cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den angolanske borgerkrigen
UNITA
UNITAs viktigste sosiale grunnlag var Ovimbundu i det sentrale Angola, som utgjorde omtrent en tredjedel av landets befolkning, men organisasjonen hadde også røtter blant flere mindre tallrike folk i Øst-Angola. UNITA ble grunnlagt i 1966 av Jonas Savimbi, som til da hadde vært en fremtredende leder for FNLA. Under den antikoloniale krigen mottok UNITA litt støtte fra Folkerepublikken Kina. Med begynnelsen av borgerkrigen bestemte USA seg for å støtte UNITA og utvidet deres hjelp til UNITA betydelig i tiårene som fulgte. UNITAs viktigste allierte var imidlertid apartheidregimet i Sør-Afrika.
Røtter til konflikten
Angola, som de fleste afrikanske land, ble konstituert som en nasjon gjennom kolonialisering. Angolas kolonimakt var Portugal, de var til stede og aktiv på territoriet, på en eller annen måte, i over fire århundrer. De opptrukne grensene fulgte ikke grensene for de forskjellige folkegruppene og de forskjellige folkegruppene hadde ulike fordeler og ulemper med kolonistyret.
Etnisk oppdeling
Den opprinnelige befolkningen i Angola var spredte Khoisan-grupper, noen grupper finnes fortsatt i sør. Disse ble absorbert eller presset sørover, av en massiv tilstrømning av Bantu-folk som kom fra nord og øst. Denne tilstrømningen begynte rundt 500 f.Kr., og fortsatte godt inn i det 20. århundre. Bantuene opprettet en rekke store politiske enheter, hvorav det viktigste var Kongo-imperiet, med sentrum i dagens Kongo. Det inkluderte DR Congo R Congo, deler av Gabon og store deler av Angola.
Av historisk betydning var også Ndongo og Matamba-kongedømmene sør for Kongo-imperiet, i Ambundu-området. I tillegg innbefattet Lunda-imperiet, sørøst for dagens Kongo, en del av det som i dag er det nordøstlige Angola. Sør i Angola lå Kwanyama-riket sammen med noen mindre riker på det sentrale høylandet. Alle disse politiske enhetene var en refleksjon av etniske oppdelinger som sakte utviklet seg blant Bantu-befolkningene.
Portugisisk kolonialisme og oppbygning mot borgerkrigen
På slutten av 1400-tallet opprettet portugisiske handelsmenn kontakt med Kongo-imperiet, og opprettholdt en kontinuerlig tilstedeværelse på dets territorium. I 1575 opprettet Portugal et fort med bosetning kalt Saint Paul of Luanda i dagens Luanda. Da var området bebodd av Ambundu-folk og det var sør for Kongo-imperiet. Et annet fort, Benguela, ble etablert på kysten lenger sør, i en region bebodd av Ovimbundu-folket. Ingen av disse portugisiske bosettingsanstrengelsene ble iverksatt med det formål å erobre territoriet. Begge kom riktignok gradvis til å okkupere og dyrke et bredt område rundt de opprinnelige brohodene. Imidlertid var deres viktigste funksjon handel, hovedsakelig slavehandel. Slaver ble kjøpt fra afrikanske mellommenn og solgt til Brasil og Karibia. I tillegg utviklet Benguela en handel med elfenben, voks og honning, som de kjøpte fra Ovimbundu-karavaner som hentet disse varene blant Ganguela-folket i den østlige delen av det som nå er Angola.
Territoriell okkupasjon ble først i løpet av de siste tiårene av 1800-tallet et sentralt anliggende for Portugal, spesielt etter Berlin-konferansen i 1884. En rekke militære ekspedisjoner ble organisert som forutsetninger for å skaffe territorium som omtrent tilsvarte i dagens Angola. Imidlertid så sent som i 1906 var bare omtrent 6% av dette territoriet effektivt okkupert, og de militære kampanjene måtte fortsette. På midten av 1920-tallet ble grensene til territoriet endelig løst, og den siste "primære motstanden" ble dempet tidlig på 1940-tallet. Det er derfor rimelig å snakke om Angola som en definert territoriell enhet fra dette punktet og utover.
I 1961 startet FNLA og MPLA, en geriljakampanje mot portugisisk styre på flere fronter. Dette utviklet seg til den angolanske uavhengighetskrigen, varte til det portugisiske regimet ble styrtet i 1974 gjennom et militærkupp i Lisboa. Kuppmakerne lovet å trekke alle Portugisiske styrker ut av Angola og gi Angola uavhengighet. Da tidslinjen for uavhengighet ble kjent, flyktet de fleste av de rundt 500 000 etniske portugisiske angolanerne fra territoriet i løpet kort tid. Portugiserne som bodde i Angola utgjorde flertallet av de faglærte arbeidere innen offentlig administrasjon, jordbruk og industri. Da de flyktet fra landet, kollapset nasjonaløkonomien. Etter nellikrevolusjonen i Lisboa og slutten av den angolanske uavhengighetskrigen, undertegnet konfliktpartiene Alvor-avtalen 15. januar 1975. Alvor-avtalen inneholdt en avtale om hvordan Portugal skulle overlate styringen til angolerne og trekke seg ut. MPLA overholdt imidlertid ikke avtalen i løpet av july 1975 gikk de tok angrep på FNLA og kastet dem ut av Luanda. Med det var borgerkrigen i gang før portugiserne var ute og før Angola hadde formelt var blitt uavhengig. Portugal etterlot seg et land hvor befolkning hovedsakelig var sammensatt av folkene Ambundu, Ovimbundu og Bakongo.
