cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lənkəran (distrikt)
Distriktet ligger sør i Aserbajdsjan og grenser til distriktene Neftçala i nord, Lerik i øst, Astara i sør og til Masallı i vest og i øst har det kystlinje mot Kaspihavet.
Lee Sang-hwa
Under sesongen 2012/13 tok hun åtte seire av åtte mulige på 500m i verdenscupen 2012/13, og med ny forbedring av verdensrekorden på 500m fra Yu Jings gamle tid (36,94) til 36,80 under verdenscupen i Calgary den 20. januar 2013. Under verdenscupsesongåpningen 2013/14 i Calgarys Olympic Oval forbedret hun på nytt verdensrekorden og denne gangen til 36,74. Så under det neste verdenscupløpet i Salt Lake City forbedret hun rekorden to ganger først til 36,57 og så videre til 36,36.
I mai 2019 ble det kjent at hun hadde lagt opp.
Masashi Hamauzu
Masashi Hamauzu (浜渦正志) er en japansk videospillkomponist og musiker som har jobbet for Square Enix siden 1996. Han er kanskje best kjent for sitt arbeid med Final Fantasy- og SaGa-serien. Hamauzu ble født i Tyskland med japansk mor og tysk far, men vokste opp i Japan. Han ble interessert i musikk da han gikk i barnehagen og fikk pianotimer fra sine foreldre.
Hamauzu ble ansatt av Square (nå Square Enix) i 1996, og hans debut som solokomponist kom året etter da han lagde musikken til Chocobo no Fushigina Dungeon. Han har samarbeidet med sin venn og medkomponist Junya Nakano på flere spill og har ofte jobbet med synthesizer programmer Ryo Yamazaki siden SaGa Frontier 2.
Bui Tin
Bùi Tín (født 29. desember 1927 utenfor Ha Noi i Vietnam i Indokina, død 11. august 2018 i Montreuil i Frankrike) var en vietnamesisk offiser og senere dissident. Han var kjent som oberst i Nord-Vietnam under Vietnamkrigen. Hans siste stilling var assisterende sjefredaktør i den offisielle avisen Nhân Dân (som Pravda i Russland) da han i 1990 valgte å leve i eksil i Frankrike på grunn av misnøye med kommuniststyret i Vietnam.
Masashi Hamauzu
Etter at Nobuo Uematsu forlot Square Enix i 2004, tok Hamauzu over som hovedkomponist i selskapets musikkteam. Selv om han ikke er like berømt som noen av hans kolleger, er han en av de mest respekterte og suksessrike spillkomponistene i dag. Han har også blitt en anerkjent pianoarrangør, og har arrangert flere albumer, inkludert Yasunori Mitsudas Sailing to the World Piano Score i 2006. Musikken hans inkorporerer diverse stiler, selv om han hovedsakelig bruker klassisk og ambient-musikk i sine verk.
Tidlig liv
Masashi Hamauzu ble født i München i Bayern i Tyskland. Moren hans var en japansk pianolærer og faren hans en tysk operasanger. Han utviklet en interesse for musikk da han gikk i barnehagen. Under Hamauzus oppvekst i Tyskland fikk han piano- og sangtimer fra sine foreldre, og han lagde sine første originale komposisjoner da han gikk på videregående skole. Etter at broren hans ble født, flyttet familien til Osaka i Japan. Han studerte ved Tokyo National University of Fine Arts and Music, hvor han ble med i et studentband som pianist. Hamauzu møtte sin kone på universitetet, og de har en datter. Etter å ha avlagt eksamen, vurderte han å bli klassisk musiker, men han fant til slutt ut at han heller ville jobbe med spillmusikk.
Karriere
I 1999 fikk Hamauzu oppgaven med å lage musikken til SaGa Frontier 2 og erstattet dermed seriens faste komponist Kenji Itō. Han prøvde å tilpasse seg musikken som Itō hadde etablert til serien, men bestemte seg til slutt for å bruke sin egen unike stil. Prosjektet introduserte ham til synthesizer programmer Ryo Yamazaki, som han har jobbet med på de fleste påfølgende lydsporene. Hamauzu utga også Piano Pieces «SF2» ~ Rhapsody on a Theme of SaGa Frontier 2, et arrangert album med pianostykker fra spillets musikk. I 2001 ble Hamauzu og Nakano valgt til å hjelpe Uematsu sent i produksjonen av lydsporet til det suksessrike Final Fantasy X. Musikken han komponerte ble generelt godt mottatt, selv om noen fans av serien var likegyldige til stykkene hans. Hamauzu bidro også til å arrangere Piano Collections Final Fantasy X, som han beskriver som sitt mest utfordrende verk, og sporet «feel», et arrangement av «Hymn of the Fayth», fra EP-en feel/Go dream: Yuna & Tidus.
Bui Tin
Bakgrunn
Under August-revolusjonen i 1945 forlot Bùi Tín sin familie, 18 år gammel, for å slutte seg til Vietnams folkehær. Han fikk sin militære utdanning fra blant annet Vo Nguyen Giap. Etter at Vietnam ble delt i to i 1954, fulgte han med geriljasoldater fra Nord til Sør i 1961 og deretter i 1964. Han var den 30. april 1975 tilstede i presidentpalasset i Saigon. Som høyeste offiser tilstede fra Nord-Vietnam tok han over makten fra Sør-Vietnams president Duong Van Minh. I 1979 fulgte han med vietnamesiske soldater som invaderte Kambodsja.
I løpet av 1980-tallet ble han økende skeptisk til kommunistpartiets korrupsjon og arroganse. Han valgte derfor å leve i eksil i Frankrike. Han var en aktiv bloggskribent.
Masashi Hamauzu
Musikalsk stil og innflytelser
Hamauzu komponerer musikk i mange forskjellige stiler og bruker ofte flere stiler i stykkene til et lydspor. Han lager mest klassisk og ambient-musikk, og bruker primært pianoet som instrument. Han inkorporerer ofte dissonans for å gi en atmosfærisk effekt; i Unlimited Saga for eksempel er stilen i stykkene hans en blanding av klassisk marsj, elektronisk ambiance, instrumentale soloer og jazz.
Han ser på animasjonskomponistene Hiroshi Miyagawa og Ryuichi Sakamoto av Yellow Magic Orchestra, de impresjonistiske komponistene Maurice Ravel og Claude Debussy og sin far som betydelige musikalske innflytelser. Som ungdom likte han å høre på verkene til Sakamoto og Miyagawa. Da han studerte ved universitetet utviklet han en lidenskap for klassisk musikk, spesielt komposisjonene til Ravel og Debussy.
