cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Planet
20. århundre
I 1930 ble Pluto oppdaget. Innledende observasjoner førte til antakelsen om at den var større enn jorden, og legemet ble umiddelbart akseptert som den niende planet. Ytterligere observasjoner påviste at Pluto var mye mindre. I 1936 foreslo Raymond Lyttleton at Pluto var en unnsluppet satellitt fra Neptun. Fred Whipple foreslo i 1964 at Pluto var en komet. Den var imidlertid større enn alle de kjente asteroidene, og eksisterte tilsynelatende ikke i en større populasjon – den beholdt planetstatusen frem til 2006. I 1992 oppdaget astronomene Aleksander Wolszczan og Dale Frail planeter rundt pulsaren PSR B1257+12. Dette var den første definitive oppdagelsen av et planetsystem rundt en annen stjerne. 6. oktober 1995 kunngjorde Michel Mayor og Didier Queloz den første definitive oppdagelsen av en eksoplanet i bane rundt en hovedseriestjerne – 51 Pegasi.
Oppdagelsen av eksoplaneter førte til en annen tvetydighet i å definere punktet hvor en planet blir en stjerne. Mange eksoplaneter har masser flere ganger høyere enn Jupiters som nærmer seg «brune dverger». Brune dverger anses som stjerner på grunn av evnen til å fusjonere deuterium, en tyngre isotop av hydrogen. Mens stjerner mer massive enn 75 ganger Jupiter fusjonerer hydrogen, kan stjerner helt ned i 13 jupitermasser fusjonere deuterium. Deuterium er imidlertid sjeldent, og de fleste brune dvergene har sluttet å fusjonere deuterium lenge før de blir oppdaget, noe som gjør dem vanskelige å skille fra supermassive planeter.
21. århundre
Med oppdagelsene av flere objekter i solsystemet i siste halvdel av det 20. århundre, og oppdagelsen av store objekter rundt andre stjerner, oppstod det uenigheter om hva som er en planet. Det var spesielt uenighet om hvorvidt et objekt skulle betraktes som en planet hvis den var en del av en bestemt populasjon, slik som et belte, eller hvis den var tilstrekkelig stor til å generere energi gjennom kjernefysisk fusjon av deuterium.
IAU vedtok en definisjon på en planet den 24. august 2006. Antallet planeter falt til åtte legemer som hadde «ryddet bane» (Merkur, Venus, jorden, Mars, Jupiter, Saturn, Uranus og Neptun), og en ny klasse med dvergplaneter ble laget. Denne inneholdt opprinnelig tre objekter (Ceres, Pluto og Eris).
Definisjonen av eksoplaneter
I 2003 tok Den internasjonale astronomiske unions arbeidsgruppe for eksoplaneter et standpunkt for definisjonen av en planet. Deres definisjon var hovedsakelig fokusert på grensen mellom planeter og brune dverger: Definisjonen har blitt utstrakt brukt ved publisering av funn av eksoplaneter i akademiske publikasjoner. Den fungerer som en arbeidsdefinisjon inntil en mer permanent definisjon blir vedtatt. Den berører ikke den nedre massegrensen, og styrer derfor klar av uenighetene om objektene i solsystemet. Definisjonen berører heller ikke objekter i bane rundt brune dverger, slik som 2M1207b.
En sub-brun dverg kan defineres som et objekt med planetmasse som dannes gjennom kollaps av en sky snarere enn akkresjon. Forskjellen i dannelse har ikke universell enighet; astronomer er delt i to leirer om hvordan man skal betrakte dannelsesprosessen for en planet som en del av klassifiseringen. Det er ofte ikke mulig å fastslå dannelsesprosessen. En akkresjonsformet planet rundt en stjerne kan kastes ut fra systemet og bli friflytende, og en sub-brun dverg dannet av kollapsen av en sky kan bli fanget i en bane rundt en stjerne.
Et annet kriterium for å skille planeter og brune dverger, er hvorvidt trykket i kjernen domineres av kolonnetrykk eller elektrondegenerering.
2006-definisjonen
Den nedre grensen ble tatt opp i IAUs generalforsamling 24. august 2006. Etter mye debatt og et mislykket forslag, stemte forsamlingen for en resolusjon som definerte planeter i solsystemet som:
Definisjonen bygger på teorier om planetdannelser, der planetariske embryoer rydder sitt baneområde for andre mindre objekter. Som beskrevet av astronomen Steven Soter:
Siden 2006 har definisjonen vært omstridt, og mange astronomer vil ikke bruke den. Uenigheten handler delvis om punkt (c) (rydde baneområdet) og om hvorvidt dvergplanetene burde tilhøre en bredere planetdefinisjon.
Plutos planetstatus har hatt en sterk kulturell betydning siden 1930. Oppdagelsen av Eris ble bredt omtalt i media som den tiende planeten, og omklassifiseringen til dvergplaneter fikk mye oppmerksomhet i media og blant befolkningen.
Tidligere klassifiseringer
Tabellen under lister legemer i solsystemet som tidligere ble ansett som planeter:
Mytologi og navngivelse
Navnene på planetene i den vestlige verden er avledet fra praksisen til romerne, som avledet dem fra grekerne og babylonerne. I antikkens Hellas ble de to lyseste objektene, solen og månen, kalt Helios og Selene; den fjerneste planeten ble kalt Phainon, skinneren, etterfulgt av Phaethon, «lyssterk»; den røde planeten var kjent som Pyroeis, den «brennende»; den lyseste var kjent som Phosphoros, lysbringeren; og den flyktige siste planeten ble kalt Stilbon, glimteren. Grekerne gjorde også hver planet hellig til en av sine guder, olympierne: Helios og Selene var navnet på både planeter og guder, Phainon var hellig til Kronos, Titan som var far til olympierne; Phaethon var hellig for Zevs, Kronos' sønn som avsatte ham som konge; Pyroeis ble gitt til Ares, sønn av Zevs og krigsgud; Phosphoros ble styrt av Afrodite, kjærlighetsgudinnen; og Hermes, gudenes budbringer og guden over læring og kunnskap, hersket over Stilbon.
