cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hølen skole
I 1955 ble skolen utvidet med en ny bygningen, nå kjent som «Mellombygget», med klasserom og skolekjøkken. Det ble da revet tre andre hus på området, blant annet den gamle Kommunegården. En gymsal ble reist omkring 1970 (bygningen tatt i bruk fra skoleåret som begynte om høsten 1971), med de tre bygningene omtrent i hesteskoform rundt skolegården. Senere kom også brakkebygget «Paviljongen» til, med klasserom og grupperom, for å oppfylle kravene til bruk av mindre grupper i nye læreplaner.
Hølen skole ble høsten 2009 flyttet til Son skole på grunn av dårlige skolelokaler. Høsten 2011 ble de slått sammen med Son skole i påvente av nye skolelokaler.
Arbeidet med planlegging av nytt skolebygg startet 2010-2011. Planen var at elever og personalet skulle flytte inn i nye skolelokaler 2013. Desember 2011 ble byggeprosessen stoppet av nyvalgt kommunstyre, og byggeplanene utsatt. Hølen skole var midlertidig nedlagt. Hølen nye skole ble først offisielt åpnet i nytt bygg 15. januar 2016.
Hanishøyene
Hanishøyene (arabisk: جزر حنيش) er en øygruppe i Rødehavet. De fleste av dem tilhører Jemen, men før 1998–1999 la også Eritrea krav på øyene. Etter en lang rettssak med en internasjonal domstol under ledelse av Abdul Karim Aleryani ble Jemen tilkjent full suverenitet over de største øyene, mens Eritrea ble tildelt de perifere øyene i sørvest.
Historie
Hanishøyene ble gjort krav på av Det osmanske riket, et krav som ble oppgitt av Tyrkia i 1923. Fra da av ble øyene administrert av den italienske kolonien Eritrea fram til 1941. I 1941, etter at de italienske kolonistyrkene hadde overgitt seg, etablerte den britiske hæren Eritrea som et protektorat. Til og med 1970-tallet gjorde Etiopia (som hadde annektert Eritrea) og Jemen krav på øyene. Etiopias interesse for øyene hadde sin bakgrunn i at eritreiske uavhengighetsgrupper brukte Hanishøyene, og den nærliggende Zuqarøya, som base for angrep mot etiopiske militære interesser.
I 1991 fikk Eritrea uavhengighet og forsøkte i 1995 å utøve suverenitet over øygruppen. Dette startet konflikten på Hanishøyene, en kort konflikt mellom Eritrea og Jemen om herredømmet over øyene. I alt ble 3–12 eritreere og 4-15 jemenitter drept i kampene.
Villmann
Villmann er en mytologisk figur som forekom i kunst og litteratur i middelalderens Europa.
Villmann ble også en figur i europeisk heraldikk, særlig fra 1600-tallet, men også tidligere, bl.a. som skjoldholder i dansk-norske unionskongers våpenskjold og i slektsvåpenet til ætten Bille. I norske offentlige våpen har vi ikke villmannsfiguren, men den forekommer i bl.a. finske og svenske våpen. Vi har en villmann som figur i skjoldene til bl.a. de norske slektene Arctander, Cloumann, Frimann, Dunker, Horneman, Magnus, Pihl og von Tangen. Slekten Refsum har i skjoldets øverste felt en oppvoksende villmann, og som hjelmtegn en stående hel villmann.
Den heraldiske villmannen blir vanligvis avbildet som en stående naken mann med eikeløvskranser rundt hodet og hoftene, mens han holder en klubbe. Detaljene kan variere og villmannen kan også holde andre ting, f.eks. Cloumanns villmann som holder et dyrelår i en hevet venstre hånd.
Noe forskjellig fra villmannen er Herkules (Herakles) som heraldisk figur. Herkules avbildes som en naken mann med løveskinn om hoftene og over den ene skulderen, mens han holder en klubbe. En slik figur var skjoldholder på begge sider av kongevåpenet til de greske kongene av huset Oldenburg, se Hellas' riksvåpen.
Litteratur
Norsk
Utenlandsk
Samovar
Samovar (russisk: самовар) er en tekoker. Den finnes i området rundt Russland og andre slaviske land, samt i Tyrkia. Den skal ha blitt oppfunnet i Russland.
Kent State University
Kent State University er et delstatseid, forskningsbasert universitet med hovedcampus i Kent i delstaten Ohio, USA. Det ble grunnlagt 1910 som Kent State Normal School, med fokus på lærerutdanning. I 1935 fikk det universitetsstatus og ble gitt dagens navn. Det er det største campus-universitetet i nordøstre Ohio, og sikter inn mot studenter med faglige ambisjoner.
Den 4. mai 1970 fikk universitetet stor oppmerksomhet i nyhetsmedia da Nasjonalgarden rykket inn og åpnet ild mot studenter som protesterte mot Vietnamkrigen, og drepte fire.
Ved Kent State var det i alt 22 697 studenter i høstsemesteret 2006 ved Kent Campus, men i alt 34 056 studenter tilsammen ved alle ni campuser i delstaten. Antall vitenskapelig ansatte var samme år 1 449, men om lag 2 250 ved alle campuser tilsammen. Det ble innkrevd US$ 8 430 i skolepenger i 2006 for studenter som var folkeregistrert i Ohio. Skolepengene ligger i det øvre sjiktet blant offentlige universiteter i USA.
Fylkesvei 183
Fylkesvei 183 går mellom Hamar sykehus og Midtbyen skole i Hamar.
Kent State University
Studentene er i uvanlig stor grad hvite, bare 10,3 % tilhører en etnisk minoritet, med afroamerikanere som den største gruppen.
Fylkesvei 183
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 83 (Hedmark).
Kent State University
Studiesteder
Ved Kent State kan man studere ved ett av følgende colleges:
Universitetet har også interdisiplinære programmer og et Honors College for ekstra motiverte og talentfulle studenter.
Kent State University Library har avdelinger på hvert campus, og hadde i alt 2 715 986 titler i 2006.
Kveldteigen
Kveldteigen er et anlegg for skihopping i Harstad i bydelen Skaret med i alt seks bakker i ulike størrelser. K-punkt for den største bakken er på 73 meter og bakkerekorden i denne K73-bakken er 82 meter.
Historie
Kveldteigen (noen ganger feilaktig kalt Kveldsteigen) ble i første utgave ferdigstilt i 1950 etter omfattende grunnarbeid sommeren 1949. En langvarig bakkerekord på 66 meter ble satt av Trygve Simonsen på slutten av 50-tallet, en rekord som overlevde både Toralf Engan, Torgeir Brandtzæg og Bjørn Wirkola. Gjeldende rekord er 82 m satt i 2012 av den gang 14-årige Jarl Magnus Riiber under Hovedlandsrennet den 3. mars 2012.
