cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marie de France
Hennes mest kjente verk er de tolv versnovellene som hun skrev i åra 1155-1170 under sjangerbetegnelsen «lais», en sjanger som hun sjøl har skapt. Fortellingene er tilegna kong Henrik II. I prologen forteller hun at hun egentlig hadde tenkt å overføre historier fra latin til «romansk», altså å skrive antikke romaner. Men ettersom slike fortellinger nå var blitt så vanlige, velger hun heller å lage rimede fortellinger av keltiske sanger og melodier, som hun kaller «lais».
De fleste av de 12 fortellingene hennes har handlinga lagt til Bretagne. Alle handler om kjærlighet, og komposisjonene følger et fast grunnskjema. Etter en innledende lykke blir de to elskende utsatt for prøvelser og ulykker, og det ender enten godt ved at trofast kjærlighet får sin belønning eller at mangel på utholdenhet ender i ulykke.
Omkring 1180 skrev Marie en samling på 102 fabler, Ysopet. Denne er bygd på en eldre angelsaksisk fabelsamling, men de tilføyde moralene er Maries egne. Hun er også regna som forfatter av legenden St. Patriks lidelser (St. Patrick's Purgatory) og helgenvitaen St. Audreys liv (La Vie seinte Audree).
William Alabaster
William Alabaster (født 27. februar 1567 i Hadleigh i Suffolk, begravet 28. april 1640) var en engelsk poet, dramatiker, og forfatter av religiøse skrifter. Hans etternavn Alabaster, som betyr armbrøstskytter, har blitt stavet i flere varianter, blant annet Alablaster eller Arblastier.
Liv
I henhold til Thomas Fuller var Alabaster nevø ved ekteskap med John Still, biskop av Bath and Wells bispedømme. Dette er bekreftet av Charles Camp som har sporet slekten til Winthrop-familien fra 1498 gjennom 200 år. John Stills søster Alice var første hustru av Adam Winthrop (1548–1574). Ekteskapet var kort, hun døde tre år senere i barsel. William Alabasters mor Bridget var Adam Winthrops søster (hans far var Roger Alabaster av Hadleigh i Suffolk). Det kan også være av interesse at hans onkel var legen John Cotta som ble gift med en annen av Adam Winthrops søstre.
Alabaster ble konvertert til katolikk i Spania på en diplomatreise som institusjonsprest. Hans religiøse overbevisning førte til at han ble fengslet flere gang og til sist oppga han katolisismen og ble begunstiget av kong Jakob I av England. Han mottok et prebende (inntekt av kirkegods) i St. Pauls katedral i London og levde i Therfield i Hertfordshire. Han døde ved Little Shelford i Cambridgeshire.
Batman: Arkham Asylum
Batman: Arkham Asylum er et videospill gitt ut til Xbox 360, PlayStation 3, Microsoft Windows og MacOS.
William Alabaster
Karriere
En bok med et episk dikt i latinske heksameter til ære for dronning Elisabeth I av England er bevart i et manuskript i biblioteket til Emmanuel College ved Universitetet i Cambridge. Dette diktet, Elisaeis, Apotheosis poetica, ble lovpriset av Edmund Spenser. «Who lives that can match that heroick song?» (Hvem kan overgå denne heroiske sangen?) skrev Spenser i sitt Colin Clout's come home againe og bønnfaller «Cynthia» å trekke diktet fra dets mørke.
Batman: Arkham Asylum
Gameplay
Batman har tilgang til flere forskjellige gadgets, som han kan bruke til å utforske områder eller slåss mot fiender. Batarang er et kaste-våpen som midlertidig kan overvelde motstandere, eller utløse andre eksterne enheter. En fjernstyrt versjon kan kontrolleres etter at den har blitt kastet. En slags eksplosiv gel kan brukes på tynnere vegger eller gulv, og kan detoneres eksternt – eller sende kraftig steinsprut mot en fiende. Enkelte områder på kartet er utilgjengelige frem til Batman skaffer seg det nødvendige utstyret for å overvinne hindringene for å komme dit.
Spilleren oppfordres til å utforske resten av spill-verdenen ved siden av hovedspillet, for å oppdage og løse forskjellige gåter etterlatt av Riddler - som har hacket seg inn i Batmans kommunikasjonssystem for å utfordre ham med gåter. Spill-verdenen har 240 forskjellige samler-objekter, deriblant Riddler-trofeer, klaprende Joker-tenner, intervju-kassetter med noen av Arkhams innsatte, eller kryptiske meldinger etterlatt ved institusjonen av grunnleggeren Amadeus Arkham som kommer med opplysninger om anleggets skumle historie. Spilleren blir belønnet ved å løse gåter eller oppdage samleobjekter, hvor man kan få erfaringspoeng eller ekstra spill-innhold.
William Alabaster
Karriere
Alabasters andre avhandlinger basert på Kabbala var Commentarius de Bestia Apocalyptica (1621) og Spiraculum tubarum (1633), en mystisk fortolkning av Tora. Disse teologiske skriftene ble lovprist av poeten Robert Herrick som kalte ham «dagens triumf» og «den ene ærefulle blant en million».
Batman: Arkham Asylum
Gameplay
Enkelte motstandere krever forskjellige metoder for å overvinne dem; Kniv-svingende kjeltringer må bedøves, før de kan bli angrepet. Men andre må bli slått ned bakfra. Noen fiender er bevæpnet med våpen som kan skade Batman betydelig. Motstandere kan også reagere på Batmans eliminering av deres allierte, noe som øker frykt-nivået deres og forandrer oppførselen deres; for eksempel vil de ta i bruk nye patrulje-ruter, noe som krever at spilleren tilpasser seg denne forandrede situasjonen. Under konfrontasjoner blir Batmans helse redusert ved angrep, men kan fullstendig gjenopprettes etter at slåsskampene er ferdige.
Handling
Etter at Jokeren angriper tinghuset i Gotham City, blir han fanget av Batman og fraktet til Arkham Asylum, som midlertidig huser flere andre medlemmer av Joker-gjengen - men som hadde blitt overført dit etter en brann ved Blackgate Prison. Men Batman tror at Jokeren lot seg fange med vilje, som en del av en mye større plan. Mer av Jokerens plan avsløres når hans medhjelper Harley Quinn tar kontroll over sikkerheten og Jokeren stikker av ved anlegget. De blir hjulpet av en korrupt vakt, som også kidnapper kommissær Jim Gordon.
Jokeren truer med å detonere bomber som tidliger har blitt gjemt over hele Gotham City, hvis noen forsøker å komme seg inn på Arkham - noe som tvinger Batman til å arbeide på egen hånd. Jokeren dirigerer Batman til den fangede Bane, som har blitt eksperimentert med av doktoren Penelope Young. Jokeren frigjør Bane og Batman må slåss mot ham - samtidig som Quinn stikker av. Batman oppdager at Jokeren kom tilbake til Arkham for å få tilgang til Penelope Young, som hadde utviklet Titan – en kraftigere versjon av Venom-stoffet som også gir Bane hans styrke.