Den greske praksisen med innpoding av gudenes navn på planetene ble lånt fra babylonerne. Babylonerne oppkalte Phosphoros etter kjærlighetsgudinnen Ishtar; Pyroeis etter krigsguden Nergal, Stilbon etter kunnskapsguden Nebo og Phaethon etter sjefsguden Marduk. Det er for mange konkordanser mellom greske og babylonske navnekonvensjoner til at de kan ha oppstått separat. For eksempel var den babylonske guden Nergal en krigsgud, og dermed identifiserte grekerne ham med Ares. Men i motsetning til Ares, ble Nergal også guden for pest og underverdenen. I dag kjenner de fleste i den vestlige verden planetene ved navn avledet fra gudene av Olympos. Moderne grekere bruker fremdeles de gamle navnene. Andre europeiske språk bruker romerske (eller latinske) navn, mye på grunn av innflytelsen fra det romerske keiserriket og senere den katolske kirke. Romerne, som i likhet med grekerne var indoeuropeiske, delte med dem en felles panteon under forskjellige navn, men de manglet de rike narrative tradisjonene som gresk poesi hadde gitt sine guder. I den senere perioden av den romerske republikk lånte romerske forfatter mye av de greske fortellinger, helt til de ble uadskillelige fra deres egen panteon. Da romerne studerte gresk astronomi, ga de planetene sine navn etter sine egne guder: Merkurius (for Hermes), Venus (Afrodite), Mars (Ares), Iupiter (Zevs) og Saturnus (Kronos). Da de siste planetene ble oppdaget på 1800- og 1900-tallet, ble navnepraksisen opprettholdt med Neptūnus (Poseidon). Uranus er unik ved at den er oppkalt etter en gresk guddom i stedet for hans romerske motstykke Caelus. Ifølge en tro som muligens stammer fra Mesopotamia, men som utviklet seg i det hellenistiske Egypt, trodde mange romere at de syv gudene som planetene var oppkalt etter, holdt øye med jorden i timeslange skift. Rekkefølgen på skiftene var Saturn, Jupiter, Mars, solen, Venus, Merkur og Månen – fra lengst fra til nærmest planeten. Derfor ble den første dagen startet av Saturn (1. time), andre dag av solen (25. time), etterfulgt av månen (49. time), Mars, Merkur, Jupiter og Venus. Hver dag ble oppkalt etter guden som startet den, og dette er også rekkefølgen på ukedagene i den romerske kalender etter at den nundinalske syklusen ble avvist – og den er fremdeles bevart i mange moderne språk.
Jorden er den eneste planeten uten et navn fra gresk-romersk mytologi. Den ble allment akseptert som en planet i det 17. århundre, og det er ingen tradisjon for å kalle den opp etter en gud (det samme gjelder også, på norsk og engelsk i det minste, for solen og månen). Det anglo-saksiske ordet erda betyr grunn eller jord, og ble først brukt skriftlig som navnet på jordens sfære, muligens rundt 1300. Liksom ekvivalenter i andre germanske språk er navnet avledet fra urgermansk ertho, «grunn», og kan sees i det engelske ordet Earth, tysk Erde, nederlandsk Arde og skandinavisk jord. Mange romanske språk har beholdt det gamle romerske ordet terra – eller varianter av det – med betydningen «tørt land», i motsetning til «hav». Ikke-romerske språk bruker sine egne respektive ord. Grekerne har beholdt sitt opprinnelige navn, Γή (Ge eller Yi).
Kulturer utenfor Europa bruker andre navnesystemer. India bruker et system basert på Navagraha som inkorporerer de syv tradisjonelle planetene: Surya (solen), Chandra (månen), Budha (Merkur), Shukra (Venus), Mangala (Mars), Bṛhaspati (Jupiter), Shani (Saturn) og de stigende og synkende måneknutene Rahu og Ketu. Kina bruker et system basert på de fem kinesiske elementene: vann (Merkur), metall (Venus), ild (Mars), tre (Jupiter) og jord (Saturn). Det samme gjelder land i Øst-Asia som historisk sett vært underlagt kinesisk kulturell påvirkning, slik som Japan, Korea og Vietnam.
Dannelse
Den rådende teorien er at planetene ble dannet fra en tåke som kollapset til en skive av gass og støv. En protostjerne ble dannet i kjernen, omgitt av en roterende protoplanetarisk skive. Gjennom akkresjon akkumulerte støvpartiklene i skiven masse til å danne stadig større legemer. Lokale konsentrasjoner av masse kjent som planetesimaler ble dannet, og disse akselererer akkresjonsprosessen ved å tiltrekke seg ytterligere masse ved hjelp av gravitasjonskreftene. Disse konsentrasjonene blir mer og mer kompakte helt til de kollapser innover på grunn av gravitasjonen og danner protoplaneter. Etter at planetene når en diameter større enn jordens måne, begynner de å akkumulere en utvidet atmosfære. Denne bidrar til å øke tiltrekkingen av planetesimaler ved hjelp av atmosfærisk drag.
De energetiske nedslagene til de mindre planetesimalene (så vel som radioaktiv stråling) vil varme opp den voksende planeten og gjøre at den i hvert fall delvis smelter. Planetens indre begynner å differensieres etter masse og en mer kompakt kjerne utvikles. Mindre terrestriske planeter mister det meste av atmosfæren på grunn av akkresjon, men den tapte gassen kan bli erstattet av utgassing fra mantelen og fra senere nedslag av kometer (mindre planeter vil miste atmosfæren de samlet på grunn av ulike unnslipningsmekanismer).
Oppdagelsene av planetsystemer rundt stjerner andre enn vår egen gjør det mulig å utdype, revidere eller erstatte denne beretningen. Nivået på metallisitet – i astronomisk forstand mengden av grunnstoffer med atomnummer høyere enn 2 (helium) – antas å fastslå sannsynligheten for at en stjerne har planeter. Metallrike populasjon I-stjerner vil derfor sannsynligvis ha et mer betydelig planetsystem enn metallfattige populasjon II-stjerner.
Solsystemet
Ifølge IAU er det åtte planeter og fem kjente dvergplaneter i solsystemet. I økende avstand fra solen er planetene:
Jupiter er størst med 381 jordmasser, mens Merkur er minst med 0,055 jordmasser.
Planetene i solsystemet kan deles inn i kategorier basert på sammensetning:
Eksoplaneter
Tidlig i 1992 annonserte radioastronomene Aleksander Wolszczan og Dale Frail oppdagelsen av to planeter i bane rundt pulsaren PSR B1257+12. Oppdagelsen anses som den første definitive oppdagelsen av eksoplaneter. Pulsarene antas å ha blitt dannet fra de uvanlige restene etter supernovaen som produserte pulsaren i den andre runden av planetdannelser, eller å være restene etter steinete kjerner fra gasskjemper som overlevde supernovaen og så falt inn i sine nåværende baner.
