cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kulturrevolusjonen
I denne artikkelen: 1966 til 1976
Denne artikkelen legger til grunn den fortolkning av kulturrevolusjonen som er blitt den dominerende i og utenfor Kina, nemlig 1966 til 1976, selv om den har innebygde svakheter. Denne tidfestingen er mulig ettersom vesentlige sider ved samfunnsveltningene fortsatte etter 1968.
Overblikk
Mellom 1966 og 1968 brukte Mao rødegardistene, som man kan karakterisere som hans personlige ungdomsmilits som ble opprettet for anledningen, til å slå ned på Maos ekte eller innbilte motstandere og gripe kontrollen over stats- og partiapparatet. Sentralkomiteen for Det kinesiske kommunistparti ble derved tilsidesatt til fordel for Komiteen for kulturrevolusjonen og tilsvarende de regionale og lokale styringsorganer med revolusjonskomiteer. I det kaos og voldsregime som fulgte, ble mange av den kinesiske revolusjons ledere og mange forfattere, kunstnere og religiøse ledere utrensket og mange av dem drept, mens millioner av mennesker ble forfulgt. Så mange som en halv million mennesker døde.
For å forstå kulturrevolusjonens rolle er det nødvendig å gå nærmere inn på hva formålet var. Dette blir samtidig en reise inn i idefilosofiens verden, da kulturrevolusjonen har sitt idemessige utspring i utopiske tanker om det kommunistiske samfunnet.
Kulturrevolusjonen er det største og mest omfattende forsøket på å skape det nye menneske som kunne gjøre det kommunistiske samfunn mulig. Allerede så tidlig som 1953 var arbeidet med avskaffelse av gamle skikker, gammel kultur, gamle vaner og gamle tanker en prioritert oppgave i Kinas nyetablerte obligatoriske skolegangen for alle barn. For å forstå sammenhengen mellom disse tidlige aktivitetene og kulturrevolusjonen, må man ha innsikt i Det kinesiske kommunistpartiets målsettinger etter maktovertakelsen i 1949.
Det langsiktige målet var å skape et kommunistisk samfunn i samsvar med det filosofiske idegrunnlaget man finner hos Engels, Marx og Lenin. Ifølge dette idegrunnlaget er proletariatets diktatur det første steget på veien mot det kommunistiske samfunnet. Under proletariatets diktatur overtar staten kontrollen over alle produksjonsmidler i samfunnet. Dette eierskapet er fundamentet for den sosialistiske statsdannelsen. Målsettingen for den sosialistiske statsdannelsen er å gjøre den overflødig. Kort og overforenklet formulert er den utopiske tanken at den sosialistiske statsdannelse blir overflødig når alle mennesker på jordkloden har innsett at deres personlige interesser blir best ivaretatt når fellesskapets interesser er optimalisert. Det finnes ingen intersubjektiv enighet om hva dette skulle kunne bety. Derfor er det vanskelig å gi noen nærmere beskrivelse uten å ta med et større antall ulike individuelle oppfatninger/drømmer.
En fellesnevner som dekker noen forskjellige syn kan være drømmen om en allestedsnærværende kollektiv bevissthet som erstatning for menneskenes individuelle bevissthet. Verdenslitteraturen har flere kreative eksempler på hvordan en slik kollektiv bevissthet skulle fungere/ikke fungere, i praksis. Isaac Asimovs «Gaia» kan neves som eksempel på en kollektiv bevissthet som fungerer. Riktig nok som noe vi mennesker ikke er i stand til å forstå med våre individuelle bevisstheter. «Fluenes herre» av William Golding er et kraftfullt argument for at en kollektiv bevissthet ikke finnes i virkelighetens verden. Fra et idefilosofisk ståsted er det oppsiktsvekkende at en filosofisk retning basert på den historiske og dialektiske materialismen, har en målsetting som til forveksling er identisk med en platonsk ide.