Uavhengighet
I juli 1975 brøt MPLA Alvor-avtalen og tvang FNLA ut av Luanda med makt, samtidig trakk UNITA seg frivillig tilbake til sin høyborg i sør. I august hadde MPLA kontroll over 11 av de 15 provinshovedstedene, inkludert Cabinda og Luanda. 23. oktober 1975 autoriserte den sørafrikanske statsministeren B.J. Vorster Operasjon Savannah, som startet som et forsøk på å beskytte ingeniører som konstruerte demningen i Calueque, etter at uregjerlige UNITA-soldater hadde overtatt. Dammen som var betalt av Sør-Afrika, føltes å være i fare. Sør-Afrika sendte mellom 1500 og 2000 tropper til Sør-Angola og etterhvert fungerte de som støtte for FNLA og UNITA. Zaire satte inn pansrede biler, fallskjermjegere og tre infanteribataljoner til Angola til støtte for FNLA. Zaire ønsken en regjering fra ovimbundu-folket som var nærmere i slekt med folkene i Zaire enn ambundu-folket som dominerte MPLA. Innen tre uker hadde sørafrikanske og UNITA-styrker erobret fem provinshovedsteder, inkludert Novo Redondo og Benguela. Som svar på den sørafrikanske inngripen sendte Cuba 18.000 soldater som en del av en storstilt militær intervensjon med kallenavnet Operasjon Carlota til støtte for MPLA. Cuba hadde opprinnelig gitt MPLA 230 militærrådgivere før den sørafrikanske intervensjonen. I tillegg sendte Jugoslavia to krigsskip fra den jugoslaviske marinen til kysten av Luanda for å hjelpe MPLA og kubanske styrker. Den kubanske og jugoslaviske intervensjonen viste seg å være avgjørende for å slå tilbake fremrykket UNITA-styrkene/sørafrikanerne. FNLA ble også slått i slaget ved Quifangondo og tvunget til å trekke seg tilbake mot Zaire. FNLAs nederlag tillot MPLA å konsolidere makten over hovedstaden Luanda. Agostinho Neto, lederen av MPLA, erklærte den portugisiske oversjøiske provinsen Angola uavhengighet som Folkerepublikken Angola 11. november 1975. UNITA erklærte Angolas uavhengighet som den sosialdemokratiske republikken Angola med base i Huambo, og FNLA erklærte Den demokratiske republikken Angola med base i Ambriz. FLEC, bevæpnet og støttet av den franske regjeringen, erklærte Republikken Cabindas uavhengighet i Paris. FNLA og UNITA inngikk en allianse 23. november og proklamerte sin egen koalisjonsregjering, Den demokratiske folkerepublikken Angola, med base i Huambo med Holden Roberto og Jonas Savimbi som medpresidenter, og José Ndelé og Johnny Pinnock Eduardo som medstatsministere.
I 1975 og 1976 trakk de fleste utenlandske styrker seg ut, med unntak av Cuba. De siste elementene i det portugisiske militæret trakk seg tilbake i 1975, og det sørafrikanske militæret trakk seg tilbake i februar 1976. Cubas troppestyrke i Angola økte fra 5500 i desember 1975 til 11 000 i februar 1976. I Cabinda lanserte kubanerne en serie vellykkede operasjoner mot FLEC separatistbevegelse.
Støtte fra USA og Clark Amendment
USAs president Gerald Ford godkjente skjult bistand til UNITA og FNLA gjennom Operasjon IA Feature 18. juli 1975. Dette til tross for sterk motstand fra tjenestemenn i utenriksdepartementet (UD) og CIA. UD var bekymret for at det var umulig å opprettholde hemmeligholdet av IA Feature og at Sovjetunionen ville svare ved å øke involveringen i den angolanske konflikten. Dick Clark, en demokratisk senator fra Iowa, oppdaget operasjonen under tur til Afrika, mens Seymour Hersh, en reporter for The New York Times, avslørte IA Feature for offentligheten 13. desember 1975. Clark foreslo en endring av Arms Export Control Act (våpeneksportloven), som utelukket hjelp til private grupper som drev militære eller paramilitære operasjoner i Angola. Lovforslaget ble vedtatt av senatet og Representantenes hus og Ford signerte lovforslaget 9. februar 1976 og den amerikanske støtten ble stanset (for noen år). Zambia forbød UNITA å sette i gang angrep fra sitt territorium 28. desember 1976 etter at Angola under MPLA-styre ble medlem av FN.
Shaba invasjonene
FNLC invaderte Shaba igjen 11. mai 1978 og erobret Kolwezi på to dager. Denne gangen var det tydelig for Carter-administrasjonen hvor involvert Kuba og Sovjet faktisk var, så da Mobutu appellerte til utenlandsk hjelp, jobbet den amerikanske regjeringen med de franske og belgiske militærene for å slå tilbake invasjonen. Den franske fremmedlegionen tok tilbake Kolwezi etter en syv dagers kamp og fløy 2250 europeiske borgere til Belgia. Men de klarte ikke hindre FNLC i å massakrere rundt 80 europeere og 2.000 afrikanere. I ett tilfelle drepte FNLC 34 europeiske sivile som hadde gjemt seg i et rom. FNLC trakk seg tilbake til Zambia og lovet å returnere til Angola. USA fremforhandlet så en avtale mellom MPLA og Zaire hvor de forpliktet seg til å slutte å støtte opprør i hverandres respektive land. Når Zaires støtte til FNLA opphørte ble gruppen marginalisert og borgerkrigen utviklet seg til en krig mellom MPLA og UNITA.
Nitistas
Etterhvert oppsto det fraksjoner innad i MPLAs ledelse. I 1978 forsøkte innenriksminister Nito Alves å gjøre statskupp. Alves var den viktigste militære lederen i krigen mot UNITA, han hadde også Sovjetunionens godkjennelse til å gjøre statskupp. President Agostinho Neto klarte imidlertid å slå ned opprøret ved hjelp av kubanske styrker. Etter kuppet hadde blitt slått ned ble titusenvis av mennesker som var, eller ble beskyldt for å være tilhengere av Nito Alves arrestert. Disse ble kalt Nitistas. Anslaget over antallet som MPLA og kubanerne henrettet varierer mellom 20.000 og 70.000. Disse utrenskningene svekket MPLA betydelig, i 1975 hadde MPLA over 200.000 medlemmer, men dette falt til 30.000 i løpet av noen år. Utrenskningen førte til betydelig militær svekkelse av MPLA og førte også til et mye mer anstrengt forhold til Sovjet og østblokken. Kuba måtte også sendte enda flere soldater for å holde regimet ved makten.
Ny president
President Neto døde 10. september 1979, og partiets sentralkomité stemte enstemmig for å velge José Eduardo dos Santos som ny president. Dette gjenopprettet forholdet til østblokken.
1980-tallet
Under dos Santos ledelse krysset angolanske tropper grensen til Namibia for første gang 31. oktober 1980. Dagen etter signerte dos Santos en ikke-angrepspakt med Zambia og Zaire. På 1980-tallet spredte kampene seg utover fra det sørøstlige Angola, hvor det meste av kampene hadde funnet sted på 1970-tallet, da National Congolese Army (ANC) og SWAPO økte aktiviteten. Den sørafrikanske regjeringen svarte med å sende tropper tilbake til Angola, og grep inn i krigen fra 1981 til 1987, dette fikk Sovjetunionen til å levere enorme mengder militærhjelp fra 1981 til 1986. Sovjetunionen ga MPLA mer enn 2 milliarder dollar i bistand i 1984. I 1981 utviklet Chester Crocker, USAs nyvalgte president Ronald Reagans statssekretær for afrikanske anliggender, en koblingspolitikk som knytter namibisk uavhengighet til kubansk tilbaketrekning og fred i Angola.
