cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cerberus-kvartalet
Kvartalet
Eiendommen Cerberus 1 (Stora Nygatan 46 / Kornhamnstorg 2) bestod på midten av 1600-tallet av to hus. På 1700-tallet ble disse bygd sammen og fikk syv innganger, noe som ga opphav til betegnelsen Sju helvetes portar.
Huset i Cerberus 4, adresse Stora Nygatan 44, ble oppført på slutten av 1640-tallet av en formuende klesforhandler. Fra slutten av 1600-tallet var eiendommen eid av overpostdirektøren Johan Schmedeman. I 1703 leide han ut de to nederste etasjene til «Postwäsendet». Huset tilbød «beqwämligheter till wederum för Post-Contoirets behov, samt stall för Posthästarna, och andra nödvändigheter». Det forble hovedpostkontor ved Stora Konungs Gatan helt fram til 1718.
Huset har i dag beholdt sine opprinnelige fire etasjer. Fasadene er utført i renessansens formspråk og i rustrød farge. Det bratte, platetekkede saltaket i to etasjer som var typisk for 1600-tallet er bevart, men ble i 1989 utbygd til bolig. I den nordre gavelen (mot Leijonstads gränd) finnes to store åpninger med lemmer for å heise inn varer på loftet. Det er også tidstypiske ankerjern fra 1600-tallet.
Teriocolias
Teriocolias er en slekt av sommerfugler i gruppen hvitvinger. Slekten omfatter bare én kjent art, Teriocolias zelia.
Utbredelse
Arten er utbredt i den Neotropiske økosonen, der den er utbredt fra Peru i nord til Chile og Argentina i sør.
Systematisk inndeling
Slektskapsforholdene mellom hvitvingenes delgrupper og slekter kan være avklart i ulik grad. Derfor kan endringer skje. Arten blir ofte regnet til slekten Eurema.
Eksterne lenker
Eurema
Tollak B. Sirnes
Tollak Bakke Sirnes (født 17. oktober 1922 i Haugesund, død 15. oktober 2009 i Bergen) var en norsk professor i farmakologi ved Universitetet i Bergen fra 1963 til 1992. Han var overlege i bistilling ved Psykiatrisk Klinikk Haukeland sykehus 1972-79. Han var dekanus ved Det medisinske fakultet fra 1973 til 1975 og prorektor samme sted i 1975.
Biografi
Sirnes tok examen artium i 1942 og ble cand.med. i 1950 og dr.med. i 1954. Han studerte psykologi hos professor Harald Schjelderup og ble spesialist i psykiatri i 1962. Han var lege ved Farmakologisk institutt, Oslo og hadde privatpraksis i Mandal. Deretter var han psykiater ved Ullevål sykehus og Dikemark sykehus. Han bygget opp Farmakologisk institutt ved Universitetet i Bergen og gjorde en banebrytende innsats for norsk psykiatri.
Bibliografi
Sirnes skrev over 500 artikler om faglige emner og 22 bøker om medmenneskelige forhold. Han var faglig medarbeider i flere medisinske fagtidsskrifter. Mest kjent er nok boka Sinnets helse fra 1965, den ble trykket i mange opplag. Senere fulgte «...at vi skal elske hverandre», «Gled dere da» og «Den gode strid». For eldre mennesker ble bøkene «Å vokse i alder og visdom» og «Pensjonistboka» viktige bøker.
Anubias
Anubias er en slekt av blomsterplanter som opprinner i tropiske og sentrale deler av Vest-Afrika. De vokser hovedsakelig i elver og bekker, men kan også finnes i myrer. De har brede, tykke og mørke blader. Taksonomien til artene er ikke enda ferdig, noe som er tilfelle for mange vannplantearter, og de vitenskapelige navnene har ofte blitt endret.
Akvaristikk
Plantene er vanlige i akvarier, vanligvis festet til steiner eller røtter. I motsetning til de fleste andre akvarieplanter, foretrekker Anubias oftest dempet belysning, og kan også blomstre under vann. I akvariet bør den plasseres i skyggefulle områder, hvis ikke kan alger få fotfeste på bladene.
Mange akvarister regner plantene i denne slekten for noen av de enkleste å holde, siden lys- og næringskravene er veldig lave, men også fordi planteetende fisk ikke vil spise dem. Dette er grunnen til at Anubias er blant de få plantene som kan brukes i akvarier med afrikanske ciklider og gullfisk.
Saktevoksende
Alle artene vokser svært sakte. Vanligvis kommer et nytt blad hver tredje uke eller sjeldnere. Dessverre er dette en av de få artene som ikke reagerer på CO2-tilsetning.
Arter og varieteter
Den mest utbredte arten i akvariehandelen er ''Anubias barteri var. barteri''. Den kan oppnå en maksimal høyde på 30 cm, med blader på 15-25 cm lengde og 5-10 cm bredde. Det største medlemmet i slekten er Anubias heterophylla som kan bli opp til 60 cm høy, med 40 cm lange blader som er 10 cm brede. Den minste er ''Anubias barteri var. nana'', som blir 10 cm høy. Bladene blir opp til 3 cm lange og 2 cm brede.
Anubias kan vokse over vann (og vokser gjerne mye fortere når de kan stå med bladene i luft). Dette gjør at de kan brukes i paludarier.
Christopher Marlowe
Christopher «Kit» Marlowe (døpt 26. februar 1564, død 30. mai 1593) var en engelsk dramatiker, poet og oversetter fra elisabethansk tid. Han var den fremste elisabethanske tragedieforfatteren før William Shakespeare, og er kjent for sine fremragende blankvers, sine intense hovedpersoner, og sitt eget utidige dødsfall.
Marlowe var den yngste av de unge studenter, university wits, i London. Han hadde syv år med humanistiske studier i Cambridge bak seg, men hans litterære begavelse var åpenbar. Han hadde slipt sine ferdigheter med oversettelser fra klassisk diktning. Allerede Marlowes første drama, Tamburlaine den store, ble en stor suksess, og det synes som samtiden forsto at nytt var kommet til engelsk teater. Det er Tamburlaines veldige patos og lidenskapelige maktbegjær som er dramaets egentlige tema. Marlowes dristige billedspråk og effektfulle øyeblikk ga dramaet nerve, og hans blankvers hadde en fri og vekslende rytme som var innovativ. Marlowe staket ut en ny kurs for engelsk drama som hans tidlige død ikke selv ble mer enn torsoen av, men han overlot scenen til en verdig etterfølger i William Shakespeare, som selv anerkjente Marlowes innflytelse og forvaltet den store arven.