Den første bekreftede oppdagelsen av en eksoplanet i bane rundt en vanlig hovedseriestjerne fant sted 6. oktober 1995, da Michel Mayor og Didier Queloz ved Université de Genève offentliggjorde oppdagelsen av en eksoplanet rundt 51 Pegasi. De fleste av de eksoplanetene oppdaget per, har masser som er sammenlignbare med eller større enn Jupiter. Eksoplaneter med masser like under Merkur til mange ganger Jupiter har imidlertid også blitt observert. De minste kjente eksoplanetene går i bane rundt utbrente stjernerester kalt pulsarer, slik som PSR B1257+12. De største eksoplanetene, med masser fra 20 til 24 ganger Jupiters, faller inn under kategorien «super-Jupiter». I 2011 kjente man til 180 slike planeter, noen av dem varme, andre kalde. Selv om de veier mer enn Jupiter, er mange av dem omtrent like store.
Grovt regnet har det blitt funnet et dusin eksoplaneter med mellom 10 og 20 jordmasser, slik som de som går i bane rundt stjernene My Arae, 55 Cancri og GJ 436.
Kategorien «super-jorder» er mulige terrestriske planeter som er større enn jorden, men mindre enn Neptun eller Uranus. Per 2013 har det blitt funnet ca. 45 mulige super-jorder (avhengig av massegrense). Disse inkluderer OGLE-2005-BLG-390Lb og MOA-2007-BLG-192Lb, kalde isverdener oppdaget gjennom gravitasjonell mikrolinsing, Kepler-10b, en planet med en diameter ca. 1,4 ganger jordens (den minste «super-jorden» som er målt) og fem av de seks planetene som går i bane rundt den nærliggende røde dvergen Gliese 581. Gliese 581 d har omtrent 7,7 ganger jordens masse, mens Gliese 581 c har ca. fem ganger jordens masse og var opprinnelig antatt å være den første terrestriske planeten funnet innenfor en stjernes beboelige sone. Mer detaljerte studier avslørte at de var litt for nære stjernen til å være beboelige. De avslørte også at den fjerneste planeten i systemet, Gliese 581 d, kunne potensielt være beboelig selv om den var mye kaldere enn jorden, dersom atmosfæren inneholdt tilstrekkelige mengder drivhusgasser.
En såkalt «eksentrisk Jupiter» er en gasskjempe som roterer rundt sin stjerne i en svært eksentrisk bane. Den kan forhindre et planetsystem i å ha jordlignende planeter, fordi den som en massiv gasskjempe kan fjerne alle planeter med jordmasse fra den beboelige sone. En egen klasse kalt «mini-Neptun», ligner på Neptun med deres tykke atmosfære, men har betydelig lavere masse. De ligner på «super-jordene» i størrelse, men ikke i sammensetning. Det er mulig de har en tykk atmosfære av hydrogen og helium øverst og dype hav av vann, ammoniakk, og tyngre stoffer under, men dette er ikke kjent med sikkerhet.
Det er uklart om de nyoppdagede store planetene ligner gasskjempene i solsystemet eller er av en ukjent type som for eksempel ammoniakk-kjemper eller karbonplaneter. Såkalte «hot Neptun»-, «hot Saturn»- og «hot Jupiter»-planeter går i tilnærmet sirkulære baner ekstremt nær moderstjernen, mottar langt mer stjernestråling enn gasskjempene i solsystemet, og er neppe samme type planeter.
Gasskjempen HD 189733 b ble observert 5. oktober 2005 under en passasje foran stjernen HD 189733. Den er den første som ble oppdaget med karbondioksid i atmosfæren. Den 11. juli 2007 ble det påvist betydelige mengder vanndamp, nøytralt oksygen og organisk sammensatt metan i atmosfæren. «Hot Neptun», er som navnet tilsier, planeter med en masse som tilsvarer Uranus eller Neptun. My Arae c, som roterer rundt stjernen My Arae, ble oppdaget 25. august 2004. Andre eksempler er Gliese 436 b rundt den røde dvergen Gliese 436 og HAT-P-11b rundt stjernen HAT-P-11.
«Hot Saturn» (også kalt puffy planets) er planeter med lavere tetthet enn «hot Jupiter»; eksempler er HAT-P-1b, COROT-1b, TrES-4b, WASP-12b, WASP-17b, og Kepler-7b. Disse planetene har mindre masse enn Jupiter, men er likevel ofte større. HAT-P-1b har for eksempel mindre enn halvparten av Jupiters masse, mens diameteren er 1.38 ganger større.
Chthoniske planeter er teoretiske planeter, som går i bane så nær moderstjernen at atmosfæren har blitt blåst vekk av stjernestrålingen. Eksempelvis er atmosfæren i ferd med å blåses vekk på HD 209458 b som roterer rundt stjernen HD 209458. Det er ennå ikke med sikkerhet påvist noen genuine chthoniske planeter. COROT-7b, som ble oppdaget i februar 2009 omkring stjernen COROT-7, er blitt foreslått som en kandidat, men dette er ennå ikke fastslått med sikkerhet. Mer detaljerte observasjoner av eksoplaneter vil kreve en ny generasjon av instrumenter, inkludert romteleskoper. Per tid søker COROT og Kepler-teleskopene etter variasjoner i lysstyrken til stjerner forårsaket av passerende planeter. Flere prosjekter har også blitt foreslått for å danne en pil av romteleskoper som skal søke etter eksoplaneter med masser sammenlignbare med jorden. Disse inkluderer det NASAs foreslåtte Terrestrial Planet Finder og Space Interferometry Mission og CNES' PEGASE.
William Pitt den yngre
William Pitt den yngre (født 28. mai 1759, død 23. januar 1806) var en britisk politiker. Han var statsminister fra 1783 til 1801 og igjen fra 1804 til sin død i 1806. Han kalles «den yngre» for å skille ham fra sin far, William Pitt den eldre, som også var statsminister.
Planet
Eksoplaneter
New Worlds Mission er en okkulterende enhet som kan arbeide i konjunksjon med James Webb Space Telescope. Finansieringen for noen av disse prosjektene er imidlertid ukjent. De første spektra av eksoplaneter ble rapportert i februar 2007 (HD 209458 b og HD 189733 b). Frekvensene av slike terrestriske planeter er en av variablene i Drakes ligning som anslår antallet intelligente, kommuniserende sivilisasjoner i vår galakse.
William Pitt den yngre
Han var bare 24 år da han ble utnevnt til statsminister, den yngste noen gang i britenes historie. Han levde enslig hele livet, og han drakk, etter legenes råd inntil en flaske portvin om dagen.