Rhingullet
Rhingullet (tysk: Das Rheingold), WWV 86A, er en tyskspråklig opera med tekst og musikk av Richard Wagner, og inngår som det første av fire musikkdramaer som utgjør Wagners operasyklus Nibelungenringen (Der Ring des Nibelungen). Den ble fremført som en enkelt opera ved Nationaltheatret i München den 22. september 1869 og mottok sin første forestilling som en del av Ring-syklusen i Bayreuth Festspielhaus den 13. august 1876.
Wagner skrev Ring-librettoene i omvendt rekkefølge, slik at Rhingullet var den siste av tekstene som ble skrevet; det var imidlertid den første som ble satt til musikk. Partituret ble fullført i 1854, men Wagner var ikke villig til å sanksjonere fremførelsen av verket før hele syklusen var fullført; han jobbet periodevis med musikken til frem til 1874. 1869-premieren i München av Rhingullet ble arrangert, mot Wagners sterke ønske, på ordre fra hans beskytter kong Ludwig II av Bayern. Etter Bayreuth-premieren i 1876 ble Ring-syklusen introdusert i det verdensomspennende repertoaret, med forestillinger i alle de viktigste operahusene, der den har vært et regelmessig og populært inventar.
I sitt essay fra 1851 Oper und Drama hadde Wagner satt opp nye prinsipper for hvordan musikkdramaer skulle konstrueres, der de konvensjonelle operaformene (arier, ensembler og kor) ble avfeid. I stedet for å sette ord, ville musikken tolke teksten følelsesmessig og gjenspeile følelsene og stemningene bak verket, ved å benytte et system med tilbakevendende ledemotiver for å representere karakterer, ideer og situasjoner. Rhingullet var det første verket av Wagner som tok i bruk disse prinsippene, og hans mest rigide overholdelse av dem, til tross for noen få avvik - rhindøtrene synger ofte i ensemble.
Som "innledende aften" (Vorabend) til syklusen, gir Rhingullet bakgrunnshistorien for hendelsene som driver syklusens hoveddramaer. Den forteller om Alberichs tyveri av rhingullet etter at han forbannet kjærligheten; hans skapelse av den allmektige ringen fra gullet og hans herredømme over nibelungene; Wotans beslag av gullet og ringen for å betale gjelden sin til kjempene som har bygget hans festning Valhall; Alberichs forbannelse over ringen og dens eiere; Erdas advarsel til Wotan om å gi opp ringen; den tidlige manifestasjonen av forbannelsens makt etter Wotan gir ringen til kjempene; og gudenes inntog i Valhall, i skyggen av deres forestående undergang.
AksjeNorge
AksjeNorge er en ikke-kommersiell stiftelse med formål å bidra til at nordmenn får innsikt i og kunnskap om aksjemarkedet. Målet er at flere nordmenn skal spare i enkeltaksjer og i aksjefond. Gjennom eierskap og langsiktig sparing skal befolkningen få større interesse for norsk næringsliv og samfunnets verdiskaping.
Rhingullet
Bakgrunn
Ytterligere informasjon: Nibelungenringen
Etter å ha fullført operaen Lohengrin i april 1848, valgte Wagner den legendariske helten Siegfried fra germansk mytologi som sitt neste emne. I oktober samme år utarbeidet han en prosaskisse for Siegfrieds Tod (Siegfrieds død), som han i løpet av de følgende månedene utviklet til en fullendt libretto. Etter flukten fra Dresden og flyttingen til Sveits, fortsatte han å utvikle og utvide sitt Siegfried-prosjekt, etter å ha bestemt seg for at ett enkelt verk ikke ville være tilstrekkelig for hans formål; I hans utvidede konsept ville Siegfrieds Tod være kulminasjonen av en serie musikkdramaer som inkluderte et nettverk av myter fra hans kilder og fantasi, som hver forteller et stadium av historien. I 1851 skisserte han sin hensikt i essayet Eine Mitteilung an meine Freunde: "Jeg foreslår å produsere myten min i tre komplette dramaer, innledet av et lengre forspill." Hvert enkelt av disse dramaene vill utgjøre en uavhengig helhet, men skal ikke fremføres separat. "På en spesialutnevnt festival foreslår jeg i fremtiden å produsere de tre dramaene med sitt forspill, i løpet av tre dager og en foraften.
AksjeNorge
Privat eierskap
AksjeNorges virkemidler spenner fra tradisjonelle seminarer til læringsspill i sosiale medier.
Black Rock Desert
Black Rock Desert er en saltslette nordvest i den amerikanske delstaten Nevada. Saltsletten er en uttørket levning etter den forhistoriske og endorheiske sjøen Lake Lahontan, som eksisterte fra 18 000 f.Kr. til 7000 f.Kr. Black Rock Deserts uvanlige og flate landskap har blitt brukt i en rekke filmer, tv-serier og reklamer, som for eksempel The Winning of Barbara Worth, Far From Home og MythBusters.
Rhingullet
Bakgrunn
I samsvar med denne ordningen ble Siegfrieds Tod omfattende revidert fra sin opprinnelige form og ble til slutt Götterdämmerung (Ragnarok). Det ble innledet av historien om Siegfrieds ungdom, Jung Siegfried, senere omdøpt til Siegfried, som selv ble innledet av Die Walküre (Valkyrien). Til slutt la Wagner til disse tre verkene en prolog som han kalte Das Rheingold (Rhingullet).
AksjeNorge
AksjeNorge-dagen
Landsomfattende seminarer i samarbeid med lokale banker, forvaltere, meglerhus og børsnoterte selskaper. Fra oppstart i 1993 har AksjeNorge gjennomført 420 arrangementer med 52.000 publikummere.
Rhingullet
Kilder og karakterer
Siden Wagner utviklet sitt Ringen i omvendt kronologisk rekkefølge, var "diktet" (librettoen) til Rhingullet den siste av de fire som ble skrevet. Han avsluttet sitt prosautkastet for verket i mars 1852, og begynte den 15. september å skrive hele librettoen, som han fullførte den 3. november. I 1853 i Zürich leste Wagner hele Ring-teksten for et invitert publikum, hvoretter alle fire delene ble publisert i et privat opplag begrenset til 50 eksemplarer. Teksten ble ikke publisert kommersielt før i 1863.
AksjeNorge
StorAksjekvelden
Seminarer skreddersydd for den private investor, og lagt til Norges største byer. Samarbeid med ledende økonomer, analytikere og forvaltere fra AksjeNorges bidragsytere.
