cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marie-Thérèse-Charlotte av Frankrike
Biografi
Marie Thérèse Charlotte ble født i Versailles, første barn og eldste datter av Ludvig XVI av Frankrike og Marie-Antoinette av Østerrike, konge og dronning av Frankrike. Etter bortimot syv år med forventning, var det stor nysgjerrighet og spenning knyttet til det kongelige svangerskapet. Da tiden var inne, var det tradisjon ved Versailles at dronningen fødte med både den kongelige familie og hele hoffet til stede. Etter en særdeles vanskelig fødsel 19. desember 1778, hvor dronningen bokstavelig besvimte fra kvelning og blødning, ble Madame Royale født. Dronningen soverom var fylt opp med tilskuere, og legen som støttet henne skal angivelig ha vært årsak til blødningen ved et uhell. Som resultat av denne opprivende opplevelsen bannlyste kongen og dronningen de fleste i hoffet fra å være til stede ved dronningens senere fødsler.
Prinsessen ble oppkalt etter dronningens mor, den østerrikske keiserinne Maria Theresa. Som eldste datter av kongen fikk hun tittelen Madame Royale. Morens kjælenavn på henne var Mousseline.
I kontrast til sitt rykte som en materialistisk dronning som overså de fattiges behov, forsøkte Marie Antoinette flere ganger å belære sin datter om andres lidelser. Marie-Thérèse fikk senere to brødre, Louis Joseph Xavier François i 1781 og Ludvig-Karl i 1785, og en yngre søster, Sophie-Hélène-Béatrix i 1786.
Livet under den franske revolusjon
Mens Marie-Thérèse vokste opp utviklet kreftene som førte til den franske revolusjonen. Sosial misnøye blandet med et forkrøplet statsbudsjett førte til utbrudd av raseri mot monarkiet. Ved 1789 bevegde Frankrike seg mot opprør som et resultat av konkursen som fulgte landets støtte til den amerikanske revolusjon og de høye prisene på matvarer grunnet tørken, alt dette ble forstørret og overdrevet av propaganda hvor det felles målet for hån og latterliggjørelse var dronning Marie Antoinette.
Etterhvert som angrepene på dronningen vokste i styrke dalte monarkiets popularitet. Ved hoffet i Versailles var sjalusi og fremmedhat de viktigste grunnene til krenkelsene og raseriet overfor dronningen. Hennes upopularitet var delt av mektige medlemmer av hoffet, inkludert hertugen av Orléans, førte til trykking og spredning av grove pamfletter som anklaget dronningen for en rekke av seksuelle avskyeligheter foruten å var ansvarlig for presse Frankrike mot finansielt ruin. Mens det i dag er generell enighet om at dronningens oppførsel gjorde lite til å fremme en slik fiendskap var den skaden som disse pamflettene påførte monarkiet en katalysator for de hendelser som kom.
Den politiske forverringen hadde derimot liten innflytelse på Marie-Thérèse. Langt mer alvorlig var den tragedie som da hennes yngste søster Sophie døde i 1787. Dette dødsfallet ble fulgt to år senere av dauphin, Ludvig-Karl, som døde av lungetuberkulose på høyden av den politiske krisen i juni 1789.
Forflyttet til Tuileriene
Da Bastillen ble stormet av en bevæpnet mobb den 14. juli 1789 nådde den spente situasjonen sitt kritiske klimaks. Den unge prinsessens liv begynte å bli påvirket da flere medlemmer av den kongelige husholdning ble sent utenlands for sin egen sikkerhets skyld. Marie-Thérèses onkel, comte d'Artois, emigrerte på ordre av Ludvig XVI. Grunnet hennes mor upopularitet var de som var assosiert med henne også ansett for å være i fare. Dette omfettet også Marie-Thérèses guvernante, hertuginne de Polignac, som dro til Sveits for å slippe unna et mulig attentat.
Hertuginne de Polignac ble erstattet av den strenge markise de Tourzel. Dennes datter skulle derimot bli en livslang venninne av prinsessen.
Den 5. oktober marsjerte arbeiderkvinner i Paris inn i palasset med den hensikt å ta fra den maten som man mente måtte være lagret ved Versailles. Mens den kongelige familie ikke ble skadet omringet menneskemassen palasset og forlangte at kongen og den kongelige familie flyttet til Paris. Underlegen og usikker på hærens lojalitet og redd for vold om han nektet, aksepterte kongen. Marie-Thérèse og familien ble tatt med til palasset i Tuileriene.
Da den politiske situasjonen forverret seg ytterligere ble kongen og dronningen stadig mer redd for at deres liv var i fare. De gikk med på fluktplaner organisert ved hjelp av grev Axel von Fersen, og håpet å kunne nå fram til det nordøstlige festningen i Montmédy som var en sikker borg for rojalistene. Deres forsøk på å rømme fra Paris ble stoppet i Varennes hvor de ble arrestert og eskortert tilbake til hovedstaden.
Fengslet
Den 10. august 1792, etter at den kongelige familie hadde tilflukt i den lovgivende forsamling, ble monarkiet forbudt og hele familien fengslet i Tour du Temple, levningene av tidligere borg fra middelalderen. Den 21. januar 1793 ble kongen henrettet med giljotin. Hans død var et sjokk for hele familien.
Om kvelden den 3. juli 1793 kom vakter inn i familiens leilighet og tok med tvang Marie-Thérèses yngre bror Ludvig-Karl, som for rojalistene var kong Ludvig XVII av Frankrike. Etterlatt i leiligheten var Marie Antoinette, Marie-Thérèse og Ludvig XVIs yngste søster Madame Élisabeth. Det lille barnet ble torturert og tvunget til vitne mot sin mor, søster og tante, og anklaget også moren for incest. Da Marie Antoinette ble ført bort i begynnelsen av august var Marie Thérèse etterlatt kun i omsorgen til tanten Élisabeth.
Marie Antoinettes død
I løpet av resten av hennes fengsling i tårnet i Tour du Temple fikk Marie-Thérèse aldri vite hva som hadde skjedd med hennes familie. Det eneste hun viste var at hennes far var død. De følgende ordene var risset inn i muren i hennes rom i tårnet:
Den 11. mai besøkte Maximilien Robespierre den unge piken i fengselet, men det er ingen nedtegnelse av samtalen. Det var kun da skrekkregimet var over at Marie-Thérèse fikk lov til å forlate Frankrike. Hun ble frigitt den 18. desember 1795, strakt før hennes 17. fødselsdag, og hun ble fraktet til Wien, hovedstaden til sin fetter, den tysk-romerske keiser Frans II, foruten også hennes mors fødeby. Hun kom til Wien den 9. januar 1796 om kvelden, 22 dager etter at hun slapp ut av fengselet.