Troen på et kommunistisk samfunn er nær knyttet til troen på at det går an å skape en mennesketype, frigjort fra det kapitalistiske samfunnets individualistiske tenking. Engels, Marx, Lenin og Mao har alle gitt sin tilslutning til denne ideen. Ofte omtalt som «Det nye mennesket». Fra et ideologisk perspektiv var Maos lansering av «det store spranget» og kulturrevolusjonen, forsøk på å skape det nye mennesket som skulle vise veien fram mot det kommunistiske samfunnet. Det er åpenbart at Mao aldri ville lansert disse bevegelsene dersom han ikke hadde hatt en sterk tro på menneskets evne til å forandre seg. Erfaringene fra den kinesiske revolusjonen hadde vist ham hvilke enorme krefter håpet om frihet kan utløse i en befolkning. I 1957, etter Kinas første femårsplan, ville Mao at man skulle øke takten i veksten mot «realsosialismen» («Overgang fra proletariatets diktatur til demokratisk sosialisme»). For å fremme dette satte han i gang «det store spranget fremad». I 1966 var de første barna utsatt for en massiv påvirkning med formål å skape den nye mennesketypen på vei inn i de voksnes verden. Det var helt tydelig at framveksten av en ny mennesketype ikke kom av seg selv i samsvar med Marx postuleringer om historisk nødvendighet.
Den 8. august 1966 fattet Sentralkomiteen for Det kinesiske kommunistparti: «Beslutning vedrørende den store proletære kulturrevolusjon», med følgende begrunnelse:
Kulturrevolusjonens store mål var å skape den mennesketypen som kunne bygge det sosialistiske samfunnet. Første steg på veien var å avskaffe gamle skikker, gammel kultur, gamle vaner og gamle tanker. Beslutningen gav folket den mest utstrakte talefrihet som Kina noensinne hadde sett. Kommunistpartiet hadde forventninger om at befolkningen ville omsette denne friheten til med forenede krefter å skape det frie sosialistiske Kina. I samsvar med sosialistiske teoretikeres tanker hadde man forventninger om at dette var en historisk nødvendighet. Men helt i tråd med William Goldings «Fluenes herre» fikk kulturrevolusjonen fram både de beste og de verste egenskapene vi mennesker har. Noe nytt menneske var det ikke mulig å få øye på. Etter godt og vel to år (1966 -1969) med kaotiske tilstander måtte Mao innrømme at eksperimentet ikke hadde gitt de ønskede resultater. At kulturrevolusjonen først endelig ble begravet sammen med Mao er uttrykk for anerkjennelsen av Maos rolle i gjenreisingen av Kinas storhet.
Det kinesiske kommunistpartis offisielle historiske analyse er inkorporert i dets «Resolusjon om visse spørsmål i vårt Partis historie siden grunnleggelsen av Folkerepublikken Kina», vedtatt den 27. juni 1981. I dette dokumentet fastslås det at «hovedansvarlig for det alvorlige venstreavvik som kulturrevolusjonen var, en feil av omfattende størrelse og utstrakt i varighet ligger hos kamerat Mao Zedong». Det heter videre at kulturrevolusjonen ble «gjennomført under feilaktig ledelse av Mao Zedong, som ble manipulert av Lin Biaos og Jiang Qings kontrarevolusjonære gruppe, og brakte alvorlig katastrofe og uro over Partiet og det kinesiske folk».
I dette dokumentet defineres kulturrevolusjonens varighet å være fra mai 1966 til oktober 1976.
Kulturrevolusjonen er fremdeles (2007) et følsomt tema i Folkerepublikken Kina. Selv om det nå ikke er så meget sensur av skildringer av hendelser under kulturrevolusjonen, er det jevnlig sensur av ytringer om ansvarsforhold og sammenhenger som ikke sammenfaller med den versjon som ble knesatt ved den offisielle resolusjon av 1981. Det gjelder også ytringer som går ut på at kulturrevolusjonen for det meste var av det gode, eller at Mao bar enten mer eller mindre personlig ansvar for hendelsene enn det som offisiell historieskrivning hevder.
Tidlige forbilder
Allerede før kulturrevolusjonen var de fleste av dens trusselmetoder utprøvet og brukt under den tidligere beriktigelsesbevegelsen på 1940-tallet, gjennomført før kommunistene hadde makten i mer enn noen nordlige og nordvestlige regioner av Kina, og mens japanske styrker kontrollerte store deler av det østre og nordøstre Kina.
