cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fritt vilt II
Handling
I mellomtiden har politimesteren gått gjennom en rekke gamle saker over tidligere forsvinninger, og han trekker slutningen at fjellmannen har drept mennesker i Jotunheimen over flere tiår. Fjellmannen var tidligere et forstyrret, voldelig barn hvis foreldre eide et hotell i fjellet - frem til fjellmannen drepte dem. Politiet går tilbake til fjellsprekken, hvor de oppdager mange flere kropper - som har ligget der i mange år. På sykehuset begynner fjellmannen å drepe flere personer over hele sykehuset. Daniel og Camilla låser til slutt fjellmannen nede i kjelleren. Daniel blir senere plukket opp av moren hennes, og blir tatt med vekk fra sykehuset. Når politiet dukker opp beordrer de Jannicke og Camilla til å holde seg utenfor sykehuset, samtidig som de går inn for å pågripe den (tilsynelatende fangede) fjellmannen. Men betjentene oppdager snart at fjellmannen har slått ut kjeller-døren, og kommet seg løs. Fjellmannen angriper flere av betjentene, og dreper dem alle - bortsett fra Ole, Camillas kjæreste, som blir alvorlig såret.
Fjellmannen går deretter til angrep på Jannicke og Camilla, før han blir skutt og tilsynelatende drept av den døende Ole. Jannicke trøster Camilla, før hun snur seg for å oppdage at fjellmannens kropp har forsvunnet inn i skogen - antagelig på vei mot det nå forlatte hotellet i fjellet, hvor han hadde bodd i mange år. Den målbevisste Jannicke bestemmer seg for å gå tilbake til hotellet for å drepe mannen en gang for alle, til tross for Camillas advarsel. Jannicke reiser med snøscooter til hotellet, men hun sovner samtidig som hun venter på at fjellmannen skal komme tilbake. Når hun våkner igjen, står mannen rett bak henne. Etter en kort og intens konflikt blir mannen skutt av den nylig ankomne Camilla. Jannicke skader ham deretter med mannens egen hakke, før hun skyter ham med en haglgevær rett i hodet for å forsikre seg om at han virkelig er død.
Teisen
Teisen er et boligstrøk i Bydel Alna i Oslo, mot sørvest i Groruddalen. Området Fjellhus, som ligger mellom Teisenveien og Caspar Storms vei, består, i motsetning til Teisen park og Teisen vest, hovedsakelig av eneboliger, og er i grunnen et eget boligstrøk. Allikevel, grunnet deres nærhet til hverandre, er det ikke uvanlig å referere til Fjellhus som en del av Teisen. Navnet Teisen kommer fra Teisen Gård som i dag er en barnehage, med navn Teisen Gård Barnehage. Dersom man regner Fjellhus som en del av Teisen, grenser området til Østre gravlund i vest, Bryn i sør, Breivoll i øst og nordøst (med Tveita like øst for dette igjen). Ulven kommer av Ulven Gård med Østre Aker kirkegård i nord, og Valle i nordvest. Navnet Fjellhus kommer av Fjellhus gård og Fjellhus bruk.
Navnet er etter Teisen gård. Søndre Teisen ble i 1582 utlagt til fri gressgang og fedrift for borgernes dyr i Oslo. Fra 1666 regnet man Teisen som slottsmark. I 1844 ble det på Teisen gjort et rikt funn av sølvsaker, muligens nedgravd i 960-årene. Før boligutbyggingen var Teisen vesentlig jordbruksområde. Teisen teglverk ble nedlagt i 1883. Teisen eng ble kjøpt av Kristiania kommune i 1918. Den eldre bebyggelsen hadde tilknytning til forstaden Bryn. Teisen videregående skole åpnet i 1921 og nedlagt i 1984. I dag brukes Teisen skole til asylmottak. Man bygget 3-, 4- og 5-etasjes boligblokker på Teisen over to større felt i OBOS-regi. Første fikk navnet Teisen borettslag (senere Teisen park borettslag) og de første blokkene sto klare for innflytting i 1950. Fire år senere flyttet man også inn i Teisen vest borettslag, som ligger nærmere Østre gravlund og Bryn brannstasjon. I Regnbueveien fra nummer 1 til 17 finner man 5-etasjer høye boligblokker. Arkitektene var Frode Rinnan, Olav Tveten, Kjell og Ulf Colbjørnsen. Det har også vært noe boligreising i senere år.
Bryn skole ligger på Fjellhus. Skolen har trinn fra 1 til 7, og barn fra Teisen- og Ulvenområdet og Fjellhus går her.
Olav Breck
Olav Breck (født 16. februar 1895 i Hamar i Hedmark, død i Bergen 1988) var en norsk kommunal tjenestemann i Bergen kommune.
Breck var sekretær ved forskjellige borgermesterkontor mellom 1925 og 1938, lønnssjef i Bergen kommune 1938 -1945, rådmann ved 4. avdeling 1945 -1949 og finansrådmann 1949 - 1965.
Rådmann Breck medvirket til at Bergen på femtitallet gjennomgikk en stor utvikling og utbygging. Kommunen boret tunnel gjennom Løvstakken (ferdig 1968, etter Brecks avgang) og bygget Norges første drabantby, Fyllingsdalen, på baksiden av fjellet. Mye av planleggingen samt kjøpet fra Fana kommune i 1955 sto finansrådmannen for, og kommunikasjonene i hele byen ble utbygget under hans ledelse. Finansrådmannen ble styreformann i det kommunalt eide A/S Nygårdstangen med stort innslag også fra Bergens storborgerskap både på eiersiden og i styret. Busstasjonen i Bergen ble bygget (åpnet 1958), med samme styre- og eierstruktur. For første gang, og i stor målestokk, ble bussrutene synkronisert og sentrert i det underjordiske systemet under bakken i den sentralt plasserte busstasjonen. Før Breck gikk av som finansrådmann i 1965 var planleggingen av tunnelen og den nye bydelen i full gang under hans ledelse. Han bygde også den ikoniske Ulriksbanen.
Samuel P. Huntington
Samuel Phillips Huntington (født 18. april 1927 i New York, død 24. desember 2008 i Martha’s Vineyard i Massachusetts) var en amerikansk statsviter.
Han ble uteksaminert med laud fra Yale University som 18-åring, og etter å ha tjenestegjort en tid i United States Army, tok han mastergrad ved University of Chicago. Deretter tok han doktorgrad ved Harvard University, hvor han begynte å undervise som 23-åring i 1950. Huntington underviste ved Harvard University 1950–1959, og var professor i statsvitenskap og visedirektør ved Institutt for krigs- og fredsstudier ved Columbia University 1959–1963. I 1963 kom han tilbake som professor ved Harvard University, hvor han ble værende til sin død i 2008.