Rhingullet
Kilder og karakterer
Av de viktigste kildene som Wagner benyttet for å konstruere Ring-syklusen, ga de skandinaviske Edda-diktene– den eldre Edda og den yngre Edda – det meste av materialet til Rhingullet. Eddaene er dikt og tekster fra Island som ble skrevet ned på 1100- og 1200-tallet, som forteller om de forskjellige norrøne gudenes gjerninger. Blant disse historiene blir en magisk ring og en gullskatt holdt av dvergen Andvare (Wagners Alberich) stjålet av gudene Odin (Wotan) og Loke (Loge) og brukt til å løse inn en gjeld til to brødre. En av disse, Fåvne, dreper broren sin og forvandler seg til en drage for å vokte gullet. Edda-diktene introduserer også gudene Tor (Donner), Frøy (Froh) og gudinnene Frigg (Fricka) og Frøya (Freia). Ideen om Erda, jordgudinnen, kan ha blitt avledet fra karakteren Jord, som dukker opp i Edda-diktene som mor til Tor.
AksjeNorge
Lærimgsspillet Mogul
2011 lanserte AksjeNorge sin største satsing hittil – det Facebook-baserte læringsspillet Mogul. Gjennom Facebook vil AksjeNorge nå deler av befolkningen som man ellers ville hatt vanskeligheter med å nå gjennom de tradisjonelle kanalene. Applikasjon finnes også for iPhone.
Rhingullet
Kilder og karakterer
Noen få Rhingull-karakterer stammer ikke fra Edda-diktene. Mime dukker opp i Didrikssagaen, som en menneskelig smed snarere enn som en slavebundet nibelung. De tre rhindøtrene forekommer ikke i noen av sagaene og er i hovedsak Wagners egen oppfinnelse; han ga også deres individuelle navn Woglinde, Wellgunde og Floßhilde. I sin analyse av Ring-syklusen antyder Deryck Cooke at rhindøtrenes opprinnelse kan være i det det tyske eposet Nibelungenlied, der tre vannånder erter karakterene Hagen og Gunther. Wagner kan også ha blitt påvirket av den tyske legenden om Lorelei-klippen ved Rhinen, som lokker fiskere opp på land ved å synge, og av den greske myten om Hesperidene, der tre jomfruer vokter en gyllen skatt.
AksjeNorge
Universiteter og høyskoler
Elever i videregående skole og studenter på universitet og høyskoler er viktige målgrupper for AksjeNorge. Formålet er å formidle grunnleggende kunnskap om aksjer og aksjemarked – og skape forståelse for aksjemarkedets samfunnsøkonomiske betydning. Invitasjon til deltakelse i AksjeNorge
Rhingullet
Kilder og karakterer
Robert Jacobs observerer i sin biografi om komponisten at "nibelung-myten" som Wagner baserte hele sin Ring-fortelling på, var "i stor grad en personlig skapelse", et resultat av Wagners "strålende manipulasjon" av kildene hans. I Rhingull-teksten brukte Wagner sin fantasi til å tilpasse, endre og forvrenge historiene og karakterene fra sagaene. J.K. Holman siterer i sin Listener's Guide and Concordance (2001) at Alberich-karakteren er typisk for Wagners evne til å "konsolidere utvalgte aspekter fra forskjellige historier for så å skape... levende, konsistente og psykologisk overbevisende portretter". Mens noen karakterers betydning forsterkes i Wagners versjon, blir andre, som Donner, Froh og Freia, som er hovedfigurer i sagaene, redusert av Wagner til stort sett passive roller.
AksjeNorge
For børsnoterte selskaper
«De ansattes langsiktige og betydelige medeierskap har vært én av Veidekkes viktigste suksesshistorier siden selskapet ble børsnotert i 1986. I vår informasjon til våre medarbeidere i forbindelse med de årlige ”aksjer til ansatte” programmene er AksjeNorge en sentral samarbeidspartner. AksjeNorges nøytrale informasjon om aksjemarkedet og verdien av langsiktig eierskap bidrar til aksjespareprogrammets suksess.» Terje R. Venold, konsernsjef Veidekke
Deltakelse i AksjeNorge
Deltakere forplikter seg til økonomisk støtte over tre år – med årlig fakturering. Deltakere plasseres i én av følgende hovedkategorier: (1) børsnoterte selskaper, (2) meglerhus og fondsforvaltere, (3) sparebanker og andre finansinstitusjoner og (4) organisasjoner og øvrige med interesse for AksjeNorges virksomhet.
Rhingullet
Kilder og karakterer
Wagner unnfanget opprinnelig den første scenen til Rhingullet som en prolog til de tre scenene som følger den. Dermed gjenskaper den strukturen til Götterdämmerung, og også til hele Ring-syklusen.
Orkestrering
Rhingullet er komponert for følgende instrumenter:
Handling
Sted: I og omkring Rhinen, Nibelheim.
Tid: mytisk fortid.
Cyrtosus
Cyrtosus er en slekt av biller i delgruppen (underfamilien) blærebiller i familiegruppen børstebiller.
Rhingullet
Scene 1
På Rhinens bunn leker de tre rhindøtrene Woglinde, Wellgunde og Floßhilde sammen. Dvergen Alberich, en Nibelung, dukker opp fra en dyp kløft og forsøker å fri til dem. Rhindøtrene håner hans fremskritt, og han blir sint - han jager dem, men de åler seg unna, erter og ydmyker ham. En solstråle trenger så plutselig gjennom dypet og lyser opp rhingullet. Rhindøtrene gleder seg over gullets glød. Alberich spør hva det er. De forklarer at gullet, som faren har beordret dem å beskytte, kan gjøres til en magisk ring som gir makt til å herske over verden, hvis bæreren først gir avkall på kjærligheten. Rhindøtrene tror de ikke har noe å frykte fra den lystige dvergen, men Alberich, forbitret av deres hån, forbanner kjærligheten, griper gullet og vender tilbake til kløften og lar dem skrike av forferdelse.
Scene 2
Wotan, gudenes hersker, sover på en fjelltopp med en praktfullt borg i bakgrunnen. Fricka, Wotans kone, vekker ham. Wotan hilser deres nye hjem. Fricka minner ham om løftet til kjempene Fasolt og Fafner, som bygde borgen, om at han skulle gi dem Frickas søster Freia, ungdommens og skjønnhetens gudinne, som betaling. Fricka er bekymret for søsteren, men Wotan stoler på at Loge, den listige halvguden, finner en alternativ betaling.
Freia kommer i panikk, etterfulgt av Fasolt og Fafner. Fasolt krever at Freia blir gitt dem i betaling. Han påpeker at Wotans autoritet opprettholdes av traktatene som er hugget inn i spydet hans, inkludert hans kontrakt med kjempene, som Wotan derfor ikke kan bryte. Donner, tordenguden, og Froh, solskinnsguden, ankommer for å forsvare Freia, men Wotan kan ikke tillate bruk av makt for å bryte avtalen. Han håper at Loge kommer med den alternative betalingen han har lovet, Wotan forsøker å dempe situasjonen.
