cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Porrex I
I de siste årene til Gorboduc, da han var blitt gammel og senil, begynte hans sønner Porrex og Ferrex å krangle om hvem som skulle overta kongedømmet. Porrex planla et bakhold for å rydde broren av vegen, men Ferrex flyktet til Gallia for å få hjelp fra Suhard, frankernes konge. Da Ferrex kom tilbake over Den engelske kanal med en stor gallisk hær møtte han hærstyrken til Porrex. Den galliske hæren ble beseiret og Ferrex ble drept. Deres mor sørget over yndlingssønnens død, og del tid senere, oppslukt av tanken på hevn, samlet hun sine kvinnelige tjenere, ventet til Porrex var falt i søvn og fikk ham hakket til døde.
Porrex' død avsluttet slektslinjen til Brutus trojaneren og sendte Britannia inn i en borgerkrig, «og øya kom i hendene på fem konger som holdt med vekselvis å angripe og massakrere hverandres menn.» Til sist var det Dunvallo Molmutius fra Cornwall som slo seg opp som konge.
Globen tunnelbanestasjon
Globen tunnelbanestasjon er en stasjon på T-bane 1 (grønn linje) i bydelen Johanneshov i Söderort i Stockholm kommune. Det finnes en plattform for tunnelbanen og en for Tvärbanan.
Skrivebeskyttet minne
Et skrivebeskyttet minne (engelsk: read-only memory, direkte oversatt: «kun-lese-minne», forkortet ROM) er en type dataminne som brukes i digitale kretser. Data lagret i ROM kan ikke endres i normal drift og blir også stående i strømløs tilstand (ikke-flyktig minne), og er derfor ofte brukt som lager for firmware.
Det finnes i dag en mengde forskjellige typer ROM, og selv om mask ROM fortsatt brukes, er de fleste typene i dag mulig å slette og omskrive. Ser man på betydningen av ordet er ikke disse slettbare eller omprogrammerbare kretsene ROM, men i den daglige talen omtaler man de gjerne som ROM for det om.
Mask ROM
Mask ROM (forkortet MROM) er kretser som blir programmert under produksjonen. Terminologien mask kommer av at produsenten maskerer et område på kretsen under mikrolitografiprosessen. MROM er gjerne brukt i produksjon på grunn av at kostnadene blir lavere.
PROM (Programmable read-only memory)
PROM kretser produseres tomme fra fabrikken og de programmeres (eller brennes) av brukeren. Denne prosessen kan kun gjøres en gang, og skulle man brenne inn feil data må man bruke en ny blank krets.
EPROM (Eraseable Programmable read-only memory)
EPROM er en type minnekretser som beholder dataene selv om den elektriske forsyningen brytes. De består av en matrise med transistorer som blir individuelt programmert med en elektrisk enhet som har mye høyere spenning enn de som normalt blir brukt i digitale kretser. Når kretsen er programmert kan den slettes igjen med å belyse den i kraftig ultrafiolett lys, og derfor har kretsene et ganske karakteristisk vindu av gjennomsiktig kvartsglass rett over silisiumkretsen.
EEPROM (Electrically Eraseable Programmable read-only memory)
En EEPROM er oppbygget og fungerer på samme måte som en EPROM, men bruker ikke ultrafiolett lys for sletting. I stedet brukes en høyere spenning, som enten suppleres eksternt eller genereres internt, til sletting. På grunn av at denne metoden sliter på kretsen så har EEPROM begrenset antall skriveoperasjoner - selv om vi snakker om opp til millioner av operasjoner i moderne kretser.
Godzilla (1998)
Godzilla er en amerikansk katastrofefilm og science fiction-grøsser fra 1998 regissert av Roland Emmerich. Filmen er løst basert på den japanske klassikeren Godzilla, som handler om en gigantisk skapning som stiger opp fra verdenshavet og skaper kaos og ødeleggelse. Hovedrollene spilles av Matthew Broderick, Maria Pitillo, Hank Azaria, Kevin Dunn og Jean Reno.
Handling
Et blendende hvitt lys fyller himmelen over de franske Polynesiske øyer. Stillehavet beveger seg, og en supertanker rammes av en enorm bølge. En enslig, livredd japansk sjømann overlever det mystiske "angrepet". Gigantiske fotspor pløyer seg vei gjennom milevis av skog og strand i Panama. Utenfor den amerikanske kysten kantrer flere skip og trekkes ned i voldsomme og uforklarlige havstrømmer hvor de øyeblikkelig og fullstendig ødelegges. Og all denne mystiske og altoppslukende ødeleggelsen holder stø kurs mot New York. Den ødeleggende kraften som er på vei mot millionbyen viser seg å være en gigantisk monsterlignende skapning som kloden aldri har sett maken til. Det enorme vesenet skaper kaos og ødeleggelser når det ankommer byen og alt forsøkes for å stoppe galskapen.
Publikum
Godzilla ble en udiskutabel publikumssuksess. Den innbrakte 379 millioner dollar på verdensbasis, hvorav 136,3 millioner i USA. Den ble den tredje mest innbringende filmen på verdensbasis i 1998 og den niende mest innbringende i USA.
Produksjonskostnadene var på $130 millioner.
Anmelderne
Den ble dårlig mottatt av kritikerne, noe som gjenspeiles i at den kun har fått 16 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav den bare 1,5 av 4 stjerner, mens Leonard Maltin gav den 2,5 av 4.
De norske anmeldelsene var blandet. Dagbladet gav den terningkast tre og skrev: «Sterkt inspirert av den japanske Godzilla-mytologien, om kjempeøglene som erobrer jorda, er dette, i tyskeren Roland Emmerichs Hollywood-svulstige regi, blitt en svimlende veldreid, men nokså dum, action/skrekk-film med alle de ingrediensene du sikkert kjenner fra før. Håndverksmessig gjøres det mye godt filmhåndverk, og manus har sine gode sider». Aftenposten gav den terningkast fire, mens VG gav den terningkast tre. Anmelderen på det norske nettstedet CINERAMA gav den terningkast to i 1998 og skrev: «For å konkludere er dette en hjerteløs og tankeløs film som ikke klarer å appellere til noe som helst hos tilskuerne bortsett fra kjedsomhet. På den positive siden er effektene slett ikke dårlige. Godzilla-monsteret er også god animert».
Priser
Godzilla ble tildelt en Saturn Award for beste effekter. Den fikk også en Bogey Award, en European Film Awards (beste regi) og en BMI Film & TV Awards (musikk).