Planet
Eksoplaneter
Astronomer operer også med teoretiske ekstragalaktiske planeter i andre galakser enn vår egen, Melkeveien. Ved å bruke gravitasjonell mikrolinsing hevdet et team av forskere i juni 2009, at de hadde oppdaget en planet med en masse 6-7 ganger Jupiters i Andromedagalaksen, i det nærmeste galaktiske nabolaget. Den vil i så fall være den første som er oppdaget i Andromeda.
Objekter med planetmasse
Et objekt med planetmasse (PMO eller planemo) er et himmellegeme som er tilstrekkelig massiv til å oppnå hydrostatisk likevekt (bli rundt på grunn av sin egen tyngdekraft), men ikke så massiv at den kan opprettholde fusjon i kjernen som en stjerne. Per definisjon er alle planeter objekter med planetmasse, men formålet med begrepet er å beskrive objekter som ikke følger typiske forventninger for en planet. Disse inkluderer dvergplaneter, de større månene, frittflytende planeter som ikke går i bane rundt en stjerne, slik som falske planeter som er skutt ut fra sitt system, og objekter som ble dannet gjennom en skykollaps snarere enn akkresjon (sub-brune dverger).
Interstellare planeter
Datasimuleringer av dannelsen av stjerne- og planetsystemer har antydet at noen objekter med planetmasse vil forsvinne ut i det interstellare rommet. Enkelte forskere har hevdet at slike objekter funnet vandrende i det dype rommet burde klassifiseres som «planeter», mens andre har foreslått at de er stjerner med lav masse.
Sub-brune dverger
Stjerner dannes ved at gasskyer kollapser, men mindre objekter kan også dannes via skykollapser. Objekter med planetmasse som dannes på denne måten kalles noen ganger sub-brune dverger. Sub-brune dverger kan være frittflytende, slik som Cha 110913-773444, eller gå i bane rundt et større objekt slik som 2MASS J04414489+2301513.
William Pitt den yngre
Pitt den yngres tid som statsminister fant sted i Georg IIIs regjeringstid og ble dominert av den franske revolusjon og Napoleonskrigene. Pitt blir ofte omtalt som tory, mens hans fremste motstander, Charles James Fox, omtales som whig. Pitt foretrakk imidlertid selv betegnelsen «uavhengig whig», og stilte seg utenfor et tydelig partisystem. Han fikk en sterk stilling overfor underhuset med sine gode politiske evner og sin integritet og uselviske opptreden.
Planet
Sub-brune dverger
For en kort periode i 2006 trodde astronomer at de hadde funnet et binærsystem med slike objekter, Oph 162225-240515, som oppdagerne beskrev som «planemos», eller «planetmasse-objekter». Senere analyser fastslo at hver av massene trolig er større enn tretten jupitermasser, og at de er to brune dverger.
Tidligere stjerner
I dobbeltstjernesystemer hvor stjernene er nær hverandre kan en av stjernene miste masse til en tyngre ledsager, og bli et objekt med planetmasse. Et eksempel er et objekt med Jupiter-masse i bane rundt pulsaren PSR J1719-1438.
Satellittplaneter og belteplaneter
Noen store satellitter er like store eller større enn planeten Merkur, for eksempel Jupiters galileiske måner og Titan. Alan Stern har argumentert for at kun geofysiske egenskaper skal telle i en planetdefinisjon, uavhengig av beliggenhet. Han har foreslått begrepet satellittplanet for en satellitt på størrelse med en planet. På samme måte skulle dvergplaneter i asteroidebeltet og Kuiperbeltet også betraktes som planeter ifølge Stern.
Egenskaper
Hver planet har unike fysiske egenskaper, men også en rekke fellestrekk. Ringer og naturlige satellitter har til nå bare blitt observert i solsystemet, mens andre egenskaper er også vanlige for eksoplaneter.
Bane
I henhold til de nåværende definisjonene går alle planeter i omløp rundt stjerner, og «frie planeter» er ekskludert. I solsystemet går alle planetene i bane rundt solen i samme retning som solen roterer (mot klokken sett ovenfra solens nordpol). Minst én eksoplanet, WASP-17b, går i bane mot rotasjonsretningen til sin stjerne. Tiden for et omløp av en planets bane er kjent som dens sideriske omløpstid eller år. En planets år avhenger av avstanden fra stjernen; jo lengre unna den er stjernen, jo lengre varer et år. Dette skyldes en lengre bane rundt stjernen, men også at hastigheten blir mindre siden den er mindre påvirket av stjernens gravitasjon. Fordi ingen planets bane er perfekt sirkulær, varierer avstanden fra stjernen i løpet av et år. Det nærmeste punktet fra stjernen kalles periastrum (perihelium i solsystemet), mens punktet lengst unna kalles apastrum (aphelium). På vei mot periastrum øker hastigheten siden den gravitasjonelle potensielle energien endres til kinetisk energi, akkurat som objekter i fritt fall på jorden akselererer mens de faller. På vei mot apastrum avtar hastigheten, liksom et objekt som kastes oppover på jorden mister hastigheten når den nærmer seg toppen av banen.
Aksehelning
Planeter har også varierende grader av aksehelning; de ligger ved en vinkel mot planet til sine stjerners ekvator. Dette gjør at mengden lys som treffer de ulike halvkulene varierer i løpet av et år; når den nordlige halvkulen er lengst bort fra stjernen, er den sørlige halvkulen nærmest, og vice versa. Hver planet innehar derfor årstider – endringer i klimaet over et år. Tidspunktene for når hemisfærene peker bort eller mot stjernen er kjent som solverv. Hver planet har to solverv i løpet av et omløp rundt sin stjerne; når den ene halvkulen har sommersolverv – når dagen er lengst – har den andre vintersolverv – når dagen er kortest.
Den varierende mengden av lys og varme som når hver av halvkulene skaper årlige endringer i værmønstre for hver halvdel av planeten. Jupiters aksehelning er svært liten; årstidenes endringer er derfor minimale. Uranus har en aksehelning så ekstrem at den tilnærmet ligger på siden, slik at halvkulene enten har uavbrutt sollys eller uavbrutt mørke rundt tidspunktet for solverv. Blant eksoplanetene er aksehelningene ikke kjent med sikkerhet, men de fleste «hot Jupiter»-planetene antas å ha en ubetydelig til ingen aksehelning som et resultat av nærheten til moderstjernene.
Rotasjon
Planetene roterer rundt en usynlig akse gjennom sentrum. Rotasjonsperioden er kjent som en dag. De fleste av planetene i solsystemet roterer i samme retning som solen, som er mot klokken sett fra ovenfra solens nordpol. Unntaket er Venus og Uranus som roterer med klokken. På grunn av Uranus' ekstreme aksehelning er det ulike konvensjoner om hvilken av polene som er «nord», og dermed også om den roterer med eller mot klokken. Uavhengig av konvensjonen som brukes har Uranus en retrograd rotasjon relativ til sin bane.