En ordre for Marlowes arrestasjon ble utstedt den 18. mai 1593. Ingen grunn ble oppgitt, skjønt det er antatt å ha vært i forbindelse med beskyldninger om blasfemi — et manuskript antatt å ha vært skrevet av Marlowe skal etter sigende ha inneholdt «vile heretical conceipts». Han ble ført for det kongelige råd for utspørring den 20. mai, og etter dette ble han beordret å rapportere til dem daglig. Ti dager senere ble stukket i hjel av Ingram Frizer. Om drapet hadde forbindelse med hans arrest har aldri blitt påvist.
Kontaktor
En kontaktor ligner på et relé, men er bedre egnet til å slutte større elektriske strømmer enn et relé, siden en kontaktor beveger seg raskere og med større kraft, noe som minsker sjansen for at kontaktsettet blir sveiset sammen ved høye strømstyrker.
Christopher Marlowe
Tidlig liv
Marlowe var sønn av en skomaker i Canterbury ved navn John Marlowe og dennes hustru Catherine. Datoen for når han ble født er ukjent, men han ble døpt den 26. februar 1564, og det er sannsynlig at han ble født noen dager tidligere. Han var således kun to måneder eldre enn sin samtidige William Shakespeare, som ble døpt den 26. april 1564 i Stratford-upon-Avon.
Kontaktor
Kontaktorens oppbygging
En kontaktor består av spole, jernkjerne (anker), hovedkontakter og hjelpekontakter.
Christopher Marlowe
Tidlig liv
Marlowe begynte på The King's School i Canterbury (hvor et hus er i dag oppkalt etter ham) og siden på Corpus Christi College ved University of Cambridge. Han mottok sin Bachelor of Arts i 1584. I 1587 nølte skolen med å belønne ham med en mastergrad på grunn av et rykte om at han hadde konvertert til katolisismen og hadde til hensikt å gå på det engelske college i Reims i Frankrike for å forberede seg til å bli prest.
Kontaktor
Spole og jernkjerne
Spolen er viklinger omkring en jernkjerne. Når det flyter strøm gjennom spolen, blir jernkjernen magnetisert og drar den bevegelige delen på kontaktoren til seg, og dermed virker den som en bryter. Den slår kontaktene av og på. Spolen merkes med tilkoblingene A1 og A2.
Christopher Marlowe
Tidlig liv
Imidlertid ble hans grad gitt som planlagt da det kongelige råd (Privy Council) blandet seg inn på Marlowes vegne, og ga ham anerkjennelse for hans «trofaste handlemåte» og «gode tjeneste» for dronningen. Hva Marlowes tjeneste innebar ble ikke utdypet av rådet, men dets brev til myndighetene i Cambridge har ført til mange spekulasjoner, hovedsakelig teorien om at Marlowe fungerte som en spion som arbeidet for Francis Walsinghams såkalte hemmelige tjenester. Det er dog ingen direkte bevis som støtter denne teorien, skjønt rådets brev i seg selv er bevis for at Marlowe hadde tjenestegjort for de engelske myndighetene i et eller annet forhold.
Kontaktor
Hovedkontakter
Hovedkontaktene bryter de tre fasene på motorstrømmen. Kontaktene er dimensjonert til å tåle strømmen i motoren, og kontaktorer lages derfor i ulike størrelser. Hovedkontaktene er merket med 1, 3, 5 der tilførselen skal kobles til, og 2, 4 og 6 der et termisk relévern tilpasset kontaktoren eller motorkabelene skal kobles til.
Christopher Marlowe
Litterær karriere
Dido, dronning av Kartago var Marlowes første drama. Det var muligens skrevet i samarbeid med Thomas Nashe. Det korte dramaet ble første gang trykt i 1594 av bokselgeren Thomas Woodcock, og tittelsiden oppgir at det var skrevet av Marlowe og Nashe, foruten at det ble spilt av skuespillertroppen Children of the Chapel, opprinnelig bestående av gutteskuespillere. Disse sluttet å ha faste opptredener i 1584, men det synes som om de hadde sporadiske framføringer helt fram til begynnelsen av 1590-tallet. Det er derfor usikkert når Dido ble satt opp, men en gang mellom 1587 og 1593 er det sannsynlige tidsrommet.
Kontaktor
Hovedkontakter
Det betyr:
Christopher Marlowe
Litterær karriere
Tamburlaine var det første stykke av Marlowe som beviselig ble satt opp på en scene i London i 1587. Stykket er en milepæl i tidlig engelsk drama ved å være et vendepunkt fra klosset språkføring og løs fortellergang hos tidligere engelske dramatikere, og til et friskt og levende språk og intelligent kompleksitet. Det er også blant de aller første engelske skuespill som benyttet seg av blankvers. Sammen med Thomas Kyds drama Den spanske tragedie er Tamburlaine betraktet som begynnelsen på den modne fase av elisabethansk teater. Tamburlaine var en suksess, og ble raskt fulgt opp med Tamburlaine Del II.
Kontaktor
Hjelpekontakter
Hjelpekontaktene, eller styrekontaktene som de også kalles, brukes til styring, alarm og signaler. De er merket med tosifrede tall, som 13-14, 21-22 osv. Det første sifferet angir kontaktens nummer i rekken av kontakter. Det andre sifferet angir om det er en NC (Normally Closed) som er 1 og 2 eller NO (Normally Open) som er 3 og 4. Hvis nummeret er 23-24 betyr det at kontaktsettet er nummer 2 i rekken og at den er NO.
NC, altså Normally Closed, vil si at kursen er sluttet når kontaktoren er uten spenning og omvendt når kontaktoren er koblet til spenning.
Christopher Marlowe
Litterær karriere
Edvard den andre var et stykke som opprinnelig hadde den lange tittelen The Troublesome Reign and Lamentable Death of Edward the Second, King of England, with the Tragical Fall of Proud Mortimer, og ble første gang satt opp i 1592 eller 1593. Dets handling er om avsettelsen av kong Edvard II av England av hans baroner og dronningen, som er fortørnet over innflytelsen som kongens favoritter hadde i hoffet og statens affærer. Det er et av de tidligste historiske skuespill i England, og således en nyvinning fra Marlowe. Historiske skuespill hadde inntil da vært krønikespill, og Shakespeares Henrik VI er et eksempel på den gamle typen hvor en konges navn i tittelen ikke var avgjørende for handlingen. Marlowe ga isteden en historisk karakterstudie, denne gangen av en svak og udugelig konge, dels av hans dronning som utvikler seg fra en tålmodig hustru til en hevngjerrig kvinne som tar sin manns fiende til sin elskede. «Det er antagelig også første gangen i engelsk dramatikk at en kvinnes karakterutvikling tegnes.»
