cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dagslys (film)
Handling
Filmen starter under ettermiddagsrushet i New York der en stjålet bil raser gjennom en av tunnelene som binder sammen Manhattan og New Jersey. Den kolliderer med en lastebil med giftige kjemikalier, noe som resulterer i en enorm eksplosjon som antenner mesteparten av tunnelen og menneskene i den. Den suspenderte redningsmann Kit Latura kommer tilfeldigvis kjørende ved tunnelen like etter katastrofen og skjønner raskt alvoret i situasjonen. Han får i oppdrag å ta seg inn for å se etter overlevende. Han klarer å finne en vei inn og lokaliserer en gruppe overlevende, men blir selv blir sittende fast. Derfra begynner gruppens forsøk på å finne en vei ut. Tidsaspektet blir viktig siden luften er i ferd med å tynnes ut. I tillegg truer enorme vannmasser fra Hudsonelva med å bryte gjennom kritiske punkter i tunnelsystemet som ble skadet i eksplosjonen.
Popularitet og økonomi
Filmen ble ingen suksess på amerikansk kino hvor den innbrakte $33 millioner. Den gjorde det bedre utenfor USA hvor den innbrakte $125 millioner. Den endte dermed på en totalomsetning på over $159 millioner. Den havnet på en 17. plass over de mest innbringende filmene på verdensbasis i 1996, men så langt nede som på 48. plass i USA.
Anmelderne
Anmelderne var noe blandet i Norge. VGs anmelder gav den terningkast fem og skrev: «Stallone profitterer grovt på mykere og mer sårbare elementer hos heltefiguren enn vi er vant til. Sentimentaliteten er stort sett tømme-holdt. Menneskene virker levende. Action'en, stunt'ene og eksplosjonene likevel såpass fantastiske og eventyrpregede at det blir spektakulært nok. Og tradisjonell filmvold er faktisk fraværende». Aftenpostens anmelder var også jevnt over positiv og skrev: «Filmen er meget vellaget, selv om manuskriptet og replikkene kan være like gjørmete som hullene i tunnelen. Åpningsscenene sitter som skuddsalver, og tempoet holdes stødig oppe. Alt er teknisk imponerende gjennomført, filmen er en orgie i special effects». Anmelderen i Bergens Tidene var også jevnt over fornøyd og skrev: «Rob Cohen har laget en katastrofe-film som driver deg ned i setet i pur actionglede. Han har strødd akkurat nok overraskelser ut-over de to timene til at du holder pus-ten neste gang du kjører gjennom Fløyfjellstunnelen». Dagbladets anmelder var ikke like positiv og gav den terningkast tre, med begrunnelsen: «Dagslys bærer alle preg av å være påkostet, skjønt det er neppe manusutvikling pengene er gått til. Spesialeffektene har nok tatt det meste».
Priser og nominasjoner
Filmen ble tildelt en Golden Reel av Motion Picture Sound Editors i USA. Den ble nominert til en Oscar i klassen beste lydeffekter.
Rottenetter
Rottenetter er en norsk film som hadde premiere 28. august 2009. Den ble regissert av Arild Østin Ommundsen, og er hans tredje langfilm. Han har skrevet manuset sammen med Arild Rein.
Handling
Stavanger er ikke lenger en liten fisker-by på vestkysten. Nå blir byen regnet som den norske «olje-hovedstaden» og «kultur-hovedstad» og innbyggerne har blitt rikere, bilene deres større og dyrere, og husene deres har blitt langt mer luksuriøse. Gamle trehus rives, for å vike plass for større bolig-komplekser og gigantiske mat-festivaler. Men bak alt sammen ruver Den globale finanskrisen høsten 2008.
Midt i denne materialistiske historien står Jonny Kristiansen (spilt av Christian Rubeck) en oppegående 25 år gammel megler. Sulten på penger og suksess, blir han snart dratt inn i en skruppelløs finans-verden med store sigarer, champagne og eksklusive eskorte-kvinner. Jonny sikter mot toppen av finans-pyramiden, og hovedmålet hans er å bli den aller beste, rikeste og mektigste – uansett pris.
Sørenga (strøk)
Nye Sørenga er et strøk i Oslo. Strøket preges av ny bebyggelse, anlagt mellom 2009 og 2017, som del av Fjordbyen. Strøket er anlagt på 1900-tallets kaianlegg utenfor det historiske Sørenga. Område Utbyggingen er del av Bjørvika-prosjektet. Området er avgrenset av Bispekilen i nord, Kong Håkon 5.s gate (tidligere kalt Sørenggata, eller bare Sørenga) i øst og Bispevika (Oslofjorden) i vest. Området ble ferdig utbygd i 2017 med 746 leiligheter fordelt på 8 byggetrinn, samt kommunalt sjøbad, havnepromenade, park og flere serveringssteder.
Det må skilles mellom historiske Sørenga (Middelalderbyens søndre bydel) og det nye Sørenga (Sørengkaia og Sørengutstikkeren). Det gamle Sørenga og det nye Sørenga ligger på hver sin side av Kong Håkon 5.s gate (KH5).
Den nordre delen av området er egentlig Sørengkaia, et kaianlegg som ble bygd i perioden 1906-16. Kaiforlengelsen sørover, Sørengautstikkeren, ble bygd i perioden 1961-71. Bebyggelsen har adresse Sørengkaia (7–119, 60–144).
Mellom Sørengautstikkeren og fastland er det gravet en gjennomgående kanal som gjør at Sørenga forbindes til fastlandet med broer. Sørenga er pr. definisjon en øy i Oslofjorden.
Bakgrunn
I november 2007 solgte HAV Eiendom AS – som ligger under Oslo Havn – utstikkeren for 940 millioner kroner til Sørenga Utvikling KS. Totalt utbyggingsvolum er vedtatt til rundt 80 000 m² (T-BRA), hvorav 90% er avsatt til boliger. Byggingen av første trinn startet høsten 2009, og de første beboerne flyttet inn i 2011. Utbyggingen ble ferdig i 2017. Sørenga inngår i planene for Havnepromenaden fra Frognerkilen til Alnas utløp, som ble vedtatt i 2008. Promenaden vil gå langs sjøkanten rundt utstikkeren.
Nabostrøk
Strøkene i nærmeste omegn er Gamlebyen i øst og Bjørvika i nord og vest. Etter hvert skal Grønlikaia, kaiområdene sør for Sørengutstikkeren og vest for det historiske Grønlia, bygges ut med boliger.
