danneskiold-Laurvig til Skjoldenæsholm (født 15. november 1682, død 7. desember 1699 i barselseng) var en dansk-norsk adelskvinne, gift med Christian Gyldenløve (1674-1703), en av Christian Vs illegitime barn med Sophie Amalie Moth.
Edwin av Northumbria
Edwin fikk også Eorpwald av Øst-Anglia til å konvertere til kristendommen. Beda forteller at det rådet fred i Britannia i en periode, og at Edwin innførte et felttegn av den typen de romerske keiserne brukte. Han skal ha erobret Man, og invaderte Anglesey i Gwynedd. Cadwallon av Gwynedd ble fordrevet, først til Priestholm utenfor Anglesey, og deretter til Irland og Bretagne. Han ble etter dette anerkjent som bretwalda, overherre over alle de angelsaksiske kongene; bare Eadbald av Kent nektet å akseptere dette.
Charlotte Amalie Danneskiold-Laurvig
Hun var datter av stattholder i Norge, feltmarskalk Ulrik Frederik Gyldenløve (1638-1704) og Antoinette Augusta av Aldenburg (1660-1701). Den 27. november 1696 giftet hun seg på Københavns slott med greven av Samsøe, Christian Gyldenløve, hvor kongen selv førte bruden opp ad gulvet. Ved ekteskapets inngåelse fikk hun av sin far overdratt Skjoldenæsholms Gods (Sjælland) med alle rettigheter. Hun døde den 7. desember 1699, og ble begravet i Vor Frue i København.
Edwin av Northumbria
Omkring 630 kom Cadwallon tilbake fra eksil, og allierte seg med Penda av Mercia. Etter av Cadwallon hadde gjenerobret Gwynedd gikk de sammen inn i Northumbria, slo Edwin i slaget ved Hatfield Chase 12. oktober 633. Edwin og hans sønn Osfrith falt i slaget, mens sønnen Eadfrith ble tatt til fange og senere henrettet. Edwins lik ble skjult i kirken i Edwinstowe.
Etter Edwins død ble de to underkongedømmene i Northumbria, Deira og Bernicia splittet. Førstnevnte ble styrt av Osric, en slektning av Edwin, mens Bernicia ble styrt av Eanfrith, sønn av Edwins svoger Aethelfrith.
Jonathan Paget
Jonathan Paget (født 17. november 1983) er en newzealandsk rytter, som spesialiserer seg i feltritt. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok bronse i lagkonkurransen.
Svinehickory
Svinehickory (Carya glabra) er et løvfellende tre i valnøttfamilien. Den blir opptil 30 m høy og har grå bark, som er glatt, furete eller avflassende. Bladene er finnete og 20–60 cm lange. Det er som regel 5 eller 7 tannete småblad.
Arten er vanlig, men aldri tallrik i blandingsskogene av eik og hickory i det østlige Nord-Amerika. Utbredelsen strekker seg fra Massachusetts og det sørvestlige hjørnet av New Hampshire vestover gjennom sørlige Vermont og aller sørligste Ontario til sentrale Michigan og Illinois, sørover gjennom sørøstlige Iowa, Missouri og Arkansas til Louisiana og deler av Øst-Texas. Arten vokser østover gjennom Louisiana og langs gulfkysten i Mississippi og Alabama inn i sentrale Florida. Den er best utviklet i nedre del av Ohio-dalen og er den vanligste hickoryarten i Appalachene.
Arthur Ratche
Arthur Johan Ratche (født 31. januar 1884 i Bardal (da Hemnes på Helgeland), død 27. november 1956 i Oslo) var en norsk journalist og forfatter.
Ratche tok middelskole i Mosjøen og ble senere journalist i Trondheim og Oslo.
I en artikkelserie i Morgenbladet i 1935, publisert i boken Finsk fare for Finnmark som kom i 1936, advarte han mot at deler av landet med stort kvensk innslag i framtiden kunne bli en del av et storfinsk rike, siden kvenene holdt på det kvenske språket og i liten grad gikk opp i norsk kultur. Han mente samene var mer nøytrale i denne spenningen, men advarte om at de i tilfelle en folkeavstemning om tilslutning til Norge eller Finland ville stemme slik de selv fant det mest fordelaktig.