De politiske forandringene etter kommunistenes maktovertakelse i hele Kina i 1949 førte også til omfattende sosiale forandringer, særlig ved det at mange fra den tidligere herskende klasse og intelligentsiaen ble brennemerket høyreorienterte, «revisjonister», «svarte elementer» og «svarte gjengelementer». Deres hus ble konfiskert, og enhver gjenstand som ikke passet inn med Maos verdisystem ble knust. Knapt noen familie med et problematisk rulleblad i forhold til det nye systemet unnslapp slik oppmerksomhet. På 1950-tallet gikk det knapt et eneste år uten at en ny utrenskning ble foretatt, under kampanjeslagord som de tre anti, Gao Gangs anti-parti-klikk, eliminering av de kontrarevolusjonære, anti-høyre-bevegelsen.
Det store spranget
I 1957, etter Kinas første femårsplan, ville Mao at man skulle øke takten i veksten mot «realsosialismen» (til forskjell fra «diktatorisk sosialisme»). For å fremme dette satte han i gang «det store spranget fremad», etablerte folkekommuner på landsbygda med kollektivt arbeid og massemobilisering. Det store spranget hadde som mål å øke stålproduksjonen og doble jordbruksproduksjonen.
Men det hele kom i ulage: Jernet som ble produsert av bøndene, var for det meste av altfor dårlig kvalitet. Bøndene hadde liten kunnskap om denne typen arbeid, og de maktet ikke å drive landsbyessene. Ettersom mange landbruksredskaper var blitt smeltet ned for å inngå i stålproduksjonen, og fordi bøndene fikk mindre tid til jordbruksproduksjon, gikk all annen produksjon tilbake. Situasjonen ble ikke bedre av at lokale kommunistledere forfalsket produksjonstallene for å unngå sanksjoner. Dermed ble problemet maskert, ja til de grader at Kina eksporterte matvarer til utlandet, og det fra provinser der det var brutt ut hungersnød. Økonomien brøt sammen, og tapene av menneskeliv var på mange millioner. Ifølge en rekke kilder kan antall omkomne ha kommet opp i et sted mellom 20 til 30 millioner.
I 1959 trådte Sentralkomiteen sammen til et møte i Partiets eksklusive møtesenter i Lushanfjellene. General Peng Dehuai kritiserte der Maos «store sprang fremad» i et privat brev. Han skrev at det store spranget var preget av vanstyre og småborgerlig fanatisme. Selv om Mao selv hadde kommet med kritikk av det store spranget i en del taler noe forut for dette, var det hans standpunkt at politikken hadde vært «70 prosent korrekt» generelt sett. I 1959 gikk Mao av som formann for Folkerepublikken, og regjeringens daglige arbeid gikk over til andre ledere som den nye formann Liu Shaoqi, statsminister Zhou Enlai og kommunistpartiets generalsekretær Deng Xiaoping. Mao forble formann for kommunistpartiet. Politisk inngikk Mao en allianse med Liu Shaoqi og Deng Xiaoping, som gav dem den daglige kontroll over landet, mot at man fikk uskadeliggjort Peng og anklaget ham som «høyreopportunist».
Blant Lius og Dengs reformer var det en delvis retrett fra kollektivismen, og politikken ble mer pragmatisk og effektiv. Liu Shaoqi erklærte at «det er bedre å kjøpe enn å produsere, bedre å leie enn å eie». Dette var toner som åpnet for en økonomisk utvikling som var helt i strid med Maos tanker om selvberging.
Tiltagende konflikt mellom Mao Zedong og Liu Shaoqi
I Kina ble de tre årene fra og med 1959 kjent som naturkatastrofenes tre år. Det var en desperat matmangel, og produksjonen falt sterkt. Mot slutten av denne treårsperioden, som var et direkte resultat av «det store spranget», var anslagsvis 45 millioner mennesker døde av sult eller av andre årsaker knyttet til politikken som ble ført.
