cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Herman Willis
Arbeid og bakgrunn
I 2017 ga han ut boka Det norske folkemordet. Willis mener Quisling og NS-lederne ikke var nazister, og at var mangel på moral, som gjorde at NS-toppene godtok jødeaksjonen i Norge. Espen Søbye beskriver boken om holocaust (2017) som subjektiv i stilen, men saklig og faktabasert.
Willis har beskrevet seg selv som en «Israel-venn» og er selverklært sionist. Han har også kommet med kritikk av kristne som definerer seg som Israel-venner, og kritiserte i en artikkel i Dagbladet i januar 2009 forsøkene på kristning av jøder. Journalisten Morten A. Strøksnes hevder Willis forvrenger fakta i sin bok om Israel fra 2008.
Lyrikkåret 1336
Lyrikkåret 1336 er en oversikt over utgivelser, hendelser, prisvinnere og avdøde personer med tilknytning til lyrikk i 1336.
De hispanoamerikanske uavhengighetskrigene
De hispanoamerikanske uavhengighetskrigene (spansk: Las Guerras de independencia hispanoamericanas) refererer til de mange krigene som fant sted på starten av det 19. århundre – fra 1808 til 1829 – som resulterte i at mange tidligere spanske kolonier ble selvstendige, fra Argentina og Chile i sør til México i nord. Krigene starta i 1808 med juntaene i México og Montevideo. På den tida var junta navnet som ble brukt av flere lokale administrasjoner i Spania som et patriotisk alternativ til Joseph Bonapartes styre. I Amerika ble ordet brukt om de første selvstendighetsregjeringene som en reaksjon på utviklingen i Spania.
Bakgrunn
De latinamerikanske revolusjonene var inspirert av den franske og den amerikanske revolusjon på slutten av 1700-tallet. På slutten av 1700-tallet hadde det spanske Bourbon-regimet også innført mange upopulære reformer i Amerika. Opplysningstidens idéer var del av grunnlaget for revolusjonene. Disse idéene stimulerte sosiale og økonomiske reformer, frihandel, i Latin-Amerika.
I 1808 ble Spania invadert av Det første franske keiserdømmes styrker, og den spanske selvstendighetskrigen begynte som en del av napoleonskrigene. Spania ble isolert fra sitt imperium og var også selv uten styre. Det gikk nesten et år før spanjolene satte opp en provisorisk regjering, og mange amerikanere mente det var på tide at de skulle styre over seg selv. Krigingen i Europa ga kreolene en sjanse til å få selvstendighet fra Spania, en sjanse de brukte, og revolusjoner startet over hele det spanske Amerika.
Realistas
Rojalistene (realistas) i disse konfliktene var de amerikanerne og europeerne som støttet kong Ferdinand VII av Spania. Riktignok besto rojalisthæren av mer enn 90 % amerikanere. Hæren hadde to typer enheter, ekspedisjonsstyrker, organisert i Spania, og militsen, organisert i Amerika. Bare 11 % av militsen besto av hvite kreoler.
Etter Rafael del Riegos revolusjon i 1820 ble ikke flere spanske soldater sendt til Amerika. I 1820 var det kun 9954 spanske soldater i Amerika, og de utgjorde mindre enn 10 % av rojalisthæren. Bare halvparten av soldatene i ekspedisjonsstyrkene var europeiske. I slaget ved Ayacucho i 1824 var et sted mellom mindre enn 1 % og ca. 10% av soldatene europeere.
Libertadores
Frigjørerne (libertadores) var lederne for revolusjonene. De var i stor grad småborgerlige criolloer, dvs. folk født i Amerika med europeisk, spansk, bakgrunn, inspirert av liberalismen, som ledet soldater med blandet bakgrunn. Ofte hadde de hatt militær trening i Spania, ofte under den spanske selvstendighetskrigen mot Napoléons soldater.
I dag blir disse lederne sett på som nasjonalhelter i Latin-Amerika, som for eksempel José Gervasio Artigas i Uruguay. Mange endte opp med å bli presidenter, eksempelvis var Simón Bolívar president i fire forskjellige land; Venezuela, Gran Colombia, Peru og Bolivia. Enkelte av dem regnes som caudilloer – militære statsledere – som for eksempel Ramón Castilla. Steder og institusjoner over hele Sør-Amerika er oppkalt etter libertadorene.
De såkalte britiske legionene (Legión Británica eller legiones británicas) var en gruppe britiske og irske frivillige som sloss for amerikansk selvstendighet under Bolívar, og ble en viktig del av hæren hans. Til sammen besto de tre legionene av over et tusen frivillige, hvorav de fleste var britiske eller irske veteraner fra napoléonskrigene, men de inkluderte også enkelte tyske veteraner og lokale søramerikanere.
Sentral-Amerika
15. september 1821 erklærte en kongress bestående av sentralamerikanske criolloer sin uavhengighet fra Spania. Den faktiske selvstendigheten ble kortlivet, siden det mexicanske keiserriket annekterte området. Konservative ønsket de meksikanske okkupasjonsstyrkene velkommen, mens de liberale ikke kunne gjøre mye mot den meksikanske hæren. Da México ble en republikk, anerkjente landet sentralamerikanernes rett til selvstyre. 1. juli 1823 erklærte den sentralamerikanske kongressen full selvstendighet fra Spania, México og alle andre fremmede nasjoner, og innførte et republikansk system. Den mellomamerikanske føderasjon ble opprettet, men ble endelig oppløst i en borgerkrig mellom 1838 og 1840, og de seks statene ble selvstendige, selv om Los Altos snart ble annektert av Guatemala og Mexico.
Merk at Panamá var del av det spanske visekongedømmet Ny-Granada, og ikke Ny-Spania, og ble dermed en del av Gran Colombia og senere Republikken Colombia, og ikke Den av den mellomamerikanske føderasjonen.
Det nordlige Sør-Amerika
Selvstendighetsbevegelsene i det nordlige Sør-Amerika fikk en dårlig start i 1806. Den lille gruppen med utenlandske frivillige som den venezuelanske Francisco de Miranda tok med seg til sitt hjemland klarte ikke å starte et folkeopprør mot det spanske styret. De hvite kreolene i regionen ønsket en utvidelse av frihandel, som ville være en fordel for deres plantasjeøkonomi. Samtidig fryktet de at det ville komme en revolusjon som truet deres egen makt hvis det spanske styret ble fjernet.
