cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ungdoms-VM i fotball for menn 1953
Ungdoms-VM i fotball for menn 1953 ble arrangert i Belgia i 1953. Turneringen var for europeiske U18-landslag, samt at Argentina deltok også.
Hemesthocera
Hemesthocera er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En middelsstor, litt bred, blank, brunsvart trebukk. Antennene er nokså kraftige og litt kortere enn kroppen. Hodet er nokså lite. Pronotum er avrundet trapesformet med to opphøyde lengderibber. Dekkvingene er en tanke rundede, med en opphøyd lengderibbe og en gul lengdestripe. Beina er lange og nokså kraftige, særlig bakbeina.
Utbredelse
Arten er utbredt i Australia.
Systematisk inndeling
Slektslisten følger.
Jamal Musiala
Jamal Musiala (født 26. februar 2003) er en tysk-engelsk fotballspiller som spiller for FC Bayern München.
Landslaget
Musiala ble tatt ut i s EM-tropp til EM i fotball 2021.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2022 i Qatar.
Foretaksregisteret
Foretaksregisteret er et register over norske og utenlandske foretak i Norge. Ordet «foretak» er det juridisk korrekte begrepet for det man i dagligtale ofte kaller «bedrift».
Registeret skal sikre rettsvern og økonomisk oversikt, og er en viktig kilde for alle som trenger korrekte opplysninger om aktørene i norsk næringsliv. Foretaksregisteret holder oversikt over ansvarsforhold, adresser, aksjekapital, vedtekter, m.v.
Alle næringsdrivende selskaper, samt enkeltpersonforetak som driver handel med innkjøpte varer eller har mer enn 5 ansatte, er pliktig til å registrere seg i Foretaksregisteret. Øvrige enkeltpersonforetak har rett til å registrere seg. Registrering i Foretaksregisteret er gebyrbelagt.
For å bli registrert i Foretaksregisteret må man ha et organisasjonsnummer fra Enhetsregisteret, jf. enhetsregisterloven § 9. I praksis skjer registrering basert på samordnet registermelding, enten elektronisk via Altinn eller som papirskjema.
Foretaksregisteret ble opprettet 1. januar 1988 og avløste de tidligere Handelsregistrene som ble ført av sorenskrivere rundt om i hele landet. Foretaksregisteret er ett av flere registre som føres ved Brønnøysundregistrene, som er Statens registeretat.
Foretaksregisteret er et tilknyttet register til Enhetsregisteret, sammen med bl.a. Arbeidsgiver- og arbeidstakerregisteret, Manntallet for etterskuddspliktige og Merverdiavgiftsmanntallet.
11 sanger til
11 sanger til er et musikkalbum med Marit Mathiesen, utgitt i februar 2001.
Stemmerettsjubileet i Norge 2013
Stemmerettsjubileet i Norge 2013 var en feiring av at det i 2013 var 100 år siden grunnlovsvedtaket om allmenn stemmerett. En innføring av den allmenne stemmeretten innebar at kvinner også ble inkludert i demokratiet i Norge. Norge var et av de første landene i verden som fikk stemmerett for kvinner. Stemmerettsjubileet i 2013 var landsdekkende og varte hele året.
Jubileet ønsket å være så inkluderende som mulig, og kategoriserte seg selv derfor som et jubileum av - og for grasrota. Jubileet besto av en kombinasjon av små lokale markeringer, samtidig som det var større nasjonale hendelser, med sterke innslag av dugnadsånd i planleggingen og gjennomføringen av jubileet.
Hva ble feiret?
Den 11. juni 1913 ble det enstemmig vedtatt i stortinget at kvinnene skulle inkluderes i den allmenne stemmeretten. Selv om det ble enstemmig vedtatt var det en hard kamp for fortidens kvinner å få det slik. I mange år hadde kvinner, menn og organisasjoner viet mye tid til å kjempe frem kvinnenes kamp for stemmerett.
Regjeringens mandat - og opprettelsen av en stemmerettskomité
"Komiteen for markering av allmenn stemmerett skal ha det overordnede planleggingsansvar for den offisielle markering av 100- årsjubileet for allmenn stemmerett i 2013. Basert på de rammene som er gitt, skal komiteen utarbeide en programerklæring med hovedprinsipper og bærende elementer for jubileet. Komiteens skal foreslå og initiere sektorovergripende tiltak, aktiviteter og markeringer sentralt, regionalt, lokalt og internasjonalt. Komiteen skal bidra til å fremme planer og initiere koordinering og samarbeid med ulike relevante aktører. Komiteen skal søke bredest mulig kontakt og koordinering med andre tiltak, prosjekter og arrangementer som er relevante for markeringen av jubileet. Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet er ansvarlig for komiteens arbeid. Komiteen skal årlig rapportere til departementet om fremdriften i arbeidet"
I 2009 bestemte regjeringen at innføringen av den allmenne stemmeretten skulle feires. Dette førte til et regjeringsmandat som opprettet en komite, med ansvar for organisering av jubileet. Stemmerettskomiteen besto av: Kirsti Kolle Grøndahl (leder), Ola T. Lånke, Jan Monsbakken, Hege Skjeie, Cathrine Sandnes, Shakeel Rehman, Torild Skard og Monica Larsson (Larsson erstattet det opprinnelige medlemmet Iren Reppen). Stemmerettskomiteen fikk i ansvar å arrangere jubileet. Grunnet begrenset økonomi, valgte stemmerettskomiteen å engasjere flere lokale komiteer, mens de selv fokuserte på de større nasjonale feiringene.
Hvordan ble det feiret i 2013
De lokale feiringene besto av teaterstykker, museumsutstillinger og andre markeringer. Feiringene handlet om lokale heltinner og innholdet av de ulike feiringene varierte i stor grad, så lenge de holdt seg til det overordnede mandatet.