Sørenga sjøbad
Sørenga sjøbad er et kommunalt badeanlegg, åpnet i juni 2015 . Anlegget er en 190 meter lang flytende park på 5,000 kvadratmeter, som inkluderer et 200 kvadratmeter stort lukket basseng med renset sjøvann, et 50 meter langt åpent basseng med 8 baner, stupetårn og rekreasjonsområde.
Sørenga sentralpark
Sørenga sentralpark er en grønn akse gjennom boligområdet på Sørenga. På østsiden er sentralparken uteareal for barnehagene, men har ellers fri tilgang for alle. Parken munner ut i Sørenga sjøbad.
Constellation (Arcturus-EP)
Constellation (utgitt 1994) er den første EP-en til det norske black metal bandet Arcturus. EP-en ble kun utgitt i 500 kopier. Låtene ble senere gjeninnspilt på debutalbumet Aspera Hiems Symfonia og gjenutgitt på samlealbumet Aspera Hiems Symfonia/Constellation/My Angel. Det kom også ut et bootleg av EP-en med fire bonuslåter i 1999 kalt Reconstellation.
My Angel (Arcturus-EP)
My Angel (utgitt 1991) er den første EP-en til det norske black metal-bandet Arcturus. EP-en ble utgitt begrenset til 1100 kopier med blått og gult plateomslag. Bootleger ble utgitt av Black Hearse Records. My Angel blir sett på som halvveien mellom bandleder Steinar Sverd Johnsen sitt originalprosjekt Mortem, et death metal band, og Arcturus sine senere Symfonisk black metal og avant-garde metal-album. Selv om Symfonisk metal og black metal er tydelige elementer gjennom EP-en, er den samlede stilen mørk, rolig death metal med inspirasjon av doom metal. Man kan også finne mindre tegn til den senere utviklingen av bandets musikalske identitet. Denne EP-en ble senere brukt i split albumet True Kings of Norway.
Italia under Paralympiske vinterleker 2006
Italia var vert for de niende paralympiske vinterlekene 2006 i Torino, og deltok selv med trettini deltakere. De var en av fem nasjoner som deltok i alle fire idretter; de fire andre var Canada, Norge, Sverige og USA.
Leverdalen
Leverdalen (også skrevet Levradalen, men denne skrivemåten ble avslått av Statens kartverk i 2001) er en dal helt i utkanten av Trollheimen i Rennebu kommune i Trøndelag. Gjennom dalen renner elven Levra som har sitt utspring i Kvolvtjørnin i Oppdal og munner ut i den kunstig oppdemte Granasjøen. Nærmeste tettsted er Nerskogen. Fjellene på begge sider av dalen er omtrent 1100–1200 moh., mens dalbunnen ligger ca. 600–750 moh.
Leverdalen har lange tradisjoner for seterdrift, og enkelte setrer er fortsatt i bruk. Området er et mye brukt turterreng med flere merkede turstier og gode muligheter for jakt og fiske. Et stort antall dyregraver vitner om at Leverdalen i tidligere tider var et viktig jaktterreng. Leverdalsvegen er en privat bomveg som går parallelt med Fv512 på nordvestsiden av Granasjøen.
Dino Grandi
Mellom 1929 og 1943 hadde han prøvd seg både som justisminister, utenriksminister og Italias ambassadør i Storbritannia. I 1943 var han med i fascistpartiets øverste råd da de mente at krigen var over for Italias del og avsatte Mussolini som statsleder.
På grunn av dette måtte han flykte til Portugal kort tid senere. I 1944 ble han dømt til døden av fascistene, men han vendte hjem i 1973.
Walter Dexel
Liv og virke
Som maler var han autodidakt. Han studerte kunsthistorie ved universitetet i München mellom 1910 og 1914, og tok privattimer i tegning parallelt. De første kjente bildene er datert til 1912-13, da han var på studietur i Italia. Tidlig i kunstnerkarrieren finnes trekk som både knytter bildene inn i Cézanne-tradisjonen, og med noen trekk fra kubisme og impressjonisme. I 1914 stilte han ut på Galerie Drexel med nærmest ren kubisme.
I 1916 fikk han stilling som utstillingsleder av kunstforeningen i Jena. (Stilling tilsvarer sjefskonservator i dag.) Han var uten fast tilknytning til noen av tidens kunstretninger, men hadde sans for hva som rørte seg i tiden. Han arrangerte både dadakvelder og utstilling med ekspresjonister, Bauhaus, realisme og konstruktivisme. Seks år senere ba han om utvidede lokaler som kunne dekke større prosjekter innen arkitektur, romutforming (interiører), kunstfag og «forbilledlige industrielle og håndverksmessige frembringelser». Dette var ment ut fra en tanke om at det hele var større enn elementene, og burde vises så reelt som mulig. Sammen med folkehøyskolestyrer (tilsvarer mere folkeuniversitetet/friundervisningen slik denne kjennes i dag) Adolf Reichwein fremmet han en plan om å bruke kunstforeningen som et ledd i folkeopplysningen. Dexel hevdet i den sammenheng at: «Tyngdepunktet i dag ligger ikke lengre på bilder på en vegg, men på utformingen vi gir våre omgivelser». Han var derfor opptatt av utforming av reklame, typografi, saklig design av møbler og bruksgjenstander, bygg til bolig og nytte.
Hans typografiske grep kom også en begrenset kunstforeningskasse til gode: Trykksaker skulle være knappe og saklige. Hans brosjyrer var eksempler på lavbudsjettdesign.
Han lanserte begrepet forbrukersuverenitet allerede før 1930, noe som kom inn i handelsstandstenkning ca. 1970-årene. Kravet til reklame var korte meldinger og minst mulig tidsspille for den som ikke hadde behov for varen. For ham var typografi og reklame så tett sammenvevd, at de nærmest var synonyme og sto for et slag brukskunst uten store kunstnerfakter i tillegg. Han så klart at byrom og ferdselsårer ble fylt opp med reklame, og mente at det burde kreves et estetisk minstemål, slik at sansene ikke ble overkjørt.
Belysning og opplysning
I løpet av hans tyveårige opphold i Jena, bidro han til utforming av de første masseproduserte med målrettet design. Han trakk da veksler på og videreførte «tredimensjonale opplyste plakater» fra sine malerier og kunnskpen om bruksgrafikk. Han fungerte som uavhengig rådgiver for byrådet i Frankfurt am Main da det var spørsmål om utforming av enhetlige butikkfasader og reklame. Han oppnådde i 1927/1928 å få satt sammen transparenter, husfasader, takreklame, reklamesøyler og reklameur. Dertil kom telefonautomater og lyssøyler for offentlige ur.