Livet som émigrée
Noe senere reiste Marie-Thérèse fra Wien og da til Mitau i Kurland (i dag Jelgava i Latvia) hvor hennes fars eldste overlevende bror, comte de Provence, levde som gjest hos tsar Paul I av Russland. Han hadde erklært seg selv som konge av Frankrike som Ludvig XVIII av Frankrike etter at Marie-Thérèses bror var død. Da han selv ikke hadde noen egne (legitime) barn, ønsket han at hans niese Marie-Thérèse giftet seg med hans nevø og hennes fetter, Louis-Antoine, hertug av Angoulême, som da ville bli den eventuelle arvingen til Frankrikes trone. Marie-Thérèse aksepterte uten spørsmål, lykkelig over å kunne tilhøre en familie igjen.
Louis-Antoine var en sky og stammende ung mann. Hans far, comte d'Artois, som betraktet sin sønn som en større forlegenhet, forsøkte å overtale Louis-Antoine fra å inngå ekteskapet. Bryllupet fant uansett sted den 10. juni 1799 ved Jelgavapalasset i dagens Latvia. Ekteparet forble barnløse.
I Storbritannia
Den kongelige familie flyttet til Storbritannia hvor de bosatte seg i Hartwell House i Buckinghamshire. Marie Thérèses svigerfar, comte d'Artois, tilbrakte det meste av sin tid Edinburgh hvor han hadde leiligheter i Holyrood House.
De lange årene i landflyktighet tok slutt da Napoléon Bonaparte abdiserte i 1814, og den første gjenreising av Huset Bourbon skjedde da comte de Provence overtok den franske trone som Ludvig XVIII av Frankrike, 21 år siden hans bror Ludvig XVI ble henrettet.
Gjenreisingen av Huset Bourbon
Ludvig XVIII forsøkte å holde en gyllen middelveg mellom de liberale og de ekstreme rojalistene (ledet av comte d'Artois). Han måtte også slå ned på de mange menn som dukket opp og hevdet at de var Marie Thérèses lenge tapte yngre bror Ludvig XVII. For prinsessen var påstandene fra disse svindlerne belastende.
For Marie-Thérèse var hjemkomsten følelsesmessigst tungt og hun hadde ikke tillit til de mange franskmenn som enten hadde støttet republikken eller Napoléon. Hun besøkte stedet hvor hennes bror hadde død, og gravlund Madeleine hvor hennes foreldre og tante Élisabeth var gravlagt. Levningene ble gravd opp den 18. januar 1815 og gravlagt på nytt i det tradisjonelle kongelige gravsted i klosterkirken Saint-Denis den 21. januar 1815, 22. Årsdagen for Ludvig XVIs henrettelse.
Etter at Napoléon ble beseiret ved Waterloo den 18. juni 1815 ble Huset Bourbon gjenreist på den franske tronen for andre gang, og Ludvig XVIII kom tilbake til Frankrike.
Madame la Dauphine
Ludvig XVIII døde den 16. september 1824 og ble etterfulgt av sin yngre bror, comte d'Artois, som Karl X av Frankrike. Marie-Thérèses ektemann ble da tronarving, og hun ble adressert som Madame la Dauphine. Imidlertid var antimonarkistiske stemninger igjen økende i Frankrike. Karls ultrarojalistiske sympatier støtte mange fra arbeider- og middelklassen fra seg.
Den 2. august 1830, etter Les Trois Glorieuses, julirevolusjonen i juli 1830 som varte i tre dager, hadde Karl X som hadde reist sammen med familien til slottet château de Rambouillet, abdisert til fordel for sin nevø, den unge hertug av Bordeaux. Til tross for at Karl X hadde bedt Louis-Philippe om være regent for den unge kongen aksepterte Louis-Philippe kronen da Chambre des Députés navnga ham som konge av Frankrike. Han ble da kong Ludvig XIX av Frankrike.
Den 4. august forlot Marie-Thérèse Rambouillet i en lang kortesje for ny landflyktighet sammen med sin onkel, ektemann, hennes unge nevø, hans mor, hertuginne de Berry, og hans søster, prinsesse Louise Marie Thérèse av Frankrike. Den 16. august nådde familien havnen i Cherbourg hvor de gikk ombord i et skip med kurs for Storbritannia. Kong Ludvig XIX hadde sørget for avgangen og reisen til sin søskenbarn.
Siste gang i landflyktighet
Den kongelige familien levde i 21 Regent Terrace (i dag nummer 22) i Edinburgh. fram til 1833 da den tidligere kongen valgte å flytte til Praha som gjest av Marie-Thérèses fetter, keiser Frans II av Østerrike. Det flyttet in det luksuriøse slottet Schloss-Hradschin. Senere forlot familien Praha og flyttet til eiendommen til greve Coronini i nærheten av Gorizia i Italia. Marie-Thérèse henga seg til å pleie sin onkel gjennom hans siste sykdom der i 1836 da han døde av kolera.
Marie-Thérèses ektemann døde i 1844, og han ble gravlagt ved siden av sin far. Hun flyttet deretter til Schloss Frohsdorf, en borg i barokkstil utenfor Wien. Hun tilbrakte sine siste dager med å spasere, lese, sy og be. Hennes nevø som titulerte seg selv som comte de Chambord, og hans søster bodde sammen med henne. I 1848, etter at Louis-Philippes regime endte i ytterligere en revolusjon, ble Frankrike en republikk.
Marie-Thérèse døde av lungebetennelse den 19. oktober 1851, tre dager etter 58. årsdagen for henrettelsen av sin mor, dronning Marie Antoinette. Hun ble gravlagt ved siden av sin onkel Karl X og sin ektemann Ludvig XIX, i krypten til fransikanerklosterets kirke i Kostanjevica i Görz, den gang i Østerrike, i dag den slovenske byen Nova Gorica. Som sin avdøde onkel forble Marie-Thérèse en hengiven katolikk.
Etter hennes død
Marie-Thérèses gravstein er inngravert med beskrivelsen Enkedronning av Frankrike, en referanse til hennes ektemanns regime på tyve minutter som kong Ludvig XIX av Frankrike.
I filmen og litteraturen
Marie-Thérèse har blitt portrettert i flere filmer, hovedsakelig i forbindelse med hennes mors liv og død.
