cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Runde
Geografi
Runde har et areal på 6,2 km². Øya ligger nordvest i kommunen med bosetning i øst og nord. Gården Runde ligger på østsida, mens Goksøyr ligger på nordsida. På Kvalneset helt nordvest på øya, ligger Runde fyr, oppretta i 1767 som et av de første i Norge og satt i ubemanna drift i 2002. Det høgste punktet er Varden med sine 332 meter over havet sørøst på øya, men Rundabranden er lettere å se siden fjellet stiger 294 meter nesten rett opp fra havet i vest. Vegen til Runde har kommet over Rundebrua fra Remøy siden 1982. Før den tid var sjøvegen eneste måten å komme seg til Runde.
Fuglefjellet ligger på vestsida av Rundefjellet og er hjem for om lag 100 000 fugl, blant annet lundefugl, havsule, alke og lomvi. Skarveura ligger på nordsida av øya, og her fantes en av verdens største kolonier av toppskarv. De siste 40 årene har det vært en dramatisk nedgang i fugl på Runde, på det meste har det vært 800 000 fugl på Runde. Hvorav 8000-10000 var toppskarv.
Tidligere var det over 100 000 lundepar på øya, nå estimeres det rundt 30 000. Det er usikkert hvorfor fuglene forsvinner fra fjellet, men hovedgrunnene er beitesvikt og andre komplekse økologiske prosesser slik som havtemperatur, havstrømmer og saltinnhold i havoverflata
Jana Henke
Jana Henke (født 1. oktober 1973) er en tysk svømmer.
Runde
Geografi
Runde hadde 108 innbyggere per 1. januar 2018. Innbyggerne her står også bak innsamlingsprosjektet Herøy Village. Næringslivet på Runde omfatter et gartneri, fiskeri, jordbruk, campingturisme med tilknytta servicebedrifter, guida turer både på sjøen og til lands og en leirskole. Christineborg er en leirskoleanlegg bygd i 1979.
Jana Henke
Hun representerte Tyskland under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun ble nummer 7 på 800 meter fri. Hun tok sølv og bronse under Sommer-OL 1992.
Runde
Geografi
I 1982 ble Rundebrua ferdigstilt.
«Akerendam»
Det går sagn om at et skip i den spanske flåten, «Castillo Negro», forliste ved Runde på slutten av 1500-tallet. Den nederlandske østindiafareren Akerendam gikk under alle omstendigheter ned nord av øya like etter at det ble bygget i 1725. Skipet skulle egentlig til Batavia (nåværende Jakarta i Indonesia), men ble drevet ut av kurs av en storm i Nordsjøen. Hele mannskapet på 200 døde, og en mengde gull- og sølvmynter forsvant i havet. Vrakrester og lik ble vasket opp på Runde. Sommeren 1725 hentet man ut en del av lasten, men arbeidet ble snart gitt opp. Nå og da fant rundebuene mynter fra vraket, og disse kan ha gitt opphavet til sagnene om det forliste spanske armadaskipet.
I 1972 fant sportsdykkerne Bengt-Olof Gustafsson, Stefan Persson og Eystein Krohn-Dale igjen vraket. Året etter ble stedet undersøkt av Bergen Sjøfartsmuseum. De fant rundt 57 000 mynter, 6 600 av dem av gull. En del av disse ble tatt med til sjøfartsmuseet, en annen til Myntkabinettet i Oslo, mens de tre dykkerne fikk to tredjedeler av skatten. 7% av funnet gikk til den nederlandske staten. Funnet fra Akerendam førte til en lovendring som gjorde alle vrak eldre enn 100 år automatisk fredet. Funnet i 1972 er også omtalt som Rundeskatten.
«Arisan»
I 1992 ble fuglebestanden trua da malmskipet MS «Arisan» lakk flere tonn med tungolje etter å ha gått på grunn på skjæret Geitmaren.
Hilde Marie Kjersem
Hilde Marie Kjersem, også kjent under artistnavnet Marie Munroe, (født 27. april 1981 i Ålesund) er en norsk artist, musiker og låtskriver med platekontrakt hos Warner Music Norge.
Billedbok
Billedbok, også skrevet bildebok, er ei bok med mange bilder. Betegnelsen brukes vanligvis om skjønnlitteratur for barn, men omfatter i vid forstand alle typer bøker som er dominert av illustrasjoner. I noen litteraturvitenskapelige teorier blir billedbøker definert som «bøker med ett eller flere bilder på hvert oppslag, der tekst og illustrasjon forteller en historie sammen». Ifølge denne definisjonen er ei illustrert bok der teksten kan stå selvstendig, ikke ei billedbok.
Hilde Marie Kjersem
Kjersems karriere startet på jazzscenen og har senere gått over til popmusikk. I januar 2016 ga hun ut sitt fjerde album Under My Skin. Kjersem har blitt nominert til to Spellemannpriser og har samarbeidet blant annet med Sivert Høyem og Jarle Bernhoft.
Billedbok
Billedbøker for barn
De enkleste billedbøkene er pekebøker der bildene har tydelige konturer og klare fargeflater for å lære barnet grunnleggende begreper uten noen historie. Det finnes også aktivitets- eller myldrebøker med labyrinter og oppgaver og bøker helt uten tekst. Vanligst er likevel illustrerte bøker der historien først og fremst ligger i teksten som krever en lesekyndig formidler. Gode billedbøker for barn bør derfor kunne gi noe både til barnet og den voksne, gi dem en felles, det vil si samtidig, leseopplevelse og kanskje inspirere til samtaler. Dersom innholdet kan forstås på flere måter, altså har en undertekst eller dobbeltbetydning, og mer eller mindre tydelig henvender seg både til voksne og barn, kan bøkene kalles allalderlitteratur, det vil si bøker uten aldersgrense.
Samspill mellom ord og bilde
Billedboka er en enhet der leseren møter tekst og bilde samtidig. Ikonoteksten er samspillet og sammensmeltninga mellom tekst og bilde, og den sier mer eller noe annet enn verbalteksten og bildene gjør om de blir presentert hver for seg. I skjønnlitterære billedbøker skaper derfor teksten og bildene det narrative forløpet, det vil si forteller historien, sammen. Også i bøker der selve historieforløpet ikke er så viktig eller tradisjonelt rettlinja, danner ord og bilder en dramaturgisk helhet.
Ofte formidler teksten selv handlinga og tankene, mens illustrasjonene forklarer eller kommenterer dette innholdet.
