cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sulitjelma gruber
Kommunikasjon
Transporten av malm fra Sulitjelma til utskipningshavnen på Finneid var en utfordring gjennom hele gruvedriften i Sulitjelma. Noen har endog ment at avsidesliggende plassering var en av hovedårsakene til at videre aktivitet i Sulitjelma ble vanskelig etter problemene i 1970-årene.
Da Hasselbom fikk transportert ut de første 460 tonn malm fra Sulitjelma i 1887, var dette et avsondret sted. Det meste av aktiviteten i Sulitjelma skjedde den gang ved Langvatnets nordre bredd, og hoveddelen av industrianleggene som senere ble anlagt lå også her. Hovedferdselsveien ned til Sjønstå var langs den gamle stien i svært ulendt terreng. Transporten av mat og andre nødvendigheter til Sulitjelma skjedde derfor på rygg eller med hest. I 1888 ble det satt i gang arbeid med en enkel kjerrevei mellom Langvatnet og Øvervatnet. Dette var på sikt ikke noe egnet transportmiddel for gruvedrift.
Til tross for vanskelige forhold ble derfor Nord-Norges første jernbane anlagt til Sulitjelma.
Sulitjelmabanen
Den eldste planen for transport som er kjent fra Perssons side er fra 1887. Ifølge denne skulle det anlegges en sporbunnet hestebane mellom Langvatnet og Øvervatnet. Ved Langvatnet skulle det være omlasting fra båt til bane, og ved Sjønstå ny omlastning til båt. Denne planen ble senere omgjort til jernbane med lokomotiver.
Sjønstådalen hadde grov steinur i tillegg til mange knauser og stup, og selv om en beslutning om jernbanebygning ble tatt, var problemet å finne et firma som kunne påta seg oppdraget. Jernbanebygger og oberstløytnant Ole Wilhelm Lund meldte seg til oppdraget. En svensk ingeniør hadde allerede målt opp terrenget, dermed stod alt klart og Lund påtok seg å bygge anlegget ferdig på to år.
I mai 1891 begynte arbeidet med å anlegge jernbanen. Det kom mange arbeidere og ingeniører, og i slutten av mai var 100 mann i arbeid på forskjellige steder av traseen. I midten av juni 1892 kom det første lokomotivet som ble montert på stedet. Den 15. september 1892 var banen klar for offisiell åpning. Flere høyere embetsmenn var invitert til åpningen, blant annet jernbanedirektør Carl Abraham Pihl. Jernbanen gikk da mellom Sjønstå og Fossen, den vestlige delen av Langvatnet. Transporten gikk dermed fremdeles med båt på Langvatnet, ytterligere båttransport gikk mellom Skjønstå og Finneid. Selskapet skaffet dampbåter til transport på Langvatnet, for innsjøene mellom Sjønstå og Finneid, samt et større skip som skulle gå på Skjerstadfjorden mellom Bodø og Finneid. En spesiell utfordring var Hjemgamstraumen mellom Øvre- og Nedrevatnet. Her var strømmen til tider så sterk at båtene ikke greide å komme opp uten at bøndene i området hjalp til med å trekke båtene gjennom med tau. Senere ble denne strømmen mudret.
Transporten fordret at svovel- og metallproduktene fra verket måtte omlastes tre ganger: Først over på jernbane ved Fossen, så fra jernbane til båt på Skjønstå og så tilsist omlastning til havgående skip på Finneid. I desember 1912 startet arbeidet med å bygge om og forlenge banen helt til Fagerli innerst i Sulitjelma. Sporvidden på den smalsporede banen ble samtidig økt fra 750 mm til 1067 mm. Den ombygde og forlengede jernbanen mellom Sjønstå og Fagerli ble offisielt åpnet den 15. juli 1915.
Sjønstå ble etablert som et eget samfunn der omlasting fra tog til skip var eneste virksomhet. Her var det også kai og jernbanestasjon for passasjerer til og fra Sulitjelma. På Finneid var det ytterligere omlasting fra prammer til havgående skip, senere omlasting fra tog til skip. Her var det også en stor silo for oppbevaring av ferdigprodukter. Sjønnstå er i dag et fraflyttet sted, men noen av industriminnene er fortsatt synlige.
Da banen endelig var forlenget, slik at den gikk mellom Fagerli og Sjønstå, tok det tolv timer å reise fra Bodø til Sulitjelma. På grunn av at Saltstrømmen ikke kan passeres til alle døgnets tider kunne korrespondansen med bolagets båter fra Finneid bli så som så. En vesentlig ulempe med dampskipsfarten mellom Sjønstå og Finneid var at en ikke greide å holde råken i isen åpen. Dermed måtte personbefordringen skje til fots, med hest og slede, eller med bil. Produktene fra Sulitjelma kunne dermed bare transporteres når innsjøene var isfrie.
Jernbanesporet mellom Fagerli og Sandnes (Lomi) ble fjernet i 1950. I 1953 begynte arbeidet med å forlenge jernbanen vestover til Finneid. Strekningen helt ned til Finneid ble satt i drift i desember 1956. Dermed var det nødvendig med bare én omlasting fra tog til skip. Den høytidelige åpningen ble foretatt av H.K.H kronprinsregent Olav.
Sulitjelmabanen ble nedlagt den 22. juli 1972. Jernbanestrekningen (inkludert tunnelene) ble gjort om til vei, i dag riksvei 830. Dette arbeidet var ferdig i 1975. Etter dette gikk all transport av kobber til Finneid via lastebiler.
Taubanene
De første primitive taubanene virket som en vanlig løypestreng ved at beholdere, såkalte kibber, med malm raste nedover en stramt oppspent wire. Systemet var arrangert slik at en lastet kibbe dro med seg den tomme i retur. En mann stod oppe med en bremseanordning for å kontrollere farten.
Transport av malm skjedde senere med taubane fra gruvene rundt om i fjellene og frem til smeltehytta i Fagerli, senere til Sandnes. Taubanene var lagt opp som paternosterverk med føringswire og trekkwire gående i parallelle baner. Disse banene strakte seg langt innover i fjellområdene til avsidesliggende gruver. Malmen ble lastet i kibbene som gikk på trinser i føringswieren og ble dradd av trekkwiren.