Marie-Thérèses figur har også en rolle i det nordirske skuespillet om mysteriet rundt Ludvig XVII. Figurene Lidvig XVII, Karl X og prinsessens guvernante, marquise de Tourzel, var også en del av stykket. Gareth Russell, den selverklærte monarkistiske forfatteren av stykket All Those Who Suffered, har forklart at han var bestemt på å skrive et drama som ikke bare fortalte historien til den kongelige familie, men også som overførte rojalismens erfaringer til publikum.
Marie-Thérèses liv har gitt inspirasjon til romanen Madame Royale (2000) av Elena Maria Vidal. Den var en oppfølger til Vidals roman Trianon (1997) som så tilbake på Versailles før den franske revolusjonen.
Forfatteren Sharon Stewart har skrevet en historisk roman basert på de etterlatte skriftene til Marie-Thérèse, Dagboken til Madame Royale. Hennes første bok hadde tittelen The Dark Tower, etter fengselscellen hvor prinsessen og familien ble oppbevart, men etter at romanen ble en del av en serie som ble kalt Beneath the Crown, ble tittelen senere endret til The Princess in the Tower.
Fredrik Stoor
Fredrik Olof Esaias Stoor Siekkinen (født 28. februar 1984) er en svensk tidligere fotballspiller.
Tidlig karriere
Fredrik Stoor vokste opp i Trångsund sør for Stockholm. Som 8-åring begynte han i Kärrtorp BK. Siden ble det spill i Skogås/Trångsunds FF. 1996 gikk han til Hammarby IF. Han er et talent og spilte på Hammarbys A-lag fra 2002. Stoors debut på Hammarbys A-lag var den 1. mai 2003 mot Ytterhogdals IK i den svenske cupen.
Rosenborg
I november 2006 signerte han for Rosenborg. Han er høyreback, men kan også spille midtstopper. Han debuterte for Rosenborg på Gran Canaria i en treningskamp mot Rapid Buceresti. Gode prestasjoner for Rosenborg og Sverige førte til interesse fra utenlandske klubber. I hans siste kamp for Rosenborg, skåret han sitt første og eneste mål for klubben.
Fulham og utlån til Derby
Den 30. juli 2008 ble det klart at Stoor hadde signert for den engelske toppklubben Fulham FC, der han bl.a ble lagkamerat med norske Brede Hangeland. Hans første kamp for klubben kom 2. august i en uavgjort 1-1 treningskamp mot Birmingham. Tilsammen spilte Stoor fire Premier League-kamper for Fulham.
Stoor ble utlånt fra Fulham til Derby County i Championship i september 2009. Tilsammen spilte Stoor elleve seriekamper for Derby.
Vålerenga
Stoor signerte en treårskontrakt med Vålerenga i januar 2011.
Lillestrøm
31. mars 2012 ble det klart at Stoor kom på lån fra Vålerenga til Lillestrøm ut sesongen 2012. Han signerte 7. januar 2013 en ettårskontrakt med Lillestrøm, etter at Vålerenga hadde terminert sin avtale.
Viborg og Brommapojkarna
I januar 2014 signerte han for den danske klubben Viborg FF.
I februar 2015 vendte han tilbake til Sverige og signerte for IF Brommapojkarna. Han forlot klubben igjen etter 2015-sesongen.
I februar 2017 bekreftet Stoor at han hadde lagt opp som fotballspiller.
Landslagsspill
I januar 2008 fikk han i en treningskamp mot Costa Rica sin debut på det svenske landslaget og fikk i ettertid meget god kritikk. Den 13. mai 2008 ble han tatt ut til den EM-troppen.
Marihuanamarsjen
Marihuanamarsjen er en årlig politisk demonstrasjon for å oppheve totalforbudet av cannabisplanten. Marsjen avholdes første lørdag i mai. I 2010 ble det bestemt å flytte marsjen én uke (dvs. til 8. mai), de årene den kolliderer med 1. mai-feiringen.
Demonstrasjonen arrangeres under det internasjonale konseptet «Global Marijuana March», som har eksistert siden 1999. I 2004 deltok 165 byer i 31 land. I Norge skjedde dette i Oslo, Bergen, Trondheim, Stavanger og Kristiansand. I 2005 ble også Tromsø med, og Normal arrangerer fortsatt marsjen der.
Eli Oftedal
Etter examen artium ved latinlinjen på Steinkjer landsgymnas, var hun lærer 1943–45. Hun tok i 1945 tegnelinjen ved Statens Kvinnelige Industriskole. Derpå ble hun utdannet filolog med studier i fransk og engelsk, og har siden oversatt en rekke skjønnlitterære verk til nynorsk. Mest kjent er trolig hennes oversettelse av musikalen Oklahoma! for Det norske teatret i 1949. Hun fikk Nynorsk barnelitteraturpris i 1971 for sine oversettelser.
Oftedal ble kanskje mest kjent fra over tre hundre morgenkåseri i Som dagane går for NRK Radio. Hun skrev også petiter for Dagbladet med signaturen "Eli".
For VG anmeldte hun også lyrikk. Ellers var hun redaksjonssekretær i Norsk Allkunnebok 1948–50, skrev frilans for Norsk Tidend og Dag og Tid, satt som leder for rådet i Norsk barneblad, var varamedlem for Norsk språkråd 1988–95 og for styret i Riksteatret 1961–69.
Som kunstner har hun hatt, foruten å være elev av maleren Doro Ording (1901–93) og billedhugger Jørleif Uthaug (1911–90) fra Ørland, hatt studieopphold i USA, Skottland, Irland, Wales og Frankrike. I 1973 fikk hun sin debut på Høstutstillingen. Hun har mottatt Statens kunstnerstipend og stilt ut metallrelieff.
Longlin Lu
Longlin Lu (tradisjonell kinesisk: 龍臨路, forenklet kinesisk: 龙临路, pinyin: Lónglín Lù, shanghainesisk: [loŋ²³lin²³lu²³]), engelsk: Longlin Road, norsk: Longlinveien), danner sammen med den kryssende Luoxiangveien knutepunktet i lokalsamfunnet mellom Midtre og Ytre Ringvei mot Xupu-broen sør i Xuhui bydel i Shanghai i Folkerepublikken Kina. Longlingveien går fra Midtre Ringvei til Dianpu-elven. Se artikkel om Luoxiangveien for utfyllende detaljer og fotografier.
Franklin J. Schaffner
Franklin J. Schaffner (født 30. mai 1920 i Tokyo, Japan, død 2. juli 1989 i Santa Monica, California, USA) var en amerikansk regissør.
Han vant Oscar for beste regi med filmen Patton – menneske og soldat (1970).