I 1937 fikk han Petter Dass-medaljen for aktivt arbeid i Nordlændingernes Forening og for Nord-Norge.
Kopperbladbille
Kopperbladbille (Chrysomela cuprea) er en bille som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Utseende
Kopperbladbille er mellom 7-10 mm lang. Kroppen er litt langsmal eller mer oval som bladbillene ofte er. Dekkvingene og halskjoldet er ensfarget med en metallisk glans i kobber- eller en mørk rødbrun eller nær brunlig-fiolett farge. Dekkvingene har uregelmessig punktur, ikke ordnet i langsgående rekker. Halskjoldet har en tverrstilt fåre i framkanten. Antennens niende og tiende ledd er bredere enn de er lange.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten, som er blad på trær og busker.Vanligvis på seljer (Salix). Larvene er klumpige, korte og tykke, de er lite kamuflert, men har en viss beskyttelse ved at de lukter vondt.
Kopperbladbille tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Artsdatabankens rødlistevurdering
Utbredelse og påvirkninger: Den var tidligere kjent fra en rekke steder i østlige deler av Norge, men det foreligger kun 4 funn av arten etter 1980. Arten ser ut til å ha har gått tilbake og forsvunnet fra mange lokaliteter av ukjent årsak eller endringer i kulturlandskapet. Vanskelig å vurdere utdøelsesrisiko da nyere funn er gjort i tilsynelatende ordinære habitater.
Montgomery County (Arkansas)
Montgomery County er et fylke i den amerikanske delstaten Arkansas.
Kopperbladbille
Artsdatabankens rødlistevurdering
Vurdering: Arten er nær truet (NT) med bakgrunn i begrenset forekomstareal kombinert med pågående nedgang i forekomstareal, areal og kvalitet på habitatet. Artens kjente forekomstareal er 16 km2, mens estimert forekomstareal er 491 km2 (minimum 16 km2, maksimum 1600 km2). Men usikkerheten er relativt stor da store potensielle områder ikke er kartlagt. Pga. overnevnte påvirkningsfaktorer er både forekomstareal og kvalitet på habitatene under pågående reduksjon.
Konklusjon: Chrysomela cuprea er vurdert i 2021 som nær truet (NT) fordi arten har et begrenset forekomstareal der habitatets kvalitet er vurdert til å være i tilbakegang.
Østerport
Østerport var navnet på flere danske byporter:
Larry Zierlein
Larry Zierlein (født 12. juli 1945 i Norton, Kansas) er en amerikansk fotballtrener på high school, college og i NFL.
Biografi
Zierlein vokste opp i Lenora, Kansas. Etter to år i United States Marine Corps mellom 1966 og 1968, inkludert et opphold i Vietnam i 1967, gikk han på Fort Hays State College. Han spilte defensive end ved Fort Hays i 1969 før han ble uteksaminert i 1971.
Trenerkarriere
I 1987 fikk Zierlein sin første profesjonelle erfaring som assistent for Arena Football League-laget Washington Commandos. Da Commandos tok en pause året etter tok Zierlein en jobb ved Tulane, hvor han fortsatte i tre sesonger før han returnerte til profesjonell idrett med en jobb for New York/New Jersey Knights i National Football Leagues World League of American Football. Han var offensive coordinator under Mouse Davis og offensive line coach for Knights. Da Knights ble nedlagt i 1992 returnerte Zierlein til college, da med LSU Tigers.
I 2001 fikk Zierlein sin første jobb i NFL med Cleveland Browns. Han var Browns' offensive line coach i fire sesonger under Butch Davis. Bruce Arians, som Zierlein senere jobbet med for Pittsburgh Steelers, var offensive coordinator i tre av Zierleins sesonger i Cleveland. Etter en pause på ett år returnerte han til sporten i 2006, som assistant offensive line coach for Buffalo Bills under Dick Jauron.