Det sørafrikanske militæret angrep opprørere i Cunene-provinsen 12. mai 1980. Ni dager senere angrep SADF igjen, denne gangen i Cuando-Cubango, og MPLA truet med å svare militært. SADF satte i gang en fullskalainvasjon av Angola gjennom Cunene og Cuando-Cubango 7. juni, og ødela SWAPOs operasjonelle kommandokvarter 13. juni, i det statsminister Pieter Willem Botha beskrev som et "sjokkangrep". MPLA-regjeringen arresterte 24. juni 120 angolanere som angivelig skulle ha planlagt å sprenge bomber i Luanda i samarbeid med Sør-Afrika. Tre dager senere fordømte FNs sikkerhetsråd Sør-Afrikas innfall i Angola. Zaire sendte også soldater inn i Angola for å angripe MPLA. Sørafrikanske styrker forsøkte å erobre Lubango, hovedstaden i Huíla-provinsen, i Operasjon Askari i desember 1983.
Cuba økte sin troppestyrke i Angola fra 35 000 i 1982 til 40 000 i 1985. Romania sendte i 1985 150 flyinstruktører og annet luftfartspersonell, som bidro til etableringen av en angolansk militær luftfartsskole.
11. juli 1985 stemte USAs nasjonalforsamling for å oppheve Clark-amandment og Reagan-administrasjonen begynte igjen å støtte UNITA.
I slutten av juli 1985 satte MPLA-regjeringen igang en militæroffensiv, de angrep UNITA fra Luena mot Cazombo langs Benguela-jernbanen i en militær operasjon ved navn Congresso II. 18. september tok de Cazombo. MPLA-regjeringen prøvde uten hell å ta UNITAs forsyningsdepot i Mavinga fra Menongue. Mens angrepet mislyktes, kom det veldig forskjellige tolkninger av angrepet. UNITA hevdet portugisstalende sovjetiske offiserer ledet FAPLA-tropper mens regjeringen sa at UNITA stolte på sørafrikanske fallskjermjegere for å beseire MPLA-angrepet. Den sørafrikanske regjeringen innrømmet å ha kjempet i området, men sa at troppene kjempet mot SWAPO-militanter.
Krigen intensifiseres
I 1986 begynte Angola å innta en mer sentral rolle i den kalde krigen, med Sovjetunionen, Cuba og andre østblokknasjoner som forbedret støtten til MPLA-regjeringen, og amerikanske konservative begynte å heve sin støtte til Savimbis UNITA. Savimbi utviklet nære relasjoner med innflytelsesrike amerikanske konservative, som så Savimbi som en nøkkelalliert i USAs forsøk på å motsette seg og tilbakevise sovjetstøttede, udemokratiske regjeringer over hele verden. Konflikten eskalerte raskt, når både Washington og Moskva som så det som en kritisk strategisk konflikt i den kalde krigen.
I tillegg til å trappe opp sin militære støtte til UNITA, arbeidet Reagan-administrasjonen og dens konservative allierte også for å utvide anerkjennelsen av Savimbi som en sentralamerikansk alliert i en viktig kamp for den kalde krigen. I januar 1986 inviterte Reagan Savimbi til et møte i Det hvite hus. To måneder senere kunngjorde Reagan leveransen av Stinger overflate-til-luft-missiler som en del av 25 millioner dollar i bistand UNITA mottok fra den amerikanske regjeringen. Jeremias Chitunda, UNITAs representant i USA, ble visepresident for UNITA i august 1986 på den sjette partikongressen. UNITA-styrker angrep Camabatela i Cuanza Norte-provinsen 8. februar 1986.
MPLA og den amerikanske regjeringen begynte å forhandle om fred og uttrekking av alle utenlandske soldater i juni 1987.
Cuito Cuanavale og New York avtalen
UNITA og sørafrikanske styrker angrep MPLAs base ved Cuito Cuanavale i Cuando Cubango-provinsen fra 13. januar til 23. mars 1988. Dette var i det nest største slaget i Afrikas historie, etter slaget ved El Alamein. Cuito Cuanavales betydning kom ikke fra størrelsen eller rikdommen, men dens beliggenhet. Slaget hadde ingen klar vinner og begge sider hevdet seier. Både Kuba og Sør-Afrika fikk etterhvert flere kostnader og tap enn de kunne leve med og brukte "seier" ved slaget som påskudd for å trekke seg ut. Spesielt Kuba hadde betydelig flere døde enn det de offisielle tallene sier, men kubansk pressesensur skjulte mye av tapene.
Kubanske tropper brukte folkerettslig ulovlig nervegass mot UNITA-tropper under borgerkrigen. Dette ble bevist av vestlige eksperter som undersøkte døde soldater i tillegg til at man fant tomme beholdere og at UNITA erobret beholdere med gass.
Våpenhvile
I løpet av 1988 sluttet alle parter seg til fredsforhandlinger, og partene møttes i juni og august i New York og Genève. Alle parter ble enige om våpenhvile 8. august. Representanter fra regjeringene i Angola, Cuba og Sør-Afrika undertegnet New York-avtalen, som ga uavhengighet til Namibia og avsluttet direkte involvering av utenlandske tropper i borgerkrigen, i New York City den 22. desember 1988. FNs sikkerhetsråd vedtok Resolusjon 626 senere samme dag, og opprettet FNs Angola Verification Mission (UNAVEM), en fredsbevarende styrke. UNAVEM-tropper begynte å ankomme Angola i januar 1989.
1990-tallet
Politiske endringer i utlandet og militære seire hjemme tillot regjeringen å gå over fra en nominell kommunistisk stat til en nominelt demokratisk. Namibias uavhengighetserklæring, internasjonalt anerkjent 1. april, eliminerte trusselen mot MPLA fra Sør-Afrika, da SADF trakk seg fra Namibia. MPLA avskaffet ettpartisystemet i juni og avviste marxistisk-leninisme på MPLAs tredje kongress i desember, og formelt endret partiets navn fra MPLA-PT til MPLA. Nasjonalforsamlingen vedtok lov 12/91 i mai 1991, sammenfallende med tilbaketrekningen av de siste kubanske troppene, og definerte Angola som en "demokratisk stat basert på rettsstaten" med et flerpartisystem. Observatører møtte slike endringer med skepsis. En del av UNITAs tidligere allierte bytter side, lokket av penger. UNITAs leder Savimbi gjør opprenskinging innen UNITA avde han kan ha sett på som trusler mot hans ledelse eller som stilte spørsmålstegn ved hans strategiske kurs. Blant de drepte i rensingen var Tito Chingunji og hans familie i 1991. Savimbi benektet at han var involvert i Chingunji-drapet.