Tuneskipet
Tuneskipet er et vikingskip fra rundt 900 e.Kr. Skipet ble funnet i en gravhaug på Haugen gård på Rolvsøy i Fredrikstad kommune i Østfold. Skipet er klinkbygd og hovedsakelig bygd av eik. Tuneskipet er utstilt i Vikingskipshuset på Bygdøy i Oslo, med museumsnummer C23838 i Universitetets Oldsaksamling.
Dette var det første vikingskipet som ble gravd ut i Norge. Selv om det er i dårlig forfatning, er det likevel verdens tredje best bevarte vikingskip.
Funnet
Tuneskipet ble funnet på Nedre Haugen gård på Rolvsøy, ca. 1,5 km nordvest for Rolvsøy kirke. Det lå i en meget stor gravhaug, kalt Båthaugen, som var ca. 80 meter i diameter og fire meter høy, og den kunne trolig måle seg med de aller største gravhaugene i landet for eksempel Jellhaugen. Ifølge Sigurd Grieg ble Tuneskipet funnet i landets nest største gravhaug.
Tidlig på 1860-tallet begynte broren til grunneieren å kjøre ut masser fra gravhaugen, som allerede da var blitt skadet av skattejegere. Dette gjorde at gammelt delvis nedbrutt treverk tørket ut, og at oksygen kom inn i selve gravanlegget. Dette kan være en av årsakene til at skipet er såvidt dårlig bevart. Sommeren 1867 var man kommet ned på skipsrestene, og akterdelen ble liggende åpen. Da ble det sendt melding til Fortidsminneforeningen og Universitetets Oldsaksamling. Utgravningen foregikk over en periode på to uker samme høst, ledet av professor Oluf Rygh og assistert av sivilingeniør B.Chr. Arntzen. I oktober 1867 var det utgravde skipet sendt til Kristiania.
Skipet var gravd et stykke ned i leire, under bakkenivå, og dermed fylt opp med leire innvendig. Slik ble den nederste delen av skipet fuktet og godt bevart. Men haugen over skipet var mer sandholdig, noe som slapp igjennom nok oksygen til å bryte ned skipet og gravgavene. Haugen kan også ha blitt åpnet alt i vikingtiden og iallfall på midten av 1700-tallet. Da Tuneskipet ble utgravd i 1867, fant man bare skipets nederste del som var konservert i leiren, men lite av gravgodset.
Skipet har stått på kjølen inne i haugen, orientert tilnærmet nord-sør. Midt i haugen var et gravkammer bygd av stående eikeplank. Innvendig var skipet foret med mose og einerkvist. Det er bare bevart deler av gravgodset, men det finnes deler av en sadel, et par glassperler, og en del fullstendig korroderte jerngjenstander, blant annet en brynje, et sverd, to spydspisser og en skjoldbule. Man fant også rester av ubrente ben av et menneske og av hester. Det ble også funnet glassperler og rester av tøy som kan tyde på at personen ble begravet påkledd. Til forskjell fra Gokstadskipet og Osebergskipet var det litt annet enn selve skipet som ble funnet.
Skipet bærer tydelig preg av å ha blitt gravd fram for fort og uvørent. Etter at det var frilagt, ble en treramme festet til skipets bunn, før hester dro det opp av jorden og bort til Visterflo. Der ble det ble løftet over på en stor pram som ble fløtet ned til Fredrikstad, og deretter slept inn til Christiania. Skjelettet og det meste av gravgodset var da gått tapt. Tuneskipet har vært brukt til transport av lettere gods og passasjerer, kanskje også som krigsskip.
Utstilling
De første 10-15 årene ble skipet oppbevart i et skur i Universitetshagen og var tilgjengelig for publikum. Senere ble det flyttet til et magasin bak Domus Chemica og var ikke tilgjengelig for publikum. Da Osebergskipet ble funnet, ble det mindre interesse for Tuneskipet som utstillingsgjenstand. I Oslo ble det lagt i et midlertidig skur i Universitetshagen. Etter hvert fikk det sitt eget bygg, tegnet av arkitekt Georg Andreas Bull, men dette måtte rives for oppføring av Universitetets aula, og skipet ble lagt under åpen himmel bak Frederiks gate 3. Etter at Osebergskipet ble flyttet til Bygdøy i 1926, ble Tuneskipet flyttet inn i Osebergskuret. I 1932 var Vikingskipshusets fløy for Gokstadskipet og Tuneskipet ferdig, og Tuneskipet ble flyttet dit. Skipet står i sin egen fløy i Vikingskipshuset, og fragmentarisk som det er, fremstår det noe ubetydelig sammenlignet med de to andre skipene. Det kom litt i bakgrunnen da de større skipene ble funnet.
Rekonstruksjon
I 1995 ble deler av skipet oppmålt med laserteodolitt, og man fikk ut nok data til å gå videre med en full gjennomgang. Dette ble fulgt opp i 2000 med fotogrammetrisk oppmåling, som gav et dårlig resultat. Det ble også brukt laserskanning og fotoskanning, som var betydelig mer vellykket, og dette ble fulgt opp med en grundig gjennomgang av de bevarte skipsdelene. Det finnes etter hvert tilstrekkelig informasjon til å lage en rekonstruksjon av skipet. Dette arbeidet ble presentert i Knut Paasches avhandling fra 2010.
Skipet slik det er bevart, har ti bordganger, men Paasche argumenterer for at det har hatt ytterligere to, altså i alt tolv bordganger. De har antakelig vært forsynt med årehull, ikke keiper, og det har trolig vært elleve eller tolv par årer. Total lengde antas å ha vært 18,67 m (15 m er bevart) eller opp mot 20 m, største bredde ca. 4,4 m. Tidligere arkeologiske vurderinger av skipet har konkludert med at det var svært flatbunnet (1,2 m fra reling til kjøl ifølge Sjøvold ) og lite egnet for seilas på åpent hav. Da har man imidlertid gått ut fra at skipet bare hadde ti bordganger. Paasche mener som nevnt det har vært tolv, og da vil fribordet bli høyt nok for fart i åpen sjø. Undervannskroget har vært bredt forut, men smalner noe av akterover. Paasche drøfter dette, og konkluderer med at Tuneskipet har vært en god seiler, kanskje til og med bedre enn Gokstadskipet. Gokstadskipet var større enn Osebergskipet, mens Tuneskipet var mindre enn Osebergskipet. Både Gokstadskipet og Tuneskipet var kraftigere bygget og beregnet på hardere seilas enn Osebergskipet. De tre skipene har ellers mange fellestrekk i konstruksjon. Selv om Tuneskipet var lavt og flatbunnet, var det trolig beregnet for seilas i åpen sjø.