Når Loge ankommer, er hans opprinnelige budskap nedslående: ingenting er mer verdifullt for menn enn kjærlighet, så det er tilsynelatende ingen mulig alternativ betaling foruten Freia. Loge klarte bare å finne ett eneste tilfelle der noen villig ga opp kjærligheten for noe annet: Nibelungen Alberich har avsverget kjærligheten, stjålet rhingullet og laget en mektig magisk ring av det. En diskusjon om ringen og dens krefter følger, og alle finner gode grunner til å ville eie den. Fafner gir et nytt tilbud: kjempene vil akseptere nibelungens skatt som betaling, i stedet for Freia. Når Wotan prøver å forhandle, forlater kjempene med Freia som gissel og truer med å holde henne for alltid, med mindre gudene løser henne ved å skaffe dem nibelungenes gullskatt før dagen er over.
Freias gylne epler hadde holdt gudene evig unge, men i hennes fravær begynner de å eldes og svekkes. For å innløse Freia bestemmer Wotan seg for å reise med Loge til Alberichs underjordiske rike for å skaffe gullet.
Scene 3
I Nibelheim har Alberich gjort resten av nibelung-dvergene til hans slaver med ringens kraft. Han har tvunget broren Mime, en dyktig smed, til å lage en magisk hjelm, tarnhjelmen. Alberich demonstrerer tarnhjelmens makt ved å gjøre seg usynlig, jo lettere å plage hans undersåtter.
Wotan og Loge ankommer og snubler over Mime, som forteller dem om dvergenes elendighet under Alberichs vanstyre. Alberich kommer tilbake og tvinger slavene sine til å samle en enorm haug med gull. Han skryter til de nye gjestene om planene sine om å erobre verden ved hjelp av ringens kraft. Loge spør hvordan han kan beskytte seg mot en tyv mens han sover. Alberich svarer at tarnhjelmen vil skjule ham ved å la ham bli usynlig eller endre form. Loge uttrykker tvil og ber om en demonstrasjon. Alberich svarer med å forvandle seg til en enorm slange; Loge opptrer passende imponert, og spør deretter om Alberich også kan gjøre seg liten, noe som ville være veldig nyttig for å skjule seg. Alberich forvandler seg til en padde. Wotan og Loge griper ham, binder hendene hans og drar ham opp til overflaten.
Scene 4
Tilbake på fjelltoppen tvinger Wotan og Loge Alberich til å bytte sin rikdom mot sin frihet. Han kaller på nibelungene, som tar med seg gullskatten. Han ber deretter om å få tilbake tarnhjelmen, men Loge sier at det er en del av løsepengene hans. Alberich håper fortsatt at han kan beholde ringen, men Wotan krever den, og når Alberich nekter, river Wotan den fra Alberichs hånd og legger den på sin egen finger. Knust av tapet, legger Alberich en forbannelse på ringen: før den vender tilbake til ham skal den som eier den leve i frykt, og til slutt bli frarøvet den og myrdet.
Donner samler skyene og kaller på tordenvær for å rense luften, hvorpå Froh skaper en regnbuebro som strekker seg til borgens port. Wotan fører gudene over broen til borgen, som han kaller Valhall. Loge følger ikke med; han sier for seg selv at han er fristet til å ødelegge de selvtilfredse gudene ved ild - han vil tenke seg om. Langt nedenfor, i Rhinens dyp, sørger rhindøtrene over det tapte gullet og fordømmer gudene som falske og feige.
Komposisjon
Så tidlig som i 1840, i sin novelle "En pilegrimsreise til Beethoven", hadde Wagner forutsett en form for lyrisk drama der de vanlige operainndelingene ville forsvinne. Tidlig i 1851 publiserte han sitt lange essay Oper und Drama, der han forklarte sine nye ideer rundt konseptet Gesamtkunstwerk – "helhetskunstverk". I den nye typen musikkdrama, skrev han, ville de tradisjonelle operanumrene, kor, arier og vokalnumre ikke spille noen rolle. Vokallinjen ville, med Gutmans ord, "tolke teksten følelsesmessig gjennom kunstig beregnede sammenstillinger av rytme, aksent, tonehøyde og nøkkelforhold". Orkesteret, i tillegg til å gi den instrumentelle fargen som passer til hver scenesituasjon, ville bruke et system av ledemotiver, som hver representerte en person musikalsk, en idé eller en situasjon. Wagner kalte disse "motiver av erindring og forutanelse", som bærer intens emosjonell opplevelse gjennom musikk i stedet for ord. Ifølge Jacobs skulle de "gjennomsyre hele vevet i musikkdramaet". Rhingull-partituret er strukturert rundt mange slike motiver; analytikere har brukt forskjellige prinsipper for å bestemme det totale antallet. Holman teller 42, mens Roger Scruton, i sin filosofiske analyse av Ringen fra 2016, teller dem til 53.
Bortsett fra noen tidlige skisser i 1850, relatert til Siegfried's Tod, komponerte Wagner Ring-musikken i rett rekkefølge. Dermed var Rhingullet hans første forsøk på å iverksette prinsippene som er satt opp i Oper und Drama. Ifølge memoarene hans kom Wagners første inspirasjon til musikken til ham i halvsøvn den 4. september 1853, mens han var i La Spezia i Italia. Han skrev om en følelse av å "synke i raskt rennende vann. Den brusende lyden dannet seg i hjernen min til en musikalsk lyd, akkorden til Ess-dur, som stadig gjenlyder i oppbrutte former... Jeg gjenkjente med en gang at den orkestrale ouverturen til Rhingullet, som lenge må ha ligget latent i meg, selv om den ikke hadde vært i stand til å finne en bestemt form, endelig var blitt åpenbart for meg. Noen forfattere (for eksempel Millington et al., 1992) har bestridt gyldigheten av denne beretningen, som Nikolaus Bacht omtaler som en "akustisk hallusinasjon".
Musikk
Rhingullet var Wagners første forsøk på å skrive dramatisk musikk i samsvar med de prinsippene han hadde uttalt i essayet Oper und Drama, derav det generelle fraværet i partituret av konvensjonelle "operanumre" i form av arier, ensembler og kor. I stedet for å fungere som akkompagnement til stemmene, blander orkesteret med dem på like vilkår for å drive dramaet fremover. Ifølge Barry Millingtons analyse representerer Rhingullet Wagners reneste anvendelse av Oper und Drama-prinsippene, en rigid holdning som han til senere ville modifisere. Selv i Rhingullet, som Jacobs antyder, var Wagner fleksibel nok da den dramatiske situasjonen berettiget det; dermed synger rhindøtrene i ensemble, og det er flere tilfeller der karakterer synger melodier som ser ut til å være musikalsk uavhengige fra den generelle flyten. Musikken er kontinuerlig, med instrumentale entr'acter som knytter handlingene til de fire diskrete scenene.