Venezuelas kreolelite hadde velbegrunnet frykt for dette, siden en slik revolusjon hadde eksplodert i den franske kolonien Saint-Domingue, hvor et massivt slaveopprør i 1791 startet et generelt opprør mot plantasjesystemet og den franske myndigheten på øya. Ved inngangen til 1800-tallet hadde opprørerne knust det som hadde blitt regnet som en modellkoloni og skapt den selvstendige staten Haiti. Delvis inspirert av disse karibiske hendelsene startet venezuelanske slaver sine egne opprør i 1790-årene. Opprøret på Haiti ble en advarsel for eliten i de kakao-produserende områdene og i andre slavesamfunn i Amerika, på samme måte som det var et lyspunkt for slavene.
Venezuela
Venezuela erklærte seg selvstendig fra Spania 5. juni 1811, og selvstendighetskrigen begynte. I 1812 beseiret spanske styrker ledet av general Juan Domingo de Monteverde Venezuelas revolusjonshær, ledet av Francisco de Miranda som overga seg ved La Victoria 12. juli 1812, noe som ble den virkningsfulle slutten på Venezuelas første republikk.
Etter nederlaget i 1812 flyktet Simón Bolívar til Ny-Granada. Han dro senere tilbake med hæren sin, mens krigen hadde gått inn i en fryktelig blodig fase. Svarte og mulattoer fortsatte kampen etter at mye av aristokratiet hadde tatt avstand fra selvstendighetssaken. Eliten svarte med mistro og motstand mot folkets kamp. Bolívars styrker invaderte Venezuela fra Ny-Granada under det glimrende felttoget i 1813. Den grusomme kampen de utkjempet ble reflektert av deres motto guerra a muerte – krig til døden. Bolívars styrker beseiret Monteverdes hær i en rekke slag, tok Caracas 6. august og beleiret Monteverde i Puerto Cabello i september.
Siden lojalistene utkjempet krigen med like stor lidenskap og vold, kunne opprørerne bare oppnå kortvarige seiere. I 1814 led en sterkt forsterka spansk styrke en rekke nederlag for Bolívars styrker, før de beseiret Bolívar i et avgjørende slag ved La Puerta 15. juni, og tok Caracas 16. juni, før de igjen slo Bolívar ved Aragua 18. august i et slag som kostet spanjolene 2 000 av 10 000 soldater, og flesteparten av patriotenes 3 000 soldater. Bolívar og de andre lederne dro tilbake til Ny-Granada.
I april 1821 dro Bolívar igjen tilbake til Venezuela foran en hær med 7000 soldater fra Ny-Granada. I slaget ved Carabobo 24. juni knuste styrkene hans de spansk-kolonialske styrkene, og sikret venezuelansk selvstendighet, selv om fiendtlighetene fortsatte.
Colombia
Colombias selvstendighetskrig kan regnes fra 1810 til 1822. I Colombia kalles perioden fra 1810 til 1816 for la Patria Boba, eller det tåpelige fedrelandet. I denne perioden var det konstante kamper mellom ulike politiske grupperinger. En lignende utviking skjedde i Visekongedømmet Río de la Plata. Hver provins og også enkelte byer satte opp sine egne juntaer som erklærte selvstendighet.
I 1815 så det ille ut for selvstendighetsbevegelsene i Venezuela og over nesten hele Sør-Amerika. Samme år hadde en stor militærekspedisjon sendt av Ferdninand VII gjenerobret Venezuela og mesteparten av Ny-Granada. I 1816 mislyktes enda en av Bolívars invasjoner.
Så, i juli og juni 1819 dro Bolívar og Francisco de Paula Santanders sterkt begrensete hær gjennom Los Llanos og over Andes og inn i Ny-Granada. 7. august slo hæren hans på 3400 mann en spansk-amerikansk styrke på 2500 mann i slaget ved Boyacá. Våren 1820 tok Bolívars republikanske styrker Bogotá, og han ble deretter Gran Colombias første president.
Ecuador
I Ecuador fant det første anti-spanske opprøret sted i 1809, men først i 1820 fikk landet full selvstendighet som en del av Gran Colombia-føderasjonen, som Ecuador trakk seg ut fra i 1830. Luz de América var Quitos kallenavn, hvor det første opprøret mot det spanske styret fant sted. I slaget ved Pichincha 24. mai 1822, i nærheten av dagens Quito beseiret general Antonio José de Sucres styrker de spanske styrkene som skulle beskytte byen. Dette spanske nederlaget sikret Ecuadors frihet.
Det sørlige Sør-Amerika
Mesteparten av det sørlige Sør-Amerika, inkludert Argentina, Chile og Perú, utkjempet frihetskrigene sine under José de San Martín, El Libertador, en viktig politisk og militær leder. San Martín tjente også som Perús "beskytter" fram til det første parlamentet ble samlet. Han møtte Bolívar i Guayaquil 26. juli 1822, hvor de hadde fortrolige samtaler om planene for kontinentets fremtid.
Argentina
Argentinas frigjøringskrig ble utkjempet mellom 1810 og 1822 av argentinske patriotstyrker under Manuel Belgrano og José de San Martín mot det spanske monarkiets styrker. 9. juli 1816 møttes en forsamling i San Miguel de Tucumán, og erklærte full uavhengighet med en anskaffelse av en nasjonal grunnlov.
Chile
Chiles selvstendighetsbevegelse ble ledet av chilenskfødte criolloer som ønsket politisk of økonomisk selvstendighet fra Spania. Bevegelsen fikk riktignok ikke noen enstemmig støtte fra chilenerne, som ble splittet mellom dem som ønsket selvstendighet og dem som ville fortsette å være en spansk koloni. Det som startet som en elitepolitisk bevegelse mot deres koloniherre ende opp med å bli en full borgerkrig. Tradisjonelt blir denne krigen delt opp i tre deler: Patria Vieja, Reconquista og Patria Nueva; det gamle fedrelandet, gjenerobring og det nye fedrelandet. Selvstendigheten ble endelig sikret etter slaget ved Maipú i 1818.
Paraguay og Uruguay
Paraguay, da en provins i visekongedømmet Río de la Plata, oppnådde selvstendighet 15. mai 1811, etter en plan uttenkt av forskjellige nasjonalister, inkludert Fulgencio Yegros og José Gaspar Rodríguez de Francia.