Liu Shaoqi bestemte at en rekke av «det store spranget»-reformene skulle avbrytes, som for eksempel folkekommunene, slik at økonomien kunne få fungere som tidligere.
Ettersom Lius politikk gav gode resultater, vokste han i anseelse både blant partifolk og i folket. Sammen med Deng Xiaoping begynte Liu å planlegge hvordan man gradvis kunne endre Maos rolle fra å ha reell politisk innflytelse til å bli en nasjonal gallionsfigur. For å gjenvinne politisk fotfeste og sjalte ut opposisjonen satte Mao i gang den sosialistiske dannelsesbevegelse i 1963.
Mao innrømmet senere at noen generelle feil var blitt begått, men forsvarte innbitt «det store spranget» som konsept. Et tankekors ved den sosialistiske dannelsesbevegelse var at den ble fremstilt som et tiltak for å fremme grasrotbeslutninger, mens den reelt ble fast ledet av Mao selv. Denne bevegelsen, som var primært rettet mot skolebarn, fikk ingen umiddelbar betydning innen kinesisk politikk, men den hadde sin innflytelse på en generasjon unge, som Mao kunne mobilisere støtte fra i fremtiden.
I 1963 begynte Mao å angripe Liu Shaoqi åpent. Han sa at klassekampens idealer måtte fremmes til stadighet; hvert år, hver måned, hver dag. I 1964 var den sosialistiske dannelsesbevegelse gått over i den nye «fire opprydningers bevegelse», som hadde som uttrykt mål å rydde opp innen områdene politikk, økonomi, ideer og organisasjon. Bevegelsen var politisk rettet direkte mot Liu.
Umiddelbar opptakt
Mot slutten av 1959 skrev historikeren og viseborgermesteren i Beijing Wu Han en avisartikkel som han to år senere utviklet til et historisk drama på beijingoperaen kalt Hai Rui avsettes fra embedet. I stykket blir den rettskafne mandarinen (Hai Rui) avsatt av en korrupt Ming-keiser.
Stykket høstet til å begynne med ros fra Mao. I 1965 skrev imidlertid Mao Zedongs kone Jiang Qing og hennes protesjé Yao Wenyuan, som den gang var en lite kjent redaktør for en fremstående avis i Shanghai, en avisartikkel som kritiserte stykket. De kalte det for «giftig ugress» og et angrep på Mao, der Mao Zedong var forkledd som den korrupte keiser og Peng Dehuai var den dyktige mandarin.
Avisartikkelen fikk publisitet over hele landet, ettersom mange andre aviser bad om å få gjengi den. Beijings borgermester Peng Zhen, som støttet Wu Han, opprettet en komité som kom til at kritikken mot stykket gikk alt for langt. Den 12. februar 1966 kom denne komiteen, kalt «Gruppen på fem med ansvar for kulturrevolusjonen» (bedre kjent som Femmannsgruppen) med en «rapportskisse om den pågående akademiske diskusjon», som senere ble kjent som «februarskissen». I dette dokumentet understreket gruppen at diskusjonen rundt Hai Rui avsettes fra embedet var akademisk og ikke politisk.
Mao ble krenket av notatet og oppløste gruppen i mai 1966, da den ble avløst av Kulturrevolusjonsgruppen.
I mai 1966 publiserte Jiang Qing og Yao Wenyuan på nytt en rekke artikler som tok avstand fra både Wu Han og Peng Zhen. Den viktigste kom i Shanghai, i avisen Wenhuibao, men den ble rett etter opptrykket i mange aviser landet rundt. Det oppstod også anklager som vitner om et temmelig lavt nivå på beskyldningene. Dette kan eksemplifiseres ved at en av de rammede, Lin Biao, så seg nødt til å gå til motangrep med et notat fremlagt for Politbyrået der han fremholdt:
Lin Biao vant i denne omgang, og hans mottrekk bidro til å felle enkelte av hans motstandere. Den Yan Weibing som ble nevnt i fjerde punkt, og som vitterlig hadde skrevet anonyme brev for å sverte Ye Qun, var nemlig konen til Lu Dingyi, som Mao ønsket å få fjernet. Sammen med en rekke andre anklager var dette med på å felle en gruppe som – til sin egen overraskelse – ble definert som en egen antipartiklikk av sammensvorne: Peng Zhen, Luo Ruiqing, Lu Dingyi og Yang Shangkun.