Forspill
Forspillet til Rhingullet består av en utvidet (136-takts) akkord i Ess-dur, som begynner nesten uhørbart i det laveste registeret på åtte kontrabasser. Noten H♭ blir lagt til av fagottene, og akkorden blir pyntet når hornene kommer inn med en stigende arpeggio for å kunngjøre "natur" -motivet, som skisserer de nedre delene av en harmonisk serie med E♭ som fundament. Dette bli nærmere utdypet i strykerne; instrumentene i det lavere registeret opprettholder Ess-noten gjennom hele forspillet, mens akkorden i økende grad utdypes av orkesteret. "Rhinens" -motiv dukker opp, og representerer det Osborne beskriver som "den rolige, majestetiske flyten av elvens karakter Komponisten Robert Erickson beskriver forspillet som dronemusikk -" det eneste kjente dronestykket i konsertrepertoaret ". Millington antyder at den langvarige akkorden ikke bare representerer Rhinens dyp, men snarere "verdens fødsel, selve skapelseshandlingen".
Første scene
Når forspillet når sitt høydepunkt, stiger sceneteppet og nøkkelen skifter til A♭ mens Woglinde synger en "hyllest til vannene". De to første og de siste to notene i denne korte passasjen danner et fallende musikalsk trinn som i ulike manifestasjoner vil gjenta seg gjennom hele operaen, noe som på ulike måter skildrer rhindøtrenes uskyld, deres glede i gullet og omvendt i moll, Alberichs ve over rhindøtrenes avvisning og hans herredømme over nibelungene. Da gullet først kommer til syne blir det skildret av dempede horn i det nedre registeret, spilt under et glimmer av bølgende strykere, og formidler, ifølge Holman, "den skinnende, uskyldige skjønnheten til rhingullet i sin naturlige tilstand." Motivet til selve ringen dukker først opp på treblåserne, ettersom Wellgunde avslører at en ring formet av gullet vill gi eieren makt til å vinne all verdens rikdom. Dette blir etterfulgt av det som noen ganger kalles "avsvergelses" -motivet, når Woglinde synger at for å forme en slik ring, må eieren først avsverge kjærligheten. Det oppstår forvirring fordi det samme motivet blir brukt senere i Ring-syklusen for å representere bekreftelse snarere enn avsvergelse av kjærlighet; Scruton antyder at motivet ville være mer passende beskrevet som "eksistensielt valg". Alberich forbanner behørig kjærligheten, griper gullet og forsvinner til lyden av rhindøtrenes fortvilte skrik.
Andre scene
I løpet av den første forvandlingsscenen blir "ring"-motivet forvandlet til den flerdelte og ofte gjentatte "Valhall"-musikken - fire sammenflettede motiver som representerer gudenes majestet og omfanget av Wotans kraft. Scene 2 begynner på fjelltoppen, i sikte av den nylig ferdigstilte borgen, der Fricka og Wotan krangler over Wotans kontrakt med kjempene. Denne duologen er preget av Frickas motiv "kjærlighetens lengsel", der hun lengter etter et hjem som vil tilfredsstille Wotan og stanse hans utroskap. Freias triste inngang er illustrert av "kjærlighet", et fragment som vil gjenta seg og utvikle seg etter hvert som Ring-syklusen utfolder seg. Kjempenes inngang skildres av tung, stumpende musikk som gjenspeiler både deres enkle natur og deres brutale styrke. "de gylne epler" -motivet, av "bemerkelsesverdig skjønnhet" ifølge Scruton, blir sunget av Fafner som en truende påminnelse til gudene om at tapet av Freia betyr tapet av deres ungdom og kraft; det blir senere brukt av Loge til å spotte gudene for deres svakhet etter at Freia er ført bort av kjempene. "Spyd" -motivet, en raskt synkende skala, representerer det moralske grunnlaget for Wotans makt og helligheten til traktatene inngravert på spydskaftet. Frasen med fem synkende noter kjent som "kvinnens verd", først sunget av Loge, blir beskrevet av Holman som et av de mest gjennomgripende og tiltalende motivene i hele Ring-syklusen - han lister opp 43 forekomster av motivet gjennom hele syklusen. Mange av ringens karakterer - Wotan, Froh, Alberich, Fasolt og Erda i Rhingullet- synger enten denne setningen eller blir orkestralt referert til av den.
Tredje scene
Nedstigningen av Wotan og Loge til Nibelheim er representert musikalsk i den andre forvandlingsscenen, som begynner med "avsvergelse" og "spyd"-motivene, men blir raskt overveldet av den insisterende, rytmiske 9/8 takten til nibelungenes motiv i H♭, kort forespeilet i Loges monolog i scene 2. I forvandlingsscenens klimaks hamres denne rytmen på atten ambolter. Dette motivet blir deretter brukt, ikke bare for å representere nibelungene, men også deres slaveri i en tilstand av ubarmhjertig elendighet. Under scenens innledende interaksjon mellom Alberich og Mime, høres det myke, mystiske "Tarnhelm" (tarnhjelm) -motivet på dempede horn; Dette blir senere kombinert med "slange" -motivet, da Alberich på oppfordring av Loge bruker tarnhjelmen til å forvandle seg til en enorm slange. Overgangen tilbake til fjelltoppen, etter kidnappingen av Alberich, refererer til en rekke motiver, blant dem Alberichs ve, ringen, avsvergelse og nibelungenes slaveri.