Billedbøker som pedagogikk, underholdning og kunst
Den svenske litteraturviteren Ulla Rhedin sier i sin avhandling Bilderboken - på väg mot en teori fra 1992 at den moderne billedboka er «ett estetisk och poetiskt alltmer avancerat medium». Hun anser at mange billedbøker ofte har mer til felles med andre kombinerte kunstformer som tegneserier, film og teater enn med litteratur og voksenbøker. I Norge blir skjønnlitterære billedbøker stadig oftere behandlet som en selvstendig kunstform og en litteratursjanger med samme status som annen litteratur.
Kang Min-ho
Kang Min-ho (født 18. august 1985 i Jeju by), er en sørkoreansk baseballspiller som deltok i de olympiske leker 2008 i Beijing.
Hilde Marie Kjersem
Karriere
Kjersem satte også sammen bandet Tub Quartet med musikere som Andreas Hessen Schei på piano, Pål Hausken på trommer og Magne Vestrum på bass. De ga ut albumet Red Shoes Diary (2004) med egne komposisjoner. I Tub Duo reiste hun i 2006 på tur sammen med Schei til Nepal og Jazzmandu i Katmandu finansiert av Rikskonsertene. I 2010 avsluttet hun samarbeidet med Rune Grammofon og gikk til sitt eget Brødr. Recordings og eget lydstudio Wazzup Records.
Hun opptrådte tidligere under sitt eget navn, og ga ut albumene A Killer For That Ache i 2008, Let's Let Go i 2011 og If We Make It To The Future i 2013 som Hilde Marie Kjersem før hun byttet navn til Marie Munroe. For Let's Let Go ble hun nominert til Spellemannprisen 2011 i klassene kvinnelig artist og komponist. I 2013 vant hun Gammleng-prisen i kategorien åpen klasse. I 2014 etter vant hun Edvard-prisen i klassen årets utfordrer for albumet If We Make It To The Future. Senere har hun gitt ut singlene Like a Drumbeat (2014), A Million Things 2015 og Can't Go Back (2015) i tillegg til abumet Under My Skin (2016) under artistnavnet Marie Munroe. Hun fikk Kardemommestipendiet i 2018 for å lage «et nytt konseptalbum i 2019, som bygger videre på komposisjonsteknikk som i stor grad er basert på bruk av sangstemmer».
Billedbok
Billedbøker som pedagogikk, underholdning og kunst
Både språket, temaene og motivene i barnelitteraturen har vært tilpasset barn. Ikke sjelden har bøkene i tillegg hatt et pedagogisk og oppdragende formål. I nyere barnebøker har forfatterne og illustratørene et friere forhold til denne tradisjonen. Ofte er uttrykkene påvirket av den visuelle populærkulturen eller av samtidskunsten. Dette har ført til et rikere utvalg av bøker der nær sagt alle tanker og følelser blir behandlet, og formspråket varierer fra det trygge og velkjente til grafiske og språklige eksperimenter. Dermed kan ulike billedbøker tilsammen tilby både læring, kommersiell underholdning og kunstneriske opplevelser.
Hendrik Hoppenstedt
Hendrik Hoppenstedt (født 14. juni 1972 i Großburgwedel, Hannover, Niedersachsen) er en tysk jurist og politiker (CDU).
Billedbok
Visuelle virkemidler
Illustratøren tar i bruk ulike visuelle virkemidler for å fortelle historien med bildene sine. Det viktigste er valg av motiv, men også bildekomposisjonen, det vil si plassering av bildeelementene og størrelsen på dem, bruk av linjer, kontraster og gjentakelser. Bildeutsnittet (heltotalbilde, totalbilde, halvtotalbilde, nærbilde, ultranært bilde) og perspektivet (vanlig sentralperspektiv, fugle- eller froskeperspektiv og verdiperspektivering) er også med på å styre hvordan leseren oppfatter innholdet. Fravær av rammer kan fungere dramatiserende og det er ofte lite rammer i bøker som handler om sterke følelser og psykologiske konflikter. Ellers er det en rekke andre tegnetekniske og grafiske virkemidler, blant annet bruk av farger, som kan være realistiske eller forklarende, varme eller kalde, dramatiske, dempende eller symbolske. Også den grafiske designen og sideoppsettet med skrift og bilde kan spille inn.
Hendrik Hoppenstedt
Liv og virke
Hoppenstedt gikk på skolen fra 1978 til 1992 i Thönse, Großburgwedel og Abingdon (England), han tok Abitur på Gymnasium Großburgwedel, og avtjente verneplikten fra 1992 til 1993 samtidig som han utdannet seg til reserveoffiser. Han er i dag oberstløytnant i reserven. Fra 1993 til 1999 studerte han jus i Passau, Lausanne og Würzburg. Han har arbeidet i domstolene og hos statsadvokaten. Hendrik Hoppenstedt har vært advokat hos Allianz Versicherungs-AG.
Han var 2005 til 2013 borgermester i byen Burgwedel i Niedersachsen, og ble i 2013 medlem av Forbundsdagen. Hoppenstedt ble medlem av CDU i 1999 og har hatt ulike tillitsverv i partiet.
VM i sommerskiskyting 2018
VM i sommerskiskyting 2018 (verdensmesterskapet i sommerskiskyting) ble arrangert i Nové Město i Tsjekkia i 2018.
Billedbok
Billedbøker før 1850
Orbis Pictus fra 1657 av den tsjekkiske pedagogen Jan Ámos Komenský regnes for å være den første billedboka for barn. Det er en kombinert billedbok, latinsk tekst og naturhistorie, og boka var i hundre år den mest populære skoleboka i Vest-Europa. John Neberys The Child's New Plaything som kom ut i London i 1743, var den første illustrerte barneboka som bare skulle underholde.
Barnebøker generelt var lavlitteratur og de tidlige billedbøkene holdt lav artistisk og trykketeknisk kvalitet. Illustrasjonene var gjerne utført som tresnitt eller litografier, en steintrykkteknikk oppfunnet i Tyskland 1789, og kunne være «illuminerede“, det vil si fargelagt for hånd. Bøker ble også illustret med presise kobberstikk og xylografier, en videreutvikling av tresnittet tidlig på 1800-tallet.
Helt fra 1532 hadde det blitt utgitt illustrerte ABC-bøker i Tyskland. I Vest-Europa ble barneblad utgitt så tidlig som på 1700-tallet, med det tyske Leipziger Wochenblatt für Kinder fra 1772 som det første.
Billedbøker etter 1850
Fra tidlig på 1900-tallet har det vært en mengde dyktige forfattere og illustratører som har jobbet seriøst med billedbøker. Blant de mest kjente kan nevnes engelske Beatrix Potter (Peter Rabbit), svenske Elsa Beskow (Tante blå, tante brun og tante fiolett og andre) og franske Jean de Brunhoff (Den lille elefanten Babar).