Annet
Den ble utgitt på VHS og DVD den 4. november 1998, og på Blu-ray den 10. november 2009.
Den dannet utgangspunktet for den animerte serien Godzilla: The Series, som gikk på Fox fra 1998 til 2000.
Gangsterfilm
Gangsterfilm (engelsk mob movie) er på engelsk definert som en undersjanger av kriminalfilmer, mens det i norsk tradisjon og en del andre land ofte blir definert som det samme. Særlig med tidlige gangsterfilmer var det en del overlapping med film noir.
Gangsterfilmer handler ofte om organisert kriminalitet som mafia, og fokuserer ofte på livene til kriminelle. Den stilistiske tilnærmingen til gangsterfilmer varierer fra realistiske portretter av virkelige kriminelle til søkte slemme vesener av fiktive erkeskurker. I den grad kriminelle handlinger blir glorifisert i disse filmene er diskutabelt, men de første filmene var preget av en moralistisk avslutning som slo fast at kriminalitet ikke lønnet seg.
Historie
Sjangeren oppsto i Hollywood på slutten av 1920-tallet, med både den store depresjonen og forbudstiden som bakteppe. Det de store filmselskapene gjorde, var å oppdage underholdningspotensialet i den illegale omsetningen av brennevin som oppstod i amerikanske storbyer i den nevnte forbudstiden. Det var også på denne tiden gangstersyndikatene sakte, men sikkert trådte frem i lyset som følge av fortjenestemulighetene i smugling, omsetning og framstilling av alkohol. Disse syndikatene rekrutterte ofte fra irske og italienske innvandrergrupper, noe som har gitt gangster/mafia-filmene et etnisk anstrøk som vi kjenner igjen den dag idag.
Syndikatene, som mange gangsterfilmer er inspirert av, var ofte godt organiserte og med sterke troskapsbånd mellom medlemmene. Syndikatene var også kjent for en nådeløs opptreden overfor rivaliserende grupper. Her er det konflikter og oppgjør familiene imellom som skaper spenningen, og vi skjønner fort at dette fascinerende miljøet var meget interessant for filmbransjen i Hollywood. Derfor var det bare et tidsspørsmål når noen tok i bruk dette enorme, utømmelige kildemateriale.
Man tenker ofte på filmer med mafia og gangstere som det samme. I mange tilfeller kan vi si at mafiafilmen er en undersjanger av gangsterfilmen, der tradisjonelle katolske verdier er sterkt fokusert, men idag brukes gangsterfilm og mafiafilm om hverandre, og vi har ikke et klart skille.
De første gangsterfilmene
Idag regner man ofte Lille Cæsar som den første gangsterfilmen. Den kom i 1930, og handler om en mafiaboss av italiensk herkomst.
Året etter kom en langt mer voldelig gangsterfilm i form av Samfunnets fiende der James Cagney spilte en irsk middelklassegutt som arbeider seg opp til å bli en amerikansk gangsterleder. Volden ga filmen problemer hos den amerikanske filmsensuren. James Cagney tolket sin rollefigur med både sjarm og kvikkhet, noe som gjorde at gangsterkongen fikk publikums sympati.
Den tredje, og kanskje mest kjente gangsterfilmklassikeren er uten tvil Howard Hawks' Scarface. Filmen kom i 1932 og gir en fiktiv fremstilling av den legendariske gangsterkongen Al Capone. Denne var enda mer blodig enn Samfunnets fiende, og måtte trekkes tilbake selv etter å ha blitt klippet om for å få en mindre voldelig avslutning.
Etter Scarface og Samfunnets fiende fulgte en debatt som førte til at filmindustrien innførte en streng sensur som gjorde filmene fra denne sjangeren ble mindre voldelige. De ble mer moralsk korrekte, og derfor mindre interessante. Til gjengjeld har 1930-tallets amerikanske gangsterfilm hatt stor påvirkning på filmens utvikling i land som Frankrike, Storbritannia, India, Japan og Hongkong.
Internasjonal påvirkning
Fra Hongkong finner finner blant annet Internal Affairs-trilogien, originalen til Martin Scorseses Oscar-belønte The Departed fra 2006.
I Frankrike kan det være verdt å nevne det relativt nye Un prophète. En gripende og realistisk film om en ung araber som havner i et fransk fengsel, for deretter å jobbe seg oppover i den franske underverdenen. Samtidig som filmene L'instinct de mort og L'ennemi public n°1 om den franske gangsteren Jacques Mesrine kan sies å være fantastiske tilskudd i rekken av gode, franske gangsterfilmer.
Vendepunktet for sjangeren
Det helt klart største vendepunktet og revitaliseringen av sjangeren kom med Francis Ford Coppolas Gudfaren fra 1972. Filmen, med oppfølgere i 1974 og 1990 følger en italiensk-amerikansk mafiafamilie gjennom to generasjoner. Filmen ble store publikums- og kritikersuksesser. I kjølvannet av disse fikk mafiafilmene en ny gullalder, der særlig skuespillere som Robert De Niro og Al Pacino har framstått. Foruten Coppola har Sergio Leone, Quentin Tarantino og Martin Scorsese levert viktige bidrag med henholdsvis Once Upon a Time in America (1984), Reservoir Dogs (1992), Mean Streets (1973),Casino og Goodfellas (1990).
Blåvingeand
Blåvingeand (vitenskapelig navn Anas discors) er en fugl i andefamilien.
Liste over olympiske medaljevinnere i curling
Curling ble arrangert under de første olympiske vinterlekene i 1924 i Chamonix. Etter at det så forsvant fra det offisielle olympiske øvelsesprogrammet mellom 1928 og 1994, var curling tilbake under Vinter-OL 1998.
Idar Kristiansen
Idar Kristiansen (født 26. mai 1932 i Honningsvåg, død 10. januar 1985) var en norsk forfatter. Tidlig i barndommen flyttet familien til Kåfjord i Troms, der han bodde det meste av livet. Hans far var fra Kåfjord og moren fra Lyngen. Etter gymnaset utdannet han seg til lærer ved Tromsø lærerskole.