Øvrig kommunikasjon
Sulitjelma fikk intern telefonforbindelse i 1891. Da ble det bygget telefonlinje fra Finneid til Furulund i Sulitjelma, og videre til Jakobsbakken. Omtrent på samme tid ble det satt opp linje til Ny-Sulitjelma. Dermed var den totale linjelengden på 48 kilometer. I 1896 ble telefonsentralen utvidet til 20 linjer, det ble satt opp telefonlinje til Sandnes og Fagerli, og linjen til Finneid ble forlenget til Fauske hvor det var rikstelefonsentral.
Grunnleggelsen av Sulitjelma-samfunnet
Sulitjelma med Langvassdalen ble på rundt 25 år forvandlet fra å være en stille ødemark med noen få fjellgårder til å bli et moderne samfunn. Ved utgangen av 1800-tallet var det post- og telegrafkontor, telefonstasjon, kirke, skoler, sykehus, apotek, vannverk, sagbruk og sentraloppvarming. Det bodde bare noen få personer på nyrydningsbrukene i Sulitjelma før gruvedriften startet. 13 år etter oppstarten, altså i 1901, hadde Bolaget over 1000 ansatte. Bare ni år senere bodde det nesten 3000 mennesker i Sulitjelma.
Rundt 1900 var gruveselskapet blitt Norges nest største industribedrift, bare Borregård i Sarpsborg var større. I 1913 var det cirka 1750 ansatt i Bolaget, det var da landets største bergverk målt i antall sysselsatte og landets største produsent av både kobber og svovelkis.
Det store folketallet i Sulitjelma var hovedårsaken til at Fauske-området i 1905 ble skilt ut fra Skjerstad kommune og opprettet som Fauske kommune.
Da gruvevirksomheten begynte fantes det bare én lege for hele Skjerstad kommune, som Sulitjelma var en del av. De første årene hadde denne legen kontortid i Sulitjelma én dag i uken. Dersom det inntraff ulykker eller akutt sykdom på andre ukedager måtte legen skysses opp. Å få legen opp til Sulitjelma tok dermed lang tid. Derfor ble det tidlig ansatt en sykesøster som kunne gi førstehjelp. Egen brukslege ble ansatt i mars 1893, og fra 1893 var det også jordmor ved verket. I 1894 ble det oppført et eget sykehus. I løpet av få år hadde det nye sykehuset fått røntgenavdeling, lysbad, operasjonssal, laboratorium, epidemiavdeling og store sykesaler med tilsammen 19 sengeposter. I 1916 hadde Sulitjelma fått en underlege i tillegg til brukslegen.
Opprinnelig var det kun omgangsskole på stedet, kalt Langvannet skolekrets. Omtrent ved den tiden gruvedriften startet var det 35 skolebarn på stedet. I 1900 ble det oppført en egen skolebygning for de 76 barna som da var i skolepliktig alder. Elevtallet vokste raskt, og nye skolebygninger ble oppført ved de forskjellige gruvestedene. Sagmoen og Jakobsbakken fikk skole i 1909, Sandnes i 1912, samt Furuhaugen og Helarmo rundt 1913.
I Sulitjelmas historie inngår det en legende som i sin tid var velkjent i lokalsamfunnet. Legenden går ut på at det en gang i riktig gamle dager var en same som ble tvunget til å forlate Langvassdalen; sannsynligvis etter at slekten hans hadde holdt til der i flere generasjoner. Samen stoppet opp i høyfjellet da han hørte mineskudd nede fra dalen, og erklærte at den dagen det ble satt spir på kirken skulle Sulitjelma forgå. Noen varianter av legenden kaller utsagnet en spådom, andre hevder at det var en forbannelse. Da kirken i Sulitjelma ble innviet i 1899 ble den bygget uten spir, og noe spir har heller ikke blitt tilføyd kirkebygget senere.
Stedene og gruvene rundt Sulitjelma
Gruvene var spredt rundt et stort område rundt fjellene i Sulitjelma-området. Malmfeltene finnes i to store felter sør og nord for Langvatn. I første omgang startet malmutvinningen i nordfeltet.
Det ble satt opp et stort antall arbeiderbrakker i tilknytning til de forskjellige gruvene, for å lette transporten av mennesker og materiell. Dermed oppstod det små lokalsamfunn flere kilometer unna selve Sulitjelma.
Furulund
Sulitjelma-verkets første administrasjonshus lå på Furulund. En gruvearbeider uttalte om denne bygningen at administrasjonshuset på Furulund ikke var større enn en rorbu i Lofoten. Frem til 1890 var det ellers bare noen få primitive brakker for arbeidsfolkene i tillegg til administrasjonsbygget. Men i 1890 begynte byggingen av en rekke andre fasiliteter: et stort kontorbygg, posthus, dampkjøkken, et festlokale og dansesal.
Furulund var gjennom hele gruvevirksomhetens historie gruveverkets administrasjonssenter. Stedet ligger på en høyde ved Langvatnets nordlige bredd. Her lå administrasjonsbygningen, direksjons- og direktørboligen, de fleste funksjonærboligene, telegraf- og telefonstasjon, postkontor, verkets handelshus, hotell, dampkjøkken, sykehus, legebolig og flere andre institusjoner. Funksjonærboligerne var tilbaketrukne med egne hager. Den største hagen hadde direktørboligen, med lysthus, andedam, tennisbane og badedam.
Det var også noen gruver i nærheten av Furulund, blant annet Mons Petter-gruven, som var den første gruven i Sulitjelma. Denne gruvens offisielle navn var «Mons Petter Uhren Grufe», og den var oppkalt etter samen Mons Petter.
I 1893 ble det funnet kobbermalm mellom Mons Petter-gruven og Giken. Det ble anlagt en ny gruve som fikk navnet Charlotta. Virksomheten i Charlotta-gruven startet i 1894. Også her var det rik malm, og det ble etablert seks stoller med innslag helt opp til 128 meter over Langvatn. Fra denne gruven ble malmen fraktet med taubane ned til Langvatn.
Ved århundreskiftet ble en femte gruve startet opp på sørsiden av Langvatn noen kilometer vest for Furulund. Denne gruven ble kalt Furuhaugen. Her ble noen av de aller tidligste kobberfunnene i Sulitjelma utnyttet. I Furuhaugen var uttaket i dagen, forekomstene her var altså meget grunne, til forskjell fra de andre gruvene. I 1902 startet en opp driften i Bursi gruve, denne lå nord for Langvatn og noen kilometer vest for Furulund.