Datering
Shetelig konkluderer med at Tuneskipet og Gokstadskipet er omtrent jevngamle, fra 850-900, men da utelukkende på typologisk bakgrunn, og på gjenstandsdateringer. Det ble tatt årringsprøver av tømmeret i gravkammeret og av skipet. Trevirket i gravkammeret var felt en gang mellom 905 og 910, og dette gir altså datering av gravleggingen. Slitasje på enkelte av delene antyder at skipet var i bruk før det ble brukt som gravskip, kanskje allerede fra slutten av 800-tallet.
Navnet
Navnet «Tuneskipet» skyldes funnstedet på Haugen gård i Rolvsøy sogn, som var en del av daværende Tune herred og prestegjeld. Funnet ble første gang publisert av ingeniør B.C. Arntzen, som hadde vært daglig leder av utgravningene, i artikkelen Beskrivelse over den i Tune fundne Baad. Etter dette har funnet vært nært assosiert med Tune. Dermed har betegnelsen «Tuneskipet» blitt brukt i 150 år innenfor vikingtidsforskningen.
Lokale krefter fremmet på 2000-tallet forslag om å omdøpe skipet til «Haugenskipet» i tråd med tradisjonen å navngi viktige arkeologiske funn etter funnstedet. Gården Haugen har trolig navn etter gravhaugen med skipet.
Alex Acuña
Alejandro Acuña, kjent som Alex Acuña (født 12. desember 1944) er en jazz-trommeslager og -perkusjonist fra Peru.
Historie
Acuña ble født i Pativilca, Peru, og spilte i lokale band fra tiårsalderen. Som tenåring flyttet han til Lima. 18 år gammel ble han med i bandet til Perez Prado, og i 1967 flyttet han til Puerto Rico. Senere, i 1974 flyttet Acuña til Las Vegas, og jobbet med artister som Elvis Presley og Diana Ross. Året etter ble han med i jazz-fusion-gruppen Weather Report, og var med på albumene Black Market og Heavy Weather. Acuña forlot Weather Report i 1978, og jobbet deretter som musiker i California. Han var med på innspillinger og live opptredener med (blant mange andre) Paul McCartney, Joni Mitchell, Ella Fitzgerald, Chick Corea, Whitney Houston, Plácido Domingo, Phil Keaggy, Sam Phillips, tidligere bandkollegaer fra Weather Report Wayne Shorter og Joe Zawinul, Herbie Hancock, Carlos Santana, Antônio Carlos Jobim, Beck, Roberta Flack, U2 og Al Jarreau.
I 1980-årene turnerte Acuña med det kristne jazzbandet Koinonia, som hadde musikere som Abraham Laboriel, Justo Almario, Hadley Hockensmith, Harland Rogers og Bill Maxwell.
Harald Berg
Harald Johan «Dutte» Berg (født 9. november 1941 i Bodø) er en norsk tidligere fotballspiller. Berg var midtbanespiller, og spilte for Bodø/Glimt, Fotballklubben Lyn og ADO Den Haag.
Berg fikk kallenavnet «Dutte» siden han var liten og spe som barn. Han er eldst i fotballfamilien Berg fra Bodø, bror av Knut Berg, og far til Ørjan Berg, Runar Berg og Arild Berg – alle fire med erfaring fra toppserien. I tillegg er han far til musikeren Terje Berg og tidligere Grand-spiller Eli Johanne Berg.
Bergs ulike kvaliteter hurtighet, teknikk, pasninger og spilleforståelse medførte at han hadde en rekke ulike plasseringer og roller gjennom karrieren. Som 16-åring startet Dutte livet i seniorfotballen som spiss på A-laget til Bodø/Glimt. På landslaget og Lyn ble han brukt som ving eller sentralt på midtbanen, men også der som spiss. Karrieren ble avsluttet hjemme i Bodø for Glimt, da som offensiv sentral midtbanespiller i Bodø/Glimts 70-tallsvariant av 4-3-3[Hva er det?].
Harald Berg hadde en avgjørende rolle i å gjøre Bodø/Glimt til en toppklubb på 50-, 60- og 70-tallet, og Lyn på slutten av 60-tallet. Berg bidro sterkt til Lyns seriemesterskap i 1968, samt Lyns cupgull i 1967 og 1968, og Bodø/Glimts cupmesterskap i 1975.
I 1969 var Berg med på å føre Lyn til kvartfinalen i Europa-cupen, men her ble det tap mot F.C. Barcelona 2-3 og 2-2. Det hører med til historien at begge kampene ble spilt i Spania på grunn av den kalde vinteren i Norge.
På begynnelsen av 1970-tallet spilte Dutte for ADO Den Haag i Nederland. En av høydepunktene i Nederland var en tapt cupfinale mot Ajax Amsterdam, hvor Ajax mønstret en lagoppstilling med blant annet legenden Johan Cruijff.
Harald Berg gjorde comeback for moderklubben Bodø/Glimt i 1974. I hjembyen Bodø hadde Berg en offensiv midtbanerolle. Bergs rolle som playmaker og spillefordeler fikk en avgjørende betydning i å gjøre Bodø/Glimt til en norsk toppklubb på 70-tallet. Særlig framspillene til Glimts storscorer Arne Hanssen ble legendariske. Ikke uventet fikk han Nordland fylkes kulturpris i 1978.
Berg spilte sin siste toppseriekamp i 1980, da Bodø/Glimt rykket ned. Imidlertid la ikke Berg skoene på hylla før etter 1981-sesongen, i en alder av 40 år. I 1979 ble Berg kåret til årets spiller i norsk fotball av VG. Dagbladets lesere valgte Berg til tidenes beste norske fotballspiller samme år.
I 2021 mottok Berg-familien Kniksens hederspris.
Rakkerfilm
Rakkerfilm AS er et norsk firma som tidligere produserte videoer til videodelingsnettstedet YouTube. Selskapet er det største innenfor produksjon av norskspråklige spillrelaterte videoer. Selskapet ble stiftet i 2013 av Dennis Vareide, Ruben Vareide og Preben Fjell. I dag er Ruben Vareide daglig leder med Sondre Mogård som ansatt og styreleder.