Dette bragte ham inn på tanker om universel utforming av bransjekjennetegn (logoer), trafikksignaler, postkontormerking, og veiskilt. Mye av dette så han som videreføring av laugenes skilting fra gammel tid, med kringle over bakerens dør, messingtallerkenen over frisøren, tre blanke kuler over pantelånerlokalet, osv.
Trafikkskilt, -signaler og markeringer
Allerede i 1926 tok han til orde for at det ville bli nødvendig å sortere trefikken etter lokaltrafikk, pendlertrafikk og gjennomgangsårer mellom større byer «på grunn av den stadig økende utbredelsen av automobiler». Hans vinkling gikk på å lage visuelt lett lesbare skilt og markeringer som kunne sette den veifarende på riktig spor.
Boligutforming
Forbindelsen til Bauhaus førte til utgivelse av bok om moderne boliger: «Das Wohnhaus von Heute» sammen med fru Grete Dexel. Bauhaussamarbeidet varte til 1925.
Vennskapet med Theo van Doesburg startet da de møttes i 1921 og varte livet ut. I denne perioden deltok han flere ganger med bilder i Galerie «Der Sturm» i Berlin.
Han konsentrerte seg deretter om utformingen av husholdningsredskaper og bygget opp en historisk samling i Braunschweig (hovedsakelig 1942 – 1955) samt ga ut flere bøker om emnet.
Møt meg, møt meg, møt meg
Møt meg, møt meg, møt meg er en reiseroman skrevet av Nils-Øivind Haagensen, utgitt i 2006. Boken ble skrevet mens forfatteren tilbragte en måned alene på interrail.
Robert Sean Leonard
Robert Sean Leonard (født Robert Lawrence Leonard 28. februar 1969 i Jersey City i New Jersey) er en amerikansk skuespiller. Han debuterte som skuespiller som karakteren Max i filmen The Manhattan Project fra 1986.
Leonard er kjent for sin rolle som doktor James Wilson i TV-serien House M.D. og for sin rolle som Neil Perry i filmen Dead Poets Society fra 1989.
Reklame for alvor
Reklame for alvor er kommunikasjonsbransjens dugnad for en god sak, ideell organisasjon eller formål. Konkurransen gjennomføres nå hvert annet år.
Vinnere
Serie A 1965–1966
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
Tristan og Isolde
Tristan med Isolde
Til de to førstnevnte manuskriptene, som kun finnes i fragmenter, føyer det seg dessuten to mindre diktverk, begge kalt La folie de Tristan – Tristans vanvidd. Senere tradisjoner kommer fra et samleverk kalt for Prosa-Tristan (ca. 1240), som var markant forskjellig fra de tidligere fortellingene skrevet av Thomas og Béroul. Prosa-Tristan ble den mest vanlige middelalderfortellingen om Tristan og Isolde, og den ble bakgrunnen for skriftene til sir Thomas Malory, en engelsk forfatter som skrev Le Morte d'Arthur (Arthurs død, ca. 1469). I år 1900 gav den franske litteraturhistorikeren Joseph Bédier (1864–1938) ut en rekonstruksjon av diktet i moderne fransk prosa, hovedsakelig basert på Bérouls versjon. Bediers versjon er tre ganger oversatt til norsk; først av Trygve Width i 1952, deretter av Lorentz Eckhoff i 1967 og nylig av Karin Gunderen i 2019, de to siste til bokserien Thorleif Dahls Kulturbibliotek.
Fortellingen har også blitt bearbeidet av Gottfried von Strassburg (død ca. 1210) til en ufullført versroman, basert på Thomas’ utgave som Gottfried fortalte at han hadde «fortalt fortellingen korrekt» etter. Andre tyske versjoner av denne utgaven inspirerte Richard Wagner til hans opera Tristan und Isolde.
Fortellingen om og karakteren Tristan varierer fra poet til poet. Selv stavingen av navnet hans varierer en god del, skjønt «Tristan» er den mest vanlige. De fleste versjonene av fortellingen følger den samme generelle oppbygningen.
Handlingen: Den umulige kjærligheten
I den «høviske» versjonen varte kjærlighetsdrikken livet ut, men i den «vanlige» versjonen mister drikken sin effekt etter tre år. Isolde gifter seg med kong Mark, men Tristan og Isolde blir nødt til å søke hverandre og begår da utroskap. Selv om en typisk arthuriansk karakter ville være skamfull over en slik handling, fritar kjærlighetsdrikken Tristan og Isolde for personlig ansvar. Kongens rådgivere forsøker gjentatte ganger å få paret stilt til ansvar for deres utroskap, men de greier igjen og igjen ved hjelp av lureri og triks å bevare deres fasade av uskyld. I Bérouls versjon ebber kraften i kjærlighetsdrikken ut, og de to elskende er frie til å foreta egne valg om de vil fortsette utroskapen eller ikke. De har tre muligheter; hemmelig elskov, flukt og avkall – og de forsøker dem alle og feiler.
Som i kjærlighetstriangelet Arthur-Lancelot-Guinevere har også Tristan, kong Mark og Isolde varme følelser for hverandre. Tristan ærer, respekterer og elsker kong Mark som sin læremester og adoptivfar; Isolde er takknemlig for at kong Mark er vennlig mot henne, noe han ikke er nødt til å være; og Mark elsker Tristan som sin egen sønn, og Isolde som en hustru og den vakreste kvinne i samtiden. Men hver natt har de alle forferdelige drømmer om framtiden. Kong Mark får etterhvert vite om affæren og lager en felle for sin nevø og sin unge brud. Fire onde baroner oppdager deres elskov, og en dverg oppdager stevnemøtene og sladrer til kongen. Mark får hva som synes som bevis på deres skyld og beslutter å straffe dem: Tristan ved å brenne ham og Isolde ved å sette henne på en uskyldsprøve og plasserer henne derfor i et hus for spedalske. Tristan unnslipper ved et mirakuløst hopp og redder samtidig Isolde. Paret flykter til Moroisskogen og holder seg skjult der og lever lykkelig sammen med en hund som er opplært til ikke å bjeffe. Til slutt blir de oppdaget da kong Mark finner dem sovende ved siden av hverandre fult påkledd med et nakent sverd kyskt mellom seg. Imidlertid inngår de forsoning ved at Tristan lover å overlate Isolde til kongen og selv forlate landet. Isolde ber om å få bære jernbyrd for å fri seg fra anklagene om utroskap i nærvær av ingen ringere enn kong Arthur. Da Isolde kommer seilende blir hun hjulpet i land av en tigger, som er Tristan i forkledning, og hun kan da uten å lyve fortelle sannheten at ingen har holdt henne i sine armer, unntatt kongen og tiggeren.