Kontaktor
Virkemåte
En kontaktor består av en elektromagnet, et anker, en fjær og et varierende antall kontaktsett.
Christopher Marlowe
Litterær karriere
Massakren i Paris er et kort og enklere skuespill som synes å være gjort av Marlowe. Grunnen til tvilen er at den eneste bevarte tekstkopien av stykket synes å være en rekonstruksjon fra hukommelsen av den teksten som skuespillerne framførte, og stykket ble satt opp ti ganger i tiden 21. juni til 27. september 1594. Stykket forteller om Bartolomeusnatten, en voldsom massakre natten til 24. august 1572 da mellom 1000 og 2000 hugenotter i Paris ble myrdet, og som av engelsk publikum ble oppfattet som et av de aller mørkeste eksemplene på katolsk forræderi. Den bevarte tekstkopien har mye vold og vitser om drap, men lite om de sosiale verdier som muligens var i stykket, unntatt i en lang monolog i begynnelsen av stykket. Stykket har en lydløs (uten replikker) «engelsk agent» som i påfølgende tradisjon har blitt identifisert som Marlowe selv og hans forbindelser til de hemmelige tjenester. Sammen med Den tragiske historie om doktor Faustus er Massakren i Paris betraktet som Marlowes farligste skuespill, ettersom oppviglere og agitatorer i London kastet seg på stykkenes tema for å fremme mord på flyktninger fra Nederlandene, og faktisk blir dronningen advart om denne muligheten i stykkets siste scene.
Kontaktor
Virkemåte
Når det sendes en elektrisk strøm gjennom elektromagnetens vikling, blir ankeret tiltrukket av magnetfeltet. Den ene siden av kontaktsettet er festet til ankeret, og trekkes derfor med stor kraft i mot den andre siden av kontaktsettet. Ankeret kobler også inn hjelpekontaktene. Spolen kobles til A1 og A2 på kontaktoren. Hvis kontaktoren har for lite hjelpekontakter kan et hjelperelé brukes. Hjelpereleet MÅ parallellkobles med kontaktoren for å få korrekt virkemåte. En kontaktor kan også styres av en PLS.
Christopher Marlowe
Litterær karriere
Marlowes skuespill var enormt suksessfulle, uten tvil takket være den imponerende tilstedeværelse på scenen av skuespilleren Edward Alleyn. Han var uvanlig høy for sin tid, og de staute rollene som Tamburlaine, Faustus og Barabas ble antagelig skrevet spesielt for ham. Marlowes skuespill var fundamentet i repertoaret til Alleyns teaterselskap, Admiral's Men, gjennom hele 1590-tallet.
Kontaktor
Virkemåte
Når strømmen til elektromagneten blir brutt, trykker fjæren den ene siden av kontaktsettet tilbake til den normale stillingen.
Christopher Marlowe
Litterær karriere
Marlowe skrev også det mytologiske diktet Hero and Leander (utgitt med en utvidelse av George Chapman i 1598), den populære og lyriske The Passionate Shepherd to His Love, og oversettelser av Ovids Amores og den første boken av Lucanus' Pharsalia. To deler av Tamburlaine ble utgitt i 1590. Alle andre verker av Marlowe ble utgitt etter hans død. I 1599 ble hans oversettelser av Ovid forbudt, og alle kopier ble offentlig brent som en del av erkebiskop John Whitgifts energiske inngrep i hva som ble bedømt som støtende skrifter.
Legenden
Som med andre forfattere fra tudortiden er det ikke mye som er kjent om Marlowe. Det lille som finnes av bevis, er funnet i rettslige nedtegnelser og andre offisielle dokumenter. Dette har ikke hindret senere forfattere og skribenter av ulik art i å spekulere om hans aktiviteter og karakter. Marlowe har blitt beskrevet som blant annet spion, bråkmaker, kjetter og homoseksuell, foruten også som «magiker», «duellant», «tobakksbruker», «forfalsker» og en «rakeshell» (historisk engelsk betegnelse for en hjerteløs kvinneforfører). J.A. Downie og Constance Kuriyama har argumentert mot de mer aggressive spekulasjonene, men J.B. Steane har bemerket at «det synes absurd å avvise alle elisabethanske rykter og anklager som ‘Marlowe-myten’».
Spion
Marlowe har ofte blitt framstilt som en spion for den engelske regjeringen. Park Honans biografi fra 2005 hadde til og med «spion» i tittelen. og forfatteren Charles Nicholl har også spekulert i dette og foreslått at Marlowe ble rekruttert mens han ennå var på Cambridge. Bevarte nedtegnelser fra universitet fra perioden indikerer at Marlowe hadde en rekke fravær av uvanlig lengde i tiden 1584–1585, mye lengre enn hva som var tillatt i henhold til lærestedets regler. Bevarte opptegnelser for spiserom indikerte at han begynte å bruke penger med ødsel hånd på mat og drikke i løpet av de perioder han var til stede – langt mer han kunne ha hatt råd til på inntekten fra sitt kjente stipendium.
Som nevnt ovenfor beordret kongens råd universitetet til å belønne Marlowe med hans MA i 1587, benektet ryktene om at han hadde til hensikt å begynne på det engelske katolske lærestedet i Reims, og sa isteden at han hadde blitt beskjeftiget med uspesifiserte «affærer» i «emner som berører fordelene til hans land». Dette er fra et dokument datert 29. juni 1587, fra Kontoret for offentlige opptegnelser – Acts of Privy Council.
Det har tidvis blitt teoretisert at Marlowe var den «Morley» som var lærer for Arbella Stuart i 1589. Denne muligheten ble første gang fremmet i et brev av E. St John Brooks i 1937 til Notes and Queries, et litterært britisk magasin. John Baker har lagt til dette at bare Marlowe kunne ha vært Arbellas lærer grunnet fraværet av hvilken som helst annen kjent «Morley» med MA fra den aktuelle perioden og heller ikke på annen måte opptatt. Om Marlowe var Arbellas lærer (og en del biografer mener at «Morley» faktisk kan ha vært en bror av musikeren Thomas Morley) kan det indikere at han var en spion ettersom Arbella, niese av Maria Stuart, skottenes dronning, og fetter av Jakob VI av Skottland, den senere kong Jakob I av England, på den tiden var en sterk kandidat til å etterfølge den engelske trone etter den barnløse dronning Elisabeth I av England.