Young fikk vite at det var Jokeren som i all hemmelighet hadde finansiert all forskningen hennes, fordi han ønsker å produsere en hær av overmenneskelige og kriminelle håndlangere. Men hun hadde nektet å overlevere denne formelen til dem, og derfor måtte Joker tilbake til Arkham for å få tak i all informasjonen han trenger. Quinn løslater også Poison Ivy fra cellen hennes i Arkham. Men Quinn avslører ved et uhell at Jokeren allerede har et produksjonsanlegg for Titan i den botaniske hagen ved Arkham. Batman må derfor reise dit, og får vite at Titan ble produsert av genmodifiserte planter. Midlene for å produsere en motgift eksisterer utelukkende i Killer Croc sitt gjemmested, som ligger i en kloakk.
Jokeren forsøker å skyte kommissær Jim Gordon med en titan-fylt pil. Men Batman hopper til Gordons forsvar, og blir skutt i stedet. Batman forsøker å motstå endringene som kommer på grunn av Titan-stoffet, og en opprørt Joker tar en overdose av Titan og muterer snart til et massivt monster. I en provisorisk arena på bygningens tak utfordrer Jokeren endelig Batman til en slåsskamp. Men Batman nekter likevel å forvandle seg. Han bruker motgiften på seg selv, og spilleren må deretter beseire den Titan-påvirkede Joker - samt hans forskjellige håndlangere.
Husebygrenda
Husebygrenda er et boligområde mellom Makrellbekken stasjon og Huseby leir, beliggende nord for Sørkedalsveien og sør for strøket Holmen. Strøksmessig tilhører det Makrellbekken. Tre veier i området har bebyggelsen til borettslaget, en av dem heter også Husebygrenda.
Amerikatrollbær
Amerikatrollbær (Actaea rubra) er en flerårig urt i soleiefamilien som er utbredt i Nord-Amerika. Den er svært lik den europeiske arten trollbær (Actaea spicata), men har røde eller hvite bær, ikke svarte.
Husebygrenda
Historie
Husebygrenda er egentlig bare et vanlig borettslag i Oslo med 96 boenheter, men har likevel en historie, bakgrunn og arkitektur som skiller Grenda fra andre boligområder.
Ideen om Husebygrenda ble unnfanget blant norske lærere som etter læreraksjonen i 1942 var internert i Kirkenes av tyskerne i en periode under krigen. Blant disse ble ideen om et samlet bomiljø med en del kollektive løsninger unnfanget. En av veiene i grenda, Lærer Holes vei, er oppkalt etter Olav Hole, den første læreren i gruppen som mistet livet i Kirkenes. Skjerstadveien er oppkalt etter båten som fraktet lærerne til Kirkenes.
Etter at Stortinget hadde gitt tillatelse i form av et stortingsvedtak til avhending av militær eiendom, solgte Forsvaret et område på Huseby til en gruppe læreres nystiftede andelslag. Arkitekt Helge Hoel ble engasjert til å lage en bebyggelsesplan. I forbindelse med anbudsrunden ble det gjort avtale om tilknytning til OBOS. Samarbeid med OBOS ble opphevet i 1988.
De første beboerne flyttet inn i 1948. Planering, drenering og spredning av matjord ble gjort på dugnad. De som bosatte seg der var radikale lærere, markante personer innen Arbeiderpartiet og medlemmer av Mot Dag-bevegelsen.
Omar Salim
Han representerte Ungarn under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 5.
Laurean Rugambwa
Laurean Rugambwa (født 12. juli 1912 i Bukongo i Tysk Øst-Afrika, død 8. desember 1997 i Dar-es-Salaam i Tanzania) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var biskop av Rutabo, av Bukoba og erkebiskop av Dar-es-Salaam 1968–1992. Han deltok under Annet Vatikankonsil.
Han ble kreert til kardinal av pave Johannes XXIII i 1960, med San Francesco a Ripa som tittelkirke.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Ferrán Terra
Han debuterte i verdenscupen i alpint 29. november 2009, og hans beste verdenscup-plassering er en 68.-plass i utfor fra 2009.
Terra deltok for Spania under Vinter-OL 2010 og oppnådde en 27.-plass i super-G som beste resultat.
Sklinna naturreservat
Sklinna naturreservat er et naturreservat og ramsarområde i Leka kommune i Trøndelag. Reservatet ble opprettet i 2003 «for å bevare et egenartet øy- og skjærgårdsområde ytterst på Namdalskysten, der botaniske, zoologiske og geologiske elementer, så vel på land som i sjø, bidrar til å gi området dets særpreg. Området har stor naturfaglig verdi. Spesiell verdi knytter seg til området som hekkebiotop for en rekke sjøfuglarter, inklusiv alkefuglene».
Øygruppa Sklinna ligger ca 20 vest av øya Leka. Her ligger Sklinna fyr, og fiskeværet hadde helårsbeboere fram til rundt 1900, og var senere i bruk som fiskevær. Området består av en ganske konsentrert gruppe øyer og holmer med Heimøya som den klart største. De høyeste øyene er lyngdekte med røsslyng og krekling iblandet molte, skrubbær og mindre urter. Lyngen er hardt beskattet av storskarven. Området er av internasjonal betydning for toppskarv, og har fylkets største bestand av lundefugl, alke, lomvi, stormfugler, storskarv og teist. Her finnes også stormåke, krykkje og havert.
Området ble i 2011 utpekt til ramsarområde.
Ideelt aksjeselskap
Ideelt aksjeselskap er et begrep som benyttes om aksjeselskap hvor man gjennom vedtektene har satt det vanlige målet om avkastning til side for å ivareta et bestemt formål uten at dette skal gå på bekostning av aksjelovens krav til sunn forretningsdrift. Et slikt bestemt formål kan for eksempel være av sosial eller miljømessig art, men kan også handle om forskning eller andre ikke-økonomiske interesser eierne måtte ha.
Ideelle aksjeselskap er juridisk sett ikke en egen organisasjonsform og er i likhet med vanlige aksjeselskap underlagt aksjeloven. Innenfor sosialt entreprenørskap er ideelt aksjeselskap en organisasjonsform som ofte blir brukt. Selskapsformen nevnes som et alternativ til stiftelse i forslag til ny stiftelseslov. Aksjelovens minstekrav til vedtektene forutsetter indirekte i § 2-2 at et aksjeselskap i vedtektene kan bestemme at selskapets overskudd skal gå til andre enn aksjeeierne. Et aksjeselskap behøver derfor ikke å ha til formål å skaffe aksjeeierne økonomisk utbytte. Det er også praksis for at overskuddet i slike aksjeselskaper unntas beskatning, på samme måte som tilsvarende stiftelser.