På 1940-, 50- og 60-tallet ble billedbøkene for alvor internasjonale, og det kom bøker blant andre av danskene Egon Mathiesen (Aben Osvald) og Arne Ungermann (Abel Spandabel), finske Tove Jansson (Mummitrollet) og amerikanerne Maurice Sendak (Til Huttetuenes land og flere), Dr. Seuss (The Cat In The Hat), Richard Scarry (Ja-nøff og nei-nøff) og Eric Carle (Larven Aldrimett). økte produksjonen ytterligere, blant andre med engelskmannen Anthony Brownes gorillabøker, svenske Gunilla Bergström (Albert Åberg) og Ulf Löfgren (Albin, Ludde og andre) og tyskeren Wolf Erlbruch (Den lille muldvarpen som ville vite hvem som hadde bæsjet på hodet hans). Ofte har det vært samme person som både skriver og tegner. De aller fleste billedbokkunstnerne arbeider dessuten innen andre sjangre, både for barn og voksne.
Siden 1970-tallet har billedbøkene fått et mer vitalt formspråk enn tidligere. Illustratører som har vokst opp med populærkultur som tegneserier og film, lager illustrasjoner som er like viktige som teksten og som er selvstendige tolkninger av historien, ikke bare gjenfortellende dekorasjoner. Innholdet har blitt både mer hverdagsrealistisk og problematiserende med tabuer, psykologi og samfunnskritikk. Samtidig er det blitt større rom for fri fantasi og lek med sjangeren.
Billedbøker i Norge
Situasjonen for billedbøker i Norge har vært preget både av små opplag i en fattig kulturnasjon og et lite språksamfunn og av gode offentlige støtteordninger i moderne tid.
Den første illustrerte norske boka var Nils Thomessøns Sestus Sapphicus, illustrert av Toten-presten Knut Sevaldsen Bang. Dette var imidlertid ikke en barnebok. De første billedbøkene for barn i Norge ble importert som danske utgaver av tyske eller franske bøker. En av de aller første illustrete norskproduserte bøkene for barn var den enkle ''De fire Aarstider. Fortællinger for Børn'' som kom ut i Skien i 1830. Peter Andreas Brandts Billedsamling for Ungdommen og dens Venner indeholdene et Udvalg af interessante Fremstillinger af Historie, Georgraphie og Naturhistorie ble utgitt i Christiania i 1831 med tolv litografier eller steintrykk i hvert hefte holdt en noe høyere standard.
I Norge ble det brukt danske billed-ABC-er inntil den første norske kom i 1836. Det var K. O. Knutzens Nyeste Billed-ABC for den norske Ungdom, en enkel zoologi på 32 sider med noen linjer under hvert bilde. I Norge kom Billed-Magazin for Børn ut i 1838 og 1839.
Norsk Billedbog for Børn er en av Norges aller første fargelagte billedbøker for barn. Den ble utgitt i 1888 av Elling Holst og Eivind Nielsen (illustrasjoner). Boka inneholder tradisjonelle barnerim fra Holsts familietradisjon pluss noen tekster av Vinje, Bjørnson og Wergeland. To oppfølgingsbind kom i 1890 (Norsk Billedbog for Børn. Ny Samling) og i 1903 (Norsk Billedbog for Børn. Tredie Samling).
Innkjøpsordningen for ny norsk skjønnlitteratur, Norsk Kulturfonds produksjonsstøtte til nye norske billedbøker (fra 1969) og annen offentlig pengehjelp har stimulert produksjonen av billedbøker som ellers ville vært kommersielt ulønnsomme. Dette har ført til en voldsom utvikling både med hensyn til innhold og form. Flere profesjonelle utøvere har eksperimentert med sjangeren ved å kombinere det abstrakte ordet og det konkrete bildet på nye og spennende måter, og norske billedbøker har fått en høy posisjon internasjonalt. I nyere tid er det særlig tegnere som Harald Nordberg (blant annet Aschehougs hvite serie), Fam Ekman (Hva skal vi gjøre med lille Jill? og flere) og Akin Düzakin vært toneangivende og nyskapende. Billedboka er ikke lenger utelukkende beregnet på småbarn, men er blitt en sjanger også for eldre barn, ungdom og voksne. Enkelte bokkunstnere, for eksempel Reidar Kjelsen og Ragnar Aalbu, arbeider særlig med billedbøker for ungdom. Stian Hole har vakt internasjonal oppsikt med sin følsomme Garmanns sommer der illustrasjonene er utført som digitale kollasjer.
Billedbokskapere
Listene under viser et utvalg kjente og toneangivende billedbokforfattere og -illustratører ordnet etter opphavsland.
Europa
Louis Moe – Frithjof Sælen – Reidar Johan Berle – Haakon Bjørklid – Kari Grossmann og Werner Grossmann – Harald Nordberg – Fam Ekman – Iben Sandemose – Malgorzata Piotrowska – Gro Dahle – Svein Nyhus – Inger Lise Belsvik – Akin Düzakin – Bjørn Ousland – Hilde Kramer – Per Dybvig – Gry Moursund – Ragnar Aalbu – Øyvind Torseter – Kristin Roskifte – Annlaug Auestad –  Rønnaug Kleiva – Stian Hole
Elsa Beskow – Lennart Hellsing – Barbro Lindgren – Jan Lööf – Gunilla Bergström – Ulf Löfgren – Ulf Nilsson – Inger Sandberg og Lasse Sandberg – Sven Nordqvist – Eva Eriksson – Anna-Clara Tidholm – Ilon Wikland – Jockum Nordström – Anna Höglund – Fibben Hald – Gunna Grähs – Eva Lindström – Anna Bengtsson – Pija Lindenbaum
Ingrid Vang Nyman – Egon Mathiesen – Svend Otto S. – Ib Spang Olsen – Jørgen Clevin – Arne Ungermann – Lilian Brøgger – Flemming Quist Møller – Dorte Karrebæk – Jon Ranheimsæter – Cato Thau-Jensen – Rasmus Bregnhøj – Bente Bech – Mette-Kristine Bak – Hanne Bartholin
Heinrich Hoffmann – Wilhelm Busch – Margret Rey og Hans Augusto Rey – Fedor Flinzer – Eric Carle – Janosch – Wolf Erlbruch – Klaus Ensikat – Jutta Bauer – Fritz Baumgarten – Rotraut Susanne Berner – Helme Heine – Volker Kriegel – Ali Mitgutsch – Luis Murschetz – Gina Ruck-Pauquèt
Alois Carigiet – Jörg Müller – Roland Zoss
Max Velthuijs – Dick Bruna – Hans de Beer – Peter Spier – Rien Poortvliet
Jean de Brunhoff – Tomi Ungerer – Francois Roca
Carll Cneut
Peter Sis – Adolf Born
Hans Chr. Alsvik
Hans Christian Alsvik (født 21. april 1936 i Svolvær, død 1. oktober 2011 ) var en norsk filolog og programleder. Han ledet Naturmagasinet i ti år.