I 1592 ble Marlowe arrestert i byen Vlissingen i Nederlandene for sin påståtte deltagelse i forfalskning av mynter, antagelig tilknyttet aktivitetene til opprørske katolikker. Han ble sendt til skattmesteren, baron Burghley, men det ble ikke fremmet anklager eller besluttet fengsling. Denne arrestasjonen kan ha forstyrret et annet av Marlowes spionoppdrag: kanskje ved å gi myntpregingen til den katolske saken hadde sin årsak at han var sendt for å infiltrere tilhengerne av den aktive katolske konspiratøren William Stanley, og rapportere tilbake til Burghley.
Arrestasjon og død
Tidlig i mai 1593 ble flere løpesedler postert i London som truet protestantiske flyktninger fra Frankrike og Nederlandene som hadde bosatt seg i byen. En av disse løpesedlene, «Nidskriftet om den hollandske kirke», skrevet på blankvers, inneholdt flere hentydninger til Marlowes skuespill og var signert «Tamburlaine». Den 11. mai beordret det kongelige råd arrestasjon av de ansvarlige for disse nidskriftene. Den neste dagen ble Marlowes kollega Thomas Kyd arrestert. Kyds hybel ble gjennomsøkt, og et fragment av en kjettersk traktat ble funnet. Kyd forsikret at den hadde tilhørt Marlowe, som han hadde skrevet sammen med «i et værelse» rundt to år tidligere. På denne tiden hadde de arbeidet for en aristokratisk patron, antagelig Ferdinando Stanley, lord Strange.
Marlowe ble beordret arrestert den 18. mai da kongens råd åpenbart kjente til at han kunne bli funnet boende hos Thomas Walsingham. Dennes far var fetter av den avdøde Francis Walsingham, lederen for dronning Elisabeth Is hemmelige tjenester, og dronningens fullmektige på 1580-tallet. Han var mer dypt involvert i spionasje enn noen annen i kongens råd. Marlowe møtte pliktskyldig fram for kongens råd den 20. mai og ble instruert om å «gi sitt daglige fremmøte for deres herrer inntil han skal bli lisensiert til det motsatte». Onsdag den 30. mai ble Marlowe drept.
Ulike redegjørelser for Marlowes død kom i de neste årene. Francis Meres sier at Marlowe ble «stukket til døde av en sjofel tjenestemann, en rival av ham i hans utuktige kjærlighet» som straff for hans «epikurisme (nytelsessyke) og ateisme». I 1917 skrev Sidney Lee i Dictionary of National Biography at Marlowe ble drept i et fylleslagsmål, og dette blir som regel fortsatt fremmet som fakta.
Den offisielle redegjørelsen dukket opp først så sent som i 1925 da forskeren Leslie Hotson oppdaget likskuemannens rapport om undersøkelsen av Marlowes død som ble holdt to dager senere, fredag den 1. juni 1593. Marlowe hadde tilbrakt hele dagen i et hus i Deptford, eid av enken Eleanor Bull. Der hadde det også vært tre menn sammen med ham, Ingram Frizer, Nicholas Skeres og Robert Poley. Alle tre hadde vært ansatt av den ene eller andre av Walsinghamene. Skeres og Poley hadde bidratt til å snøre inn konspiratorene i Babingtonkomplottet, og Marlowe hadde en krangel med dem om en regning (i dag kjent som «Reckoning», «regnskapet»). De utvekslet «diverse ondskapsfulle ord» mens Frizer satt ved et bord mellom de andre to og Marlowe lå bak ham på en sofa. Marlowe hadde nappet til seg Frizers dolk og såret ham i hodet. I den påfølgende kampen, i henhold til likskuemannens rapport, ble Marlowe stukket over det høyre øyet, noe som drepte ham momentant. Juryen konkluderte med at Frizer hadde handlet i selvforsvar, og i løpet av en måned ble han benådet. Marlowe ble gravlagt i en umerket grav på kirkegård til St. Nicholas i Deptford rett etter det rettslige likskuet den 1. juni 1593.
Av disse og andre grunner har Charles Nicholl i sin bok The Reckoning on Marlowe's Death argumentert at det var mer ved Marlowes død enn det som kom fram på likskuet. Det er forskjellige teorier om graden av sannsynlighet. Ettersom det er kun skrevne dokumenter å basere noen konklusjoner på, og ettersom det er sannsynlig at de mest kritiske informasjonene om hans død aldri ble skrevet ned i det hele tatt, er det usannsynlig at de fulle omstendighetene rundt Marlowes død vil noen gang bli kjent.
Ateisme
Marlowe hadde et rykte for å være ateist i en tid hvor det var ille nok å være katolikk, og generelt farlig å ha avvikende religiøse oppfatninger, og således markere seg som en fiende av Gud. En del moderne historikere har imidlertid betraktet hans erklærte ateisme, som med hans påståtte katolisisme, som ikke mer enn et gjennomført og forseggjort påskudd i hans rolle som en spion for regjeringen. Samtidige bevis kommer fra en som anklaget ham i Vlissingen i Nederlandene, en angiver ved navn Richard Baines. Guvernøren i Vlissingen hadde rapportert at hver av mennene hadde «den onde hensikt» å anklage hverandre for å begå forfalskninger, og ville skifte side til fienden – katolikkene. En slik handling ville være «ateistisk» hos protestantene, som utgjorde den dominerende religiøse fraksjonen i England på denne tiden.
Etter at Marlowe var blitt arrestert i 1593, forela Baines overfor autoritetene et «notat som inneholdt meningen til en Christopher Marly angående hans forkastelige bedømmelse av religion, og forakt for Guds ord». Baines tilskrev Marlowe totalt atten punkter som eksempelvis «Kristus var en horesønn og hans mor uærlig [ukysk]», «kvinnen fra Samaria og hennes søstre var horer og at Kristus kjente dem uærlig», og «Sankt Johannes døperen var sengekamerat med Kristus og lente seg alltid mot hans bryst» (sammenlign Johannesevangeliet 13:23-25), og «at han benyttet seg av ham som synderne i Sodom.» Han antydet også at Marlowe hadde katolske sympatier. Andre avsnitt vitnet mer om en skeptiker: «han overtalte menn til ateisme, ... at de ikke skulle være redde for busemenn og nisser».
