cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Polsk
Ortografi
Kjenner man reglene for den polske uttalen, kan man praktisk talt uttale ethvert ord korrekt på grunnlag av skriftbildet. Går man den motsatte vei reiser det seg imidlertid en del problemer, og det viser seg at den polske ortografien ikke er fullstendig fonetisk. Dette skyldes først og fremst desonorisering av stemte konsonanter i utlyd, stemmingsassimilasjoner og nasalvokalenes ulike fonetiske verdier som ikke vises i ortografien. I tillegg realiseres tre polske fonemer forskjellig i skrift:
De palataliserte konsonantene, , , og  skrives foran konsonanter og i utlyd henholdsvis som ć, dź, ń, ś, ź; foran vokaler (med unntak av i) som ci, dzi, ni, si, zi; foran i som c, dz, n, s, z.
Uttalen av doble konsonanter er tydelig forlenget, men den fører ikke til en reduksjon som ville gjøre at de to konsonantene kom sammen i én artikulasjonsenhet. Med forlengelse menes her derfor en gjentagelse av konsonanten. Dette gjelder både særegne polske ord (som panna eller oddech) så vel som lånord (lasso, attyka). Således bør panna uttales pan-na, med to n-er. I polsk kan doble konsonanter (det vil si konsonanter med samme fonetiske verdi) forekomme i begynnelsen av et ord – for eksempel czczenie, dżdżownica, ssak, wwóz, zstąpić eller zza.
Grammatikk
Polsk er et bøyningsspråk og har beholdt det gammelslaviske kasussystemet med syv kasus for substantiver, pronomener og adjektiver, som finnes i to tall (entall og flertall):
Av den grunn er ordstillingen svært fri, da ordenes relasjoner inngår i bøyningene. Subjektet og objektet kan derfor komme både før og etter verbalet, eller forsvinne dersom de kan forstås ut fra konteksten. Ordstillingen har imidlertid betydning for setningstrykket, og vil på denne måten skape betydningsnyanser. Følgende setninger betyr mer eller mindre ”Katten spiser fisk”, skjønt ulike nyanser trykklegges som følge av forskjellig ordstilling:
Parlamentsvalget i Italia 1996
Parlamentsvalget i Italia 1996 ble avholdt den 21. april etter at Lamberto Dinis teknokratiske regjering mistet sin parlamentariske basis. Romano Prodi og hans sentrum-venstre-allianse L'Ulivo («Oliventreet») overtok regjeringsmakten, i det de fikk en knapp seier over Silvio Berlusconi og høyrealliansen Polo delle Libertà.
Polsk
Grammatikk
Alle disse setningene kan sies å være riktig på polsk, skjønt det er de fire første som høres mest naturlig ut. De to siste bør brukes kun for å legge spesielt trykk, hvis i det hele tatt.
Parlamentsvalget i Italia 1996
Lega Nord under ledelse av Umberto Bossi stilte, i motsetning til ved valget i 1994, lister alene, etter å ha forlatt den første Berlusconi-regjeringen i 1994, noe som hadde ført til en regjeringskrise og som hadde tvunget president Oscar Luigi Scalfaro til å utnevne Dinis teknokratiske regjering, som igjen mistet flertallet i parlamentet i 1995, noe som medførte at presidentene måtte oppløse parlamentet. Foran valget inngikk Rifondazione Comunista under ledelse av Fausto Bertinotti en avtale med L'Ulivo om at de skulle stille sine egne kandidater, med støtte fra Prodis koalisjon, primært der de uansett sto sterkt, i bytte mot at de støttet L'Ulivos kandidater i andre valgkretser, samt sikre ekstern støtte for Prodis regjering.
Polsk
Verb
De polske verbene (både imperfektive og perfektive) har former i tre genera verbi (diateser):
Diatesene i det polske verbalsystemet deles videre inn i tre modi:
Kondisjonalis og imperativ brukes både for verbets imperfektive og perfektive former, mens tilgjengeligheten av indikativens tidsformer avhenger av verbets aspektform, som følge av aspektenes grammatiske betydning. Verbenes imperfektive form har både nåtid, fortid og fremtid (sammensatt fremtid). Den sammensatte fremtiden finnes i to former som er fullstendig synonyme. Verbenes perfektive form har derimot kun fortid og fremtid (enkel fremtid). Begrepene sammensatt og enkel gjenspeiler her formdannelsen. Hvis man tar verbets aspekt i betraktning, kan man på polsk skille mellom fem (og ikke tre) tider.
Gammelpolsk hadde i tillegg tre andre tider – aorist, imperfektum og pluskvamperfektum. I moderne polsk er det derimot kun det såkalte slaviske perfektum som brukes i vanlig tale. Fortidsendelsene er bevegelige og kan overføres til et vilkårlig ord i setningen, vanligvis ordet setningstrykket ligger på:
Dawno nie byliśmy w Gdańsku
Dawnośmy nie byli w Gdańsku
W Gdańsku żeśmy dawno nie byli
(Det er lenge siden vi har vært i Gdańsk >> dawno (lenge siden) nie byliśmy (vi var ikke) w Gdańsku (i Gdańsk))
Verb bøyes i henhold til person og tall i alle modi og genera verbi, og personlige pronomener brukes derfor kun i spesielle tilfeller, da de ellers er overflødige. Verbene bøyes også i henhold til kjønn, med unntak av (aktiv og refleksiv) nåtid og enkel fremtid samt imperativ. I passiv bøyes derimot også disse i henhold til kjønn.
Det polske verbalsystemet har også et velutbygd upersonlig verbsystem, som grunnet sin funksjon finnes kun i aktiv, hvor det representeres fullstendig av både perfektive og imperfektive verb i indikativ, kondisjonalis og imperativ.
Andre verbformer omfatter infinitiv (bezokolicznik), infinitiv kondisjonalis (forma przypuszczająca bezokolicznika), upersonlig form (bezosobnik) og verbalsubstantiv (odsłownik), skjønt den sistnevnte regnes ikke som en form av verbet på polsk (i motsetning til for eksempel latin). I tillegg kan man skille mellom 7 partisipper:
Genussystem
Polsk har et komplisert genussystem med fem kjønn (personlig maskulinum (rodzaj męskoosobowy), levende maskulinum (rodzaj męskożywotny), ikke-levende maskulinum (rodzaj męskorzeczowy), femininum (rodzaj żeński) og neutrum (rodzaj nijaki)) med grunnlag i prinsippet om samsvar mellom adjektiv og substantiv:
Formene i nominativ entall og deres betydning er:
Polsk sies å være et av de mest uregelrette språkene, og både deklinasjonen og konjugasjonen følger komplekse mønstre med mange unntak.