Den landsforviste Tristan reiser deretter til Bretagne i Frankrike hvor han befrir landet fra alle dets fiender, og gifter seg med en kvinne som forvirrende nok også heter Isolde: den vakre Isolde med de hvite hendene, datter av Hoel av Bretagne og søster av sir Kahedin. Han fullbyrder dog ikke ekteskapet, og når hans svoger Kahedin spør om hvorfor han ikke gjør det, tar Tristan ham med til Cornwall og viser ham Isolde den blonde, hans egentlige kjærlighet. «Med ett ble veien opplyst, som om solen plutselig brøt igjennom de store trærnes løvtak, og Isolde den blonde kom til syne ...»
I Prosa-Tristan og verker som er avledet av den er Tristan dødelig såret av Mark, som forrædersk dolker Tristan med en forgiftet lanse mens den unge mannen spiller på harpe for Isolde. De poetiske versjonene av legenden gir svært ulik redegjørelse av heltens død. I henhold til Thomas’ versjon ble Tristan såret av en forgiftet lanse mens han forsøkte å redde en ung jomfru fra seks riddere. Tristan sender sin venn Kahedin av sted for å finne Isolde, den eneste som kan lege ham. Tristan ber Kahedin om seile tilbake med hvite seil om han finner Isolde og med svarte seil om han ikke greier å finne henne. Isolde aksepterer å bli med til Tristan, men Tristans sjalu hustru, Isolde med de hvite hendene, lyver til Tristan om fargen på seilene. Tristan dør av sorg, og da hans kjærlighet Isolde finner ham død, dør også hun. Flere versjoner av Prosa-Tristan inkluderer den tradisjonelle redegjørelsen av Tristans død, som er funnet i de poetiske versjonene. De to ble gravlagt i Tintagel i Cornwall. I noen kilder hevdes det at to trær, en hassel og en kaprifol, grodde opp fra deres graver og greinene vokste sammen slik at de ikke kunne bli skilt. Det ble sagt at kong Mark forsøkte å få greinene kuttet tre ganger og hver gang vokste greinene sammen igjen.
Noen få senere fortellinger forteller at de elskende hadde en rekke barn, og noen forteller at de fikk en sønn og en datter som ble oppkalt etter dem selv, og disse barna fikk egne eventyr. I romansen Ysaie den sorgfylte er helten en sønn av Tristan og Isolde. Han ble involvert med alvekongen Oberon og gifter seg med en pike kalt Martha, og de får et barn kalt Mark.
Tidlige referanser på walisisk
Det er mange teorier om opprinnelsen til legenden om Tristan, men historikerne har vanskeligheter med å bli enige om hvilke som er mest nøyaktig eller den mest opprinnelige. Det er en «Tristanstein» med en inskripsjon om Drust, men det er vanskelig å slå fast med sikkerhet om denne Drust er en arketype av Tristan. Det er referanser til March ap Meichion og Trystan i walisiske triader, en del med gnomisk poesi, Mabinogion-fortellingene (en samling på 11 walisiske prosafortellinger fra middelalderen), og i helgenbiografien Livet til sankt Illtud fra slutten av 1000-tallet.
Navnet Drystan opptrer som en av kong Arthurs rådgivere i slutten av Rhonabwys drøm (walisisk Breuddwyd Rhonabwy), en fortelling fra tidlig på 1200-tallet i en walisisk prosasamling innenfor Mabinogion, og Iseult eller Isolde er listet sammen med andre store menn og kvinner ved Arthurs hoff i en annen, langt tidligere Mabinogion-fortelling kalt Culhwch og Olwen.
Analogier
Mulige irske forhistoriske legender om Tristan har fått stor oppmerksomhet hos forskerne. En triantán an grá («kjærlighetstriangel») i dårlig forfatning finnes i en rekke irske tekster. Den mest kjente er en tekst kalt for Tóraigheacht Dhiarmada agus Ghráinne eller Forfølgelse av Diarmuid og Gráinne. I denne fortellingen tar den aldrende Fionn mac Cumhaill den unge prinsessen Gráinne til sin hustru. Ved forlovelseseremonien blir hun forelsket i Diarmuid, en av Fionns mest betrodde krigere. Gráinne gir en sovedrikk til alle unntatt Diarmuid og klarer å overbevise ham om å rømme av sted sammen med henne. De elskende blir deretter forfulgt over hele Irland av Fianna, Fionns gruppe av fryktede krigere.
En annen irsk analogi er Scéla Cano meic Gartnáin som er bevart i manuskriptet Yellow Book of Lecan eller Lecans gule bok fra 1300-tallet. I denne fortellingen er Cano en forvist skotsk konge som mottar gjestfrihet hos kong Marcan av Ui Maile. Hans unge hustru Credd forgifter alle tilstedeværende, og overtaler deretter Cano til å bli hennes elskede. De forsøker å holde et stevnemøte ved Marcans hoff, men blir frustrert og forstyrret av hoffmennene. Til slutt dreper Credd seg selv og Cano dør av sorg.
I Ulster-syklusen, et annet irsk middelaldermanuskript, finnes teksten Clann Uisnigh eller Sorgenes Deirdre hvor Naoise mac Usnech faller for Deirdre som ble holdt fanget av kong Conchobar mac Nessa på grunn av et profeti om at Ulster ville havne i innbyrdes krig da menn vil slåss på grunn hennes store skjønnhet. Conchobar har lovet selv å gifte seg med Deirde for hindre krig og tar sin hevn på Clan Usnech. Naoises død og hans slektninger fører til at mange menn fra Ulster tar tilflukt i Connacht, blant annet Conchobars stefar og betrodde allierte Fergus mac Róich, og som etter hvert tar del i Táin Bó Cúailnge, en videreføring av fortellingen i en annen historie.
Noen forskere har forsøkt å se på den persiske fortellingen Vis og Rāmin fra 1000-tallet som en mulig kilde til Tristan-legenden.
En del forskning har sett på Ovids (død ca. 18 e.Kr.) diktfortelling Pyramus og Thisbe som en mulig kilde, foruten også fortellingen om Ariadne ved Naxos. Sekvensen hvor Tristan og Isolde dør og blir til to sammentvunne trær har også paralleller i Ovids moralske kjærlighetsfortelling om Filemon og Baukis, hvor de to elskende blir omformet i døden til to forskjellige trær som spirer fra samme stamme.