Forfatterdebuten kom med diktsamlingen Sanger fra en tundra i 1957. I 1970 kom Korstog mot Kautokeino, en dokumentarskildring av Kautokeino-opprøret på 1850-tallet. Hovedverket hans var serien Kornet og fiskene i fire bind om den finske innvandringen til Finnmark, Svanevinger i nord (1978), Den salte åkeren (1979), Stiene fører til havet (1980) og Guds nåde nordpå (1981). Han ble nominert til Nordisk råds litteraturpris i 1981 for serien. Romanserien ble filmatisert av Lasse Glomm, og fikk tittelen Havlandet. Filmen er basert på de to første bøkene i serien og hadde premiere i 1985. I 1983 kom kriminalromanen Regnskap i rødt ut. Den siste boken hans, Nådekvalpenes dal, kom ut posthumt i 1985. Boken var tenkt å være den første i et tre-bindsverk om evakueringen og brenningen av Finnmark under andre verdenskrig, men han fikk bare ferdig første bindet før han døde.
Film
Svanevinger i nord og Den salte åkeren var utgangspunktet for den norske filmen Havlandet fra 1985, regissert av Lasse Glomm.
Lerkeveien (Oslo)
Lerkeveien (1–17, 2A–18B) er en vei på Furuset i bydelen Alna i Oslo. Den går fra Micheletveien til Furuset allé.
Navnet ble vedtatt i 1917.
Philip Warren Anderson
Philip Warren Anderson (født i 13. desember 1923 i Indiana i USA, død 29. mars 2020  ) var en amerikansk fysiker som mottok Nobelprisen i fysikk i 1977.
Anderson ble utdannet ved Harvard University og var professor ved University of Cambridge. Han skrev flere bøker om fysikk.
I 1977 fikk han Nobelprisen i fysikk sammen med Nevill Francis Mott fra Storbritannia og John H. van Vleck fra USA «for deres grunnleggende teoretiske arbeid med elektronisk struktur i magnetiske og uordnede systemer».
Waren Sardne
Mortenson var redaktør i begge periodene avisen ble utgitt, men etter hans død i 1924 tok sønnen hans, Lars Danielsen, over som redaktør.
Waren Sardne finnes på nett.
Fritz Zulauf
Fritz Zulauf (født 19. april 1893, død 1941) var en sveitsisk skytter som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Zulauf vant to olympiske medaljer i skyting under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han kom på tredjeplass på 30 meter militærpistol bak brasilianske Guilherme Paraense og Raymond Bracken fra USA. Han var også med på de sveitsiske laget som kom på tredjeplass i lagskytingen 30 meter militærpistol bak USA og Hellas. De andre på laget var Domenico Giambonini, Hans Egli, Gustave Amoudruz og Joseph Jehle.
Dala lufthavn
Dala Airport i 2010
Flyplassen Dala lufthavn er unik i flere henseelser. Det er for eksempel den eneste flyplassen i Sverige som har direkte flytrafikk til Stockholm, Göteborg og Malmö.
Antall passasjerer har minsket kraftig de senere årene, fra 1990 med 210 073 passasjerer, til 2008 med 36 620 stykker. Antallet reisende til utlandet har økt siden år 2000. Reduksjonen kommer av en bedret jernbaneforbindelse med Stockholm og Stockholm/Arlanda etter ombyggingen av Dalabanan
Dala lufthavn er opprinnelig bygd som en militær flyplass med 3 landingsbaner og har vært reserveflyplass for det svenske luftforsvaret fram til år 2005.
Lana (Syd-Tirol)
Lana er en sydtirolsk by i Etschdalen i Nord-Italia mellom Meran og Bolzano. Vest for Lana begynner Ultendalen og veien over Gampenpasset til Val di Non.
Bøylestad stoppested
Bøylestad stoppested er en holdeplass på Arendalslinjen i Froland kommune og ble åpnet i 1910 som stoppested da Arendal – Åmlibanen ble åpnet. I 1955 ble stoppestedet ubetjent, og 1974 ble Bøylestad nedgradert til holdeplass.
Theodor Klem
Johannes Theodor «Thea» Klem (født 20. januar 1889 i Christiania, død 15. juli 1963 i Oslo) var en norsk roer som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm og 1920 i Antwerpen.
Klem vant en olympisk bronsemedalje i roing under OL 1920 i Antwerpen. Han var med som roer på den norske fireren med styrmann som kom på tredjeplass bak Sveits og USA. Mannskapet på den norske båten var Birger Var, Theodor Klem, Henry Larsen, Per Gulbrandsen og Thoralf Hagen som var styrmann. Totalt deltok åtte båter fra åtte nasjoner og konkurransen, som ble avviklet 28. og 29. august 1920 ble gjennomført i cupform. Først tre semifinaler der vinneren i hvert heat gikk til finale. Sveits vant finalen foran USA og Norge.
Fulfulde
Fulfulde er et niger-kongospråk som snakkes i Vest-Afrika. Det blir snakka av fulaniene fra Senegal til Kamerun og Sudan. Etter arabisk og de tidligere europeiske kolonispråka engelsk og fransk er fulfulde det språket som har den største geografiske utbredelsen i Afrika. Fulfulde har 20 nominalklasser («grammatisk kjønn») i entall – noe som trolig er flest av alle språk.
Språkets navn
Talere vest for Maasina i Mali kaller språket ', bortsett fra i Guinea, der de kaller det ', mens de som snakker dialekter fra Maasina og østover sier . Språket er også kjent under mange andre navn:
Disse benevninge blir også brukt mye om den etniske gruppa, i denne artikkelen omtalt som fulanier, flertall av fulani. Sjøl kaller de seg ' (entall), ' (flertall). Et annet navn på språket er ', som kommer av kanuri ' «fulani». Pular er et offisielt regionalt språk i Guinea, og mange av dets brukere der er enspråklige.
Syntaks
Fulfulde er et SVO-språk med kjerneinitiale fraser, som illustrert i dette eksempelet:
Morfologi
Fulfulde er et syntetisk språk, ved at mange ord inneholder mer enn ett morfem. I setninga ' «Gjeteren fant to hvite kyr nær elva» inneholder alle orda flere morfemer, unntatt preposisjonen ' «nær»:
Det er dessuten et flekterende språk. Bøying blir uttrykt gjennom modifikasjon og suffiks, og mange suffiks er uttrykk for flere grammatiske trekk. I eksempelet over gir suffikset -ii i verbforma tawii «fant» uttrykk for tre grammatiske trekk, aktiv (i motsetning til medium og passiv), fri (i motsetning til konjunkt) og perfektiv (i motsetning til imperfektiv). Fulfulde har ikke kasus.