Black, Manafort, Stone and Kelly
Savimbi skal fra 1985 ha brukt lobbyfirmaet Black, Manafort, Stone and Kelly, for å lobbyere den amerikanske regjeringen for hjelp, fremstille UNITA gunstig i vestlige medier og skaffe støtte blant politikere i Washington. Savimbi var svært vellykket i dette arbeidet. Og UNITA skal ha mottatt 60 millioner dollar årlig fra USA i årene 1985-1992. En del av pengene skal Savimbi ha brukt på personlig luksus. Regjeringstropper såret Savimbi i kamper i januar og februar 1990, men ikke nok til å begrense mobiliteten hans. Han dro til Washington, D.C., i desember og møtte president George H. W. Bush igjen, den fjerde av fem turer han tok til USA. Våpnene han ville få fra Bush hjalp UNITA til å overleve selv etter at amerikansk støtte stoppet. I 1992 med den kalde krigen over stoppet USA pengestøtten.
Bicesse-avtalen
President dos Santos møtte Savimbi i Lisboa og undertegnet Bicesse-avtalen, den første av tre store fredsavtaler, 31. mai 1991, etter mekling av den portugisiske regjeringen. Avtalene la opp en overgang til flerpartidemokrati under tilsyn av FNs UNAVEM II-oppdrag, med et presidentvalg som skulle holdes innen et år. Avtalen forsøkte å demobilisere de 152 000 aktive krigerne og integrere de gjenværende regjeringstroppene og UNITA-opprørerne i en 50 000 mann sterk angolansk hær. Mens UNITA stort sett ikke avvæpnet, overholdt FAA avtalen og demobiliserte, dette gjorde regjeringen militært mye svakere.
Angola holdt den første runden av sitt presidentvalg i 1992 29. - 30. september. Dos Santos mottok offisielt 49,57% av stemmene og Savimbi fikk 40,6%. Siden ingen kandidater mottok mer enn 50% av stemmene, måtte det i henhold til valgloven holdes en andre runde med mellom de to kandidatene som fikk flest stemmer. Savimbi og åtte andre opposisjonspartier sa at valget verken hadde vært fritt eller rettferdig. Dette ble støttet av utenlandske valgobservatører. En offisiell observatør skrev at det var lite FN-tilsyn, at 500.000 UNITA-velgere ble fratatt og at det var 100 hemmelige valglokaler. Savimbi sendte Jeremias Chitunda, visepresident for UNITA, til Luanda for å forhandle om vilkårene for andre runde. Valgprosessen brøt sammen 31. oktober, da regjeringstropper i Luanda angrep UNITA. Sivile brukte våpen de hadde mottatt fra politiet noen dager tidligere, og gjennomførte hus-til-hus-raid og drepte og arresterte hundrevis av UNITA-tilhengere. Regjeringen tok sivile i lastebiler til Camama kirkegården og Morro da Luz-kløften, skjøt dem og begravde dem i massegraver. De angrep også Chitundas konvoi 2. november, og trakk ham ut av bilen sin og skjøt ham og to andre i ansiktet. MPLA massakrerte totalt over ti tusen UNITA- og FNLA-velgere på få dager i det som i ettertid har blitt kjent som Halloween-massakren. Savimbi sa at valget verken hadde vært fritt eller rettferdig, og nektet å delta i andre runde. Deretter fortsatte han med å gjenoppta væpnet kamp mot MPLA.
Så, i en serie med stor militær fremgang, fikk UNITA kontroll over Caxito, Huambo, M'banza Kongo, Ndalatando og Uíge, provinshovedsteder de ikke hadde hatt kontroll over siden 1976, og de presset på mot Kuito, Luena og Malange. Selv om de amerikanske og sørafrikanske regjeringene hadde sluttet å hjelpe UNITA, fortsatte forsyningene å komme fra Mobutu i Zaire. 9. januar startet UNITA en 55-dagers kamp om Huambo. Hundretusener flyktet og 10.000 ble drept før UNITA fikk kontroll 7. mars. Regjeringen svarte på tilbakegangene med etnisk rensing av Bakongo, og i mindre grad Ovimbundu, i flere byer, særlig Luanda. Spesielt 22. januar ble mange drept i det som fikk navnet Bloody Friday-massakren. UNITA og regjeringsrepresentanter møttes fem dager senere i Etiopia, men forhandlingene klarte ikke å gjenopprette freden. FNs sikkerhetsråd sanksjonerte UNITA gjennom resolusjon 864 15. september 1993 og forbød salg av våpen eller drivstoff til UNITA. Kanskje det tydeligste skiftet i USAs utenrikspolitikk dukket opp da president Bill Clinton 23. september 1993 merket UNITA som en "vedvarende trussel mot USAs utenrikspolitiske mål".
I august 1993 hadde UNITA fått kontroll over 70% av Angola. I løpet av 1994 snudde det og regjeringens hadde flere militære suksesser i løpet av året. I november 1994 hadde regjeringen tatt kontroll over 60% av landet. Dette tvang UNITA til å søke fred. Savimbi kalte situasjonen for UNITAs "dypeste krise" siden opprettelsen. Det anslås at kanskje 120 000 mennesker ble drept i de første atten månedene etter 1992-valget, nesten halvparten av antallet tap i de forrige seksten års krig. Begge sider av konflikten fortsatte å begå omfattende og systematiske brudd på krigslovene med UNITA, særlig skyldig i vilkårlig beskytning av beleirede byer, noe som førte til store dødstall for sivile. MPLA-regjeringsstyrkene brukte luftmakt på en vilkårlig måte og resulterte også i høye sivile dødsfall. En ny fredsavtale Lusaka-protokollen ble fremforhandlet i 1994 den var ganske lik Bicesse-avtalen.
Lusaka-Avtalen
Savimbi var uvillig til å personlig undertegne en ny avtale, UNITAs tidligere generalsekretær Eugenio Manuvakola representere UNITA. Manuvakola og Angolas utenriksminister Venancio de Moura undertegnet Lusaka-protokollen i Lusaka 31. oktober 1994, og gikk med på å integrere og avvæpne UNITA. Begge sider signerte våpenhvile som en del av protokollen 20. november. I henhold til avtalen ville regjeringen og UNITA stanse all våpenbruk og demobilisere. 5500 UNITA-medlemmer ville bli med i det angolanske nasjonale politiet, 1200 UNITA-medlemmer, inkludert 40 militanter, ville bli med i den raske reaksjonspolitistyrken, og UNITA-generaler ville bli offiserer i de angolanske væpnede styrkene. Utenlandske leiesoldater ville returnere til hjemlandet, og alle parter ville slutte å anskaffe utenlandske våpen. Avtalen ga UNITA-politikere hjem og et hovedkvarter. Regjeringen ble enige om å utnevne UNITA-medlemmer til å lede departementene for gruver, handel, helse og turisme, i tillegg til sju viseministere, ambassadører, guvernørskapene i Uige, Lunda Sul og Cuando Cubango, stedfortredende guvernører, kommuneadministratorer, stedfortredende administratorer, og kommuneadministratorer. Regjeringen ville løslate alle fanger og gi amnesti til alle militante som er involvert i borgerkrigen. Zimbabwes president Robert Mugabe og den sørafrikanske presidenten Nelson Mandela møttes i Lusaka 15. november 1994 for å øke støtten til protokollen. Mugabe og Mandela sa begge at de ville være villige til å møte Savimbi, og Mandela ba ham om å komme til Sør-Afrika, men Savimbi kom ikke. Avtalen opprettet en felles kommisjon bestående av tjenestemenn fra den angolanske regjeringen, UNITA og FN med regjeringene i Portugal, USA og Russland som fulgte, for å overvåke gjennomføringen. Brudd på bestemmelsene i protokollen vil bli diskutert og gjennomgått av kommisjonen. Protokollens bestemmelser, som integrerte UNITA i militæret, våpenhvile og en koalisjonsregjering, var lik de i Alvor-avtalen som ga Angola uavhengighet fra Portugal i 1975. Mange av de samme problemene som ødela forrige avtale gjentok seg, det var gjensidig mistillit mellom UNITA og MPLA, svakt internasjonalt tilsyn, import av utenlandske våpen og en ønske om å opprettholde maktbalansen. Dermed kollapset avtalen.