Tilknytning til kong Arthur
I de tidligste fasene var fortellingen sannsynligvis ikke beslektet med den samtidige arthurianske litteraturen, men de tidligste bevarte versjonene hadde allerede lagt til referanser til kong Arthur og hans hoff. Forbindelsen mellom Tristan og Isolde og legenden om kong Arthur har blitt utvidet over tid, og en kort tid etter sammenstillingen av Prosa-Lancelot (også henvist til som Vulgærsyklusen og Lancelot-Gral-syklusen), i løpet av den første fjerdedelen av 1200-tallet, har to forfattere skapt den lange og omfattende Prosa-Tristan hvor Tristan som helt etableres som en ridder ved det runde bord og som selv deltar i jakten på den hellige gral.
Den høviske tradisjonen
Den tidligste representasjon av hva forskerne karakteriserer som «høvisk» versjon av Tristan-legenden er i tekstene til Thomas d'Angleterre, datert fra 1173. Kun ti fragmenter av hans Tristan-dikt, representert i seks manuskripter, har blitt bevart. Manuskriptene i Torino og Strassburg er nå tapt, gjenværende er to i Oxford, et i Cambridge og et i Carlisle. I hans tekst navngir Thomas en annen trouvère som også sang om Tristan, skjønt noe annet manuskript av den tidligere versjonen har ikke noen gang blitt oppdaget. Det er også et fascinerende avsnitt som forteller om hvordan Isolde skrev en kort lai (en kort fortelling på vers) om sin sorg hvor hun gir lys på utviklingen av en annen, ikke beslektet legende som handler om døden til en kjent trubadur, foruten at det også belyser komposisjonen av lai gjort av adelskvinner på 1100-tallet.
Den andre vesentlige teksten for kunnskap om den høviske delen av legenden om Tristan er den noe forkortede oversettelsen av Thomas’ tekst som ble gjort av Broder Robert på forespørsel av kong Håkon Håkonsson av Norge i 1227. Kong Håkon ønsket å fremme Angevin-rikets kultur ved sitt hoff i Bergen, og bestilte derfor oversettelser av flere franske arthurianske verker. Den norrøne versjonen presenterer en fullstendig direktefortelling av hendelsene i Thomas’ Tristan, og har også blitt karakterisert som Norges «første» roman av enkelte forskere. Broder Robert utelater å gjenfortelle Thomas’ utallige gjentagende avledninger. Dette er den eneste fullstendige utgaven av den høviske tradisjonen i dens formative periode.
Forut for Broder Roberts verk kronologisk er Tristan og Isolt av Gottfried von Strassburg, skrevet ca. 1211–1215. Diktet er Gottfreds eneste kjente verk, og ble etterlatt ufullført da forfatteren døde og det som gjensto var halvdelen av hovedhandlingen. Diktet ble senere fullført av andre tyske forfattere som Heinrich von Freiberg og Ulrich von Türheim, men da innenfor den «vanlige» tradisjonen av legenden som dens ideelle kilde.
Den ikke-høviske tradisjonen
Den tidligste representanten for den «vanlige» grenen av fortellingen er Bérouls Le Roman de Tristan, den første delen av teksten har blitt datert til et sted mellom 1150 og 1170, og den siste delen til mellom 1181 og 1190. Denne versjonen kalles «vanlig» fordi den representerer en tidligere ikke-høvisk fortellertradisjon som reflekterer «Den mørke tidsalder» (middelalderen) mer enn den forfinete høymiddelalderen. I denne forstand er den tilsvarende til Layamons Brut, og Perlesvaus av en anonym forfatter. Som med Thomas' verker, er kunnskapen om Bérouls tekst begrenset. Det var noen få vesentlige fragmenter av hans verk som ble gjenoppdaget på 1800-tallet og resten av fortellingen har blitt rekonstruert fra senere versjoner.
Den tidligste utgaven på middelhøytysk er romansen Tristrant av Eilhart von Oberg. Denne versjonen er mer omfattende og mer komplett enn Bérouls tekst, som den antagelig har lånt fra, om enn svært fritt, men har også en del scener som ikke ble opptatt før i senere versjoner, blant annet de elskendes tragiske slutt. Eilharts versjon var lenge populær, men bleknet i sammenligning mot den senere Gottfried von Strassburgs Tristan.
Felles kilde
Joseph Bédier, en fransk litteraturforsker som var spesialist på middelalderen, fremmet teorien om at alle legender om Tristan og Isolde kan bli sporet tilbake til ett enkelt, opprinnelig dikt, tilpasset av Thomas d'Angleterre til fransk fra en opprinnelig kornisk eller britonsk kilde. Han karakteriserte den hypotetiske originalen for «Ur-Tristan», og skrev sin egen utgave, den fortsatt populære (Romansen om) Tristian og Isolde, i et forsøk på å rekonstruere hvordan denne «Ur-Tristan» muligens kan ha sett ut.
Etter all sannsynlighet likner de tidligste ikke-høviske versjonene den tidligste formen av fortellingen; således støttet Bédier seg tungt på Eilhart, Béroul og Gottfried von Strassburg, og la dessuten til tekstmateriale fra andre og senere versjoner for å oppnå en fullstendig helhet av fortellingen. Dagens forskere er delt i oppfatningen av Bédiers rekonstruksjon. Mange mener slike rekonstruksjoner av en tapt tekst er umulig og eventuelt meningsløs da den ikke kan verifiseres, mens andre mener at Bédiers argumentasjon fortsatt er gyldig.
Franske
Samtidig med Béroul og Thomas var den berømte Marie de France som presenterer en Tristan-episode i en av hennes lais: «Chevrefoil». Den handler om en annen av Tristans hemmelige reiser tilbake til Cornwall hvor den forviste og fortvilte helten signaliserte sin tilstedeværelse for Isolde ved å gjøre en inskripsjon på stammen til et hasseltre som er plassert ved veien som hun vil reise. Tittelen viser til symbiosen av trærne hasselnøtt og kaprifol som vil dø om de ble atskilt, noe Tristan og Isolde gjør: «Ni moi sans vous, ni vous sans moi.» («Hverken meg uten deg, heller ikke du uten meg.») Denne episoden minner om en høvisk fortelling som da Tristan benyttet utskjæringer i tre som han la i elvestrømmen som signaler for å ha stevnemøter i hagen til kong Marks palass.