Evald Thorbergsen Atle Anthonsen, Harald Simonsen og Ottar Bøe var sentrale bidragsytere ved etableringen av bakken på 1950-tallet og utvidelsen og moderniseringen på 1960-tallet, mens Olav Nilsen ledet oppgraderingen av bakken på slutten av 70-tallet. I 1990 overførte Harstad Idrettslag (HIL) eierskapet av bakken til Harstad Skiklubb mot en økonomisk godtgjørelse etter at denne klubben gikk ut av HIL med skiaktivitetene.
Portia Simpson-Miller
Portia Simpson-Miller (født 12. desember 1945) er politiker for People's National Party på Jamaica. Hun var statsminister i Jamaica fra januar 2012 til mars 2016.
Liv og virke
Etter People's National Partys valgseier ved parlamentsvalget i desember 2011 ble Simpson-Miller på nytt statsminister. Hun ble innsatt som statsminister for andre gang 5. januar 2012. Ved innsettelsen kunngjorde hun planer om å gjøre Jamaica til republikk. Landet er et monarki med dronning Elisabeth II som statsoverhode.
Simpson-Millers parti tapte valget 25. februar 2016.
Oldenburger Münsterland
Oldenburger Münsterland er den sydlige (og katolske) del av det tidligere storhertugdømmet Oldenburg. Til Oldenburger Münsterland hører de nåværende landkretsene Cloppenburg og Vechta, en region med mer enn 600 års felles historie og tradisjon. I tillegg til å være et overveiende katolsk område er det stadig en meget agrar region. Det har den største tettheten av fjærfe, svin og okser i Tyskland. Takket være sitt landbruk har området lav arbeidsløshet.
Garruchos
Garruchos er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Gaurama
Gaurama er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Kjellströmdalen
Kjellströmdalen er en 27 km lang og 3-5 km bred dal på midtre Spitsbergen, lengst øst i Nordenskiöld Land og danner grensen mot Heer Land. Dalen er en bred og flatbunnet u-dal, og i dalbunnen renner den sterkt forgreinete Kjellströmelva, som renner ut i Van Mijenfjorden.
Patriarken av Moskva og hele Russland
Patriarken av Moskva og hele Russland er en ortodoks patriark og overhodet for den russisk-ortodokse kirke – som derfor også omtales som Moskva-patriarkatet. Han har sitt sete i Danilov-klosteret i Moskva. Den nåværende innehaveren av tittelen er Kirill (siden 2009).
Kjellströmdalen
Ytterst danner dalen en tidevanns-lagune kalt Braganzavågen, og ved denne ligger gruvesamfunnet Sveagruva. Umiddelbart før Sveagruva går en liten sidedal med isbre inn til gruven Svea Nord, med veiforbindelse.
Dalen går nordøstover innover i fjellandskapet, med 800 meter høye topper i øst og 900 meter høye i vest. En sideelv, Lundströmelva, danner Lundströmdalen som skiller lag med Kjellströmdalen midtveis. Denne sidedalen går nordover og krysser over i Reindalen helt øverst i denne. ferdselen fra Sveagruva til Reindalen og Longyearbyen går likevel ikke omveien gjennom denne tilgjengelige krysningsdalen, men rett over fjellet via Slakbreen.
Patriarken av Moskva og hele Russland
Den russisk-ortodokse kirke ledes av Patriark Kirill, som har tittelen Patriarken av Moskva og hele Russland (russisk: Патриарх Московский и всея Руси, Patriarkh Moskovskij i vseja Rusi), en tittel med forløper som «Patriarken av Moskva og hele Stor, og Lille, og Hvite Rus».
Historie
Kristenhetens leder i dagens Russland var opprinnelig metropolitten av Kiev og hele Rus. Han var underordnet den økumeniske patriark i Konstantinopel. Metropolitten flyttet sitt sete til Moskva i 1325, men fortsatte i begynnelsen å føre tittelen metropolitt av Kiev. 1448 ble kirka uavhengig fra det økumeniske patriarkat, og metropolitt Jona tok tittelen metropolitt av Moskva og hele Rus.
Da den økumeniske patriark Jeremias II anerkjente den russiske kirkens autokefali i 1589, opphøyet han samtidig metropolitt Job til den første patriarken av Moskva og hele Russland og de nordlige landene. 1721 ble imidlertid embetet avskaffet av Peter den store, som etter protestantisk forbilde erstattet patriarken med en regjerende synode ledet av en legmann. Det fantes fremdeles metropolitter/erkeeparker av Moskva, og disse var medlem av synoden, men hadde ingen ledelsesfunksjon.
Kjellströmdalen
Dalen har fått sitt navn etter den svenske topografen Carl Johan Otto Kjellström (1855–1913).
Sassendalen
Sidedalen Eskerdalen skjærer rett sørover fra Sassendalen like før utløpet, og Eskerdalen krysser i relativt lav høyde over i den øverste delen av Adventdalen. Her krysser scooterløyper over til Adventdalen og Longyearbyen.
Det er ingen bosetninger i Sassendalen. Hele dalen ligger i Sassen-Bünsow Land nasjonalpark, og har ikke meldeplikt for Sysselmannen ved ferdsel.
Betydningen av navnet er ikke sikker, men kan komme av et ord «sass», som skal bety «sluse», «bekken» eller «inngang fra sjøen», kanskje med henvisning til Sassenelvas munning.
Oscar Levertin
Oscar Levertin (født 17. juli 1862, død 22. september 1906) var en svensk forfatter som begynte som professor i Stockholm i 1899. Han skrev mest noveller og romaner, men han skrev også en del lyrikk. Han var en av dem som ble kritisert under Strindbergsfeiden.
Richard Wellesley
Richard Colley Wellesley, 1. marki Wellesley (født 20. juni 1760 på Dungan Castle, død 26. september 1842 i Brompton) var en britisk offiser og statsmann.
Stuart Armstrong
Stuart Armstrong (født 30. mars 1992)  er en skotsk fotballspiller som spiller for den engelske klubben Southampton FC.
Han ble i sesongen 2012-2013 utnevnt til månedens unge spiller i februar og kom på årets lag etter sesongen 2013-2014, begge sesonger for Dundee United.
2. februar 2015, på overgangsvinduets siste dag, ble det klart at han ble kjøpt av Celtic FC for £1.6M
Landslaget
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i fotball 2021.
Villa Aeroparque
Villa Aeroparque er en by i kommunen Nicolich i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 4 307 innbyggere.