Eksterne lenker
Polsk utgave av Wiktionary Norsk Polsk Ordbok, glosbe
Leo Obstbaum
Leo Obstbaum (født 26. oktober 1969 i Buenos Aires, Argentina, død 21. august 2009) var en argentinsk-født spansk designer. Han var direktør for utformingen av designet til Vinter-OL 2010 i Vancouver, før han brått døde i 2009. Obstbaum var ansvarlig for designet av viktige ting og symbol i OL, blant annet medaljene, fakkelen og maskotene.
Adil
Adil (arabisk عادل) er et arabisk mannsnavn som betyr «rettferdig». Adel er en alternativ transkripsjon av navnet.
Adil er også et svensk mannsnavn dannet av urnordiske adal, «nobel, adelig», og gisl, «gissel».
Adel er også en svensk kortform av Adolf.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Number Ones
Number Ones er et samlealbum av Michael Jackson, utgitt i 2003.
Number Ones hadde allerede solgt 1 825 000 kopier i USA i uka før Michael Jackson døde. Etter Jacksons død solgte albumet 108 000 enheter i USA for den uka som endte 1. juli 2009 og var da det mestselgende albumet denne uka, skjønt kun en kvart av Jacksons totale albumsalg i USA, noe som endret til rett under 425 000 album og 2,6 digitale singler (mer enn 50 ganger av kombinerte salg av digitale singler for foregående uke, og det gjorde Jackson til den første musikeren som solgte mer enn en million nedlastninger på en uke).
Clas Thunberg
Arnold Clas Robert Thunberg (født 5. april 1893, død 28. april 1973) var en finsk skøyteløper.
Karriere
Clas Thunberg dominerte internasjonal skøytesport i flere år etter at Oscar Mathisen la opp.
Han vant tre gull, en sølv og en bronsemedalje under OL 1924 i Chamonix. Fire år senere, under OL i St. Moritz, ble det ytterligere to skøytegull. I tillegg ble han verdensmester fem ganger og europamester fire ganger – siste gang som 38-åring i 1932.
Thunberg begynte ikke å gå på skøyter før han var 20 år gammel, og startet i sitt første internasjonale mesterskap som 28-åring. I 1935, nesten 42 år gammel, deltok han i sitt siste verdensmesterskap i Oslo.
Clas Thunberg satte flere verdensrekorder på 500 og 1000 meter, men lyktes aldri i å slå Oscar Mathisens rekord på deres felles spesialdistanse, 1500 m.
Anders Kristiansen
Anders Kristiansen er navnet til flere personer:
Reverud borettslag
Reverud borettslag er et boligområde på Slependen i Bærum. Det ble etablert tidlig i 1960-årene og består av 120 boenheter i rekkehus.
Byggearbeidet ble utført av Selvaag Bolig for Ungdommens boliggruppe i Bærum.
Rainer Werner Fassbinder
Rainer Werner Fassbinder (født 31. mai 1945 i Bad Wörishofen i Bayern, død 10. juni 1982 i München) var en tysk filmregissør og skuespiller. I løpet av sitt liv laget han ikke bare 41 filmer, han arbeidet også som skuespiller (film og teater), kameramann, komponist, designer, redaktør, produsent og impresario. Han regnes som en av de viktigste aktørene innen «ny tysk film».
Bakgrunn
Rainer Werner Fassbinder var sønn av legen Helmuth Fassbinder (1918–2010) og oversetteren Liselotte Eder (1922–1993). Foreldrene skilte seg i 1951, og han vokste så opp hos moren som enebarn. I en alder av 16 år avbrøt han gymnasiestudiene i Augsburg) og dro til faren i Köln.
Til denne tid hadde Fassbinder begynt å befatte seg med teaterstykker, dikt, noveller og dreiebøker for film. Han gikk for å være belest, og tilegnet seg en betydelig innsikt i filosofiske og samfunnskritiske skrifter.
Etter en toårig privat skuespillerutdannelse forsøkte han forgjeves å avlegge den statlige skuespillereksamen i München. Han klarte heller ikke opptakelsesprøven til den da nettopp grunnlagte Deutsche Film- und Fernsehakademie Berlin.
Karriere
Fassbinder laget over 40 filmer i den 13 år lange karriere. Utover spillefilmene laget han fire tv-serier på sammenlagt 23 deler, samt diverse teateroppsetninger, og han arbeidet som kameramann og skuespiller for andre instruktører.
Sam’s Song
«Sam's Song» er en amerikansk sang med melodi av Lew Quadling og tekst av John Elliot.
Rainer Werner Fassbinder
Karriere
Dette produksjonstempo kunne oppnås ved at han brukte de samme skuespillere i sine filmer. De mest kjent er de tre kvinnelige skuespillere Hanna Schygulla, Margit Carstensen og Irm Hermann.
Sam’s Song
Gary Crosby & Friend {Bing Crosby}, (Matty Matlock's All Stars), har spilt inn sangen. Den ble utgitt på platen Decca 27112.
Rainer Werner Fassbinder
Karriere
Fassbinder hadde utgangspunkt i teateret, og filmet med en bevisst stivhet, både i skuespillernes bevegelser og replikkavlevering, men også i klipping og kameraføringen. Hans filmer behandler gjerne emner som menneskers manglende evne til å endre samfunnet de selv har skapt og er en del av, og med det konvensjonene det består av. Hans filmer var samfunnskritiske, med perspektiv fra utsatte og utnyttede mennesker.
Sam’s Song
Joe «Fingers» Carr har også spilt inn sangen. Den ble utgitt på platen Capitol Records 962.
Rainer Werner Fassbinder
Karriere
Fassbinder ble funnet død i 1982, av hjertesvikt etter inntak av kokain, sovemedisin og alkohol. Han etterlot seg flere utkast til arbeider og planlagte prosjekter, blant annet en film om Rosa Luxemburg (med Romy Schneider i tittelrollen).
Sam’s Song
Norsk versjon
Tola har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Sams song». Sølvi Wang og Bent Masen, sang, med Egil Monn-Iversens orkester har spilt inn sangen. Den ble utgitt på 78-platen HMV A.L. 3147 i 1951.
Listeplasseringer
Crosbys versjon lå på Billboard Best Sellers In Stores-listen i 19 uker med nummer tre som høyeste plassering.
Carrs versjon lå på listen i 13 uker med nummer syv som høyeste plassering.