Fagerli
I Fagerli ble den første smeltehytten oppført og bygget et vannkraftverk. Dette ligger ved Balmielvas utløp helt i den østlige enden av Langvatn. Her ble det også tidlig satt opp et sagbruk for gruvevirksomheten. Valget av dette stedet ble gjort nettopp for å skaffe vannkraft fra Balmielva. Senere kom det også til verksteder, kaianlegg og flere linebaner fra gruvene. På Fagermoen, litt lenger mot sør, ble bolighusene for de som arbeidet på stedet anlagt.
Allerede kort tid etter oppstarten av gruvevirksomheten var det mye folk i arbeid i Fagerli. I 1905 var det 40 mann som arbeidet i smeltehytten. Samtidig hadde verkstedet 96 mann for å reparere alle typer utstyr.
Sandnes
Giken gruve ble startet i 1892 og lå 300 meter over Langvatn. Dette ble en av de viktigste gruvene, her var kobberinnholdet høyt, men mektigheten, altså tykkelsen av kobberåren, ikke mer enn 1 meter. Denne gruven ble den første der det ble innført boring med maskin. En kompressor drevet av en vannturbin ble satt opp for å drive seks tyske trykkluftbor. Allerede i 1893 ble det installert elektrisk lys i gruven, med totalt 18 glødelamper. Giken var i drift helt til 1960-tallet. Transportveien opp til Giken startet på Sandnes, noe vest for Fagerli. Det ble også anlagt en taubane fra Giken til Sandnes.
Grunnstolen var en ny hovedstol i forbindelse med Giken, som ble anlagt 53 meter over Langvatn i 1900. Fra denne ble det malmen ført til Fagerli med taubane.
I Sandnes ble det satt opp et sjeidehus i 1893. Etterhvert gikk alle linebanene inn til Sandnes. Det ble etablert ny smeltehytte på Sandnes da produksjonen der ble tatt opp igjen etter første verdenskrig. Her ble etter hvert de fleste industrianleggene i Sulitjelma sentralisert. I dag står det svære produksjonshaller og andre bygninger her.
Ny-Sulitjelma
Hanken gruve lå høyt over og nordøst for Sandnes. Her ble det etablert et eget lite samfunn som fikk navnet Ny-Sulitjelma. Hanken gruve ble startet opp i 1893, og etter kort tid ble denne kjent som Bolagets «fornemeste gruve». Det viste seg allerede etter ett års drift at Hauken gruve ga mer malm enn Giken gruve. For Persson var dette avgjørende for å intensivere utbyggingen i Sulitjelma.
Hankabakken gruve var nok en gruve i dette området; den ble startet i 1901. Senere ble også Gudrun gruve og Holmsen gruve etablert.
I dag er det en turistforeningshytte i en av de gamle bygningene i Ny-Sulitjelma.
Jakobsbakken
Malmfeltene ved Jakobsbakken ligger 500 meter over og 5 kilometer sør fra Langvatnet. Forekomsten ble anmeldt i 1870-årene, men ordentlige undersøkelser ble ikke foretatt før i 1898. I det uveisome terrenget ble de første husene bygget av bjørk og stein i 1890. Den første primitive veien ble også anlagt dette året, og først i 1930 ble en ny og forbedret veiforbindelse anlagt. .
I 1902 var produksjonen i gang ved Jakobsbakken. Først ble malmen transportert med hest herfra, helt til det ble satt opp taubane i 1904. Dermed ble malen fra Jakobsbakken ført til det nye vaskeriet på Sandnes. Gruvene her oppe het henholdsvis Tornerhjelm gruve og Anna gruve.
Gruvene her var rike, dermed vokste det fram et helt samfunn oppe ved tregrensen. Virksomheten opphørte i 1968. Noen kilometer nordvest for Jakobsbakken lå Sagmoen gruve, med tilhørende bebyggelse.
Jakobsbakken er i dag et populært feriested, og de gamle bygningene er i god stand.
Skiftende selskaper
Persson overtok eiendomsretten til malmforekomstene i 1886, etter å ha betalt 100 000 kroner til Vatenbygdens kobberskjerp. Frem til 1891 eide Skånska Superfosfat- och Svavelsyrefabrik AB og Persson gruvene sammen. Da ble det besluttet å opprette et eget aksjeselskap, og det konstituerende møtet ble holdt den 10. januar 1891 i Helsingborg. Til stede var blant annet landshövding Gustaf Tornérhjelm og häradshövding Gustav Hoff. Tornérhjelm var styreformann i Skånska Superfosfat og representerte selskapet. Aksjekapitalen var på to millioner kroner. Skånska Superfosfat innskjøt 1,5 millioner kroner og Persson gikk inn med den resterende halve millionen. Selskapet fikk navnet Aktiebolaget Sulitelma Gruber.
Det ble oppnevnt et interimstyre, og den 1. mai samme år ble selskapet omdøpt til Sulitjelma Aktiebolags Gruber. Da hadde den svensk-norske Kongen gitt sitt samtykke til at foretaket kunne operere i Norge. For øvrig var det Kongen som bestemte at selskapet skulle skifte navn. Gruveselskapet ble i det daglige omtalt som «Bolaget», og senere selskaper fikk også slike kortformer.
Persson hadde fra før av også andre eiendomsinteresser i Nord-Norge, og i 1903 besluttet han å overføre dem til Bolaget. Dermed ble Bolaget også eier av Altens Grufor, inkludert eiendommer, vannfall og skog, videre gruvene i Kvænangen, Neverfjord i Kvalsund, Sakkobani og Rappesgaida. Som vederlag betalte Bolaget 1,46 millioner kroner til Persson. Etter hvert ble imidlertid alle disse gruvene nedlagt. Sannsynligvis ga denne overdragelsen ingen stor fortjeneste til Bolaget.
I 1933 ble det svenske selskapet Sulitjelma Aktiebolags Gruber gjort om til et rent norsk aksjeselskap som fikk navnet A/S Sulitjelma Gruber, på folkemunne kalt «Grubene». Denne omregistreringen ble gjort for å redusere skattebyrden og for å unngå å miste vassdragsrettigheter. I denne prosessen var det et mellomspill med franske eiere, men i 1937 var det kun norske eiere.
Selskapet fikk da innvilget 50 års konsesjon for drift av malmfeltet. I 1983 skulle retten til å drive gruvedrift tilbakefalle til Staten vederlagsfritt i henhold til konsesjonslovene. Dersom gruveselskapet ønsket å drive gruvene videre, måtte det forhandles frem en ny avtale med Staten. Midt på 1970-tallet varslet Elkem, som da var hovedaksjonær, at de ikke ønsket å fornye konsesjonsavtalen når den løp ut i 1983. Staten lyktes ikke med å finne andre interessenter som ville overta aksjene i gruveselskapet. I juni 1983 hjemfalt gruvene til staten.