Arne Bakke
Arne Bakke (født 8. juni 1977) er en norsk billedkunstner fra Førde i Sunnfjord som bor i Arna bydel i (Bergen kommune). Arne Bakke er utdannet med mastergrad i kunst fra Kunsthøgskolen i Bergen i 2006.
Fra 1. august 2015 er han rektor ved Kunstskolen i Bergen.
Oslo kommunale leieboerorganisasjon
Oslo kommunale leieboerorganisasjon (OKL) er navnet på den kommunale leieboerforeningen i Oslo.
Eksterne lenker
Oslo kommunale leieboerorganisasjon
Torleif T. Dalseide
Torleif T. Dalseide (født 19. februar 1959) har vært ordfører (V) i Ål kommune i Buskerud fra 2003 til 2011. Han overtok da etter Senterpartiets Ingvard Solberg. Dalseide ble enstemmig valgt til vervet.
Gjumush vannkraftverk
Gjumusj vannkraftverk, også kjent under navner Argel, er en demning med vannkraftstasjon i elva Hrazdan i Armenia.
Anlegget har turbiner med installert vannkraftproduksjon på 224 MW. Kraftverket er dermed landets kraftigste målt etter installert effekt.
Kluzz
Kluzz er et norsk magasinprogram for ungdom som gikk på NRK-TV fra 1985 til 1988. Programmet tok opp aktuelle ungdoms-relaterte emner og sendte også en del popmusikk. Programmet var en del av Ungdomsredaksjonen, gikk en gang i måneden.og ble sendt vekselvis med Diskuteket og en del andre enkeltprogrammer for ungdom. Målgruppen var ungdom mellom 14 og 24 år.
Programmet gikk på onsdager og ble den første tiden ledet av Connie Barr, Hanne Kirsebom Pettersen og Terje Myklebost. Myklebost var også programansvarlig, sammen med Eivind Aaeng. Bjørn Haavind var prosjektleder.
Innhold
Kluzz var først og fremst et studiobasert program, men sendte også en del innkjøpte og egenproduserte innslag av forskjellig art, blant annet musikkvideoer. De hadde også faste spalter. En av disse het «Satt på spissen», som var innslag hvor ungdom kunne si sin hjertens mening. En annen spalte var «Du spør», der ungdom kunne får svar fra fagfolk på forskjellige emner. En tredje var kalt «I stolen». Her skulle en aktuell gjest utspørres av ungdom over et aktuelt tema. Redaksjonen sendte også ut reportere for å besøke ulike ungdomskulturer rundt om i landet. Hver episode hadde forøvrig ett gjennomgangstema som satte sitt preg på den enkelte sendingen. Det ble også sendt noen ekstrautgaver med bare musikk. I 1986 kjørte redaksjonen en «Stump røyken»-kampanje som var fordelt på åtte korte spesialprogrammer. Kampanjen var i hovedsak rettet mot programlederne selv. I starten var Kluzz et program med forholdsvis mye alvor og debatt. Dette ble det noe nedtonet etter at NRK høsten 1985 lanserte ungdomsprogrammet Diskuteket.
Programredaksjonen bestod av en gruppe på ni personer. I tillegg hadde de en rådgivergruppe på 15 ungdommer fra forskjellige miljøer. Robert Stoltenberg var også tilknyttet redaksjonen. Første program ble åpnet av daværende kulturminister Lars Roar Langslet.
Det ble i alt sendt 33 ordinære programmer av Kluzz samt en del spesialprogrammer.
Programmet hadde rundt en million seere.
Kluzz etterfulgte ungdomsmagasinet Flimra og ble i 1989 etterfulgt av VVP.
Gjester
Kjente personer som var gjester i programmet.
Elin Rubensson
Elin Rubensson (født 11. mai 1993) er en svensk fotballspiller.
Hun representerte Sverige under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun tok sølv i kvinnenes turnering.
Dalby stift
Dalby stift ble opprettet i 1060 da Roskilde bispedømme ble delt i tre nye bispedømmer.
Aïssey
Aïssey er en kommune i departementet Doubs i Bourgogne-Franche-Comté-regionen øst i Frankrike. Kommunen ligger i kantonen Baume-les-Dames som tilhører arrondissementet Besançon.
Museumsdorf Niedersulz
Museumsdorf Niedersulz er et friluftsmuseum i Østerrike som viser tradisjonelle bygninger og arkitektur fra distriktet Weinviertel. Det ligger i landsbyen Sulz im Weinviertel, omtrent 45 km nord for Wien i provinsen Niederösterreich.
Landsbymuseet er formet som en "rekke-landsby"; landsbyens gårder ligger inn mot en landsbygate. Dette er en tradisjonell form for bosetting som går tilbake til år 1000. Husene langs landsbygaten er rektangulære i form og består av en boenhet, fjøs og stall, et avlangt skur og et uthus som også avgrenser baksiden av eiendommen.
På museet foregår det demonstrasjoner av tradisjonelle håndverk og husflidsteknikker. Husdyr er det også på museumsområdet.
Sørøya
Sørøya kan referere til to øyer:
Han Andi
Keiser Ān av Hàn (tradisjonell kinesisk: 漢安帝; forenklet kinesisk: 汉安帝; hanyu pinyin: Hàn Āndì; født år 94, død 30. april 125 i Wancheng), født Líu Hù (劉祜), posthumt navn Xiàoān (孝安;), var den sjettekeiseren av det senere kinesiske Han-dynastiet, kjent som det senere Han eller Det østlige Han-dynasti, fra 106 til 125.
Bakgrunn
Han var barnebarnet til keiser Han Zhangdi.
Da enkekeiserinne Deng Suis stesønn, spedbarnet Han Shangdi, overtok tronen i 105, holdt hun hans tolv år gamle fetter Líu Hù i hovedstaden Luoyang for å sikre tronfølgen i tilfelle barnekeiseren skulle dø.
Keiser
Prins Hù overtok tronen da Shangdi døde i september 106, men Deng Sui fortsatte som regent helt til hennes død i 121. Samtidig ble landet plaget av tørke, og bøndene gjorde opprør. Enkekeiserinne Deng var en dyktig herskerinne. Naturkatastrofene og krigene mot qiang- og de sørlige xiongnu-barbarene klarte hun å ta seg av rimelig godt. Hun gjennomførte dessuten mange reformer innen strafferetten i riket.