Billedbok
Europa
Randolph Caldecott – Beatrix Potter – Raymond Briggs – David McKee – Tony Ross – Anthony Browne – John Tenniel – E. H. Shepard – Quentin Blake – Eric Hill – Babette Cole – Martin Handford
Utenfor Europa
Richard Scarry – Ezra Jack Keats – Maurice Sendak – Dr. Seuss – William Steig – Eric Carle – Ian Falconer – Leo Lionni – Tomie dePaola – Ludwig Bemelmans – Jan Brett – Virginia Lee Burton – Ingri & Edgar Parin d'Aulaire – Clement G. Hurd – Mercer Mayer – Robert McCloskey – Peter Spier – Chris Van Allsburg – Loren Long – Maira Kalman
Hans Chr. Alsvik
Journalist
Alsvik kom til NRK i 1966, etter å ha vært journalist i Vestfold Arbeiderblad. I en årrekke var Alsvik en av de store NRK-profilene, og det var særlig naturprogrammer han ble kjent for. Alsvik ble etter hvert en arvtaker etter nestoren Per Hafslund, og Alsvik var i flere år en mye brukt kommentaroppleser der utenlandskproduserte naturfilmserier ble sendt.
Billedbok
Utenfor Europa
Suekichi Akaba – Mitsumasa Anno – Ryôji Arai
Hans Chr. Alsvik
Journalist
Filologen Alsvik snakket flere språk, blant dem engelsk, russisk og tysk.
Billedbok
Utenfor Europa
Gennadij Spirin – Olga Dugina og Andrej Dugin
Hans Chr. Alsvik
Hedersbevisninger
I 2002 mottok Alsvik Kongens fortjenstmedalje i gull. Han ble tildelt hedersprisen under Gullruten 2000.
Billedbok
Utenfor Europa
Isol
Kim Hiorthøy
Kim Hiorthøy (født 27. mars 1973) er en norsk tegner, illustratør, fotograf, musiker og filmskaper. Han er en multikunstner med virksomhet særlig innenfor billedkunst og musikk. Han har også vært programleder i U på NRK, skrevet bøker og laget film.
Hiorthøy har designet de aller fleste platecoverne til Motorpsycho siden 1993, og er fast designer av platecovere hos Rune Grammofon. Som designer har han vunnet to Spellemannpriser i klassen beste omslag: Spellemannprisen 1994 for Motorpsychos Timothy's Monster og Spellemannprisen 1995 for Racer BKs Kan det være nødvendig å være så sint?.
Han er også en av 40 unge kunstnere som har innredet hotellrommene til Hotel Fox i København. Hiorthøy har innredet tre rom; rom 117 som er kalt «Redrum», rom 306 som er kalt «Pico-Pico» og rom 317 som er kalt «Mandag».
Han har gitt ut syv egne musikkalbum og fikk Alarmprisen 2007 i klassen elektronika for albumet My Last Day. Han har i tillegg blitt nominert til Spellemannprisen 2002 i klassen elektronika for albumet Melke og Spellemannprisen 2014 i klassen elektronika/dancemusikk for albumet Dogs.
Biografi
Kim Hiorthøy ble født og vokste opp i Trondheim. Fra 1991 til 1996 studerte han billedkunst ved Kunstakademiet i Trondheim hvorav ett år ble tilbragt ved School of Visual Arts i New York. Fra 1999 til 2000 studerte han ved Det Kongelige Danske Kunstakademi. Han bor og jobber i Berlin.
Filmografi
Manus og regi:
Fotograf:
Musikkvideoer:
Tradinghouse Creek kraftverk
Tradinghouse Creek kraftverk var et varmekraftverk i McLennan County i Texas i det sørlige USA som ble lagt ned i 2010. Anlegget hadde ved nedleggelsen en installert produksjonskapasitet på 779 MW, fordelt på 1 blokk, mens én eldre blokk er nedlagt tidligere. Eier og operatør var energiselskapet Luminant. Utstyret var vesentlig levert av General Electric.
Kraftverket ble utbygd omkring årene 1968–1972. Brenselkilden vr naturgass og fyringsolje.
Mustafa Barzani
Mustafa Barzani (født 14. mars 1903, død 1. mars 1979) var en kurdisk nasjonalistleder i Irak og president for Kurdistans demokratiske parti (PDK).
Mulla Mustafa, som han blir kalt, ledet den kurdiske kampen i Sør-Kurdistan fra 1930 til 1975 med betydelig militært talent. I løpet av denne perioden deltok han i å utvikle kurdisk selvbevissthet fra klanrivalisering til nasjonalisme. Han søkte allianser med en lang rekke land og ble sveket av dem alle. 11 år av sitt liv tilbrakte han i eksil i Sovjetsamveldet, men det var på et sjukehus i USA han døde omgitt.
Opprettelsen av Irak
Staten Irak ble satt sammen av landområder erobret fra Det osmanske rike under første verdenskrig. Den kurdiske provinsen Mosul Vilayat ble også innlemmet. Da de arabiske myndighetene i Bagdad sendte embetsmenn til de kurdiske områdene, ga sjeik Ahmad i Barzan sin bror Mustafa i oppdrag å organisere væpnet motstand.
Gjennom dyktig taktikk klarte Mustafa Barzani å påføre de irakiske regjeringsstyrkene store tap, til tross for at de hadde omfattende støtte fra det britiske luftvåpenet RAF. I London uttalte hærsjefen at Kurdistan var et glimrende øvingsområde der pilotene kunne øve seg på teppebombing. De britiske styrkene tok også gass i bruk i sine angrep i Kurdistan.
I lengden kunne ikke barzanstyrkene motstå den kombinerte styrken til Kong Faisal og britene. Brødrene Ahmad, Mustafa og Muhammed flyktet sammen med en gruppe tilhengere over grensen til Tyrkia. Der ble Ahmad arrestert og de øvrige nøye overvåket, inntil de alle i mai 1933 ble gitt amnesti og fikk vende tilbake til Irak, men ikke til Barzan. Mulla Mustafa ble forvist til Suleimania. I 1943 reiste Mulla Mustafa tilbake til Barzan, og organiserte ny kamp mot regimet i Bagdad. I Suleimania hadde Barzaniene alliert seg med det kurdiske nasjonalistpartiet Hiwa som først og fremst hadde støtte hos middelklassen i de kurdiske byene. Gjennom denne alliansen var Barzanienes motstand mot fremmed styre i ferd med å utvikle seg til en kurdisk nasjonal bevegelse.