I Uruguay ledet José Gervasio Artigas, som senere ble Uruguays nasjonalhelt, i 1811 et suksessfullt opprør mot spanjolene. I 1821 ble Provincia Oriental del Río de la Plata, dagens Uruguay, annektert av Brasil under navnet Provincia Oriental, Østprovinsen, før de erklærte selvstendighet 25. august 1825, etter flere tidligere opprør, og ble med i den regionale føderasjonen Río de la Platas forente provinser, dagens Argentina.
Perú
Peruanerne støttet rojalistene under Napoléons invasjon av Spania, da styrker fra Buenos Aires angrep øvre Perú og rojalistene mistet mye av makten sin i Amerika. Kreolopprøret i Huánuco i 1812 og opprørene i Cusco i 1814 og 1816, støttet av Buenos Aires' arméer, ble slått ned.
I årene etter frykt for indianske opprør, som Túpac Amaru IIs opprør i 1780-83, og under kommersielt og nasjonalistisk press fikk visekongene støtte mot Chile og Argentinas interesser. Visekongedømmet i Perú ble det siste stedet monarkistyrkene holdt i Sør-Amerika. Til slutt bukket det under for José de San Martín (1820-1823) og Simón Bolívars (1824) felttog. Mens San Martín ledet det militære landfelttoget, startet den nybygde chilenske marinen under Lord Thomas Cochrane et sjøfelttog mot den spanske marinen i Stillehavet. San Martín, som hadde fordrevet rojalistene i Chile etter slaget ved Maipú, og som hadde gått i land ved Paracas i 1820, erklærte Perús selvstendighet 28. juli 1821. Fire år senere vant Simón Bolívar en liten men moralsk viktig seier i slaget ved Junín. Senere samme år var det spanske monarkiet endelig slått etter slaget ved Ayacucho, som ofte regnes som selve slutten på uavhengighetskrigene.
Etter selvstendighetskrigen gjorde kreolsamfunnets forskjellige konflikter, særlig caudilloenes ambisjoner, landet organisering særs vanskelig. I løpet av de første 75 selvstendige åra, ble kun tre sivile presidenter: Manuel Pardo, Nicolás de Piérola og Francisco García Calderón. Etter splittelsen av Alto Perú i 1815, ble Republikken Bolivia grunnlagt. I 1837 ble Perú-Bolivia-konføderasjonen etablert, men den ble oppløst to år senere grunnet chilensk militærintervensjon.
Bolivia
Bolivia erklærte sin selvstendighet fra Spania i 1809, men det måtte 16 års kamp til før etableringen av republikken Bolivia.
Resultat
Seks land ble selvstendige som et resultat av disse krigene: I tillegg kom Paraguay, erklært selvstendig i 1811,  Den mellomamerikanske føderasjon, selvstendig etter Det meksikanske keiserrikets sammenbrudd i 1823 og  Uruguay, erklært selvstendig fra Brasil i 1825. I dag utgjør disse områdene 16 hispanoamerikanske stater.
Internasjonalt
På 1800-tallet møtte de nye amerikanske statene flere problemer da de utvilket økonominene sine. Selv om de nå var uavhengige fra Spania, så forble de økonomisk avhengig av Europa. Latinamerikansk land eksporterte sukker, biff, kopper og kaffe mot framstilte europeiske varer.
I USA fikk president James Monroe statssekeretær John Quincy Adams til å lage monroedoktrinen, som erklærte at De forente stater ikke tolererte europeisk innflytelse på den vestlige halvkule. Dette ble gjort for å beskytte friheten Bolívar og San Martín hadde kjempet for, og som en forholdsregel mot de europeiske maktenes flåtestyrker.
Storbritannias handel med Latin-Amerika hadde hatt en stor økening, slik at de støttet revolusjonene mot Spania, som hadde forsøkt å hindre brisik handel med Latin-Amerika. Britisk diplomatisk press var nok til å hindre Spania fra å seriøst prøve å skaffe seg kontroll over de tapte koloniene i de tidlige 1820-åra.
Atle Hamre
Atle Hamre (født 26. februar 1960 i Fana) er en norsk travkusk og -trener. Han var en profilert aktør og «kjendiskusk» i det norske travsportmiljøet på slutten av 1980-årene og i 1990-årene. Han står oppført med i alt 2003 seire i forskjellige løp. Hamre drev også med kjøp og salg av hester og skal ha vært involvert i importen av i alt rundt tusen travhester fra utlandet.
De hispanoamerikanske uavhengighetskrigene
I Hispano-Amerika
Simón Bolívar forsøkte å skape en pan-amerikansk regjering i Gran Colombia. Geografiske barrierer gjorde at dette ikke var mulig, i motsetning til hvordan de britiske koloniene i Nord-Amerika hadde blitt USA. Indre splittelser resulterte i kriger, og føderasjonen kollapsa. Siden så godt som alle ledere var fra militæret, caudilloer, var det også utallige revolusjoner. I tillegg er Latin-Amerika veldig kulturelt varierende.
Disse revolusjonene førte riktignok ikke til noen store sosiale endringer i samfunnet. Den tidligere spanske eliten ble i stor grad erstattet med criolloene. Bare i México ble det gjort et forsøk på større sosiale endringer, men det misslyktes på da det første keiserriket ble opprettet. Det at de tidligere makthaverne og de som hadde kjempet for rojalistene mistet sine posisjoner svekket også samfunnet.
Atle Hamre
Hamre ble dømt for pengeutpressing og trusler mot investorer i 2002 og 2008 og har sonet to fengselsstraffer for dette. I 2009 inndro Det Norske Travselskap (DNT) Hamres lisens på livstid og nektet ham adgang til travbaner fordi forbundet mente han hadde skadet travsportens omdømme.
De hispanoamerikanske uavhengighetskrigene
I Hispano-Amerika
Senere har Organisasjonen av amerikanske stater blitt lagd som et skritt på veien til Bolívars drøm. De søramerikanske landenes union hevder å fullføre denne drømmen.
Opprørere
Bildene viser José Gervasio Artigas, José de San Martín, Simón Bolívar, som sammen med San Marín regnes som den viktigste uavhengighetslederen i Sør-Amerika, og Miguel de Hidalgo y Costilla.
Rojalistene
Bildene viser Santiago de Liniers, José Fernando de Abascal, Mariano Osorio, Pablo Morillo og Félix María Calleja del Rey.