Ny regjeringsoffensiv og fred med deler av UNITA
FN utvidet sitt mandat 8. februar 1996. I mars ble Savimbi og dos Santos formelt enige om å danne en koalisjonsregjering. Det internasjonale samfunnet var med på å installere denne samligsregjeringen i april 1997, men UNITA tillot ikke den regionale MPLA-regjeringen å ta kontroll i 60 byer. FNs sikkerhetsråd stemte 28. august 1997 for å innføre sanksjoner mot UNITA. I løpet av 1997 sendte den angolske regjering styrker både til republikken Kongo og til Zaire hvor de deltok i borgerkrigene. De var med på å styrte Mobuto i Zaire, med Mobutos fall mistet UNITA sin viktigste støttespiller.
FN brukte 1,6 milliarder dollar fra 1994 til 1998 på å opprettholde en fredsbevarende styrke. Det angolanske militæret angrep UNITA-styrker i det sentrale høylandet 4. desember 1998. Dos Santos sa at han mente krig var den eneste måten å til slutt oppnå fred, og avviste Lusaka-protokollen. Han ba også FN om å forlate landet, de siste FN-styrkene forlof landet i februat 1998. På slutten av 1998 dannet flere UNITA-sjefer en utbrytergrupp, UNITA Renovada, fordi de var misfornøyde med Savimbis ledelse. I september 1999 startet regjeringsstyrkene en stor offensiv og løpet av resten av 1999 og 2000 ble UNITA presset tilbake flere steder. 11 november 2000 tilbød Dos Santos amnesti til UNITA og utbrytergruppene og mange av UNITAs avdelinger godtok vilkårene. Savimbi godtok det ikke, han trakk seg tilbake til sin historiske base i Moxico sammen sine gjenværende styrker. Disse var imidlertid svært svekket. Regjeringens offensiv presset tilbake og tvang mesteparten av UNITA til fred, men det var sivile som led de største tapene.
2000-tallet
I løpet av 2000 og 2001 var det mange trefninger, men lite endringer i kontroll. Regjering hadde imidlertid gode inntekter fra slag av olje de brukte på våpen, mens UNITA opplevde sanksjoner på deres salg av diamanter.
Savimbis død og slutt på krigen
Regjeringstropper drepte Jonas Savimbi 22. februar 2002 i Moxico-provinsen. UNITAs visepresident António Dembo overtok, men han døde 12 dager senere av skader påført i samme trefning som drepte Savimbi, og generalsekretær Paulo Lukamba ble så UNITAs nye leder. Etter Savimbis død var regjeringen usikker på hvordan de skulle gå frem. Etter først å ha antydet at offensiven skulle fortsette, kunngjorde regjeringen 13. mars at de ville stanse alle militære operasjoner. Militære sjefer for UNITA og MPLA møttes i Cassamba og ble enige om våpenhvile. De undertegnet en tilleggserklæring til Lusaka-protokollen i Luena 4. april, med Santos og Lukambo tilstede. FNs sikkerhetsråd vedtok å oppheve alle sanksjoner mot UNITA-tjenestemenn. I august 2002 erklærte UNITAs nye ledelse opprørsgruppen for et politisk parti og demobiliserte offisielt sine væpnede styrker. FN sendte så nye fredsbevarende styrker, nye valg ble holdt og med det var krigen over.
Etterspill
Borgerkrigen skapte en katastrofal humanitær krise i Angola. En tredjedel av Angolas totale befolkningsom ble internt fordrevet, totalt 4,28 millioner mennesker. FN beregnet i 2003 at 80% av angolanerne manglet tilgang til grunnleggende medisinsk behandling, 60% manglet tilgang til vann, og 30% av angolanske barn ville dø før de var fem år. Mesteparten av krigføring foregikk på landsbygda, noe som ga en stor flom av mennesker fra landlige områder til byene. I dag representerer bybefolkningen litt mer enn halvparten av befolkningen, ifølge den siste folketellingen. I mange tilfeller havnet folk inn i byer utenfor det tradisjonelle området for sin etniske gruppe, noe som ga større etnisk variasjon i byene Det er nå viktige Ovimbundu-samfunn i Luanda, Malanje og Lubango. Fortsatt dør mange av landminer som ligger igjen etter krigen, bare i 2018 døde minst 156 mennesker.
Noor Vidts
Noor Vidts (født 30. mai 1996) er en belgisk friidrettsutøver som konkurrerer i mangekamp.
I 2021 representerte hun landet sitt under Sommer-OL 2020 i Tokyo, der hun kom på 4. plass i sjukamp.
Hun representerte Belgia under VM i friidrett innendørs 2022, der hun vant gull i femkamp.
Trygve Aaring
Trygve Aaring (født 12. mai 1914, død 5. mars 2000) var ordfører i Mosvik fra 1955 til 1969; han representerte først «Småbrukernes liste», senere Kristelig Folkeparti.
Aaring satt i kommunestyret i den første toårsperioden etter krigen, 1946-47 og igjen 1952 til 1971. Han var bureiser, og etablerte gården Myrland i 1939, på jord skilt ut fra hjemgården Aaring. Han arbeidet som ligningssjef i Mosvik 1963–1981.
I Aarings tid som ordfører fikk bygda bilferjeforbindelse og veiforbindelse til Leksvik og Framverran; Aaring satt i styret for Innherredsferja i 23 år, fra etabelringen i 1958 til 1981. Han var også styreleder i Mosvik Sparebank 1982–84. I hans tid som ordfører ble Mosvik kommune ble utvidet ved at Framverran ble overført fra Verran kommune til Mosvik.