Mustafa viste nok en gang sitt talent som militær leder. Under hans ledelse slo kurderne tilbake en rekke angrep fra irakiske styrker, og erobret betydelige mengder våpen, ammunisjon, muldyr og andre forsyninger. Området under kurdisk kontroll ble raskt utvidet, og sommeren 1945 hersket Barzani-militsen over en stor del av Sør-kurdistan, mens deres allierte i Hawa agiterte i de kurdiske byene.
Men med avslutningen av annen verdenskrig kunne den irakiske regjeringa prioritere kampen mot kurderne. En offensiv fra Mosul, med støtte fra det britiske flyvåpenet, presset Mustafa Barzani sammen med 1000 militssoldater og deres familier over grensa til Iran.
Mahabadrepublikken
På et massemøte på torget i den iranske byen Mahabad, 2. januar 1946, ble Republikken Kurdistan erklært for opprettet av Qazi Muhammed, som ledet Kurdistans demokratiske parti og som ble den nye republikkens president. Mustafa Barzani ble utnevnt til general og øverstkommanderende for de væpnede styrkene. Det er fra dette tidspunktet at betegnelsen peshmerga (den som står overfor døden) ble tatt i bruk på kurdiske militssoldater.
Representanter for ulike kurdiske organisasjoner i Irak dannet sammen med Barzaniene et irakisk KDP, og Mulla Mustafa ble valgt til organisasjonens president. Det var et spent forhold mellom det nye KDP og det gamle KDP-Iran som allerede hadde en avdeling i Suleimania. En stund organiserte derfor disse partiene side om side på irakisk side av grensa.
Barzani organiserte et effektivt forsvar for Mahabad-republikken, men ifølge Jaltaavtalen skulle Sovjet trekke seg ut av Iran. Derfor ble de sovjetiske styrkene trukket tilbake fra de to utbryterrepublikkene Aserbajdsjan og Kurdistan. Qazi Muhammed så det som nytteløst å kjempe mot den iranske regjeringshæren.
Barzani innledet forhandlinger med kommandanten for de iranske styrkene, general Hamayoni, og ba om at han og hans folk måtte få oppholde seg i Iran fram til våren kom. På dette tidspunkt vil han og hans tilhengere forlate Iran frivillig, lovet han. Dette ble avslått, og Barzani måtte trekke sine folk tilbake til Irak under angrep fra iranerne.
Flukten til Sovjet
Den 30. mars ble Qazi Muhammed og tre andre av lederne for republikken Kurdistan hengt på torget i Mahabad, som for anledningen var omringet av iranske soldater. I dagene som fulgte ble hundrevis av antatte opprørere massakrert i den overvunne republikken. 13. april overga Sjeik Ahmed Barzani seg til irakiske regjeringsstyrker sammen med de fleste mennene og samtlige kvinner og barn som hadde overlevd oppholdet i Iran. Sjeik Ahmed og flere andre ledere ble fengslet, mens de øvrige ble deportert til Kerbala i Sør-Irak. Mulla Mustafa og 500 peshmergas valgte å legge på vandring mot Sovjetunionen. De gikk fra Irak gjennom tyrkiske fjell og videre gjennom Iran, under stadige kamper med irakiske, tyrkiske og iranske styrker inntil de den 17. juni 1947 krysset elva Araz og overga seg til de sovjetiske grensestyrkene i Aserbajdsjan.
Revolusjonen i 1958
Den 14. juli 1958 ble det hasjimittiske kongedømmet i Irak veltet av en gruppe militære som kalte seg "de frie offiserer". Lederne for de frie offiserer var Abd al-Karim Qassim og Abd al-Salam Arif. De satte straks i gang omfattende endringer i det irakiske samfunnet. Over hele landet var det stor begeistring og voldsomme forhåpninger til det nye regimet. Også kurderne støttet revolusjonen, og en ny grunnlov som ble offentliggjort i slutten av juli slo fast at "kurdere og arabere er partnere i denne nasjonen". Mustafa Barzani og hans peshmergas ble bedt om å vende tilbake fra Sovjetunionen, og ble mottatt som helter av arabere så vel som kurdere. KDP, og mange andre organisasjoner som hadde vært forbudt under hasjimittene, ble legalisert og kunne drive sin virksomhet i full offentlighet. Det var likevel mange som motsatte seg regimeskiftet, og Qassim bevæpnet både kommunistpartiet ICP og Barzanis peshmergas for å få hjelp til å slå ned opprørsforsøk flere steder i landet. Barzaniene brukte anledningen til å gjøre opp med klaner som hadde støttet det gamle regimets kampanjer i Kurdistan. I 1961 hadde Mustafa Barzani militær kontroll i det meste av irakisk Kurdistan. Han krevde nå autonomi for de kurdiske områdene. Qassim som fryktet tilsvarende krav fra sjiittisk side, avviste kravene, og begynte å mobilisere andre kurdiske klaner mot barzaniene. Barzani var nok en gang i krig med regjeringa i Bagdad, opprinnelig på egen hånd, men fra sommeren 1962 med støtte fra KDP. Qassim førte også en skattepolitikk som førte flere kurdiske grupper over på Barzanis side. I januar 1963 undertegnet Barzani en våpenhvileavtale, men den var ikke blitt forelagt KDP. Skepsisen til klanledernes makt var på forhånd stor blant de marxistisk orienterte KDP-lederne, og Barzanis eneveldige opptreden fikk den opp i dagen. KDPs Politbyrå med Ibrahim Ahmad og Jalal Talabani i spissen tok avstand fra våpenhvileavtalen og vedtok en resolusjon med skarp kritikk av Mustafa Barzanis framferd. Barzani organiserte sin egen KDP-kongress der han fikk enstemmig støtte. Det kom til kamper mellom Barzanis KDP-fraksjon og Politbyrået, som ble tvunget til å flykte over grensa til Iran. Derfra kom de snart tilbake og organiserte sine egne peshmergas, som først og fremst etablerte seg i sørdelen av irakisk Kurdistan og i de kurdiske byene, mens Barzanifraksjonen kontrollerte situasjonen i fjellområdene mot Tyrkia. Den gamle kontakten mellom kurderne og Sovjetunionen opphørte nå. Bolsjevikene hadde innledet et omfattende samarbeide med det revolusjonære regimet i Bagdad, som skulle nå et høydepunkt under Baathregimet etter 1968. Det irakiske kommunistpartiet tok avstand fra kurdiske selvstyrebestrebelser, noe som førte til opprettelse av et eget kurdisk kommunistparti. Til gjengjeld opprettet Barzani kontakt med Iran og Israel. Peshmergaene fikk adgang til mere avanserte våpen enn de tidligere hadde måttet klare seg med. I september 1967 besøkte Mulla Mustafa Israel, der han møtte forsvarsminister Moshe Dayan, og fikk løfte om fortsatt støtte.