Atle Hamre
Rettssaker
Høsten 1991 var Hamre tiltalt for å ha hyret to pengeinnkrevere for å kreve inn 85 000 kroner han mente han hadde krav på fra hesteeieren Kåre Olav Vatnøy etter salg av travhesten Kimbergirl J. De to pengeinnkreverne, Espen Lee og Jan Erik Iversen, ble dømt til fengselsstraffer og bøter av Nordhordlands herredsrett for rettsstridig tvang og legemsfornærmelse, mens Hamre ble frifunnet for medvirkning til den brutale behandlingen Vatnøy ble utsatt for da de tre oppsøkte ham på hans kontor på Knarvik senter i Lindås februar 1989. Han ble i 1999 pågrepet og i 2000 dømt i Sandefjord byrett og igjen i 2002 i Agder lagmannsrett til fem års fengsel for utpressing mot den tidligere skipsrederen Thor Christensen og hans familie i perioden fra 1993 til 1999 (overtredelse av Almindelig borgerlig Straffelov § 266 første ledd), i det som ble kjent som «Hamre-saken». Han ble også dømt til å betale Thor Christensen over 18 millioner kroner og ilagt saksomkostninger på over en halv million. Etterforskningen ble ledet av Jørn Lier Horst.
Logan County (Ohio)
Logan County er et fylke i den amerikanske delstaten Ohio.
Atle Hamre
Rettssaker
Det Norske Travselskap (DNT) besluttet i 2001 å utestenge Hamre fra norske travbaner for å ha bragt travsporten i vanry, men gav ham kuskelisensen tilbake etter kort tid. Han ble løslatt fra fengsel i 2006, og var etter kort tid igjen aktiv i travsporten. Hamre ble imidlertid pågrepet i Sandefjord 29. mars 2007 siktet for medvirkning til pengeutpressing av en finansmann fra Kristiansand sammen med seks andre personer. Han ble i januar 2008 dømt til fire års fengsel av Kristiansand tingrett. Saken ble anket til Agder lagmannsrett, der han 17. november 2008 igjen ble dømt til fire års fengsel.
Logan County (Ohio)
Fylket ble grunnlagt med fulle rettigheter 1. mars 1818 ved utskillelse av områder fra Champaign County.
Atle Hamre
Rettssaker
I august 2010 leverte Hamre begjæring om gjenopptagelse av den andre straffesaken sin til Kommisjonen for gjenopptagelse av straffesaker. I desember 2011 ble begjæringen avvist av kommisjonen. Hamre saksøkte kommisjonen, og i januar 2012 besluttet kommisjonen å behandle gjenåpningsbegjæringen på nytt.
I 2021 ble Hamre igjen tiltalt for utpressing, denne gangen mot en hesteeier fra Østlandet i 2019. Saken ble anmeldt til politiet samme dag, og seinere henlagt, men Statsadvokaten i Vestfold, Telemark og Buskerud beordret den gjenopptatt.
Første anglo-nederlandske krig
Første anglo-nederlandske krig (engelsk First Anglo-Dutch War eller First Dutch War, nederlandsk: Eerste Engelse Zeeoorlog («første engelske sjøkrig») var den første av fire anglo-nederlandske kriger. Den ble utkjempet mellom Det engelske samveldet og De forente Nederlandene i årene 1652 til 1654.
Årsaken til krigsutbruddet var handelsdisputter, og krigen begynte med mindre engelske angrep på nederlandske handelsskip. Den utviklet seg til en omfattende sjøkrig med store flåtesammenstøt. Den engelske marinen fikk kontroll over sjøområdene utenfor England, og tvang nederlenderne til å akseptere et engelsk monopol på handel mellom England og landets kolonier.
Kathrine Skretting
Kathrine Skretting (født 5. juli 1953) er en norsk medieviter, som var rektor ved Høgskolen i Lillehammer fra 2015 til 2017 og deretter rektor for den fusjonerte Høgskolen i Innlandet fra 2017 til 2021.
Karriere
Skretting ble cand.philol. i 1981 og dr.art. i 1990. Hun var professor i medievitenskap ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU), hvor hun også var instituttleder ved Institutt for kunst- og medievitenskap fra 1995 til 1999. Hun var prorektor ved NTNU fra 1999 til 2003 og dekan ved Det humanistiske fakultet fra 2005 til 2013. Hun var leder for Globaliseringsprogrammet, styremedlem ved Universitetet i Agder og medlem av Stjernø-utvalget.
Hun var fra 1. august 2015 rektor ved Høgskolen i Lillehammer, som ble fusjonert med Høgskolen i Hedmark til Høgskolen i Innlandet 1. januar 2017.
Suzanne Curchod
Suzanne Curchod (født 2. juni 1737 i Crassier i kanton Vaud i Sveits, død 6. mai 1794) var en fransk (opprinnelig sveitsisk) salongvertinne og forfatterinne, gift med Jacques Necker. Hennes salong var en av de mest berømte før den franske revolusjon.
Bakgrunn
Suzanne Curchod var datter til den fattige pastoren i landsbyen Crassier i kantonen Vaud i Sveits og fikk en fin utdannelse i hjemmet. I 1757 møtte hun historikeren Edward Gibbon, som forelsket seg i henne, og senere beskrev henne som lærd uten pedanteri, livlig i konversasjon, ren av sentiment, elegant i manerer. Han ville gifte seg med henne, men foreldrenes misbilligelse på begge sider og Gibbons egen vakling, og Suzannes uvilje til å forlate Sveits og flytte til England, kullkastet dette prosjektet. Gibbon brøt forlovelsen i 1762, mellom hennes foreldres død i henholdsvis 1760 og 1763.
Hun giftet seg så i 1764 med den sveitsiske finansmannen Jacques Necker og ble mor til Germaine de Staël. I 1776 ble hennes ektemann Frankrikes finansminister, selv om han var protestant og utlending, noe som i stor grad er blitt ansett for å bero på hennes salong.
Salongvertinne
Suzanne Curchod holdt en salong med kunst og litteratur som tema som samlet Paris-sosietetens mest innflytelserike medlemmer, og regnet Jean-François Marmontel, Jean-François de La Harpe, Georges-Louis Leclerc de Buffon, Melchior Grimm, Gabriel Bonnot de Mably, Bernardin de Saint-Pierre, Diderot og d'Alembert blant sine jevnlige besøkere; også salongkolleger som Marie Thérèse Geoffrin og Marie Anne du Deffand besøkte hennes salong i egenskap av eksil-sveitsere.