Keiser An synes å ha hatt minimal innflytelse på styre og stell. Han kom imidlertid under sterk personlig innflytelse fra hoffevnukkene Jiang Jing (江京) og Li Run (李閏), og enda mer under sin amme Wang Sheng (王聖). Han var også sterkt influert av sin favorittkonkubine Yan Ji (閻姬). Han gjorde henne til keiserinne i 115, selv om hun hadde forgiftet en av hans andre konkubiner, konkubine Li, som var moren til hans eneste sønn, Liu Bao (劉保) tidligere samme år. Selv om disse folkene var uten reell makt så lenge eknkekeiserinne Deng levde, planla de å gripe makten så snart hun var ute av bildet. Enkedronning Deng var i noen grad klar over disse planer og var krenket; det skuffet henne også at keiser An, som hadde vært et kvikt og intelligent barn, hadde neglisjert sine studier og bare interesserte seg for drikking og kvinner. Det antas at hun på et tidspunkt overveiet å sette ham til side og erstatte ham med han fetter Liu Yi (劉翼), prinsen av Pingyuan. Men hun bestemte seg til slutt for ikke å gjøre dette.
I 120 utpekte keiser An sin eneste sønn, prins Bao, til kronprins.
Keiser An kom altså først til personlig makt i 121, da enkekeiserinnen døde. Da var han 28 år gammel. Qiang- og xiongnu-opprørene blusset straks opp igjen, og skulle plage resten av hans levetid. På grunn av beskyldninger som var blitt rettet mot Deng Sui fjernet keiseren etter sin maktovertakelse alle hennes slektninger fra deres embeder og tvang flere av hennes familiemedlemmer til å begå selvmord.
I sin regjeringstid bekymret han seg lite om statsstyret; den slags overlot han for det meste til sine evnukker og til sin hustru. Selv nøt han luksuslivet og gav seg hen til alkoholen.
Da keiser Ān døde i 125 i Wancheng (宛城 - dagens Nanyang) på en reise, var han bare 31 år gammel.
Johannes Heggland
Johannes Andreas Martin Heggland (født 29. juni 1919 i Tysnes, død 24. januar 2008 i Tysnes) var en norsk forfatter, bonde, ordfører og kulturarbeider.
Heggland ble født som den yngste av elleve søsken, og var det meste av livet bosatt i hjembygda. Han tok middelskole og noe korrespondanseundervisning i ungdommen. Han debuterte i 1941 med romanen Folk under fjell, utgitt på Noregs Boklag. Han byttet til Gyldendal forlag i 1950. Han har skrevet nærmere 70 bøker: samtidsromaner, bygderomaner, historiske romanserier, drama, historiske spel, bygdebøker, ungdomsromaner, barnebøker og noveller. Barnebøkene Folket i dei kvite båtane og Den forfylgde er også dramatisert som hørespill for NRK Lørdagsbarnetimen.
Heggland var allerede en anerkjent forfatter da han i 1981 innledet en ny periode i forfatterskapet som innebar et vesentlig løft i popularitet: historiske romanserier, basert på lokal historie fra Sunnhordland, og skildring av sterke kvinner, skrevet med tydelige innslag av dialekt.
Heggland var ordfører i Tysnes 1956–59 og 1968–71, og satt i alt 28 år i kommunestyret. I 1953 var han en av initiativtagerne til lokalavisen Tysnes.
Han var fagkonsulent ved Den Nationale Scene, styremedlem i Den norske Forfatterforening, formann i Den norske forfatterforening (1982–85), medlem av Nordisk råds priskomite (1983–86), medlem av Den norske forfatterforenings litterære råd, medlem av Norsk språkråd og styremedlem i Riksteatret. Han mottok i en lengre periode Statens Kunstnerstipend. Forfatterskapet hans er belønnet med en rekke priser. Heggland ble 15. juni 2005 utnevnt til Ridder av første klasse av St. Olavs Orden for sin innsats for norsk kulturliv, og da særlig hans kjennskap til og framstilling av norsk bygdeliv.
Nedžad Husić
Nedžad Husić (født 15. september 2001) er en bosnisk taekwondoutøver.
Han representerte Bosnia-Hercegovina under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 5.
Bratsberg gård
Bratsberg gård ved Skien i Telemark var en norsk herregård, blant annet knyttet til familien Cappelen.
Gården var i sagatiden eid av bl.a. lendermennene Dag Eilivsson og Gregorius Dagsson. Dag fikk antakelig bygd den nærliggende kirken på Kapitelberget som nå eksisterer som ruin, og som hørte til gården. Sammen med Bratsberg gård hørte også omfattende jordeiendommer. I 1156 ble Gregorius Dagsson overfalt på gården av Øystein Haraldsson, som også brente gården. Bratsberg gård lå fra 1398 under Gimsøy kloster, men eiendommen var kommet under kronen iallfall fra 1400-tallet. Etter brannen på Gimsøy kloster i 1546 ble gården brukt som residens for lensherrer i Bratsberg amt (som stort sett tilsvarer dagens Telemark), blant annet Iver Jensen «Jernskjegg», før han kjøpte Fresje ved Larvik, samt de opprinnelig danske adelsmennene Peder Bildt og Ove Gjedde (død 1660). Fra Ove Gjedde og ektefellen Dorthe Urne finnes i Gjerpen kirke to messing lysestaker med deres slektsvåpen (disses våpen finnes også i Tjølling kirke).
I lenstiden hadde bøndene i Gjerpen arbeidsplikt på eiendommen for lensherren.
Gården har hatt en bebyggelse som storgård fra middelalderen, med flere hus bygd av tømmer og rundt et gårdstun. I lange tidsrom var bebyggelsen dårlig vedlikeholdt og mindre egnet som bolig for lensherrene. I stedet bodde lensherren i kronens gård på Eidet i Skien, mens Bratsberg tjente som "ladegård" eller "avlsgård". I 1640 måtte Ove Gjedde la utføre store utbedringer og moderniseringer av bebyggelsen på Bratsberg. Allerede hans forgjenger Eiler Urne hadde funnet bebyggelsen så dårlig at han mente den var ubeboelig. På 1800-tallet eksisterte det en to etasjes hovedbygning i treverk. Den ble revet og i 1880 ble det oppført en ny hovedbygning i sveitserstil, etter tegninger av ingeniør Johan Christie som eide «Lagmannsgården» ved Skien. Den nye, store hovedbygningen brant ned i 1911 og ble ikke gjenoppbygd.
Kongen solgte i 1662 Bratsberg sammen med Gjemsø kloster til lensherren, general Jørgen Bjelke. Denne solgte snart eiendommene til Christoffer Gabel, som i 1666 solgte dem til admiral Cort Adeler. Eiendommene ble holdt sammen og solgt av Adelers etterkommere til eidsvollsmannen Didrich von Cappelen (død 1828), Skien. Ved arveoppgjøret etter Cappelen, ble Bratsberg og Gjemsø skilt fra hverandre. Bratsberg ble arvet av hans datter Marie Elisabeth (død 1834), gift med Christopher H. Blom (død 1879) fra slekten Blom. Deres sønn Didrik Cappelen Blom (1834–94), eide og bodde på gården, samt fikk oppført den nye hovedbygningen i 1880. Han var far til Dorothea Blom, gift med godseier Harald Løvenskiold (1868–1934).