Det finnes også to Tristan-skrifter fra 1100-tallet, på engelsk kalt for Folie Tristan, identifisert som Oxford- og Bern-versjoner av anglo-normanniske dikt, som handler om Tristans reise tilbake til kong Marks hoff under forkledningen eller tilstanden av å være sinnssyk og en narr. Han levde da en tid som kjærlighetsbesatt under trappen til Isolde for å være nær henne, gal om dagen, men som seg selv om natten. Til sist ble han oppdaget og måtte flykte igjen. Foruten deres egen betydning, som episodiske tillegg til Tristan-fortellingen, og som mesterstykker i henhold til fortellerstrukturen, er disse relative korte diktene betydelige bidrag i viderefortellingen av de manglende delene av Bérouls og Thomas’ ukomplette tekst.
Den store trouvère Chrétien de Troyes hevdet selv å ha skrevet en Tristan-fortelling, men ingenting av dette har noensinne blitt funnet. Han nevner dette i sin innledning til Cligès, en romanse som er blitt tolket som en form for anti-Tristan med en lykkelig avslutning. En del forskere har spekulert om hans Tristan-fortelling ble dårlig mottatt og kritisert, noe som førte til at Chretien skrev Cligès – en fortelling uten noen form for walisisk eller irsk forløper – for å gjøre opp for seg.
Etter Béroul og Thomas, var den viktigste utviklingen i den franske Tristaniana en kompleks gruppe av tekster kjent generelt som Prosa-Tristan. Disse var meget populære på 1200- og 1300-tallet, men fortellingene i disse omfattende versjonene har ulike detaljer fra manuskript til manuskript. I en moderne utgivelse omfatter disse hele tolv bind for den lange versjonen, noe som omfatter Tristans deltagelse i jakten på den hellige gral. Den kortere versjonen består av 5 bind uten jakten på den hellige gral. Roman de Tristan en prose er et stort kunstverk som er preget av lyrisk skjønnhet. Den hadde også en meget stor innflytelse på den senmiddelalderske litteraturen og inspirerte deler av den såkalte Post-Vulgate-syklusen, Roman de Palamedes og Thomas Malorys Le Morte d'Arthur.
Engelsk
Den tidligste, fullstendige kilden av Tristan-tekster på engelsk var Sir Tristrem, en romanse på rundt 3344 linjer skrevet rundt år 1300. Den er bevart i Auchinleck-manuskriptet som oppbevares i Det nasjonale bibliotek i Skottland. Dens fortelling følger i stor grad den høviske tradisjonen. Som med mange andre engelske tilpasninger av franske arthurtekster fra middelalderen er diktets kunstneriske prestasjon av middelmådig art, skjønt en del forskere har forsøkt å rehabilitere dets status ved å hevde at det egentlig var en parodi. Tekstens første redaktør var sir Walter Scott som tilføyde en avslutning på seksti linjer, noe som har blitt gjentatt i alle nyere utgivelser.
En langt mer interessant engelsk middelaldertekst av Tristan-legenden finnes i Thomas Malorys verk Le Morte d'Arthur (Arthurs død). Denne teksten, The Book of Sir Tristram de Lyones, er en forkortet oversettelse eller bearbeidelse av den tilsvarende teksten i Prosa-Tristan. Etter at Winchester-manuskriptet dukket opp i 1934 har det vært stor debatt blant forskerne om denne Tristan-fortellingen, som ved alle de enkelte episodene i Le Morte d'Arthur, var tilsiktet å være et selvstendig stykke eller en del av et større, sammenhengende verk.
Norden
Broder Roberts versjon, riddersagaen Soga om Tristram og Isond som ble bestilt av Håkon Håkonsson, Norges store middelalderkonge, ble antagelig gjort ved Lyse kloster i nærheten av Bergen. Populariteten til det norske verket førte til en ganske unik islandsk parodi, Saga Af Tristram ok Ísodd, foruten også diktet Tristrams kvæði. I samlingen av norrøne prosaoversettelser av Marie de Frances lai, kalt for Strengleikar, ble to lai med arthuriansk innhold bevart, en av dem var «Chevrefoil», oversatt som «Geitarlauf». Også Sagaen om Fridtjov den frøkne (ca. 1300) er preget av fortellingen om Tristan og Isolde, med kjærlighetsintrigen mellom Fridtjof, Ingebjørg og Ingebjørgs første ektemann: den gamle kong Ring.
På 1800-tallet har forskningen vist at Tristan-legendene hadde spredd seg over hele Norden, fra Danmark til Færøyene etter først ha kommet til Norge. Disse fortellingene hadde imidlertid over tid endret seg i stor grad fra det opprinnelige utgangspunktet. I en dansk ballade hadde for eksempel Tristan og Isolde blitt til bror og søster. Andre usannsynlig nyvinninger framkom i to populære billigutgivelser på slutten av 1700-tallet som En tragoedisk Historie om den ædle og tappre Tistrand hvor Isolde er blitt gjort til prinsesse av India. I nyere tid har den norske lyrikeren Stein Mehren forsøkt i et dikt på selvstendig grunnlag å gå tilbake til den opprinnelige kjærlighetsdragningen til det omtalte paret: «deres lengsler ble blinde akkorder / som ilte mot dem fra alt de berørte, til de / ble alt de berørte».
Hollandsk
Det finnes et fragment på 130 linjer av en nederlandsk versjon av Thomas d'Angleterres versjon. Det er bevart i et manuskript i Wien i Østerrikes nasjonalbibliotek.
Walisisk
En kort fortelling om Tristan, kanskje beslektet med Bérouls tekst, eksisterer i seks walisiske manuskripter datert fra slutten av 1500-tallet og fram til midten av 1600-tallet.
Spansk
På midten av 1300-tallet skrev poeten «Arcipreste de Hita» (som egentlig het Juan Ruiz) en versjon av fortellingen i Spania. Carta enviada por Hiseo la Brunda a Tristán; Respuesta de Tristán var en unik romanse fra 1400-tallet skrevet i en formen av fiktive brev mellom de to elskende. Deretter var det en kjent spansk bearbeidelse av den franske Prosa-Tristan, Libro del muy esforzado caballero Don Tristán de Leonís y de sus grandes hechos en armas, først gang utgitt i Valladolid i 1501, deretter utgitt på nytt i Sevilla i årene 1511, 1520, 1525, 1528, 1533 og 1534; noe som vitner om dens popularitet. I tillegg ble en del andre skapt, Tristán el joven («Den unge Tristan»), og som handler om Tristans sønn Tristan av Leonis, og som har relativt lite med den opprinnelige fortellingen å gjøre.