Feiringen ble offisielt startet 8. Mars med en forestilling i Kilden kulturhus i Kristiansand. Det var mange prominente gjester som så på forestillingen, blant annet Kongen og Dronningen, Kronprins Håkon og kronprinsesse Mette-Marit, Gro Harlem Brundtland, og stemmerettskomiteens leder Kirsti Kolle Grøndahl. I tillegg ble forestillingen sendt på NRK, midt i gullrekka. På scenen i kulturhuset var det utelukkende kvinner. Forestillingen ble ledet av humorpianist Ingrid Bjørnov og kulturpersonlighet Kari Slaatsveen. Stemmerettsuka var perioden med mest fokus. Selve jubileumsbursdagen: 11. juni ble markert på stortinget, med taler fra stortingspresidenten og tilstedeværelse av alle parlamentariske ledere og statsministeren. Selve bursdagsfeiringen til stemmerettsjubileet var en storstilt feiring på Eidsvoll. Over hele landet var det små og store markeringer i løpet av stemmerettsuka. Inn mot valget i september hadde stemmerettsjubileet et fokus rettet mot ungdom, og førstegangsvelgere – noe komiteen valgte å kalle «stemmerettskampanjen». Målet ved kampanjen var at flere skulle engasjeres i politikk, og stemme ved valget. Debattboka «Sånn er det bare», ble delt ut til alle elever ved 2. og 3. klasse i videregående skoler i Norge. Som et resultat av kampanjen kunne SSB meldte at det var en økt valgdeltagelse i 2013, og det ble rapportert «ein markant auke i førstegongsveljaranes deltaking».
Den siste store hendelsen arrangert av stemmerettskomiteen var den internasjonale konferansen, hvor mennesker fra hele verden var invitert til Oslo. Konferansen ble kringkastet over internett for menneskene som ikke hadde anledning til å komme til Oslo. Konferansen skulle bidra til å belyse problemer rundt likestilling, stemmerett, deltakelse og representasjon. Det ble fastslått at konferansen bidro til å male et bilde av Norge som et likestilt land.
«De fire store»
Stemmerettskomiteen bestemte at fire store kvinnelige forkjempere for kvinners rettigheter skulle kanoniseres (som et kvinnelig motstykke til de fire mannlige store). Komiteen ønsket å inkludere kvinner fra hele landet. Valget falt derfor på fire kvinner som alle representerte sin del av Norge: øst, vest, sør og nord: Gina Krog, Fernanda Nissen, Camilla Collett og Fredrikke Marie Qvam.
Christina McHale
Christina McHale (født 11. mai 1992) er en amerikansk tennisspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble utslått i første runde i singel.
Sydney Lohmann
Sydney Matilda Lohmann (født 19. juni 2000) er en tysk fotballspiller som spiller for Bayern München og det tyske landslaget.
Landslagskarriere
Lohmann debuterte for det tyske A-landslaget i 2018. Hun ble tatt ut i troppen til EM i 2022.
Dronninggelé
Dronninggelé er en spesielt næringsrik fortype som bier gir til yngelen til hjelp for utviklingen. Dronninggelé gis til alle larver tidlig i utviklingen. De larvene som skal bli dronninger får geléen gjennom hele sin utviklingsperiode. Den næringsrike geléen gjør at individet utvikler kjønnsorganer og blir fertilt.
Geléen er også et produkt som mennesker bruker. Noen tar den som et kosttilskudd, fordi det antas at den inneholder B-vitaminer og mineraler. Også i fremstillingen av skjønnhetsprodukter brukes geléen.
Kypros under OL
Kypros deltok første gang i olympiske leker under Vinter-OL 1980 i Lake Placid, og har siden deltatt i samtlige påfølgende sommer- og vinterleker. Kypros vant sin første medalje under Sommer-OL 2012 i London.
Gjesdal (bygd)
Gjesdal er ei bygd i Gjesdal kommune som ligger ca. 4 km øst for administrasjonssenteret Ålgård, i enden av Limavatnet. Stedet blir i dagligtalen kalt Bygda som riktignok inkluderer andre småsteder i nærområdet. Hovednæringen er landbruk.
Óengus I av pikterne
Óengus, sønn av Fergus (hypotetisk piktisk form Onuist map Urguist ; gammelirsk Óengus mac Fergusso, anglifisering Angus mac Fergus), var konge av piktere fra år 732 og hans død i 761. Hans kongedømme kan bli rekonstruert i en del detaljer fra ulike kilder.
Óengus ble enekonge av Piktland etter en periode av intern uro og borgerkrig på slutten av 720-tallet. I løpet av hans kongedømme ble nabokongedømmet Dalriada underkastet og kongedømmet Strathclyde ble angrepet, men med mindre hell. Som den mektigste herskeren i Skottland i over to tiår var han involvert i kriger i Irland og i England. Konger fra Óengus' familie dominerte Piktland inntil 839 da de gikk på et katastrofalt nederlag mot norrøne angripere, vikinger, som sendte Piktland inn i en ny periode av uro og ustabilitet som endte da Cináed mac Ailpín (Kenneth I av Skottland) tok makten.
Kilder og bakgrunn
Pikterne var den ene av fire politiske grupper i nordlige Britannia tidlig på 700-tallet. Piktland strakte seg fra elven Forth og nordover, og omfatter Orknøyene, Shetlandsøyene og de vestlige øyene, Ytre Hebridene. Før vikingtiden synes den mest betydelige makten i Piktland å ha vært kongedømmet Fortriu. Kjente steder med høy status i Fortriu omfattet Burghead og Craig Phádraig ved Inverness. Piktland synes å ha hatt en biskop med sete i Rosemarkie.
Fra Forth og sørover til elven Humber lå kongedømmet Northumbria (bokstavelig «Nord for Humber»). En gang en dominerende maktfaktor i Britannia og forble et mektig kongedømme, men ved slutten av det gamle dynastiet av konger med dødsfallet til Osric i 729 førte til en konflikt mellom rivaliserende familier for tronen. Den voksende makten til kongedømmet Mercia i sør førte til nye problemer for kongene i Northumbria. I løpet av Óengus' regime var Northumbria styrt av den dyktige kong Eadberht Eating.
Sørvest for Piktland var irsk-gælerne i Dalriada, skoterne, hvor kongedømmet lå i strid mellom Cenél Loairn i nordlige Argyll og Cenél nGabráin av Kintyre. I 723 abdiserte Selbach mac Ferchair som overhode for Cenél Loairn og konge av Dalriada til fordel for sin sønn Dúngal, men ble fordrevet fra Dalriada av Eochaid mac Echdach av Cenél nGabráin i 726. Dúngal og Eochaid var fortsatt i konflikt så sent som 731 da Dúngal brente stedet Tarbert.
Historien til den fjerde gruppen, britonene av Alt Clut, det senere kongedømmet Strathclyde, har etterlatt få spor i de skriftlige kildene. Kong Teudebur map Beli hadde styrt fra festningen Dumbarton Rock siden 722 og fortsatte å gjøre så til sin død i 752 da hans sønn Dumnagual etterfulgte ham.