Fjerde scene
Etter at Wotan har tatt ringen fra den fangede ​​Alberich, slutter dvergens forpinte, selvmedlidende monolog ("Er jeg nå fri?") med deklameringen av motivet "forbannelse" - " en av de mest uhyggelige musikalske ideene som noen gang har kommet inn i operarepertoaret ", ifølge Scrutons analyse: "Det stiger gjennom en halvforminsket akkord, og faller deretter gjennom en oktav for å slå seg ned på en grumsete C-durtreklang, med klarinetter i sitt laveste register over en pauke pedal i F♯ ". Dette motivet vil gjenta seg gjennom hele syklusen; det vil bli hørt senere i samme scene, når Fafner klubber Fasolt i hjel for å få besittelse av ringen. Rolige, stigende harmonier introduserer rekonvensjonen av gudene og kjempene. Den påfølgende striden rundt Wotans motvilje til å gi fra seg ringen ender med Erdas entre; motivet hennes er en moll-versjon av "natur"-motivet fra forspillet. Etter å ha advart gudene forlater hun til lyden av "undergang" (Götterdämmerung) -motivet, en inversjon av Erdas entre som ligner på "kvinnens verd". Scenen avsluttes med en rask rekkefølge av motiver: "stormhammer"- motivet, en hornfanfare der Donner påkaller tordenværet; Frohs "regnbuebro" som skaper en sti for gudene inn i Valhall; "sverd"-motivet, en C-dur arpeggio som vil bli svært viktig senere i syklusen, og det gripende "rhindøtrenes klage", utviklet fra det fallende trinnet som tidligere skildret rhindøtrenes glede i gullet. Scruton skriver dette om klagesangen: "Og allikevel, alltid lydende i dypet, er rhindøtrenes klagesang, som synger om en naturorden som gikk foran den bevisste viljen som har overvunnet den. Denne klagesangen lyder i underbevisstheten til oss alle, mens vi følger våre veier til personlighet, suverenitet og frihet...". Dette er de siste stemmene som høres i operaen, "de gjennomborer våre hjerter med plutselig lengsel, smelter våre bein med nostalgiske begjær" før gudene, "marsjerende i tom triumf til deres undergang", går inn i Valhall til en tordnende orkesteravslutning, sammensatt av flere motiver inkludert "Valhall", "regnbuebroen" og "sverdet".
731 Sorga
731 Sorga er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 15. april 1912 av Adam Massinger fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Navnet er en variant av surga, indonesisk for himmeler.
Sovjetisk montasjefilm
Revolusjonen
Den største historiske hendelsen bak den sovjetiske montasjefilmen, er uten tvil den russiske revolusjonen som fant sted i 1917. Det var i denne perioden Intolerance ble smuglet gjennom de russiske blokadene og inn i landet. Bakgrunnen for revolusjonen kom med første verdenskrig. Dette var ingen god krig for Russland. De led store tap i denne krigen, og det satte sine spor i hele landet, ikke minst i befolkningen. Revolusjonen førte til at tsardynastiet ble avviklet og et nytt styre skulle innføres. De nye lederne ville bruke filmen for å fremme politisk propaganda. Russland var knust etter revolusjonen og montasjen skulle sette sammen bitene til noe nytt og bedre. Folk ville ha noe nytt og filmen var jo en helt ny kunstart uten røtter i gammelrussland eller rørt av det korrupte tsar-styret. Lenin kom til makten i 1917 etter revolusjonen og fikk se Griffiths Intolerance. Han likte filmen så godt at han beordret at den skulle bli vist i hele Sovjet! Lenin ville nå bruke filmen for alt det den var god for og han har uttalt at «Filmen er den viktigste av alle kunstarter!»
Myndighetene åpnet i 1919 en filmskole som skulle fostre de store navene Sergej Eisenstein og Lev Kulesjov som etter hvert utviklet montasjefilmen. I og etter borgerkrigstiden ble det gjerne laget korte dramatiske fiksjonsfilmer, med en klar og tydelig moral.
Montasjen blir oppfunnet
Montasje betyr å sette sammen, som i filmens syn blir klipping. Griffiths filmer ble nøye studert av de unge filmskaperne som interesserte seg spesielt for klippingen. Filmene ble brukt som studiemateriale ved den nye skolen. Det filmskaperne oppdaget var at ved ulik klipping kunne materialet få ulik betydning. Kulesjovs eksperiment med å klippe det uttrykksløse ansiktet til den kjente skuespilleren Ivan Mosjoukines, sammen med blant annet. en tallerken suppe og en død kvinne, viste at Mosjoukines ansikt ga uttrykk for varierende følelsesuttrykk avhengig av hvordan filmen ble klippet. Forskjellige montasjer skapte forskjellige uttrykk, forskjellig fra fotografiets fysiske virkelighet. Kulesjov ble den første som teoretiserte dette, selv om Griffith hadde benyttet seg av dette i sine filmer. Følgen ble at redigeringsprosessen ble betraktet som den mest kreative prosessen i filmskaping, i motsetning til de tyske ekspresjonistene som la vekt på kameraets muligheter til å fange inn det kreativt konstruerte handlingsrommet.
Attraksjonsmontasje
Den tyske ekspresjonismen legger vekt på bildets plastiske egenskaper (iscenesettelsen), mens sovjetfilmen legger vekt på montasjen og redigeringen som det sentrale. Det som er felles er at interessen er forskjøvet fra kameraets mulige virkelighetsgivende kraft til en konsentrasjon om filmbildets fiksjonelle muligheter. Dette kommer til uttrykk hos Eisenstein gjennom attraksjonsmontasjen. I attraksjonsmontasjen bruker man en attraksjon/et element for å gi assosiasjoner til den idémessige delen av en handling. Det vil si at meningen i et bilde kan underbygges ved å klippe over til et annet bilde som nødvendigvis ikke tilhører samme handling. Eksempel på dette er i Streik (1924) da streikende arbeidere blir massakrert av tsarens politi, som klippes sammen med kveg som slaktes i et slakteri. Attraksjonsmontasjen brukes som en knyttneve for å gi en sjokkeffekt. De sosiale motsetningene ble tydeliggjort og tilskuerne ble gjennom attraksjonsmontasjen oppfordret til å ta standpunkt. Montasjeelementene er på en måte frigjort fra fiksjonsuniverset og fremstår som tydelige innsnitt/brudd.
De mente at montasjen og filmklippingen gjorde handlingen mulig. De delte opp bilder og sekvenser i mindre enheter, slik at de kunne legge til andre bilder og sekvenser for å gi nye muligheter og ny mening. De uthevet de detaljer som var viktige for handlingen. Tidsforløpet kunne endres drastisk begge veier. Både med tidshopp eller ved å forlenge øyeblikket.
Panserkrysseren Potemkin
Det trekket som mest særpreger denne perioden er likevel klippingens mulighet for å dra inn nye bilder for å gi andre eller forsterkende assosiasjoner til scenen. Sterke eksempler på dette finner vi i de store filmene fra denne tiden. I Sergej Eisensteins mest kjente film, og gjerne ansiktet til den sovjetiske montasjefilmen, Panserkrysseren Potemkin fra 1925 kan vi se eksempler på alt dette. Verdens mest kjente filmscene finnes i denne filmen, trappescenen i Odessa, der Eisenstein systematisk har klippet sammen sekvensene med utgangspunkt i bevegelsene i bildet. Han beskriver det selv på denne måten: «Først ser vi nærbilder av menneskelige skikkelser i en kaotisk bevegelse. Deretter totalbilder av samme scene. Den kaotiske bevegelsen blir deretter avløst av innstillinger som viser soldatenes føtter som marsjerer rytmisk nedover trappen. Tempoet øker. Rytmen akselereres. Og så, idet nedover-bevegelsen når sitt høydepunkt, blir bevegelsen plutselig reversert: istedenfor massenes hodestupse flukt nedover trappen, ser vi en enslig skikkelse, en mor som bærer sin døde sønn sakte, høytidelig, oppover trappen».