Baath-regimet og Alger-avtalen
17. juli 1968, nesten på dagen 10 år etter revolusjonen i 1958, tok Baathpartiet makta i Bagdad for annen gang. Baathpartiet søkte støtte mot Barzani hos politbyrå-fraksjonen. Politbyråets milits fikk nå utrustning fra Bagdad og ble oppfordret til å angripe barzaniene. Barzaniene var likevel overlegent sterkest, og det var med Mustafa Barzani Baathpartiet under sine mektige generalsekretær Saddam Hussein valgte å inngå en avtale i 16 punkter i mars 1970. De seksten punktene slår fast kurdernes rett til å styre seg selv med sitt eget språk og å utvikle sine egne institusjoner med kurdiske embetsmenn, innen rammen av en irakisk føderativ stat. I ettertid har mange spurt seg om Saddam Hussein og Baath-lederne virkelig hadde tenkt å gjennomføre denne avtalen. Faktum er iallfall at avtalen aldri ble gjennomført, og det kom snart til nye krigshandlinger. Mulla Mustafa hadde god nytte av de nye våpnene sine. USA og Israel så gjerne at Barzani sysselsatte den irakiske hæren, slik at irakerne ikke skulle blande seg inn i den pågående krigen mellom Israel og nabolandene. I 1974 la Saddam Hussein, som nå hadde samlet all makt i Irak på sine hender, fram et forslag til lov om kurdisk autonomi. Forslaget kom nok de kurdiske krav i møte på mange punkter, men det forutsatte at myndighetene i Bagdad kunne overprøve ethvert vedtak kurdiske myndigheter måtte gjøre. Saddam ga Barzani en frist på to uker til å godta loven, og da Mulla Mustafa sa nei takk brøt det på ny ut voldsomme kamper. Barzani gjorde det lenge skarpt. Under hans ledelse klarte peshmergas å holde den irakisk hæren stangen, og nok en gang kom store deler av Sørkurdistan under kontroll av de kurdiske styrkene. Men det hele tok brått slutt da Sjahen av Iran og Saddam Hussein møttes i Algerie i begynnelsen av 1975. Med god hjelp fra USA inngikk de to en avtale som skulle gjøre slutt på den langvarige striden om grenseelva Shatt al-Arab i sør. Saddam ga etter for de iranske hovedkravene om grenseelva på én betingelse: grensa mellom de to landene måtte stenges for kurderne, og all støtte til opprørne avsluttes umiddelbart. På dette punktet var faktisk avtalen til begges fordel, for Irak hadde støttet kurdiske grupper i Iran, på samme måte som Sjahen støttet kurderne på den andre siden av grensa. I løpet av få uker brøt den kurdiske motstanden sammen. Titusener av kurdere, soldater så vel som sivile, flyktet over grensene og den irakiske hæren hadde i slutten av mars etablert full kontroll over de opprørske områdene. Mulla Mustafa og hans nærmeste familie fant etterhvert veien til USA, til nettopp det landet som hadde sviktet ham så grovt. Den mest berømte kurderen i det tjuende århundre døde på et sykehus i Washington og ble gravlagt i Erbil. I 1993 ble hans levninger flyttet til Barzan, der det nå planlegges et Barzanisenter til hans minne.
Jernbane i Albania
Jernbanen i Albania administreres av det nasjonale jernbaneselskapet Hekurudha Shqiptare (HSH), som betyr Albanias jernbane. Selskapet opererer et jernbanenettverk med normalspor, og alle tog trekkes av tsjekkisk-bygde ČKD dieselelektriske lokomotiver. Jernbanenettverket er ungt, og det var Enver Hoxha som etter krigens slutt i 1945 tok initiativet til å bygge en jernbane.
Albanias første normalsporede jernbanestrekning ble bygd først i 1947, selv om noen smalsporstrekninger fantes fra før. Det er en internasjonal forbindelse med Montenegro som bare har vært brukt til godstrafikk, men denne linjen (fra Shkodër til Podgorica) ble brutt i 1997, før den til slutt ble restaurert i 2002.
Ring of Fire (sang)
Ring of Fire, eller The Ring of Fire, er en countrysang av June Carter og Merle Kilgore.
Jernbane i Albania
HSH har i dag følgende jernbanelinjer som brukes til passasjertransport:
Ring of Fire (sang)
Sangen beskriver Carters forhold til Cash i perioden før paret ble gift. Singelen kom på Cashs samlealbum fra 1963, Ring of Fire: The Best of Johnny Cash.
Jernbane i Albania
Skinnene på linjen Milot–Rubik–Rrëshen har blitt delvis fjernet for å reparere linjen som går til Montenegro. Det finnes også flere linjer som kun er beregnet for godstrafikk.
Jernbanenettverket ble promotert i stor grad av det totalitære regimet til Enver Hoxha. I denne perioden ble det forbudt å bruke privat transport, og regimet klarte faktisk å stoppe den private transporten på en effektiv måte. Siden det tidligere regimets sammenbrudd har det vært en betydelig økning i antall bileiere og busstransport. Mens noen av landets veier fortsatt er i svært dårlig forfatning har det vært andre prosjekter (f.eks. bygging av en motorvei mellom Tirana og Durrës) som har tatt mye trafikk fra jernbane.
Ring of Fire (sang)
Sangen har siden blitt innspilt av en rekke andre sangere, blant annet Jerry Lee Lewis, Tom Jones, Ray Charles, Frank Zappa, Blondie, Bob Dylan, Grace Jones, Alan Jackson, Wall of Voodoo og Leningrad Cowboys.
Jernbane i Albania
Landets jernbaneinfrastruktur har behov for betydelige investeringer. Noen togenheter og noe jernbaneutstyr ble skadet under uroen i Albania i 1997. Stort sett alle vognene som brukes nå har blitt kjøpt fra andre europeiske jernbaner, og har en lang historie bak seg. Enkelte av togene er i en forfallen tilstand. Selv om den offisielle fartsgrensen er 80 km/t, viser april 2007-utgaven av Thomas Cooks bok for europeiske rutetabeller at en reise fra Shkodër til Tirana (98 km) tar 3 ½ time.
UIC-landskoden for det albanske jernbanenettet er 41.
Ana Talía Betancur
Ana Talía Betancur (født 17. januar 1986) er en colombiansk bryter som konkurrerer i fri stil i 72-kilosklassen. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble utslått i andre runde.