Stigning til makt
Irske slektslister gjorde Óengus til et medlem av Eóganachta, en slekt med sin base i Munster. En avdeling av slekten fra hvor han var lokalisert i et område kjent som Circinn, vanligvis antatt å være dagens Angus og Mearns. Hans tidlige liv er ukjent, og han var middelaldrende da han kom inn i historien. Hans nærmeste slekt omfattet minst to sønner, Bridei (død 736) og Talorgan (død 782), og to brødre, Talorgan (død 750) og Bridei (død 763).
Kong Nechtan, sønn av Der-Ile, abdiserte for å gå i kloster i 724 og ble satt i fangenskap av hans etterfølger Drest i 726. I 728 og 729, kjempet fire konger for makten i Piktland: Drest; Nechtan; Alpín, om hvem disse er svært lite kjent, og til slutt Óengus, som var en kriger for Nechtan, og kanskje hans utpekte arving.
Fire slag var store nok til å bli nedtegnet i Irland ble utkjempet i årene 728 og 729. Alpín ble beseiret to ganger av Óengus og hvor Nechtan igjen kunne komme til makt. I 729 skjedde et slag mellom tilhengerne av Óengus og Nechtans fiender som ble utkjempet ved Monith Carno (tradisjonelt Cairn o' Mount, i nærheten av Fettercairn) hvor tilhengerne til Óengus var seierrike. Nechtan overtok på nytt tronen, sannsynligvis helt til hans død i 732. Den 12. august 729 beseiret og drepte Óengus sin motstander Drest i et slag ved Druimm Derg Blathuug, et sted som ikke har blitt identifisert.
«Percutio Dal Riatai»
På 730-tallet kjempet Óengus mot kongeriket Dalriada da disse tradisjonelle overherrer og beskyttere i Irland, Cenél Conaill, var blitt betydelig svekket. En flåte fra Dalriada kjempet for Flaithbertach mac Loingsig, høvding av Cenél Conaill, i dennes krig mot Áed Allán av Cenél nEógan, og fikk store tap i 733. Dalriada ble styrt av Eochaid mac Echdach av Cenél nGabráin som døde i 733, og kongelisten er uklar på hvem, om noen, som etterfulgte ham som enekonge. Cenél Loairn fra nordlige Argyll ble styrt av Dúngal mac Selbaig som Eochaid hadde avsatt som overkonge av Dalriada på 720-tallet.
Kampene mellom piktere, ledet av Óengus' sønn Bridei, og Dalriada, ledet av Talorgan mac Congussa, er nedtegnet i 731. I 733 skal Dúngal mac Selbaig ha «vanhellighet (helligdommen) ved Tory Island (i Irland) da han trakk Bridei ut av det». Dúngal, tidligere avsatt som overkonge av Dalriada, ble kastet overende som konge av Cenél Loairn og erstattet av sin fetter Muiredach mac Ainbcellaig.
I 734 ble Talorgan mac Congussa utlevert til piktere av hans bror som druknet ham. Talorgan, sønn av Drostan, ble tatt til fange i nærheten av Dún Ollaigh. Han synes å ha vært konge av Atholl, og ble druknet på ordre av Óengus i 739. Også Dúngal var et mål i dette året. Han ble såret festningen Dún Leithfinn (ikke identifisert) ble ødelagt, og han «flyktet til Irland» for å unnslippe Óengus’ makt.
Annalene rapporterer om et andre hærtokt som Óengus utførte mot Dalriada i 736. Dúngal, som hadde kommet tilbake fra Irland, ble tatt til fange sammen med sin bror Feradach og lagt i lenker. Festningene Creic og Dunadd ble erobret. Muiredach av Cenél Loairn var ikke lenger suksessfull, beseiret med store tap av Óengus’ bror Talorgan, kanskje ved Loch Awe. Et endelig hærtokt i 741 førte til at Dalriada igjen ble beseiret. Dette ble nedtegnet i Ulster-annalene som «Percutio Dál Riatai la h-Óengus m. Forggusso», «Dalriada slått av Óengus, sønn av Fergus». Med dette nederlaget forsvinner Dalriada fra de historiske kildene for en hel generasjon.
Det kan være mulig at Óengus førte krigen fra Skottland og til Irland, kanskje kjempet han med Áed Allán, eller mot ham som en alliert med Cathal mac Finguine. Bevisene for at Óengus førte krig i Irland er begrensete. Det er en tilstedeværelse av Óengus' sønn Bridei ved Tory Island på nordvestkysten av Donegal i 733, tett ved landområdene til Áed Alláns fiende Flaithbertach mac Loingsig. Mindre sikkert er Irlands fragmentariske annaler som rapporterer tilstedeværelsen av en piktisk flåte fra Fortriu som kjempet for Flaithbertach i 733 heller enn imot ham.
Alt Clut, Northumbria, og Mercia
I 740 brøt det løs en krig mellom piktere og menn fra Northumbria hvor Æthelbald, konge av kongeriket Mercia, dro fordeler av fraværet til Eadberht av Northumbria til å dra inn i Northumbria og herje landområder og kanskje brenne byen York. Grunnen for krigen er uklart, men det har blitt foreslått at den hadde sammenheng med drapet på Earnwine, sønn av Eadwulf, på ordre av Eadberht. Earnwines far hadde vært i landflyktighet i nord etter hans nederlag i borgerkrigen i årene 705–706, og det kan ha vært Óengus, eller Æthelbald, eller begge, som hadde forsøkt å plassere ham på Northumbrias trone.
Kamper mellom piktere og britonere fra Alt Clut er nedtegnet i 744 og på nytt i 750 da området Kyle ble tatt fra Alt Clut av Eadberht av Northumbria. I et slag i 750 mellom britonere og piktere ved et sted kalt Mocetauc (kanskje Mugdock i nærheten av Milngavie) ble Talorgan, bror av Óengus, drept. I kjølvannet av nederlaget i 750 nedtegner Ulster-annalene om «tilbakegang for Óengus’ suverenitet». Dette er antatt å referere til den voksende maktfaktoren Áed Find, sønn av Eochaid mac Echdach, i hele eller i deler av Dalriada, og dennes avvisning av Óengus' overherredømme.
Ulikt den endeframme og direkte fortellingen om angrepene på Dalriada har det blitt foreslått en rekke fortolkninger på relasjonene mellom Óengus, Eadberht og Æthelbald i denne perioden fra 740 til 750. Et forslag er at Óengus og Æthelbald var allierte mot Eadberht, eller at de praktiserte et felles styre over Britannia, eller kanskje et «bretwalda», et angelsaksisk begrep for overherre. Óengus samlet anerkjennelse og skatt nord for elven Humber og Æthelbald sør for Humber. Denne antagelsen hviler hovedsakelig på en forvirrende setning i Symeon av Durhams Historia Regum Anglorum, og det har i nyere tid blitt foreslått en annen fortolkningen av historikeren Frank Stenton, basert på at det er en tekstfeil i Historia Regum Anglorum, og således at Óengus og Æthelbald på ingen måte var tilknyttet i en form for felles overherredømme.