Staten gikk inn som eneaksjonær i årsskifte 1982/82, og navnet ble da Sulitjelma Bergverk A/S. Fra nå av ble selskapet betegnet som «Bergverket». I 1988 ble datterselskapene Sulitjelma Næringspark A/S og Sulitjelma Industriservice etablert.
Arbeids- og boforhold de første årene
Arbeids- og boforholdene var svært enkle i de første årene, og forbedringene skjedde sent. Spesielt var arbeidet i smeltehytten røykfylt og helseskadelig. I tillegg var disiplin og arbeidsbetingelser strenge. Disse forholdene i pionertiden er omtalt i blant annet skjønnlitterære bøker, spesielt har forfatteren Dag Skogheim skildret dette i flere romaner.
Bakgrunnen til arbeiderne
De fleste arbeidere i Sulitjelma ved oppstarten var såkalte lauskarer. Disse var enslige, eller hadde familie som bodde andre steder. Av de få rydningsmennene som bodde i Langvansdalen var det få som fant seg tilrette i det nye samfunnet som vokste frem.
Geolog og kulturgeograf Amund Helland (1846-1918) skriver om arbeidsfolkenes bakgrunn: «Den faste stok af arbeidere er hovedsagelig fra Skjerstad, Saltdal, Folden, Bodin og Beieren; ikke faa af disse folk driver sine gaardsbrug ved siden af og forlader i dette øiemed værket i 2-3 maaneder af aaret; gruberabeidet spiller for dem den samme rolle som forhen Lofotfisket, men er forsaavidt heldigere, fordi fortjenesten er mere sikker»..
I 1900 var arbeiderne i Sulitjelma fordelt fra følgende steder; cirka 20 % fra Skjerstad, 44 % fra andre steder i Nordland, 24 % fra Sør-Norge, 9 % fra Sverige. De resterende kom fra andre steder i Norge eller andre land. Over 65 % av personene er fra Nord-Norge. 26 % av befolkningen i Sulitjelma er menn mellom 20 og 29 år.
Historikeren Einar-Arne Drivenes (1946) gjør rede for at gruvearbeiderne generelt i Nord-Norge var fiskerbønder av bakgrunn. Han sannsynliggjør at få arbeidere hadde tidligere erfaring fra gruve- eller anleggsarbeid. En egen omreisende nordnorsk anleggsslusk utvikler seg, men fenomenet er ikke vanlig rundt 1900.
Drivenes beskriver at en konflikt oppstår mellom industribedriftenes behov for stabil og fast arbeidskraft, mens lokalbefolkningen heller vil foretrekke fleksibilitet. I reglementet for arbeiderne i Sulitjelma er det sterke sanksjoner for ikke å møte opp til arbeidet. Industrien tilbød en helt annen måte å leve på enn det folk var vant med fra før, med sitt disiplinerende arbeidsliv og faste klokkeslett for gjøremålene. Men det tilbys også bakeri, bibliotek, dansesal, kontanthandel og mange andre goder. Dette var nytt og uttrykk for en helt ny måte å leve på.
Mange arbeidere i Sulitjelma eide og drev som gårdsbruk andre steder i distriktet. Det passet dårlig for Bolaget at ansatte var «gruve-bønder», som ville dra hjem når våren kom for å sette poteter og ikke kom tilbake som avtalt. Dette var ofte omtalt i Bolagets årsberetning. Muligheten for denne driftsformen var tilstede for de som hadde småbruk der kona kunne ta seg av drift og familie. For bonden var sommeren den viktigste arbeidsøkt. Samtidig var dette også en viktig tid for gruveselskapet da lasting og utskiping av vinterens produksjon skulle gå for seg. Allikevel tok de seg lange ferier, blant annet for å gjøre slåtten på sommeren. Senere ble det vanlig at familiene som etablerte seg i Sulitjelma hadde geiter, noen også ku.
Arbeidsforholdene
Gruvedriften i Sulitjelma var basert på helårsdrift da ordinær drift kom ordentlig i gang. Rundt 1900 var normalarbeidsdagen i verket 10 timer basert på skiftarbeid. Kontrasten mellom arbeidet i gruvebolaget og det folk ellers var vant med måtte ha vært stor. I Sulitjelma var det elektrisk belysning, og alskens andre elektriske maskiner som motorer, pumper og heiser, noe som ellers ikke fantes på landet i Nord-Norge. En annen ting var størrelsen på bedriften og det store antall ansatte. Selv om arbeidet både var hardt, med kalde, mørke og fuktige arbeidsplasser, og noen steder helseskadelig som i smeltehytten, var det vel ansett. På flere måter stod arbeidslagene ganske fritt og selvstendig, noe som gjerne skjer naturlig på en så stor arbeidsplass. For eksempel kunne et arbeidslag som var ferdig med tildelt arbeidet gå hjem tidligere, men i motsatte tilfeller kunne arbeidsdagen bli lengre enn 10 timer.
Hver arbeidstager kjøpte selv personlig utstyr som gruvelampe, arbeidstøy, samt utstyr som krafse og brett. Hver arbeidslag leide utstyr som boremaskin og bor. Slitasje på bor, samt forbruket av lunte, fenghetter og sprengstoff ble trukket fra ved utbetaling av lønn.
Akkordarbeid var helt alminnelig i 1890-årene. En kontroversiell ordning var såkalt lisitasjon, som vil si at et arbeidsoppdrag blir auksjonert ut, slik at lavestbydende får oppdraget. Ordningen førte til uvennskap og voldsomme oppgjør mellom arbeidere. Dette var noe som også verkets høyere funksjonærer var motstandere av, og praksisen var under avvikling i 1900.
Blant de som hadde de verste arbeidsforholdene i den første tiden var de som røstet malm utendørs. Svovelrøyken dannet svovelsyre på slimhinnene om den ble pustet inn, dermed var det ikke uvanlig at folkene blødde fra nese og munn. Sår hals og rennene øyne var noe som også funksjonærene i Furulund flere kilometer unna klaget over. Den svenske dikteren og journalisten Pelle Molin skrev i 1895 om et besøk i Sulitjelma: ''«Vi försöka att se oss om inne i ett rosthus, men komma hostande och halvblinda tillbaka. Arbetarna äro mera vana.»''