Befolkning
Villa Aeroparque har 4 307 innbyggere (Beregning 2011)
Kilde:
Alex Osborn
Alex Faickney Osborn (født 1888 i The Bronx, New York, død 1966) var en reklamebyråleder og forfatter av en bok om kreativ problemløsning kalt brainstorming.
Bakgrunn
Osborn vokste opp i New York. Han ble uteksaminert fra Hamilton College, og forsøkte seg deretter som journalist i Buffalo, New York. Han arbeidet for avisene Buffalo Times og Buffalo Express, og fikk sparken fra den siste avisen på grunn av manglende ferdigheter.
Borgund kirke (Sogn og Fjordane)
Borgund kirke står i Borgund i Lærdal kommune, Sogn og Fjordane, rett ved Borgund stavkirke, og er en langkirke i tre fra 1868.
Den ble vigslet 28. august 1868 av sogneprest Henning Frimann Dahl.
Henrik Bargem
Han var statssekretær for Kristelig Folkeparti i regjeringen Borten 1965–1969 for statsråd Kjell Bondevik og fortsatte fra 1969–1971 i dette vervet.
Nansens Fram-ekspedisjon
Nansens Fram-ekspedisjon 1893–96 var en ekspedisjon som hadde som hovedformål å nå den geografiske Nordpolen. Leder og initiativtaker til ekspedisjonen var den norske forskeren og oppdageren Fridtjof Nansen, som ville forsøke å utnytte de naturlige øst-vest-strømmene i Nordishavet. Til tross for stor skepsis hos andre polfarere, førte Nansen «Fram» til Nysibirøyene øst i Nordishavet, frøs henne inn i pakkisen, og ventet på at strømmene skulle frakte henne mot Nordpolen. Fremdriften i isen var imidlertid liten og havstrømmene uforutsigbare. Etter 18 måneder i isen ble det klart for Nansen at «Fram» ville passere langt unna polpunktet. Han tok en meget dristig beslutning og forlot skipet med et hundespann. Med seg hadde han en utvalgt kompanjong, Hjalmar Johansen, og sammen satte de kursen mot Nordpolen. De nådde heller aldri frem til polpunktet, men de oppnådde rekord med en nordlig bredde på 86°13.6'N før de vendte om og tok til på den lange tilbakereisen over is og vann for å komme i sikkerhet på Frans Josefs land, der de overvintret. Neste vår var de heldige og ble plukket opp av en annen ishavsekspedisjon og etterhvert brakt til Norge. I mellomtiden fortsatte «Fram» å drive sydvestover og nådde til slutt Atlanterhavet. Ved et forbausende slumpetreff ankom Nansen og Johansen Tromsø bare dager etter «Frams» ankomst. Nansen styrket sin posisjon som nasjonalhelt etter denne bragden.
Nansen styrte konstruksjonen av fartøyet som hadde avrundet skrog og andre funksjoner utviklet for å tåle lengre tids trykk fra is. Skuta var sjelden i fare i løpet av perioden i isen og kom uskadd ut etter tre år. De vitenskapelige observasjonene som ble utført under denne perioden bidro betydelig til den nye disiplinen oseanografi, som i ettertid ble det viktigste temaet i Nansens vitenskapelige arbeid. «Frams» drift og Nansens reiser med slede beviste definitivt at det ikke fantes noen vesentlig landmasse mellom de eurasiatiske kontinentene og Nordpolen, og bekreftet den generelle karakteren av den arktiske regionen som en dyp, islagt sjø. Selv om Nansen trakk seg tilbake fra oppdagelsesreiser etter denne ekspedisjonen, påvirket metodene han sammen med Johansen hadde utviket for fremdrift og overlevelse alle de polarekspedisjonene som fulgte de neste tretti år, både i nord og i sør.
Bakgrunn
«Jeannette», en ombygd kanonbåt fra den amerikanske marinen, entret pakkisen nord for Beringstredet i september 1879 under ledelse av George Washington DeLong. Hun forble fast i isen i nærmere to år, drivende mot området ved Nysibirøyene, før hun ble knust og sank den 13. juni 1881. Mannskapet flyktet i båter og satte kursen mot den sibirske kysten, men de fleste, inkludert DeLong, omkom i ødemarken ved elven Lena. Tre år senere dukket rester fra «Jeannette» opp på motsatt side av verden, nær Qaqortoq på Grønlands sørvestkyst. De fastfrosne restene besto av klær med navn på medlemmer av mannskapet og dokumenter signert av DeLong, og de var utvilsomt ekte.
I et foredrag i 1884 ved Det Norske Videnskaps-Akademi hevdet Henrik Mohn, en av grunnleggerne av moderne meteorologi, at funn av rester etter «Jeannette» indikerte eksistensen av en havstrøm fra øst til vest over hele Nordishavet. Den danske guvernøren ved Qaqortoq skrev om funnene, og mente at en ekspedisjon frosset fast i det sibirske havet kanskje kunne krysse Nordishavet og ende opp ved Sør-Grønland hvis skipet bare var sterkt nok. Disse teoriene ble studert med interesse av den 23 år gamle Fridtjof Nansen, som da jobbet som kurator ved Bergen Museum mens han fullførte doktorgradstudiene.
Nansen var allerede betatt av det frosne nordområdet; to år tidligere deltok han på en fire måneder lang reise ombord på fangstskuta «Vikingen», og den hadde inkludert en tre uker lang periode hvor de satt fast i drivisen. Nansen var en dyktig skiløper, og la planer om å lede den første kryssingen av innlandsisen på Grønland, et mål som ble forsinket på grunn av hans akademiske studier, men som ble vellykket gjennomført i 1888–89. Gjennom disse årene glemte ikke Nansen teorien om strømmene som gikk øst-vest i Arktis med de mulighetene for videre polarforskning disse medførte, og kort tid etter at han kom tilbake fra Grønland var han klar til å offentliggjøre sine planer.
Plan
I februar 1890 talte Nansen i et møte med Det norske Geografiske Selskab i Christiania. Etter å ha rettet oppmerksomheten mot de mange feilslåtte ekspedisjonene som hadde nærmet seg Nordpolen fra vest, betraktet han betydningen av funnene av vrakdeler fra «Jeannette» sammen med andre funn av drivved og deler fra Sibir eller Alaska som hadde blitt identifisert langs Grønlands kyst. «Sammenfatter man alt dette», sa Nansen, «så må man åpenbart komme til den slutning, at det går en strøm etsteds mellom Polen og Frans Josef land fra det sibirske østhav mot den grønlandske kyst». Det virket som at den opplagte tingen å gjøre var «å søke inn i denne strømmen på den siden av Polen hvor den går nordover, og la strømmen hjelpe seg til å nå inn i de strøk som alle de som tidligere arbeidet mot strømmen, forgjeves søkte å nå.»