Huntington var tidligere kjent for sine analyser av sivile og militære regimer, ikke minst i Latin-Amerika. Han ble først kjent i 1960-årene, da han hevdet at økonomisk fremgang ikke uten videre vil føre til demokrati i tidligere kolonier i den tredje verden. Første gang Huntington lanserte teorien om «sivilisasjonenes sammenstøt», var i en artikkel i tidsskriftet Foreign Affairs i 1993. Teorien ble siden bearbeidet i bokform, og har øvet stor innflytelse på samfunnsdebatten siden 1990-årene.
Han ble tatt opp som medlem i American Academy of Arts and Sciences i 1965.
L’Artige-demningen
L'Artige-demningen er en demning med vannkraftverk i Frankrike. Den er anlagt øverst i sideløpet Maulde ved kildene til elva Vienne, som er ei stor sideelv til vasdraget Loire. Demningen leverer kraft til eget vannkraftverk knyttet direkte til damanlegget. Reservoaret som demmes opp er på 23 hektar (0,23 km²).
Anlegget ligger øst for storbyen Limoges, sørøst i departementet Haute-Vienne og samtidig nær grensen til nabodepartementet Creuse i nord, beliggende i regionen Nouvelle-Aquitaine.
Elva Viennes øvre løp (Maulde) har 17 demninger ovenfor byen Limoges, og ytterligere 4 nedenfor. Dessuten er det 7 damanlegg i sideelva Creuse i øst. I alt har de beskjedne damanleggene i Limoges-regionen en installert, samlet kapasitet på 262 MW, og mange av dem er fra første halvdel av 1900-tallet. De eies av Electricite de France (EDF). I tillegg er det også en uavhengig eid demning i sideelva La Couze mellom Vienne- og Creuse-vassfarene.
Meldal kirke
Meldal kirke er en langkirke fra 1988 i Meldal (fra 2020 Orkland kommune) i Trøndelag. Byggverket er i tre og har 400 sitteplasser. Den er reist etter tegninger av arkitekt John Mosand etter at den forrige kirken brant ned 16. juni 1981.
Den tidligere kirken på stedet var fra 1651 og var oppført av byggmester Ole Jonsen Hindrum fra Hindrem i Leksvik. Han hadde en bedrift for kirkebygging i andre halvdel av 1600-tallet og oppførte eller deltok i oppføringen av en rekke kirkebygg i Trøndelag. Altertavlen og annet inventar var av blant annet Johan Contrafeier.
Da man bygget en ny kirke på stedet ble den reist som en kopi av den gamle. Også interiøret med det barokke inventaret er gjenskapt. Den nye altertavlen og prekestolen er laget av Johan Rokkones.
Astier Nicolas
Astier Nicolas (født 19. januar 1989) er en fransk rytter som konkurrerer i feltritt.
Han representerte Frankrike under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok gull i lagkonkurransen og sølv individuelt.
Husband Hill
Husband Hill er et av fjellene i Columbia Hills i Gusev-krateret på Mars. Det ble oppkalt til ære for astronaut Rick D. Husband, en av astronautene om bord på romfergen Columbia på dens siste ferd der den gikk i oppløsning, og alle om bord døde.
i 2005 klatret Spirit, som ledd i sin utforsking av Gusev-krateret til topps på Husband Hill. Under kjøreturen opp dit gjorde roveren flere undersøkelser, bl.a en jordprøve (Paso Robles) som inneholdt de største forekomsten av salt noensinne funnet på Mars. Prøven inneholdt også store mengder med fosfor. Saltmengden var nok en indikasjon på vann på den røde planeten. Mars-roveren nådde toppen 22. august 2005 og begynte nedstigningen 25. september 2005, etter å ha brukt nesten 2 måneder til å utforske stein-utspring på toppen og ta bilder av områdene rundt.
Utkontraktering
Utkontraktering, også omtalt som driftsutsetting, tjenesteutsetting eller konkurranseutsetting (engelsk: outsourcing), går ut på at en organisasjon går over til å skaffe en vare eller tjeneste fra en ekstern leverandør i stedet for å levere denne selv. Forholdet mellom leverandør og bestiller reguleres av en kontrakt. Begrepet er særlig blitt kjent fra bedriftsledelse fra USA på slutten av 1900-tallet, hvor utkontraktering ble brukt som virkemiddel for at bedriften skulle fokusere mer på sin kjernevirksomhet (det vil si det som bedriften har kompetanse- og effektivitetsfortrinn framfor andre).
Dersom offentlig sektor bedriver utkontraktering, omtales det oftest som konkurranseutsetting. Konkurranseutsetting er et begrep som betegner at tjenester og produksjon som tradisjonelt har vært levert av offentlig eide etater og virksomheter, ofte med monopol, blir gjenstand for åpne anbudskonkurranser hvor så vel private som offentlig eide aktører, innen- og utenlandske kan delta.
Konkurranseutsetting ble et begrep på 1800-tallet, og blir brukt som et begrep som ofte blir drøftet med en ideologisk undertone knyttet til synet på oppgavene og størrelsen til den offentlig sektor.
Det omvendte av utkontraktering er innkontraktering (engelsk: insourcing), som vil si at en organisasjon overtar virksomhet som de tidligere kjøpte fra andre.
Utsetting er mer vanlig innenfor enkelte tjenesteområder, og de kanskje mest vanlige tjenestene en bedrift overlater til andre er vaktmester, budtjenester, renhold, kantinedrift, IT samt lønn og regnskap. Det finnes i utgangspunktet flere grunner (ofte kalt rasjonaler) for å gjennomføre tjenesteutsetting avhengig av om hva man ønsker å oppnå. Det kan så varierte grunner som kostnadsfokus ved at tjenestyter oppnår stordriftsfordeler og derav kan tjenesten produseres med lavere kostnader samtidig som det kan ha bakgrunn i å få tilgang til tjenesteyters kompetanse i form av ressurser, nettverk eller innovasjoner.
Tjenesteutsetting skjer også på tvers av landegrenser. Slik tjenesteutsetting kalles ofte på engelsk offshoring. Det er i dag ikke uvanlig at indiske dataprogrammerere produserer programvaren til program som benyttes av norske bedrifter (offshore), eller at norske telefonsentraler ligger i Baltikum.
The Imp
The Imp er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Robert Ellis.
Handling
Etter at hun blir slått på hodet med en golfball, kommer Jane Morgan - hvis interesse for kriminelle har ført henne til å beundre den beryktede lommetyven Annie Adams - ut av koma og tror hun er Annie.
Farens innflytelse redder henne når hun utkledd som en mann blir arrestert for å rane en bank, og Dr. Gregory - en spesialist - tilkalt.
Eyvind & Trond-Viggo
Eyvind & Trond-Viggo er et musikkalbum med Eyvind Solås og Trond-Viggo, utgitt i 1979.