PrebzOgDennis
«PrebzOgDennis» var Rakkerfilms største kanal, og den første kanalen Vareide og Fjell lagde sammen i 2012. Den var Rakkerfilms største norskspråklige kanal, og også Norges største norskspråklige kanal i antall abonnenter. Videoene på kanalen er spillrelatert, og inneholder flere serier. Spillene som er representert omfatter blant annet Minecraft og Grand Theft Auto. Kanalens mest populære serie er «Lørdagskos», der Dennis Vareide og Preben Fjell utfører utfordinger fra publikum og svarer på spørsmål. Kanalen vant tittelen Årets YouTuber(e) under YouTube-kåringen Gullsnutten i februar 2015.
Videoen «Prebz mot Dennis Rap Battle runde 2» vant prisen Årets snutt under samme utdeling. Kanalen var også nominert til prisene Årets morsomste kanal, Årets livsstilskanal og Årets spillkanal. Videoen «Prebz og Dennis - Veien til 100,000» var nominert i kategorien Årets snutt. Kanalen har enn 250 179 abonnenter og 195 295 000 avspillinger (mars 2019), noe som er mer enn de større norske mediehusene på nett. Kanalen hadde 251,185 abonnenter på dagen den siste videoen ble lastet opp.
I januar 2018, gjorde flere aviser det kjent at PrebzOgDennis legger ned YouTube-kanalen. Dette var noe som først kom frem i boken Kongen av gutterommet, en biografi skrevet av Dennis Vareide og Webjørn S. Espeland. Det kom også senere en video av PrebzOgDennis selv, som bekreftet dette. De streker godt under at de fortsatt er gode venner, og at de vil avslutte når de er på topp. Kanalen ble offisielt lagt ned i mars 2018. Senere har de fire youtuberne gått hver sine veier innenfor bransjen. Ruben Vareide og Sondre Mogård produserer fortsatt innhold til kanalen "Rakkerstreker".
Rakkerstreker
Rakkerstreker er en kanal som ble opprettet for å være en ren gaming-kanal. Den ble satt igang tidlig 2017 og hadde 50,000 abonnenter i januar 2018. Etter at det ble kjent at Dennis Vareide og Preben Fjell sluttet, tok Ruben Vareide og Sondre Mogård over denne kanalen. Kanalen har mer enn 67 900 abonnenter og 19 425 000 avspillinger (mai 2019).
Prebz og Dennis mot kreft
I november 2013 hadde Rakkerfilm sammen med Joachim Haraldsen og Håvard Mathisen en tolv timer lang direktesending på nettstedet TwitchTV hvor de samlet inn penger til Kreftforeningen. Det er anslått at over 20 000 var innom sendingen der de hadde som mål å samle inn 30 000 kroner. Målet ble slått etter få timer, og da sendingen var over hadde over 71 000 kroner kommet inn.
Den 29. november 2014 sendte Rakkerfilm direkte fra kl. 10 til 22. Denne gangen var det bare Rakkerfilms ansatte som var en del av sendingen. Målet for innsamlingen, også dette året til Kreftforeningen, var å samle inn 100 000 - 150 000 kroner. Dette målet ble oppfylt under sendingens første timer, og bare minutter før sendingen ble avsluttet tvitret Kreftforeningen at 300 000 kroner hadde kommet inn på konto, til tross for at nettsidene deres gikk ned på grunn av den store pågangen. Under sendingen hadde de opp til 5300 seere samtidig, noe som slo VGs nye TV-satsing VGTV.
I 2016 ble innsamlingsaksjonen avholdt fra 5. desember til 10. desember ved å ha direktesendinger om ettermiddagen hverdagene, så tolv timer sammenhengende lørdag. Det ble samlet inn rett over 470,000 kroner fordelt på litt under 1800 donasjoner. Det var flere gjester innom under sendingene gjennom hele uka.
Eliteserien i futsal 2010/11
Eliteserien i futsal 2010/11 var det øverste nivået i norsk herrefutsal sesongen 2010/11. Vegakameratene vant ligaen, mens Øystese og Sandefjord rykket ned til 1. divisjon.
Svea (forskningsstasjon)
Svea er en svensk feltstasjon i Antarktis. Stasjonen ble bygget i 1987/88 og var den første svenske forskningsstasjonen i Antarktis siden Maudheim i 1949 og Snow Hill i 1901. Svea ligger ved Scharffenbergbotnen i Heimefrontfjella, cirka 400 kilometer fra kysten.
Stasjonen består av to sammenføyde glassfibermoduler. Den er på cirka 12 m², har fire senger og et kjøkken.
Svea forvaltes av det svenske Polarforskningssekretariatet.
Efjordtunnelen
Efjordtunnelen er en tunnel på riksvei 827 i Nordland. Tunnelen går mellom Stefjordbotn i Stefjorden og Kistbotn i Efjorden i Narvik kommune. Tunnelen er 1 622 meter lang. Den og resten av veien mellom Kjøpsvik og Sætran ble åpnet i 1992.
Manchester Uniteds historie (før 1945)
Opprinnelse
I begynnelsen spilte de mot andre lag av jernbanearbeidere, innen deres eget selskap og mot andre lag fra andre selskaper, men i 1885 deltok de i Manchester Cup-konkurransen og nådde finalen. Året etter vant de konkurransen.
«Football Alliance»
Selv om Newton Heath ikke var gode nok til å slutte seg til The Football League, la de raskt sine lokale motstandere langt bak seg. Newton Heath tapte ikke en eneste kamp på hjemmebane de ti første månedene i 1888. Men ideen om kamper på tvers av byene hadde fått tak, og i 1889, dannet en grupper på tolv klubber, blant dem Newton Heath, en Football Alliance. De endte på åttendeplass.
Året etter begynte Newton Heath å svekke sine bånd til jernbanen, de kuttet «LYR» fra sitt offisielle navn. Men sterke bånd ble opprettholdt, selv om de ikke lenger ble sponset av selskapet, de fleste spillerne var fortsatt LYR-ansatte.
1892 ble en suksessrik sesong for «Heathens», da de endte på andreplass bak Nottingham Forest etter å ha tapt bare tre kamper hele sesongen. Samme år ble fotballigaen utvidet, slått sammen med alliansen og delt inn i to divisjoner. Newton Heath og Nottingham Forest ble invitert til å slutte seg til førstedivisjon. De endte sist og trengte å vinne mot Small Heath i en kvalifiseringskamp mot mestrene i andredivisjon for å beholde plassen i øverste divisjon.
Renzo Zorzi
Renzo Zorzi (født 12. desember 1946 nær Torino i Italia, død 15. mai 2015) var en italiensk racerfører som kjørte syv Formel 1-løp fra til. Han kjørte for Frank Williams Racing Cars i 1975 og 1976, mens han i 1977 kjørte for Shadow Racing Team. Han fikk ett poeng i karrieren, en sjetteplass i Brasils Grand Prix 1977.