Da Mike Tomlin ble ansatt som Pittsburgh Steelers' nye hovedtrener i 2007 tok han med seg Zierlein til Pittsburgh som offensive line coach. Tomlin og Zierlein hadde tidligere jobbet sammen i 1999 og 2000 med Cincinnati Bearcats. Amos Jones, som var Steelers' assistant special teams coach, hadde også jobbet med dem for Bearcats. Zierlein mistet jobben 6. januar 2010.
Zierlein fikk en del uønsket oppmerksomhet i 2007, da han ved et uhell videresendte en upassende e-post til et stort antall ansatte på høyt nivå i NFL, inkludert til NFLs kommissær Roger Goodell. E-posten, som Zierlein hadde mottatt fra klubbens pro personnel coordinator Doug Whaley, inneholdt blant annet en pornografisk video. Zierlein beklaget uhellet, og ble ikke disiplinert av ligaen eller av laget.
Privatliv
Zierlein og hans kone, Marcia, har tre barn og flere barnebarn. Sønnen Lance er en radiovert som diskuterer sport på radiostasjonen Sports talk 790 i Houston, og er en skribent for NFL.com. Deres andre sønn Mike er assistenttrener ved Cypress Ridge High School i Houston, Texas.
Pekka Kuvaja
Armas Petter «Pekka» Kuvaja (født 15. juni 1921 i Heinävesi, død 21. november 2003 i Tammerfors) var en finsk langrennsløper og bankmann.
Han var den første utlendingen som greide å gå til topps i Vasaloppet. Det skjedde i 1954, da Kuvaja på meget tungt føre vant løpet på tiden 6 timer, 22 minutter og 51 sekunder.
Før seieren hadde Kuvaja delta tre ganger med følgende plasseringer:
Kuvaja var en allsidig idrettsutøver som blant annet hadde deltatt på landslaget i orientering, og han var også en habil kappgjenger med tredjeplass i det finske mesterskapet på 50 km i 1951. Hans fremste resultat i langrenn foruten Vasaloppseieren, var en seier i 1951 på 50 km foran Veikko Hakulinen.
Devi Chand av Bilaspur
Devi Chand av Bilaspur (død 1778) var raja av staten Bilaspur fra 1741 til 1778.
Devi Chand arvet gaddien etter sin far Ajmer Chand. I hans tid var Bilaspur så mektig at tretten nabostater betalte ham tributt.
Raja Devi Chand ble etterfulgt på tronen av sin eneste sønn Mahan Chand.
Hamilton (Skottland)
Hamilton (skotsk-gælisk: Hamaltan) er en by i det sentrale Skottland. Den ligger der innsjøen Avon Water renner ut i elven Clyde i South Lanarkshire. Byen er et historisk sentrum hvor hertugen av Hamilton hadde sitt sete. Den er den fjerde største byen i Skottland, beliggende 19 km sørøst for Glasgow, 56 km sørvest for Edinburgh og 120 km nord for Carlisle i Cumbria. Hamilton er den historiske grevskapsbyen i Lanarkshire. I henhold til folketellingen i 2011 har byen en befolkning på 53 188 innbyggere.
Nevada County (Arkansas)
Nevada County er et fylke i den amerikanske delstaten Arkansas.
Hamilton (Skottland)
Hamiltons opprinnelig navn var Cadzow eller Cadyou (mellomskotsk: Cadȝow, «ȝ» i navnet er bokstaven yogh), uttalt /kadyu/. Under den skotske uavhengighetskrig støttet den normanniske adelsfamilien Hamilton i begynnelsen den engelske siden, og Walter fitz Gilbert (Hamiltonsfamiliens overhode) var guvernør av festningen Bothwell Castle på vegne av den engelske kongen. Imidlertid endret han sin lojalitet til Robert Bruce som følge av den skotske seieren ved slaget i Bannockburn 24. juni 1314, og avga Bothwell til den skotske kongen. For denne handlingen ble han belønnet med en del av landområdet som hadde blitt forspilt adelsfamilien Comyn ved Dalserf, og senere baroniet og landområdet Cadzow som med tiden ble til byen Hamilton.