Alf Roar Berg
Alf Roar Berg (født 17. april 1933 i Skoger, død 12. juli 2022 ) var en norsk offiser og generalmajor. Han var i perioden 1988–1993 sjef for Etterretningstjenesten.
T43
T43 er et svensk dieselelektrisk lokomotiv som ble bygget av NOHAB mellom 1961 og 1963. Dieselmotoren i en T43 er av typen EMD 12-567C, som er en totaktsmotor produsert av amerikanske General Motors. Åtte av de 50 opprinnelige lokomotivene er utrustet med GMs multippelutrustning og kan derfor kjøres sammen med opp til tre andre GM–lok. Flere lokomotiver av denne typen har tidligere vært utleid til NSB fra SJ i perioder med mangler på lokomotiver.
Alf Roar Berg
Liv og virke
Berg gjennomgikk Befalsskolen for Luftvernartilleriet i Stavern 1953–1954 og tok deretter Krigsskolen fra 1955 til 1957. I 1979–1980 gikk han på NATO Defence College.
T43
Tjenestegjøring
T43 ble den typen som muliggjorde avviklingen av damplokomotiver i Sverige. Som et resultat av T43 var det etter 1963 ingen damplokomotiver i ordinær rutemessig trafikk. Frem til midten av 1980-tallet ble lokomotivet anvendt i linjetjeneste for både passasjer– og godstrafikk, og først og fremst på Blekingekustbana ble typen brukt i passasjertog. T43 har blitt brukt i godstogstjeneste over store deler av Sverige, og mot slutten av 1980-tallet tok etterfølgeren T44 over mer og mer av T43'ens bruksområder. SJ avviklet loktypen på 1990-tallet og overførte de til selskapene Banverket og TGOJ. Herfra har disse i flere omganger blitt solgt videre igjen til ulike private selskaper hvor de har blitt brukt utelukkende til godstrafikk og skifting.
Alf Roar Berg
Liv og virke
Berg tjenestegjorde ved Rygge hovedflystasjon 1958–1962, Våler batteri 1962-1967, Luftforsvarets befalsskole 1968–1971 og Forsvarskommando Sør-Norge 1971-1974. I 1967-1968 var han FN-observatør i Midtøsten.
T43
Fargesetting
T43 er ett av de lokomotivene på det svenske jernbanenettet som har hatt flest fargesammensettinger. Opprinnelig var lokomotivene malt i rødt, hvitt og blått, men denne fargen ble på 1970-tallet byttet mot oransje og mørkeblå, i samme mønster som den senere T44. Denne fargesammensettingen var også den samme som på de lokomotivene som tjenestegjorde på lån hos NSB. Når Banverket tok over en del av lokomotivene ble flere av disse malt i lysegul farge med delvis blå hytte og tak samt en blå linje på sidene. TGOJ malte sine lokomotiver i grønt med blå linjer. Da lokomotivene ble solgt til private jernbaneselskaper oppstod det flere fargesammensetninger, og da jernbanen i Sverige hadde sitt 150–årsjubileum malte Inlandsbanan AB et eksemplar i den opprinnelige leveringsfargen.
Alf Roar Berg
Liv og virke
Berg var nestleder og senere leder for Luftvernartilleribataljonen på Ørland hovedflystasjon 1974–1976, før han gikk over til en stilling i Forsvarsdepartementet. Fra 1982 tjenestegjorde han ved Forsvarets overkommando, før han ble underdirektør i Forsvarsdepartementet i 1984. I 1985 gikk han over til en stilling i Forsvarets overkommando / Fellesstaben.
I mai 1988 ble Berg utnevnt til ny etterretningssjef etter Egil Jørgen Eikanger. Han satt som e-sjef frem til han gikk av for aldersgrensen i 1993 og ble etterfulgt av Olav Bjerke.
Eleanor av Provence
Eleanor av Provence (født ca. 1223, død 24./25. juni 1291 ), også skrevet Eleanora, var dronning av England som ektefelle av kong Henrik III av England fra 1236 og fram til hans død i 1272.
Selv om Eleanor var fullstendig hengiven til sin ektefelle, og trofast forsvarte ham mot opprøreren Simon de Montfort, 6. jarl av Leicester, var hun meget mislikt av befolkningen i London. Dette på grunn av at hun hadde ført med seg en stor gruppe av slektninger med seg til England i sitt følge. Disse var kjent som «savoiere», og de tok viktige og innflytelsesrike posisjoner i regjeringen og i riket. Ved en anledning ble Eleanors lystbåt angrepet av rasende byborgere som kastet steiner, jord, biter av brustein, råtne egg og grønnsaker på henne.
Eleanor var mor til fem barn, inkludert den framtidige kong Edvard I av England. Hun ble kjent for sin dyktighet, som en forgangskvinne i klesmoter og for sine evner i å skrive poesi.
Familie
Eleanor var født i Aix-en-Provence som den nest eldste datteren til Raimond Berengar IV, greve av Provence (1198–1245), og Beatrice av Savoie (1205–1267), datter av Thomas I av Savoie og dennes andre hustru Margaret av Geneva. Alle de fire døtre ble dronninger. Som sin mor, bestemor og søstre ble Eleanor kjent for sin skjønnhet. Hun var en mørkhåret brunette med vakre øyne. Den samtidige engelske historikeren Piers Langtoft nevner henne som «Jarlens datter, den vakreste i live»: «The erle's daughter, the fairest may of life». Den 22. juni 1235 ble hun forlovet til kong Henrik III av England (1207–1272). Eleanor ble sannsynlig født i 1223; Matthew Paris beskrev henne som «jamque duodennem» (allerede tolv) da hun kom til kongeriket England for å bli gift.
Ekteskap og barn
Eleanor ble gift med kong Henrik III av England den 14. januar 1236. Hun hadde aldri forut bryllupet i Canterburykatedralen sett ham og hadde heller aldri tidligere vært i England. Edmund Rich, erkebiskop av Canterbury, fortok vielsen. Hun var kledd i en skinnende gyllen kjole som satt tett om livet og videt seg bredt ut mot gulvet. Ermene var lang og kledd i hermelin. Etter å ha ridd til London den samme dagen hvor en prosesjon av borgere hilste de nygifte ble Eleanor kronet som dronning ved en seremoni i Westminster Abbey som ble etterfulgt av en storstilt bankett med hele adelen tilstede.
Sølvberget (Stavanger)
Sølvberget er et område i Stavanger mellom Kirkegata og Sølvberggata, og mellom Arneageren og Steinkargata. Navnet er også knyttet til en gate som starter i Østervåg og ender på Arneageren. Sølvberget domineres i dag av Kulturhuset. Men det er også mange butikker blant annet flere sølvsmeder, og flere restauranter.