I 756 drev Óengus hærtokt sammen med Eadberht av Northumbria. Hærtoktet ble rapportert som følgende:
At Ouania er Govan er i dag rimelig sikkert, men lokaliseringen av Newanbirig er mindre klart. Selv om det er mange steder som heter Newburgh er det Newburgh-on-Tyne i nærheten av Hexham det stedet som har blitt sett på som mest rimelig. En alternativ fortolkning av hendelsene i 756 har blitt fremmet: Newanbirig er Newborough i kongedømmet Mercia. Et nederlag her for Eadberht og Óengus av Æthelbalds mercianere ville samsvare med kravet i legenden om grunnleggelsen av Saint Andrews at en konge ved navn Óengus, sønn av Fergus, grunnla kirken der som takksigelse til sankt Andreas (anglifisert som Andrew) for å ha reddet ham mot et nederlag i Mercia
Kulten om St. Andrews
Fortellingen om grunnleggelsen av St. Andrews, opprinnelig Cennrígmonaid, er ikke en samtidskilde og kan inneholde mange fiktive innslag. Irske annaler rapporterte om dødsfallet til «Tuathalán, abbed av Cinrigh Móna» i 747, noe som gjør det ganske sikkert at St. Andrews hadde blitt grunnlagt før denne dato, sannsynligvis av Óengus eller av hans etterfølger Nechtan, sønn av Der-Ilei.
Det er generelt antatt at St. Andrews Sarcophagus, som fortsatt kan bli sett i katedralmuseet, ble utført på vegne av Óengus. Senere generasjoner kan ha forvekslet og slått sammen denne kong Óengus med en senere konge fra 800-tallet med samme navn. Sarkofagen, dedikert til sankt Andreas, er dekket av gammeltestamentlige ikonografi og avbilder kong David, selve ikonet på middelalderens kongedømme. Valget av David som modell er, i henhold til historikeren Alex Woolf, meget passende da Bibelens David også var en usurpator (tronraner).
Kulten om St. Andrews kan ha kommet til Piktland fra Northumbria. Det skjedde med kulten om sankt Peter som Nechtan hadde foretrukket. Kulten kan ha kommet spesielt fra klosteret ved Hexham som var dedikert til sankt Andreas. Denne åpenbare forbindelsen med den northumbrianske kirken kan ha etterlatt en skriftlig nedtegnelse. Óengus, som sine etterfølgere og antatte slektninger Caustantín og Eógan, er nedtegnet prominent i Liber Vitae Ecclesiae Dunelmensis, en liste på rundt 3000 velgjørere for hvis bønner ble lest for i religiøse hus knyttet til Durham.
Død og ettermæle
Óengus døde i år 761, «i en alder av mer enn sytti år,... en dominerende politisk figur i nordlige Britannia». Hans død er rapportert i den vanlige korte stilen av forfatterne av årbøkene, unntatt av angelsakseren Beda den ærverdige i Northumbria, som åpenbart støttet seg på en kilde fra Dalriada, som skrev:
Den piktiske krønikes kongeliste vil ha det til at han ble etterfulgt av sin bror Bridei. Hans sønn Talorgan ble senere konge, og han er den første sønn av en piktisk konge som er kjent for å bli konge.
Det følgende irske lovprisningsdikt fra Leinsterboken er tilskrevet Óengus:
Å bedømme Óengus er problematisk, ikke minst da de annalistiske kildene gir svært lite informasjon om Skottland i de påfølgende generasjoner. Hans tilsynelatende irske forbindelser kommer i tillegg til den lange liste av argumenter som utfordrer ideen om «gæliseringen» av østlige Skottland begynte på tiden med Cináed mac Ailpín. Det er gode grunner for å tro at denne prosessen begynte før Óengus' kongedømme. Mange av de piktiske kongene fram til Eógan mac Óengusa døde i 839 tilhørte Óengus’ familie, spesielt 800-tallets sønner av Fergus, Caustantín og Óengus.
Den mengde med informasjon som har blitt bevart om Óengus sammenlignet med andre piktiske konger, det vesen og den geografiske rekkevidden av hans aktiviteter og lengden på hans kongedømme er en kombinasjon som gjør kong Óengus til en av de mest betydningsfulle herskere i Storbritannia i løpet av den tidlige middelalderen.
Nyurbanisme
Nyurbanisme, eller på amerikansk New Urbanism, er en retning innen byplanlegging som oppstod i USA omkring 1990. Den er kalt en reaksjon mot kalde sovebyer og bilsamfunnet. Ifølge nyurbanismen er byens gater, plasser og fellesarealer rom (uterom), noe som fordrer at bygningene omkring utgjør vegger i disse rommene. Det fører til at byer, som ideelt sett bør være små, må bebygges tett, og ikke med punktbygg på store tomter (slik som etterkrigstidens drabantbyer). Byene skal heller ikke sonereguleres, slik at kontorer, butikker, serveringssteder, verksteder, småindustri og boliger ligger i gangavstand i forhold til hverandre. På den måten blir innbyggerne mindre avhengige av biler. Alt dette skal gjøre byen til et mer miljøvennlig, praktisk, trygt og hyggelig sted.
Navnet nyurbanisme kommer av at det er en renessanse for måten byer ble utviklet og bygget på i tiden frem til 1930-tallet.
Bromelia
Bromelia er en amerikansk planteslekt i ananasfamilien som er oppkalt etter den svenske botanikeren Olaf Bromelius.
Mange arter er epifytter som vokser høyt oppe i trær. De samler vann og næringsstoffer mellom bladene, som sitter i kranser.
Spesielt bemerkelsesverdig er det at noen av dem blir oppsøkt av frosker som klatrer opp i trærne og legger sine egg i vannet som er oppsamlet. Her utvikler yngelen seg.
Per Blidensol
Per Korsvold Blidensol (født 29. mars 1921 i Sandnes, død 15. november 1983) var en norsk industrileder. Han var direktør for Norsk Jernverk i Mo i Rana fra 1967 til 1981.