Cadzow ble omdøpt til Hamilton under James Hamilton, 1. lord Hamilton som ble gift med prinsesse Mary Stewart, datter av kong Jakob II av Skottland. Hamilton-familien selv tok mest sannsynlig deres navn fra landområdene Humbleton eller Homildon i Northumberland, eller muligens fra et sted i nærheten av Leicester. Det gamle stedsnavnet er bevart i festningen Cadzow Castle, nå i ruiner, som ble bygget mellom 1500 og 1550 på samme sted som en tidligere kongelig festningsverk, en engelsk mil sørøst for Hamilton sentrum.
Hamiltons vennskapsby er Châtellerault i Frankrike. De historiske båndene byene i mellom går tilbake til 1500-tallet, da tittelen «Duc de Châtellerault» ble gitt til James Hamilton. Den 7. februar 2005 fikk Hamilton status som rettferdig handel-by.
Fotballaget Hamilton Academical FC holder til i byen og spiller hjemmekampene sine på New Douglas Park.
Mariakirken i Bergen
Mariakirken er en langkirke med basilikaform fra 1180 i Bergen by. Kirken gikk til innpå 1800-tallet også under navnet Tyskekirken, ettersom de tyske hanseatene på Bryggen pliktet å tilhøre dens menighet. Mariakirken har to vesttårn som var unikt for norsk middelalder, skipet er romansk og koret gotisk. Med 200 sitteplasser (antall sitteplasser er justert etter renoveringen 2015) er den minste av de tre bevarte middelalderkirkene i Bergen. Bygget ble renovert 2010-2015.
Historie
Mariakirken regnes som den eldste intakte bygningen i Bergen. Mariakirken og Korskirken er jevngamle. Begge kirkebyggene regnes å være ferdige før begivenhetene omtalt i Sverres saga i 1181. Korskirken på sin side har vært skadet av branner flere ganger og lite av det opprinnelige er bevart. Mariakirken derimot har unngått de fleste branner siden middelalderen og har således vært lite endret siden 1270.
Den ligger bak den nordligste delen av Bryggen som brant ned til grunnen i 1955. Den ligger ved nordenden av Øvregaten som er like gammel som byen og var byens Strete i middelalderen. I middelalderen var Mariakirken skilt fra kongsgården på Holmen av det fuktige området Veisan som senere ble gjenfylt. De første kirkebyggene i Norge, trolig også i Bergen, var av tre. Bergens første steinkirke var Kristkirken på Holmen. I alt ble 18 steinkirker reist i middelalderen i Bergen (hovedsakelig i perioden 1120-1180) og bare 3 av disse eksisterer (Mariakirken, Korskirken og Domkirken). I tillegg er tårnfoten fra Nonneseter klosterkirke bevart, klosteret lå utenfor byen.
Arkitekturhistoriker Hans-Emil Lidén skriver at Mariakirken må ha vært et ambisiøst prosjekt med basilikaform (tre skip) og to tårn i vestfronten. En slik utforming var vanlig bare for domkirker og store klosterkirker andre steder i Europa. Kirken var plassert sentralt i den daværende byen og med en storslått utforming, Lidén antar derfor at den var planlagt tidlig i byens historie og tenkt som byens hovedkirke. Vestfront med to tårn med forhall i mellom var vanlige i kongelige bygg, der kunne kongen ha en opphøyd plass på et galleri over forhallen. I muren over arkadebuene ble det lagt inn ganger i murverket med åpninger («triforieåpninger») mot midtskipet.
Kirken var sognekirke for de tyske kjøpmennene i Bergen mellom 1408 og 1766. Da ble den overdradd kongen etter at de siste bryggegårdene var blitt solgt. Etter den tid var den kirke for den tyske menigheten i Bergen til den i 1874 ble ordinær sognekirke. På kart fra 1757 kalles den Tydske Kirke, og på kart fra 1864 er den angitt som St. Mariæ Kirke.