Eleanor av Provence
Ekteskap og barn
Eleanor og Henrik fikk til sammen fem barn:
Fire andre barn er også nevnt, men eksistensen av disse er tvilsomme da det ikke finnes samtidige nedtegnelser over dem. De er:
Sølvberget (Stavanger)
Navnet Sølvberget
Navnet kommer mest trolig av mannsnavnet Sølve.
Eleanor av Provence
Ekteskap og barn
Eleanor var kjent for sin lærdom, dyktighet, og sine evner i å skrive poesi, foruten også hennes skjønnhet. Hun var også kjent som en pioner i mote og importerte stadig klær fra Frankrike. Hun bar ofte flerfarget cotter (en form for overkjole i middelalderen), hofteholder i gull eller sølv hvor dolk var stukket ned. Hun likte å kle best å kle seg i røde silkedamask, og dekorasjoner med forgylte firkløvere, og for å dekke sitt mørke hår bar hun en lett pillebokshatt. Hun introduserte en ny type hodeklede eller slør til England, som fikk ansiktet til å minne om det indre av en blomst omgitt av kronblader.
Sølvberget (Stavanger)
Navnet Sølvberget
Etter et sagn skulle det på Christian IVs tid vært noen franskmenn som lette etter sølv her. På 1820-tallet ble professor Jens Esmark fra Universitetet i Oslo hentet for å sjekke om det kunne være sølv i berget. Det ble ikke funnet noe sølv.
Historikk
Anders Bærheim har vist til at det på Sølvberget ble funnet gropesteiner før Kulturhuset ble bygget. Gropene var under noen hus som ble revet, og de ble ødelagt under sprengningsarbeidene. Gropesteiner er vanskelige å datere dersom de ikke kan kobles mot noe annet. De blir ofte datert tilbake til bronsealderen.
Eleanor av Provence
Upopulær
Eleanor var en lojal og trofast ektefelle til kongen, men hun brakte med seg i sitt følge en stor gruppe av slektninger, «the savoyard» eller «savoiere», og hennes innflytelse hos kongen, og hennes upopularitet hos den engelske adelen skapte friksjoner i løpet av Henriks styre. Eleanor støttet sin ektemanns sak, hun trosset opprøreren Simon de Montfort, samlet tropper i Frankrike for Henriks sak.
Sølvberget (Stavanger)
Historikk
Fra ulike kilder kan vi se at det fra 1700-tallet og framover var tett bebyggelse på Sølvberget. Navnet Sølvberggaten ble tatt i bruk på 1770-tallet.
Eleanor av Provence
Upopulær
Den 13. juli 1263 seilte hun ned elven Thames i en lystbåt og ble da angrepet av borgerne i London som kastet stein og egg på henne. Hun la borgerne i London for hat og det var gjensidig. Som hevn for byens mistro krevde Eleanor at byen betalte gjelden som var kjent som dronninggullet hvor hun mottok en tiendedel av alle skatter som kom til kronen. I tillegg til dronninggullet ble andre bøter pålagt borgerne av dronningen på de spinkleste grunner. I frykt for sitt liv da hun ble pepret med steiner, brostein og egg ble hun reddet av Thomas Fitzthomas, borgermester av London, og tok tilflukt i hjemmet til biskopen av London.
I 1272 døde Henrik, og hennes sønn Edvard, som da var 33 år gammel, ble kong Edvard I, konge av England. Hun ble værende i England som enkedronning, og oppfostret flere av hennes barnebarn, blant annet Edvards sønn Henrik og datteren Eleanor, og Beatrices sønn John. Da hennes barnebarn Henrik døde i hennes omsorg i 1274, gikk hun i sorg og ga ordre om at hans hjerte skulle bli gravlagt i priorinnekloster i Guildford som hun hadde opprettet for hans minne.
Sølvberget (Stavanger)
Historikk
Flere bygninger ved Sølberget ble revet på 1950- og 1960-tallet og arealet ble brukt som parkeringsplass fram til Kulturhuset ble bygget.
Eleanor av Provence
Upopulær
Eleanor døde den 24./25. juni 1291 i Amesbury, i overkant av 12 km nord for Salisbury. Hun ble gravlagt den 11. september 1291 i klosteret Amesbury Abbey, men hennes hjerte ble tatt til London hvor det ble gravlagt ved fransiskanerordenens priorinnekloster.
Manchester by the Sea
Manchester by the Sea er en amerikansk dramafilm fra 2016, skrevet og regissert av Kenneth Lonergan. Casey Affleck, Michelle Williams, Kyle Chandler, Gretchen Mol og Lucas Hedges spiller hovedrollene. Filmen hadde premiere under Sundance filmfestival 23. januar 2016, og kinopremière i USA 18. november 2016. Innspillingen av filmen ble satt i gang 23. mars 2015 i Manchester-by-the-Sea i Massachusetts.
Filmen ble kåret til beste utenlandske film under Amandaprisen 2017 og fikk Robertprisen for årets amerikanske film i 2018.
Handling
Når Joe Chandler (Kyle Chandler) dør blir hans lillebror Lee (Casey Affleck) verge for Joes sønn Patrick (Lucas Hedges). Lee drar tilbake til hjembyen Manchester-by-the-Sea og må takle både hans separerte kone Randi (Michelle Williams) og samfunnet der.
Tsjapajevka
Tsjapajevka (russisk: Чапа́евка) også kalt Motsja (russisk: Мо́ча) er ei elv i Samara oblast i Russland. Den er ei venstre sideelv til Volga, og er 298 km lang, med et nedbørfelt på 4310 km². Den har sitt utspring på de vestligste utløperne av Obsjtsjij Syrt, og munner ut i Saratov-reservoaret nær Novokujbysjevsk. Byen Tsjapajevsk ligger ved elva. Elva er seilbar opp til 34 km fra munningen. Mesteparten av vannføringen kommer fra snøsmelting, og elva tørker helt inn i de øvre delene om sommeren. Den er islagt fra november til april. De største sideelvene er Petrusjka, Vetljanka og Vjazovka.
Elva het opprinnelig Mócha, men ble i 1925 kalt Tsjapajevka til ære for borgerkrigshelten Vasilij Tsjapajev.
Vestervig kloster
Vestervig kloster var et augustinerkloster og senere en herregård beliggende i Vestervig Sogn i Jylland. Den eneste gjenværende rest av den firefløyete klosterbygningen er den store Vestervig Kirke. Tilbake av jordbesittelsen finnes de to gårdene Vestervig Overgaard og Vestervig Nedergaard.