Åsted
Et åsted (av norrønt á = på, stedet), er stedet der det har foregått, eller vil foregå, en hendelse.
Mest vanlig er betegnelsen benyttet i juridisk forstand som stedet der det har blitt begått en strafferettslig forbrytelse, eller stedet som er grunnlaget for en sivil tvistesak (for eksempel en grensetvist).
Åsteder undersøkes av åstedsgranskere (kriminalteknikere) med vitenskapelig kompetanse.
Jens Ingvald Olsen
Jens Ingvald Olsen (født 22. mars 1952 i Kjøllefjord i Finnmark) er en norsk politiker (Rødt) og fagforeningsmann. Olsen er Rødts gruppeleder i Troms og Finnmark fylkesting per 2020.
Olsen var vararepresentant til Tromsø bystyre på slutten av 1980-tallet, og i 1995 ble han valgt inn i bystyret som fast representant. Deretter ble han gjenvalgt ved alle lokalvalg, senest i 2015. Ved stortingsvalget 2013 og stortingsvalget 2017 var han Rødts førstekandidat i Troms, og ved kommunevalget 2015 var han partiets ordførerkandidat i Tromsø. Fra oktober 2015 og fram til avviklingen av byrådsmodellen i Tromsø i 2016 var han finansbyråd. I 2018 nominerte Rødts valgkomité ham som nummer fire på Rødts liste til stortingsvalget i 2019. Ved fylkestingsvalget høsten 2019 ble han valgt inn i fylkestinget.
Olsen er også kjent fra media for sin jobb som regionalt verneombud i Fellesforbundet og for engasjementet i nettverket Nei til OL.
Ray Meagher
Ray Meagher (født 4. juli 1944 i Roma i Queensland, Australia) er en australsk skuespiller som er mest kjent for å spille Alf Stewart i Home and Away. Meagher er den eneste av de originale skuespillerne som fortsatt er med i serien. I 2010 ble han hedret med hedersprisen under Logie Awards, Australias svar på Emmy. Etternavnet hans uttales 'Marr'.
Maren Johanne Olsdotter Jektvik
Maren Johanne Olsdotter Jektvik (født 7. november 1811 på Jelsøya i Kvenvær, død ved halshogging 11. juni 1849 ved Bruholmen på Dolmøya) var datter av Ola Larsen og Randi Jonsdotter.
Etter at slektninger krevde rettslig undersøkelse av liket ble Maren arrestert. Obduksjon kunne imidlertid ikke med sikkerhet påvise gift i innvollene, og hun ble løslatt.
Da Maren i senere avhør tilstod at hun hadde hatt arsenikk i huset, lovlig kjøpt for å utrydde rotter, ble det gjennomført en ny obduksjon. I april 1848 ble det påvist rester av arsenikk i liket. Det ble reist anklage og Fosen underrett behandlet saken 27. juni 1848, der Jektvik ble frikjent. Dette ble stadfestet 21. august samme år i Trondhjem Stiftsoverrett. I Høyesterett ble hun imidlertid den 25. november 1848 dømt til døden ved halshogging.
Den 23. desember 1848 tilsto Maren Jektvik å ha gitt mannen arsenikk. Motivet var at hun hadde en yngre elsker.
Hun ble henrettet den 11. juni 1849 på gården Jektvik av skarpretter Lars Hyll. Dette var hans første henrettelse av en kvinne, og kort tid etter dette sa Hyll opp sin stilling.
Marenspillet som fremføres på Hitra hver sommer er et drama fritt bygd over Maren Jektviks skjebne, liv og menneskene rundt henne.
USS «Arleigh Burke» (DDG-51)
USS «Arleigh Burke» (DDG-51) er en destroyer i Arleigh Burke-klasse med hjemmehavn i Norfolk i Virginia. Skipet, som er oppkalt etter admiral Arleigh Burke, en av de mest berømte amerikanske admiralene fra andre verdenskrig, tilhører Atlanterhavsflåten i den amerikanske marinen. Skipet ble bygget av Bath Iron Works og levert til den amerikanske marinen den 29. april 1991.
Klovnefisker
Klovnefisker er en undergruppe av jomfrufiskene. Disse små fiskene lever i symbiose med sjøanemoner. «Hovedpersonen» i animasjonsfilmen Oppdrag Nemo er en klovnefisk. Klovnefiskene er kjent for å skifte kjønn. Unge fisker vokser opp til ikke-seksuelle hanner som lever i grupper med et enkelt gytende par. Om hunnen dør, vil den gytende av hannene skifte kjønn og bli den neste hunnen, mens den største av de ikke-aktive hannene går gjennom en kjønnsmodning og blir den nye gytehannen.
Gruppen består av to slekter, Premnas med den ene arten Premnas biaculeatus, og Amphiprion med 27 arter. Arten ocellaris klovnefisk er en liten, fargerik art og holdes ofte som akvariefisk.
Arthur McEvoy
Arthur McEvoy (født 8. november 1868, død 21. juli 1904) var en fransk cricketspiller som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris.
McEvoy var med på det franske cricketlaget Union des Sociétés Françaises de Sports Athlétiques som tapte finalen til det britiske laget Devon & Somerset County Wanderers med 104-262, en finale som gikk over to dager. Cricket var med som en del av verdensutstillingen i Paris og det var først tolv år senere, i 1912 at International Olympic Committee besluttet at cricketkampen, det var kun en kamp som ble spilt, inngikk som en del av det olympiske programmet. Det er eneste gangen cricket har vært med som olympisk sport.
Nordlandsekspressen
Nordlandsekspressen, forkortet NEX, er rute- og markedsføringsnavnet på en to-delt hurtigbåtforbindelse som, med utgangspunkt i Sandnessjøen i sør og Svolvær i nord, knyttes sammen i Bodø by. Ruten, som blir betjent av rederiet Boreal Sjø, har til sammen et tjuetalls anløp langs kysten av Nordland og blir trafikkert av to passasjer- og godsførende katamaraner. Målt i antall passasjerer er de to NEX-rutene samlet det nest mest trafikkerte hurtigbåtsambandet i Nord-Norge, med ruten mellom Tromsø og Harstad som det største. I Nordland sto NEX I og II for 27,9 prosent av alle passasjerbefordringer som ble gjort med hurtigbåt i fylket i 2012. Nordlandsekspressens rute III ble nedlagt i 2007.
Fylkesvei 180 (Rogaland)
Fylkesvei 180 (Fv180) i Rogaland gikk mellom Voll og Langgata i Hå kommune. Veien var 1,4 km lang.