Hansakjøpmennene tilegnet seg Mariakirken med makt i 1408, og flere av de tyske prestene anerkjente hverken lensherre eller biskop som styresmakt. Lojaliteten deres lå hos det hanseatiske kontoret. Presten Wolfgang Siegfried ved Mariakirken ble avsatt av kongen i 1587 på grunn av «slet Levned med Æden, Drikken, Skjænden og anden Letfærdighed», mens presten Johan Nyehoff til sist måtte bøye seg for biskop Schjelderup. Presten Melkior Pillegrim ved Martinskirken som tyskerne også brukte til sognekirke til 1702 da den brant, ble avsatt i 1559 og måtte dra hjem til Tyskland. En tredje kirke, Hallvardskirken, var fra 1321 sognekirke for de tyske skomakerne, men den sørget Christoffer Valkendorf for å ta tilbake som sognekirke også for byens øvrige befolkning fra 1559. Den ligger bak den nordligste delen av Bryggen som brant ned til grunnen i 1955.
Restaurering av tårn
I 1859 ble tårnet mot sør revet, hvoretter kirken stod med ett tårn frem til 1876 da det nye var på plass.
Mellom 2010 og 2015 var kirken stengt for renovering. Arbeidet kostet omkring 120 millioner kroner. Bakgrunnen for renoveringen var blant annet frykt for at det ene tårnet skulle rase sammen. Forvitringen av bygget skyldes blant annet forurensing og vibrasjoner fra trafikken rundt.
Bygningen
Mariakirken er antatt å være bygget en gang på 1100-tallet, sannsynligvis mellom 1130 og 1170. Den har brent ved bybrannene i 1198 og 1248. Etter 1248 ble koret forlenget. Det opprinnelige koret er den delen som ligger vest i koret. Den tilhører klassisk romansk som var dominerende bygningstradisjonen i Bergen på 1100-tallet. Denne typen ble utviklet i Nord-Italia på 1000-tallet og spredt nordover via Tyskland og Lund. Lund domkirke som er i samme stil, var Norges erkebiskopkirke (1104–1152) da Mariakirken ble bygget. Etter brannen i 1248 ble koret forlenget i gotisk stil som dette tidspunktet ble innført i Bergen. Tårnene har samme bredde som sideskipene og midtskipet går helt ut til vestfronten. Opprinnelig var vestfronten tenkt sammensatt av to kvadratiske tårn og mellom disse skulle det være en forhall litt smalere enn midtskipet. Vestportalen er den enkleste av kirkens portaler og Lidén skriver at den har et uferdig preg.
Mariakirken er hovedsakelig bygd av kleberstein. Det fantes på 1100-tallet 17 ulike klebersteinsbrudd i Hordaland, og det er identifisert fem ulike typer kleberstein i Mariakirkens originale murverk. Klebersteinsbruddet Urda på Bømlo har levert to typer kleber. Lyse klebersteinsbrudd ved Lysekloster har levert mye stein, mens noe er fra Hana i Vaksdal. Det kan være hentet kleberstein fra Lindås, Os og Samnanger. De eldste delene har trolig best kvalitet, en brunaktig karbonatrik kleber. Enkelte steder, blant annet i tårnene, er det brukt grønnskifer i stedet. I blant annet koret og sørlige sideskip er det brukt fine, store kvadersteiner. Disse og andre bygningsdetaljer, blant annet portalen på det sørlige sideskipet, tyder på at det var håndverkere med bakgrunn fra Lund domkirke som utførte arbeidet på Mariakirken og andre steinkirker i Bergen på 1100-tallet. Øystein Ekroll beskriver håndverket som ypperlig med bruk av store kvadersteiner, blindbuefriser under gesimsen og attisk baseprofil kjent fra klassiske greske templer.
Kirken er en basilika. Den har et langhus med et høyt midtskip og to lavere sideskip. Midtskipsmurene har arkaderekker med pilarer forbundet med buer, og triforieganger inne i murverket med todelte åpninger inn mot kirkerommet. Det er ikke klerestorievinduer over triforiegangene, slik det vanligvis er i en basilika.