Engelsk 1. divisjon 1979–80
== Tabell ==
Opprykk
De tre dårligste klubbene i 1. divisjon rykket automatisk ned til 2. divisjon og de tre beste klubbene i 2. divisjon rykket automatisk opp til 1. divisjon.
Engelsk 2. divisjon 1979–80:
Bagheli
Bagheli (devanagari: बघेली eller बाघेली) er et indoarisk språk som tales i den indiske regionen Baghelkhand i det sentrale India. Bagheli er ofte betraktet som en egen dialekt av hindi, og er klassifisert på denne måten under den indiske folketellingen (1991).
Talende av Bagheli er hovedsakelig funnet i de seks distriktene Rewa, Satna, Sidhi, Shahdol, Umaria og Anuppur i den indiske delstaten Madhya Pradesh.
Bahamas under VM i friidrett innendørs 2018
Bahamas deltok med fem utøvere under VM i friidrett innendørs 2018 fra 1. til 4. mars 2018 i Birmingham i Storbritannia.
Vitenskapsåret 1644
Vitenskapsåret 1644 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1644.
Majoran Vivekananthan
Vivekananthan jobbet også som rådgiver ved Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet og som prosjektrådgiver for Mangfoldsår 2008 ved Kulturdepartementet. Han har cand.mag.-grad fra Universitetet i Bergen i tillegg til medie- og kommunikasjon fra Høgskolen i Buskerud og TV-reportasje fra Danvik Mediefolkehøyskole. Aftenposten ga ham honnør for avsløringene av utelivsdiskriminering i Oslo. Han er også initiativtaker for ungdomsmagasinet Lixom, som nå er lagt ned.
Vladimir Maslennikov
Vladimir Maslennikov (født 17. august 1994) er en russisk skytter som konkurrerer i rifle.
Han representerte Russland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok bronse i 10 meter luftrifle.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble han nummer 8 i 10 meter luftrifle.
Riffort
Riffort (også Rif Fort) er et festningsverk ved innløpet til Bahia di Santa Ana i Willemstad på Curaçao. Det ligger i Otrabanda, på motsatt side av Waterfort og Fort Amsterdam. Riffort ble bygget i siste halvdel av 1820-årene for å forsterke forsvaret av havnen i Willemstad. Da det sto ferdig 29. desember 1829 hadde det 56 kanoner, kruttmagasin, kaserner og anlegg for å samle regnvann.
Anlegget er en del av verdensarvområdet som dekker det gamle Willemstad.
K.I.N.G.
«K.I.N.G.» (utgitt 2006) er den tredje singlen til det norske black metal bandet Satyricon. «K.I.N.G» er den første singelen fra albumet Now, Diabolical. Singelen ble kun gitt ut i Norge og var begrenset til 1000 kopier. Musikkvideoen ble spilt av på den amerikanske TV-stasjonen MTV.
Dragoljub Ojdanić
Dragoljub Ojdanić (serbisk: Драгољуб Ојданић; født 1. juni 1941 i nærheten av Užice, død 6. september 2020 i Beograd) var en serbisk general fra Borgerkrigen i Jugoslavia. Han var leder for den jugoslaviske generalstaben 1998–2000 og deretter forsvarsminister i 2000.
Simona Păduraru
Simona Axinte Păduraru (født 21. november 1981) er en rumensk tidligere svømmer.
Dragoljub Ojdanić
Ojdanić ble i 2009 dømt til 15 års fengsel for forbrytelser mot menneskeheten.
Simona Păduraru
Hun representerte Romania under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun ble nummer 8 på 800 meter fri.
Dragoljub Ojdanić
Ojdanić ble uteksaminert fra den jugoslaviske krigsskolen i 1964. I 1992 ble han generalmajor, og han deltok deretter i Bosnia-krigen. Utover på 1990-tallet kom Ojdanić stadig høyere i systemet, før han ble leder for den jugoslaviske generalstaben i 1998. Ojdanić hadde denne posisjonen under NATOs bombing av Jugoslavia under Kosovokrigen i 1999. I februar 2000 overtok han posten som forsvarsminister i Slobodan Miloševićs regjering etter Pavle Bulatovićs død. Ojdanić satt i regjeringen frem til oktober da Milošević ble kastet fra makten. I desember 2000 trakk han seg tilbake fra det jugoslaviske forsvaret etter ordre fra den nye presidenten Vojislav Koštunica.
Simona Păduraru
Etter at hun la opp, ble hun ansatt i politiet. Hun er æresborger av Bacău.
Dragoljub Ojdanić
I april 2002 overgav Ojdanić seg til krigsforbryterdomstolen i Haag hvor Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia  anklaget han for forbrytelser mot menneskeheten. Rettssaken startet i 2006, og Ojdanić erklærte seg «ikke skyldig» etter tiltalen. Han ble i 2009 dømt til 15 års fengsel for forbrytelser mot menneskeheten. Han ble løslatt i 2013, etter å ha sonet 2/3 av straffen. Ojdanic døde i Serbia i 2020, 79 år.
Valley kraftverk
Valley kraftverk var et varmekraftverk i Fannin County i Texas i det sørlige USA. Anlegget hadde en installert produksjonskapasitet på 1115 MW, fordelt på 3 blokker. Operatør var energiselskapet Luminant. Utstyret var vesentlig levert av General Electric. Anlegget stengte i 2010.
Kraftverket ble utbygd omkring årene 1960–1971. Brenselkilden var naturgass og fyringsolje.
Kongens kopp (drikkelek)
Kongens kopp, også kjent under tallrike andre navn som «Rose», «Ring av ild» (Ring of Fire), «Donat», «Heroes» og lignende, er en internasjonal drikkelek som også anvender et kortspill. Det spilles ofte blant universitetsstudenter i Vesten, som Canada, Mexico, Chile, New Zealand, Australia, USA, Sverige, og mange andre land. Opplegget er at de som deltar må drikke og dele ut drinker basert på de kortene som trekkes. Spillet kan også blandes med andre drikkeleker. Hvert kort har en regel som blir bestemt før drikkeleken begynner.
Eksempel på regler
Ettersom spillet vanligvis blir utøvd i beruset tilstand, finnes det en rekke regler for spillet. I hovedsak går det ut på at man tildeles et visst antall «slurker» med øl, eller «shots» med sprit, når man får spesielle kort.
Eksempel 1
Man forbereder spillet ved å legge 14 kort i en sirkel på bordet, og resten av stokken i midten av sirkelen.
Når alle har satt seg rundt bordet, trekker en av spillerne et kort. Han gir så kortet til en av de andre (eller seg selv). Hvis kortet viser ess til 10, må den som mottok kortet ta en slurk øl. Hvis kortet er en konge, dame eller knekt, må man ta to slurker. Mottakeren trekker så et kort, og gir det til noen andre. Det er fullt lovlig å gi kort tilbake til den som ga deg kort, men dette kan føre til at alle de andre syns det blir kjedelig. Man kan også gi kort til seg selv. Denne delen av spillet fortsetter til stokken i midten er tom.