Tsjekkisk og tysk
En romanse på vers eksisterte på morsmålet i Tsjekkia fra 1200-tallet, basert på de tyske Tristan-diktene av Gottfried von Strassburg, Heinrich von Freiberg og Eilhart von Oberg. Det er den eneste kjente utgaven på vers av fortellingen på slavisk språk.
Italiensk
Legenden om Tristan viste seg meget populær i Italia; det var mange cantari, eller muntlige dikt som ble framført på torget i byene, eller om Tristan, eller som hyppig refererte til ham:
Belarusisk
Den belarusiske (eller gammellitauiske) prosateksten Povest Trychane representerer den mest østlige spredningen av legenden, og ettersom den ble skrevet på 1560-tallet er den betraktet av forskerne som den siste middelalderteksten (i henhold til tradisjonen) om Tristan eller kong Arthur.
Slektskapet til denne teksten går tilbake til Tristano Veneto, Venezia, som på denne tiden kontrollerte store deler av det geografiske området hvor det ble snakket serbokroatisk, noe som førte til fremveksten av større litterær aktivitet der enn i andre områder på Balkan i tidsperioden. Manuskriptet til Povest Trychane hevder å være oversatt fra et (tapt) serbisk mellomledd. Forskere antar at legenden må ha reist fra Venezia over byens kolonier på Balkan før den nådde fram til den siste utposten i øst.
Moderne verker
I lesningen av fortellingen om Tristan og Isolde og dens mange ulike versjoner kan man ha Umberto Ecos advarsel in mente: «hver gang man snakker om en drøm om middelalderen bør man først spørre hvilken middelalder man drømmer om».
Litteratur
På engelsk har fortellingen om Tristan lidd samme skjebne som middelalderens britiske litterære emner generelt. Etter å ha blitt bortimot oversett i rundt tre århundrer kom det en renessanse for den opprinnelige arthurianske litteraturen, hovedsakelig fortellende vers, på slutten av 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet. Tekstmaterialet om Tristan i denne tiden omfattet Alfred Tennysons The Last Tournament (Den siste turnering), en av hans Idylls of the King; Matthew Arnolds Tristram and Iseult; og Algernon Swinburnes episke dikt Tristram of Lyonesse. Etter den andre verdenskrig kom de fleste Tristan-tekster i form av prosaromaner eller noveller. Romanforfatteren Thomas Berger gjenfortalte historien om Tristan og Isolde i sin fortolkning av den arthurianske legenden fra 1978, Arthur Rex: A Legendary Novel.
Musikk
Komponister fra 1900-tallet har også benyttet legenden, ofte med Wagnerske overtoner, i deres verker. Olivier Messiaen bygde sin Turangalila-symfoni rundt fortellingen. Hans Werner Henzes Tristan lånte fritt fra Wagners versjon foruten også gjenfortellingen av legenden.
Filmer
Fortellingen har også blitt tilpasset til filmmediet flere ganger. Den tidligste var antagelig den franske filmen Tristan et Yseult fra 1909, en tidlig stumfilm basert på et resyme av fortellingen. Denne ble fulgt av en annen fransk film med samme tittel to år senere og som ga en særegen utvidelse av fortellingen. Her er det Tristans sjalu slave Rosen som lurer paret til å drikke kjærlighetsdrikken, deretter anklager dem overfor kong Mark. Kongen får medynk for de to elskede, men de begår selvmord uansett. En tredje fransk stumfilm kom i 1920 som fulgte legenden ganske tett.
En av de mest roste og samtidig mest kontroversielle Tristan-filmer var Under evige stjerner (1943), regissert av Jean Delannoy (filmmanus av Jean Cocteau). Det er en samtidig gjenfortelling av fortellingen med en mann ved navn Patrice som Tristan som skaffer en hustru for sin venn Marke. Imidlertid lurer en ond dverg paret til å drikke en kjærlighetsdrikk, og den kjente handlingen gjentar seg. Filmen ble innspilt i Frankrike under Vichy-regimet, og elementer i filmen reflekterer nazistisk ideologi med den vakre, blonde helten og heltinnen, og den stygge, semittiske dvergen. Ikke bare er dverger visuelt forskjellige, de er gitt en langt større rolle enn i de fleste fortolkninger av legenden; deres ondskapsfulle medvirkning lar det regne med ødeleggelser over de elskede, ganske likt slik nazistene framstile jøder som stereotyper.
Den spanske filmen Tristana fra 1970 er kun delvis beslektet med Tristan-fortellingen. Rollen som Tristan er gitt til den kvinnelige figuren Tristana som er tvunget til å ta seg av sin aldrende onkel Don Lope, skjønt hun ønsker å gifte seg med Horacio. Dette ble fulgt av en avantgardisk fransk film, Tristan et Iseult, i 1972, og den irske Lovespell fra 1981, med Nicholas Clay som Tristan og Kate Mulgrew som Isolde. Filmens høystemte patos slo ikke an blant publikum eller kritikerne. Den populære tyske filmen Feuer und Schwert (Ild og sverd) hadde også premiere i 1981; den var svært nøyaktig i henhold til den opprinnelige fortellingen, men det tok ikke med underhandlingen av Isolde med de hvite hender fra Bretagne.
Den kjente franske filmregissøren François Truffaut overførte emnet til sin egen samtid med hans film La Femme d'à côté (Kvinnen i nabohuset, 1981), mens den islandske filmen Í skugga hrafnsins (Ravnens skygge, 1988) overførte figurene til middelalderens Island, hvor Trausti og Isolde er begge krigere fra rivaliserende stammer som havner i konflikt da Trausti drepte høvdingen til Isoldes stamme, men en lokal biskop får til fred og arrangerer deres bryllup. Bollywood-regissøren Subhash Ghai overførte fortellingen til dagens moderne India i musikalen Pardes fra 1997. Den indisk-amerikanske Kishorilal var fosterfar for sin nevø Arjun. Til slutt ble Arjun sendt tilbake til India for å lokke den vakre Ganga til å bli brud for Kishorilals selviske og grunne sønn Rajiv. Arjun ble selv forelsket i Ganga, og fikk vanskeligheter med sin lojalitet til sin fetter og sin onkel. Den franske tegnefilmen Tristan et Iseut fra 2002 er en grovt omarbeidet utgave av fortellingen for et yngre publikum.
Den til nå nyeste filmen er den amerikanske Tristan & Isolde, produsert av Tony Scott og Ridley Scott, skrevet av Dean Georgaris, regissert av Kevin Reynolds, og har amerikanske James Franco og engelske Sophia Myles i henholdsvis den mannlige og kvinnelige hovedrollen. Filmen anstrenger seg for å gi en realistisk framstilling av den opprinnelige fortellingen, som den følger rimelig nøye. Kjærlighetsdrikken er dermed ikke en del av handlingen, men filmen lider av en del historiske anakronismer, som at irlenderne benytter vikingskip med seil, og en del særegenheter som at den irske kongen er den eneste som snakker engelsk med irsk aksent.