Han ble tildelt Norges By- og Herredsforbunds hederstegn i 1971.
Belleair (Florida)
Belleair er en amerikansk by som ligger i Pinellas County i Florida.
Den har 3 869 innbyggere (2010) og dekker et areal på 6,73 km².
Ski Classics 2011
Ski Classics 2011 var den første utgaven av langløpserien Ski Classics. Konkurransen startet med Jizerská padesátka i Tsjekkia 9. januar 2011 og ble avsluttet med Norefjellsrennet i Norge 2. april 2011.
Alcimathous
Alcimathous er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).
Utrecht-skolen
Utrecht-skolen (også kjent som Utrecht-Caravaggistene) var en kunstbevegelse som oppsto i Nederland ved starten av 1600-tallet som var sterkt inspirert av den italienske maleren Caravaggio. Mange av de nederlandske malerne besøkte Italia mellom 1610 og 1620 hvor de fikk sett Caravaggios verk, og ble selv inspirerte til å selv skape malerier med sterk realisme og effektiv bruk av chiaroscuro. Motiverne var ofte religiøse, mytologiske og guddommelige.
Alcimathous
Systematisk inndeling
Slekten blir ofte plassert som en underslekt av Athous.
Utrecht-skolen
Kjente malere som var tilknyttet Utrecht-skolen inkluderer Dirck van Baburen, Gerrit van Honthorst og Hendrick ter Brugghen.
Brasils kvinnelandslag i volleyball
Brasils kvinnelandslag i volleyball er det brasilianske landslaget i volleyball for kvinner som konkurrerer for Brasil under Panamerikanske leker, Sommer-OL og Verdensmesterskapet i volleyball.
EM i skiskyting 2000
EM i skiskyting 2000 (europamesterskapet i skiskyting) ble arrangert i Zakopane i Polen i 2000.
CARIFTA Games 2004
CARIFTA Games 2004 ble arrangert i Hamilton på Bermuda i 2004.
Lanelater
Lanelater er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).
Utseende
Middelsstore (gjerne 20-25 millimeter), avlange, halvmatte, mørke smellere, kroppen fint hårete. Antennene er tynne, noe kortere enn hode + pronotum. Pronotum er rundet, omtrent så langt som bredt, med markerte sidekanter og noe uttrukne bakhjørner. Dekkvingene har fine punktstriper.
Levevis
Smellernes larver lever i jorda eller i død ved. Hva de spiser kan variere – noen arter synes å være hovedsakelig planteetere, og enkelte kan være brysomme skadedyr, andre er rovdyr. Mange arter bruker flere år på larveutviklingen. De voksne billene flyr godt og treffes ofte flygende, på blomster eller i vegetasjonen.
Utbredelse
Artene forekommer i Nord-Amerika, Asia og Afrika. I Europa forekommer én art på Sicilia.
Alistair Horne
Horne arbeidet også som utenrikskorrespondent i The Daily Telegraph i årene 1952–1955.
Han var sønn av Allan Horne (som døde i 1944) og Auriol (født Hay-Drummond), niesen til Archibald Hay.
Wolf Children
Wolf Children (alternativ tittel: The Wolf Children Ame and Yuki, japansk: おおかみこどもの雨と雪 Ōkami Kodomo no Ame to Yuki) er en japansk animasjonsfilm fra 2012. Den er skrevet og regissert av Mamoru Hosoda, og forteller om oppveksten til de to barna Ame (Regn) og Yuki (Snø) som kan forandre seg til ulver.
Filmen hadde verdenspremiere i Paris 25. juni 2012, og hadde ordinær kinopremiere i Japan 21. juli 2012. Den ble sett av 276 326 personer i åpningshelga, og var den nest mest sette filmen på kino. Etter fire uker hadde den spilt inn 1,6 milliarder yen.
Filmen ble vist under Film fra Sør i 2012, hvor den vant både hovedprisen Sølvspeilet og publikumsprisen. Filmen settes opp til ordinær kinodistribusjon 15. november 2013.
Bøyespenning
Bøyespenning er innvendige (spenninger i et legeme og er lettest å forklare når man bruker bjelke som eksempel. Bøyespenninger presser bjelken sammen på oversiden og strekker bjelken på undersiden, i midten av bjelken oppstår det ikke sammentrekning eller strekkspenninger, dette er også kalt nøytralaksen.
M = Bøyemoment (kN) (x106)
W= Motstandsmoment (cm3) (x103)
Speocharidius
Speocharidius er en slekt av hulelevende mycelbiller.
Utseende
Små (ca. 2-3 millimeter), avlangt-ovale, blinde, brune mycelbiller. Hodet er forholdsvis lite. Antennene er noe over halve kroppslengden. Pronotum er rundet, dekkvingene rundede og hvelvede, beina lange og tynne.
Levevis
Artene lever i huler.
Utbredelse
Slekten er utbredt i huleområder i Spania (vestlige Pyreneene).
Bøying (mekanikk)
Bøying er et uttrykk fra mekanikken som angir nedbøyning eller krumming av kontruksjonslemeneter eller lignende. I mekanikken måles bøying ut ifra påført bøyemoment(kN) og opptredende bøyespenninger med betegnelsen (N/mm2). Motstand mot bøying basert på tverrsnittets geometri kan også måles, dette er kalt motstandsmoment.
Det undervises i bøyning til kommende bygg- og maskiningeniører, og hører til faget mekanikk/statikk/konstruksjonsteknikk.
EM i skiskyting 2002
EM i skiskyting 2002 (europamesterskapet i skiskyting) ble arrangert i Kontiolax i Finland i 2002.
CARIFTA Games 2005
CARIFTA Games 2005 ble arrangert i Bacolet på Trinidad og Tobago i 2005.
Helagsfjället
Helagsfjället (sørsamisk Maajåelkie) er et fjell i Härjedalen, Sverige. Fjellet ligger øst for Sylsjøen og vest for Ljungdalen, nær grensen til Jämtland og Trøndelag. Fjellets høyeste topp ligger 1 796 moh. og er dermed den høyeste i Sverige sør for polarsirkelen. Øst for toppen ligger Helagsglaciären, Sveriges sørligste isbre, mens i sørvest ligger toppen Predikstolen (1 682 moh.). Helagsfjället har en markant profil og reiser seg steilt 700 meter over høyfjellsplatået.
Ved foten av fjellet ligger Helags fjällstation som drives av Svenska Turistföreningen. Turisthytten ligger rundt 10 km fra nærmeste vei (Kläppen ved Ljungan).
Helagsfjället er et av de fem fjellene i Skandinavia som har både primærfaktor over 1 000 m og sekundærfaktor over 100 km.