Portaler
Kirken har fire portaler. Den vakreste er den senromanske sørportalen. Den har bevart store deler av dekoren, og er en av de rikeste romanske portalene i Norge. I kapitelene finner to små løver med felles hode. Portalbuen har tannsnittbord og innenfor den en romansk rankefrise. I sørportalen finnes bygningens eneste marmorsøyle; kanskje fra bruddet på øyene i Nordåsvannet.
Interiør
I kirkerommet er det kalkmalerier fra 1400-årene. Disse ble oppdaget rundt 1930. Av de kalkmaleriene som er funnet, er Kristi himmelfart, Dødens triumf, Pinseunderet og Korsfestelsen. Det sistnevnte er forholdsvis godt bevart, og det er omtrent hundre år yngre enn de andre, fra 1500-årene. Sideveggene i skipet har arkadebuer og triforium, men klerestorium mangler.
Inventar
I 1634 fikk Mariakirken 15 legemsstore apostelstatuer. Statuene er laget av Søffren Oellssen fra Odense og er av de tolv apostlene, samt Paulus, Moses og døperen Johannes. I kirken finnes det et votivskip, epitafium og en rekke malerier. Votivskipet antas å være fra 1610.
Alterskap
Mariakirken har – i likhet med Ringsaker kirke – et av de vakreste alterskapene som finnes i noen norsk kirke. Det er antakelig laget i Lübeck på slutten av 1400-tallet. Det er tredelt, og når det er åpent, ser vi inn i en fremstilling av himmelen. Dette ser vi, fordi der er gullgrunn bak figurene som omgir dem med et himmelsk lys. I midten finner vi Maria med barnet. Rundt henne er Olav den hellige, under ham Antonius. På den andre siden finner vi de hellige Katarina av Alexandria og under henne Dorotea av Cesarea i Kappadokia. På fløyene finner vi alle apostlene, unntatt Judas som er erstattet med Paulus. Når skapet er lukket finner vi malerier på baksiden med Jesu fødsel, De vise menns tilbedelse av Jesusbarnet, Birgittas visjon slik hun fikk den på er pilegrimsreise til Betlehem i 1372, og den såkalte Gregormessen. Korsfestelsesscenen over er en senere tilføyelse.
Prekestolen i Mariakirken
Mariakirken fikk i 1676 en meget særpreget prekestol fra noen av byens hanseatiske kjøpmenn. Prekestolen er laget i til dels eksotiske materialer, bl.a. skilpaddeskinn, og det regnes med at den er av hollandsk opprinnelse. I taket på prekestolen er det en gullkule som skal representere Jorden og en himmelhvelving med bl.a. stjernetegnene inntegnet. Selve prekestolen er dekorert med de kristne dyder i form av kvinneskikkelser.
Orgelet
Mariakirkens menighet var fullt fornøyd med orgelet sitt, da plutselig den tysk-evangeliske menigheten i Oslo tilbød Bergen kommune et nytt orgel til Mariakirken til Festspillene i mai 1974. Tidsfristen var meget knapp, men tyskerne ville betale for innkjøp av orgel og frakten, så lenge Bergen kommune betalte for monteringen. Arkitekt Sverre Fehn ble tildelt oppdraget med å inkorporere det nye orgelet i bygningen. Fehn tegnet en spiraltrapp opp til galleriet for å speile prekestolens trapp, men tilpasningen til det gamle bygget var svært krevende, og han leverte tegningene for sent. Bergen kommune anså seg da fritatt fra å betale, og Fehn måtte true med rettssak. Da orgelet ankom, viste det seg å være bygd for en mye større kirke, og uten hensyn til Fehns anvisninger. Direktøren for Vestlandske kunstindustrimuseum, Peter Anker, skapte avisoverskrifter ved å kalle det nye orgelet for «en voldtekt mot kirken», og riksantikvar Roar Hauglid påpekte at kommunen skulle ha rådført seg med ham i forkant. Også Ap-politiker Kristen Hatlevik i Bergen formannskap og bystyre kalte saken «en skandale» og uttalte: «Det nye orgelet har hittil kostet Bergen kommune 667.000 kroner.» Kommunen var blitt forespeilet at den skulle betale kr 145.000 og den vesttyske kirken 168.000 D-mark. Saken endte med at det nye orgelet ble demontert. Et nytt orgel var først på plass i Mariakirken i 2015.