En annen sak som kom opp, dreide seg om en angivelig avlytting av Mao. Forhistorien var at kommunistpartiet i 1958 hadde anskaffet ti båndopptakere fra Sveits for å kunne forbedre referatene fra viktige møter. Åtte av apparatene ble administrert av Yang Shangkun. I 1961 råflørtet Mao med en ung kvinne han hadde i kikkerten uten å vite at en av båndopptakerne i nærheten stod på opptak. Etterpå ble det en huskestue, som igjen ble husket og politisert i 1966. Flere folk ble utrensket for å ha «avlyttet» Mao, og det endte først etter noen år med at Deng Xiaoping i 1968 kom med en beklagelse av «avlyttingen». (Etter kulturrevolusjonen, i 1980, ble det fastslått at det aldri var pågått noen avlyttingsovervåking av Mao.)
Den 16. mai, etter anvisning fra Mao, kom Politbyrået med en formell beslutning som kan sies å inneholde flere av kulturrevolusjonens vesentlige kjennemerker. Dette dokumentet, Zhongfa 267, ble den gang reservert de høyere nivåer i Partiet og bar navnet «Notat fra Sentralkomiteen for Det kinesiske kommunistparti». Her ble Peng Zhen utsatt for skarp kritikk og «Gruppen på fem med ansvar for kulturrevolusjonen» ble oppløst. Femmergruppens dokument ble karakterisert slik i notatet: «Fullstendig gjennomsyret av dobbeltspill angrep disse tesene Den store kulturelle revolusjon som er utviklet og personlig ledet av kamerat Mao Zedong, og Mao Zedongs anvisninger vedrørende kritikken av Wu Han».
Ett år etter, den 18. mai 1967, ble dette notatet offentliggjort i sin helhet og hyllet som «et stort historisk dokument utviklet under vår store leder kamerat Mao Zedongs direkte ledelse» på lederplass i Folkets dagblad, og fremstilt som begynnelsen på kulturrevolusjonen.
Under et senere møte i Politbyrået i 1966 opprettet man den nye Kulturrevolusjonsgruppen. Den 18. mai sa Lin Biao i en tale at
Dette kan anses som startskuddet for den maoistiske personkult som ble drevet frem av Jiang Qing, Lin Biao og andre. På dette tidspunkt hadde Jiang og Lin allerede fått noe reell makt.
Den 25. mai skrev en ung filosofidosent ved Pekinguniversitetet, Nie Yuanzi, et dazibao («poster med store skrifttegn», i praksis «veggavis»), der universitetets rektor og andre professorer ble kalt «svarte antipartigangstere». Noen dager senere forordnet Mao Zedong at teksten på posteren skulle kringkastes landet rundt, og kalte det for «det første marxistiske dazibao i Kina». Den 29. mai 1966 ble den første gruppen av rødegardister organisert på Middelskolen tilknyttet Tsinghua-universitetet i Beijing. Den hadde som mål å straffe og nøytralisere både intellektuelle og Maos politiske motstandere i sin alminnelighet.