Didrik C. Bloms sønn, cand.jur. Christopher Blom (1870-1909), delte opp eiendommen og solgte den som bruk, parseller og tomter. Christopher Blom solgte hovedbygningen til amtmann Viggo Ullmann. Bratsberg amt overtok hovedbygningen etter Ullmanns død, men den sto tom da den brant i 1911. Idag eksisterer ikke lenger eiendommen som gårdsbruk og herregård.
Javier Marías
Javier Marías Franco (født 20. september 1951 i Madrid i Spania, død 11. september 2022 i Madrid ) var en spansk forfatter, skribent og oversetter.
Bakgrunn
Marías var sønn av filosofen Julián Marías. Hans mor Dolores Franco var oversetter og redaktør av en antologi av spansk litteratur. Faren bekjente seg til den spanske republikk, og ble av den grunn forfulgt av Franco-regimet, tidvis fengslet, og ilagt yrkesforbud.
Han tilbrakte deler av oppveksten i USA hvor faren underviste ved et universitet. Han vokste opp i et hjem fylt med bøker, kunst og samtaler. Tre av brødrene hans kom også for å vie seg til kunstneriske yrker.
Forfatter, oversetter
Etter å ha tilbrakt tid i Paris kom hans andre roman, Travesía del horizonte (1973), en eventyrhistorie om en ekspedisjon til Antarktis. Etter å ha studert ved Universidad Complutense i Madrid, begynte Marías å oversette engelskspråklige romaner til spansk. Hans oversettelser inkluderer verker av John Updike, Thomas Hardy, Joseph Conrad, Vladimir Nabokov og Robert Louis Stevenson.
For sin oversettelse av Laurence Sternes Tristram Shandy ble han tildelt en nasjonal oversettelsespris i 1979. Mellom årene 1983 og 1985 underviste han i spansk litteratur ved Oxford University.
Ved siden av arbeidet som oversetter fortsatte Marías å skrive romaner, og med sin femte roman El hombre sentimental fra 1986, kom han frem til sin karakteristiske fortellerstil som det tok mange år å utvikle, en forseggjort reflekterende prosa preget av lange kronglete setninger.
Marías fikk sitt gjennombrudd i 1989 med romanen Todas las almas, som er inspirert av tiden han tilbragte ved Oxford University. Hans arbeid har hatt stor suksess med både lesere og kritikere, og er oversatt til mer enn førti språk.
Romantrilogien Tu rostro mañana (2002–2007), en spionroman og skildring av Spanias mørke fortid, regnes som Marías mesterverk. I tillegg til romaner og oversettelser skrev han også essays, noveller og var i mange år spaltist i El País.
Marías ble valgt inn i Det kongelige spanske akademi - Real academia española - i 2006. Han ble ofte nevnt som en kandidat til Nobelprisen i litteratur.
Han døde i september 2022 i en alder av knapt 71 år som følge av en covid-19-relatert lungebetennelse.
Geir Schau
Geir Schau (født 5. mai 1960) er en norsk programleder fra Manglerud i Oslo. Han jobber i Radio Norges morgenshow Morgenklubben med Loven & Co. Han har også en podkasten Langkjøring med Geir Schau, sammen med Bo-André Hagen.
Geir Schau vokste opp på Manglerud i Oslo. Schau er utdannet biloppretter og gikk i lære hos Møller på Lørenskog, etter det jobbet Schau på bilverksted i Sagveien. Utover 1990-tallet ble Schau kjent som bileksperten "Glenn Rodney Skog" og jobbet da i NRK, der han spilte diverse roller i Søsterens verden og Direkte lykke. Han spilte også den håpløse kjæresten til Anne-Kat. Hærland i Bla, bla, bla. Han har tidligere vært med i Herreavdelingen med figuren Glenn Rodney Skog, og Palme ved reisens slutt i NRK. Han var skuespiller i filmene Fridtjofs jul, Børning 2 og Børning 3.
Schau er også forfatter av humorbøkene Geirs juleevangelium, Geirs groviser, Geir hyttegroviser og Geirs folkeeventyr.
Mosvik
Mosvik er en tidligere kommune i Nord-Trøndelag. Den ble opprettet 1. januar 1901, da Mosvik og Verran ble delt i de to kommunene Mosvik og Verran.
Fra 1. januar 2012 er Mosvik en del av Inderøy kommune. Kommunen hadde et areal på 218 km². Kommunesenteret var Mosvik.
Mosvik ligger på en halvøy på innlandssiden av Fosenhalvøya med landegrense mot Leksvik i sør og land- og sjøgrense mot Verran i vest og nordvest. Den tidligere grensen mot Inderøy i øst var en sjøgrense gjennom Skarnsundet. Hovednæringene er jordbruk og skogbruk, og historisk sett har skogbruk, sagbruk og jektefart med ved og trelast vært viktig. Mange pendler ut av Mosvik.
Mosvik er langrennsløperen Petter Northugs fødested. En av verdens største skråkabelbruer, Skarnsundbrua, går over Skarnsundet mellom Mosvik og Inderøy.
Geografi
Halvøya består av skogkledte åser med morenegrunn med stort innslag av torv og myr. To åsrygger løper i nordøstlig retning, på hver sin side av elva Mossa og fylkesvei 755. De høyeste toppene er Storknuken (502 moh) på den sørligste ryggen og Bjørnakammen (414 moh) på Røsheia på den nordlige ryggen. Det er bart fjell over 380 moh. De bratte liene på østsiden av halvøya består av forvitringsdekke.
Marin grense er 160 moh. og marine avsetninger i Mosvik sentrum og innover mot Åringgrenda når opp til ca. 100–120 moh, mens det når opp til 160 moh i de slakeste liene i Framverran i nord.
Meltingvatnet (217 moh) er regulert med Mosvik kraftverk siden 1984. Elva Mossa renner om lag 12 km nordøstover fra Meltingvatnet og ut i Trondheimsfjorden ved Mosvik sentrum. Sjøen Langen (191 moh) renner inn i Mossa ved Lille Meltingen.
Elva Slira renner ca. 4 km nordøstover fra drikkevannskilden Stordalsvatnet (167 moh) ut i fjorden ved Nervika sør for sentrum. I nordvest ligger innsjøene Hindbergvatnet (132 moh), Røsvatnet (146 moh) og Vennesvatnet (208 moh) som har utløp vestover til Verrasundet. I sørøst ligger Ålvatnet (240 moh) og Torsvatnet (273 moh), som begge har utløp sørover til fjorden. Kaldalselva (11 km) er det lengste vassdraget i sørøst; her har det tidligere vært fløting, til tross for det bratte terrenget.
Giplingøya dyrefredningsområde i Beitstadfjorden ble opprettet i 2003 «for å ta vare på et viktig leveområde for sjøfugl i en region med stor menneskelig aktivitet», mens Torsvatnet vurderes vernet som naturreservat. Naturreservatene Skavdalen og Kammen og Kalddalen ble opprettet i desember 2017.