Nansens plan krevde et lite, sterkt og manøvrerbart skip, drevet av seil og en motor, og i stand til å frakte drivstoff og proviant for tolv menn i fem år. Fartøyet skulle følge «Jeannettes» rute til Nysibirøyene, og i den omtrentlige posisjonen for «Jeannettes» havari, med de rette isforholdene «skal vi pløye vår vei inn blant isen så langt vi kan.» Skipet skulle så drive med isen mot Nordpolen og til slutt komme til havet mellom Grønland og Spitsbergen. Skulle skipet synke, en mulighet Nansen anså som lite sannsynlig, ville gruppen slå leir på et isflak og la seg drive mot sikkerhet. Nansen merket seg: «Hvis «Jeannette»-ekspedisjonen hadde hatt tilstrekkelig med forsyninger og hadde blitt på isflaket hvor relikviene ble funnet, ville resultatet utvilsomt ha blitt annerledes enn det var blitt.»
Da Nansens plan ble offentlig kjent, var The New York Times entusiastiske og anså det som «overveiende sannsynlig at det er en forholdsvis kort og direkte rute over Nordishavet via Nordpolen, og at naturen i seg selv har skapt en metode for kommunikasjon på tvers av det.» De mest erfarne polfarerne var imidlertid mer avvisende. Den amerikanske oppdagelsesreisende Adolphus Greely kalte det en «ulogisk plan for selvdestruksjon»; hans assistent, løytnant David Brainerd, kalte det «en av de mest syke og ufornuftige planene noensinne å legge ut på», og spådde at det ville ende med katastrofe. Sir Allen Young, en veteran fra søket etter Sir John Franklins fortapte ekspedisjon, trodde ikke at et skip kunne bygges for å tåle det høye trykket fra isen: «Hvis det ikke oppstår noen hevelser i isen må den gå gjennom henne, uansett hvilket materiale hun er laget av.»
Sir Joseph Hooker, som hadde seilt sørover med James Clark Ross i 1839–43, var av samme oppfatning, og mente risikoen ikke var verdt å ta. Den like erfarne Sir Leopold McClintock kalte imidlertid Nansens prosjekt den «mest eventyrlige planen noensinne under Royal Geographical Society». Den svenske filantropen Oscar Dickson, som hadde finansiert Nordenskiölds erobring av Nordøstpassasjen i 1878–79, var tilstrekkelig imponert til å tilby seg å dekke Nansens kostnader. Med norsk nasjonalisme på vei oppover provoserte imidlertid tilbudet fra unionpartneren Sverige frem fiendtlighet i norsk presse, og Nansen bestemte seg for å avslå Dicksons forslag og utelukkende satse på norsk bistand.
Finansiering
Nansens opprinnelige kostnadsoverslag var på 300,000 kroner (2009-verdi ca 16,8 millioner kroner). Etter å ha holdt en lidenskapelig tale foran Stortinget, ble Nansen tildelt et tilskudd på 200,000 kroner; balansen ble reist fra private bidrag som inkluderte 20,000 kroner fra Kong Oscar II av Norge og Sverige. Samme sum fikk han av forretningsmannen Anton Christian Houen. Royal Geographical Society i London gav 300 pund (2009-verdi ca 24,000 pund). Dessverre var Nansens opprinnelige overslag for lavt – skipet alene kostet mer enn den totale summen han hadde til rådighet. En fornyet appell til Stortinget førte til ytterligere 80,000 kroner, og en nasjonal appell økte den totale summen til 445,000 kroner. Ifølge hans egne opplysninger gjorde han opp de resterende manglene med egne resurser. Hans biograf Roland Huntford skriver imidlertid at det endelige underskuddet på 12,000 kroner ble klarert med to velstående tilhengere, Axel Heiberg og den landsforviste engelskmannen Charles Dick.
Skip
Til å tegne og bygge skipet valgte Nansen Colin Archer, Norges ledende skipsbygger og skipsingeniør. Archer var velkjent for et bestemt skrog-design som kombinerte sjødyktighet med en grunn dybdegang, og hadde vært en pioner innen utviklingen av spissgattede fartøy hvor det konvensjonelle akterspeilet var erstattet av en spiss akterstavn, noe som økte manøvrerbarheten. Nansen forteller at Archer lagde «planer etter planer for det prosjekterte skipet; den ene modellen etter den andre ble forberedt og forkastet». Til slutt ble det enighet om et design, og 9. juni 1891 signerte de to mennene kontrakten. Nansen ønsket skipet ferdig i løpet av ett år; han var ivrig etter å komme avgårde før noen andre kunne bruke hans planer og komme ham i forkjøpet. Skipets viktigste ytre trekk var den runde formen på skroget, utformet slik at isen ikke kunne få tak i skipet. Baugen, akterenden og kjølen ble rundet av og sidene glattet slik at skipet, i Nansens ord, ville «gli som en ål ut av isens omfavnelser». For å gi skipet eksepsjonell styrke ble skroget omsluttet av søramerikansk greenheart, det hardeste tilgjengelige tømmeret. De tre lagene med tre som dannet skroget utgjorde en kombinert tykkelse på mellom 24 og 28 tommer (60–70 cm), som økte til rundt 48 tommer (1,25 meter) i baugen som var ytterligere beskyttet av en fremstående jernstamme. Tillagt styrke ble tilført av tverrbjelker og avstivinger gjennom hele skrogets lengde.
Mannskap
Foran fra venstre: 1. Theodor Jacobsen (1855-1933), førstestyrmann 2. Bernhard Nordahl (1862-1922), elektriker 3. Hjalmar Johansen (1867-1913), offiser, fyrbøter og meteorologiassistent 4. Otto Sverdrup (1854-1930), kaptein 5. Anton Amundsen (1857-1909), førstemaskinist 6. Henrik Greve Blessing (1866-1916), lege og botaniker) 7. Lars Pettersen (1860-1898), svensk smed og annenmaskinist
Bak fra venstre: 1. Ivar Mogstad (1856–1928), altmuligmann 2. Sigurd Scott Hansen (1868-1937), offiser, navigatør og vitenskapelig assistent 3. Adolf Juell (1860-1909), stuert og kokk 4. Fridtjof Nansen (1861-1930), leder 5. Peder Hendriksen (1859-1932), harpunér og seljeger 6. Bernt Bentsen (1860-1898), sjømannNansens bildearkiv i Nasjonalbiblioteket]] For Grønlandsekspedisjonen i 1888–89 hadde Nansen gått bort fra tradisjonen med et stort mannskap, skip og backup, og valgte heller en liten veltrent gruppe. Ved å bruke de samme prinsippene for Fram-ekspedisjonen, valgte Nansen en gruppe på kun tolv personer av de flere tusen søknadene som strømmet inn fra hele verden. En av søkerne var 20 år gamle Roald Amundsen, fremtidig erobrer av Sydpolen, hvis mor hindret ham i å dra. Den engelske oppdageren Frederick Jackson søkte også om deltakelse, men Nansen ville bare ha med seg nordmenn på ferden og Jackson organiserte derfor sin egen ekspedisjon til Frans Josefs land.