Fonologi
Fulfulde har bare to stavelsestyper, ON og ONK, der O = opptakt, N = nukleus (eller kjerne) og K = koda. Stavelsen har med andre ord obligatorisk opptakt og kjerne og valgfri koda. Opptakt og koda inneholder kun én konsonant. Kjernen inneholder en kort eller lang vokal. Språket har ikke diftonger.
Dialekter
Fulfulde har flere ulike dialekter. Ei mulig inndeling er:
Lånord
Språket har lånt mye fra arabisk og fransk, men også fra engelsk, portugisisk, malinke, susu, wolof og andre språk. Lånorda fra arabisk gjelder først og fremst religion (islam), filosofi, grammatikk og skriftkultur, mens lånorda fra fransk og engelsk gjelder moderne teknologi.
Aleksander II av Skottland
Aleksander II av Skottland (skotsk-gælisk: Alaxandair mac Uilliam; moderne gælisk: Alasdair mac Uilleim; født 24. august 1198 i Haddington i East Lothian, død 6. juli 1249) var konge av Skottland. Han var sønn av Vilhelm I og av Ermengarde de Beaumont. Aleksander ble kronet som skottens konge ved sin fars død den 4. desember 1214. Han konkluderte York-traktaten i 1237 som definerte grensen mellom England og Skottland, som er bortimot uendret i dag.
Aleksander II og hans sønn Aleksander III (kongetid 1249-1286) strakte seg over det meste av 1200-tallet, og dette århundret ble minnet av kronikøren John av Fordun på 1380-tallet som en gullalder i form av stabilitet og velstand, særlig ettersom det var opptakten til tragedien og til de desperate tider under den skotske uavhengighetskrigen. Ifølge historikeren Edward J. Cowan var det en gullalder grunnet det som kom etter: «Andre halvdel av det trettende århundre var en periode med velstand overalt i Europa. Det ser ut til å bare ha vært en av disse oppsvingsperiodene, uansett grunn, og Skottland delte dette. Dette var tross alt en periode som er assosiert med utviklingen av noen av våre største religiøse arkitekturer, klostre og romanske kirker og bygging av festninger.»
Tidlig liv
Aleksander ble født i Haddington i East Lothian, den eneste sønnen til den skotske kongen Vilhelm I med tilnavnet «Løven» og Ermengarde de Beaumont (barnebarn av kong Henrik I av England). Han tilbrakte tid i England hvor Johan av England slo ham til ridder ved klosteret Clerkenwell Priory i London i 1213 før han etterfulgte kongeriket ved farens død 4. desember 1214, og ble kronet på kroningsstedet Scone Abbey den 6. desember samme år. Han var seksten år gammel.
Forholdet til England
Selv om det var relativ fred, var ikke tiden uten hendelser. I 1215, året etter at han ble kronet, ble hans autoritet utfordret av gæliske oppviglere i nord. Klanene MacWilliam og MacHeth var innbitte fiender av den skotske kronen, og brøt i opprør; men kongens styrker slo raskt ned opprøret. Samme år sluttet Aleksander seg til de engelske baronene i deres kamp mot kong Johan av England, og ledet en hær inn i kongeriket England for å støtte deres sak. Det var også en egnet mulighet for ham å gjenvinne tapte områder i nordlige England som hans far hadde vært besatt av. Som oppfyllelse av sin del av avtalen beleiret Aleksander vinteren 1215 Norham i Northumberland, og den engelske adelsmannen Eustace de Vesci ga ham i baronenes navn seisin (lovlig besittelse av føydal len) fra Northumberland.
Det var en overvurdering og kostet Skottland dyrt. Året etter kom kong Johan nordover med en hær av leiesoldater, «for å jage reveungen tilbake til sitt bol», som en kronikør uttrykte det, en hentydning til at Aleksander var både rødhåret og underlegen. Johan rykket inn i Skottland, stormet Berwick-upon-Tweed og brente Roxburgh, Haddington og Dunbar. Da han vendte tilbake plyndret leiesoldatene hans Coldingham Abbey i Berwickshire, og før de forlot Berwick 22. januar, ble byen satt i brann.
Skottland var for bredt og framkommelig, og Aleksander hadde holdt seg trygg skjul i Pentland Hills, så snart den engelske kongen trakk seg tilbake, krysset han vestlige grensen og herjet engelsk land så langt som til Carlisle i Cumbria.
Johan var presset, de engelske baronene brakte inn et fransk kongsemne de samlet seg rundt for å erstatte kong Johan. Det var Ludvig, sønn av Filip II August av Frankrike. Aleksander kom tilbake til Carlisle i august med en større hær og herjet byen uten å ta festningen. De skotske styrkene nådde helt til sørkysten av England ved havnen i Dover, hvor Aleksander i september 1216 hyllet pretendenten Ludvig av Frankrike. I oktober 1216 ble Johan rammet av en mystisk sykdom, forgiftet hevdet ryktene, og som han døde av. Samme måned angrep Aleksander Carlisle igjen og lyktes å erobre festningen og deretter borgen i Tweedmouth nær Berwick. Etter at Johan var død, endret pavedømmet og det engelske aristokratiet sin troskap til fordel for Johans ni år gamle sønn, Henrik III, og den skotske hæren vendte hjem.
I mellomtiden hadde Ludvig av Frankrike fortsatt krigen, nå mot de engelske baronene som samlet seg rundt den unge Henrik III som konge, men i det andre slaget ved Lincoln den 20. mai 1217 gikk Ludvig på et nederlag. Ytterligere et nederlag i sjøslaget ved Dover den 24. august 2017 tvang Ludvig til å gi opp og krysset den engelske kanalen til Frankrike for aldri komme tilbake.
Det ble inngått en fredsavtale mellom Henrik III, Ludvig og Aleksander II den 12. september 1217 med Kingston-traktaten. Den påfølgende mai hadde Aleksander igjen invadert England, men nederlaget til Ludvig ved Lincoln tvang ham til å slutte fred med den unge Henrik III, oppgi Carlisle og motta, fornye sin hyllest til Henrik III for sine arvelige len i England. Diplomatiet styrket forsoningen ytterligere ved ekteskapet mellom Aleksander og Henriks søster Joan. Den 18. juni 1221 ga Aleksander offisielt landene Jedburgh, Hassendean, Kinghorn og Crail til Joan som hennes personlige inntekter. Hun og Aleksander giftet seg 21. juni 1221 ved York Minster. Aleksander var tjuetre. Joan var nesten elleve. Samtidig, den 19. juni 1221 ble Aleksanders søster Margaret gift med Hubert de Burgh (som hans tredje hustru), som da var den mektigste mann i England som regent av det engelske kongeriket da Henrik III var for ung til å utføre sine kongelige plikter. Aleksander lot sine ambisjoner for nordlige England ligge, og de to ekteskapene stabiliserte forholdene mellom England og Skottland. Det ga Aleksander tid til sikre sin autoritet i de ustabile områdene i nord og vest på det skotske fastlandet.