Rotasjonen kan settes i gang av flere faktorer under dannelsen. Et netto drivmoment kan settes i gang av de individuelle drivmomentbidragene til akkreterte objekter. Gasskjempenes akkresjon av gass kan også bidra til drivmomentet. I de siste fasene av dannelsen, kan en stokastisk prosess med protoplanetarisk akkresjon tilfeldig endre spinnaksen. I solsystemet er det stor variasjon i lengden på dagene til de respektive planetene. Venusdøgnet tilsvarer 243 dager på jorden, mens gasskjempenes døgn tilsvarer noen få timer på jorden.
Rotasjonsperioden til eksoplaneter er ikke kjent, men nærheten til moderstjernene betyr at «hot Jupiter»-planeter er tidevannslåst (banene er synkron med stjernenes rotasjon). Det betyr at den ene siden alltid vil vende mot stjernen og være belyst, mens den andre alltid vil være mørklagt.
Banerydding
En planet har ryddet sitt nabolag. Den har akkumulert tilstrekkelig masse til å samle opp eller feie bort alle planetesimalene i sin bane. I praksis går en planet i en isolert bane rundt sin stjerne, i motsetning til å dele banen med en rekke tilsvarende store objekter. Denne egenskapen var et mandat som en del av IUA planetdefinisjon i august 2006. Kriteriet ekskluderer Pluto, Eris og Ceres som planeter, og de er i stedet klassifisert som dvergplaneter. Selv om dette kriteriet per i dag kun gjelder for solsystemet, er det blitt funnet en rekke systemer av eksoplaneter hvor det ser ut til at rydding av nabolaget finner sted i skivene som omgir stjernene.
Masse
En planet er tilstrekkelig massiv til at kraften av dens egen gravitasjon dominerer over den elektromagnetiske kraften som binder den fysiske strukturen – og fører til hydrostatisk likevekt. Derfor er alle planeter tilnærmet kuleformet. Opp til en viss masse kan et objekt ha uregelmessig form, men utover det punktet, som varierer avhengig av legemets sammensetning, begynner gravitasjonen å trekke et objekt mot sitt eget sentrum av masse til legemet kollapser til en kule.
Massen skiller også planetene fra stjerner. Den øvre massegrensen for planeter er omtrent tretten ganger Jupiters masse for objekter med sollignende isotopforekomster. Legemer med høyere masse har forhold egnet for kjernefysisk fusjon. I solsystemet har kun solen en slik masse, men det finnes eksoplaneter med størrelsen. Det er ikke full enighet om grensen på tretten jupitermasser. Extrasolar Planets Encyclopaedia inkluderte frem til 2011 objekter med inntil 20 jupitermasser, og har senere satt en grense på 25 jupitermasser. Exoplanet Data Explorer inkluderer opp til 24 jupitermasser.
Den minste kjente planeten, PSR B1257+12 A, ble oppdaget i 1994 i bane rundt en pulsar, og var en av de første eksoplanetene som ble oppdaget. Massen er omtrent halvparten av Merkurs. Den minste kjente planeten i bane rundt en hovedseriestjerne utenom solen er Kepler-20e med en masse som omtrent tilsvarer Venus.
Indre differensiering
De terrestriske planetene har kjerner av magnetiske grunnstoffer som jern og nikkel, og mantler av silikater. Jupiter og Saturn antas å ha kjerner av bergarter og metall omgitt av mantler av metallisk hydrogen. Uranus og Neptun har kjerner omgitt av mantler av vann, ammoniakk, metan og andre iser. Væsken i deres kjerner danner en geodynamo som genererer et magnetfelt.
Atmosfære
Alle planetene i solsystemet unntatt Merkur har atmosfærer, siden gravitasjonen er tilstrekkelig sterk til å holde gasser nær overflaten. De store gasskjempene er massive nok til å holde store mengder av de lette gassene hydrogen og helium nært, mens de mindre planetene mister disse gassene ut i rommet. Sammensetningen av jordens atmosfære er annerledes enn hos de andre planetene fordi de ulike livsprosessene på planeten har introdusert fritt molekylært oksygen.
Planetatmosfærer påvirkes av ulike innstrålinger eller indre energi som fører til dannelse av dynamiske værsystemer slik som orkaner (på jorden), sandstormer som dekker hele planeten (på Mars) og antisykloner på Jupiter (den store røde flekken) og hull i atmosfæren (på Neptun). Minst én eksoplanet, HD 189733 b, har blitt hevdet å ha et slikt værsystem – lignende den store røde flekken, men dobbelt så stort.
«Hot Jupiter»-planeter mister atmosfæren ut i rommet på grunn av nærheten til og strålingen fra moderstjernene omtrent på samme måte som halene til kometer. Store varasjoner mellom temperaturene på dag- og nattsidene kan produsere supersoniske vinder. Dag- og nattsiden på HD 189733 b har tilsynelatende svært like temperaturer, og indikerer at atmosfæren effektivt fordeler stjernens energi rundt planeten.
Magnetosfære
Av de åtte planetene i solsystemet er det bare Venus og Mars som mangler magnetfelt. I tillegg har jupitermånen Ganymedes et magnetfelt. Av de magnetiserte planetene er magnetfeltet til Merkur det svakeste. Det er så vidt i stand til å avlede solvinden. Ganymedes magnetfelt er mange ganger større, og Jupiters er det største i solsystemet (så sterkt at det er en alvorlig helserisiko for fremtidige bemannede ekspedisjoner til månene). Magnetfeltene til de andre kjempeplanetene har omtrent tilsvarende styrke som jordens magnetfelt, men det magnetiske momentet er betydelig større. Magnetfeltet til Uranus og Neptun heller sterkt relativt til rotasjonsaksen og er fordrevet fra sentrum av planeten.
I 2004 observerte astronomer på Hawaii en eksoplanet rundt stjernen HD 179949 som tilsynelatende forårsaket en solflekk på overflaten til moderstjernen. De mente at planetens magnetosfære overførte energi til stjernens overflate og økte temperaturen på 7,760 °C med ytterligere 400 °C.
Sekundæregenskaper
Flere planeter eller dvergplaneter i solsystemet – slik som Neptun og Pluto – har omløpsperioder som er i resonans med hverandre eller med mindre legemer (dette er også vanlig i satellittsystemer). Alle unntatt Merkur og Venus har naturlige satellitter («måner»). Jorden har én, Mars har to, og gasskjempene har en rekke komplekse månesystemer. Mange av gasskjempenes måner ligner terrestriske planeter og dvergplaneter, og noen har blitt studert med tanke på mulig liv (spesielt Europa).