Otto Sverdrup, en erfaren seiler som hadde deltatt under kryssingen av Grønland, ble valgt til kaptein på skipet og til å fungere som ekspedisjonens nestleder. Theodor C. Jacobsen, som hadde erfaring fra Arktis som skipper på en slupp, mønstret på som skipets førstestyrmann, og den unge løytnanten Sigurd Scott Hansen tok ansvar for de meteorologiske og magnetiske observasjonene. Skipets lege, og ekspedisjonens botaniker, var Henrik Blessing som ble uteksaminert i medisin rett før ekspedisjonens avreisedato. Sekondløytnant og hundekjøringsekspert Hjalmar Johansen var så bestemt på å bli med på ekspedisjonen at han mønstret på som fyrbøter, den eneste stillingen som da var tilgjengelig. Likedan tok Adolf Juell, med 20 års erfaring til sjøs som styrmann og kaptein, stillingen som kokk på ekspedisjonen. Ivar Mogstad var overvokter ved Gaustad sinnssykeasyl, men hans tekniske ferdigheter som mekaniker og altmuligmann imponerte Nansen.
Den eldste mannen i gruppa, i en alder av 40, var maskinsjefen Anton Amundsen (ikke i slekt med Roald Amundsen). Annenmaskinisten Lars Pettersen holdt sin svenske nasjonalitet hemmelig for Nansen, og selv om det tidlig ble oppdaget blant mannskapet, fikk han forsatt bli med på ekspedisjonen som den eneste ikke-norske i gruppen. De resterende medlemmene av mannskapet var Peter Hendriksen, Bernhard Nordahl og Bernt Bentsen, hvor sistnevnte sluttet seg til ekspedisjonen i Tromsø på svært kort varsel.
Beltrami County
Beltrami Countys totale areal er 7 914 km² hvorav 1 425 km² er vann. I 2000 hadde fylket 39 650 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Bemidji.
Fylket har fått sitt navn etter oppdageren Giacomo Beltrami som i 1823 utforsket kildene til elven Mississippi i nord.
Nansens Fram-ekspedisjon
Ferden til isen
Før ferden tok til bestemte Nansen seg for å avvike fra sin opprinnelige plan; han ville gjøre ferden kortere ved å følge Nordenskiölds rute gjennom Nordøstpassasjen, langs nordkysten av Sibir, fremfor å følge «Jeannettes» rute til Nysibirøyene via Beringstredet. «Fram» forlot Christiania 24. juni 1893, fulgt på vei av en kanonsalutt fra fortet og av tusener av fremmøtte som ville ønske dem lykke til. Dette var den første i en rekke med avskjeder etter som «Fram» seilte rundt kysten på ferden nordover. De nådde Bergen 1. juli (hvor det ble holdt en stor bankett i Nansens ære), Trondheim 5. juli og Tromsø, nord for polarsirkelen, en uke senere. Den siste norske anløpshavnen var Vardø, hvor «Fram» ankom 18. juli. Etter at de siste forsyningen var ombord tilbrakte Nansen, Sverdrup, Hansen og Blessing de siste timene på land i en badstue, hvor de ble slått med bjørkeris av to unge jenter.
Den første etappen østover førte «Fram» over Barentshavet, mot Novaja Semlja, og deretter til den nordrussiske bosetningen i Khabarova der 34 hunder ble brakt ombord. Den 3. august lettet skipet anker og beveget seg forsiktig østover, de ankom Karahavet neste dag. Få skip hadde tidligere seilt i Karahavet, og kartene var dårlige og mangelfulle. Den 18. august ble en uutforsket øy oppdaget i området ved elven Jenisej og navngitt Sverdrupøya etter skipets kaptein. «Fram» forflyttet seg nå mot Tajmyrhalvøya og Kapp Tsjeluskin, det nordligste punktet på den eurasiske kontinentalmassen. Tung is sinket skipets fremdrift, og i slutten av august ble det et opphold i fire dager mens skipskjelen ble reparert og renset. Mannskapet opplevde også fenomenet dødvann, der et skips fremdrift blir hindret av friksjon forårsaket av et lag med ferskvann som ligger på toppen av tyngre saltvann. 9. september åpnet det seg opp en bred strekning med isfritt vann, og neste dag rundet «Fram» Kapp Tsjeluskin – det første skipet til å gjøre det etter Nordenskiölds «Vega» i 1878 – og ankom Laptevhavet.
Isen hindret nå skipet i å nå munningen av Olenjok, og skipet forflyttet seg nå seg nord og østover mot Nysibirøyene. Nansens håp var å finne åpent vann ved 80°N, for så å gå inn i pakkisen, men den 20. september kom isen til syne like sør for 78°N. «Fram» fulgte iskanten før hun stoppet i en liten bukt like forbi 78°N. 28. september kom de frem til at isen ikke ville bryte opp, og hundene ble flyttet fra skipet og ned til kenneler på isen. 5. oktober ble roret hevet til en sikker posisjon og skipet, i Scott Hansens ord, ble «godt og sikkert fortøyd for vinteren». Posisjonen var 78°49'N, 132°53'E.
Drift (første fase)
Den 9. oktober hadde «Fram» sitt første møte med trykket fra isen. Archers design viste seg raskt funksjonelt ved at skipet hevet og senket seg med isen, og isen fikk heller ikke tak i skroget. Ellers var de første ukene i isen skuffende; den uforutsigbare strømmen flyttet «Fram» i skiftende retninger, noen ganger nordover og andre ganger sørover. 19. november, etter seks uker, befant skipet seg sør for den breddegraden hvor hun gikk inn i isen.