Det var under en av Madame Neckers middager at en gruppe litterater først drøftet finansieringen av en statue av Voltaire som kunne utføres av skulptøren Jean-Baptiste Pigalle. Hans statue av en naken Voltaire ble ferdig i 1776, og er nå i Louvre. Madame Necker hadde også brevkorrespondanse med Grimm, Buffon, Thomas, Marmontel og andre litterater særlig mens de var borte fra Paris.
Da Jacques Necker ble avskjediget i 1790, vendte hun med ham tilbake til Sveits.
Hennes aktive selskapsliv og hennes ektemakes misbilligelse av kvinnelige forfattere gjorde at hennes publiserte skrifter er få; hun utgav Mémoire sur l'Etablissement des hospices (1786) og Réflexions sur le divorce (1794).
Suzanne Curchod grunnla barnesykehuset Necker-Enfants Malades Hospital i Paris i 1784.
Johann Wilhelm Baier
Bakgrunn
Han studerte filologi, spesielt orientalsk, og filosofi ved Universitetet i Altdorf fra 1664 til 1669, da han reiste til Jena og ble student under den berømte Johannes Musäus, representanten for middelpartiet i den synkretistiske kontroversen, hvems datter han giftet seg med i 1674. Etter å ha tatt doktorgraden samme år, ble han i 1675 professor i kirkehistorie ved Universitetet i Jena.
Teolog
I 1682 ble han valgt til å representere den protestantiske siden i forhandlingene med den pavelig legat Nicolas Steno, biskop av Titiopolis, for gjenforening av kirkene. Han var tre ganger rektor ved Universitetet i Jena før han ble kalt av kurfyrste Fredrik III i 1694 som professor og midlertidig rektor ved det ny Universitetet i Halle. Hans hengivenhet til den lutherske ortodoksi fikk han i konflikt med noen av kollegaene, og den pietistiske bevegelsen gav han også problemer, så etter et år aksepterte han gladelig den kombinerte posisjonen som kapellan, superintendent og prest i Weimar – som han for øvrig kun holdt i noen få måneder før han døde.
Han opparbeidet seg et navn i kirkehistorien, spesielt på grunn av sitt dogmatiske kompendium, som fortsatt representerer den tidlige protestantiske tradisjonen blant en del høykirkelige lutheranere, spesielt i USA med Missourisynoden. Teologene i Jena, og spesielt Johannes Musäus hadde blitt spurt av Ernst den gudfryktige, hertug av Sachsen-Gotha og Altenburg, om å lage et verk som kunne erstatte den antikvariske Hutter, og Musäus overtalte sin svigersønn til å gjøre det.
Første utgaven av Compendium theologiae positivae kom i 1686, den andre utvidede utgaven i 1691, og den ble siden regelmessig trykt opp. Den ble anbefalt for generell bruk som tekstbok på grunn av metoden, kortfattetheten og mangelen på ren polemikk. Det var opplagt at intensjonen til forfatteren var en rettferdiggjørelse av Jenateologien, som hadde blitt kraftig angrepet fra det teologiske fakultet ved Universitetet i Wittenberg, og ble anklaget for synkretisme. Avhengigheten av Musäus kjennetegner boken, som bygger mye på hans arbeider.
Baiers andre arbeider inkluderer polemiske verk mot Erbermann, en konvertitt til romersk-katolisismen og en jesuitt, og mot kvekerne; og tre andre kompendiumer som ble utgitt etter hans død. Et av eksegetisk, et om moralteologi og et i dogmehistorie. Hans betydning ligger i det faktum at han fortsatte og populariserte teologien til Musäus, og hans gjerning ble fortsatt av Johann Franz Buddeus, som han etterlot som professor i moralfilosofi ved Universitetet i Halle.
Kunståret 1801
Kunståret 1801 er en oversikt over begivenheter innen kunstverdenen i 1801.
Helmer Andersen Gjedeboe
Hans bolig i 1814 i Trondheim var Schjoldagerveita 4. Huset ble flyttet i 1979 og er gjenreist på Trøndelag Folkemuseum.
Orkdal ungdomslag reiste en bauta over ham på hans fødested 25. august 1929.
Vennligst lukk døren
Vennligst lukk døren er et demoalbum til den norske rockegruppen Postgirobygget, og ble spilt inn i perioden 7/1 – 12/1 1995. Albumet er ikke lenger å få kjøpt. Flere av låtene ble senere innspilt i nye versjoner på Postgirobyggets neste album Melis.
Wilhelm Friedemann Bach
Wilhelm Friedemann Bach (1710–1784) var en tysk komponist. Han var Johann Sebastian Bachs nest eldste barn og den eldste av de fire kjente Bach-sønnene.
I Friedemanns samtid ble han oppfattet som den mest begavede av J. S. Bachs sønner og et geni som organist, improvisatør og komponist. På tross av dette opplevde han ustabile ansettelsesforhold og usikker inntekt. Årsaken var nok en viss mangel på smidighet som gjorde ham lite egnet til å stå i fast arbeid. Samtidig bød samfunnet ennå ikke på betingelser som gjorde det mulig for frie og uavhengige kunstnere å skaffe seg gode levekår.
Friedemann Bachs musikk var noe mer preget av tilbakeskuende barokke stilidealer enn de yngre brødrenes moderne «rokokokkomusikk». Likevel skrev han originale verk, og kan betraktes som den siste betydelige barokk-komponist.
Liv
Wilhelm Friedemann ble født i Weimar der faren var organist og kammermusiker hos hertugen av Sachsen-Weimar. Da Friedemann var sju år gammel flyttet familien til Köthen hvor Friedemann gikk på latinskole. Moren Maria Barbara Bach døde brått i juli 1720 og faren giftet seg på nytt i desember 1721. Faren gav Friedemanns musikalske utdanning tett oppfølging. Det pedagogiske opplegget er dokumentert i Klavierbüchlein für Wilhelm Friedemann Bach der både far og sønn førte inn musikk. Deler av franske suiter, to- og trestemte invensjoner, det første bindet av Das Wohltemperierte Klavier og de seks triosonatene for orgel inngikk i utdannelsen.
Fra juni 1723 gikk Friedemann Bach på Thomasskolen i Leipzig. I 1727 fikk han fiolinundervisning hos Johann Gottlieb Graun i Merseburg og i 1729 ble han immatrikulert som jusstudent ved Universitetet i Leipzig, der han i tillegg studerte filosofi og matematikk. Han fortsatte å studere matematikk privat under sin første ansettelse i Dresden og faget forble en livslang interesse.