De fire gasskjempene er omgitt av planetariske ringer av ulik størrelse og kompleksitet. Ringene er primært sammensatt av støv og partikkelmaterie, men kan inneholde små månelignende gjenstander hvis gravitasjon er med på å forme og vedlikeholde ringene. Ringene antas å være et resultat av naturlige satellitter som kom under moderplanetens Rochegrense og ble revet i stykker av tidevannskrefter.
Den røde dvergen Gliese 876 er omgitt av de fire kjente eksoplanetene Gliese 876 b, Gliese 876 c, Gliese 876 d og Gliese 876 e. Planetene e, b og c har en 1:2:4 Laplace-resonans, som ellers bare er kjent i solsystemet. I planetsystemet rundt stjernen Kepler-11, ca 2000 lysår unna, har planetene Kepler-11b og Kepler-11c en 5:4 baneresonans.
Ingen måner (eksomåner) er ennå med sikkerhet bekreftet rundt eksoplaneter, men det finnes kandidater. Stjernen 1SWASP J140747.93-394542.6 i konstellasjonen Kentauren har en planet med en mulig måne. Eksoplaneten WASP-12b har også en kandidat til en måne omkring seg.
Australias Grand Prix 2003
Australias Grand Prix 2003 var et Formel 1-løp arrangert 9. mars 2003 på Melbourne Grand Prix Circuit i Australia. Det var det første løpet i Formel 1-sesongen 2003.
Løpet
Noter til tabellen:
Nordiske grener under Vinter-OL 1960
Under Vinter-OL 1960 i Squaw Valley ble det arrangert åtte øvelser i nordiske grener.
15 km
Dato: 23. februar 1960
30 km
Dato: 19. februar 1960
50 km
Dato: 27. februar 1960
4 x 10 km stafett
Dato: 25. februar 1960
10 km
Dato: 20. februar 1960
3 x 5 km stafett
Dato: 26. februar 1960
Skihopping
Det spesielle hopprennet ble avviklet i anlegget Papoose Peak Jumps, i den største hoppbakken med K-punkt 80 meter. I første omgang satte Helmut Recknagel bakkerekord med 93,5 meter.
Dato: 28. februar 1960
Hopp / 15 km
Dato: 22. februar 1960
Verdensmesterskap
Under FIS-kongressen i 1965 ble det besluttet at nordiske grener under vinter-OL fra og med vinter-OL 1924 også skulle ha status som verdensmesterskap. Det siste vinter-OL som også var verdensmesterskap i nordiske grener var vinter-OL 1980 i Lake Placid i USA.
Resultatene og medaljefordelingen for verdensmesterskapet er nøyaktig den samme som for OL. Den eneste forskjellen er resultater og medaljer oppnådd i OL av Det forente Tyskland (EUA) i perioden 1956–1964, hvor FIS har registrert resultatene og medaljene under Tyskland (GER).
Shrewsbury and Atcham
Shrewsbury and Atcham var et administrativt distrikt i Shropshire i England. Det har navn etter de to distriktene som ble slått sammen ved opprettelsen den 1. april 1974, Shrewsbury og Atcham landdistrikt. Shrewsbury er den eneste byen i det tidligere distriktet, men det er flere landsbyer. I 2009 ble Shrewsbury and Atcham innlemmet i Shropshire enhetlige myndighet.
SS-Gauführer
SS-Gauführer var en tittel i Schutzstaffel (SS). Den kan oversettes med «distriktsfører» (se Gau), og var en tittel som ble gitt i tillegg til en paramilitær grad. Graden kunne være en lav offisersgrad, ettersom det ikke var noen direkte sammenheng mellom å være Gauführer og å føre kommando i SS. For eksempel var Heinrich Himmler SA-Sturmführer da han ble SS-Gauführer.
Shrewsbury and Atcham
Elven Severn renner gjennom distriktet. Den forårsaket i 1998, 2000, 2002 og 2004 store oversvømmelser i Shrewsbury og på landsbygda.
SS-Gauführer
Etterhvert som SS vokste og fikk et bedre utbygget militært hierarki forsvant tittelens betydning mer og mer.
Kjell Ingebretsen
Kjell Ingebretsen (født 28. mai 1943 i Skien) er en norsk orkester- og operadirigent, professor og tidligere operasjef ved Göteborgs Operan.
Fra 2009 er han kunstnerisk leder for masterutdanningen SNOA (Swedish National Orchestra Academy) ved Högskolan för scen och musikk i Göteborg.
Rita Drangsholt
Rita Drangsholt Christensen (født 18. mars 1917 i Valen i Kvinnherad, død 26. juli 2012 i Bærum ) var en norsk operasangerinne, opplært av Mimi Hviid, men mest kjent som popsanger med tidlig radioopptreden (1934). Rita Drangsholt og Tutta Rolf var de første norske kvinnelige grammofonplateartister som ble bestselgere. Hun solgte meget på 1930-tallet og var ofte å høre i radio med de over førti innspillingene hun stod bak. Hun turnerte landet rundt i Jens Book-Jenssens busselskap. I NRKs radioprogrammer deltok hun ofte sammen med Rolf Kirkvaag og ledet selv Før gullplatens tid og Ukens artist. Flere konserter ble gitt, akkompagnert av orkestre og artister som Ragnar Danielsen, Frank Hansen, Bjarne Amdahl og Robert Levin. Rita Drangsholt var bosatt på Høvik, men tilbrakte sine 3 siste år på Stabekk bo- og behandlingssenter.
Fylkesvei 825
Fylkesvei 825 (Fv825) går mellom Tjeldsundbrua i Tjeldsund og Langmyra i Gratangen. Veiens lengde er 68,4 km.
Veien tar av fra E6 ved Middagshaugen og går forbi Gratangsbotn og Årstein og deretter vestover langs Astafjorden forbi Grov, Astafjord og Sandstrand til Steinsland der den møter E10.
Veien er et alternativ til europavei 10 via Bjerkvik, og fylkesvei 825 har imidlertid dårligere standard enn europavei 10.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Kirkeskolen
Kirkeskolen var en fådelt barneskole som ligger på Hønen i Norderhov, i Ringerike kommune. Ungdomsskoletrinnet soknet til Haugsbygd ungdomsskole. Skolekretsen soknet til Hønefoss for det videregående skoletrinnet. Grunnen til navnet er den geografiske beliggenheten rett ved Norderhov kirke.