Etter at solen forsvant den 25. oktober ble elektriske lamper fra en vinddrevet generator brukt for å holde skipet opplyst. Mannskapet slo seg ned i en komfortabel rutine der kjedsomhet og inaktivitet var de største fiendene. Mennene begynte å irritere hverandre, og enkelte ganger brøt det ut slagsmål. Nansen forsøkte å starte en avis, men prosjektet rant snart ut i sanden gjennom mangel på interesse. Små oppgaver ble foretatt og vitenskapelige observasjoner ble opprettholdt, men det var ingen hast. Nansen uttrykte sin frustrasjon i den private dagboken: «Jeg føler jeg må bryte gjennom dette ødet, denne treghet, og finne noen utløp for mine energier.» Og senere: «Kan ikke noe skje? Kunne ikke en orkan komme og rive opp denne isen?» Rett etter årsskiftet, i januar 1894, satte kursen nordover seg i stor grad. Den 80. breddegrad ble passert 22. mars. Basert på den usikre retningen og liten hastighet på driften, beregnet Nansen at det kunne ta skipet fem år å nå polen. I januar 1894 hadde han diskusjoner med både Henriksen og Johansen om muligheten for å gjennomføre en sledetur med hunder fra «Fram» til Nordpolen, men de gjorde ingen umiddelbare planer. Nansens første forsøk på å mestre hundekjøring ble en pinlig fiasko, men han holdt ut og oppnådde gradvis resultater. Han fant ut at en skiløpers normale hastighet tilsvarte hastigheten til hunder som trakk lastede sleder. Menn kunne da gå på ski for egen maskin fremfor å ri på sleden, og samtidig kunne sledelasten økes tilsvarende. Dette utgjorde, ifølge biograf og historiker Roland Huntford, en revolusjon innen fremkomstmetoder i polare områder. Den 19. mai, to dager etter feiringen av nasjonaldagen, passerte «Fram» 81°N og selv om fremdriften knapt var én mile (1,6 km) om dagen, var der indikasjoner på at den økte sakte. Nansen ble stadig mer overbevist om at en sledeferd kunne bli nødvendig for å nå Nordpolen, og i september bestemte han at alle skulle trene på skigåing to timer om dagen. 16. november avslørte han sin intensjon for mannskapet: han og én kollega skulle forlate skipet og starte skituren mot Nordpolen når grensen for 83°N ble nådd. Etter at Nordpolen var nådd, skulle de to ta seg til Frans Josefs land og deretter krysse over til Spitsbergen hvor de håpet å finne et skip som kunne ta dem med hjem. Tre dager senere ble Hjalmar Johansen, den mest erfarne hundekjøreren i mannskapet, spurt om å bli med ham på reisen mot Nordpolen.
3. januar 1895 begynte voldsomme og langvarige rystelser å riste skipet, og to dager senere gikk mannskapet ned på isen og forventet at skipet skulle bli knust. Trykket fra isen avtok imidlertid, og mannskapet kunne gå ombord igjen for å fortsette forberedelsene til Nansens ferd. Etter dette ble det registrert at «Fram» hadde drevet forbi Greelys nordligste punkt på 83°24'N, og den 8. januar var hun ved 83°34'N.
Marsj mot Nordpolen
Den 17. februar 1895 begynte Nansen på et avskjedsbrev til sin kone Eva, hvor han skrev at skulle han komme i knipe «skal du vite at ditt bilde vil bli det siste jeg ser.» Han leste også alt han kunne om Frans Josefs land, hans planlagte destinasjon etter Nordpolen. Arkipelet hadde blitt gjenoppdaget i 1873 av Julius Payer, men var ikke fullstendig kartlagt. Øygruppen var tilsynelatende hjemsted for utallige bjørner og seler, og Nansen så på det som en god kilde til mat under ferden hjem til sivilisasjonen. Den 14. mars, med skipet ved 84°4'N, begynte de to omsider marsjen mot Nordpolen. Dette var deres tredje forsøk på å forlate skipet; 26. februar og igjen den 28. hadde skade på sleder tvunget dem til å vende tilbake etter kun kort tid. Etter disse uhellene gjorde Nansen en grundig overhaling av utstyret, der han minimerte reiselageret, beregnet vekten på nytt og reduserte konvoien til tre sleder, før han gav ordre om å starte på nytt. En støttegruppe fulgte det to og delte leir den første natten. Neste dag kjørte Nansen og Johansen videre alene.
Ferden foregikk hovedsakelig over flate snødekte områder. Nansen hadde satt av 50 dager til å dekke 356 nautiske mil (660 km) til Nordpolen, noe som krevede et gjennomsnitt på syv nautiske mil per dag. 22. mars viste en sekstantmåling at de hadde forflyttet seg 65 nautiske mil (120 km) mot nordpolen, med et gjennomsnitt på over ni nautiske mil (17 km) per dag. Dette hadde de oppnådd til tross for svært lave temperaturer, vanligvis rundt −40 °C, og mindre ulykker som tap av sledenes måleinstrumenter for registrering av kjørelengden.
Etterhvert som overflaten ble ujevn, ble hastigheten redusert og det ble vanskeligere å komme seg frem på ski. En ny sekstantmåling den 29. mars, som viste 85°56'N, indikerte at den siste ukes hadde ferden ført dem 47 nautiske mil (87 km) nærmere Nordpolen, men den viste også at deres daglige gjennomsnitt hadde falt. Mer bekymringsfullt var det imidlertid at en teodolittmåling den dagen viste at de bare befant på 85°15'N, og at de på ingen måte visste hvilken av de to målingene som var korrekt. De innså at de kjempet mot en sørgående drift, og at avstanden de beveget seg ikke nødvendig kunne likestilles til nordlig posisjon. Johansens dagbok indikerte hans sviktende optimisme: «Mine fingre er alle ødelagt. Alle vottene er stivfrosne ... Det blir verre og verre ... Gud vet hva som vil skje med oss»
Den 3. april, etter flere dager med vanskelige etapper, begynte Nansen personlig å lure om Nordpolen, tross alt, kanskje var utenfor rekkevidde. Med mindre overflaten ble bedre, ville ikke maten holde frem til polen og videre til Frans Josefs land. Dagen etter beregnet de posisjonen sin til skuffende 86°3'; Nansen betrodde i sin dagbok at: «Jeg blir mer og mer overbevist om at vi burde snu før tiden.» Etter å ha slått leir den 7. april foretok Nansen en rekognosering på truger hvor han kikket etter en vei videre, men han så bare «et veritabelt kaos av isblokker så langt som horisonten». Han avgjorde at de ikke skulle gå lengre nordover, og at de skulle dra til Kapp Fligely i Frans Josefs land. Nansen registrerte breddegraden for deres siste nordligste leir til 86°13.6'N, nesten tre grader forbi Greelys tidligere nordligste punkt.