Reinunga holdeplass
Reinunga holdeplass i Aurland ble åpnet i 1942 da ordinær persontrafikk på Flåmsbana ble startet. Holdeplassen het i begynnelsen Kjosafoss, så Kjosfoss fra 1947 og Reinunga fra 1977.
Østersurtslekta
se teksten
Østersurtslekta (Mertensia) er en planteslekt som er utbredt med ca. 50 arter i Europa, Asia og Nord-Amerika. Det er enten opprette eller oppstigende planter. Bladene sitter motstilt og er helkantete. Blomstene er samlet i enden på svikler. De er vanligvis blå eller fiolette. Frøene er harde nøtter. Den eneste viltvoksende arten i Norge er østersurt (Mertensia maritima).
Arter
Noen av artene i Mertensia:
Allround-NM på skøyter 1926
Allround-NM på skøyter 1926 ble avholdt 30. og 31. januar 1926 på Tønsberg stadion, Tønsberg. Teknisk arrangør var Tønsbergs Turnforening.
Frank Bainimarama
Frank Bainimarama (født 27. april 1954) er en fijiansk marineoffiser og politiker, nå statsminister på Fiji. Han er sjefen for de fijianske militære styrkene og han ble valgt til statsminister den 5. januar 2007. I tillegg til å tjente som statsminister har han også hatt flere ulike midlertidige ministerposter og porteføljer. Han har blant annet sittet i Utlendingsdirektoratet og Utenriksdepartementet.
Allround-NM på skøyter 1926
Norgesmester ble Ivar Ballangrud, Oslo SK.
Frank Bainimarama
Bainimarama har tatt makten i to ganger i Fijis historie, første gang som sjef for den midlertidige militære regjeringen i Fiji fra 29. mai til 13. juli 2000, etter å organisert et mot-kupp for å nøytralisere det etniske fijianske kuppet som ble ledet av George Speight. Senere ble makten gitt til den utnevnte presidenten Ratu Josefa Iloilo.
Senere var Bainimarama også med på å styrte regjeringen til president Qarase og kunngjorde at han hadde «motvillig» overtatt makten til formannskapet. Bainimarama maritime karriere strekker seg over tre tiår. Han har mottatt en rekke æresbevisninger for sin lange militære tjeneste. Han kritiserte flere ganger høytstående politikere fordi han mente at de på en eller annen måte var involvert i ett eller flere av de mange kuppene i Fijis historie.
Allround-NM på skøyter 1926
Sammenlagt
* = Den som vant tre distanser, eller fikk høyest poengsum etter prosent av gjeldende verdensrekord ble mester.
The Colors Turned Red
The Colors Turned Red er et popband fra Haugesund. Bandet ble startet under navnet Im Nebel i 1982, men endret navn i 1986. I 1988 ga bandet ut albumet The Colors Turned Red før det ble oppløst i desember samme år. I 2004 ble bandet gjenforent med samme besetning som i 1988. Året etter ga bandet ut EP-en Summer EP før det i 2006 kom ut med sitt andre album, All the Way Up. Begge utgivelsene på plateselskapet CCAP.
Medlemmer
Tidligere medlem
Jinshanling
Jinshanling (kinesisk: 金山岭, pinyin: Jīnshānlǐng) er en sektor av Den kinesiske mur i et fjellområde i fylket Luanping 120 km nordøst for Beijing, men over grensen til provinsen Hebei. Sektoren henger sammen med sektoren ved Simatai. Den ble bygd fra 1570 under Ming-dynastiet.
Jinshanling-sektoren er 10,5 km lang med 5 pass, 67 vakttårn og to fyrtårn. Den fremre sektoren er restaurert tilbake til sin opprinnelige stand da Ming-styret forsterket og ombygde den. Men jo nærmere man kommer Simatai, jo mer forfallen og restaurert blir den.
Det går en taubane opp til muren på dets høyeste punkt, og stedet er blitt et utferdsmål for turister i Beijing.
Skjerstadveien (Oslo)
Skjerstadveien (1–7, 2A–12) er en vei i Husebygrenda i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går som blindvei nordvestover fra Husebygrenda.
Veien har bebyggelse i Husebygrendaborettslag.
MF «Hvalerfergen II»
MF «Hvalerfergen II»  er bygget i Fredrikstad i 1963. Siden da har den gått i trafikk i Hvaler kommune. Fra 2010 til 2015 trafikkerte den østre Hvaler på ruten mellom Skjærhalden, Lauer, Herføl, Nedgården, Nordre Sandøy, Gravningssund, Makø og Skjærhalden - og den har siden blitt benyttet som reserveferge.
Uhell
Tirsdag den 14. desember 2004 kl. 08.50 gikk fergen på Nedgårdsgrunnen. Alle passasjerer ble evakuert, med unntak av en person som hadde med seg en lastebil. Mannskapet på to ble også igjen. Redningsskøyta «Odd Fellow» klarte ikke å dra den av, og en redningsskøyte fra Larvik måtte komme for å dra den av grunnen. Den gikk inn til havn for egen maskin. Skipet ble dratt opp på slipp, og der ble skadene reparert i løpet av relativt kort tid.
Legion Condor
27. april 1937 angrep Legion Condor baskernes hellige by Guernica med spreng- og brannbomber. Byen var militært helt uten betydning. Få timer senere var byen 70 prosent ødelagt. Dette var et av de første eksemplene på terrorbombing i krig. Bombingen vakte internasjonale reaksjoner og inspirerte Pablo Picasso til å male sitt berømte bilde som beskriver hendelsen.
Begrunnelsen var at man ønsket å bekjempe «den kommunistiske fare». Legion Condor bidro sammen med styrker fra Italia til at Franco vant borgerkrigen.
Et ukjent antall mennesker ble drept. Tallet varierer fra 2,000 til 120, avhengig av hvilken kilde man legger til grunn. (En studie fra senere tid opererer med tallet 126.) En nyere studie foretatt av Raul Arias Ramos og gjengitt i hans bok La Legion Condor en La Guerra Civil slår fast at 250 døde, og i en studie av Joan Villarroya og J.M. Sole i Sabate i deres bok Espana en Llamas – La Guerra Civil desde el Aire hevdes det at 300 døde i bombingen av byen.