Medina Nigussie Beriso
Medina Nigussie Beriso er en etiopisk friidrettsutøver som konkurrerer i mellomdistanseløp. Hun har gull på 3000 meter fra Juniorafrikamesterskapet i friidrett 2015 som fremste internasjonale meritt.
2014
Nigussie deltok i Great Ethiopian Run 23. november 2014, der hun løp 10 km på 36.37.
2015
I Juniorafrikamesterskapet i friidrett 2015 i mars kom Nigussie på førsteplass på 3000 meter, med 9.31,37, foran Suru Galchu og Felis Sandra Chebet.
Hun deltok i gateløpet Tout Rennes Court i oktober, der hun kom på 14.-plass på 5 km.
Bøyemoment
Bøyemoment (engelsk: bending moment) er en naturlig reaksjon i en bjelke når en ekstern kraft påføres og forårsaker elementet å bøye seg.
Bøyemomentet brukes sammen med motstandsmoment til å beregne bøyespenningen i bjelken.
Påført bøyemoment sier ingenting om materialegenskapene til bjelken.
\sigma_b=Bøyespenning(N/m2 )
M = Bøyemoment(Nm) W= Motstandsmoment(m3)
Skyting under Sommer-OL 2020 – 10 m luftrifle blandet lag
Skyting under Sommer-OL 2020 – 10 m luftrifle blandet lag ble arrangert på Asaka Shooting Range den 27. juli 2021.
Christian Frederik Wedel-Jarlsberg
Christian Frederik Vilhelm Wedel-Jarlsberg (født 17. juli 1788, død 22. mars 1854) var en dansk-norsk baron, kammerherre og offiser.
Han kom fra den kjente Wedel-Jarlsberg-slekten, og var sønn av grev Frederik Anton II Wedel-Jarlsberg (1748–1811) og Catharina (1756–1802, født von Storm). Storebroen Herman Wedel-Jarlsberg var eidsvollsmann.
Christian Frederik Wedel Jarlsberg kjøpte i 1818 Fornebo hovedgård, der han bodde frem til sin død.
Han var Bærums ordfører 1846–1847.
What Love Is
«What Love Is» er en popballade fra 2019 med den estiske sangeren Uku Suviste. Han har skrevet sangen sammen med Sharon Vaughn. Låten ble utgitt 3. desember 2019 og vant den estiske sangkonkurransen Eesti Laul 2020. Med seieren ble «What Love Is» Estlands bidrag i Eurovision Song Contest 2020 i Rotterdam i Nederland.18. mars 2020 avlyste imidlertid EBU konkurransen på grunn av koronaviruspandemien i Europa vinteren 2020.
Om sangen
Sangen var en av 24 deltakere i den estiske sangkonkurransen Eesti Laul 2020, arrangert av kringkasteren ERR. «What Love Is» kvalifiserte seg fra semifinalen 15. februar og deltok deretter i finalen 29. februar 2020 i Saku Suurhall i Tallinn. Låten vant finalen og ble dermed Estlands bidrag til Eurovison Song Contest.
Eurovision Song Contest
I januar 2020 ble Estland trukket til å delta i semifinale 2 av Eurovision Song Contest 2020. Semifinalen skulle ha vært arrangert i Ahoy Rotterdam i Nederland torsdag 14. mai. Men på grunn av koronavirusutbruddet i Europa vinteren 2020 så EBU seg nødt til å avlyse konkurransen for å hindre spredning av koronaviruset SARS-CoV-2 og den medfølgende sykdommen covid-19. Sangen fikk dermed aldri deltatt i konkurransen.
Peter Kakaščík
Peter Kakaščík (født 4. desember 1963 i Prešov) er en slovakisk tidligere håndballspiller, som konkurrerte for Tsjekkoslovakia.
CARIFTA Games 2006
CARIFTA Games 2006 ble arrangert i Les Abymes på Guadeloupe i 2006.
Peter Kakaščík
Kakaščík deltok for Tsjekkoslovakia i Sommer-OL i 1992.
Kore Tola Nagaho
Kore Tola Nagaho (født 16. januar 1997) er en etiopisk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp og mellomdistanseløp. Hun har sølv på 800 meter og 4 x 400 meter stafett fra Juniorafrikamesterskapet i friidrett 2015 og stafettbronse fra Afrikalekene 2015 som fremste internasjonale meritter.
Idrettskarriere
Tola deltok ved ungdomsafrikamesterskapet i friidrett 2013 i Warri i mars, der hun kom på femteplass på 400 meter med 56,20. På medleystafetten kom Etiopia pandreplass, bak Nigeria. Hun vant 400 meter under det etiopiske mesterskapet i friidrett i juni 2013.
Hun deltok ved afrikamesterskapet i friidrett 2014 i Marrakech. På 400 meter løp hun på 55,04 i innledningsheatet, som var 14. beste tid, og gikk ikke videre til finalen. Hun deltok også på Etiopias stafettlag på 4 x 400 meter, som kom på sjetteplass (av 6 lag), med tiden 3:46,91. Nagaho løp her sammen med Fantu Magiso Manedo, Shume Chaltu Regasa og Gadese Ejara Gada.
Ved Juniorafrikamesterskapet i friidrett 2015 i mars kom Etiopia på andreplass på 4 x 400 meter, med 3:48,57. Hun deltok også på 800 meter, der hun også kom på andreplass, bak Shume Chaltu Regasa. Hun deltok også ved Afrikalekene 2015, der hun fikk 9. beste tid i kvalifiseringen på 800 meter, og ble ikke blant de 8 som gikk til finalen. På 4 x 400 meter kom Etiopia på fjerdeplass, men etter at Nigerias Tosin Adeloye testet positivt på doping i et stevne i juli 2015 ble hennes resultater strøket, og det etiopiske laget rykket opp til tredjeplass på resultatlistene.
Hun vant 800 meter under FBK Games i Nederland i 2017, og hun deltok i VM i friidrett 2017, der hun ble slått ut i forsøksheatet på 800 meter. I 2018 vant hun 800 meter under det etiopiske mesterskapet i friidrett, med tiden 2:00,2, tatt med håndholdt tidtaking.
EM i skiskyting 2003
EM i skiskyting 2003 (europamesterskapet i skiskyting) ble arrangert i Forni Avoltri i Italia i 2003.
Sergej Lazarev
Sergej Vjatsjeslavovitsj Lazarev (russisk: Серге́й Вячесла́вович Ла́зарев, engelsk: Sergey Vyacheslavovich Lazarev, født 1. april 1983) er en russisk sanger, danser og skuespiller. Han fikk sitt nasjonale gjennombrudd i 2002 med guttebandet Smash!!, men har hatt en solokarriere etter at gruppen ble oppløst i 2005. Lazarev er blant Russlands største og mest kjente artister, og i 2016 ble han kjent i Europa da han deltok i Eurovision Song Contest for Russland. I 2019 representerte han Russland for andre gang i konkurransen med låten «Scream».