Blidensol ble student i 1939 og tok fransk bifagseksamen i 1941. Han ble cand. jur. i 1944 og høyesterettsadvokat i 1962. I 1946 ble han ansatt ved Direktoratet for fiendtlig eiendom, hvor han året etter avanserte til kontorsjef. Fra 1951 var han ansatt ved Norsk Jernverk i Mo i Rana, fra 1956 som direktør. Han ble administrerende direktør i Den norske Bryggeriforening i 1964. Han var administrerende direktør i Norsk Jernverk fra 1967 til 1981 og var selskapets styreformann i perioden 1981-1983.
Per Blidensol var sønn av Niels Blidensol (1883–1943) og Lisa Thalia Eileraas (født 1889). I 1965 ble han gift med den danske pianistinnen Johanne Kirstine Madsen-Mygdal (1921–2007), datter av Danmarks statsminister Thomas Madsen-Mygdal.
Europavei 50
Europavei 50 går mellom Brest i Frankrike og Makhatsjkala ved Det kaspiske hav i delrepublikken Dagestan i Russland.
Trasé fastlagt av UNECE: Brest – Rennes – Le Mans – Paris – Reims – Metz – Saarbrücken – Mannheim – Heilbronn – Nürnberg – Rozvadov – Plzeň – Praha – Jihlava – Brno – Trenčín – Prešov – Košice – Vyšné Nemecké – Uzjhorod – Mukatjevo – Stryj – Ternopil – Khmelnytskyj – Vinnytsya – Uman – Kropyvnytskyj – Dnipro – Donetsk – Rostov-na-Donu – Armavir – Mineralijnie Vodi – Makhatsjkala.
Islands symfoniorkester
Islands symfoniorkester (islandsk: Sinfóníuhljómsveit Íslands) er et symfoniorkester som ble stiftet 9. mars 1950. Orkesteret har base i konserthuset Harpa i Reykjavík, og holder ca. 60 konserter hver sesong.
Orkesteret har samarbeidet mange anerkjente solister og dirigenter, blant annet Vladimir Ashkenazy, Yehudi Menuhin, Daniel Barenboim, Luciano Pavarotti, Anne-Sophie Mutter og Mstislav Rostropovich for å nevne noen.
Stillingen som sjefsdirigent har også vært besatt av mange viktige dirigenter som gjennom årene har hatt stor innflytelse på orkesterets utvikling, så som Olav Kielland og Karsten Andersen. For tiden er briten Rumon Gamba sjefsdirigent og kunstnerisk leder for ISO. Vladimir Ashkenazy har siden 2002 vært orkesterets «conductor laureate», æresdirigent.
Batang (Garzê)
Batang (kinesisk: 巴塘县; pinyin: Bātáng Xiàn) er et fylke i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina. Det er understilt det autonome prefektur Garzê for tibetanerne.
Befolkningen var på 44,355 innbyggere i 1999.
Fylket grenser i vest til Jinsha Jiang, som det øvre løpet av Kinas største elv, Chang Jiang, heter. På vestsiden av elven begynner den autonome region Tibet.
I 1870 ble Batang ødelagt av et kraftig jordskjelv.
Kulturminner
Fylkets viktigste severdigheter er landsbyen Longwangtang og det buddhistiske Kangning-klosteret (Kangning si, 康宁寺).
Den tibetanske folkedansen Xianzi fra Batang står på listen over Folkerepublikken Kinas immaterielle kulturarv; det samme gjelder den tibedanske opera fra stedet.
Samferdsel
Kinas riksvei 318, en av Folkerepublikken Kinas lengste hovedveier, løper gjennom området. Den begynner i Shanghai og fører blant annet innom Wuhan og Chengdu på sin vei inn i Tibet og Lhasa og helt frem til en kinesisk grenseovergang mot Nepal i Zhangmu.
Rhaphidopsis
Rhaphidopsis er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore trebukker, oftest svarte, ofte med gule tegninger.
Levevis
Som de fleste andre trebukker borer larvene i ved.
Utbredelse
Slekten er utbredt i det sørlige og østlige Afrika.
Gogol. Natsjalo
Handlingsreferat
Neste morgen får Gogol besøk av Guro, som støtter ham og råder ham til ikke å miste motet etter hans første mislykkede forsøk på å skrive. Guro uttrykker også sin takknemlighet for Gogols samarbeid, og legger til at han er på vei til å etterforske en rekke mystiske drap på jenter i Poltava-provinsen - i nærheten av den lille landsbyen Dikanka. Gogol, som hadde en visjon om dette om natten, ber Guro om å være med som assistent og fordi han kommer fra dette området. Guro, sympatisk og fascinert av den unge mannens anfall og visjoner, samtykker.
Når de ankommer Dikanka, begynner Gogol og Guro en etterforskning. Morderen beskrives snart som den mørke rytteren. Den overtroiske befolkningen, spesielt den lokale etterforskeren Alexander Khristoforovitsj Binh, er ekstremt motvillige til å hjelpe etterforskningen fra St. Petersburg. Gogol møter kona til grunneier Danishevsky, Elisabeth, som beundrer kreativiteten hans. Han blir også kjent med selveste gods-eieren Danishevsky, en merkelig og mystisk mann som sammen med Elisabeth lever veldig isolert. Under en av Gogols visjoner dukker Oksana opp.
I mellomtiden, til Guros overraskelse og raseri, viser det seg at lignende drap fant sted i området for 30 år siden - men at ingenting ble gjort for å avdekke drapet. De oppdager hvem som er morderen i det nylige mordet, og saken blir tilsynelatende løst. Det er dermed på tide for Gogol og Guro å returnere til St. Petersburg. Men natten før avreise får Gogol besøk av Oksana, som forteller ham at den virkelige morderen fremdeles er på frifot. Den personen de arrestere var bare en medskyldig. Samtidig oppdager Guro den virkelige morderen, og de slåss til døden i en brennende låve - som kollapser over dem begge. Alle tror at både Guro og morderen døde i brannen.
Men restene av den påståtte morderen blir imidlertid aldri funnet. Gogol bestemmer seg for å bli værende i byen, og gjennomføre resten av etterforskningen selv. Ett par dager senere skjer det ett nytt drap i Dikanka-området: Baba Khavronya dør når hun er sammen med presten, kjæresten hennes. I Dikanka kommer Dr. Leopold Leopoldovich Bomgart til unnsetning. En mann med et utelukkende vitenskapelig tankesett, benekter eksistensen av onde ånder. Spøkelset etter Baba Khavronya begynner å dukke opp, og truer ste-datteren Paraska som snart skal ha et bryllup.