Uro i nordlige Skottland
I 1222 ble Adam av Melrose, abbed av Melrose Abbey og biskop av Caithness, brent til døde i sin hall i landsbyen Halkirk av bøndene i Caithness. På denne tiden var Caithness en del av jarledømmet Orknøyene som var skattland til kongeriket Norge. Jon Haraldsson, den siste norrøne jarlen av Orknøyene ble indirekte gjort skyldige. Den bakenforliggende årsaken til drapet skal ha vært at Adam hadde økt den bispelige «skatten» som ble pålagt provinsens husmenn, og hevet den fra et spenn med smør fra hver tjuende ku, til en av hver tiende. Bøndene klagde til Jon Haraldsson, som var lite interessert i deres klager. Etterpå ble Jon Haraldsson anklaget for at han hadde sett på da bøndene brente inne biskopen eller for at han ikke hadde vært der, men hadde oppmuntret deres misnøye. Jon sverget på at han var uskyldig i biskopens død. En samtidig krøniker, danske Boetius av Dacia la derimot skylden på Jon som indirekte ansvarlig. Adam var antagelig en nær tilhenger av kong Aleksander, noe som burde ha vært til hans fordel, men Jon underkastet seg den skotske kronen. Da Aleksander dro til Caithness i egen person i 1222 eller 1223, hengte han de fleste bøndene og lemlestet andre ved å hogge av dem hender, en handling som ble applaudert av pave Honorius III. Nesten tjue år senere etter straffetiltakene i Caithness ble han fortsatt hyllet av paven, nå av Celestin IV, i en bulle. Uansett hvilken rolle Jon hadde i dette, kildene er uklare, er det sagt at han tok flukt til øyene, antagelig Orknøyene, hvor han kanskje hadde vært hele tiden. Jon ble tvunget til å betale erstatning og Aleksander så antagelig sin sjanse å legge Caithness inn under Skottland ved å vise hvem som var overherre. Caithness fortsatte dog å tilhøre den norske kronen.
Indre strid
Aleksander søkte ikke bare etter å utvide grensene til Skottland, men også å sikre sin kongelige autoritet. Han var føydal hersker, Skottland og dens innbyggere var hans eiendom, og ulydighet eller illojalitet ble slått hardt ned på. Samtidens kilder er få og uklare, og dagens historikere må ofte fylle hullene med antagelser, men det er klart at i årene 1224 og 1228 var det opprør og uro i vestlige Skottland, i delvis uavhengige områder som Argyll og Galloway, mellom ulike norrøn-gæliske ledere, noen som nedstammet fra Somerled. De hadde lite å stille opp mot den skotske hæren som Aleksander sendte imot dem, enten personlig eller via en utnevnt hærfører. Et opprør ledet av Gille Escoib (eller Gillescop) ble slått ned og et opprør i Galloway i 1235 uten større vanskeligheter, og et forsøk på invasjon kort tid etterpå av de forviste lederne ble slått tilbake. En uklar skikkelse ved navn Ospak med forbindelse til kongen i Norge ble drept i Bute eller døde på Man.
Uansett detaljer maktet Aleksander å etablere sin autoritet over det meste av det skotske fastlandet, men de ytre øyene var fortsatt formelt under norsk kontroll. I mangelen av skotske kilder finnes det norrøne, særskilt Orknøyingenes saga og Håkon Håkonssons saga. I Norge satt «en konge med stor drivkraft og empiriske ambisjoner», Håkon Håkonsson, også omtalt som Håkon ’den gamle’, som hadde merket at hans direkte kontroll over de ytre øyene i vest hadde erodert og minsket. Han sendte en flåte av sted i 1230 for å markere norskekongens myndighet og reetablere overherredømme over høvdingene på Hebridene og øyene rundt. Det førte til betydelige ødeleggelser. Et angrep i over tre dager på festningen Rothesay Castle på øya Bute i Firth of Clyde lyktes først da nordmennene og deres allierte i vest lyktes å hogge seg gjennom den østlige muren med økser til tross for at de ble forsøkt forhindret med å helle kokende bly og bek ned over hodene deres. Festningen er særskilt for Skottland med en sirkulær murkonstruksjon. Dette angrepet er det første dokumenterte angrepet på en skotsk festning. Nordmennene ble ikke værende lenge, men toktet i seg selv ble betraktet som vellykket. De ledere som ble sett på som illojale overfor Norge var blitt drept eller fordrevet, og nye høvdinger plassert i deres sted til kong Håkons tilfredsstillelse.
Avtalen i York
Det er kjent at Aleksander tilbrakte julefeiringen 1230 hos sin svoger Henrik III av England. Året etter tilbrakte han jula i Elgin, og etter å ha besøkt Montrose dro han til St. Andrews hvor han forfremmet Walter Stewart til justiciar av Skottland (kongens løytnant for juridiske og administrative saker).
Fra 1232 styrte Henrik III av England på egne vegne framfor å støtte seg på eldre adelsmenn. Samme år hadde Hubert de Burgh, jarl av Kent, blitt fjernet fra sin posisjon og fengslet i Devizes Castle, men da Richard Marshal, 3. jarl av Pembroke, brøt ut i opprør, ble han løslatt og deltok i opprøret. Da Hubert de Burgh mistet makt, mistet Aleksander II en engelsk støttespiller og forholdet mellom Skottland og England endret seg til det verre. Henrik antok at han hadde rett til å blande seg inn i skotske anliggender og tok opp spørsmålet om sin autoritet med den skotske kongen, men han manglet tilbøyelighet eller ressurser til å gjøre mye mer. Aleksander hadde okkupert deler av Nord-England under den første baronkrigen, men hadde blitt ekskommunisert og blitt tvunget til å trekke seg tilbake. Henrik krevde at Aleksander skulle gi ham hyllest, støttet av pave Gregor IX, men det ble møtt med motkrav av Aleksander for de nordlige områdene i England. En fredelig løsning ble forhandlet fram av den pavelige legat Otto av Tonengo i York i 1237. Han var der på ønske av Henrik for løse både interne som striden med skottekongen. Otto ledet forhandlingene mellom Henrik III og Aleksander II som begynte 14. september 1237 og endte med et kompromiss og undertegnelsen av York-traktaten 25. september.