Nordlandsekspressen
NEX I: Sandnessjøen - Bodø - Sandnessjøen
Nordlandsekspressens rute fra Sandnessjøen til Bodø havn har en daglig avgang i nordlig retning på morgenen, med retur på ettermiddagen. Ruten betjener Alstahaug, Nesna, Lurøy, Rødøy, Meløy, Gildeskål og Bodø kommuner. Den har femten anløpssteder og en planlagt seilingstid på 4 timer og 45 minutter. NEX I fraktet 86 099 passasjerer i 2012, og er fylkets største hurtigbåtsamband. På ruten krysses polarsirkelen mellom anløpene av Tonnes og Selsøyvik.
Fylkesvei 180 (Rogaland)
2019 ble veien del av fylkesvei 4332.
Nordlandsekspressen
Anløpssteder
Fra sør til nord anløper NEX' rute I følgende steder: Sandnessjøen, Nesna, Stokkvågen, Innerkvarøya, Tonnes, Selsøyvik, Gjerøy, Rødøy, Vågaholmen, Bolga, Grønøy, Ørnes, Støtt, Sør-Arnøy og Sentrumsterminalen i Bodø.
NEX II: Svolvær - Bodø - Svolvær
Nordlandsekspressens rute fra Svolvær til Bodø havn har en daglig avgang i sørlig retning på morgenen, med retur på ettermiddagen. Ruten betjener Vågan, Hamarøy, Steigen og Bodø kommuner. Den har åtte anløpssteder og en planlagt seilingstid på 3 timer og 15 minutter. NEX II fraktet 54 858 passasjerer i 2012, og er fylkets tredje største hurtigbåtsamband. På ruten krysses de to åpne havstykkene Vestfjorden og Folda.
Anløpssteder
Fra nord til sør anløper NEX' rute II følgende steder: Svolvær, Skrova, Skutvik, Bogøy, Nordskot, Helnessund, Brennsund og Sentrumsterminalen i Bodø.
NEX III: Svolvær - Narvik - Svolvær
Nordlandsekspressens rute fra Svolvær til Narvik by hadde en daglig avgang fra Svolvær på morgenen, med retur på formiddagen fra Narvik. Ruten hadde tolv anløpssteder, og en planlagt seilingstid på tre timer og femten minutter. NEX III hadde i perioden mellom 1992 til 2002 rundt 20 000 passasjerer i året.
NEX' rute III ble, grunnet økonomi, lagt ned den 3. januar 2003. Etter stor motstand i det berørte området, kom ruten i gang igjen den 2. juni 2003, med en daglig avgang frem til 1. oktober, og deretter kun helgeavganger ut året. I 2004 ble det igjen satt inn et sommertilbud, som med en ekstra tur inn til Trollfjorden var noe lagt opp med tanke på turismen. Etter en ny periode med stans, ble ruten i 2005 igjen lagt ut på anbud. Lødingen skyssbåtservice driftet ruten frem til en endelige nedleggelse den 29. november 2007. Nedleggelsen var en av følgene av åpningen av Lofoten fastlandsforbindelse. Lofotekspressen, en bussforbindelse mellom Narvik og Svolvær, ble opprettet som det nye tilbudet for reisende på strekningen.
Anløpssteder
Fra vest til øst anløpte NEX' rute III følgende steder: Svolvær, Brettesnes, Ulvåg, Risvær, Holandshamn, Kvannkjosen, Svartiskard, Øksneshamn, Lødingen, Evenes, Kjeldebotn og Narvik havn.
Ruten har blant annet blitt trafikkert av «Børtind» (1991-1998), «Ofoten» (1999-2002), «Tjeldøy» (2002-2005) og «Sea Cruise» (2005-2007).
Historikk
I 1990 ble de to hurtigbåtrutene Lofotekspressen (Bodø-Svolvær-Narvik) og Helgelandsekspressen (Bodø-Sandnessjøen) slått sammen til en ny «stamrute» gjennom Nordland som ble markedsført under navnet Nordlandsekspressen. Ruten gikk fra Sandnessjøen i sør til Sortland i nord, og det ble lagt opp til at andre, lokale, hurtigbåtruter på strekningen skulle være korresponderende matningsruter. Forbindelsen fra Narvik fikk betegnelsen NEX III, med korrespondanse i Svolvær. De to rutene, med knutepunkt i Bodø, ble trafikkert av SDS-skipet «Salten» på sørruten og OVDS-skipet «Ofoten» på nordruten.
I 1995 ble sambandet kortet ned slik at Stokmarknes ble det nordligste anløpet, og noen år senere ble det en ytterligere nedkortning til nordligste anløp i Svolvær.
I slutten av mai 1997 ble to nybygg levert til Ofotens og Vesteraalens Dampskibsselskab for trafikk på NEX-sambandet. Skipene ble døpt «Ofoten» og «Salten» og skulle etter planen erstatte de to forgjengerne med samme navn, men ble tatt ut av ruten allerede i november samme år. De nye hurtigbåtene oppnådde ikke den farten som var avtalt ifølge kontrakten, og oppførte seg heller ikke som dem skulle når det ble litt sjø.
De to hurtigbåtene «Salten» og «Steigtind» ble levert fra Austral Ships i mai 2003, og var hovedbåtene på NEX-sambandet til februar 2019.
Kritikk, rutedebatt og kapasitetsproblemer
De tre rutene til Nordlandsekspressen har vært gjenstand for en konstant og langvarig debatt blant lokalbefolking og -politikere i sambandenes berørte kommuner og anløpssteder, spesielt med tanke på passasjer- og lastekapasitet, seilingstid, forslag om nedleggelse av anløpssteder og skipenes ankomstid til Bodø.
På NEX' rute I har det vært foreslått å enten korte ned ruten til Nesna eller å utelate enkelte av anløpene for å korte inn seilingstiden, og dermed ankomme Bodø på et tidligere tidspunkt. Reaksjonene har gjort at slike planer ikke er blitt utført.
Det har vært rettet en kraftig kritikk, spesielt fra Steigen, mot de til tider store kapasitetsproblemene som har vært på NEX' rute II. Ruten, som i stor grad blir benyttet som pendlerrute blant annet for studenter, kunne på enkelte dager være fullsatt allerede etter avgang fra Skutvik eller Bogøy, og i ekstreme tilfeller fra Svolvær, noe som enkelte dager kunne førte til at anløpet av Helnessund foregikk ved at alle eller flere passasjerer ble stående igjen på land. Problemene var oftest størst i tilknytning til helge- og helligdager da studenter skulle til og fra Bodø. Problemene var i mange år så store, at det ble anbefalt for passasjerer som skulle i retur å bestille billetter umiddelbart etter ankomst av Bodø for å sikre seg plass. En forbedring ble det etterhvert da Helnessundruta, en egen pendlerrute mellom Bodø og Helnessund, ble satt i gang i 2007. Ruta, med mellomanløp av Brennsund og Kvig, ble i første omgang et helgetilbud som senere ble utvidet til tre avganger i uka.