I 1733 ble Wilhelm Friedemann Bach organist ved Sophienkirche i Dresden. En av hans elever her var Johann Gottlieb Goldberg.
April 1746 ble han musikkdirektør og organist ved Marktkirche Unser Lieben Frauen i Halle an der Saale og fikk derfor tilnavnet «Hallesche Bach». Her underviste han blant annet komponisten Friedrich Wilhelm Rust og ledet guttekoret Stadtsingechor zu Halle. Friedemann og kona Dorothea Elisabeth Georgi (ca. 1725–1791) fikk i årene 1752 til 1757 to sønner og en datter. Bare datteren overlevde barneårene.
Friedemann Bach var misfornøyd med tilværelsen i Halle nesten fra starten av. I 1749 ble han involvert i en konflikt med kantoren ved Liebfrauenkirche, Gottfried Mittag, som skal ha underslått midler beregnet på Bach. I 1750 fikk Friedemann Bach en reprimande av sine overordnede siden han ble borte lengre enn avtalt under et opphold i Leipzig, der han oppholdt seg på grunn av arveoppgjøret etter faren. I 1753 foretok han sitt første dokumenterte forsøk på å skaffe seg en annen stilling – flere fulgte – men uten hell.
I 1762 forhandlet han om posten som kapellmester ved hoffet i Darmstadt etter Christoph Graupner. Av grunner som ikke er klarlagt halte han ut forhandlingene, og selv om han ble utnevnt, tiltrådte han aldri stillingen som hoffkapellmester ved Hessen-Darmstadt. Likevel brukte han tittelen i dedikasjonen på cembalokonsert i e-moll.
Selv om han ikke hadde sikret seg annen ansettelse, forlot han posten i Halle juni 1764. Resten av livet var han uten fast stilling og forsøkte å tjene til livets opphold ved å gi konserter, undervise og komponere. I 1770 flyttet han til Braunschweig og våren 1774 til Berlin. Mellom 1764 og 1774 foretok han en rekke reiser, blant annet til organist og musikkforsker Johann Nikolaus Forkel i Göttingen, men uten at det førte til fast ansettelse. Det gjorde heller ikke søknader på organiststillinger i Braunschweig og Wolfenbüttel. I Berlin gav han flere vellykkede orgelkonserter som sikret ham støtte fra prinsesse Anna Amalie av Preussen, søster til kong Fredrik den store. I 1778 eller 1779 trakk hun støtten tilbake etter at det ble framsatt uverifiserte påstander om at Bach skulle ha intrigert mot Anna Amalias komposisjonslærer, den prøyssiske kapellmesteren Johann Philipp Kirnberger.
Etter hvert som tiden gikk kom han i stadig sterkere økonomiske vanskeligheter, og holdt seg ikke for god til å selge forfalskninger av sin fars verker for å tjene en slant. Han døde under fattigslige forhold i Berlin 1784.
Virke
WF Bach var en av de første som forsøkte å slå seg fram som fri musiker, riktignok ikke frivillig, men fordi hans spredte forsøk på å skaffe seg en fast ansettelse mislyktes. De sosiale forutsetningene for et fritt kunstnerliv var bare i sin spede begynnelse i det nyborgelige Tyskland, så Bach hadde problemer med å få oppdrag. Den mektige musikalske skyggen til faren klarte han bare langsomt å komme seg ut av. Til nå er det ikke klart om han med vitende og vilje solgte komposisjoner fra Johann Sebastian Bachs etterlatenskaper under sitt eget navn, men om han så gjorde ville det være i tråd med gjengs praksis på den tiden.
Bachs eneste elev i Berlin var Sara Itzig, senere gift Levy (1761–1854), en grandtante til komponisten Felix Mendelssohn Bartholdy. WF Bach forsøkte å imøtekomme prinsesse Anna Amalies konservative musikksmak, men dermed mistet hans samtidige interessen for ham. Kombinert med en viss mangel på smidighet hos den aldrende, fattige mannen, kan dette ha ført til at musikere som Johann Friedrich Reichardt og Carl Friedrich Zelter ble direkte fiendtlig innstilt til ham. Zelter skrev langt senere et brev til Johann Wolfgang von Goethe: «Han ble holdt for å være egenrådig siden han ikke ville spille for alle og enhver; mot oss ungdommer var han det ikke og spilte i timevis. Som komponist hadde han den fikse ideen at han ville fjerne seg fra faren og brødrene, og falt derfor ned i det småskårne, ufruktbare...»
I sin egen levetid var Friedemann Bach berømt for sine improvisasjoner. «Uten tvil verdens største organist! Han er sønn av den verdensberømte Sebastian Bach, og hans likemann i orgelspill, om ikke også overmann» svermet Christian Friedrich Daniel Schubart i Ideen zu einer Ästhetik der Tonkunst (1806). Ifølge Forkel skal Carl Philipp Emanuel uttalt: «Han kunne faktisk erstatte vår far, og alle oss andre tilsammen.»
Wilhelm Friedemann og broren Carl Philipp Emanuel var de viktigste kildene til Johann Nikolaus Forkels biografi om J.S. Bach.
Musikk
Det spekuleres i at kvaliteten på farens komposisjoner gjorde at lista ble liggende så høyt at han valgte å konsentrere seg om improvisasjon så lenge han bodde i Leipzig. Denne antakelsen støttes av det faktum at han økte komposisjonsinnsatsen etter at han flyttet til Dresden og Halle.
Blant Friedemanns komposisjoner finnes mange kirkekantater og instrumentalverk. Av de siste regnes fugene, polonesene, klaverfantasiene og fløyteduettene som de beste. Han tok i bruk flere av farens kontrapunktiske teknikker enn noen av hans tre komponerende brødre, men brukte elementene på en individualistisk, nesten improvisatorisk måte som imponerte musikere da musikken hans ble gjenoppdaget på slutten av 1800-tallet.
Man mener å finne igjen spor av de indre spenninger og motsetninger som styrte Bachs liv i hans musikk. I instrumentalmusikken melder Sturm und Drangtidens nye følsomme stil sin ankomst, i de åtte polonesene aner man tidligromantikkens karakterstykker, og klaversonatene nærmer seg wienerklassisismen.