Avtalen definerte at grensen mellom de to kongerikene gikk mellom Solway Firth i vest og munningen elven Tweed i øst. Den bekreftet at Northumberland, som på denne tiden også omfattet grevskapet Durham, Cumberland, og Westmorland, tilhørte England. Det etablerte den engelsk-skotske grense i en form som har vært bortimot uendret til moderne tid. De eneste endringer har vært til Berwick-upon-Tweed og diskutabelt land. Avtalen ga detaljer om den framtidige statusen til flere føydale eiendommer og ga svar på andre saker mellom de to konger, og historisk markerte det slutten på kongeriket Skottlands forsøk på å utvide sin grense sørover. Aleksander II oppga alle krav på områder sør for Tweed, men til gjengjeld ble han gitt lensbesittelse til bestemte eiendommer i Northumberland og Cumberland, dog uten dens festninger, men med den engelske kongen som den føydale overherre. Vel så viktig var at avtalen var en implisitt innrømmelse og godkjennelse fra engelsk side, i det minste for øyeblikket, om Skottlands rett til å eksistere som et fritt og uavhengig kongerike.
Nytt ekteskap
Avtalen ga Aleksander frihet til å ta seg av andre problemer da han ikke lenger trengte å bruke så mye energi på sine mektige nabo i sør. I mars 1238 døde hans engelske hustru Joan i Essex. De hadde ikke barn. Straks måtte han sørge for å oppfylle en av de viktigste oppgavene til en middelalderkonge, å skaffe en mannlig arving. Denne gangen vendte han seg ikke til England, men til adelen i Frankrike. Han fant Marie de Coucy, datter av Enguerrand III, seigneur av Coucy, og tippoldebarn av kong Ludvig VI av Frankrike. Den 15. mai 1239 giftet Marie seg med Aleksander II i Roxburgh.
Avtalen i Newcastle
I 1243 truet Henrik III å invadere Skottland ettersom han ikke lenger var fornøyd med grensesettingene mellom de to landene som ble avtalt i York. I 1244 hadde forholdet mellom England og Skottland igjen forverret seg. Henrik III mistenkte, ikke uten grunn, at Aleksander II støttet hans fiender, både innenlands som utenlands. I henhold til kronikøren Matthew Paris skrev Aleksander til Henrik III at han ikke så gjorde. Utover Paris' påstand finnes ikke lenger denne brevskrivingen, som dog er fullt mulig. Paris’ var ikke uten fordommer mot Aleksander og skotter generelt. Han var tilstede ved forhandlingene i York og beskrev Aleksander som en tullete, uhøflig, usivilisert og aggressiv person. I senere historiske beretninger gjentok andre forfattere ukritisk disse påstandene. Det generelle synet ble derfor blant senere historikere at Aleksander II var usivilisert og aggressiv.
Strid med Norge
Da konflikten med England atter var løst for en tid, kunne Aleksander vende oppmerksomheten mot de vestlige øyene som tilhørte Norge. Den norske Landsloven fra 1274 erklærte at Norges kongevelde også omfattet skattlandene i sørvest som også var omfattet av leidangsplikten. Norge og skattlandene utgjorde en felles enhet for omverden. På siste halvdel av 1200-tallet var Shetland og Orknøyene både nærmere Norge både geografisk og politisk. Sudrøyene og Man var lengre unna og preget av ulike høvdinger og småkonger som spilte på motstridende interesser hos fyrstene utenfor øyene. Det gjaldt særlig forholdet mellom kongene i Norge og Skottland som begge krevde overhøyhet til øyene, hvor også irske fyrster og den engelske kongen hadde interesser. Aleksander bygde på den ene siden en flåte av skip, som var en forutsetning for å kontrollere øyene, og på den andre siden forsøkte han å knytte forbindelser og innynde seg hos stormenn på øyene. For det tredje sendte han ambassadører fra 1244 og framover til det norske hoffet med tilbud om å kjøpe øyene. Tilbudet ble bestemt avslått av kong Håkon Håkonsson, «han sa han var ikke klar over at han var så knapp på sølv at han trengte å selge sine landområder for det.»
De gjentatt avslagene fra norsk side synes å ha økt Aleksanders bestemthet på å få underlagt øyene den skotske kronen, også med makt. Da Harald Olavsson, konge av Man og øyene, døde i 1248, utnevnte kong Håkon den gæliske adelsmannen Eóghan MacDubhghaill (anglisifisert som Ewan MacDougall), lord av Argyll og overhode av den mektige klan MacDougall, som sin vasallkonge over øyene, var det åpenbart en provokasjon for Aleksander som han ikke kunne overse. Våren 1249 mobiliserte han en stor ekspedisjon til havs og til lands for knuse det han oppfattet som en trussel mot sin kongelige autoritet.
Året etter at Eóghan ble gjort til vasallkonge over øyene, avsatte kong Håkon ham i 1249 og utnevnte isteden Eóghans tremenning Dubhghall mac Ruaidhrí. Det finnes to versjoner av hendelsene som siden fulgte. I den ene versjonen brøt Eóghan med kong Håkon. I den andre versjonen brøt ikke Eóghan med den norske kongen, og Aleksanders utsendinger forsøkte å få Eóghan til å endre sin lojalitet, noe han verget seg for å gjøre. I begge versjoner seilte Aleksander sommeren 1249 med sin flåte og hær nordvestlig retning av Indre Hebridene. Deretter var planen å seile videre til Ytre Hebridene, helst med Eóghan ved sin side, og erobre Hebridene fra Norge. Da de ankom øya Kerrera som ligger i dagens skotske region Argyll and Bute fikk Aleksander feber, ble sengeliggende og aldri frisk. Han døde den 6. juli 1249 på Kerrera. Den militære ekspedisjonen gikk i oppløsning. Uten en hærfører dro krigerne og skipene hver til sitt, og kongens innerste krets førte Aleksanders legeme tilbake og meldte om hans død. Han ble gravlagt på Melrose Abbey i sørøstlige Skottland. Han ble etterfulgt av sin sju år gamle sønn Aleksander III av Skottland.
Familie
Aleksander giftet seg to ganger:
Aleksander II hadde også en datter utenfor ekteskap, Marjorie, som ble gift med Alan Durward, som tilhørte den normanniske adelsfamilien de Lundin.