Stigeren som er arbeidsformannen i gruven stod for utbetalingen av lønn. Disse kunne i en viss grad avgjøre hvor mye hver enkelt skulle få i betaling. Hagbart Hansen var gruvearbeider på Furuhaugen i 1906 og beskriver arbeidet under stigeren John Hoff slik: «Selv hvor mye man tjente i akkorden blei den begrenset til 3-4 kroner per dag, ofte ledsaget av følgende kommentar: 'Du fær fan it meir'». Formenn og stigere var i noen tilfeller godt likt, i andre tilfeller forhatt. Noen, som den som er omtalt over, fikk rykte på seg for å ikke utbetale lønnen riktig. I biografien til gruvearbeideren Johan Moen forteller denne om direktør Knudsen. Han forteller at i spesielle tilfeller var det tvister som verksdirektøren måtte ordne opp i. Knudsen hadde stor respekt blant arbeidsfolk, han kunne bli rasende på stigere og butikkansatte som hadde gjort urett mot arbeidsfolk, enten ved feil lønnsutbetaling eller salg av dårlige matvarer. Han gikk forøvrig unger tilnavnet Stor-Knudsen på grunn av sine store krefter. Moen forteller av ved slåsskamper mellom arbeidere kunne Stor-Knudsen gripe inn. Selv i et tilfell der de provisoriske politimennene ikke turde skille kamphamene, tok han affære og kastet karene ut av danselokalet.
Organisasjonen i verket var hierarkisk, der arbeiderne skulle stole på sine overordnedes beslutninger. Motsigelser kunne føre til oppsigelse. Bergverksloven av 1848 ga bergverkene understøttelsesbyrden for personer som hadde hjemstavnsrett ved verket, det vil si bodd på verkets område i to år sammenhengene. Syke eller skadede arbeidere skulle altså etter loven få støtte fra verket, men Bolaget vegret seg mot dette ved å si opp arbeidere senest etter 23 måneders tjeneste. Senere kunne gjerne samme person få nytt arbeid.
Denne praksisen med oppsigelse etter 23 måneder falt imidlertid bort av seg selv etterhvert som andre lover og trygdeordninger ble innført. Blant annet loven om ulykkestrygd. Den første sykekassen for gruvearbeiderne ble opprettet nokså tidlig av verkslegen.
Kvinnene i Sulitjelma arbeidet som kokker, andre forpleiningsoppgaver, samt som sjeidersker, dette arbeidet var den første grovsorteringen av knust gråfjell og kobberholdig malm. I sjeidehusene arbeidet både kvinner og menn, men mennene hadde høyere lønn enn kvinnene. De fleste kvinner som arbeidet med dette var enten ugifte eller enker. Rundt 1930 ble imidlertid dette arbeidet avviklet på grunn av nye prosesser.
Alt arbeid i Sulitjelma skjedde etter faste klokkeslett, husmor Bjørg Schøning fortalte i et intervju i Arbeiderkvinner i Sulis i 1987: ''«Æ va vant til at mannfolk og kvinnfolk arbeid' side om side, og skull' middagen vær ferdi' klokka da og da, gjor' det ingenteng om poteten' va kokt da. I Sulis derimot, mått' alt gå etter mannen. Når tida nærma sæ han kom heim, sprang kvinnfolka' førskremt heim og satt' på poteten'. Når han kom heim, sku' poteten' vær kokt', ellers kunn' det bi bråk.»''
Dødsulykker
Arbeidet i Sulitjelma var mange steder helseskadelig, og ulykker førte til invalidisering. Noen dødsulykker inntraff også. Etter loven om ulykkestrygd av 1894 og 1905 skulle den gjenværende familie få en mindre livrente å falle tilbake på. Hjelp fra arbeidskamerater kunne uansett komme god med. En samlet fortegnelse over alle ulykker er forsøkt laget av lokahistoriker Kåre Enge. Som kildemateriale er bruk kirkebøker, slektsbøker, lensmannsprotokoller, samt andre kilder. Lisen viser at cirka 120 personer omkom i de 104 årene gruvedriften varte. Av disse var det kun 19 personer som ikke arbeidet i gruvene.
Majoriteten av de forulykkede var unge og uerfarne personer. I den første tiden er det en del sprengningsulykker. Blokknedfal, det vil si at en stor stein faller ned fra gruvetaket, var også en hyppig årsak, det samme var ras.
Innføring av sikkerhetssprengstoff ga færre ulykker.
Boforhold og fritid
Det første møtet med Sulitjelma måtte ha fortont seg overraskende for folk fra distriktene rundt, her var det et barskt fjellandskap og svovelrøyk som rev i nesen. Imidlertid var det et fargerikt folkeliv med personer fra forskjellige distrikter, i tillegg til noen svensker, finner, kvener, samer, tyskere.
Arbeidssøkende som kom til Sulitjelma ble først vist til et kaldt og enkelt innredet rom den første natten. De flest fikk det første arbeidet i Hanken gruve, et sted med beryktede boforhold hva gjelder trange brakker, lus og kakerlakker.
Lauskarene var organisert i brakkelag som hadde ansatt hver sin kokke som blant annet laget mat til folkene. Et typisk brakkerom var trangt; på det samme rommet skulle folk sove, klær tørkes og stelles, mat lages og fritidsaktiviteter gjøres. Det var vanlig at to mann delte en køye. Arbeidsfolk som hadde vært på andre anlegg klagde ikke mye på dette, fordi slike forhold ikke var uvanlige. Men i avisen Dunderlandsdølen 31. mai 1907 (nå Rana Blad) skriver en innsender at rommene er så overfylte og har så dårlig ventilasjon at en «får bedøvelse» istedenfor søvn.
Opptil 18 lauskarer kunne bo på et rom, mens familier hadde førsteprioritet på å bo få bo i eget rom. Arbeidstiden, inkludert spisepausen, var på nærmere 12 timer, dermed ble boligmangelen avhjulpet ved at folk var «hjemme» bare halve døgnet. Dermed kunne de også sove på skift.
Veggelus var alminnelig i alle arbeiderbrakkene, folk kunne våkne opp med kroppen overdekket av små røde flekker. Disse etterlot seg også stygg lukt. Bolaget gjorde mange forsøk på å fjerne veggdyrene med innsprøyting av gift. Ikke før alle tresenger var erstattet med stålsenger, og alle sprekker i veggene kittet igjen og overmalt, ble problemet borte.