Dickie Dick Dickens
Dickie Dick Dickens er fellesnavnet på flere kriminalhørespillserier som gikk sporadisk på NRK Radio fra 1962 til 1976. Det ble i denne perioden produsert åtte separate serier med Dickie Dick Dickens, alle med Frank Robert i hovedrollen. Radioteaterets sjef Hans Heiberg oversatte hørespillet ganske fritt til norsk og kringkastingsteknikeren Paul Skoe bearbeidet og redigerte serien. Musikken ble komponert av Maj og Gunnar Sønstevold. Lyd og teknisk regi var ved Viktor Sandal. Hørespillene ble skrevet av ekteparet Rolf og Alexandra Becker i Tyskland og var en parodi på amerikanske krim-klisjeer. De første episodene ble også sendt i andre europeiske land, men ingen steder slo de så godt an som i Norge, hvor gatene ble påstått å være folketomme mens serien gikk.
Den første av til sammen 44 episoder gikk i NRK radio den 17. januar 1962. Skuespilleren Frank Robert var mannen bak Dickie Dick Dickens' stemme og Lasse Kolstad og Sverre Hansen hadde de bærende roller som fortellere i serien. Jack Fjeldstad tolket rollen som Jim Cooper, mens Randi Nordby tolket rollen som Dickies noe dumme og meget deilige forlovede, Effie Marconi. Tore Foss spilte fullmektig Hillbilly.
I 2001 ble Dickie Dick Dickens kåret til «Tidenes kriminalhørespill», og gikk deretter til topps i kåringen «Tidenes hørespill» av Nitimens radiolyttere.
Serien har flere ganger gått i reprise på NRK radio, senest sommeren 2013.
Handling
Dickie Dick Dickens var den farligste mann på det amerikanske kontinent, og konge i Chicagos underverden. Han begynte som lommetyv og endte som gangsterboss.
Annet
I 1972 skrev Skoe selv en fortsettelse under tittelen Dickie Dick Dickens i Norge, hvor Dickens og hans venner tar en sving innom Oslo. Denne ble til et hørespill der også figurer fra andre fiktive krimunivers opptrer; blant annet Egon Olsen fra Olsenbanden og Maggie Richardson, datter av Paul Cox' følgesvenn, drosjesjåføren Richardson.
17. mars – 17. juni 2011 ble Dickie Dick Dickens spilt som figurteater ved Oslo Nye Centralteatret. Senere samme år var stykket på turné med Riksteatret: Teaterstykket er å betrakte som et meget humoristisk konsentrat av den første hørespill-serien på 11 episoder, Underverdenens overmann!.
Se også
Samme ektepar stod også bak radiohørespillet God aften, mitt navn er Cox.
VM i langdistanseduatlon 2012
VM i langdistanseduatlon 2012 (verdensmesterskapet i langdistanseduatlon) ble arrangert i Zofingen i Sveits i 2012.
Duatlon er en variant av triatlon, men uten svømming.
Tour of Norway 2014
Tour of Norway 2014 er den fjerde utgaven av sykkelrittet Tour of Norway. Rittet varer fra 21. til 25. mai og foregår som tidligere år på Østlandet.
Rittet er oppgradert til et kategori 2.HC-ritt. Til tross for dette stiller kun tre ProTeams til start, mot fem i 2013. Tittelforsvarer Edvald Boasson Hagen og hans lag, Team Sky, hadde ikke kapasitet til å stille til start. Heller ikke Lotto-Belisol, som opprinnelig var bekreftet, stilte.
Sandracottus
Utseende
Middelsttore (10-15 millimeter), ovale, blanke vannkalver, oftest svarte med gule tegninger.