Tilsvarende eksempler på Marlowes utsagn ble gitt av Thomas Kyd etter at han var blitt fengslet og muligens torturert (se over); både Kyd og Baines knyttet Marlowe til matematikeren Thomas Harriot og Walter Raleighs sirkler. Andre dokumenter hevdet rundt den samme tiden at «en Marlowe var i stand til å vise mer fornuftige grunner til ateisme enn noen geistlige i England er i stand til å bevise guddommelighet, og at … han har lest ateistiske læresetninger for sir Walter Raleigh og andre».
En del litteraturforskere mener at Marlowe søkte å utbre disse synspunktene i sine verker og at han identifiserte seg med sine opprørske og ikonoklastiske hovedfigurer. Imidlertid måtte skuespill bli godkjent av instansen Master of the Revels før de kunne bli oppført, og sensuren av utgivelser var underlagt kontrollen til erkebiskopen av Canterbury. Tilsynelatende var det ingen av disse autoritetene som betraktet Marlowes verker som uakseptable, unntatt Amores.
Seksualitet
Som sin samtidige William Shakespeare ble Marlowe tidvis i dag beskrevet eller framstilt som homoseksuell. Spørsmålet om en elisabethansk person var gay (tidligere engelsk betydning «lystig»/«levemann», i dag «homse») eller homofil i moderne forståelse er anakronistisk; i elisabethansk tid ble det som i dag blir framstilt som homofilt eller bifilt forstått mer som en seksuell handling framfor utelukkende en seksuell orientering eller identitet. Samtidig kunne den poetiske inderligheten som ble uttrykt mellom menn av eksempelvis Shakespeare eller andre, være heftige tillitserklæringer mellom menn som i dag ville bli feilaktig tolket som seksuelle uten at de nødvendigvis var ment som sådan i den tid de ble uttrykt. En del forskere har argumentert at bevisene for at Marlowe var homse er ikke tilstrekkelige og at hentydningene til hans seksualitet er ganske enkelt overdrevne rykter produsert etter hans død. Richard Baines rapporterte at Marlowe har sagt at «alle som ikke elsker tobakk og gutter er tåper». David Bevington og Eric Rasmussen beskriver Baines’ vitnemål som «upålitelig» og kommenterte at «Disse og andre vitnemål trenger å bli nedvurdert for sine overdrivelser og for at de ble produsert under rettslige omstendigheter som vi vil vurdere som en heksejakt.» Andre forskere har imidlertid pekt på hva som kan tolkes som homofile tendenser i Marlowes tekster, i den grad at de kan oppfattes som bevis på forfatterens egen legning: i Hero and Leander skrev Marlowe om den mannlige ynglingen Leander, «in his looks were all that men desire» («hans utseende var alt som menn ville ønske») og at da ynglingen svømte ut for å besøke Hero ved Sestos, ble havguden Neptun seksuelt opphisset, ''«imagining that Ganymede, displeas'd ... the lusty god embrac'd him, call'd him love ... and steal a kiss ... upon his breast, his thighs, and every limb ... [a]nd talk of love», mens gutten, naiv og uoppmerksom på antikkens greske kjærlighet, sier avvisende at «You are deceiv'd, I am no woman, I … Thereat smil'd Neptune.»''
Omdømme i samtiden
Uansett hvordan Marlowe blir bedømt av dagens litteraturforskere, biografer og andre forfattere, ble han av sine samtidige både beundret og var en betydelig inspirator. I løpet av uker etter hans død minnet George Peele ham som «Marley, musenes yngling»; Michael Drayton skrev at han «hadde i seg de stolte himmelske ting / Det de første poeter hadde», og Ben Jonson skrev om «Morlowes mektige linje». Thomas Nashe skrev varmt om sin venn, «stakkars avdøde Kit Marlowe». Det samme gjorde utgiveren Edward Blount i dedikasjonen av Hero and Leander til sir Thomas Walsingham.
Blant de få samtidige dramatikere som uttrykte seg negativt om Marlowe var den anonyme forfatteren av stykket The Return From Parnassus (1598) fra University of Cambridge som skrev at «Pity it is that wit so ill should dwell, / Wit lent from heaven, but vices sent from hell.»
Marlowe og Shakespeare
Den mest berømte hyllest til Marlowe ble vist av Shakespeare i Som dere vil ha det (As You Like It) hvor han ikke bare siterer en linje fra Hero and Leander (Dead Shepherd, now I find thy saw of might, «Who ever loved that loved not at first sight?»), men også gir klovnen Touchstone ordene «When a man's verses cannot be understood, nor a man's good wit seconded with the forward child, understanding, it strikes a man more dead than a great reckoning in a little room.» Dette synes å være en referanse til Marlowes mord som involverte en slåsskamp over en reckoning, regning, foruten også til en linje i Marlowes Jøden fra Malta; «Infinite riches in a little room».
Den nær jevnaldrende Shakespeare var meget påvirket av Marlowe i sine tekster, noe som kan bli sett i gjenbruken av Marlowes tema i Antonius og Kleopatra, Kjøpmannen i Venedig, Kong Richard II og Macbeth fra henholdsvis Dido, Jøden fra Malta, Edward den andre og Doktor Faustus. I Hamlet, etter møtet med de reisende skuespillerne, anmoder Hamlet skuespilleren om å framføre en tale om Trojakrigen som i 2.2.429-432 har et ekko av Marlowes Dido, dronningen av Kartago. I Kjært besvær forgjeves fører Shakespeare fram karakteren «Marcade» (tre stavelser) i en bevisst anerkjennelse av Marlowes figur «Mercury», også til stede i Kongen av Navarra i Massakren i Paris. Betydningen for de blant Shakespeares publikum som hadde lest Hero and Leander, var Marlowes identifikasjon av seg selv med guden Mercury (Merkur).
I Richard III har Shakespeare framstilt kongen i mørke farger og gjort ham til nær et uhyre i overensstemmelse med tudortiden, men han har åpenbart lært av Marlowe ved å stille et amoralsk menneske i sentrum av dramaet. I Jøden fra Malta tegner Marlowe en sterk og patetisk figur i sentrum som kan ses som en forløper til Shakespeares «Shylock». I Marlowes siste drama, Edward den andre, bød han på en nyvinning i form av det historiske karakterdramaet. Engelsk historisk drama hadde inntil da vært krønikespill hvor kongen i stykkets tittel ikke hadde avgjørende betydning for handlingen. Hos Marlowe ble det isteden en historisk karakterstudie, noe Shakespeare lærte av, ikke minst i Richard III.