Tilbakeferd mot Frans Josefs land
Endring av retning mot sydvest gav mye bedre reiseforhold, sannsynligvis fordi kursen mot Frans Josefs land stort sett var parallell med de ujevne linjene i isen fremfor vinkelrett på dem. Fremdriften var god: «Hvis dette fortsetter», skrev Nansen 13. april, «vil tilbakeferden gå raskere enn jeg trodde.» Det samme dagboknotatet nevner imidlertid også et uhell denne dagen; begge mennenes klokker hadde stoppet. Selv om Nansens journal beskriver denne hendelsen mildt, var den potensielt alvorlig. Uten riktig tidsangivelse kunne de ikke beregne lengdegradene, og dermed var det vanskelig å opprettholde riktig kurs mot Frans Josefs land. De startet klokkene på nytt basert på Nansens antakelse om at deres lengdegrad var 86°E, men de var ikke lengre sikre på hvor de var. Hvis de var lengre vest enn Nansens antakelse kunne de bomme på Frans Josefs land fullstendig, og forflytte seg rett mot det åpne Atlanterhavet. Retningen av isens drift hadde snudd mot nord, og dette reduserte fremdriften for Nansen og Johansen. Frem til 18. april, elleve dagers reise fra lengst mot nord, hadde de kun forflyttet seg 40 nautiske mil (74 km) mot sør. De forflyttet seg nå over mye mer kupert terreng med vidåpne vannføringer. Rundt 20. april jublet de over synet av et stort stykke rekved som satt fast i et isflak, det første objektet fra omverdenen de hadde sett siden «Fram» hadde gått inn i isen. Johansen risset deres initialer, breddegrad og dato inn i rekveden. En dag eller to senere oppdaget de sporene etter en fjellrev, det første spor av levende vesen utenom hundene siden de forlot «Fram». Andre spor dukket snart opp, og Nansen begynte å tro at land kunne være nær.
StarCraft
StarCraft er et sanntidsstrategispill utviklet av Blizzard Entertainment, utgitt våren 1998 til Windows, og senere til Macintosh og Nintendo 64. I november 1998 kom utvidelsespakken Brood War.
Nansens Fram-ekspedisjon
Tilbakeferd mot Frans Josefs land
Breddegraden som ble beregnet 9. mai, 84°3'N, var skuffende – Nansen hadde håpet og trodd at de var lenger sør. Ettersom mai gikk, begynte de å se spor etter bjørn, og ved utgangen av måneden var der også rikelig med seler, måker og hvaler. Etter Nansens beregninger hadde de nådd 82°21'N den 31. mai, noe som plasserte dem kun 50 nautiske mil (93 km) fra Kapp Fligely, forutsatt at hans anslag av lengdegrad var riktig. Været ble etterhvert varmere jo lengre sør de kom, og isen begynte å bryte opp og gjorde det enda vanskeligere å forflytte seg. Siden 24. april var hundene med jevne mellomrom blitt avlivet for å gi mat til de andre, og i begynnelsen av juni var kun syv av de opprinnelige 28 hundene igjen. 21. juni kvittet de seg med alt overflødig utstyr og forsyninger for å kunne reise lett og leve av de nå rikelige forsyningene av sel og fugler. Etter en dags reise på denne måten bestemte de seg for å hvile på et isflak, gjøre kajakkene vanntette og bygge opp egen styrke. De forble i leir på isflaket en hel måned.
StarCraft
I StarCraft velger man å styre en av tre fraksjoner, Terran, Protoss eller Zerg, hver av rasene med sine egne spesialiteter og taktiske fordeler. Ingen rase er har noen bestemte fordeler i dette spillet, og derfor går Starcraft mest ut på din evne til å både bygge opp en hær raskest mulig (macro), og forsvare deg selv mot fienden (micro). Jo fortere du får etablert en hær, jo fortere får du ned fienden og vinner spillet, men du må huske på å ta vare på resursene til senere bygging og oppgradering av troppene.
Nansens Fram-ekspedisjon
Tilbakeferd mot Frans Josefs land
Etter at de forlot leiren den 23. juli, fikk Nansen det første uomtvistelige glimtet av land. Han skrev: «Endelig har underverket skjedd – land, land, og etter at vi nesten hadde gitt opp vår tro på det!» I de følgende dagene kjempet de seg mot dette landområdet, som tilsynelatende aldri kom noe nærmere, men mot slutten av juli kunne de høre den fjerne lyden av brytende brenninger. 4. august overlevde de et angrep fra en isbjørn, og to dager senere så de kanten av isen – bare vann lå nå mellom dem å landområdet. Den 6. august ble de to siste samojedhundene avlivet, en hann med navn Kaifas og en hunn med navn Suggen, kajakkene ble bygd om til en katamaran ved å feste sledene og skiene på tvers av dem og et seil ble heist.
Ørnulf Nandrup
Ørnulf Norman Nandrup (født 4. april 1933 i Oslo, død 10. desember 2019 i Birkenes) var en norsk tannlege og politiker. Han var landsleder for det kristen-konservative partiet Kristent Samlingsparti fra 2001 til 2010, da Morten Selven overtok som leder. Han arbeidet som predikant og forkynner i 40 år.
StarCraft
Terran
StarCraft er satt i framtiden. Og det som har skjedd på jorda er ganske enkelt det at planeten er blitt overbefolket gjennom det 21 århundre. Som en reaksjon på både overfylt planet og fengsel, samt som et vitenskapelig eksperiment blir en gruppe dødsdømte fanger sendt ut for å kolonisere en annen planet. 40–000 fanger ble sendt ut i verdensrommet, og takket være en kritisk feil i navigasjonssystemene deres havnet de langt utenfor de planlagte koordinatene, og måtte til slutt bruke nødsystemer for å i hele tatt lande noen plass. De som overlevde turen, dannet en konføderasjon i sin nye verden. Ikke lenge etter, ble de angrepet av ukjente vesener som totalt ødela en av konføderasjonens utposter. Før de rakk å angripe en andre utpost, trakk disse vesenene, som kalte seg selv protoss, seg unna av ukjente grunner. Grunnen fant de kort tid etterpå, da en annen rase ble funnet på planeten, nemlig rasen "Zerg".
Nansens Fram-ekspedisjon
Tilbakeferd mot Frans Josefs land
Nansen kalte dette første landområdet «Hvidtenland». Etter å ha satt leir ved isfoten, besteg de en skråning og så seg rundt. Det var tydelig at de her befant seg i en øygruppe, men det de kunne se var ikke sammenlignbart med det ufullstendige kartet av Frans Josefs land. De kunne bare fortsette sørover i håp om å finne et geografisk element de med sikkerhet kunne fastslå posisjonen til. 16. august identifiserte Nansen foreløpig et nes som Kapp Felder, avmerket på vestkysten av Frans Josefs land på Payers kart. Nansens mål var nå å nå en hytte med forsyninger som hadde blitt etterlatt av tidligere ekspedisjoner i området kjent som Eira Harbour, ved den sørlige enden av øyene. Motvind og mye løs is gjorde imidlertid videre fremdrift i kajakkene farlig, og med en ny polar vinter i anmarsj besluttet Nansen den 28. august at de skulle bli der de var og vente på våren.