Manchester Uniteds historie (før 1945)
«Football Alliance»
I 1893 flyttet laget til en ny bane i Bank Street, Clayton, ved siden av en kjemisk fabrikk. Det ble sagt at når Newton Heath var i ferd med å tape, ville fabrikken slippe ut giftig gass i et forsøk på å påvirke bortelaget.
1893-94 sesongen ble derimot ikke bedre, og igjen måtte de ut i kvalifiseringskamp mot Liverpool. Denne gangen ble Newton Heath beseiret 2–0 og hadde den tvilsomme æren av å bli det første laget som rykket ned til andredivisjon.
Renzo Zorzi
Zorzi var involvert i en ulykke under Sør-Afrikas Grand Prix 1977, da bilen hans tok fyr og han måtte slukke brannen. Det kom to banemannskaper over banen for å hjelpe han, og en av dem, 19 år gamle Jansen Van Vuuren, ble truffet og drept av bilen til Zorzis teamkamerat Tom Pryce, som også døde da han fikk brannslukningsapparatet i hodet.
Manchester Uniteds historie (før 1945)
Nesten konkurs
Den finansielle situasjonen ble bare mye verre og fikk negativ innvirkning på kampene. De klarte bare tiendeplass i 1901-sesongen, og da billettsalget sviktet mens gjelden steg, bestemte klubben å avholde et fire dagers marked for å skaffe penger. En av attraksjonene var en St Bernardshund, som flyktet en natt etter at markedet hadde stengt.
Renzo Zorzi
Zorzi drev senere en Pirelli-kjøreskole i det sørlige Italia.
Manchester Uniteds historie (før 1945)
Nesten konkurs
Det var flukten og fangingen av hunden som førte til møtet mellom lagkaptein Harry Stafford og John Henry Davies, som ledet en gruppe forretningsmenn. Sammen skaffet de £2000 for å redde klubben fra konkurs.
28. april 1902 omdøpte de nye eierne klubben til Manchester United Football Club, og John Henry Davies ble klubbpresident. Andre navn som ble foreslått, var Manchester Celtic og Manchester Central.
I 1903 tok klubben et annet viktig steg i å ansette deres første reelle lagmanager, Ernest Mangnall, en karismatisk reklamemann som visste hvordan han skulle bruke media. Under sitt lederskap, endte laget på tredjeplass i andredivisjon. Sesongen etter satte United en rekord da de spilte 18 kamper ubeseiret mellom september 1904 og februar 1905.
Mangnall skapte Uniteds første suksessrike lag med en serie innkjøp og vant til slutt opprykk i 1906 og nådde kvartfinalen i FA-cupen. Blant disse innkjøpene var Billy Meredith, den legendariske vingen som antagelig var den beste spilleren på den tiden.
Mangnall klarte å hente inn stjerneforsvareren Herbert Burgess, Alec «Sandy» Turnbull, og Jimmy Bannister etter at en skandale herjet Manchester City og tvang dem til å selge mesteparten av deres lag. Det lønte seg og United vant deres første ligamesterskap i 1908.
«De utstøtte»
I årevis etter dannelsen av Professional Footballers Union hadde spenning steget da spillere ikke klarte å få sine arbeidsgivere til å anerkjenne dem som fagorganiserte. Spenningen toppet seg før 1909-10 sesongen da ligaen bestemte å utestenge, uten lønn, spillere som var medlemmer av fagorganisasjonen.
Tiltaket gjorde spillerne rasende, særlig Manchester Uniteds. De nektet å gi opp medlemskapet. De fleste klubber vendte seg til amatører for å erstatte sine profesjonelle spiller, men United klarte ikke å hente inn mange nok. Det var under denne perioden at de berømte «Outcasts FC»-bildet ble tatt. Dagen før sesongen skulle begynne, gav ligaen etter, fjernet suspensjonene og anerkjente organisasjonen.
Old Trafford
Ernest Mangnalls lederskap brakte United til deres første suksessrike periode. De ble de første vinnerne av Charity Shield i 1908, vant FA-cupen i 1909 og ligaen igjen i 1911. Seiren i Charity Shield i 1911 ble slutten på denne epoken og Mangnall forlot klubben året til fordel for Manchester City.
United snublet uten sin karismatiske manager, og unnslapp nedrykk såvidt i 1914, før ligaen ble suspendert ved utbruddet av første verdenskrig, der Sandy Turnbull ble drept i Frankrike.
Etter første verdenskrig
Ligaen startet opp igjen i 1919, men United klarte bare 12.-plass. Det verste skulle fortsatt komme og i 1921/22, vant de bare åtte av 42 kamper og rykket ned. Billy Meredith hadde også forlatt klubben i 1921 og fulgte Ernest Mangnall.
United vendte til slutt tilbake til øverste divisjon i 1925 og endte på andreplass bak Leicester City. Men i 1927 døde en av de store byggerne av Manchester United. John Henry Davies som hadde reddet klubben fra nedleggelse og brakt dem til Old Trafford, døde og ble erstattet av G H Lawton som klubbpresident.
En ny manager, Herbert Bamlett, ble utnevnt men hans styre var ikke suksessrikt da United sakte seg nedover og endte tilsutt sist i ligaen i 1931. De rykket ned etter å ha startet sesongen med å tape tolv kamper på rad. Finansene var igjen et rot, og Bamlett mistet jobben. Spillerne hadde møtt opp for å hente lønnen sin uken før jul, men fikk beskjed om at der var ingen penger. En ny finansiell redning trengtes.
En sportsjournalist i Manchester, Stacey Lintott, gikk til James W. Gibson. Han møtte styret og gav et tilbud om å hjelpe til på betingelse av at han ble styreformann og kunne velge sine direktører. De hadde ingen valg enn å akseptere, og Gibson investerte £30 000 i klubben. En ny manager ble funnet, Scott Duncan, en av den nye typen managere som var tidligere spiller, nå vanlig, men helt nytt på den tiden.
Scott Duncan
I 1934 nådde United sin laveste ligaposisjon noen gang. På den siste dagen av sesongen lå de nest sist med sin siste kamp borte mot Millwall, som lå ett poeng foran. Med skjebnen i egne hender, slo de Millwall 2–0 og forble i andredivisjon med ett poeng.
Neste sesongen var en forbedring. United endte på femteplass, og de annonserte deres tilbakevendelse til toppserien med et brak da de vant mesterskapet i andredivisjon i 1936 etter å ha vært ubeseiret i de siste 19 kampene av sesongen.