Samfunn
Det er bosetting i Mosvik sentrum, og i grendene Åsbygda, Venneshamn, Framverran og Trongsundet. Det er fem grunnkretser i Mosvik. De tre første grunnkretsene tilsvarer «gamle Mosvik kommune» (1901-1967), mens de to siste utgjør delen som ble overført fra Verran til Mosvik i 1968.
I Mosvik sentrum ligger skole, barnehage, Vinje bruk og Mosvik kirke.
Mosvik vekslet mellom samarbeid nordøstover med Inderøy og sørvestover med Fosen og Leksvik. I og med bruforbindelsen over Skarnsundet i 1991 og vedtaket om kommunesammenslåing i 2010 ble samarbeidsretningen avgjort østover. Fylkesvei 755 går gjennom Mosvik mellom Vanvikan i Indre Fosen og E6 ved Røra. Skarnsundbrua ligger på FV755.
Religion
Mosvik sogn i Den norske kirke har den samme utstrekning som kommunen hadde. Det hører til Stiklestad prosti i Nidaros bispedømme.
Det er to kirker i sognet. Mosvik kirke fra 1884 dekker «gamle Mosvik kommune». Vestvik kirke fra 1905 betjener Framverran. Det finnes også bedehus og en frikirkemenighet. Religionssosiologisk går det en grense mellom Framverran, som er preget av folkekirkelig kristentro, og «gamle Mosvik» som også er preget av bedehusnær og frikirkelig kristentro.
Skole
Mosvik har fra 2010 én barneskole. Ungdomsskoleelevene går fra høsten 2010 på Inderøy ungdomsskole på Straumen. Inntil 2010 hadde Mosvik to skoler: Fra 1992 til 2010 gikk 1.–4. klasse på Framverran skole, mens 5.–10. klasse gikk på Mosvik skole.
Næringsliv
Hovednæringene er jordbruk og skogbruk, med Vinje bruk som den største jord- og skogeiendommen.
Skogavvirkningen hadde i perioden 2001–2010 en årlig bruttoverdi mellom 5 og 7,2 millioner kroner og utgjorde årlig mellom 14 300 og 21 800 m³; det meste var gran, og virket gikk med omtrent like store andeler til sagbruk og tremasse.
Lorentsen Trevarefabrikk ble etablert i 1923. Den er videreført i Norsk Limtre AS, som ble etablert i 1979 som produsent av limtre. Nordlamell AS ble etablert 2. oktober 2007, og har overtatt limtrefabrikkens tidligere navn. Norsk Protein AS har fabrikklokaler i Kvennavika ved Skarnsundet. Fabrikken foredler slaktavfall til dyrefor og gjødsel. Leksværingen Bjørn Lyng startet Elsafe International i 1978 på industriområdet i Nervika. Virksomheten flyttet til Leksvik i 1997.
Det har vært to sparebanker i Mosvik. Mosvik Sparebank (1862-1988) og Verran Sparebank (1907-2006). og fusjonerte med Grong Sparebank i 2006.
Inntil 1600
Helleristningene i Kvennavika er det eldste sporet etter menneskelig liv og virksomhet i Mosvik. De tolv fiskefigurene, som alle antagelig forestiller kveite, er den største samling bergkunst med fiskemotiv i Norden. Det er flere små funn av ulike fornminner i Mosvik. ''«Av de funn som er gjort, kan en slutte at folk har levd og virket her i Mosvik gjennom yngre steinalder. De har livberget seg ved fiske, jakt og litt jordbruk.» Ved utgangen av eldre jernalder fantes det «heller få gårder i Mosvik … sannsynligvis omkring ti. Noen lå ved utløpet av Mossa, men det var kanskje ikke flere enn Grande, Berg og Vinnan. I Framverran fantes i alle fall Grande og Vennes, kanskje flere».'' Omkring år 1000 kan det ha eksistert noe over 30 gårder i Mosvik.
Mosvik er første gang nevnt i Olav den helliges saga kapittel 39 i Heimskringla, der det kort nevnes at Svein Jarl i 1015 gjemte seg for Olav på vei ut fjorden, tett inn under land. I 1304 kom et norsk skip ved navn «Grandebussa» fra Nidarholm kloster til Lynn i England. En busse var et middelaldersk lasteskip, og skipet kan ha hatt navn fra en av Grandegårdene i Trøndelag, mest sannsynlig Grande i Framverran, ifølge Ole Nordgaards bok Stod i fortid og nutid.
I middelalderen skal Mosvik ha vært et skipreide innenfor Skøynafylket sammen med Ytterøy og fire skipreider i Skogn, dette ifølge Aslak Bolts jordebok. Mosvik var en av de bygdene i Inn-Trøndelag som senest ble reetablert etter Svartedauen; mens det fantes 49 navnegårder ca. 1340, var bare 16 i drift ca. 1520. Andel ødegårder omkring 1520 var 67 %, mens bygder som Inderøy (28 % ødegårder) og Verdal (32 % ødegårder) raskere ble reetablert.
Mosviks eldste kirke skal ha stått i grenda Markabygda nær Meltingvatnet på grensen mellom Mosvik, Leksvik og Verran. Det var en stavkirke av ukjent alder som ble revet på 1500-tallet, hvoretter materialene fra denne ble brukt til kirkene i Mosvik og Ytterøy. Mosviks neste kirke, som ble bygget ved Vinje bruk på 1500-tallet, ble revet i forbindelse med at den nye ble bygget i 1884. Den ble beskrevet av Gerhard Schøning i 1774: «Kirken, som staar paa Gaarden Vingan, er en vel ei stor, men smuk Træe-Bygning, anseelig høi, og opført som en af de gamle Stav-Kirker.» Det er bevart flere elementer av kirkeinventar fra middelalderen: fra ca. 1225–50, en treskulptur av Maria med barnet fra samme periode og en skulptur av St Mikael med dragen fra før 1350. Alle disse tre eies av Vitenskapsmuseet i Trondheim, men kopier finnes i Mosvik kirke.
Fra 1600. Skog og jekter
Vinje bruk er den største gården i bygda, og sannsynligvis den eldste. Den omtales i Aslak Bolts jordebok i 1432. Gården har gjennom tidene drevet sagbruk, mølle, meieri og annen industri ved siden av jordbruk og skogbruk. På 1600- og 1700-tallet fantes det i alt åtte sagbruk i bygda, hvorav flere ble eid og drevet av handelsmenn i Trondheim. Produksjon av trelast og kippved for salg ved jektefarten i Trondheim var lenge den sentrale næringsveien i bygda, i tillegg til selve byggingen av jektene og salg av jekter. På 1600-tallet ble det også drevet saltbrenning fire steder i bygda.