Historie
Vestervig var opprinnelig krongods, og det ble omtalt i Kong Valdemars jordebok. Det var i dette område at Thys lokale skyttshelgen Sankt Thøger (eller Theodgar) hadde sin gang på 1000-tallet. Klosteret ble grunlagt ca. 1110 og ble sete for augustinerordenen, og Thøgers jordiske rester ble overført til klosterkirken i 1117. Vestervig kloster skulle bli et av landets rikeste, og her hadde de første biskoper av Vendelbo stift sete.
Under skipper Clements feide ble klosteret utplyndret av en av dennes underførere. Den siste prost var Svend Mogensen, som i 1530 fikk klosteret som len og beholdt det etter reformasjonens innførelse. Kannikene ble også boende her i en årrekke.
Klosteret ble siden kongelig len, og i 1661 ble det solgt til Joachim Irgens, som rev bygningene ned.
The Impossible Woman
The Impossible Woman er en britisk stumfilm fra 1919, regissert av Meyrick Milton.
Vestervig kloster
Liden Kirstens grav
På den tilknyttede kirkegård finnes den såkalte Liden Kirstens grav, hvor etter sagnet skulle ligge begravet Valdemar Is søster Christine og prins Buris Henriksen. Den nesten 3,5 m lange og smale liksten fra det annen halvdel av det 12. århundre, dekker over to graver med et mannlig og et kvinnelig skjelett.
Lars Eirik Bredvold
Lars Eirik Bredvold (født 28. april 1980) er en norsk fotballspiller. Han spiller for tiden i Nybergsund etter å ikke ha fått fornyet kontrakt med Ham-Kam. Tidligere klubber er Nybergsund og Kjellmyra Idrettslag. I sine unge år spilte han på Åsnes Finnskog Idrettslag. Etter en god 2006-sesong av Bredvold var han på prøvespill i HamKam, uten at det ble til noen overgang. Bredvold meldte overgang til Hamarkameratene den 10. november 2009 sammen med klubbkameratene Hai Lam og Pål Ekeberg Schjerve.
Andreas Bube
Andreas Hjartbro Bube (født 13. juli 1987) er en dansk sprinter og mellomdistanseløper som løper for Bagsværd Atletik Club. Hans beste resultat er en sølvmedalje som han vant i EM i friidrett 2012 på 800 meter.
Bube er spesialist på 800 meter, tidligere på 400 meter og på 400 meter hekk. Han deltok i Ungdoms-OL 2003 i Paris, Junior NM-2003, 2004, 2005 og 2006, da han også ble nordisk mester, Junior-EM 2005, Junior-VM 2006, U23-EM 2007, Innendørs-EM i 2009 og EM i Barcelona 2010 på 800 meter og 4 × 400 meter.
Bube satte i 2011 personlig rekord på 800 meter, da han i et stevne i Gent løp på 1.46,10, som er den nest beste danske tid noensinne. Tiden ble seinere forbedret i utendørs-VM i Daegu, hvor han i semifinalen løp på 1.45,48. I sesongens siste Diamond League-stevne i Brussel forbedret han sin tid til 1.45,04.
I EM i friidrett innendørs 2017 fikk han sølv på 800 meter, bak polske Adam Kszczot.
Bube trenes av Johnny Bagge.
Personlige rekorder
m = Manuell tidtagning
Lavaud-Gelade-demningen
Lavaud-Gelade-demningen er en demning i Frankrike. Den er anlagt øverst i sideløpet Taurion oppe ved kildene til elva Vienne, som er ei stor sideelv til vasdraget Loire. Demningen tjener flomkontrollformål.
Demningen er en jordfyllingsdam som er 20,5 meter høy og 250 meter lang, med et reservoar – Lavaud-Gelade-reservoaret – som er 300 hektar stort (3 km²), og med vannmasser på inntil 21 millioner m3.
Anlegget ligger øst for storbyen Limoges, sørvest i departementet Creuse og samtidig nær grensen til nabodepartementet Haute-Vienne i nord], beliggende i regionen Nouvelle-Aquitaine.
Elva Viennes øvre løp (inkl Maulde og Taurion) har 17 demninger ovenfor byen Limoges, og ytterligere 4 nedenfor. Dessuten er det 7 damanlegg i sideelva Creuse i øst. I alt har de beskjedne damanleggene i Limoges-regionen en installert, samlet kapasitet på 262 MW, og mange av dem er fra første halvdel av 1900-tallet. De eies av Electricite de France (EDF). I tillegg er det også en uavhengig eid demning i sideelva La Couze mellom Vienne- og Creuse-vassfarene.
Hanna Öberg
Hanna Linnea Öberg (født 2. november 1995) er en svensk skiskyter og olympisk mester i skiskyting. Hun debuterte i verdenscupen i november 2016. Hun gikk også på laget som ble nummer tre på verdenscupstafetten 13. januar 2018 i Ruhpolding i Tyskland.
Yomra
Yomra er en by med 38 150 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Trabzon. Den ligger øst for Ortahisar og vest for Arsin.
Hanna Öberg
Öberg ble olympisk mester da hun vant normaldistansen under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang. Hun var også med på Sveriges lag som tok sølv på stafett. Öberg vant også normaldistansen under VM i skiskyting 2019 i Östersund.
Hun deltok under VM i skiskyting 2021 på laget på stafett som kom på 5.-plass.
Liv Strædet
Hun spilte også 79 kamper for det norske landslaget.
Petter og ulven (album)
Petter og ulven er et musikkalbum med Concertgebouworkestret med Trond-Viggo, utgitt i 1980.
Snoppen
Snoppen (engelsk: Golden Snitch) er i Harry Potter-universet en liten flygende gullball med vinger laget av føniksfjær. Denne ballen blir brukt i et spill som kalles Rumpeldunk. En speider må fange snoppen med bruk av en sopelime, snoppen er verdt 150 poeng til laget som tar den og den avslutter også kampen mellom de to lagene som deltar.
DRAMA (tidsskrift)
DRAMA (navnet skrives med versaler) er et nordisk dramapedagogisk tidsskrift som utgis av Drama og teaterpedagogene i samarbeid med Universitetsforlaget. Bladet ble etablert i 1962, tilrettelegger for teaterpedagogisk debatt og faglig fordypning, og søker å styrke både praksis og forskning innen feltet.
DRAMA utkommer med tre utgaver i året med opplag på 1400. Tidsskriftet er medlem av Norsk Tidsskriftforening og Den Norske Fagpresses Forening.
Tidligere redaktører: Nils Braanaas, Marit Bødtker (1996-2007), Hedda Fredly (2007-2019)
Inger Torun Klosbøle
Inger Torun Klosbøle (født 11. februar 1963) er tidligere ordfører i Nord-Aurdal kommune i Oppland for Arbeiderpartiet fra 2011 til 2019. Hun er kommunens første kvinnelige ordfører, og kommunens andre ordfører fra Arbeiderpartiet.