«Shakespeare» som Marlowes dekknavn
Gitt de uklare omstendighetene rundt Marlowes død har det siden slutten av 1800-tallet vokst fram en ide om at Marlowe satte i scene sin egen død og fortsatte å leve og skrive under det påtatte navnet «William Shakespeare». Det er dog akademisk enighet om å avvise alternative kandidater til Shakespeares forfatterskap, inkludert det til Marlowe.
Den marlovianske teori, som engelskmennene kaller den, innbefatter at 16 jurymedlemmer ved likskuet som erklærte ham død var med på svindelen. Det er et faktum at samtiden var overbevist om at Marlowe var død på det tidspunkt da han døde. Det finnes ingen direkte bevis for teorien om at Marlowe svindlet sin død, og den andre delen, at Shakespeare var Marlowes pseudonym, er heller ikke overbevisende, ettersom både Marlowes skrivestil og hele hans verdensbilde er altfor forskjellige fra Shakespeares til at det er mulig, foruten at alle direkte bevis som peker på at Shakespeare er forfatteren av Shakespeare er overveldende.
Den første som fremmet teorien om at Marlowe var forfatteren av Shakespeares verker var forfatteren Wilbur G. Zeigler, som presenterte sin sak i forordet til sin roman fra 1895: It was Marlowe: a story of the secret of three centuries («Det var Marlowe: en fortelling om tre århundres hemmelighet») Tidligere enn Zeigler hadde det faktisk vært hevdet at «Christopher Marlowe» var et pseudonym som Shakespeare benyttet da han først kom til London. Dette ble foreslått anonymt i en utgave av The Monthly Review i 1819, skribenten har siden blitt identifisert som en William Taylor fra Norwich.
Det første essay som ble skrevet utelukkende med dette for øye var av Archie Webster i 1923. Disse to ble utgitt før Leslie Hotsons oppdagelse i 1925 av likskuet ved Marlowes død. Siden den gang har det uansett vært flere andre bøker som har støttet denne ideen, og kanskje de to mest innflytelsesrike har vært ved Calvin Hoffman (1955) og Dolly Walker-Wraight (1994). Hoffmans hovedargument er sentrert rundt likhetene i skrivestilen til de to forfatterne, særlig i bruken av tilsvarende ideer, såkalte parallellismer. Walker-Wraight følger Webster, men går mer inn i hva som hun ser som den sanne meningen i Shakespeares sonetter.
Bibliografi
Dateringen av verkene er tilnærmet.
Skuespill
Skuespillet Lust's Dominion ble tilskrevet Marlowe i den første utgivelsen i 1657, men forskere og litteraturhistorikere har bortimot enstemmig avvist at Marlowe var forfatteren.
Joralf Gjerstad
Joralf Gjerstad (født 11. april 1926, død 18. juni 2021 ), også kjent som «Snåsamannen» og «Snåsakallen», var en norsk politiker, forfatter og «klarsynt» og helbreder med «varme hender». Det stod strid om han virkelig hadde de evner som han ble tillagt å ha. Gjerstad skrev flere lokalhistoriske bøker, i tillegg til selvbiografier.
Bakgrunn
Gjerstad ble født i enkle kår og fikk bare fem års skolegang. Han kom til verden som nummer seks i søskenflokken på åtte barn. Han arbeidet på Snåsa meieri, og var i 16 år klokker i Snåsa kirke (Den norske kirke). Han var lokalpolitiker, blant annet som varaordfører for Arbeiderpartiet.
Gjerstad fortalte selv at han allerede som barn skjønte at han hadde evner utenom det vanlige. Han sier at det gikk synskhet i slekten hans, og at denne evnen til å se var sterk hos ham selv. I tillegg hevdet han å kunne helbrede folk. Han sa videre at han lenge prøvde å skyve bort evnene som tidvis var tunge å leve med, men som 21-åring og soldat i Tysklandsbrigaden ble han spådd av en eldre kvinne han tilfeldigvis møtte, som mente han ville bli kjent over hele Norge gjennom å hjelpe folk.
Ry for påstått helbredende evner, kjendisstatus
Siden da behandlet han tusenvis av mennesker gjennom femti år, og det er blitt hevdet at han helbredet mange av dem med sine varme hender og diagnostiserende synskhet.
En rekke kjente personer søkte hjelp hos Gjerstad, blant annet skal Petter Northug ha søkt hjelp hos ham per telefon under Tour de Ski i 2009. Bjarne Håkon Hanssen fikk samme år kritikk fordi han som helseminister uttalte at Snåsamannen hadde kurert hans sønn for kolikk i 1997.
Gjerstad tilkjennegav et kristent livssyn. Han var gift med Signe Marie Gjerstad fra 1954 frem til hennes død i 2017. De fikk tre barn sammen.
Joralf Gjerstad mottok Kongens fortjenstmedalje i sølv. Han ble i 2006 utnevnt til årets trønder av NRK Trøndelag. Høsten samme år sendte NRK en egenprodusert dokumentarfilm om ham med tittelen Kjenner du varmen?.
Gjerstad avslo å la seg teste av «vitenskapsfolk eller annen ekspertise». Hans evner er derfor ikke påvist utover anekdoter om helbredelser og spådommer. Til tross for at det er anslått at han har behandlet 50,000 personer er det få registrerte tilbakemeldinger på ham i NAFKAMs register for eksepsjonelle sykdomsforløp. Gjennomganger av hans spådommer har vist at han ikke treffer bedre enn hva man kunne forvente av ren gjetning. Norske forskere var skeptisk til ham og til den ukritiske responsen i norsk medier. Den amerikanske skeptikeren James Randi tilbød Gjerstad én million dollar i premie hvis han kunne demonstrere sine evner under kontrollerte forhold.
Også hans søster Ingeborg Gaundal var sterkt skepsis til Jordal sine evner.
I januar 2016 hadde Margreth Olins dokumentarfilm Mannen fra Snåsa premiere. Ifølge økonomitidsskriftet Kapital, hadde forlag, bokhandlere, forfattere, regissører, filmselskap og kinoer hatt en omsetning på 120 millioner kroner knyttet til merkevaren Snåsamannen. Medisinprofessor Tor K. Larsen, som mente at Joralf Gjerstad hadde «lurt tusenvis av nordmenn trill rundt», tilføyde at han «visstnok ikkje [har] skodd seg økonomisk på kvakksalveriet sitt».
Blant emner som opptok ham var emigrasjonen fra Snåsa til Amerika. Forbindelsen mellom Snåsa og St. Olaf College i Minnesota, der en av grunnleggerne, den lutherske presten Bernt Julius Muus, kom fra Snåsa, ble dokumentert av Gjerstad.