I mai 2012 ble det vedtatt å legge ned lørdagsavgangen for å spare inn mellom seks og syv millioner kroner. Reaksjonene ble så sterke at i juni måtte Fylkesrådet i Nordland gjøre om vedtaket. I 2014 ble det aktuelt å legge ned hele rutetilbudet, eller eventuelt å kutte i rutetilbudet og slutte med godsfrakten, fra 2015. Dette førte til en protestaksjon blant lokalbefolkning og -politikere, som ble avsluttet med en fakkelaksjon med oppmøte langs hele kysten den 28. november 2014. Samme dag vedtok fylkestinget at rutetilbudet skulle opprettholdes.
Passasjerstatistikk
Passasjerstatistikk for NEX' rute I og II i årene fra 2007 til november 2014.
Skipsliste
Siden oppstarten i 1990 har følgende hurtigbåter hatt NEX' rute I og II som primærsamband:
Midlertidige reservefartøy er ikke tatt med i listen, og i ulike tilfeller kan båtene ha gått i motsatt samband enn primærsambandet. MF «Ofoten» blir benyttet til helgefartøy på NEX I, og som reservefartøy på hele sambandet. Oversikten ble sist oppdatert i august 2021.
Rederihoversikt
Følgende rederier har hatt konsesjon på NEX-rutene:
Franz Marc
Franz Marc (født 8. februar 1880 i München, død 4. mars 1916 i Baquis ved Verdun i, Frankrike) var en tysk maler. Han regnes som en av de største malere av det 20. århundre, og var en av de fremste representantene for den tyske ekspresjonismen. Hans verk var rikelig representert som entartet, og listen inneholder i alt 146 verk.
Bakgrunn
Marc studerte til å begynne med filosofi og teologi ved universitetet i sin hjemby, i den hensikt å bli prest. Han vokste opp i et åndelig hjem. Moren Sophia var en fast kalvinist, og faren, Wilhelm, var katolikk som hadde vendt seg til protestantismen. Franz Marc og hans bror Paul fikk en protestantisk oppdragelse i et det overveiende katolske Bayern. Wilhelm Marc var en profesjonell landskapsmaler, og underviste ved kunstakademiet i München. Franz Marc trengte dermed ikke, til forskjell fra mange av sine kunstnerkolleger, å utstå noen opposisjon fra sin familie da han valgte å vie seg til kunsten.
Kunstner
I 1903 og 1907 reiste Marc til Frankrike, og tilbragte sin tid i særdeleshet i Paris. Der omgikkes han i kunstneriske kreter og ble i høy grad tiltalt av postimpresjonismen og Vincent van Goghs verk.
Den dypt religiøse Marc betraktete kunstnerskapet som en vesentligst åndelig syssel. Fra og med 1910 viet han seg utelukkende til å avbilde dyr, desillusjonert av den materialisme som korrumperte menneskeheten. I dyrene så Marc noe som han anså manglet hos menneskene: iboende skjønnhet, livsglede og åndelighet. Dyrene var i balanse, anså han, og han var nysgjerrig på hvordan de oppfattet verden.
Bian (navn 卞)
Bian (kinesisk: 卞, pinyin: Biàn) er et alminnelig kinesisk slektsnavn.
Franz Marc
Kunstner
Marc var velkjent med dyr i flere henseender, blant annet hadde han studert dyreanatomi og drøyde sin inntekter ved å undervise i emnet. Hans fokus på dyr var unik i hans samtids kunst. I Marcs tidlige verker dominerer ofte heroiske dyr i hans motiver, men senere under hans kunstnerskap smelter de sammen med bildets øvrige landskap og integreres i maleriets helhetsuttrykk. Marcs ambisjon strakk seg utover en enkel dokumentasjon av dyr og deres beteende; han ville lansere et system av moralske verdier som manglet hos menneskene ved å kroppsliggjøre de «dygder» han oppfattet hos dyrene.
I 1909 flyttet Marc til Sindelsdorf i Oberbayern, der han levde med sine katter, to tamme hjorter og sin hund Russi.
Utover dyremotivene var også farge av stor betydning for Marc, som tilskrev fargene egne karakteristika: Han betraktet for eksempel fargen rød som brutal, tung og et symbol på materialismens dominans; blå var for Marc maskulin og intellektuell, og gul stod for en sterk femininitet. Marc var en av grunnleggerne av Der Blaue Reiter i München 1911. Han samarbeidet med Vasilij Kandinskij og ville utforske fargens ekspressive verdi. Dette arbeide med farge var delvis inspirert av de orfistiske malerier av Robert Delaunay, som han besøkte i Paris 1912 sammen med August Macke og formodentlig også av Goethes fargelære. Marcs fargearbeide i maleriene kan føre tankene til fauvismen og naivismen.
Franz Marc falt i Slaget om Verdun under første verdenskrig.
«Entartet»
I Det tredje rike ble Marcs verk kritisert som avarter («Entartet» ifølge de da rådende nazistiske kunstidealer. I 1937 ble verker av ham medtatt på den nazistiske kunstutstillingen Entartete Kunst i München, blanr annet maleriet Der Turm der blauen Pferde (1913) som tidligere hadde vært utstilt på Galerie der Lebenden i Kronprinzenpalais i Berlin. Maleriet har siden 1945 vært forsvunnet. Marc er representert ved Moderna museet i Stockholm.
Hans Holbein den yngre
Hans Holbein den yngre (født 1497 eller 1498 i Augsburg i Bayern, død 29. november 1543) var en tysk maler. Kunsten hans faller inn i stilretningen nordlig renessanse og han var blant de fremste av portrettmalerne i sin periode. Hovedområdene han bodde og arbeidet i var Basel i Sveits og London i Storbritannia. Holbein arbeidet med tegning, grafikk og maleri. I tillegg formga han glassmaleri, klesdrakter og annet, og han illustrerte bøker. Fra 1536 var han hoffmaler hos kong Henrik VIII av England.