Utviklingen av sagbrukene på 1600-tallet skapte salg av trelast og økt transportbehov, og behovet for jekter vokste fram til en storhetstid på 1800-tallet, og bidro blant annet til framveksten av Steinkjer by med utgangspunkt i sagbrukene. Jektfart og jektebyggingen skjøt fart på 1700- og 1800-tallet; og «ved hundreårsskiftet i 1800 var Inderøy og Verran de fremste jektbygdene og Verran og Mosvik var de bygder hvor det ble bygd flest fartøy.» I femårsperioden 1856–60 ble det bygget 75 jekter i Inderøen fogderi, hvorav 34 ble bygget i Ytterøy/Mosvik og Verran. «På Stor-Grande i Mosvik ble det i 1860–1890-årene bygd om lag 40 jekter, hvorav de fleste ble solgt til Nord-Norge.» Jektevirksomheten omfattet både båter for salg, båter til bruk i egen fraktevirksomhet, og båter som ble solgt nærmest på impuls under vanlige frakteoppdrag, dersom det fantes en kjøper.
Virksomheten på Vinje bruk på 1800-tallet skapte etterspørsel etter arbeidskraft, og mange kom fra Gudbrandsdalen og bygde seg husmannsplasser i Mosvik. På 1800-tallet var det også stor utvandring til Amerika, og fra 1860 til 1920 utvandret over 700 fra Mosvik og Framverran.
1837. Kommuneinndeling
Ved innføringen av formannskapslovene i 1837 var Mosvik en del av Ytterøen herad. Dette var i samsvar med den eksisterende inndelingen i kirkesogn, som er kjent tilbake til 1500-tallet.
I 1867 ble Mosviken og Verran herred skilt ut fra Ytterøen, og denne enheten eksisterte til 1901, da den ble delt i de to kommunene Mosvik og Verran. Delingen i 1901 gikk gjennom den senere Mosvik kommune, slik at den nordlige delen mot Verrasundet og Framverran tilhørte Verran kommune. Verran kommune på sin side ble i 1964 slått sammen med Malm kommune. Etter etablering av veiforbindelse mellom Kjerringvik og Framverran ble området langs Verrasundet og Framverran overført til Mosvik i 1968. Endringen var i tråd med den gjennomgående tenkningen ved kommunesammenslåingene på 1960-tallet: overgang fra sjøveis kommunikasjon til veier. Ytterøy prestegjeld ble nedlagt i 1970. Ytterøy sokn ble da overført til Levanger prestegjeld og Mosvik sokn til Inderøy prestegjeld.
Inntil 1979 utgjorde Mosvik og Ytterøy ett lensmannsdistrikt. Fra 1979 til 2011 hadde Mosvik felles lensmann med Leksvik. Fra 1924 utgjorde Mosvik og daværende Verran ett distriktslegeområde. Senere hadde Mosvik blant annet samarbeid med Leksvik om kommunelege.
Anno 1900
Næringslivet i bygda anno 1900 har blitt analysert i jubileumsberetningen for Verran sparebank, med utgangspunkt i folketellingen for 1900: Størst betydning i distriktet vårt hadde likevel jektebygging og jektefart. I 1900 var det 32 personer som oppga «jekteskipper» og/eller «jekteier» som yrke, mens om lag 50 personer var jektmatros. I tillegg kommer andre yrker som hørte sjøfarten til: 3 båtbyggere, 3 bryggemenn og 3 fiskehandlere. Noen av skipperne var gårdeiere ved siden av, noen var «gårdmannssønn og jekteskipper» og så nok på jektefarten som en mellomspill inntil «han far» tok føderåd og junior kunne ta over gården. Bemerkelsesverdig nok var to av jekteskipperne husmenn.
Jektefarten var imidlertid på nedtur omkring 1900. I 1905 ble jernbanen ført fram til Steinkjer / Sunnan, og med det var fjorden i ferd med å tape sin betydning som transportvei og ferdselsåre.
Det er mye folkeminne om rovdyr i Mosvik. Sist gang det ble skutt en bjørn i Mosvik var i 1907, men i 1917 ble det igjen vedtatt skuddpremie på ulv – uten resultat.
Mot nåtid – kraft og kommunikasjon
I 1900 ble det tatt i bruk en rikstelefonlinje mellom Mosvik og Leksvik, via Markabygd, med en sentral ved Vinjesjøen. Telefonlinja utover Åsbygda ble finansiert med basarer, i første rekke til Saltvikhamn. I 1912 ble linjen deretter utbygd til Skavlen, Trosed nedre og Slipet. Telefonen ble automatisert på midten av 1900-tallet, og Mosvik telefonsentral ble samtidig nedlagt.
Kommunen kjøpte sitt første administrasjonsbygg nær Vinjesjøen kai i 1924. Her var det lokaler for sykepleier, lege, folkebibliotek og kommunestyremøter.
Det gikk rutebåter langs Trondheimsfjorden fra 1850 til 1974, med anløp i Venneshamn, Vinjesjøen (Mosvik sentrum) og Saltvikhamn. De første rutebåtene var dampskip, og området ble bl.a. trafikkert av dampskipene DS «Nidelven», DS «Erik Jarl» og DS Indherred.
Mosvigen poståpneri ble opprettet 1858, underlagt Trondhjem, med virksomhet fra 1. mars 1859. I 1859 ble posten til og fra bygda befordret med dampskipene DS «Nordcap», DS «Gler» og DS «Prinds Gustav». I poststedsfortegnelsen fra 1889 var navneformen endret til Mosviken, og den 1. oktober 1921 til Mosvik. Poståpneriet fikk status som underpostkontor 1. november 1973, og postkontor C 10. desember 1976. Det ble nedlagt og erstattet av Post i butikk hos Coop Marked Mosvik i mars 2001.
Med etableringen av Innherredsferja i 1957 ble det mulig å frakte biler over fjorden. Bilvei mellom Mosvik og Leksvik ble åpnet omkring 1960, og i 1964 kom det vei mellom Kjerringvik og Venneshamn som knyttet Mosvik sammen med Framverran. Omkring 1970 kom det bilvei mellom Meltingen og Verrabotn. Ideen om Skarnsundbrua oppsto i 1972, og byggingen av brua ble gjennomført av et eget aksjeselskap og finansiert med bompenger. Brua åpnet 19. desember 1991, og var nedbetalt i 2007.
Kommunesammenslåing 2010–2012
Mosvik deltok i interkommunalt samarbeid gjennom Fosen regionråd fra 1988 til 2010, og hadde også flere interkommunale tjenester med nabokommunene Leksvik og Inderøy: Legetjenesten har vært drevet i samarbeid med Leksvik; PPT ble drevet i samarbeid med Leksvik og Inderøy; brannvesen i samarbeid med Inderøy og Steinkjer, og kulturskole i samarbeid med Inderøy. Samarbeidet i Fosen regionråd omfattet samfunnsutvikling, utviklingssamarbeid, hjemmeside og drift av indre tjenester: lønn, regnskap, skatteinnkreving og inkasso.