Skolen ble nedlagt i 2019.
Fylkesvei 3624
Fylkesvei 3624 går mellom Frivollkrysset og Øygardsdalen i Grimstad kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 48 (Aust-Agder).
Petit verdot
Petit verdot er en blå vindrue som vanligvis brukes i Bordeaux-blandinger. Den modner mye senere enn andre druer i Bordedaux, men når den tilsettes tilfører den tannin, farve og smak til blandingen.
Produksjonen av Petit verdot i Bordeaux har økt de siste årene, noe som skyldes varme årganger de siste årene. Druen er også tilsatt i enkelte viner fra Argentina, Australia, Chile, Spania og USA. Noen få viner fra Argentina og Spania er produsert utelukkende av petit verdot.
Bergstien (Oslo)
Bergstien (5-17, 2-16) er en gate i bydel St. Hanshaugen i Oslo. Den går fra Akersbakken ved Vår Frelsers gravlund til Geitmyrsveien ved St. Hanshaugen. Gaten består i hovedsak av leiegårdsbebyggelse. Gatene som krysser Bergstien, er Waldemar Thranes gate, Fredrikke Qvams gate og Bjerregaards gate. Syd for Bjerregaards gate ligger gaten i strøket Gamle Aker, nord for Bjerregaards gate er den grense mellom St. Hanshaugen (vest) og Ila (øst).
Bygninger
Bergstien 2b – 1,5 etasjes murvilla oppført i begynnelsen av 1870-årene for skipsreder Greger Plade Strange i Winge & Co. Bygget har siden 1970 vært eid av Betanien Hospital og Søsterhjem.
Bergstien 3 – Eiendom skilt ut fra Prokuratorløkken i 1840-årene og kjøpt av Maria Schandorff. Schandorff grunnla Eugenia Stiftelsen og denne holdt til her i perioden 1878–1949, da bygningen ble revet. OBOS oppførte fem boligblokker på stedet, tegnet av arkitekt Edgar Smith Berentsen.
Bergstien 4 – Hus oppført i 1754 av tømmer i to etasjer og panelt i 1850-årene. Bygningen var prestegård for Aker i perioden fra 1750-årene til 1856.
Bergstien 5 – Oslo sanitetsforening
Bergstien 13 – Samfunnshus for Det mosaiske trossamfunn i Oslo, oppført i 1960. Arkitekt Odd Borgerud Pedersen.
Bergstien 15 – Synagogen for Det mosaiske trossamfunn i Oslo, oppført i 1918. Arkitekt Herman Herzog. Den ble innviet 21. mai 1920. Over inngangen står det et sitat fra Tanak på hebraisk: «Dette skal være bønnens hus for alle folkeslag».
Vesteråsveien (Oslo)
Vesteråsveien (1–13, 2A–44) er en vei i Ullernåsen i bydel Ullern i Oslo. Den går fra Hoffsjef Løvenskiolds vei til Gregers Grams vei vis-à-vis Ullernkollen.
Navnet ble vedtatt i 1942.
I nr. 20B er en teglvilla tegnet av Finn Sandmæl og oppført i 1994.
RC-3 Seabee
Republic RC-3 Seabee er et helmetall høyvinget enmotors sportsfly med fire seter av amfibietype, designet av Percival Spencer og bygd av Republic Aircraft Corporation. Den vanlige varianten er utstyrt med skyvepropell montert bak vingefestet. Noen få er senere bygd om til tomotorsutgaver med to vingemonterte motorkonsoller og trekkpropeller.
Design og utvikling
RC-3 Seabee var «hjertebarnet» til Percival Hopkins "Spence" Spencer f. 1894, en flypioner som etter sigende skulle ha bygget sin egen hangglider i 1911 etter tegninger han fant i Popular Mechanics. Hans første flytur var i en Curtiss flybåt i 1914. Han ble tydeligvis fascinert av amfibie- og flybåttanken og forsøkte seg først med et amfibieflyprosjekt sammen med en ingeniør fra Sikorsky om å konstruere Spencer-Larsen SL-12C. Han fant etterhvert at det gikk for tregt med prosjektet, og stiftet sitt eget selskap i 1940. Hans første fly, Spencer S-12 Air Car Amphibian ble påbegynt i mars 1941 og var på vingene allerede i august samme år. Flyet var toseters. høyvinget med metallrammeskjelett og seildukskledning, med firkantet førerhus, lang og lav, slank halebom og tobladet skyvepropell. Air Car ble midlertidig lagt på hyllen i desember 1941. «Spence» ble testpilot for Republic Aircraft Corporation, og prøvefløy i løpet av to års tid 134 fabrikknye P-47 Thunderbolt. Han fikk imidlertid jobb hos Mills Novelty Company, Chicago, Illinois, som ønsket flyet som reklamefigur. Han brukte firmaets trebearbeidingsmaskiner til å få laget seg et rundere utseende på flyet – og begynte å vise flyet i nye klær til sine forrige arbeidsgivere.
Firmaet kjøpte designet i desember 1943 med henblikk på et fremtidig marked for småfly, når krigen tok slutt og mengdevis av piloter kom hjem. Det ble utviklet et helmetallfly som ble prøvefløyet 30. november 1944, med typebetegnelsen RC-1 Thunderbolt Amphibian (NX41816). Prøveturen var det Spence som sto for selv.
Produksjon
Fabrikken i Farmingdale, New York, leverte det første testeksemplaret av RC-3 Seabee (NX87451) fra samlebåndet 22. november 1945. Prøveflygingen ble igjen gjort av Spence, den 1. desember. En motorfabrikk, Aircooled Motors, som laget Franklin Aircraft-motorer ble kjøpt inn for å sikre levering av motorer til Seabee-en.
Utprøving og modifikasjoner ble ferdige i løpet av våren 1946, og det første salgseksemplaret blir levert til J.G. (Tex) Rankin, Rankin Aviation Industries, Tulare, California i juli 1946. Det er produksjonsnummer 13 med registrering NC87463
Flyfabrikken konsentrerte seg deretter om å bygge F-84 Thunderjet på samme fabrikklinjene.
Operasjonell historikk
Seabee ble populært i USA og Canada og de fleste land med mange vann, kyst med fjorder og større villmarksområder. Ved slutten av produksjonen, var der eksportert 108 fly, og etablert forhandlernett i land som Brasil, Cuba, Panama, Colombia, Mexico, Uruguay, Peru, Venezuela, Chile, Argentina, Fiji, New Caledona, Sør-Afrika, England, Norge og Sverige.