Familie og opplæring i malerkunsten
Hans Holbein d.y. ble født inn i en kunstnerfamilie i Augsburg sør i Bayern. Både faren, Hans Holbein den eldre, og onkelen, Sigismund Holbein, var malere, og det samme gjaldt broren Ambrosius Holbein. Han fikk opplæring hos faren før han sammen med Ambrosius ga seg i vei sørover til Basel i Sveits i 1514. I Basel fikk han arbeid og opplæring i verkstedet hos Hans Herbster. I 1517/1518 var han i Luzern der han hadde fått oppdrag, og kanskje var han også i Nord-Italia på den samme turen, selv om Karel van Mander i sin Schilderboeck fra tidlig på 1600-tallet sier at Holbein aldri var i Italia. Andre kunsthistorikere meiner i alle fall å kunne se påvirkning fra den italienske kunstneren Andrea Mantegna og lombardisk malerkunst i arbeidet hans etterpå. I 1519 ble han tatt opp i kunstmalerlauget i Basel og året etter giftet han seg med enken etter en garver, Elsbeth Binzenstock, og ble borger av Basel. Han fikk fire barn med Elsbeth, Philipp, Katharina, Jakob og Küngold.
Arbeidsårene i Basel
I Baselområdet fikk han ulike oppdrag som maling av altertavler, glassmaleri, freskoer og portretter. Tresnittserien Dødsdansen skal han ha tegne allerede tidlig på 1520-tallet (det var en annen kunstner som overførte tegningene til tresnittblokker), selv om den ikke ble utgitt før i 1538, og da i Lyon.
Reformasjonsbevegelsen gjorde det etter hvert vanskelig for Holbein og andre bildekunstnere å livnære seg i Basel. Utstyrt med introduksjonsbrev fra Erasmus stilet til vennene og åndsfrendene Peter Giles i Antwerpen og Thomas More i London la Holbein ut på ei reise til England på slutten av 1526, mens konen og ungene ble værende igjen i Basel.
Det første oppholdet i England
Holbein laget også et portrett av Thomas More alene. Kontakter More formidlet resulterte i flere andre portrettoppdrag hos de rike og innflyteserike menneskene i kretsen rundt Thomas More. Han malte for eksempel portretter av William Warham; Erkebiskop av Canterbury, Sir Henry Guildford og Lady Mary Guildford, Oxfordprofessoren Nikolaus Kratzer og et dobbeltportrett av Sir Thomas Godsalve og sønnen John.
Hjem igjen til Basel
I 1528 reiste han hem igjen til Basel. Da hadde han tjent seg opp så mye penger i England at han kunne kjøpe et nytt hus til familien sin i Basel.
Han hadde et arbeid ventende på seg som var påbegynt før han reiste, altertavlen Meyer Madonna, også kalla Darmstadt Madonna, siden originalen nå henger i Schloßmuseum Darmstadt. Altertavlen var bestilt av Jacob Meyer, som var borgermester i Basel, og skulle henge i det private kapellet til Meyerfamilien. Bildet viser jomfru Maria med Jesusbarnet omgitt av familien til Jacob Meyer, både dem som var gått bort og dem som ennå levde. Det er et såkalt «Schutzmantelbild» som skulle gi Meyerfamilien ekstra vern av maktene i himmelriket. Altertavlen blir holdt for å være det beste arbeidet med religiøst motiv fra hans hånd, og det var også det siste religiøse motivet en kjenner fra Holbein, det ble ferdigstilt i 1530.
Han arbeidet også mer med veggmaleriene til rådhuset i Basel på oppdrag frå byrådet.
Ellers hadde ikke forholdene blitt noe bedre i Basel for bildekunstnere siden han reiste til England i 1526, heller tvert om. Læren til Ulrich Zwingli hadde fått fotefeste og i 1528 var det et stort og voldsomt ikonoklastisk opprør der nesten alt av religiøse bilder og skulpturer i Basel ble ødelagt på en eneste dag. De økonomiske nedgangstidene i kjølvannet av reformasjonen gjorde også sitt til at oppdragsstrømmen til Holbein i Basel nær tørket inn. Han reiste tilbake til England, men familien ble værende igjen i Basel denne gangen også.
Det andre Englandsoppholdet
Da han kom til England i 1532 var mye snudd på hodet fra sist han var der. Kongen var i konflikt med kirken i Roma siden paven ikke ville godkjenne giftermålet mellom ham og Anne Boleyn, og flere av de mektige og rike vennene Holbein hadde fått sist hadde nå kommet på kant med kongen. Henrik VIII strammet tyranngrepet sitt om landet, kirken og folket, men Holbein skulle komme til å klare seg bra selv om den gamle kundekretsen var falt i den verste unåde.
Han fikk seg portrettkunder knyttet til den hanseatiske handelsstasjonen Stalhof i London. Der laget han en rekke portretter av handelsmenn som var stasjonert der. Disse maleriene er ofte halvlengdeportrett (bildet er avskjær ved livet) der den handelsreisende er på kontoret sitt og har et papir eller en konvolutt med navnet sitt på mellom hendene. I 1533 fikk han et større oppdrag: verket Ambassadørene måler 207 x 209 cm og er et dobbeltportrett i helfigur av franskmennene Jean de Dinteville og Georges de Selve. Til venstre står Jean de Dinteville, fransk ambassadør til London, mens Dintevilles venn Georges de Selve står til høyre. Mellom dem er det noen hyller der det er plassert en rekke objekter som forteller om de to. På golvet foran dem ser man et forvrengt objekt; dersom man stiller seg til høyre for bildet, tett inntil veggen som maleriet henger på, oppdager man at objektet er en hodeskalle. Det har vært hevdet at bildet ble malt for å henges opp i en trappeoppgang, slik at folk på et gitt punkt på vei opp eller ned trappen ville se hodeskallen tydelig som en memento mori, en påminnelse om at livet er kort og døden lang. Holbein malte også et portrett av statsmannen Thomas Cromwell i 1533 eller 1534. Det var trolig kontakten med Cromwell som gav Holbein tilgang til hoffet til Henrik VIII. Fra da av fikk han portrettoppdrag fra folk i kretsen rundt kongen, som Sir Nicholas Carew, Robert Cheseman og Charles de Solier, Lord of Morette. I 1536/1537 ble Hans Holbein d.y. hoffmaler hos Henrik VIII. Han malte flere portretter av kongen, og også av ulike dronninger og av prinsen. Av de bildene som er bevarte og er tilskrevet Holbein, er det flere som er omdiskuterte når det gjelder om det er Holbein selv som har malt dem. Noen bilder mener man er noenlunde samtidige kopier laget av folk tilknyttet Holbein sitt eget studio, andre er senere kopier.