Et annet problem var kakerlakkene på flere av gruvestedene i Sulitjelma rundt 1907. Hans Trondsen som bodde på Gikken i denne tiden forteller at kakerlakkene kom strømmende frem når folk satte seg ned for å spise. Kakerlakkene klatret opp på fat, kopper og kar. Løsningen på dette ble å la arbeidsbrakker stå med vinduer og dører åpne i sprengkulda. Imidlertid kom kakerlakkene tilbake etter en tid. En total utrydding av kakerlakkene i hele Sulitjelma fikk en etter at alle brakker samtid stod åpne i vinterkulde.
De hygieniske forholdene var i mange tilfeller helsefarlige. I 1898 beskrev en lege forholdene arbeiderne levde under; – samspillet mellom hard klima, arbeidsforholdene, boligene og dårlig ernæring gir sykelighet. En forbedring kom i 1902 ble det bygget en badstue der ansatte kunne få vaske seg gratis to ganger i uken. Det skjedde gradvise forbedringer til større og flere husvære. Sanitærforholdene ble også bedre. Spesielt etter 1907 da fagforeningen ble dannet ble boforholdene endret. Det ble da vanlig med husleiekontrakter der lys og brensel var inkludert.
Typisk kjøpte brakkelaget middag felles, men det fantes bare en butikk som verket eide. Betaling skjedde med trekk i lønnen. Varene var tidvis av dårlig kvalitet, men klager var til fånytte. Andre butikker var i praksis utelukket på grunn av de store avstandene. Det var mulighet for friluftsliv, men jakt og fiske i verkets fjellområder var forbudt. Bare verkets funksjonærer hadde anledning til å drive slike fritidsaktiviteter. En illustrasjon lenger opp viser verkets eiendomsgrenser.
Trondsen forteller videre at fritiden rundt 1900 bare dreide seg om rundt to og en halv time på hverdagene. Typiske aktiviteter var kortspill eller lese bøker. Han forteller også om at det var mulig å få bestilt brennevin fra Bodø. På lørdagskveldene ble det da mye drikking på brakkene, men etter en tid bestemmer folk seg for å gå ut med flasker i lommene. En gikk langs veiene for å finne fornøyelse. Om to eller flere arbeidslag møttes, ble det krangel og kjeftbruk som utartet i slåsskamper. Ikke sjeldent ble arbeidere så skadet at de måtte på sykestuen. På søndagskveldene var det ofte dansetilstelninger i verkets største festsal. Her skjedde det imidlertid sjelden at bråk oppstod, ganske enkelt fordi all spriten var drukket opp kvelden før.
Slik var forholdene i det som ble karakterisert som Lapplands Helvete. Det var nemlig navnet den svenske agitatoren Kata Dahlstrøm en gang beskrev forholdene til å være for arbeiderne. Hun skrev totalt en serie på tre meget skarpe artikler om Sulitjelma i avisen Sosialdemokraten for året 1904.
En del år senere i 1910 kommer fabrikkinspektør Betzy Kjelsberg (1866-1950) til Sulitjelma på inspeksjon. Hun slår ned på at kokkene skal dele rom med arbeiderne de lager mat for. Innen en bestemt frist skal det være skaffet egne rom for disse. Likeledes påklager hun det store antallet som deler rom, noe som også må forbedres innen en fastsatt tid.
Det skulle imidlertid gå mange år før boforholdene ble bedret. Pastoren på Fauske mente allikevel at det er bedre at kokkene deler rom med alle de andre, enn at hun skulle ligge alene. Det er dokumentert at kokkene ikke følge seg utnyttet. En god kokke betydde mye for arbeidslaget, dermed ville mennene verne henne. En gruvearbeider sa: «Du skal skrive fint om kokkene. Moralen i gammel-Sulitjelma var god, den.»
Klassekamp og politisk mobilisering
Organisering var forbudt fra Bolagets side, dessuten var gruvearbeiderne ikke særlig interessert i dette fra begynnelsen av. Senere politiske bevegelser og impulser fant etter hvert veien opp til Sulitjelma. Da radikale agitatorer på slutten av 1890-årene, og senere, reiste rundt på arbeidsplassene, ble disse forhindret fra å komme til Sulitjelma. Verkets arbeidere ble senere organisert, noe som straks førte til bedre lønns-, arbeids- og boforhold.
Liten interesse for organisering og politikk
I den første tiden kunne det være dårlige forhold mellom arbeiderne med innbyrdes kamp. Det var også motsetninger mellom personer på forskjellige arbeidsplasser. Ordrer fra formenn, stigere og ingeniører skulle etterkommes uten innsigelser. Den som hadde andre oppfatninger kunne regne med oppsigelse. I den første tiden var det også laber interesse for politikk og fagorganisering blant arbeiderne.
Noe som kom arbeiderne til fordel var sesongvariasjonene i arbeidsmarkedet. Generelt var ikke arbeidsledighet som var noe markert problem på slutten av 1800-tallet, snarere tvertimot. Det var mangel på arbeidskraft ved starten, senere ved unionsoppløsningen i 1905. Imidlertid var det stor tilgang på arbeidskraft på høsten, tilsvarende mangel på våren når Bolaget hadde aller størst behov. Arbeidernes maktmiddel var i disse årene å «kaste og gå», altså si opp. Gruveselskapet måtte i mange slike tilfeller strekke seg et stykke på vei for å beholde arbeider.
Forbud mot organisering
Fra 1900 og årene etter oppstod større politisk interesse. Mellom enkelte arbeidere ble det diskutert muligheter for fagorganisering. På denne tiden var det generelt en økende radikal politisk orientering blant arbeidere andre steder i landsdelen og i landet forøvrig. Blant annet ble Fauske og omegn arbeiderforening stiftet på slutten av 1890-årene.
Det spesielle med Sulitjelma var at Bolaget rådet over det eneste transportmidlet til stedet, nemlig båt og tog fra Finneid rundt 40 km unna. Et munnhell var: – Norges lover stoppet ved Finneid. Verket hadde folk som passet på at ikke uønskede radikale agitatorer fikk komme opp til Sulitjelma. Dunderlandsdølen skriver den 18. mai 1906 at den norske grunnloven er satt til side av Bolaget, noe som begrunnes med at det hverken er forsamlings-, tale- eller trykkefrihet i deres område.