Utrenskningene foregikk ut over sommeren. Luo Ruqing kunne ikke møte sine anklagere av helsegrunner; han hadde skadet seg selv sterkt under et selvmordsforsøk. Da trakk man like så godt inn hans kone, som var offiser i Folkets frigjøringshær, æreskjelte og plaget henne og kastet henne i fengsel. I det hele tatt ble den ovennevnte firerklikkens familier trukket med i undergangen. Dette lå allerede i kortene da klikken i mai ble gitt tilnavnet «De fire store familier» (Si da jiazu), for å sammenligne dem med den «gruppen» som kommunistene fra før av hadde gitt dette økenavnet: Familiene til Chiang Kai-shek, T.V. Soong, H.H. K'ung og brødrene Ch'en (Kuo-fu og Li-fu). Å ramme ektefelle, barn og andre slektninger skulle bli et vanlig kjennemerke under kulturrevolusjonens utrenskinger. Da man utpå sommeren tok et oppgjør med redaktøren Deng Tuo, medførte det også at hans barn ble utvist fra skolen og hans kone paradert gjennom gatene og utsatt for mengdens spott og ydmykelser. Den 1. juni 1966 fastslo Folkets dagblad, kommunistpartiets offisielle avis, at alle «imperialister», «folk med bånd til imperialistene», «imperialistiske intellektuelle» med videre måtte utrenskes. Snart kom det i gang en bevegelse for utrenskning av universitetspresidenter og andre ledende intellektuelle. Den 28. juli 1966 rettet representanter for rødegardistene et formelt brev til Mao som fastslo at masseutrenskninger og lignende var rettmessige. Mao svarte med å gi dem full støtte i en artikkel med tittelen «Bombarder hovedkvarteret», og med dette begynte kulturrevolusjonen.
Ideologiske forutsetninger
Man kan si at denne revolusjonen i Mao Zedongs tanker tilførte en dialektisk moralisme til den dialektiske og den historiske materialisme. Ideologien måtte gjennomsyre folkets moralske overbevisninger for at revolusjonens mål skulle kunne nås: I mennesket, som produsent, stammer motivasjonen fra bevisstheten, som igjen kommer fra den sosiale praksis. Motivasjonen er kilden til de moralske energier, slik som målrettethet, hengivenhet, besluttsomhet, tro, sparsommelighet, arbeidsinnsats og enkelhet. Bevissthet og motivasjon forsterker hverandre, og kan gjennom menneskets arbeide omformes til en materiell kraft.
Kort sagt representerte kulturrevolusjonen en vesentlig justering av marxistisk revolusjonær teori, og ble av Mao betraktet som en kontinuerlig del av den kinesiske revolusjon. En slik revolusjon var nødvendig for å lykkes i den revolusjonære forvandling av det kinesiske samfunns sosiale og økonomiske grunnvoller. Den tok sikte på å bevirke både den materielle forvandling (objektiv betingelse) og den ideologiske forvandling (subjektiv betingelse) for å oppnå det fullstendige ideologiske hegemoni som trengtes for å konsolidere den sosialistiske utvikling.
Maos tanke om en vedvarende revolusjon hadde i dette et fellestrekk med trotskismen, som igjen kanskje stod på støere marxistisk-leninistisk grunn enn Stalin da sistnevnte i 1924 kom med læren om «Kommunismen i ett land». Når Mao fant den trotskistiske tanke om at revolusjonen måtte fortsette til verdensrevolusjonen var vel i havn, var ikke dette bare å betrakte som en distansering fra Stalin, men også som noe som svarte bedre til Maos virkelighetsoppfatning og passet hans behov for å være på vakt mot rivaler. Den vedvarende revolusjon gjorde «revolusjonen» til et enda mer mytisk begrep enn det allerede var, og innebar at det var påkrevet til stadighet å være på leting etter fiender, og stadig bekjempe reell og innbilt motstand, om nødvendig med vold.
Det marxistiske syn på de iboende krefter som styrte materie og historie, og som er blitt kalt «vitenskapelige» utopier, kunne også appellere til utopiske understrømninger i kinesisk kultur. Selv om det knapt var noen som helt lot seg gripe av Lenins tanker om at man i kommunismens nest siste utviklingsstadium ville oppleve at «antitesen mellom kroppsarbeid og åndsarbeid ville svinne hen» og at man ville komme frem til både arbeidslikhet og lønnslikhet, var tanken om det endelige kommunistiske sluttstadium som det kinesiske samfunnet styrte fast imot besnærende og lot seg lett kombinere med kinesiske samfunnsutopier. Nå var det slik at Mao fremhevet at Kina ennå ikke var kommet inn i den kommunistiske fase av sin utvikling, den var inne i sitt sosialistiske stadium. Og dette stadium, fremholdt han, krevde permanent revolusjon, at åndsarbeidet dominerte over kroppsarbeidet, og at man villig aksepterte motgang og oppofrelse inntil døden.