Warsow
Spillet blir aktivt utviklet av en gruppe frilans programmerere og artister, samt aktivt testet av medlemmene av fellesskapet som eksisterer rundt spillet. Spillets konsept er basert på romanen Chasseur de bots, skrevet av Fabrice Demurger. En av spillets viktigste konsepter er en blanding av cyberpunk og tegnefilm-aktig grafikk via celle skyggelegging metoden, samt en blanding av mørke og skitne teksturer.
Gulset Idrettsforening
Gulset Idrettsforening (stiftet 14. juli 1935 som Gulset Ballklubb) er idrettsforeningen i bydelen Gulset i Skien. Den har ca. 1 000 medlemmer (2006) fordelt på fem undergrupper; fotball, håndball, ski, turmarsj og turn. Klubben fikk Idrettens Verdipris, som deles ut av Norges Idrettsforbund, i 2000.
Den 31. juli 2006 mistet klubben sitt klubbhus i en brann Klubben har følgende visjon, «Gjennom breddeidrett og idrettsglede skal Gulset IF bedre oppvekstmiljøet for barn og ungdom på Gulset,» og jobber etter disse verdiene Trygghet, Trivsel, Mangfold og Fair Play.
Fotball
Gulset spiller i 5. divisjon i Telemark Fotballkrets (2011).
Håndball
Håndballgruppa hadde i 2007 13 lag i aldersbestemte klasser samt et damelag i 3. divisjon.
I 2007 vant alle Gulsets lag i seriespillet sine serier. Det har aldri skjedd før.
Håndballgruppas hjemmeside
Ski
Skigruppa på Gulset er en av de største i Grenlandsdistriktet. Klubben har produsert flere individuelle kretsmestere de siste åra, og også gjort det godt i stafett med sølv i seniorklassen både i 2006 og 2007.
Turmarsj
Turmarsgruppa arrangerer Gulset-trimmen hver sommer til glede for mange av Gulsets befolkning.
Turn
Turngruppen har turnpartier og idrettsskole for barn og ungdom. Gulset turn har vunnet klassen 13-18 år i publikumspokalen to ganger.
Bian (navn 边)
Bian (kinesisk: 边, pinyin: Biān) er et kinesisk slektsnavn.
Libanon-krigen (2006)
Israel opphevet blokaden av Libanon 8. september 2006 og 1. oktober 2006 trakk de israelske styrkene seg ut av mesteparten av de okkuperte områdene, men fortsatte å okkupere byen Ghajar.
Det er ikke enighet om størrelsen av tapene blant partene. Mens Israel hevder at Hizbollah mistet rundt 600 soldater hevder geriljaen selv at den bare mistet rundt 250. FNs offisielle estimat for Hizbollahs menneskelige tap ligger på 500 eller mindre. Flertallet av de libanesiske ofrene var sivile, mens flertallet av de israelske ofrene var soldater.
Bakgrunn
Se andre artikler
Målet for offensiven
Fra starten av operasjonen understrekte Ehud Olmert at et av målene med offensiven var å gjenopprette Israels avskrekkende effekt. Etter at Israel trakk seg ensidig ut av Sør-Libanon i 2000, hadde Hizbollah vokst betydelig.
I en tale i Knesset den 17. juli presenterte Olmert de fem hovedmålene med offensiven.
Senere ble målene imidlertid endret litt;
Hizbollah hadde derimot som mål å bytte de tilfangetatte israelske soldatene mot palestinske fanger i israelske fengsler. En regner også med at angrepene fra Hizbollah er ment å styrke organisasjonens stilling i Libanon, øke statusen blant antiisraelske grupper, og å sende et signal fra organisasjonens venner og allierte, Iran og Syria, til hovedmotstanderne Israel og USA.
12. juli
Hizbollah avfyrte Katyusha-raketter fra det sørlige Libanon over grensen og inn i Israel, rettet mot den israelske byen Shloi og områder i Shebaa.
Israel svarte på fangetagelsen ved å bombe Hizbollah-posisjoner i det sørlige Libanon, samt sende styrker inn i det sørlige Libanon for første gang siden tilbaketrekningen derfra i 2000. Israel begynte å innkalle reservestyrker for å svare på angrepet.
I løpet av 36 timer var flesteparten av Hizbollahs middeldistanse-raketter i Beeka-dalen ødelagt av israelske bombeangrep.
13. juli
Etter en natt med israelske flyangrep mot mål i Sør-Libanon angrep israelske fly rullebanen på den internasjonale flyplassen i Beirut og sørget for at denne ble stengt. Rapporter indikerte et høyt antall sivile drepte i byer og landsbyer i det sørlige Libanon, med opptil 35 personer rapportert drept som følge av de israelske angrepene.
Israel annonserte en luft- og sjøblokade av Libanon, og insisterte på at Hizbollah ikke skulle være i stand til å returnere til sine tidligere stillinger langs de internasjonale grensene mellom Libanon og Israel.
Den amerikanske presidenten forsvarte Israel sin rett til å forsvare seg mot angrep, mens Frankrike, Russland og EU alle var kritiske til det de mente var en uforholdsmessig kraftig maktbruk fra israelsk side.
Om kvelden traff en rakett den israelske byen Haifa. Hizbollah nektet å ha avfyrt denne.
14. juli
Hizbollahs leder Hassan Nasrallah lovet en «åpen krig» mot Israel etter at hans kontorer i Beirut ble bombet av israelske fly. Dette angrepet var ett av flere israelske angrep over hele Libanon. Broer, veier, drivstoffdepoter og flyplasser ble angrepet. Antallet sivile drepte steg til over 50. FNs sikkerhetsråd ble innkalt til et krisemøte for å forsøke å stoppe det israelske angrepet.
En Hizbollah-rakett traff et israelsk krigsskip utenfor den libanesiske kysten. Et egyptisk lasteskip i området skal også ha blitt truffet i dette angrepet.
Irans president, Ahmadinejad, advarte Israel mot at ethvert angrep på Syria (som mange vurderer å være blant Hizbollahs hovedsponsorer) vil provosere fram en «voldsom reaksjon».
15. juli
Israel utvidet sine angrep til å omfatte et stort antall mål, inkludert den nordlige havnebyen Tripoli. Atten libanesiske sivile som flyktet fra en landsby utenfor Tyr ble drept da israelske helikoptre avfyrte raketter mot kjøretøyene deres. Israelske krigsfly bombet også en grenseovergang mellom Libanon og Syria.
Hizbollahs hovedkvarter i Beirut ble ødelagt av bomber. Hizbollah svarte på angrepet med å avfyre raketter som traff den israelske byen Tiberias. Aldri før hadde Hizbollah stått bak et rakettangrep som hadde nådd lenger inn i Israel.