Paristraktatene (1947)
Paristraktatene av 1947 var resultatet av fredskonferansen i Paris og var en serie avtaler som ble undertegnet den 10. februar 1947. Avtalene var fredsavtaler mellom de seierrike allierte og land som hadde kjempet mot de allierte, bortsett fra Tyskland og Japan.
Beskrivelse
Fredskonferansen i Paris fant sted fra 29. juli til 15. oktober 1946. De viktigste allierte land ved konferansen var USA, Sovjetunionen, Storbritannia og Frankrike. Landene som var involvert fra aksemaktene var Italia, Romania, Ungarn, Bulgaria og Finland. Paristraktaten lot disse landene gjenoppta sine plasser som suverene stater og bli medlemmer i De forente nasjoner.
Blant det som ble dekket av Paristraktaten var krigsskadeserstatning, respekt for minoriteters rettigheter og grensejusteringer, som avviklingen av det italienske koloniveldet i Afrika og endringer av grensene mellom Ungarn-Slovakia, Ungarn-Romania, Sovjet-Romania, Bulgaria-Romania og Sovjet-Finland.
I en politisk klausul ble det også uttrykt at signaturmaktene skulle:
Borgere av land tilhørende aksemaktene skulle heller ikke straffes for å ha støttet de allierte. De som tiltrådte traktaten påtok seg også å forhindre fremveksten av fascistiske organisasjoner eller andre; «om de er politiske, militære eller semi-militære og hvis hensikt det er å frata folket dets demokratiske rettigheter.»
Spesielt i Finland ble de pålagte grenseendringene sett som en stor urett og et forræderi fra vestmaktene, da landet mistet om lag ti prosent av sitt førkrigsterritorium til Sovjetunionen. Den sympatien Finland hadde fått under vinterkrigen hadde imidlertid forsvunnet etter Finlands deltakelse i angrepet på Sovjetunionen i 1941. Sovjetunionens overtakelse av finsk territorium var basert på våpenhvilen i Moskva som ble undertegnet den 19. september 1944 og som endte fortsettelseskrigen.
Krigsskadeserstatning
Krigsskadeserstatningen er angitt i kurser for 1938:
Wollert Konow (H)
Wollert Konow (født 24. mai 1847 i Bergen, død 25. oktober 1932 i Oslo) var en norsk politiker og gårdbruker.
Oppvekst, utdannelse og yrkesliv
Konow var sønn av godseier August Konow (1817–1901) og Beate Konow (1822–80). Faren tilhørte til en kjent bergensk kjøpmannsfamilie, men kjøpte storgården Tjerne i Ringsaker, der Wollert vokste opp. Han tok artium i Lillehammer i 1866 og ble juridisk kandidat i 1872. Han studerte så litteratur og filosofi i København. Han studerte også landbruk i Danmark og på hjemgården. I 1877 overtok han gården Østre Hoberg i Stange, som han drev fram til han i 1882 tok over Tjerne. Her bodde han til 1924, da han flyttet til hovedstaden.
Paristraktatene (1947)
Finlands militære begrensninger
Finland fulgte disse reglene, men med tiden ble noen av de fjernet eller oppmyket etter forhandlinger. Blant annet ble defensive rakettvåpen tillatt på 1960-tallet. Andre regler ble ikke fulgt i det hele tatt, Finland kjøpte blant annet bombefly som ble anvendt som slepefly for mål, flere jagerfly, som ble kalt for «øvelsesfly uten operativ verdi» (Draken, BAE Hawk), torpedoer med mere. Da Sovjetunionen kollapset, dikterte president Mauno Koivisto den 21. september 1990 en kunngjøring til statsrådets protokoll at Finland ikke lenger anså seg bundet av fredsavtalens begrensninger.
Wollert Konow (H)
Lokalpolitikk
Konow var medlem av Stange herredsstyre 1879~1882 og senere av Ringsaker herredsstyre i en rekke år fra 1883. Han hadde også en rekke andre kommunale verv. Han var stifter av Hedemarkens amts folkevæbningssamlag og var i flere år nestformann i samlagenes landsstyre.
Rikspolitikk
Konow var innvalgt på Stortinget for Hedemarkens amt / Hedmark fylke fra 1886 til 1891 og fra 1895 til 1924. Han representerte fire partier:
Konow var sjef for Indredepartementet fra 1891 til 1893 (Steens første regjering), og senere landbruksminister og revisjonsminister fra 1900 til 1903 (Steens andre regjering og Blehrs første regjering). Han var på tale som utenriksminister i 1913.
Han gikk ut av regjeringen i 1903 på grunn av uenighet med regjeringens flertall om «kommunikeet» i konsulatforhandlingene med Sverige. I 1905 var han mot Karlstadoverenskomsten og for republikk, men han var uenig med Venstre i konsesjonspolitikken og i den økonomiske politikken. Da han i 1918 ikke ble nominert av Venstre, valgte han å stille som Landmandsforbundets kandidat med støtte fra andre borgerlige partier, og i 1921 ble han valgt inn av Frisinnede Venstre i forbund med Høyre.
Konow var blant Venstres radikale i utenrikspolitikken og i stemmrettssaker og enkelte sosialpolitiske saker. I næringspolitikken var han imidlertid mer konservativ og liberalistisk.
Under valgkampen i 1891 erklærte Konow i et valgmøte på skytterhuset på Skarnes at Venstre burde utnevne en norsk utenriksminister uten å gå veien om grunnlovsendring. Dette vakte nasjonal oppsikt, standpunktet fikk betegnelsen «Skarnes-linjen», og det ble et symbol for dem som krevde aksjon i stedet for forhandlinger i unionspolitikken. Det ble imidlertid ikke partiets politikk. I 1932 ble det reist en bauta på Skarnes til minne om dette.
Familie
I politisk sammenheng blir Konow ofte referert til som Wollert Konow (H) eller Wollert Konow (KH). «K» står for Konow og «H» for Hedemarken, ettersom han representerte Hedemarkens amt på Stortinget. Bokstavene blir satt til for å skille ham fra fetteren, politikeren Wollert Konow (SB), der SB står for Søndre Bergenhus amt. Fetteren var statsminister 1910–1912.
August Konow (1780–1873), som i 1824 ville ha Stortinget til å presse på for å få flere nordmenn utnevnt til diplomater og konsuler, var deres felles farfars bror. Han var far til Wollerts mor, Beate.
Cadore
Cadore er et landskap i Nord-Italia som er omgitt av Dolomittenes og De karniske Alpenes fjell. Det hører til provinsen Belluno i Veneto og grenser mot Syd-Tirol i vest, mot Østerrike (Øst-Tirol og Kärnten) i nord og mot Friuli-Venezia Giulia (provinsene Udine og Pordenone) i øst. Elven Piave renner gjennom Cadore, og Piavedalen danner også forbindelsen til resten av Veneto.