Nå sitter man igjen med sirkelen bestående av 14 kort. Man fortsetter på vanlig måte med å trekke et kort og gi det til noen, men nå er det verdien på kortet som avgjør antall slurker (1 for ess, 4 for en firer, 12 for en dame, og videre).
Eksempel 2
Man legger kortene i en bunke midt på bordet. Spiller nr 1 trekker det øverste kortet, og teller antall plasser til venstre for seg som kortet viser. Hvis det er færre spillere enn nummeret på kortet, teller man seg selv, og fortsetter videre på spilleren til venstre igjen. Den man ender på må ta en slurk øl, og trekker så et nytt kort. Hvis man trekker et billedkort (knekt, dame eller konge), teller kortet to slurker, og man kan velge hvem man vil gi det til. Får man en ess må alle drikke, og den som trakk esset må trekke på nytt.
Regel-supplement
En variant av spillet kan også inkludere en flaske i midten og kortene i en sirkel rundt denne. Etter hvert trukket kort legger kortinnehaver sitt kort på toppen av flasken på en slik måte at minst to av kantene på kortet ikke berører andre kort. Den som til slutt velter kortstabelen med tømme sin enhet med drikke.
Song Seung-jun
Song ble olympisk mester i baseball under Sommer-OL 2008 i Beijing. Han var med på det sørkoreanske laget som vant den femte og siste olympiske baseballturneringen foran Cuba og USA. Sør-Korea beseiret Japan med 3-2 i finalen.
Tekstilindustri
Tekstilindustri er industriell produksjon av tråd, garn, tøyer eller klær i stor skala. Tekstilindustrien har århundrelange røtter som husholdningsindustri og håndverk, men oppstod som maskinell produksjon i England på slutten av 1700-tallet.
Tekstilindustrien er inndelt i nisjer etter produksjon og råvarebruk:
Produksjonsprosessen for tekstiler og bekledning gjennomgår en rekke stadier, noen gjentatt mer enn én gang: vasking, karding, kjemming, toving, bleking, farging, spinning, tvinning, veving, sying. I løpet av den industrielle revolusjon ble stadig fler av disse prosessene mekanisert. Den utviklingen startet i 1760-årene og skjøt fart med nye prosessinnovasjoner gjennom hele 1800-tallet.
Historie
Tekstilproduksjonen startet som håndverksproduksjon av tråd, garn og stoffer i familiebedrifter i Italia og Flandern på 1300-tallet, i et manufaktur-system hvor produksjonen i stor grad foregikk i private hjem (såkalt manufaktur, eller «håndproduksjon»). I den italienske byen Lucca vokste det fram stor silkeproduksjon allerede fra 1200-tallet. Et annet viktig behov var seilduk for den voksende skipsfarten. Produksjonen la grunnlag for rikdom hos handelens mellommenn, men det ble ikke igangsatt reell industriell masseproduksjon i senmiddelalderen. Det var tilgangen til råvarene som bestemte lokasjonen av denne proto-industrien. I Tyskland kunne de midtre høylandsområdene by på både lin- og ullproduksjon i høyereliggende områder av dagens Hessen, Baden-Württemberg og nordlige Bayern.
Fra 1400-tallet var både Spania og England fortsatt en råvareeksportør av ull, mens ferdigvarer som tekstiler og ulike industrivarer ble importert fra Kontinentet, spesielt Holland, Flandern, Italia, og Frankrike. Fargerne var en viktig håndverkstand med høy prestisje, særlig i renessansen ble klærnes farge tillagt større vekt.
Henrik VII av England så velstanden som fulgte med tekstilproduksjonen i Burgund, og innledet i 1485 en industrialiseringspolitikk med toll på eksport av rå ull til Kontinentet, og skattefrihet og tidsbegrensede monopoler til entreprenører som startet spinnerier og veverier i England. Håndverkere ble tiltrukket fra Italia og Holland. Eksporttollen økte råvarekostnadene for spinneriene på Kontinentet og hjalp dermed industrialiseringen i England.
Denne politikken fikk senere navnet Tudorplanen og den ble videreført av etterfølgerne som et av verdens første forsøk med merkantilistisk politikk. Den førte til at blant andre Firenze ble utkonkurrert som tekstilsentrum og gikk inn i en økonomisk nedgangsperode. Man kan se grunnlaget for Englands senere industrielle revolusjon i denne politikken. Rå ull fra Spania var et alternativ for tekstilindustrien på Kontinentet, og utover hele 1500-tallet bidro denne trusselen til å bringe England inn i et bittert motsetningsforhold til Spania, i allianse med Portugal.
Ull var forøvrig den dominerende råvaren i tekstilindustrien i tidlig moderne tid. En hjemmeindustri basert på spinning og strikking eller veving i private hjem oppstod på 1500-tallet på det sentrale Jylland, særlig rundt byene Herning og Ikast, hvor produksjonen ble mekanisert først på 1880-tallet. Også lintøy-produksjonen ved Køng fabrik på Sjælland fra 1781 baserte seg på spinning for hjemmeproduksjon (manufaktur) i mange tiår. I senmiddelalderen ble det også begynt innførsel av bomull til Europa – en råvare som det var vanskelig for nordeuropeere å forstå opphavet til.
Mekaniseringen
Fabrikkproduksjon i større skala var avhengig av vanntilførsel til skylling, og energi til maskiner. I begynnelsen ble vannkraft brukt direkte via vannhjul. Tekstilindustrien var sammen med gruvene den første industrien i England som ble mekanisert med dampkraft. Viktige nyvinninger som James Hargreaves' spinnemaskin, Spinning Jenny (1764), Samuel Cromptons modell Spinning Mule (1779) og Edmund Cartwrights mekaniske vevstoler (1785) skapte en effektivitetsvekst i produksjonen som la grunnlag for stor rikdom og re-investering. Nå ble det vanlig å produsere stoffer i stor skala til erstatning for vevingen i private hjem, selv om mange fabrikker fortsatt drev ren trådproduksjon til hjemmesøm. I tekstilindustrien oppstod for første gang i historien en maskinell produksjon i en skala som skapte stordriftsfordeler og derigjennom reell økonomisk vekst. I England ble det på 1700-tallet anlagt kanaler som trengtes for å frakte ull til fabrikkene, og ferdige tøyer for nasjonalt salg og eksport. Napoleons blokade av engelsk eksport under Kontinentalsperren 1806-14 ble avløst av en sterk vekstperiode for britisk tekstileksport.