Han døde 18. juni 2021 på Snåsa sykehjem, i en alder av 95 år. Gjerstad ble begravet fra Snåsa kirke 29. juni 2021.
Gjerstadhuset
Gjerstads barndomshjem, Gjerstadhuset, ble offisielt åpnet for publikum den 23. juni 2012.
Fylkesvei 7840
Fylkesvei 7840 (Fv7840) går mellom Skøelv i Sørreisa og Sørfjorden i Dyrøy kommune. Veiens lengde er 42,1 km.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 211 (Troms). 2019 ble også den tidligere fylkesvei 214 (Troms) arm av veien.
Willem van Enckenvoirt
Willem van Enckenvoirt, også Enckevoirt (født 22. januar 1464 i Mierlo i dagens Noord-Brabant i Nederland, død 19. juli 1534 i Roma) var den annen kardinal noensinne fra de nordlige Nederlandene (det som i dag er Nederland) -- den første var kardinal Adriaan Florenszoon Dedel van Utrecht, som ble pave Hadrian VI i 1522.
Bakgrunn
Willem van Enckenvoirt var sønn av en bonde, Willem van Enckevoirt den eldre., og siktet mot en kirkelig løpebane. Han studerte i Leuven, antagelig under Adriaan Boeyens, den senere pave Hadrian VI.
I 1489 ble han sendt til Roma der han fortsatte studiene ved La Sapienza, og tok sin lisensiatgrad i 1505.
I 1495 ble Willem del av det pavelige hoff og fikk mange prebender. Dermed fikk han innkomster fra menigheter uten faktisk å være tilstede der som sogneprest, noe som var vanlig den gang. Han representerte menighetenes interesser i Roma. Han fikk også sikret flere av sine slektninger høye stillinger i Roma.
Kardinal
Han ble kreert til kardinal i september 1523 av pave Hadrian VI, med Santi Giovanni e Paolo som tittelkirke. Han var etter alt å dømme denne paves eneste kardinalsutnevnte. Han var da blant annet biskop av Tortosa i Spania, skjønt han residerte i Roma. Han var sammen med Theodoricus Hezius denne nedertyske/nederlandske pavens nærmeste betrodde.
Etter pave Hadrians død i 1523 beholdt Willem van Enckevoirt sine høye stillinger og fortsatte med sit politiske engasjement, som for eksempel overdragelsen av erkebispedømmet Utrechs alle landbesittelser til Karl V, og ved han keiserkroning i 1530. Under Sacco di Roma - da keiserens styrker plyndret Roma i 1527 - betalte han 40,000 scudi til kaptein Odone for å beskytte hans hus og eiendommer.
Senere, i 1529, ble han biskop av Utrecht, men residerte for det meste i Roma. Siste gang han besøkte hjemlandet var i 1532.
Willem, som var pave Hadrians testamentfullbyrder, tok initiativet til et gravmæle for ham i kirken Santa Maria dell'Anima. Monumentet ble utformet av Baldassare Peruzzi og der fikk man også plass til Willems navn og våpen. Han finansierte også dekorasjonen i samme kirkes Barbara-kapell i av maleren Michiel Coxcie.
Vegard Rikheim
Vegard Rikheim (født 28. september 1997) er en norsk badmintonspiller som representerer Frogner IL og Solrød Strand (Danmark).
Han har vunnet seks NM-gull siden 2016.
Maragusan
Barangayer
Maragusan er inndelt i 24 barangayer.
NM i hopp uten tilløp 1950
NM i hopp uten tilløp 1950 var en del av NM i friidrett 1950.
Mesterskapet ble arrangert i Bergen 12. mars. Arrangør var Laksevåg TIL.
Rettshjelper
Før 1992 gjaldt det i Norge et advokatmonopol. Det ble åpnet for at andre enn advokater kunne yte rettshjelp i 1992, slik at det etter 1992 i hovedsak er riktigere å snakke om et juristmonopol på ervervsmessig yting av rettshjelp; unntaket er den retten revisorer og andre kan få på avgrensede områder.
Jurister
Personer med juridisk embetseksamen/master i rettsvitenskap, dvs. personer som har gjennomgått det norske profesjonsstudiet i rettsvitenskap, har en generell rett til å yte rettshjelp på alle områder og trenger bare å registrere virksomheten på tilfredsstillende måte. Karakteristisk for virksomheten er at den likner mye på advokaters virksomhet. Rettshjelperen, på lik linje som en advokat, bistår sin klient i enhver juridisk problemstilling, både forebyggende og ved konfliktsituasjoner, og søker på samme måte som en advokat et resultat som er til det beste for sin klient. Advokater bruker i gjennomsnitt mer enn to tredjedeler av tiden på juridisk rådgivning utenfor rettsvesenet, og rettshjelpere har de samme rettighetene som advokater når det gjelder denne typen virksomhet, og er i likhet med advokater underlagt taushetsplikt. Hovedforskjellen mellom advokat og rettshjelper er at rettshjelperen må ha tillatelse fra domstolen i den enkelte sak dersom rettshjelperen skal føre sak som prosessfullmektig for sin klient ved domstolene. Dette er det vanligvis uproblematisk å få. Forarbeidene til tvisteloven (NOU 2001: 32) fastslår at «advokater har ikke noe monopol på å opptre som prosessfullmektiger». For både advokater og rettshjelpere er det vanligvis et mål å løse juridiske problemer før de når domstolene, og begge yrkesgruppene bruker vanligvis kun en mindre del av tiden på å føre rettssaker i rettssystemet.
Innføringen av en generell rett for personer med profesjonsstudiet i rettsvitenskap til å yte rettshjelp innebærer økt konkurranse i et marked hvor advokater hadde monopol før lovendringen i 1992; det tidligere advokatmonopolet ble ofte kritisert for å være mer lukket enn f.eks. autorisasjonsordninger som gjelder for helsepersonell og ikke nødvendigvis merittbasert, og det var ikke uvanlig at personer som allerede hadde bevilling ansatte sine egne barn og dermed gav dem adgang til advokatprofesjonen. Rettshjelpere har tradisjonelt ligget noe lavere i pris, særlig sammenlignet med advokater ved de større og mer etablerte advokatfirmaene.
Statsautoriserte revisorer og registrerte revisorer
Statsautoriserte revisorer og registrerte revisorer har en generell rett til å gi bistand med skattemeldinger, skatteklager og henvendelser til skattemyndighetene, et arbeid som ligger i skjæringsfeltet mellom det økonomi-/revisjonsfaglige og det juridiske.