I etterkrigstiden ble flyet populært som villmarksfly, fotofly og mange steder som ambulansefly. Pilotene var ofte kjent for å klare «umulige» start og landinger med forsyninger til ødemarksbeboere. Mange småsteder fikk besøk av flygere som tok passasjerer med en runde over hjemstedet for en overkommelig pris.
Flyet ble i Norge blant annet brukt til ambulanseflyvning.
I 2006 var der fortsatt registrert mere enn 250 fly i drift. Antallet ser ut til å vokse, etterhvert som flere fly blir gjenoppbygd av utrangerte fly og vrakdeler. Noen få går ennå som lufttaxier.
Modifikasjoner
23 fly er i de senere år bygd om til tomotors, ved å legge motorfestene oppå vingene med drapropeller. Varianten er kjent som Twin Bee. Endringen utgjør stor forbedring med hensyn til fart, stigeevne og lasteevne. Det arbeides fortsatt med tilpasning av nyere (bil-)motorer med lavere vekt og volum, men mere hestekrefter.
Seabee i andre sammenhenger
I et julehefte av den norske tegneserien Nils og Blåmann ble paret med på en flytur i en Seabee. Sikkerheten blir varetatt ved at begge får på seg fallskjerm, men ikke setebelter. Flyet har soltak som er åpent, og flyet kommer inn i en tåkedott som ligger mot en fjellside. Loopen som følger, gjør at begge ender i fallskjerm.
Seabee opptrer også på Bahamas i Beatlesfilmen Help!.
Samarbeidsorganisasjonen for det sørlige Afrika
Samarbeidsorganisasjonen for det sørlige Afrika (engelsk: Southern African Development Community, forkortet SADC) er en organisasjon som fremmer samarbeid om økonomisk utvikling i det sørlige Afrika. Hovedkontoret ligger i Gaborone, Botswana.
Organisasjonen har 15 medlemsland: Angola, Botswana, Lesotho, Den demokratiske republikken Kongo, Madagaskar, Malawi, Mauritius, Mosambik, Namibia, Seychellene, Sør-Afrika, Swaziland, Tanzania, Zambia og Zimbabwe.
Den trinne munken
Ghosts (Harry Potter) De Dikke Monnik
Vegård skole
Vegård skole var en fådelt barneskole som ligger i Åsa i Ringerike kommune. Ungdomsskoletrinnet sokner til Haugsbygd ungdomsskole. Skolekretsen sokner til Hønefoss for det videregående skoletrinnet. Skolen ble nedlagt høsten 2015.
Bygningsmassen etter nye Vegård skole ble til Steinsfjorden Montessoriskole fra skolestart i august 2016. I andre etasje i gamle Vegård skole har DNT Ringerike satt istand ei ny «turistkoie» i løpet av 2018.
Jakob Engel-Schmidt
Han var medlem av Folketinget for Københavns omegns storkrets fra august 2013, da Gitte Lillelund Bech ble fritatt fra vervet. Siden 2010 er Engel-Schmidt nominert til Folketinget fra Lyngby krets i Københavns omegns storkrets, og fikk 2 234 personlige stemmer ved folketingsvalget i 2011. Han er Venstres ordfører for gründerskap og innovasjon i Folketinget.
Engel-Schmidt begynte sin politiske løpebane som formann i Venstres Ungdom i Birkerød i 2004. Han var videre nestformann 2008–2009 og formann 2009–2011 i Venstres Ungdom. Han ble innvalgt i Lyngby-Taarbæk kommunestyre for perioden 2014–2017 med 759 personlige stemmer. Han var kandidat til Rudersdal kommunestyre i 2009, men ble ikke valgt.
Etter studentereksamen ved Birkerød Gymnasium i 2002 gjennomførte han førstegangstjeneste og befalsskole 2002–2004. Han er cand.merc. i internasjonal forretningsdrift fra Copenhagen Business School fra 2010, og har hatt et utvekslingsopphold ved Lord Ashcroft International Business School ved Anglia Ruskin University. Engel-Schmidt var ansatt i Mondo AS 2006–2009, markedskonsulent i Dansk Industri 2010–2011 samt direktør i Dansk Iværksætterforening og redaktør i magasinet Iværksætteren 2012–2013.
Svein Urdal
Svein Urdal (født 28. november 1941 i Horten) er en norsk embetsmann i Politiet. Han ble cand.jur. i 1970 og var underdirektør ved Ullersmo landsfengsel 1972–77, politifullmektig i Vadsø 1977–80, politiinspektør i Hamar 1980–87, politimester i Troms 1987–90, sjef for Politiets overvåkingstjeneste 1990–91 og politimester i Tønsberg 1992–2002. Fra 2002 var han politimester i Politidirektoratet.
Urdal fikk mye kritikk på grunn av Mossad-skandalen i 1991. Den gikk ut på at overvåkingspolitiet lot Mossad-agenter avhøre PLO-avhoppere i Norge under dekke av at de var nordiske politifolk. Saken ble såpass belastende at Urdal måtte fratre sin stilling i september 1991.
Navnedag
En persons navnedag er den dag som ifølge almanakken er tilegnet personens fornavn.
Skikken å feire navnedag oppstod i den tidlige kristne kirken, nærmest for å redusere betydningen av fødselsdagsfeiringen. Feiring av fødselsdagen ble oppfattet som en hedensk og ukristen skikk. Å feire dåpsdag og navnedag ble sett på som mer heldig enn å feire den dagen man ifølge kristen tradisjon ble født inn i arvesynd.
De tidlige navnedagene var hovedsakelig knyttet til en liste over helgener og martyrer, og navnedagene ble feiret mer til deres ære enn til en særskilt person. Hverken navnedagsfeiring eller fødselsdagsfeiring hadde særlig betydning i Skandinavia på denne tiden. De tidligste eksemplene på navnedagsfeiring er fra Sverige på 1600-tallet, og da helst i de øvre samfunnslag.
Til å begynne med fantes ingen standardiserte lister over navnedager, men i 1747 fikk Sverige en offisiell almanakk. To år senere ble navnedager inkludert i denne almanakken. Fra denne tiden har navnedagsfeiring vært vanlig i store deler av Sverige og Finland. I Finland oppdateres dessuten navnedagslisten jevnlig for å få med størst mulig del av befolkningen. De katolske landene feirer navnedager etter en offisiell liste fra Vatikanet, men i mange land har navnedagsfeiring aldri slått an. Hellas er blant landene hvor navnedagsfeiring er mest vanlig. I Danmark er navnedagsfeiring svært uvanlig.
Norge
har norsk navnedag i dag 1. September.