Deres glede varte ikke lenge da de rykket ned igjen sesongen etter. Scott Duncan trakk seg. Selv om de nå hadde £70 000 i gjeld, klarte de å ta seg sammen og endte på andreplass i 1938 og rykket opp. Der ble de i 36 år, etter å ha havnet på 14.-plass. Året etter brøt andre verdenskrig ut.
Old Trafford blir bombet
Fotball på høyt nivå ble innstilt under andre verdenskrig (1939–45), men Manchester United fortsatte å delta i deltids regionale konkurranser. Old Trafford ble alvorlig skadet under et tysk luftangrep på Manchester tidlig om morgenen 11. mars 1941. Det tok åtte år å gjenoppbygge stadionet, og frem til 1949 delte United bane med nabolaget Manchester City på Maine Road.
Neste artikkel: Manchester Uniteds historie (1945-1969)
Vannpolo under Sommer-OL 1956
Vannpolo under Sommer-OL 1956. Vannpolo var med for tolvte gang på det olympiske programmet 1956 i Melbourne. Turneringen ble spilt i perioden 28. november til 7. desember. Ti lag deltok. Ungarn vant finalegruppen foran Jugoslavia og ble olympiske mestere for fjerde gang i vannpolo.
Den sorte dame
Den sorte dame er sjørøverskipet til Terje Formoes oppdiktede sjørøverskikkelse Kaptein Sabeltann.
En modell i full størrelse ble bygd ved Risør Trebåtbyggeri under ledelse av Ole Jacob Broch og Ingar Sørensen i 1993 som kulisse til teaterforestillinger med Kaptein Sabeltann i Dyreparken i Kristiansand. Skuta, på rundt 50 fot, var båtbyggeriets største prosjekt. Det var sistnevnte som sto for designet av skuta. Det tok kun 3 måneder fra byggingen startet til sjøsettingen i Risør. Den ble døpt av Wenche Foss på Aker Brygge i 1994. Den ble så seilt til Kristiansand.
Da Den sorte dame hadde tiårsjubileum i 2003, fikk gjestene møte skuespillere utkledd som Kaptein Sabeltann og hans menn ombord i båten hver gang den kjørte. Våren 2005 ble Den sorte dame restaurert, hodeskallen bakk på fikk skiftet farge fra gull til sølv.Tar 60 pax.
Guro Sandsdalen
Guro Sandsdalen (født 20. desember 1916 i Flatdal, død 13. september 2000 i Skien) var en norsk forfatter.
Hun vokste opp i Flatdal og Seljord, og bodde som voksen i Skien. Hun debuterte i 1972 med Dagbok frå ein drabantby, med motiv fra bydelen Klyve i Skien. Hun utga i alt 6 bøker.
Indias keiserkrone
Indias keiserkrone (engelsk: Imperial Crown of India) er kronen for keiseren av India fra tiden da mye av det indiske subkontinent var britisk koloni. Kronen oppbevares sammen med, men er ikke del av, Storbritannias kronregalier. Den ble laget til innsettelsen av Georg V som Indias keiser ved Delhi-durbaren i 1911.
Kronen er laget av firmaet Garrard and Company. Den er gjort i sølv og gull og har doble bøyler, som har likhetstrekk med kronen som i 1902 ble laget for dronning Alexandra. Kronringen har kors og heraldiske liljer. Kronen er besatt med 6,000 diamanter, 22 smaragder, fire rubiner og fire safirer.
Indias keiserkrone er båret kun én gang, ved Delhi-durbaren i 1911.
Korsedderkopp
Korsedderkopp er en av de mest kjente av edderkoppene i gruppen hjulspinnere (Araneidae).
Utbredelse
Den er vanlig i Vest-Europa og Nord-Amerika. I Norge er den vanlig og finnes i hele landet.
Utseende
Korsedderkopp er en ganske stor og kraftig bygd edderkopp, opptil 20 mm lang (kroppens lengde). Kroppen er todelt, en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). Forkroppen er bred, med fine, nedliggende hår. Bakkroppen hos hunnen er stor og kuleformet, med et karakteristiske mønster. Fargen kan variere fra veldig lys gul til veldig mørk grå, men alle har fem eller flere hvite prikker på ryggen, som danner et kors, herav kommer det norske artsnavnet. De hvite prikkene er forårsaket av celler fylt med guanin, et biprodukt av proteinstoffskifte. Den er noe fargevariabel og enkelte har et mindre kontrastrikt mønster. Hodet har åtte øyne, fire forholdsvis store øyne i midten, som mer eller mindre danner et kvadrat, og et par ganske små øyne som sitter tett sammen på hver side. Chelicerene er korte, kraftige, med tenner på innsiden.
Beina er middels lange og ganske kraftige, med lyse og mørke ringer. Det tredje beinparet hos korsedderkoppen er spesialisert for å hjelpe til med å spinne hjulnett. De brukes også til å forflytte seg rundt på nettet uten å bli sittende fast. Disse beina er bare nyttig på nettet, på bakken er de av lite verdi.
Den kan forveksles med marmorvever og muligens kvadratvever. Bakkroppens form kan være nyttig for å skille den fra A. marmoreus, som har en bakkropp som er tjukkest på midten. Korsedderkoppens bakkropp er alltid bredest lengst framme.
Levevis
Denne arten er vanlig i hager og nær hus, men kan finnes i mange andre miljøer også, bare det finnes vegetasjon som den kan feste nettet sitt til. Korsedderkopper lager lyd når de føler seg truet. Da dette vanligvis er et passivt dyr, er det vanskelig å provosere den til å bite. Hvis den biter, er bittet bare litt ubehagelig og helt harmløst for mennesker.
Nettet spinnes av de større hunnene som vanligvis henger på nettet med hodet ned, mens de venter på at et bytte skal sette seg fast. Byttet blir da hurtig fanget og pakket i silkespinn før det etes. Korsedderkopper eter nettet sitt hver natt sammen med mange av de små insektene som blir fanget i det. Dette kan de gjøre på få minutter. Neste morgen spinner de et nytt nett.
Den mye mindre hannen tilnærmer seg hunnen forsiktig for å pare seg. Hvis han ikke er forsiktig nok, kan han bli spist av henne.
Karl Bull
Karl Sigwald Johannes Bull (født 30. juni 1860 i Christiania, død 27. desember 1936) var en norsk offiser og politiker (H). Han var sønn av generalkrigskommissær Anders Sandøe Ørsted Bull.