Ørnulf Nandrup
Han var utdannet tannlege Universitetet i München i Tyskland og studerte ved Høgskolen i Agder. Nandrup hadde også befalsutdanning.
Daisuke Matsui
Daisuke Matsui (松井 大輔) (født 11. mai 1981 i Kyoto) er en japansk profesjonell fotballspiller som spiller for den japanske fotballklubben Yokohama FC. Han spiller midtbane, og var også en del av. Matsui har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet AS Saint-Étienne og Le Mans Union Club 72 fra Frankrike.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
StarCraft
Protoss
Den enigmatiske rasen kjent som Xel'Naga gikk en gang ned på planeten Aiur, der de utviklet sitt nye eksperiment de kalte Protoss. De styrte evolusjonen av dyrene i Aiur's dype jungler ved hjelp av genetiske midler, og mente de kunne skape den fysisk perfekte skapning her. Men Protossene utviklet seg raskere enn de hadde regnet med, og begynte etter hvert å stå opp mot sine mestre. Xel'naga innså at de hadde strukket eksperimentet sitt for langt, og stakk av fra planeten Aiur, der de lot sine nye kreasjoner leve for seg selv.
Da den menneskelige faksjonen kom seilende gjennom rommet, var Protossene såpass utviklet at de lett kunne spionere på dem fra sine egne utposter. De ble fort fascinert over denne rasen, som ikke hadde på langt nær den samme teknologien som Protossene hadde, og som stadig kriget med hverandre, men likevel klarte å tilpasse seg miljøet rundt seg og trives der. I 200 år studerte de menneskene nysgjerrig, helt til en tredje rase kom til en av menneskenes planeter. Denne tredje rasen infesterte menneskene og brukte dem for å vokse seg sterkere, og Protossene ble skremt av deres effektivitet. Protossen Tassadar fikk i oppdrag å sende en krigsflåte for å utrydde all Terran befolkning på de planetene de hadde kolonisert. Men etter å ha utryddet en planet for liv, begynte Tassadar å tvile på at dette var det rette å gjøre. Derfor snudde han før angrepet på den neste menneske-bebodde planeten, bestemt på å heller bekjempe den tredje rasen uten å måtte utrydde uskyldige folkeslag.
Zerg
Etter Xel'Nagaenes flukt fra Aiur, bosatte de seg på den vulkanske planeten Zerus, for å fortsette sine evolusjonære prosjekter. Denne nye insekt-lignende rasen de lagde, kalte de Zerg. Zergene hadde egenskapen at de kunne ta over andre dyr, og brukte den egenskapen for å overleve på planeten, og manipulere omgivelsene sine.
Xel'Nagaene husket godt fiaskoen med Protossene, og bestemte seg for å lage en Overhjerne som kunne kontrollere alle zergene for å unngå de opprørske tendensene som gjorde Protossene uomgjengelige. Men denne Overhjernen utviklet etter hvert en egen personlighet og høye ambisjoner om å videreutvikle rasen den hadde blitt satt overfor, og til slutt angriper Zergene Xel'nagaene, som blir helt overrasket over angrepet fra det de trodde var et vellykket eksperiment. Overhjernen lærte av Xel'Nagaenes logger av tidligere eksperiment at en annen rase, Protossene fantes, og bestemte seg for at de også måtte bli assimilert til en del av Zerg rasen. Dermed la de ut på en ferd mot Protossenes hjemverden Aiur..
StarCrafts oppbygning
Blizzard gjorde stor suksess med Warcraft II, men det store minuset med Warcraft var at det bestod av to raser med enheter som tilsvarte hverandre, slik at variasjonen på taktikker var minimal, og begge lag hadde samme styrker og svakheter. Med StarCraft snur de på den trenden og lager stor variasjon i mulige strategier. StarCraft ble en stor suksess fordi de tre rasene har helt forskjellige enheter, men likevel er svært jevnt balansert og ingen av dem var betydelig overlegne. Nettopp fordi hver rase har så mange forskjellige enheter, så finnes det alltid en metode for å lett bekjempe motstanderens oppbygde forsvar eventuelt angrep.
StarCraft verden rundt
Da Blizzard ga ut utvidelsespakken Brood War, kunne spillet holde seg populært i mange år til, og det ble holdt turneringer verden over. Dette er også mye takket være Blizzards brukervennlige og velbrukte nettservere på Battle.net. Spesielt populært ble spillet i Sør-Korea, der offisielle turneringer fortsatt eksisterer, og profesjonelle StarCraft-spillere blir betraktet som kjendiser.
John Devine
John Devine er navnet til flere personer:
12. serierunde i Toppserien 2010
12. serierunde i Toppserien 2010 ble spilt den 3. juli.
Nansens Fram-ekspedisjon
Til Kapp Flora
Som base for sitt vinterkvarter fant Nansen og Johansen en strand i en lun vik, med god tilgang til stein og mose som bygningsmaterialer. De gravde et tre fot dypt hull, reiste vegger over det ved å bruke løst fjell og stein, og trakk hvalrosskinn over toppen for å danne et tak. En improvisert pipe ble bygget av snø og hvalrossbein. Dette lyet, som de kalte «hullet», ble ferdig 28. september og skulle være deres hjem de neste åtte månedene. Situasjonen var ubehagelig, men ikke livstruende; der var god tilgang på bjørner, hvalross og sel til å fylle opp et lager av mat. Hovedfienden var kjedsomhet; å få tiden til å gå ble redusert til lesing av Nansens seilealmanakk og navigasjonstabeller i lyset fra spekklampen, og deretter lese dem igjen.
Julen ble feiret med sjokolade og brød fra rasjonene på sleden. På nyttårsaften noterte Johansen at Nansen endelig hadde tatt til seg den mindre formelle formen for tiltale, etter å frem til da ha oppretthold formalitetene («Herr Johansen», «Professor Nansen») gjennom hele reisen. På nyåret lagde de enkle ytterkledninger – frakk og bukse – fra kasserte soveposer for å være klare til å ta opp igjen reisen når være ble varmere. Den 19. mai 1896, etter uker med forberedelser, var de klare. Nansen etterlot et notat i hytta for å informere en mulig finner: «Vi går sørvestover, langs land, for å krysse over til Spitsbergen».