Den arabiske ligas generalsekretær Amr Moussa uttalte at fredsprosessen i Midtøsten var død, og forlangte at FNs sikkerhetsråd løste krisen. Libanons statsminister kalte landet sitt for et «katastrofeområde» og bad om internasjonal hjelp.
16. juli
Hizbollah-raketter drepte minst ni israelere og såret dusinvis i den israelske byen Haifa i det verste angrepet mot Israel siden kampene startet. Senere på dagen ble også byene Afula, 50 km fra grensen, og utkantene av Nasaret rammet av raketter. Elleve barn og syv voksne ble drept i et israelsk flyangrep på en bilkortesje i Sør-Libanon, ifølge UNIFIL-styrkene der.
Israelske fly angrep tv-stasjonen til Hizbollah og en stor kraftstasjon i forstedene til Beirut. I angrep mot Tyr skal minst 16 ha blitt drept, mens angrep nær grensen mot Syria førte til syv drepte, inkludert canadiske statsborgere. Bensindepoter ved flyplassen i Beirut ble satt i brann av angrep.
Iran kom med nok en advarsel til Israel om at et angrep mot Syria ville ende med «ubeskrivelige tap».
En FN-delegasjon, med blant andre Terje Rød-Larsen, begynte samtaler med Hizbollah – bl.a. om frisettelse av de to israelske soldatene.
17. juli
Israelske angrep mot militærbaser ved Tripoli tok livet av minst ni libanesiske soldater. Byen Baalbek ble også angrepet, noe som førte til nye sivile tap. Israel gjennomførte også harde angrep mot havnen i Beirut, igjen med sivile tap. Libanesiske fabrikkbygninger skal også ha blitt rammet av israelske bomber, bl.a. i byen Saida.
FNs generalsekretær Kofi Annan og Storbritannias statsminister Tony Blair tok til orde for en internasjonal fredsstyrke i Sør-Libanon.
Raketter avfyrt av Hizbollah traff de israelske byene Haifa, Tiberias, Safed og Akko. I Haifa traff en rakett et bolighus som falt sammen. Ubekreftede meldinger fortalte at raketter skal ha slått ned på de sørlige delene av Golanhøyden. Israelske styrker skal også ha rykket inn i de sørlige delene av Libanon for å angripe Hizbollah-baser der.
Libanesisk tv rapporterte at et israelsk fly ble skutt ned over Beirut. Dette ble benektet av Israel, som sa at ingen av deres fly var savnet.
To libanesiske sivile skal ha blitt drept da en israelsk rakett traff kjøretøyet deres i det sørlige Libanon. Tallet på drepte libanesere passerte dermed 200 og mer enn 500 sårede.
18. juli
Israelske flyangrep drepte 10 sivile libanesere, mens Hizbollah skjøt raketter mot 15 byer i det nordlige Israel.
19. juli
Over 70 raketter traff det nordlige Israel i byene Haifa, Tiberias, Karmel og Akko. Israelske flyangrep drepte 50 sivile og en Hizbollah-soldat i flyangrep.
I kamper på den libanesiske siden av grensen ble to israelske soldater drept og to skadet i sammenstøt med Hizbollah-soldater.
Maroun al-Ras inntas av israelske styrker.
20. juli
Libanons forsvarsminister sa at den libanesiske hæren ville svare på en israelsk invasjon av landet.
To britiske TV-journalister og deres lokale libanesiske assistenter ble bortført av Hizbollah-soldater i Beirut.
I kamper inne i Libanon, i Aita Shaab-området, ble to israelske soldater drept og ni såret i harde kamper med Hizbollah-soldater. Hizbollah sendte flere raketter mot Haifa, Safad og Naharaya. Israelske fly slapp i alt 23 tonn med bomber over en bunker i Beirut i et forsøk på å drepe Hizbollah-lederen Hassan Nasrallah.
Amerikanske marinesoldater kom til Beirut. Dette var første gang på 23 år at amerikanske soldater var i Libanon. Sist var i 1983, da en bombe fra Hizbollah tok livet av 241 amerikanske soldater.
21. juli
En israelsk soldat ble funnet død i Sør-Libanon. Israel begynte å innkalle store forsterkinger, og sendte dem til grensen mot Libanon.
Hizbollah traff Haifa med 10 raketter. 20 ble såret i dette angrepet.
22. juli
Israelske styrker tok kontrollen over enkelte landsbyer i Sør-Libanon.
23. juli
Israelske fly bombet mistenkte Hizbollah-baser i byen Sidon og flere forsteder til Beirut. En FN-soldat ble hardt skadet av håndvåpenild.
To sivile israelere ble drept etter at Hizbollah-raketter traff Haifa.
24. juli
Flere sivile israelere ble såret etter at Hizbollah-raketter traff Nahariya, Tiberias, Haifa og Shlomi. En israelsk soldat ble drept i sammenstøt med Hizbollah-soldater i byen Maroun al-Ras. I byen Bint Jbail sør i Libanon raste det harde kamper mellom israelske styrker og Hizbollah-militsen. Et israelsk Apache-helikopter styrtet i det nordlige Israel, begge ombord omkom.
Hizbollahs leder Hassan Nasrallah uttalte at han prioriterte en våpenhvile, og at han var åpen for å diskutere frem en avslutning på krigen. Israels forsvarsminister Amir Peretz sa at en omfattende invasjon av Sør-Libanon ikke var planen, men at flere mindre raid nær grensen var i vente. Han gjentok samtidig at Israels mål var å få Hizbollah bort fra grenseområdene, og at en internasjonal styrke skulle utplasseres som en buffer i området.
25. juli – Israelsk angrep på FN-stilling
Israelske kampfly bombet en FN-stilling i Sør-Libanon. 4 FN-observatører, fra Østerrike, Canada, Kina og Finland samt seks libanesere, mistet livet i angrepet. Israelske kampskip avfyrte også skudd mot en tyrkisk ferge utenfor Beirut.
I kamper mellom israelske styrker og Hizbollah-militsen i den libanesiske byen Bint Jbail skal 20 Hizbollah-soldater ha blitt drept
Hizbollah avfyrte 16 raketter mot Haifa. Fem israelere ble skadet i angrepet. Totalt 35 raketter slo ned i Nord-Israel i løpet av dagen, og 19 mennesker ble skadet i angrepene.
Hendelsesforløp
En etterforskingsrapport gjengitt av BBC forteller om omstendighetene rundt angrepet på FN-stillingen