Skjønnlitterære framstillinger
Aleksander II har blitt framstilt i en del historiske romaner:
Leyrins gate (Oslo)
Leyrins gate (3–7, 2) er en vei på Løren i bydel Grünerløkka i Oslo. Den går fra Lørenveien til Vekslerveien.
Navnet ble vedtatt i 2006 og innebærer en gammel skrivemåte for «Løren». Navnet er etter forslag fra Riksantikvaren, etter at enkelte av de foreslåtte gatenavnene på Lørenplatået ble underkjent ved behandingen i bydelsutvalget.
Området har vært preget av utbygging på 2000-tallet.
På gang 18
På gang 18 er en musikkassett med diverse artister, utgitt i 1985.
Meindert Hobbema
Meindert Hobbema (døpt 31. oktober 1638 i Amsterdam, død 7. desember 1709 samme sted) var en av de to største landskapsmalerne i den nederlandske malerkunstens gullalder. Den andre var Jacob van Ruysdael.
Liv og karriere
Kunstmaleri var på den tid ikke særlig lønnsomt, så han forsørget familien ved å være mål- og vektkontrollør for Amsterdam kommune i tillegg. Med den inntekten holdt han seg med bolig i et ikke særlig velstående distrikt, der også Rembrandt endte sine dager. Samtiden holdt ham ikke for noen særlig god maler. Først ettertiden har rangert ham blant de beste i sin tid.
Paret fikk fire barn. Kona døde 1704 og ble begravd på en fattigkirkegård. Han døde fem år senere og fikk samme skjebne, men på en annen kirkegård.
Leinstrand Idrettslag
Leinstrand Idrettslag (stiftet 17. januar 1886) og er et fleridrettslag for fotball, langrenn, hurtigløp på skøyter og allidrett. Laget er en sammenslutning av Leinstrand Idrettslag, og Sportsklubben «Steinar», stiftet 24. juni 1919 og rekonstruert 30. august 1936. Konstituerende generalforsamling den 17. januar 1956 vedtok å nytte stiftelsesdagen for Leinstrand Idrettslag.
Meindert Hobbema
Hvor verkene er i dag
De beste av de daterte bildene er fra perioden 1663 til 1667. Flere av bildene er i gallerier i Brussel og St. Petersburg. National Gallery, London har flere bilder, hvorav to datert i denne perioden. Andre bilder er lokalisert til Fitzwilliam Museum i Cambridge og en fin samling i Antwerpen.
Leinstrand Idrettslag
Leinstrand IL er medlem av Norges Idrettsforbund gjennom Sør-Trøndelag Idrettskrets. Klubben er også medlem av særforbundene Norges Fotballforbund, Norges Skiforbund og Norges Skøyteforbund, gjennom henholdsvis Trøndelag Fotballkrets, Sør-Trøndelag Skikrets og Sør-Trøndelag Skøytekrets.
Leinstrand Idrettslag hører hjemme i Trondheim kommune og er medlem av Trondheim Idrettsråd.
Meindert Hobbema
Hvor verkene er i dag
<!--
Zunächst stand das Werk Hobbemas unter dem Einfluss von Cornelis Vroom und Anthonie van Borssom. Um 1656 nahm er ersten Kunstunterricht bei Jacob van Ruisdael, der gerade von Haarlem nach Amsterdam gezogen war. Hobbemas Lehrzeit bei Ruisdael scheint nicht sehr lang gedauert zu haben, da seine erste signierte Arbeit aus dem Jahr 1657 zeigt, dass er sich bis dahin als unabhängiger Meister etabliert hatte. Hobbema blieb auch nach seiner Lehrzeit mit Ruisdael freundschaftlich verbunden. Zusammen reisten sie durch die niederländischen Provinzen bis in die Region von Twente und über die Grenze nach Bentheim. Vermutungen, Hobbema hätte nach seiner Bestellung zum Eichmeister die Malerei nur als Liebhaberei fortgesetzt, gilt angesichts des umfangreichen Werkes als unwahrscheinlich. Zudem ist sein als Hauptwerk geltendes Gemälde Die Allee von Middleharnis erst 1689 entstanden.
Posterity has recognised that Hobbema and Ruysdael together represent the final development of landscape art in Holland. Their style is so related that we cannot suppose the first to have been unconnected with the second. Still their works differ in certain ways, and their character is generally so marked that we shall find little difficulty in distinguishing them, nor indeed shall we hesitate in separating those of Hobbema from the feebler productions of his imitators and predecessors Isaac Ruysdael, Rontbouts, de Vries, Dekker, Looten, Verboom, do Bois, van Kessel, van der Hagen, even Philip de Koningk.
Work
In the exercise of his craft Hobbema was patient beyond all conception. It is doubtful whether any one ever so completely mastered as he did the still life of woods and hedges, or mills and pools. Nor can we believe that he obtained this mastery otherwise than by constantly dwelling in the same neighbourhood, say in Guelders or on the Dutch Westphalian border, where day after day he might study the branching and foliage of trees and underwood embowering cottages and mills, under every variety of light, in every shade of transparency, in all changes produced by the seasons. Though his landscapes are severely and moderately toned, generally in an olive key, and often attuned to a puritanical grey or russet, they surprise us, not only by the variety of their leafage, but by the finish of their detail as well as the boldness of their touch. With astonishing subtlety light is shown penetrating cloud, and illuminating, sometimes transiently, sometimes steadily, different portions of the ground, shining through leaves upon other leaves, and multiplying in an endless way the transparency of the picture. If the chance be given him he mirrors all these things in the still pool near a cottage, the reaches of a sluggish river, or the swirl of the stream that feeds a busy mill. The same spot will furnish him with several pictures. One mill gives him repeated opportunities of charming our eye; and this wonderful artist, who is only second to Ruysdael because he had not Ruysdael's versatility and did not extend his study equally to downs and rocky eminences, or torrents and estuaries – this is the man who lived penuriously, died poor, and left no trace in the artistic annals of his country. It has been said that Hobbema did not paint his own figures, but transferred that duty to Adriaen van de Velde, Lingelbach, Barendt Gael, and Abraham Storck. As to this much is conjecture.
-->
Froland stasjon
Froland stasjon er en holdeplass på Arendalslinjen i Froland kommune og ble åpnet som stasjon i 1908 da Arendal – Åmlibanen ble åpnet til Froland. I 1970 ble stasjonen ubetjent, og 1980 ble den nedgradert til holdeplass.