Den svenske agitatoren Dahlstrøm beskrev forholdene i Sulitjelma. Hun forsøkte å komme seg til Sulitjelma fra øst gjennom Sverige, men også hun ble stoppet. En annen kjent agitator fra denne tiden var Helene Ugland, som kom til Sulitjelma flere ganger. Før hun ble utvist første gang fikk hun holdt et foredrag for anslagsvis 200-300 mann på Jakobsbakken klokken to om natten. Hun greide også å holde foredrag på Hanken og Giken gruver. Da Ugland ble oppdaget ble hun tatt hånd om av politiet som fikk henne uttransportert til Finneid. Ved en annen anledning ble Ugland anhold av Bolagets egne folk. Med bevæpning stanset de henne ved Jakobsbakken, før hun igjen ble skysset ned til Finneid.
Nummerplatene
På slutten av året 1906 besluttet verksledelsen å innføre nye kontrollerende tiltak for at arbeidstiden ble overholdt. Ordningen skulle tre i kraft fra januar 1907. Tiltaket gikk ut på at det ved hvert arbeidssted skulle bli utdelt en blyplate til hver gruvearbeider ved skiftets start. Platen eller skiltet, skulle bæres i en rem om halsen, og tilbakeleveres til stigeren eller formannen ved arbeidstidens slutt. Om noen ikke hadde skiltet på seg var trusselen registrering av fravær.
Ledelsen ved Bolaget argumenterte med at nummerplaten også var et sikkerhetstiltak, ved at en da ville få kontroll med hvem som var inne i gruvene i tilfelle ulykker. I harmen som oppstod ble ikke dette noe vektig argument.
Forordningen vakte sterke reaksjoner; merkene ble kalt for slavemerke. Ledelsen valgte da å innføre ordningen kun ved Charlotta gruve. Da skiltene skulle innføres hadde noen stjålet dem i løpet av natten. Etter at den første innføringen var mislykket, og etter et nytt mislykket forsøk, besluttet Bolaget å si opp alle de 200 arbeiderne ved Charlotta. I de andre gruvene der blyplatene ble forsøkt innført ble utleveringen møtt med hånlatter. Det oppstod med dette en sterk mobilisering, der det ble gitt hemmelige beskjeder mellom arbeiderne om et møte ved Sandnesøyra, nedenfor Sandnes, den 13. januar. Her skulle det legges planer for stiftelse av en fagforening.
Denne striden er kjent som merkekrigen. Men i realiteten var det nok flere bakenforliggende årsaker bak de sterke reaksjonene. Dette var bare dråpen som fikk begeret til å renne over.
Møtet på Langvatnisen i 1907
På mønstringsdagen den 13. januar 1907 som var en søndag, møtte arbeidere fra alle deler av verket opp på det islagte Langvatnet. Antallet fremmøtte var i underkant av 1000. Inne på land stod funksjonærene og så på det som gikk for seg. En av talerne var Ole Kristoffersen Sundt som snakket om samhold, fagorganisering og sosialisme.
Det ble fremmet forslag om å danne en fagforening tilsluttet Norsk Arbeidsmandsforbund. Voteringen over forslaget ble utført ved at de som stemte for skulle tre til venstre, mens de som var mot skulle tre til høyre. Samtlige av de oppmøte gikk til venstre. En taler rettet en appell om samhold, uansett hva som nå kom til å skje. En svenske ropte da: – Den som bryter ut skal druknes i smeltet bly. En annen ropte: – Nei, han skal druknes i smeltet kobber.
På møtet ble det også bestemt at det skulle sendes et telegram til Arbeidsmandsforbundet for å få organisasjonen i orden. Berntsen ble valgt for å organisere arbeidstagerne, og konstituere arbeiderforeningen. Trondsen antar at Bolagets ledelse nå vær blitt så engstelige for hva som videre kunne skje, at de bare var glade for at en mann utenfra skulle komme opp for å roe ned gemyttene.
Forhandlinger om overenskomst
Da det ble kjent at det skulle være forhandlinger om en overenskomst ved landets største gruveselskap vakte dette oppmerksomhet også utenom Sulitjelma. Nyhetene om dette ble fulgt av fagbevegelse, pressen og andre arbeidsgivere.
I månedskiftet januar-februar hold Berntsen hele 14 massemøter. Det ble i dette tidsrommet stiftet ti fagforeninger eller avdelinger, og senere ytterligere tre til. Alle disse 13 foreningene ble tilsluttet Norsk Arbeidsmandsforbund hvor de ble innmeldt den 1. februar 1907. Hver forening var selvstendige med eget styre. Disse var igjen sluttet til et felles overordnet styre kald Det stedlige styre. Til dette ble Sundt valgt til formann. Det stedlige styret skulle ha 26 representanter, og krav til arbeidsgiveren skulle samordnes gjennom dette.
Forhandlingene dreide seg om bedriftens mulighet for kontroll av fastsatt arbeidstid, mulighet til å si opp arbeidere, voldgiftskomitée, klassifisering av arbeidere i yrkeskategorier og erfarenhet, tariffestet minstelønn, høyfjellstillegg, lønn for overtidsarbeid, åtte timers skift i smeltehytten, samt varighet for overenskomstene. Forhandlingene stod spesielt om kontroll av arbeidstiden, voldgiftskomitéens sammensetning, fremgangsmåte for å klassifisere arbeidere som vante eller uvante og overtidsbetalingen. Forhandlingene drøyde, og da hovedkontoret i Helsingborg ikke var enige med de avtaler som ledelsen i Sulitjelma hadde inngått, ble det diskutert om egen forhandler skulle reise til Helsingborg. Forhandlinger der ble avvist, da en mente organisasjonen da ikke ville ha direkte innflytelse. Dette ble også godtatt av partene.
Partene kom til enighet den 21. juni 1907 da en overenskomst ble underskrevet av partene. Tariffavtalen var å forstå som minstelønn. I avtalen skulle snekkere, tømmermenn og murere av første klasse, samt linebaneoperatører og hovedreparatører i vaskeriet ha den høyeste timelønnen på 45 øre. Nest høyest fikk elektromontører med 43,5 øre/time. Gruvearbeidere (minerere) fikk 32,5 øre/time, mens hyttearbeidere av høyeste kategori fikk 3 kroner og 60 øre per dag. Høyeste månedslønn fikk konduktører av første klasse på Sulitjelmabanen med 95 kroner per måned, videre fikk lokomotivførere fikk 90 og pramstyrere 85. Lavest lønn ble gitt for sjeidere og læregutter med 20 øre/time. Disse lønns- og arbeidsforholdene var de ansatte fornøyd med.