Befolkning
Hele Cadore har vært retoromansktalende. Fremdeles taler befolkningen i enkelte landsbyer et språk som sannsynligvis er en overgangsform mellom ladinsk i vest (Valle del Boite og Syd-Tirol) og friulisk i øst (Friuli). Det er imidlertid sterkt påvirket av italiensk og har ikke status som eget språk. I landsbyen Sappada lever en tysktalende minoritet (zimbrisk).
Landskapet er forholdsvis velstående. Industri og turisme er de viktigste næringene. På grunn av de topografiske, økonomiske og språklige særtrekkene i regionen er det noen bestrebelser på å oppnå større autonomi.
Cadore utgjør med 1164 km² ca. en tredjedel av provinsen Bellunos areal. Samtidig bor med 33 400 innbyggere om lag en sjettedel av provinsens befolkning i Cadore.
Historie
Etter å ha hørt til den kärntneriske markgrevskapet Verona, kom Cadore i 1077 til patriarkatet Aquileia. I 1420 ble området erobret av republikken Venezia, men beholdt en viss indre autonomi. I 1508 og 1509 klarte cadorerne og veneterne i fellesskap å avverge keiser Maximilian Is forsøk på å tilegne seg Cadore. Cadore har etter dette vært en del av Veneto.
Kommuner og administrativ inndeling
22 kommuner regnes til Cadore. Disse er fordelt over tre distrikter (comunità montane, nemlig Valle del Boite, Centro Cadore, Comelico og Sappada) samt deler av ytterligere to (Agordino og Cadore-Longaronese-Zoldo). Kommunene i Cadore danner en løs interesseorganisasjon som heter Magnifica Comunità di Cadore, men som ikke er noen politisk eller administrativ enhet.
Kommunene er:
Azarias Ruberwa
Azarias Ruberwa Manywa (født 1964) er en kongolesisk jurist og politiker. Han var en av fire visepresidenter i Joseph Kabilas overgangsregjering i Den demokratiske republikken Kongo i perioden 2003 − 2006.
Ruberwa ble uteksaminert jurist fra Universitetet i Lubumbashi i 1989, og praktiserte deretter som advokat i Lubumbashi, Kinshasa-Gombe, og Goma. Med krigen i 1996 måtte han flykte fra landet fordi han tilhørte Banyamulenge-samfunnet i Sud-Kivu, en gren av tutsi-folket. Han samarbeidet deretter med Kabila. I 2000 ble han også utpekt til generalsekretær for partiet Rassemblement congolais pour la démocratie.
Han var kandidat til presidentvalget i 2006, men ble bare kreditert med 1,7% av stemmene. I 2016 ble han utnevnt til minister for desentralisering og institusjonelle reformer. I 2018 fortsatte han i regjering, og ble i 2019 justisminister. Senere i 2019 ble han igjen minister for desentralisering.
Han er gift med Chantal Namajana og sammen har de tre voksne barn.
Stein Olav Hestad
Stein Olav «Laffen» Hestad (født 30. juni 1952) er en tidligere norsk fotballspiller. Som broren Harry Hestad spilte han i Molde FK, der han tidligere hadde klubbrekorden med 681 A-kamper, derav 249 i toppserien (scoret 27 mål). Han er nå blitt forbigått av sin sønn i antall A-kamper. Hestad var også tapende finalist i Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1982 og Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1989. Han er far til fotballspillerne Daniel Berg Hestad og Peter Berg Hestad, samt svigerbror til fotballspillerne Odd Berg og Jan Berg.
Kokong
Kokong er et «hylster» som en larve spinner rundt seg selv før den går over i puppestadiet. Her ligger puppen til den er klar for å klekkes og bli til et fullvoksent insekt (imago).
Mest kjent er nok (sommerfuglen) Silkespinner. Silke lages fra kokongen til denne sommerfuglen. Mange arter sommerfugler spinner et slikt lite «hus», en kokong hvor de tilbringer puppestadiet. Men selv om det er flest sommerfugler som spinner kokonger, finnes det også noen andre som gjør det, blant annet noen biller, edderkopper og maur. Meitemark omgir ofte sine eggklaser med en kokong.
Pupa Pupa
Peter den stores bukt
Peter den stores bukt (russisk: Залив Петра Великого) er den største bukta i Japanhavet, og strekker seg langs kysten av Russlands Primorskij kraj.
Den er rundt 80 km lang og 200 km bred, med et areal på ca. 6 000 km². Muravjov-Amurskijhalvøya (hvor byen Vladivostok ligger) og en kjede av utenforliggende øyer deler den sentrale delen av bukta i to: Amurbukta i vest og Ussuribukta i øst.
Kystlinjen på rundt 1500 kilometer er oppstykket av mange mindre bukter, hvorav de viktigste er Zolotoj Rog, Diomedebukta, Ulyssesbukta, Nakhodkabukta, Posjetbukta, og Sjamora, med sine flotte sandstrender. De viktigste øyene i bukta er Rimskij-Korsakov-øyene, Askoldøya, Putjatinøya og Russkijøya (som er skilt fra Muravjov-Amurskijhalvøya av Østre Bosporos).
Rundt 630 km² av bukta er vernet som Fjerne østen marine naturreservat. Om vinteren er de nordlige buktene vanligvis sperret av is.
Jens Bratlie
Bratlie har blitt beskrevet som intelligent, rettskaffen, spartansk, arbeidsom og autoritær. Politisk var han den rake motsetningen til den liberalkonservative Fredrik Stang. Lederstriden i Høyre stod mellom dem så lenge Stang var med i politikken. Mens Stang hadde sin basis i byene og næringslivet, stod Bratlie for en mer pragmatisk og folkelig konservatisme med sterke bånd til bondesamfunnet og forståelse for de pietistiske strømningene fra Vestlandet.
Etter valgnederlaget i 1912 ble Bratlie generalkrigskommissær og sentral i oppbyggingen av Fedrelandslaget.
Familie og yrkesliv
Han ble født på gården Nedre Skiaker (Nersjak) på Østsinni i Nordre Land herred som sønn av gårdbruker, sakfører og lensmann Erik Bratlie og hustru Bolette Sofie Meinich. Jens Bratlies pleiefar var onkelen og industrimannen Jørgen Meinich. Jens Bratlie var også nevø av amtmann Hans Thomas Meinich og fetter av jurist og stortingsmann Herman Meinich. Som den eneste norske statsminister var han aldri gift.