Argentina under Panamerikanske leker 1955
Argentina under Panamerikanske leker 1955. Argentina deltok i de andre Panamerikanske leker som ble arrangert i Mexico by mellom 12. og 26. mars 1955. Argentina ble nest beste nasjon med tjuesju gull-, trettien sølv og femten bronsemedaljer.
Toril Opsahl
Toril Opsahl (født 1976) er en norsk lingvist. Hun er ansatt som førsteamanuensis i Nordisk språk ved Universitetet i Oslo.
In for Thirty Days
In for Thirty Days er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Webster Cullison.
Toril Opsahl
Opsahl ble cand.philol. ved Universitetet i Oslo i 2002. Hovedfagsoppgaven var om de kommunikative funksjonene til diskurspartikkelen 'bare'. I 2010 tok hun en doktorgrad om språkutvikling i multietniske ungdomsmiljøer. Avhandlingen hadde tittelen Egentlig alle kan bidra! og inngikk i det nasjonale språkforskningsprosjektet "Utviklingsprosesser i urbane språkmiljø" (UPUS).
Opsahl startet karrieren som lektor ved videregående skole og voksenopplæring (2002–2006). Hun var deretter doktorgradsstipendiat 2006–2009 og redaktør i Norsk ordbok fra 2009 til 2014, hvor hun blant annet var forsker i prosjektet Norsk Ordbok 2014. I 2012 ble hun ansatt som førsteamanuensis II ved Forskingssenter for skriftkultur, Ivar Aasen-instituttet for språk og litteratur, Høgskulen i Volda og i 2014 fikk hun stillingen som førsteamanuensis i Nordisk språk (inkludert Norsk som andrespråk) ved Institutt for lingvistiske og nordiske studier, Universitetet i Oslo (UiO). Hun var forskningsleder ved samme institutt fra 2015 til 2017 og har siden 2020 vært leder for NorPol-prosjektet. Hun har også bistilling som førsteamanuensis II ved NTNU, i prosjektet GenVAC.
Hennes faglige interesseområder er språklig variasjon og endring, flerspråklighet, flerspråklig utdanning, språkholdninger, samtale, ungdomspråk, diskursmarkører, grammatikk og pragmatikk.
Opsahl har sittet i skriftstyret til Landslaget for norskundervisning og er medlem av kjernegruppa ved MultiLing, senter for flerspråklighet.
I 2013 utgav hun (sammen med Stian Hårstad) boka ''Språk i byen. Utviklingslinjer i urbane språkmiljøer i Norge''.
Cotyabanycha
Cotyabanycha er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En middelsstor, avlang, brun trebukk, dekkvingenes spiss svart. Antennene er tynne, nær dobbelt så lange som kroppen, svarte bortsett fra det fjerde leddet som er gult. Pronotum er tønneformet, dekkvingene jevnbrede.
Utbredelse
Arten er kjent fra Costa Rica.
Fauske stasjon
Fauske stasjon (pitesamisk: Fuassko, lulesamisk: Fuossko) er en jernbanestasjon på Nordlandsbanen i Fauske kommune, 674,23 km fra Trondheim sentralstasjon.
Stasjonen åpnet i 1958 og var da Nordlandsbanens endestasjon, noe den var frem til 1962 da banen ble fullført frem til Bodø.
Fauske godsterminal ligger på stasjonsområdet. Fauske rutebilstasjon ligger ved krysset Follaveien/Storgaten i sentrum (67.25917°N, 15.39056°W), 700 meter fra jernbanestasjonen.
En eventuell videreføring (Nord-Norgebanen) vil sannsynligvis ha Fauske som utgangspunkt.
Kvevlax
Kvevlax (finsk: Koivulahti) er en landsby og en tidligere kommune i landskapet Österbotten i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1970. Kvevlax var en svenskspråklig kommune (98 % svensktalende i 1960). Kommunene Björköby, Kvevlax, Replot og hoveddelen av Solf ble slått sammen med Korsholm i 1973.
Kvevlax kirke ble bygget i 1692.
Den 3. januar 1961 klokken 07.40 styrtet et fly av typen DC-3 i Kvevlax. Alle som var om bord i flyet (i alt 25 personer), omkom. Ulykken skyldtes at flyveren hadde drukket alkohol kvelden før. Flyet var på vei fra Karleby/Jakobstad til Vasa. Dette er Finlands største flyulykke.
Vikna
Vikna (sørsamisk: ) er en øygruppe og tidligere kommune i Ytre Namdalen i Trøndelag, som fra 1. januar 2020 er en del av Nærøysund kommune. Vikna består av nærmere 6 000 øyer, holmer og skjær, hvorav de største er Ytre Vikna, Mellom-Vikna og Indre Vikna. Øygruppen har rundt 4 400 innbyggere, hvorav 3 100 i småbyen Rørvik, et viktig handelssted og den største fiskerihavnen på Trøndelagskysten. Rørvik ligger langs skipsleden gjennom Nærøysundet, som skiller Vikna fra Nærøy og fastlandet i øst. I nord er det sjøgrense til Leka. I sør ligger det åpne havstykket Folda.
Lom
Lom i Gudbrandsdalen er en kommune i Innlandet fylke. Den grenser i nordvest til Skjåk, i nord til Lesja, i øst og sørøst til Vågå, i sør til Vang og i sørvest til Luster i Vestland fylke. Navnet kommer av sletteområdet Loar ved det som i dag heter Lom stavkirke.
Vikna
Skreifisket i Viknaværene har tradisjonelt vært blant de viktigste langs kysten etter lofotfisket. Fiskerbøndene i Vikna drev vekselbruk mellom jordbruk og kystnært fiske, men disse næringsveiene har blitt utviklet mer hver for seg. Vikna er blant de største fiskeri- og havbrukskommunene i Trøndelag med store oppdretts-, mottaks- og slakteribedrifter. På begge sider av Nærøysundet finnes det rederier, leverandørindustri og faghandel for fiskeriene og havbruket. Rørvik har over 15 000 skipsanløp hvert år. Ytre Namdal videregående skole har fagtilbud innen fiske og sjøfart samt en maritim fagskole. Mange arbeidsplasser på Rørvik er også knyttet til kunnskapsintensiv forretningsmessig tjenesteyting, eller til kommunen. Kystkultursenteret Norveg og de vernede fiskeværene Sør-Gjæslingan og Nordøyan er kjente turistmål.
Lom
Sju av Norges ti høyeste fjell ligger i Lom, deriblant det aller høyeste, Galdhøpiggen.
Lom sitt kommunevåpen viser tre skjeltrekor, vannspader, som ble brukt i vanningsanlegg i landbruket.