Kinesiske samfunnsutopier
Selv om man vanligvis karakteriserer kinesisk filosofi som pragmatisk og uvillig til å få for meget luft under vingene, er et slikt bilde ufullstendig. Det er mulig å finne understrenger som er sterkt preget av utopier, og kinesiske kommunistiske filosofer, som med sin deterministiske tro på den historiske materialisme selv kjempet for en «utopisk frelseslære», var faktisk oppmerksom på disse trekkene. I 1957 ble et grundig hefte utarbeidet i Shanghai som på 98 sider oppsummerte disse trekk, og pekte mot hvordan kommunismen kunne bygge videre på dem. Heftet, forfattet av «Gruppen for kinesisk filosofihistorie ved det kinesiske vitenskapsakademis forskningsavdeling» kom ut i et så lavt opplag, 7.500 eksemplarer, at det nærmest kunne betraktes som en hemmelig studie.
Selv om utopisk tenkning på ingen måte er noen representativ rød tråd gjennom kinesisk historie, er det klart at den var en understrømning, og at drømmen om det kommunistiske samfunn var i stand til å bygge på meget av dette.
Sosiale og massemediale forutsetninger
På 1950-tallet var den sosiale ensretting langt fremskreden. Skoler og universiteter var grundig ensrettet og ideologisert, yrkeslivet var ideologisk styrt og arbeiderne ble gjenstand for en intens og ensrettet politisk skolering. Barna ble gjort til ungpionerer der skolens indoktrinering ble fortsatt. Ved tidligere utrenskninger var vanlige mennesker trukket med i voldshandlinger slik at det heftet en personlig delaktighet ved mange. Å søke medlemskap i kommunistpartiet var blitt det viktigste man kunne foreta seg for å bedre sine sosiale fremtidsutsikter.
En mer umiddelbar forberedelse som muliggjorde kulturrevolusjonen i den utforming den fikk, var at «Det sentrale presse- og kringkastingsbyrå» hadde presset på for å få installert høyttaleranlegg som kunne tilkobles radiomottakere i alle skoler, militærforlegninger og offentlige organisasjoner av alle slag. Slik kunne Kinas nasjonale radio bli et hovedelement i rask spredning av nye politiske retningslinjer. I 1960-årene kunne 70 millioner høyttalere nå ut til 400 millioner mennesker. Det var i lange perioder daglige programmer fra morgen til ettermiddag, som begynte med det som ble Kinas de facto nasjonalsang under kulturrevolusjonen, Østen er rød, og sluttet med Internasjonalen.
Psykologiske forutsetninger
Det har blitt fremstilt som nærmest ubegripelig at en slik voldsom prosess som kulturrevolusjonen kunne finne sted, og tilsynelatende bli drevet gjennom av en hel generasjon tenåringer og unge studenter. Det er kanskje bare med sitater fra den maohyllest som disse mennesker var vokst opp med at man kan få en følelse av hvor nesegrus persondyrkingen av Mao ble ut over i 1960-årene. Her er hva som ble fremført akkompagnert av 16 000 opptredende skoleelever og studenter ved åpningen av Arbeidernes Sportsstadion i Beijing den 11. oktober 1965.
Hyllesten ble gjengitt i Folkets dagblad dagen etter.