Lazarev har kritisert Russlands invasjon av Ukraina 2022.
Bakgrunn
I barndommen i Moskva drev Lazarev med rytmisk gymnastikk, deretter startet han med skuespill og sang som tiåring, blant annet i barnekoret Lokteus. Som 14-åring mottok han sin første musikkpris, han vant siden flere sangkonkurranser for barn, og han ble medlem av barnegruppen Neposedi (Непоседы). I den samme gruppen møtte Julija Volkova og Lena Katina i t.A.T.u. hverandre.
I tenårene hadde han mindre roller i ulike skuespill, og han fortsatte å synge og delta i ulike tv-programmer og sangkonkurranser. I 2000 begynte Lazarev ved Moskva kunstnerteater, der han ble uteksaminert som profesjonell skuespiller i 2004. Siden fulgte flere oppdrag på teaterscenen, og i 2005 hadde han en større rolle i den Broadway-inspirerte musikalkomedien Lend Me a Tenor.
Sangkarriere
I 2000 fikk han sitt nasjonale musikalske gjennombrudd med popduoen Smash!! (russisk: СМЭШ!!) sammen med Vlad Topalov. De fikk flere hits i Russland, blant annet «Should Have Loved You More», «Belle» og «Obsession».
I desember 2004 slapp Smash!! sitt andre album, 2Nite. Bare én uke etter lanseringen valgte Lazarev og Topalv å bryte samarbeidet og i stedet satse på egne karrierer hver for seg.
I 2008 deltok han i den russiske finalen til Eurovision Song Contest 2008 med låten «Flyer». Lazarev endte til slutt på en fjerdeplass, og vinneren ble Dima Bilan som deretter vant den internasjonale finalen med «Believe».
I desember 2015 opplyste russisk fjernsyn at Sergej Lazarev skulle representere Russland i Eurovision Song Contest 2016 i Stockholm. 5. mars 2016 ble låten «You Are the Only One» offentliggjort, og sangen ble raskt en av de store favorittene før konkurransen.
I konkurransen vant Lazarev sin semifinale og kvalifiserte seg til finalen i Globen. Der vant han telefonavstemningen, men ble bare nummer fem hos juryene. Samlet ble Russland nummer tre, bak Australias Dami Im og Ukrainas Jamala. I februar 2019 offentliggjorde den russiske kringkasteren VGTRK at Lazarev skulle representere Russland for andre gang i konkurransen. I januar 2019 ble Russland trukket til å delta i semifinale 2 av Eurovision Song Contest. Semifinalen ble arrangert i Expo Tel Aviv i Israel torsdag 16. mai, og «Scream» hadde startnummer 13. Sangen ble blant de ti beste i semifinalen, og Lazarev kvalifiserte seg dermed til finalen lørdag 18. mai. I finalen endte han på tredjeplass, samme plassering som han hadde fått tre år tidligere.
Privatliv
Lazarevs flamboyante og fartsfylte sceneshow, kombinert med hans hemmelighetsfulle privatliv, har flere ganger ført til spekulasjoner rundt Lazarevs seksuelle legning. Selv har han avstått fra å kommentere spekulasjoner og rykter om privatlivet sitt. Julen 2016 ble det imidlertid kjent at artisten hadde en sønn på 2,5 år. Lazarev bekreftet sønnen, men ønsket ikke å kommentere familien sin ytterligere.
Sergej Lazarev er kjent som en svoren dyrevenn og eier et konditori for kjæledyr, kalt Pudel-sjtrudel (russisk: Пудель-Штрудель).
Mats Julius Stensrud
Mats Julius Stensrud (født 1989) er en norsk lege, forsker og statistiker. Han har en bachelorgrad i matematikk fra Universitetet i Oslo i 2013, mastergrad i statistikk fra University of Oxford i 2014 og en doktorgrad i hjerneforskning fra Universitetet i Oslo i 2015. Han jobber for øyeblikket som forsker ved Institutt for Biostatistikk, Universitetet i Oslo.
Stensrud mottok i 2013 the Norway Scholarship for å ta en mastergrad ved University of Oxford, og han ble i 2014 belønnet med The Gutierrez Toscano Prize for å ha oppnådd de beste resultatene på masterprogrammet i statistikk, blant annet på grunn av en avhandling om matematisk genetikk. Han har senere skrevet om genetisk forskning og om livet som student ved et av verdens fremste universiteter.
Kiawah Island (Sør-Carolina)
Kiawah Island er en amerikansk øy som ligger i Charleston County i Sør-Carolina.
Den har 1 626 innbyggere (2010) og dekker et areal på 34,85 km².
Specialist
Specialist (SPC) er en grad for soldater i U.S. Army. Graden ligger rett over private first class (PFC; «menig første klasse») og har samme rang som corporal (korporal), men regnes i mosetning til sistnevnte ikke for å være en underoffisersgrad.
Graden har koden E-4 (OR-4 i henhold til STANAG 2116).
SPC er den vanligste graden blant soldater i U.S. Army. Den er typisk den graden en PFC blir forfremmet til etter to års tjeneste, men en PFC kan også få graden etter 18 måneders tjeneste og seks måneder som PFC. Den tildeles svært mye oftere enn corporal, som nå er reservert for personell som enten har gått det grunnleggende lederkurset (Basic Leader Course) eller er blitt tildelt ledelsesoppgaver på lavt nivå (med to eller flere soldater under direkte kommando).
Ružomberok
Historie
Ružomberok er første gang nevnt skriftlig i 1233. Byen fikk tidlig på 1300-tallet bystatus etter Schemnitzer-rettigheter. I 1340 ble bystatusen bekreftet av kong Karl I av Ungarn. I løpet av 1500- og 1600-tallet vokste byen seg frem til å bli et senter i Liptov-området i det nordlige Slovakia.
Jernbanen ble bygget frem til Ružomberok i 1871, noe som medførte en rask industrialisering, spesielt innenfor papir- og tekstilindustri. Papirfabrikken Mondi SCP er fremdeles hjørnestensbedriften i Ružomberok og Liptov-området.
27. oktober 1907 var Ružomberok åsted for Černovátragedien der ungarske gendarmer åpnet ild mot en slovakisk demonstrasjon, skyteepisoden medførte 14 dødsfall, omfattende demonstrasjoner i både Tsjekkia og Slovakia samt internasjonal oppmerksomhet omkring minoriteter innenfor Østerrike-Ungarn.
Sport
Fotballaget MFK Ružomberok som spiller i den øverste divisjonen i slovakisk fotball har hjemmebane, Pod Čebraťom Stadion i sentrum av Ružomberok i 2005/2006 sesongen vant laget den slovakiske fotballcupen.