Etter fire år som kadett og tre år som offiser avla han eksamen ved Den Militære Høiskole (Krigsskolen) i 1880. Han ble deretter den første som benyttet seg av en ny bestemmelse om at eksamen herfra kunne brukes til immatrikulering ved Det Kongelige Frederiks Universitet i Kristiania. Han avla juridisk embedseksamen allerede i 1885.
Bratlie arbeidet som sakførerfullmektig hos Christian Schweigaard i Kristiania 1886–1889 og fikk militært stipend for å studere spørsmålet om vernepliktsskatt i Sveits, Østerrike, Ungarn, Serbia, Italia, Frankrike og Tyskland i 1888. Han var deretter konstituert ekspedisjonssjef i Forsvarsdepartementets arméavdeling 1889–1898 og konstituert generaladvokat for Hæren 1906–1912. Han var generalkrigskommissær 1913–1929 og hadde grad av generalmajor fra 1911. Fra 1917 satt han i styret for Statens pensjonskasse.
I 1893 kjøpte han Utøya i Tyrifjorden til sommerbolig, og solgte eiendommen videre til LO i 1933.
Politisk arbeid
I 1890-årene var Høyre delt i synet på unionen med Sverige. Emil Stang og hans tilhengere hadde en kjølig holdning til den, mens Yngvar Nielsen, en venn av kong Oscar II, la vekt på det positive med unionen. Bratlie, som stod på god fot med kronprins Gustaf, helte over på Nielsens side. Kontakten mellom kronprinsen og Bratlie var knyttet via deres felles venn, hoffjegermester og skipsreder Thomas Fearnley. Spesielt når det gjaldt forsvarspolitikken var Fearnley og Bratlie blant dem som anså unionen som en styrke for Norge. Her representerte Bratlie og hans politiske konkurrent og offiserkollega, oberst Georg Stang (forsvarsminister for Venstre 1900–1903), diametralt forskjellige syn. De to hadde diskutert dette temaet siden de gikk sammen på Krigsskolen, men uenigheten handlet egentlig om hva man burde bruke et norsk forsvar til. Bratlie og den unionsvennlige delen av Høyre ønsket en mobil felthær som kunne forsvare Den skandinaviske halvøy sammen med svenske styrker, i motsetning til Stang og Venstres prioritering av å forsvare Norge militært mot et svensk angrep.
Bratlie ble valgt inn på Stortinget fra bykretsen for Kristiania, Hønefoss og Kongsvinger for perioden 1901–1903, og ble medlem av Stortingets militærkomité. Han ble siden gjenvalgt til Stortinget frem til 1912, og igjen fra 1916 til 1918. Bratlie var formann i Militærkomiteen 1904–1909, og lyktes i å sette sitt stempel på hærordningen av 1909, spesielt ettersom Georg Stang døde allerede i 1907. Med den nye hærordningen ble det lagt vekt på en størst mulig, mobiliserbar felthær. «Her fant fedrelandssinn, sakkyndighet, vilje og idealisme en forening som satte dype og stolte spor», skrev Ranik Halle om Bratlies innsats i komiteen. Bratlie var forøvrig odelstingspresident 1906–1909, Høyres parlamentariske leder 1910–1911, stortingspresident 1910–1912 og partiformann 1911–1919. Bratlies arbeidsevne var legendarisk: Da Høyres generalsekretær Harald Gram ønsket et regelmessig daglig møte om aktuelle saker, foreslo Bratlie klokken halv seks om morgenen. Han ble allikevel aldri noen stor partiorganisator. Som stortingsrepresentant var han motstander av ordningen med permanente Storting, som etter hans mening ville svekke anseelsen for selve parlamentarismen.
Statsminister Wollert Konow fra Frisinnede Venstre måtte i februar 1912 gå av som direkte følge av en nynorskvennlig ytring i Bondeungdomslaget. Riksmålsvennlige Høyre trakk sine statsråder og sin parlamentariske støtte til regjeringen, og Bratlie, som Høyres formann og parlamentariske leder, ble dermed bedt om å danne ny regjering, skjønt Bratlie ikke stod på den samme strenge riksmålslinjen som Kristiania Høyre. Den 20. februar kunne Bratlie presentere sin regjering, også denne en koalisjon mellom Frisinnede Venstre og Høyre. Bratlie var konservativ med forankring i bondesamfunnet, og selv om han deltok i aksjonen mot Konow, viste han sin mykere linje ved å velge nynorskmannen Edvard Liljedahl som kirke- og undervisningsminister. Ved Bratlies inntreden som statsminister kom Anna Rogstad inn som vararepresentant for ham på Stortinget, og hun ble med det den første kvinnelige stortingsrepresentanten.
Lettere enn andre i Høyre klarte Bratlie å samarbeide med pietistiske strømninger fra Vestlandet. Han var prinsippfast, men likefullt en kompromissets mann som var villig til å gi avkall på sine primære standpunkter for å skape enighet mellom de samarbeidende partier. Blant viktige lovforslag fremlagt av regjeringen kan regnes lov om forsorg av barn, lov om barn utenfor ekteskap, lov om barn og foreldre samt hjemfallsretten i konsesjonslovene, men sistnevnte rakk ikke å bli behandlet.
Bratlies arbeid for bred borgerlig samling led nederlag allerede ved stortingsvalget 1912, der Venstre fikk rent flertall etter antall mandater. Det var især på landsbygda at partiet var gått tilbake; Høyre var redusert til så å si å være bare et byparti på Østlandet. Valgresultatet ga da også «agrar-Høyre» (eller «bygde-Høyre»), som Bratlie tilhørte, vind i seilene internt i partiet, selv om valgresultatet viste noe annet. Den liberalkonservative reformpolitikken fra Fredrik Stang d.y. hadde tydeligvis ikke falt i god jord hos folk flest. Det ble reist krav om en mer aktiv landbrukspolitikk, og en beskyttelse av landbruksområdene mot industrialiseringen. Bratlies avgang var allikevel uunngåelig, og da Stortinget kom sammen på nyåret 1913, søkte Bratlies regjering avskjed og overlot makten til Gunnar Knudsens andre regjering.
Utmerkelser
Bratlie ble i 1895 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden. I 1910 ble han forfremmet til kommandør med stjerne «for militær og statsborgerlig fortjeneste». Han mottok også 7. juni-medaljen. Bratlie var kommandør av 1. grad av Dannebrogordenen, kommandør av 1. klasse av Vasaordenen og ridder av 1. klasse av Sverdordenen.