Vikna
De tre største øyene er knyttet sammen med broer på Fylkesvei 770. Det er også bro mellom Indre Vikna og Løvøya. Kommunen er forbundet med fastlandet med Nærøysund- og Marøybroene, også på Fylkesvei 770. Rørvik er anløps- og møtested for Hurtigruten, mens Rørvik lufthavn, Ryum er lokal lufthavn for Ytre Namdalen med avganger til Namsos, Værnes og Gardermoen. Fra Rørvik er det også hurtigbåtforbindelse sørover til Namsos og nordover til Leka.
Vikna og Nærøy kommuner ble slått sammen til Nærøysund kommune den 1. januar 2020, som et ledd i kommunereformen.
Lom
Geografi
De høyeste fjelltoppene i Norge, Galdhøpiggen og Glittertinden, finnes her, og mer enn halvparten av Jotunheimen nasjonalpark ligger i Lom.
Klima
Lom har innlandsklima med svært lite nedbør, kalde vintre, varme somre og betydelige forskjeller mellom dag- og nattetemperaturen i sommerhalvåret. Høyfjellsområdene har alpint klima. Grensen for permafrost ligger på ca. 1450 moh. Normalverdier for perioden 1961−1990 er gitt i tabellen nedenfor.
Vikna
Landskap og geologi
Vikna ligger nord på Trøndelagskysten, ytterst i Namdalen, og består av rundt 6 000 øyer, holmer og skjær, til sammen 318,66 km², inkludert 7,52 km² ferskvann. På det meste måler Vikna ca. 46,5 km fra nord til sør, og 49 km fra øst til vest. Den samlede kystlinjen er 2 460 km lang, mest bergstrand og svaberg. Viknas sjøareal er ti ganger så stort som landarealet. I vest ligger Norskehavet. Sør for Gjæslingan fyr og Grinna fyr ligger havstykket Folda.
Øyene er lave og berglendte; 85 % av arealet ligger under 60 moh. Høyeste punkt er Vattafjellet på 173 moh., men det finnes flere fjellknauser på 120–150 moh. De største øyene er Ytre Vikna, Mellom-Vikna og Indre Vikna. Indre Vikna skilles fra Nærøya, Marøya og fastlandet ved Nærøysundet, som skjærer seg nordover fra Folda. Nordvest for Ytre Vikna ligger de forholdsvis store øyene Kvaløya, Kalvøya og Borgan.
Mellom knausene er det lavtliggende, kalkfattige myrstrekninger. Løsmassene under myrene er mest marine strandavsetninger; under dem er det ofte marine leirer. De nedre skråningene er ofte gresskledde, mens de øvre er nakne eller sparsomt mosegrodde, ettersom isbreene skrapte dem rene for løsmasser under siste istid. Det er funnet 30–40 000 år gamle skjell og mørke sedimentlag i noen mindre moreneavsetninger. Det er betydelige forekomster av skjellsand.
Vikna er en del av den kaledonske fjellkjedefoldingen, som gir en karakteristisk strøkretning sørvest–nordøst. Berggrunnen er mest granodiorittiske og amfibolittiske gneiser. Gneisene tilhører et større grunnfjellsområde, det sørvestnorske gneisområdet, som strekker seg fra Vikna til Bergen. Havbunnen som er undersøkt vest for Vikna, viser at finkornede sedimenter av sandholdig slam, samt grus- og slamholdig sand, finnes oftest i de dypeste områdene. Inn mot kysten blir sedimentene mer grovkornede med store områder med sand, grus, stein eller bart fjell i den undersjøiske delen av skjærgården. I Viknas skjærgård, som ved Borgan, finnes noen av Trøndelags mest typiske eksempler på strandflatelandskap.
Det finnes 314 innsjøer på til sammen 7,52 km², flest på Ytre Vikna. Det finnes en del bekkefar, men fallet og vannmengden er liten, og mange av dem er tørre om sommeren. Særlig fra Langsundet og vestover finnes det utnyttbare grunnvannsforekomster.
Plante- og dyreliv
Vikna ligger i sørboreal vegetasjonssone og i sterkt oseanisk vegetasjonsseksjon.
Kystlynghei har vært en vanlig landskapsform. Det finnes rundt 30 000 dekar produktiv skog, hvorav 11 000 dekar er kulturskog av gran og furu. Den naturlige skogveksten er liten og overveiende av løvskog, som bjørk, osp, selje, hegg og rogn, men også noe furu. I myrene finnes det rester av gammel barskog. Det er en stor tetthet av storvilt, særlig elg og rådyr. Det er også noe småvilt, som lirype, grågås og orrfugl.
Gruntvanns- og skjærgårdsområdene er viktige leveområder for hekkende, fjærfellende, trekkende og overvintrende sjøfugl. Ti enkeltlokaliteter i skjærgården inngår i et vernet våtmarksområde, Vest-Vikna kystlandskap, som er hekke- og rasteområde for teist, lundefugl og krykkje. Den største rovfuglen er havørn. Sjøpattedyr som gråsel og steinkobbe er vanlige, mens oter og falsk spekkhogger forekommer i noen grad.
Havområdene ved Vikna er gyteområder for nordøstarktisk gytetorsk (skrei) og norsk vårgytende sild. De er også gytevandringsområder for norsk vårgytende sild mot sørligere gytefelt, og fødeområder for vanlig uer. I sommerhalvåret er det beiteområder for vågehval. Det finnes også noen mindre rekefelt.
I innsjøene er det ofte mye, men små fisk. Det er også noen små vassdrag med sjøørret.
Klima
Klimaet er sterkt kystpreget med milde vintre og kjølige, fuktige somre. Vintrene kan være delvis snøbare. Alle havner er isfrie om vinteren, men noen fjordbunner kan fryse til. Vikna er mest utsatt for vind fra sørvest. Årsmiddelnedbøren er rundt 1 200 mm på Rørvik, og ned mot 800 mm på Nordøyan fyr. Nordøyan er blant de mest nedbørsfattige målepunktene i Trøndelag.
Demografi
Den 1. januar 2018 hadde Vikna kommune 4 523 innbyggere. Befolkningen hadde følgende alderssammensetning:
Mellom 2010 og 2018 økte folketallet i Vikna med 9,7 %, noe som gjorde den til en av de raskest voksende kommunene i Trøndelag. Kommunen hadde fødselsoverskudd hvert år og nettoinnflytting i nesten hele denne perioden.
I 2018 var flertallet av boligene i kommunen fortsatt eneboliger. Den største veksten fordelt på boligtype mellom 2006 og 2018, skjedde i rekkehus- og blokkbebyggelse.
I 2018 var 90,7 % av kommunens innbyggere norske statsborgere. 10,4 % av befolkningen var innvandrere eller norskfødte med innvandrerforeldre. De største gruppene av innvandrere og norskfødte med innvandrerforeldre fra Europa utenom Norden, var litauere, polakker og tyskere. De mest tallrike gruppene av ikke-vestlige innvandrere var eritreere, somaliere, syrere og thaier.