Levevis
Både de voksne billene og larvene, er  rovdyr. Larvestadiene er i ferskvann. De voksne vannkalvene flyr godt og kan derfor påtreffes et stykke fra vannet. Vannkalvene svømmer raskt med symmetriske bevegelser, det vil si at begge beina i et par går framover og bakover samtidig. Denne slekten lever i sakteflytende og stillestående ferskvann.
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i Asia (øst til det sørlige Japan) og Australia.
Pleiadene (astromytologi)
Stjernehopen pleiadene har vært kjent i mange kulturer over hele verden. Hulemalerier og kulturgjenstander vitner om menneskers kjennskap til pleiadene i europeisk steinalder og bronsealder. Stjernehopen er svært synlig på nattehimmelen, og har ført til mange astromytologiske forestillinger i ulike kulturer og religioner under mange himmelstrøk.
Europeisk stein- og bronsealder
Den 9. august 2000 rapporterte BBC News at pleiadene var blitt identifisert på et 16,500 år gammelt hulemaleri i Lascaux i Frankrike. Et 14,000 år gammelt stjernekart, som ble malt i en hule i fjellene Pico del Castillo i Spania, er også antatt å være en fremstilling av pleiadene.
Himmeldisken fra Nebra, som ble oppdaget i Sachsen-Anhalt i 1999, vitner om kjennskap til Pleiadene innenfor den europeiske Úněticekulturen, omtrent 1600 f.Kr. Bronsedisken viser Pleiadene mellom nymåne og fullmåne.
Kelterne
Blant kelterne, som er antatt utgått fra den sentraleuropeiske hallstattkulturen, var Pleiadene forbundet med sorg, tårer og begravelser. Høytidsdagen som var tilegnet minnet om deres avdøde, fant sted midt mellom høstjevndøgn og vintersolverv. På denne dagen stod Pleiadene i eldre tider opp i øst, mens solen gikk ned i vest. Denne dagen ble på irsk kalt Samhain (Gammel-irsk: Samain, skotsk-gælisk: Samhainn og samhuinn), og ble senere omdøpt til henholdsvis halloween og allehelgensdag (av den katolske kirke kalt Commemoratio omnium Fidelium Defunctorum, «Feiringen av de avdøde troende»).
I europeisk astrologi er pleiadene forbundet med sorg. Solen som går ned i vest, symboliserer død. Keltisk Samhain har sitt indoeuropeiske slektskap med engelsk «summer» og norsk «sommer» (Proto-indoeuropeisk *Semo), ettersom denne dagen representerer slutten på sommeren, hvor høstens dødsprosesser og visning tiltar. Det betyr ordrett «slutten på sommeren». Gammel-Irsk sam og samrad (sommer), med de walisiske og bretonske tilføyelsene haf og hañv, er likeledes beslektet med sanskrit sámā (årstid) og engelsk «season».
Germansk mytologi
I norrøn mytologi er pleiadene presentert som de syv hønene omkring Frøya. Frøyas spinnerokk var likeledes et symbol på Orions belte, og går igjen i den samiske mytologien om Rana Niejta.
Blant germanerne var det vanlig å fremstille Pleiadene som en klukk-høne med 7 kyllinger. Jacob Grimm knytter Pleiadene til de tyske navnene klucke, kluckerin, kluckhenne, brut-henne mit den hünlein, det danske navnet aften-høne, og fransk la poussinière. Han viser til at pleiadene også i ungarsk mytologi ble kalt «en gullhøne med seks kyllinger», og at pleiadene på ungarsk ble kalt flastik og flastyuk.
Grekerne
Blant Grekerne er Pleiadene nevnt av Hesiod i to episke verker fra det 8. århundre f.Kr., og av Homer i Iliaden og Odysseen (8.-7. århundre f.Kr.).
Hesiod brukte konsekvent navneformen Peleiades («duer»); det samme gjorde Simonides (5. århundre f.Kr.) – «Fjellet (oureias) Maia... Atlas fostret henne, enestående i skjønnhet blant hennes syv fiolett-hårede døtre, som er kalt de himmelske Peleiader (duer)», Lamprokles (5. århundre f.kr.) og Aiskhylos (5. århundre f.Kr.).