Metrisk montasje
Her er det motsetningene som altså er utgangspunktet for montasjen, de ulike bevegelsene i bildet. En bevegelse bygges opp, øker i hastighet og brytes tvert av en motgående bevegelse. Eisenstein mente selv at gjennom metrisk montasje kan filmskaperen lage en grunnrytme. Lengden på hver sekvens er avgjørende og de settes sammen etter et bestemt mønster. Enkle former for metrisk montasje kan være valsetakt (3/4) eller marsjtakt (2/4), og vil gi en pulserende effekt. Mer avanserte former (16/17 eller 22/57) kan ikke oppdages uten at man på forhånd vet hvilket mønster som følges, og slike overkomplekse metriske rytmer lager et følelsesmessig kaos framfor å formidle en bestemt emosjonell tilstand.
Den intellektuelle montasjen
Panserkrysseren Potemkin er en av de store filmene i filmhistorien og har i enormt stor grad vært med på å prege utviklingen. Men Eisenstein gav seg ikke med dette. Han gikk lenge med planer om å filmatisere et verk av Karl Marx, Kapitalen, og etter hans død ble notater til et manusutkast publisert. Her har han kommet til det femte og foreløpig siste nivået i sine montasjeteorier: den intellektuelle montasjen, som skulle være i stand til å formidle abstrakte begreper og ideer. Eisenstein er mest kjent for sine store filmer Streik (1924), Panserkrysseren Potemkin (1925), Oktober (1927) og Generallinjen (1928), men han jobbet også med teater, som dekoratør og regissør, og han har skrevet en rekke essayer og artikler om film og teater.
Slutten
Verden fikk virkelig opp øynene for film under denne perioden som satte sitt preg på alle verdens senere filmers klipping. Lenin, montasjens forkjemper, døde i 1924. Stalin tok over makten og den sovjetiske montasjen møtte veggen i 1932 da han innførte «den sosialistiske realismen». Dermed stoppet utviklingen av montasjefilmen.
Holochelus
Utseende
Middelsstore, blanke, gjerne rødbrune oldenborrer.
Utbredelse
Slekten er utbredt i den palearktiske sone. I Europa forekommer slekten i den østlige og sørøstlige delen, vest til Italia.
1955 McMath
1955 McMath er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Koronis. Den ble oppdaget 22. september 1963 av Indiana Asteroid Program ved Goethe Link Observatory i Brooklyn i Indiana.
Klassisk historie
Klassisk historie er en historiefaglig disiplin som studerer Romerriket og Antikkens Hellas («den klassiske verden») gjennom deres skriftlige etterlevninger. Faget er dermed nært beslektet med klassisk arkeologi.
Wiencke Island
Wiencke Island er en øy i Antarktis, beliggende innenfor Anvers Island på vestkysten av Antarktishalvøya. Den er om lag 25 kilometer lang og to til åtte kilometer bred, og er den sørligste av de større øyene i Det antarktiske arkipel. Den domineres av bratte fjell, og er for det meste dekket av isbreer, snø og is.
Geografi
Gerlachestredet i øst skiller Wiencke Island fra Danco Coast på Antarktishalvøya, mens Neumayer Channel i nordvest skiller øya fra den største øya i Det antarktiske arkipel, Anvers Island. Ved det nordlige innløpet til Peltier Channel, som skiller øya fra den mindre Doumer Island i sørvest, ligger den naturlige havnen Port Lockroy.
Historie
Det var sannsynligvis Edward Bransfield som først oppdaget øya fra briggen «Williams» i januar 1820. I 1829 fastslo Henry Foster at det dreide seg om en øy ved å seile rundt den. Den tyske oppdageren Eduard Dallmann var i 1873 den første som foretok en ilandstigning på Wiencke Island. Øya ble navngitt av Belgica-ekspedisjonen 1897–99 under ledelse av Adrien de Gerlache etter den norske sjømannen Carl August Wiencke som falt overbord og omkom på ekspedisjonen.
Under Operasjon Tabarin i 1944–45 etablerte Storbritannia baser i Port Lockroy, på Deceptionøya og i Hope Bay for å hindre fienden muligheten til å etablere tilfluktssteder i området, samt for å legge grunnlag for senere territorialkrav. Base A i Port Lockroy, beliggende på den lille øya Goudier Island utenfor Jougla Point nær Wiencke Islands sørvestre side, var i drift fram til 1962. Den har siden blitt restaurert, og er nå et museum som er oppført på listen over historiske steder og kulturminner i Antarktis.
Et argentinsk fyr ble installert i 1947 på Py Point i den sørvestre enden av Peltier Channel på Doumer Island, og i 1955 oppførte Argentina en nødhytte i Dorian Bay, nord for Port Lockroy. British Antarctic Survey (BAS) satte i 1975 opp en hytte nær den argentinske nødhytta i forbindelse med en midlertidig flystripe på Damoy Point. Her ble personell fraktet inn med skip og fløyet videre til den nye forskningsstasjonen Rothera på Adelaide Island når isforholdene forhindret skipene å seile lenger sørover. Flystripa ble tatt ut av bruk i 1995 og hytta er oppført på listen over historiske steder og kulturminner i Antarktis.
Exile on Main St.
Exile on Main St. er et dobbeltalbum av The Rolling Stones, utgitt i mai 1972.
Kari Ystgård
Kari Ystgård (født 26. mai 1951) er en norsk lærer og politiker (SV).
Exile on Main St.
For å overleve skattefuten i Storbritannia, reiste Rolling Stones i eksil våren 1971 til sørkysten av Frankrike med et mobilt studio. Mesteparten av Exile ble innspilt her, og i desember hadde de lånt ut det mobile studioet til Deep Purple (se «Smoke on the Water»). Uansett gikk turen videre til Los Angeles for overdubbing og fullføring av Exile. I 2010 ble dokumentarfilmen Stones in Exile utgitt, og den beskriver det meste om hvordan Exile on Main St. ble til.
Til tross for en forholdsvis blandet mottakelse straks etter utgivelsen i 1972, regnes Exile on Main St. i dag som et av de beste rockealbumene noensinne. Albumet kom på 7.-plass på musikkmagasinet Rolling Stones liste over tidenes 500 beste album.
Kari Ystgård
Hun har vært lokalpolitiker siden 1992 og er tidligere nestleder i Nord-Trøndelag SV. Ystgård var varaordfører i Namsskogan 2003–2007 og ordfører 2007–2011.