Mange av verkene ble lenge regnet som tapt, men Harvard-professoren Christoph Wolff oppdaget i 1999 at en stor del av Singakademie Berlins arkiver befant seg i Kiev. I jubileumsåret 2010 publiserte Bach-Archiv Leipzig ved hjelp av Packard Humanities Institute i Los Altos i California WF Bachs samlede verker i 11 bind.
Fra 1990-årene er det kommet flere innspillinger av WF Bachs musikk.
Ettermæle
Kort tid etter WF Bachs død dannet det seg en rekke romantiske legender rundt det konfliktfylte Sturm-und-Drang-geniet. Et eksempel er det udokumenterte ryktet som ble satt fram i Gustav Schillings Universal-Lexicon der Tonkunst (1835):
Dette bildet gjenspeiles også i Albert Emil Brachvogels uhistoriske roman Friedemann Bach fra 1858 og i komponisten Paul Graeners opera med samme navn fra 1931. Friedemann Bachs liv var tema i filmen Friedemann Bach fra 1941 som i all hovedsak var basert på Brachvogels romanframstilling.
Byen Halle åpnet i 2010 museet «Wilhelm-Friedemann-Bach-Haus».
Danish Yacht
Danish Yacht ⅍ er et dansk verft som bygger one-off seil- og motorbåter i størrelsen 80–150 fot. Det 5500 m² store verft ble etablert i 1988 i Skagen under navnet Skagen Yachtyard, men skiftet i 2000 til det nåværende navn. De 17 (2008) medarbeidere bygger båtene på bestilling og samarbeider med eksterne konstruktører og designere. De samarbeider også med LISA Airplanes for å tilby integrerte løsninger av småfly på dekk.
Selskapet har blant annet produsert en kopi av America's Cup-båten «Ranger» fra 1937 og treningsseilbåtene «Ertholm» (2005) og «Alholm» (2006) for 1. Eskadre i Søværnet. De har også levert seks DNV godkjente MK I Holm-klasse patruljebåter til Søværnet i perioden 2004–07. Verftet har spesialisert seg i å bygge med karbonfiber, Kevlar og epoxy for å holde vekten lav. Båtene verftet bygger er i høy kvalitet og de har utstilt blant annet i Monaco.
Verftet har følgende sertifiseringer: ISO 9001, ISO 14001og OHSAS 18001
Kinas Grand Prix 2009
Kinas Grand Prix 2008 var det syttende løpet i Formel 1-sesongen 2009. Det ble arrangert 19. april på Shanghai International Circuit i Shanghai, Kina.
Klassifisering
Biler som bruker KERS er markert med  *
Kvalifisering
Noter til tabellen:
Francisco Javier Fernández
Francisco Javier (Paquillo) Fernández Peláez (født 6. mars 1977 i Guadix) er en spansk kappgjenger.
Fernández deltok under OL 2000 i Sydney og kom på sjuendeplass. I EM 2002 vant han sin første internasjonale tittel da han tok gullet på 20 km. Dette året satte han verdensrekord på 20 km i Åbo med tiden 1:17.22.
Under VM 2003 i Paris tok han sølv på plassen bak Jefferson Pérez, som forbedret Fernández verdensrekord. Under Sommer-OL 2004 i Athen ble det en ny sølvmedalje, denne gangen ble han slått av italieneren Ivano Brugnetti.
I VM 2007 gjentok mønsteret seg igjen fra de to tidligere verdensmesterskapene, Fernández havnet på sølvplassen bak Pérez. I OL 2008 i Beijing havnet han nede på en sjuendeplass, og havnet utenfor seierspallen i et stort internasjonalt mesterskap for første gang siden 2001.
Monumension
Monumension (utgitt 2001) er det sjette studioalbumet til det norske progressive black metal bandet Enslaved. Dette er det første albumet med kun engelske tekster, med unntak av noen versjoner med låten «Sigmundskvadet» som har Norrøn tekst.
Ole Idar Kvelvane
Ole Idar Kvelvane (født 16. mars 1971) er psykiater og samfunnsdebattant. Han har gitt ut en roman og tre album med bandet Lano Places.
I 2006 fikk Kvelvane oppmerksomhet for spissformuleringer i Dagbladet-kronikken «Kjønnlitteratur», hvor han hevdet at menn skriver bedre bøker enn kvinner, og at forlagene burde «bli meir restriktive med å gi ut kvinnelege debutantar». Han engasjerte seg i #metoo-debatten i 2017. I 2018 publiserte han en kronikk om dynamikken mellom 1.og 2.-linjetjenesten i helsevesenet.
Argeș
Argeș (ungarsk Argyas) er ei elv sør i Romania. Den starter der elvene Buda og Capra renner sammen i Făgărașfjella i De sørlige Karpatene og munner ut i Donau ved Oltenița.
Byer og landsbyer
Av byer og landsbyer langs med elva finner man fra kilden til munningen Căpățânenii Ungureni, Căpățânenii Pământeni, Arefu, Poienarii de Argeș, Corbeni, Rotunda, Albeștii de Argeș, Curtea de Argeș, Băiculești, Merișani, Bascov, Pitești, Găești, Bolintin-Deal, Adunații-Copăceni og Oltenița.
Vargem Grande do Rio Pardo
Vargem Grande do Rio Pardo er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Sergej Tsjepikov
Sergej Vladimirovitsj Tsjepikov (russisk Сергей Владимирович Чепиков, født 30. januar 1967 i Khabarovsk) er en russisk politiker og tidligere idrettsutøver, mest kjent som skiskytter. Han konkurrerte under to forskjellige flagg: Sovjetunionen, og Russland.
Sergej Tsjepikov tilhørte den absolutte verdenseliten i skiskyting fra 1988, da han 21 år gammel tok gull på stafetten og bronsemedalje på 10 km under OL i Calgary.
17 år senere, i en alder av 38 år, tok han under VM 2005 i Hochfilzen, sølvmedalje på jaktstarten og på stafetten. Det var hans 15. mesterskapsmedalje.
Tsjepikov ble politiker etter idrettskarrieren. Han ble innvalgt i Statsdumaen for Forent Russland i kretsen Berjozovskij ved Jekaterinburg i 2016.
Cambridge University Press
Cambridge University Press er et engelsk universitetsforlag. Det er både verdens eldste forlag og verdens eldste trykkeri som fortsatt er i drift. Det har gitt ut bøker kontinuerlig siden 1584.
Cambridge University Press er tilknyttet University of Cambridge i England, som i 1534 fikk kongelig tillatelse til å utgi bøker.