Andre
Personer med tilfredsstillende utdannelse innen spesielle rettsområder kan etter nærmere vurdering fra Tilsynsrådet for advokatvirksomhet gis tillatelse til å yte rettshjelp på et avgrenset område de har kompetanse på. Denne muligheten er en unntaksbestemmelse etter forbilde av unntaket som gjelder for statsautoriserte revisorer og registrerte revisorer.
Julian Dicks
Julian Andrew Dicks (født 8. august 1968 i Bristol) er en tidligere engelsk fotballspiller. Hans posisjon på banen var venstreback. Han var kjent som en hardhaus, og kallenavnet hans var «The Terminator».
Dicks begynte sin karriere i 1985 i Birmingham. Han ble i klubben til 1988, da han ble kjøpt til West Ham for £300 000. Han spilte 159 ligakamper og scoret 29 mål for London-klubben.
17. september 1993 ble han kjøpt til Liverpool for £1 500 000 av manager Graeme Souness. Dicks ble ikke noen suksess i Anfield-klubben, og etter kun en sesong returnerte han til West Ham etter å ha spilt 28 kamper og scoret 3 mål for de røde.
I sin andre periode i West Ham ble han en stor suksess. Han ble fire ganger kåret til årets spiller av supporterne.
Dicks forlot fotballen for godt i 2002 på grunn av skader. Han begynte med golf, og ble faktisk profesjonell spiller. Skadene gjorde at han ikke kunne satse fullt på golfen, og spiller nå kun for moro skyld.
Dicks følger nøye med hva som skjer i West Ham, og i sesongen 2004/2005 kritiserte han offentlig daværende manager Alan Pardew.
Even Arntzen
Even Arntzen (født 16. desember 1962 fra Lødingen) er en norsk litteraturforsker med Knut Hamsuns forfatterskap som spesialitet. Han er professor i allmenn litteraturvitenskap ved Universitetet i Tromsø.
Arntzen skrev en hovedfagsoppgave om Knut Hamsun i 1988 med tittel - Se, Natten er Livet og Kvinden dets Hærsker.' Ein intertekstuell analyse av Knut Hamsuns dramatikk. Han tok doktorgraden om Hans E. Kincks forfatterskap (Vraal og hans litterære søsken. Intertekstualitet i Hans E. Kincks Driftekaren og Paa Rindalslægret i 1995. Han har dessuten utgitt en roman, Veien mot Ngàje Ngài i 2002. Siste utgivelse: Hamsuns verden. Opprør, skapelse og sirkulasjon. Fra Ibsen til Knausgård. (2019)
Arntzen var styreleder i Hamsun-Selskapet fra 2000 til 2012.
Clear
Clear (irsk: Cléire (offisielle navn), også Oileán Chléire og Cape Clear) er en øy på sørvestkysten av Irland (ikke forveksles med øya Clare Island). Clear ligger i det irske grevskapet Cork. Øya er det sørligste området i Irland med fast bosetning, og har i henhold til folketellingen i 2016 en befolkning på 147. Det er hovedsakelig irsk som er talespråket på øya, og den er derfor innenfor av gaeltachtområdene hvor irsk er praktisert eller forstått.
Den nærmeste naboøya er Sherkin Island, som ligger 2 kilometer øst for Clear. Øya er delt inn i Øya er delt i en vestlig og en østlig halvdel av et eid kalt Waist, med North Harbour til landsiden og South Harbour på havsiden. Ferger seiler regelmessig fra North Harbor til Schull og Baltimore på fastlandet. Sørhavnen er en populær kaiplass for yachter og fritidsbåter.
Historie
Neolittisk tid (bondesteinalderen) på Irland varte fra omtrentlig 4 000 til 2 400 f.Kr. På denne tiden var Irland utkanten av Europa. I sameksistens med samtidige jegere og samlere ryddet steinalderens bønder den irske øya for skog for sine gårder og bygge sine retangulære og senere sirkulære hus. De dannet et tidlig organisert samfunn som med tiden kom til bygge store megalittiske graver med komplekse dekorasjoner. På øya Clear, selve sørspissen av Irland, har arkeologiske undersøkelser vist til levninger som skålgroper, brente kokgroper ved Gort na Lobhar som irsk arkeologi kaller fulacht fiadh, men også funnet en neolittisk ganggrav ved Cill Leire Forabhain, og flere stående steiner rundt på øya.
Det eldste fortidsminnet på øya er imidlertid Cape Clear-steinen, «det mest gåtefulle arkeologiske oppdagelsen på noen av Irlands øyer». Det er stein med inngraveringer av spiraler og zikk-zakk, typisk kjennemerke for den neolittiske sivilisasjonen ved Brú na Bóinne som Newgrange er en del av i grevskapet Meath. Slike særskilte levninger fra den 5000 år gamle kulturen er normalt ikke funnet i Munster, langt mindre på en øy utenfor kysten av grevskapet Cork. Megalittisk kunst finnes hovedsakelig nord og øst i Irland, slik at Cape Clear-steinen er et klart unntak og indikerer en tilstedeværelse av en ganggrav på øya.
Cape Clear-steinen er en stor, langstrakt, rektangulær form med en glatt overflate. At den er delte i to har sin årsak at den øverste delen i sin tid ble skilt fra den nedre, men det meste av dekorasjonen i den øvre delen er blitt bevart. Innrissingene er hogd ut i det som kalles for Fourknocks-stilen, en sammenhengende utforming som dekker en overflate i sin helhet. Steinen viser løpende spiraler som er innrammet av parallelle sikksakklinjer. Fourknocks-stilen har navn etter en liten neolittisk gravhaug i sørøstlige Meath som er en del av et kompleks med flere små steder med sikksakk-symboler er et framtredende trekk på mange stein med helleristninger.
Cape Clear-steinen ble funnet på 1800-talet og flyttet av pastor John O'Leary til hagen hans på Sherkin Island. Da han selv flyttet bort i 1881 etterlot han steinen der. Den ble gjenoppdaget i 1945 da den ble overført til University College Cork og senere til Cork Public Museum. I 1984 oppdaget arkeologer spor etter en forhistorisk konstruksjon, med et kammer og mulig passasje (gang), på toppen av Quarantine Hill, på øya Clear. Arkeologer mener stedet er restene av en ganggrav og den sannsynlige opprinnelige plasseringen av Cape Clear-steinen.