Tirol (kommune)
Tirol (italiensk Tirolo) er en kommune nord i Italia. Kommunen er oppkalt etter slottet Tirol, som ligger på dens område. Borgen var sete for grevene av Tirol, som også har gitt navn til hele landskapet.
Tirol er en nordlig nabokommune til grevskapets gamle hovedstad Meran, og ligger ved inngangen til Passeier. Kommunens 2400 innbyggere er tyskspråklige (98 %).
Domenico Giambonini
Domenico Giambonini (født 11. november 1868 i Lugano, død 8. august 1956 Bellinzona) var en sveitsisk skytter som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Giambonini vant en olympiske bronsemedalje i skyting under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han var med på de sveitsiske laget som kom på tredjeplass i lagskytingen 30 meter militærpistol bak USA og Hellas. De andre på laget var Gustave Amoudruz, Hans Egli, Joseph Jehle og Fritz Zulauf.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1984 – 1000 meter herrer
1 000 meter herrer var en øvelse i hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1984 og ble avholdt på kunstisbanen i Zetra i Sarajevo, Jugoslavia den 14. februar 1984.
43 utøvere fra 20 nasjoner deltok på distansen.
Rekorder
Dette var gjeldende verdens- og olympisk rekord før Vinter-OL i 1984:
Det ble ikke satt noen ny olympisk rekord under øvelsen.
Liakollveien (Oslo)
Liakollveien (1, 18–28C) er en vei på Holmlia i bydel Søndre Nordstrand i Oslo. Den går langs østsiden av Østfoldbanen fra en rundkjøring ved Asperudveien til en snuplass et stykke sør for Høgåsveien.
Veien fikk navn i 1980 etter husmannsplassen Lia, som lå nederst i den kollen veien går langs.
I nr. 22 og 24 er to OBOS-blokker oppført 2002 i Furulia borettslag. Blokkene i nr. 18–20 er fra samme år og er oppkjøpt av Oslo kommune.
Stokkand
Stokkand (Anas platyrhynchos) er en kystbunden overflatebeitende sjøfugl og en våtmarkstilknyttet fugleart som tilhører slekten Anas i tribuset grasender (Anatini). Dette er tradisjonelle ender (Anatinae) som inngår som en underfamilie i andefamilien (Anatidae).
Stokkand er en vanlig andeart, som finnes ved alle slags stillestående og langsomt flytende vann, selv på svært små vann midt i storbyer. Stokkanden kan bli veldig gammel, det finnes ringmerkede eksemplarer som beviselig er over 25 år. Tamender (A. p. domesticus) stammer fra stokkand.
Taksonomi
Stokkand ble beskrevet av den svenske naturforskeren og legen Carl von Linné (Linnaeus) i 1758. Arten er typeart for slekten Anas, som danner grunnlag for det vitenskapelige navnet på såvel tribuset Anatini, som underfamilien Anatinae og familienavnet Anatidae.
Arten stokkand blir av og til ansett også å inkludere (noen eller alle av) artene laysanand (A. laysanensis), rødfotand (A. rubripes), golfand (A. fulvigula) og hawaiiand (A. wyvilliana).
Mulige ustabile hybrider av artene stripeand (A. superciliosa), laysanand, hawaiiand og stokkand, oppdaget på noen øyer i Mikronesia, har blitt betraktet som en annen art; marianerand (A. oustaleti). Hybridisering er ellers kjent med minst 23 andre arter i slekten Anas for stokkand, og avkommet blir ofte fertilt. Det er dessuten kjent at stokkand hybridiserer med flere arter i slektene Aix, Alopochen, Anser, Branta, Tadorna, Cairina, Aythya og Somateria.
Beskrivelse
Stokkand er en relativt stor andefugl med tydelig kjønnspreg. Arten måler cirka 55–70 cm og har et vingespenn på cirka 75–100 cm. Hannen veier gjerne omkring 870–1 800 g, mens hunnen veier omkring 735–1 320 g.
I hekketiden har hannens fjærdrakt blå vingespeil, med grønt skjær, og han er iriserende mørkegrønn på hode og halsen. Halsen er dessuten omgitt av en hvit ring. Ryggsiden er brunaktig, skuldrene, sidene og buken gråspekket, brystet kastanjebrunt. Føttene er gule eller rødgule. Nebbet er bare litt utvidet mot spissen, eller ikke i det hele tatt. Hunnen har også blått vingespeil i hekketiden, men er ellers spettet mørkebrun på oversiden og spettet rustgul på undersiden. Når hekketiden er på hell myter hannen og får såkalt eklipsedrakt, ei fjærdrakt som er mer uanselig og lik hunnens, men han får nærmest sort krone og mørkere overdel og bryst. Ungfugler ligner også hunnen, men er mørkere, mer spettet på undersiden, og har sort krone og tydelig øyestriper.
Fordi forskjellen i fjærdrakt mellom kjønnene er så stor, klassifiserte Linnaeus først hannen og hunnen som to forskjellige arter. Hunnen kan dessuten lett forveksles med ærfugl-hunnen, men stokkanda har lavere og flatere nebb enn ærfuglen.
Atferd
Stokkand regnes som primært herbivor, men det har lenge vært kjent at arten kan ha en omnivor diett i deler av året. Nylig er det imidlertid avdekket at stokkender også kan drepe og ete andre fugler, selv om det er sjeldent.
Stokkanda begynner eggleggingen straks etter issmeltingen. Redet ligger ofte nært vann, og inneholder 10-12 hvitaktige egg. Rugetiden er mellom 27 og 28 dager før eggene blir klekket. Det nyklekte avkommet mates med kromelk i den første perioden. Deretter tar det fra 50 til 60 dager før ungene er flyvedyktige.
Inndeling og utbredelse
Den foreslåtte underarten neoborea er synonymisert med nominatformen.
Jakt på stokkand
I Norge kan arten fritt jaktes på hav og fjord i perioden 21.august til 23. desember, fra svenskegrensen til og med Vest-Agder fylke. I resten av landet er det jakt i perioden fra 21. august til 23. desember. Det felles mer enn 50 000 individer hvert år i Norge.
Nevill Francis Mott
Nevill Francis Mott (født 30. september 1905 i Leeds, England, død 8. august 1996) var en britisk fysiker som fikk Nobelprisen i fysikk i 1977 sammen med John H. van Vleck og Philip Warren Anderson for deres arbeid med magnetiske og elektroniske elementer.