Forhistorisk tid og bondekulturen
Arkeologiske funn påviser menneskelig bosetting i Vikna siden Fosna-kulturen, like etter isens tilbaketrekning under siste istid. De eldste boplassene i Vikna ligger 50–80 moh. og går trolig tilbake til 7–8 000 år f. Kr., noe som følge av landhevingen skulle bety at boplassene lå i strandkanten. Det var antageligvis en fangstkultur. Fra yngre steinalder 3–2 000 f. Kr. er det påvist boplasser på både Indre og Ytre Vikna. Det er funnet flintdolker på Fjukstad, Lissula og Rørvik. I yngre steinalder begynte også formingen av Viknas landskap med helårsbeite med sau, lyngbrenning, lyngslått og torvdrift, noe som fortrengte skogen og skapte kystlynghei.
Bondekulturen med fast bosetning på gårder og i fiskevær fikk antageligvis et virkelig innpass på Viknaøyene i vikingtiden mellom år 600 og 1000 e. Kr. At det er gjort få gravfunn fra eldre jernalder, støtter en slik antagelse. Sammensatte naturnavn som Rørvik og usammensatte øynavn som Vikna er nok de eldste stedsnavnene. Gårdsnavn dannet av heim på Ryum (Ryem) og stad på Evenstad, Ofstad, Vikestad, Garstad, Hunnestad, Ramstad og Fjukstad, vitner om sentrale gårder i henholdsvis eldre og yngre jernalder.
Svartedauden medførte at halvparten av jernaldergårdene i Vikna ble liggende øde.
Havet gir, og havet tar
På 1400- og 1500-tallet opplevde Viknaværene godt innsig av skrei og god avsetning, og kystbygder som Vikna ble de rikeste i Namdalen. Jektefarten til Bergen var betydelig. Det største været var Nordøyan. Det var også fast bosetting på Sørøyan, Gjæslingan, Frelsøya og Haraldsøya. Mens kirken på Nærøya har vært sentrum for hele distriktet, var det, ifølge Namdalens beskrivelse, også fiskerkapell i fem av Viknaværene. Mange øyer som lå gunstig til ved fiskefeltene og som tillot noe jordbruk, ble bosatt for første gang i denne perioden. I 1610 hadde Vikna anslagsvis 740 innbyggere. Mellom 1650 og 1850 lå bosetningsmønstret i Vikna nokså fast, til tross for en del dårlige fangstår.
I 1625 skal rundt 700 fiskebåter ha blitt overrasket av uvær ved Gjæslingan, og 210 mann skal ha omkommet. Barbro Hasfjord ble brent som heks i 1647 eller 1648; i tradisjonen blir hun knyttet til den store ulykken, selv om denne forestillingen nok har oppstått etter hennes død.
Fiskeriene fulgte samme mønster i flere hundre år med vinterfiske etter skrei; «plogfiske» etter torsk, lange, brosme og kveite i de ytterste fiskeværene frem Q499704til pinse; sommerfiske etter småtorsk og sei på grunner og tarer frem til slåttonn eller Nærøymartnan i juli; sildefiske utover høsten; og adventfiske etter torsk. Rorbuene ble på 1800-tallet knyttet til sesongfisket etter skrei fra januar til april. Det har sannsynligvis vært sammenhengende rorbubebyggelse i Viknaværene siden middelalderen. Mens antall fastboende oppsittere var noenlunde stabilt i hele perioden med fast bosetting, var det en betydelig oppsving i rorbuene mellom 1900 og 1935. Vinterfisket etter skrei var det viktigste sesongfisket. På denne tiden av året var det liten aktivitet i jordbruket, i motsetning til under sommerfisket og sildefisket.
Det var stor tilstrømning av fiskere til Viknaværene i sesongene, særlig de årene da lofotfisket slo feil og skreien gikk sørover. Det kunne komme opptil 5 000 fiskere til Sør-Gjæslingan. I 1875 sørget dagspressen for å spre ryktet om det gode sildefisket i Vikna til hele landet. Dette året ble det fisket 354 000 tønner sild i Namdalen, hvorav 215 000 i Vikna. Fra 1876 til 1891 opplevde Vikna stor tilflytting; folketallet økte med over 41 %. Dette til tross for at 600 viknaværinger utvandret til Amerika mellom 1859 og 1933. Storsildåret 1875 gjentok seg ikke, men i årene etter kunne det ligge opptil 60 kjøpefartøyer på Rørvik. Det siste storinnrykket på Sør-Gjæslingan var i 1931, da det kom over 3 500 fiskere. Fiskerflåten ble raskt motorisert. Den første motorbåten kom til Vikna i 1907. I 1911 utgjorde åpne motorbåter og motoriserte dekksbåter over halvparten av fiskerflåten i Namdalen.
Farvannene rundt Vikna har sett mange forlis og havarier. I 1876 fikk Rørvik telegrafforbindelse, idet linjen ble forlenget nordover fra Namsos til Bodø. Telegrafen gjorde at meldinger om vær og fiskeinnsig kunne formidles raskt. Fra 1936 til 1986 var også Rørvik base for en kystradiostasjon som forbedret sikkerheten til sjøs. Rørvik radio ble innhentet av den tekniske utviklingen, som gjorde at Ørlandet radio i 1986 begynte å fjernstyre den. I 1989 ble Rørvik radio nedlagt for godt.
Allerede under felttoget i Norge i 1940 merket Vikna krigen. 1. mai 1940 ble Rørvik bombet av tyske fly, som så ut til å ha radio-, telefon- og telegrafstasjonene der som sine viktigste mål. Fem personer ble skadet i angrepet. 86 hus ble påført materielle skader, hvorav 6 ble totalskadet. I dagene etterpå ble befolkningen evakuert. Det tyske marine artilleriet bygde ut tre kystbatteri i Vikna, og Rørvik ble hovedkvarter for en kystartillerigruppe. Vikna ble et av de stedene der nordmenn som virket som agenter for det britiske Secret Intelligence Service ble landsatt. En lokal motstandsgruppe ble infiltrert av Rinnanbanden. I september 1944 ble over 40 personer arrestert av Gestapo i den såkalte Vikna-affæren. En mann som ikke tilhørte motstandsgruppen, ble torturert til døde og to ble skutt.
I 1962 inntraff en av de største skipskatastrofene langs norskekysten i fredstid, da hurtigruteskipet «Sanct Svithun» feilnavigerte og forliste ved Nordøyan fyr. Besetningen forvekslet fyret med Grinna fyr, så hjelpemannskapene som mottok nødsignalene, lette på feil sted. 41 personer omkom i forliset.