Kommunens ledelse vurderte at kommunen etterhvert ble for liten til å kunne tilby innbyggerne stabile og gode offentlige tjenester. Den 16. desember 2009 vedtok den å utrede sammenslåing med Inderøy. Motivene kan ha vært mange, men ét av dem var at «Fosensamarbeidet ikke hadde gitt de resultater Mosvik hadde håpa på, og samhandlingsreformen og etableringen av et distriktsmedisinsk senter på Ørlandet hadde kanskje vært siste dråpen i begeret for Mosvik». Inderøy og Mosvik hadde også samarbeidet om felles ungdomsskole fram til 1992, og ''«Skarnsundbrua fjerna avstandsulempene i stor grad. Da bompengene ble borte i 2007 ble enda et hinder fjerna».'' I en rådgivende folkeavstemning 30. og 31. mai 2010 stemte 58 % av innbyggerne i Mosvik ja til forslaget om å slå sammen Mosvik og Inderøy kommuner. 76,5 % av innbyggerne deltok i avstemningen, som var åpen for alle ned til 16 år. 295 stemte ja til sammenslåing, mens 214 stemte nei.
Sammenslåingen fant sted den 1. januar 2012. Den 9. mars 2011 ble det vedtatt å gi den nye kommunen navnet Inderøy med kommuneadministrasjonen liggende på Straumen i Inderøy. Kommunen fikk det nye kommunenummer 1756. Et servicekontor for Mosvik blir liggende i Mosvik skole. Fellesnemnda for kommunesammenslåing Mosvik-Inderøy vedtok også den 9. mars 2011 at den nye kommunen beholder Inderøys gamle kommunevåpen med fire flyndrer. Våpenet ble gitt følgende begrunnelse: ''«Motivet symboliserer fjordkultur fra tidligere historiske tider og fram til i dag – fra flatfisk på helleristningene i Kvennavika, til det tradisjonsrike flyndrefisket i Børgin. I tillegg symboliserer motivet de fire opprinnelige kommunene Mosvik, Inderøy, Sandvollan og Røra»''.
Ord og våpen
Mosvik er et gammelt bygdenavn, og ikke et gardsnavn. Navnet kommer fra elva Mossa [mos`sa], som renner gjennom bygda. Elvenavnet forklares vanligvis som avledet av «mose, myr». På 1800-tallet var det vanligvis skrevet Mosvigen, og etter 1917 ble Mosvik den offisielle skrivemåten. Bygdenavnet uttales som [må'ssvíka], og innbyggerne kalles mosbygg [må'ssbygg eller må'ssbøgg].
Kommunevåpenet var i sølv to grønne spisser. Våpenet ble godkjent den 13. juli 1984 og er tegnet av. Spissene symboliserer skogbruket, samtidig som man kan lese en M – kommunens initial – i snittet. Etter at Skarnsundbrua ble åpnet i 1991, ble spissene også tolket som bruas to tårn.
Tusenårssted
Helleristningene i Kvennavika var Mosviks tusenårssted.
Museer og kulturvern
Mosvik museum og historielag ble stiftet i 2018 gjennom sammenslåing av Mosvik historielag (stiftet 1980) og Mosviktun museumslag (stiftet 2011).
Mosvik museum består av gamle Grande skole (skole 1866-1964), husmannsplassen Nedre Nesset, som kommunen kjøpte i 1985 og som ble flyttet til museumsområdet i 2008, og Kaldalstua, som ble flyttet fra Kaldalen i forbindelse med utbygging av Mosvik kraftverk i 1984. Bygdebok for Mosvik utkom i 4 bind 2010–2016.
Aktiviteter
Mosvik Idrettslag (stiftet 1924) driver ski, friidrett, fotball, orientering, volleyball, trim og barneidrett. Fotballaget, som i 2013 spilte i sjette divisjon, spiller under navnet MILF. . Framverran idrettslag (stiftet 1922) driver med ski og trim. Laget har lysløype, trimløyper og skihytte på Røssheia.
Blandakoret Kor 2000 ble stiftet i 2000. Mosviksangen ble skrevet av Odd Tangstad i 1990.
Mosvik teaterlag ble etablert i 1970, og spiller både revy og komedier. Siden 2012 har laget satt opp forestillinger basert på bøkene om Martin Kvennavika.
Kulturpris
Kommunen delte fra 1999 ut et kulturstipend til ungdom, som ofte har gått til idrettsutøvere. Etter Sammenslåingen av Mosvik og Inderøy
Mågeli kraftverk
Mågeli kraftverk er et vannkraftverk ved Tyssedal i Ullensvang kommune i Vestland. Kraftstasjonen utnytter et fall på 610 meter fra Nedre Bersåvatn. Øvre Bersåvatn og Vendevatn er også regulerte som magasin.
Andrea Victoria Høgstmyr
Andrea Victoria Høgstmyr, født Gunnar Bjørnå Høgstmyr, er en norsk forfatter og vokalist i black metal-bandet Maskinskog. Høgstmyr identifiserer seg som ikke-binær og beskriver sin kjønnsidentitet som "gul". Hen debuterte med den dystopiske romanen Gi meg et sverd på Gyldendal forlag i 2011, og fulgte opp med boka Hermanubistan på forlaget Stålen Musikk & Event i 2021.
Mågeli kraftverk
Kraftstasjonen startet produksjonen i 1956. To aggregater med peltonturbiner leverte da 25 Hz strøm. Etter ombygging for produksjon av 50 Hz strøm i 1978 hadde hvert av aggregatene en ytelse på 15,5 MW, og midlere årsproduksjon var 171 GWh. Nye turbiner som kom på plass i 2000 økte ytelsen til 2 x 16,5 MW.
Eier er AS Tyssefaldene, som igjen eies av DNN Industrier AS (40%) og Statkraft (60%). Deler av konsesjonen for anlegget går ut i 2010.
Tyssefaldenes anlegg omfatter flere kraftstasjoner, og det samlede nedslagsfeltet er på 420 km². Tilsiget er på 820 millioner m³.
Fluer
Fluer (vitenskapelig navn Brachycera), er en underorden av tovingene. Den andre delgruppen er mygg. Tovinger har bare ett par vinger, det bakerste vingeparet mangler, og er erstattet av to svingkøller. Fluer har generelt bredere, kraftigere kropp enn mygg.
Det er 81 familier i Norge, med omtrent 3 000 arter. Fluer kan bli opp til et halvt år gamle.
Utseende
Fluene har en kroppslengde fra 1 mm til ca. 60 mm. Kroppen består av tre kroppsavsnitt, hodet, bakkroppen og brystpartiet. Kroppen kan ha flere stive børster (seta), og noen arter er delvis hårkledde. Fargene kan være alt fra svart til lyst gul, ofte i brungule nyanser. Men også noen er metallisk farget, en farge som oppstår ved lysbrytning.