Exile on Main St.
Albumet ble en umiddelbar kommersiell suksess da det kom ut og nådde førsteplass i USA og Storbritannia og på albumlistene stort sett verden over, også på VG-lista. Singelen «Tumbling Dice» kom også høyt opp på hitlistene. Senere i juli ble også Keith Richards' «Happy» utgitt på singel i USA
Kari Ystgård
Ystgård er cand.mag. av utdannelse, og arbeidet som lærer ved Namsskogan skole i 27 år før hun ble ordfører.
Exile on Main St.
I 2010 kom Exile i en Deluxe-utgave med en ekstra CD med ti innspillinger fra tiden rundt da albumet ble utgitt. En av sangene, «Good Time Women», er en tidlig versjon av «Tumbling Dice». Noen av sangene var instrumentaler som ble fullført med tekst og sang av Mick Jagger i 2010.
Sporliste
Alle sanger er skrevet av Mick Jagger og Keith Richards, med mindre noe annet er oppgitt.
Mottagelse
I 1987 kom Exile on Main St. på 3.-plass på musikkmagasinet Rolling Stones liste over de 100 beste album i magasinets levetid 1967–1987.
I 1993 kalte Entertainment Weekly albumet #1 på sin liste over «100 Greatest CDs».
I 2003 kom Exile on Main St. på 7.-plass på musikkmagasinet Rolling Stones liste over «Tidenes 500 beste album».
I 2007 plasserte National Association of Recording Merchandisers (NARM) og Rock and Roll Hall of Fame albumet på 6.-plass på «Definitive 200»-listen av album som «hver musikkelsker burde eie»"
Exile on Main St.s gjenutgivelse fra 2010 har den høyeste rangeringen, 100, på Metacritic basert på syv profesjonelle anmeldere, noe den deler med gjenutgivelser som London Calling av The Clash.
Sunnmørslista
Sunnmørslista er et lokalt politisk parti i Møre og Romsdal. Lista har vært representert på fylkestinget i flere perioder. Ved fylkestingsvalgene i 2007 og 2011 fikk den inn tre representanter. Sunnmørslista har en gang stilt ved stortingsvalg, nemlig i 1985. Lista fikk da 1,1 prosent av stemmene i fylket.
Bernard Herrmann
Bernard Herrmann (født, død ) var en amerikansk komponist kjent for sitt arbeid innen filmindustrien.
Herrmann vant Academy Award for The Devil and Daniel Webster i 1941. Han er spesielt kjent for sitt samarbeid med regissøren Alfred Hitchcock, deriblant filmene Psycho, North by Northwest, The Man Who Knew Too Much og Vertigo. Han har også komponert filmmusikk til mange andre filmer, slik som Citizen Kane, The Ghost and Mrs. Muir, Cape Fear og Taxi Driver. Han arbeidet mye innen radiodrama (mest notabelt for Orson Welles). Han komponerte også filmmusikk for flere fantasifilmer av Ray Harryhausen, samt mange fjernsynsprogrammer inkludert Rod Serlings The Twilight Zone.
Herrmanns filmmusikk i Pyscho ble kåret til tidenes 4. beste filmlydspor fra USA av det amerikanske filminstituttet. Musikken i Vertigo ligger på 12.-plass.
Filmmusikk
NB: Musikken er datert i henhold til utgivelsesdato, ikke dato for komposisjonen
Hans van de Ven
Johannes ('Hans') van de Ven (født 10. januar 1958 i Velsen i Nederland) er en nederlandsk sinolog.
Van de Ven har spesialisert seg på 1800-tallets og 1900-tallets kinesiske historie. Han studerte sinologi ved Universiteit Leiden og moderne kinesisk historie ved Harvard University, hvorfra han fikk sin doktorgrad.
Christian Larrivée
Christian Larrivée (født 25. august 1982 i Gaspé i Québec) er en canadisk tidligere ishockeyspiller som forbindes med den Norske klubben Storhamar der spilte han fra 2006/07 og igjen fra 2010 til 2021. Larrivée regnes som en av tidenes spillere i Storhamar.
Karriere
Christian Larrivée ble født 25. august 1982 og vokste opp i Fransktalende Gaspé i Québec og Gaspé Mustangs ble Larrivés moderklubb, der han spilte juniorhockey.
Han ble draftet av Montreal Canadiens i 2000 i 4. runde som nr. 114 i alt, men fikk aldri spille i NHL. Larrivé spilte i QMJHL for klubbene Jonquière Élites (1999-00) og Chicoutimi Saguenéens fram til 2003, deretter gikk turen til American Hockey League og Hamilton Bulldogs.
Han signerte for klubben den 31. mai 2006 og kom fra Long Beach Ice Dogs, som spilte i East Coast Hockey League (ECHL). Han har tidligere spilt for Hamilton Bulldogs (AHL) og Chicoutimi Sagueneens. Larrivée regnes som en skuddsterk spiller med bra teknikk og godt overblikk.
Europa
Larrivée kom så til Norske Storhamar Dragons og ble kåret til sluttspillets mest verdifulle spiller (MVP) i UPC-ligaen 06/07 etter å ha produsert 32 poeng på 17 kamper i hans første sesong i Storhamar Dragons.
Bugøynes
Bugøynes (kvensk: Pykeijä; nordsamisk: Buođggák; finsk: Pykeija) er et sted og eneste fiskevær i Sør-Varanger kommune i Finnmark. Det bor omtrent 200 personer i Bugøynes.
Christian Larrivée
Europa
Larrivee kom så tilbake til Storhamar Dragons i 2010/11 og spilte i klubben helt fram til 2021. Han ble kåret til Mest verdifulle spilleren igjen i sluttspillet i 2014-15, da Storhamar tapte 4-3 i kamper mot Stavanger Oilers. Larrivee ble Norgesmester og seriemester sammen med Storhamar i 2018. Med 530 kamper og 551 poeng for Storhamar regnes han som en av tidenes beste spillere i klubben og fikk kallenavnet «Talismanen». Han spilte med draktnummer 23 i Storhamar.
Bugøynes
På et håndtegnet Finnmarkskart fra 1689 er det anført at øya «Bugge-Øe» er det ytterste sted som er bebodd av norske folk.
Bygda ble befolket av finske innvandrere på 1800-tallet. Finsk er et språk som er i daglig bruk i bygda. Bugøynes kalles også gjerne Lille-Finland (Pikku-Suomi).
Bugøynes er ett av få steder som unngikk å bli nedbrent av tyske soldater da de trakk seg tilbake fra Nord-Troms og Finnmark. Stedet er derfor preget av tett trehusbebyggelse. Bugøynes kapell ble innviet i 1989.