Forlaget utgir mellom 1 500 og 2 000 boktitler hvert år, samt rundt 200 akademiske tidsskrifter.
Tukthuset i Trondheim
Historie
Tukthuset ble bygget på grunnen til det gamle verkshuset, som var et tilholdssted for hjemløse kvinner. Verkshuset var fra midten av 1600-tallet plassert like øst for Nidarosdomen, men etter at bygningen ble ødelagt av bybrannen i 1681 ble den gjenreist på en nytt sted på det såkalte Kommisarieløkka på Kalvskinnet i 1733 under navnet Tugt- og Verkshus for Trondhjems By og Stift. Dette var et sted hvor det også lå flere andre sosiale institusjoner. Tukthuset var en del av fattigvesenets omsorgsarbeid, men først og fremst en tvangsarbeidsanstalt med et kvinnelig klientell hvor hovedbeskjeftigelsene bestod av spinning og veving.
Fra siste halvdel av 1700-tallet ble Tukthuset i større grad en ren straffeanstalt for løsgjengere av både kvinner og menn, og et høyt plankegjerde rundt gårdsplassen gav uttrykk for at dette var et sted hvor folk ble holdt innesperret mot sin vilje. Fra 1737 og helt frem til 1850 hadde tukthuset også en egen avdeling for radesyke. Tukthuset var regnet som en sosial institusjon til tross for et større antall straffedømte, noe som gjorde det berettiget til midler fra Thomas Angells stiftelse for å gjennomføre en større utvidelse og ombygging, som ble gjennomført fra 1770 og fullført i 1772 med Heinrich Kühnemann som arkitekt.
Fra 1885 gikk Tukthuset under navnet Trondhjems Straffeanstalt, og i perioden 1909 til 1920 fungerte det som landsfengsel. Fra 1920 og frem til 1970 var Tukthuset en del av Trondheim kretsfengsel, hvor det fra midten av 1960-tallet fungerte som soningsanstalt for promilledømte. Utover 1970- og 1980-tallet var bygningen leid ut til både Riksantikvaren, Fylkeskonservatoren og Fortidsminneforeningen før Politiet i Trondheim tok over som leietaker i 1994. Bygget ble modernisert i 1974 og består nå av tre fløyer i tre etasjer fordelt på 1013 kvadratmeter omkring en gårdsplass etter at hele den sørlige fløyen ble revet. Tukthuset er fredet etter forskrift som et viktig sosialhistorisk minnesmerke. Bygningen er i privat eie.
I Got Lost in His Arms
«I Got Lost in His Arms» er en amerikansk sang med melodi og tekst av Irving Berlin. Den var med i musikalen Annie Get Your Gun (1946).
Sangen ble fremført av rollefiguren Annie Oakley. Oakley ble spilt av Ethel Merman
Norge under Paralympiske vinterleker 2006
Norge deltok med i alt 19 deltakere i de paralympiske vinterlekene 2006 i Torino. Norge var ett av fem land som deltok i alle idrettene ved disse lekene. De andre fire var Canada, Italia, Sverige og USA.
AVYO
AVYO er et fagforbund som organiserer personer med yrkestilknyttning til og ansatte i arbeids- og velferdsetaten og Helfo. Forbundet ble etablert i 1950, har vel 3 300 medlemmer og er tilknyttet Yrkesorganisasjonenes Sentralforbund.
Leder er Øyvind Hov Randmæl.
Varginha
Varginha er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Madison County (Ohio)
Madison County er et fylke i den amerikanske delstaten Ohio.
Fylket ble opprettet 1. mars 1810 fra utskilte områder fra Franklin County.
Ea (navn)
Ea er et skandinavisk og finsk kvinnenavn dannet som en kortform av navn som slutter på -ea, som Thea og Lea. Ea betyr «hun» på latin. Ea er også en mannlig sumerisk vann-gud.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
High Peak
High Peak er et administrativt distrikt i Derbyshire i England. Administrasjonssenteret er Chapel-en-le-Frith. Distriktet består for det mest av høytliggende myrlandskap i Dark Peak-området i Peak District.
Navnet kommer fra et hundred i middelalderen, som dekket omtrent samme område som det moderne distriktet. High Peak er også et alternativt navn for Dark Peak.
Distriktet ble opprettet 1. april 1974 ved sammenslåing av Buxton, New Mills, Whaley Bridge og Chapel-en-le-Froth landdistrikt, samt Tintwistle landdistrikt i Cheshire. Distriktet dekker et areal på 539,15 km² og hadde 90 892 innbyggere i 2011.
William av Malmesbury
William of Malmesbury (født ca. 1080, død ca. 1143) var en engelsk historiker. Han hadde også franske forfedre, men tilbrakte hele livet i England, og store deler av det som munk i Malmesbury Abbey.
Bergen amt
Bergen amt var et amt som ble skilt ut fra Søndre Bergenhus amt i 1831, og endret navn til Bergen fylke 1. januar 1919. Amtet omfattet det som til enhver tid var innenfor Bergens bygrense. Amtmennene i Bergen amt var samtidig stiftamtmenn for Bergen stiftamt.
William av Malmesbury
Han kom til klosteret som ung mann, og den tidligste opplysninger han gir er at han hjalp abbed Godfrey (abbed ca. 1081–1105) å samle et bibliotek for kommuniteten. Han fikk en allsidig utdanning, men fokuserte mest på de fagene han selv likte best, moralfilosofi og historie. Etterhvert fikk han samlet historieverker som andre land, og fikk inspirasjonen til å skrive et verk om England, etter mønster av Beda den ærverdiges kirkehistorie.
Omkring 1120 ga han ut den første utgaven av Gesta regum anglorum (De engelske kongers handlinger). Deretter fulgte i 1125 Gesta pontificium anglorum (De engelske biskopers handlinger). Etter dette arbeidet han en periode med teologiske temaer, men ga ut andre utgave av Gesta regum i 1127. Denne utgaven var dedikert til jarlen Robert av Gloucester, som var litterært interessert. Rundt 1128 kom en variant av Gesta regum anglorum, kalt Krøniken om engelskmennenes konger.
William ble kjent med biskop Roger av Salisbury, som hadde et slott ved Malmesbury. Det ser ut til å være dette vennskapet som førte til at han i 1140 ble tilbudt embetet som abbed. Han takket nei til dette, da han foretrakk å være bibliotekar.