Sulitjelma Stedlige Partistyre
Sulitjelma arbeiderparti ble stiftet den 31. mai 1908 under navnet Sulitjelma Stedlige Partistyre og tilmeldt Det norske Arbeiderparti gjennom Søndre Salten Kretsparti. Vinteren 1907/08 var det sterk agitasjon i Sulitjelma for at alle fagforeninger skulle melde seg kollektivt inn i Arbeiderpartiet, samt danne stedlig fellesorganisasjon. Anton Kalvaa (1857-1923) ble engasjert av Søndre Salten Kretsparti til å holde foredragsturné i Salten våren 1908, i den anledning hold han foredrag i hver fagforening i Sulitjelma i 1908. Årets første mai-taler i 1908 var arbeiderpartiets Martin Tranmæl (1879 – 1967).
Det var kommunevalg i 1907 der arbeiderne i Sulitjelma stilte med valglister. Resultatet var at fem representanter ble med i kommunestyret. Senere ble det interesse for å opprette egen lokalavis. Det ble tegnet aksjer og stiftet en avis som skulle virke for Arbeiderpartiet, samorganisasjonen, kooperasjonen og avholdssaken. Avisen kom ut første gang i august 1910 og het Saltens Fremtid. Senere flyttet den sine lokaler til Bodø og skiftet navn til Nordlands Framtid.
I 1916 fikk arbeiderpartiet flertall i herredsstyret og fikk dermed ordførervervet.
Samvirkelaget
Bolaget etablerte en butikk i Sulitjelma tidlig. Etter at fagorganisasjonen hadde fått gjennombrudd ville folk ivareta sine interesser som lønnsmottagere. Siden butikken var drevet av Bolaget kunne en ikke stole på at det en hadde vunnet i høyere lønn, ble delvis trukket tilbake på prisen av varene i butikken. Det fantes heller ikke noe handelssted i milevid avstand. Dermed fantes ingen konkurranse for pris og kvalitet.
En viktig oppgave for fagorganisasjonen var derfor å få etablert en kooperativ forening. Problemet var bare at all grunn var eid av Bolaget, og dette ville ikke tillate at en tomt ble avsatt for butikk. Løsningen ble at en kooperativ forretning (samvirkelag) ble oppført på Finneid, rundt 40 km unna. Dette ble selvsagt en tungvint løsning for innkjøp, etter forhandlinger ble en tomt endelig avsatt i Sulitjelma i 1911. Bakgrunnen for at Bolaget bøyde av var påtrykk fra stortingsrepresentanter fra Nordland. Både samvirkelag og senere bakeri ble oppført.
På få år hadde Sulitjelma samvirkelag den største omsetningen av alle i hele Nord-Norge. En filial av Sulitjelma Kooperative Selskap ble også åpnet på Jakobsbakken, senere også på Glastunes.
Lockout i 1911, 1916 og 1917
Etter 1907 ble store og små saker løst av samorganisasjonen. Etter 1910 fulgte en tid med mange konflikter. Det ble gjort forberedelser til en tariffrevisjon i 1910, og det ble vedtatt å si opp overenskomsten. I 1911 kom en nasjonal storkonflikt som berørte flere industrier. Arbeidsgiverne tok i bruk lockout som mottrekk mot gruvestreiker fler stede i landet. Det var flere arbeidere i konflikt i 1911 enn alle årene fra 1903 til 1910 sammenlagt. For første gang gikk tapte dagsverk nasjonalt over en million, like mange som totalt i de åtte foregående årene.
Under konflikten i 1911 diskuteres arbeids- og boforholdene i Sulitjelma, og andre steder, i avisene både lokalt og nasjonalt. Johan Scharffenberg (1869-1965) holder et foredrag om forholdene i Sulitjelma hvor han hadde vært noen år tidligere. Han sier: «Jeg har endnu aldrif i Norges land set værre menneskeboliger end dem Sulitjelmaselskapet byr sine arbeidere». Spesielt reagerer han på at det bor syv menn på et rom i tillegg til den kvinnelige kokka. Enda verre er det at familier med barn i disse trangbodde husene i tillegg må huse ugifte menn. «Enhver skjønner hvor fordærvelig dette er særlig naar smaapiger vokser til». Scharffenberg påpeker videre kontrastene til verksledelsen: «Når konsul Persson, som eier Sulitjelmaværket, kom ditop, fikk han fyrstelig modtagelse. Et ekstratog ble satt opp midt på natten og arbeidernes musikkorps var utkommandert for at spille, mens han spiste frokost.»
I Sulitjelma var det vanlig at familiene hadde geit og høner, noen også ku, som attåtnæring. Det var dermed vanlig at folk drev med såkalt skrapslått, det vil si at gresset i liene og på fjellsidene ble slått etter hevd. Under lockouten presiserte Bolaget at den private eiendomsretten gjelder, praksisen måtte opphøre. Verket eide riktig nok all grunn, men dette påbudet ble ikke tatt hensyn til.
I Sulitjelma varte konflikten i ni uker. Opprinnelig var lønnskravet en økning av minstelønnen fra 30 til 35 øre per time. Konflikten ble avgjort ved voldgift, der minstelønnen økes med 1 øre per time, noe som skulle tre i kraft etter to år. Arbeidsgivernes ønske var redusert lønn.
Etter dette ble arbeidet ved verket tatt opp. En hadde organisasjonsmessig arbeidsro frem til 1914, da første verdenskrig førte med seg dyrtid. Det ble tatt opp forhandlinger om lønnspålegg og nye uroligheter oppstod. Den 31. januar 1916 ble 3 000 mann i bergverksindustrien i landet satt ut i lockout. Partene stod steilt mot hverandre, og blir ikke løst før Gunnar Knudsens regjering fremmet forslag om tvungen voldgift i arbeidskonflikter. Forslaget var begrenset til en midlertidig lov for konflikter som måtte oppstå i krigstiden. Loven ble vedtatt 9. juni 1916. Den 13. juni 1916 vedtok fagkongressen å oppheve konflikten. Konflikten ble avviklet med et tillegg på 2 øre per time og forkortelse av arbeidstiden til ni timer per dag.
I juli 1917 oppstår på ny en lønnsaksjon. Alle arbeidere la ned arbeidet og marsjerte til Furulund der kravene ble lagt frem for direksjonen. Resultatet på denne var at daglønnen ble hevet fra 4,25 til 7 kroner per dag. Flerre store konflikter med streik og lockout følger i 1920, 1921, 1924, 1925, 1927, 1931, 1931, 1932, 1937 og 1961. Ved noen av disse ble arbeidsstokken slanket og timelønnen redusert, mer om dette nedenfor.