1966: De 16 punkter og rødegardistene
Den 8. august 1966 vedtok Sentralkomiteen for Det kinesiske kommunistparti sin «Beslutning vedrørende den store proletære kulturrevolusjon», også kalt «de 16 punkter». Denne resolusjonen beskrev kulturrevolusjonen som «en storslagen revolusjon som berører folk helt inn i sjelen og konstituerer et nytt stadium i utviklingen av den sosialistiske revolusjon i vårt land, et dypere og mer omfattende stadium»:
Beslutningen tok dermed den allerede eksisterende studentbevegelse og opphøyet den til en landsomfattende massekampanje, der ikke bare studentene, men også «massene av arbeidere, bønder, soldater, revolusjonære intellektuelle og revolusjonære kadre» ble mobilisert for å «omforme overbygningen» ved å skrive veggaviser og avholde «store debatter». Ett av kulturrevolusjonens store mål var å avskaffe de fire gamle: Gamle skikker, gammel kultur, gamle vaner og gamle tanker. Beslutningen gav folket den mest utstrakte talefrihet som Folkerepublikken noensinne hadde sett, men dette var en frihet som var strengt bestemt av det maoistiske intellektuelle klima og til sist, av Folkets frigjøringshær og Maos myndighet over hæren, slik det var nedfelt i beslutningens artikkel 15 og 16. De friheter som ble gitt i de seksten punktene ble senere skrevet ned i Folkerepublikkens konstitusjon som «de fire store rettigheter (四大自由)» innen «det store demokrati (大民主)»: Retten til fri meningsytring, til å ytre sitt syn fullstendig, til å skrive veggaviser, og til å holde store debatter (forkortet 大鸣、大放、大字报、大辩论 – de to første punktene er synonyme, men lyder forskjellig på kinesisk: ﻿dà míng, dà fàng).
I andre sammenhenger ble den annen rettighet noen ganger byttet ut med 大串联 – rettigheten til «sammenknytning», det vil si til å forlate klasserommene og reise landet rundt for å møte andre aktivister og utbre Mao Zedongs tanker.
I tillegg til disse friheter kom retten til å streike, selv om den ble vesentlig tøylet av hærens inntreden på den sosiale arena i februar 1967. Alle disse rettigheter ble strøket fra grunnloven etter at Dengs regjering undertrykte demokratimurbevegelsen i 1979. Fra den 16. august 1966 strømmet millioner av rødegardister til Beijing for å få et glimt av Formannen. På toppen av Tiananmenplassens port viste Mao og Lin Biao seg i tiden som fulgte flere ganger for rødegardistene, under stor jubel hver gang. Når man regner sammen serien av massemønstringer, kommer man til at de rundt 11 millioner unge rødegardisterslik ble oppildnet av Mao. Mao roste deres innsats for å utvikle sosialismen og folkestyret.
Den første og mest skjellsettende mønstringen fant sted 18. august. Da var en drøy million rødegardister forsamlet på Den himmelske freds plass. Her fremstod Mao i uniform foran de mange unge studentene, og de ble utstyrt med røde silkearmbånd til erstatning for sine selvlagede bomullsbånd, og ble oppildnet av ham og andre til å ødelegge de fire gamle. Der ble 17-årige Song Binbin (som hadde vært med på å slå til døds sin overlærer Bian Zhongyun med en stokk med spiker i to uker tidligere) kalt frem og fikk feste et slikt rødt armbånd på Maos arm. Hendelsen er fastholdt på et berømt fotografi. Foran blinkende kameraer spurte Mao henne hva navnet hennes betød. Da hun fortalte at Binbin (彬彬) betød «myk, mild», foreslo han at Yaowu (要武), «vær krigersk», var et mer passende navn. Hennes berømmelse skjøt til himmels.
I hele to år, frem til juli 1968 (og noensteds vesentlig lengre) fortsatte studentaktivister som rødegardistene å utvide sitt maktområde, og deres innsats for å fremme sosialistisk rekonstruksjon tiltok i intensitet. De begynte med å dele ut flyveblader som forklarte deres forehavende om å utvikle og styrke sosialismen, navngav mistenkte «kontrarevolusjonære» og sammenkalte til folkemøter på veggaviser og oppslagstavler. De kalte folk sammen til folkemøter der de hadde «store debatter», og skrev skuespill som skulle utdanne massene. Deres folkemøter tok sikte på å fremtvinge selvkritikk fra de mistenkte «kontrarevolusjonære».
«Fysisk kamp» og «verbal kamp»
Selv om de 16 punkter og andre uttalelser fra sentralt hold forbød «fysisk kamp (武斗)» og gikk inn for «verbal kamp (文斗)» førte disse kampsesjonene ofte til fysisk maktutøvelse. Det begynte gjerne med verbal overhøvling fra aktivistenes side, men etter hvert ble det stadig mer voldelig, særlig etter at de begynte å forsyne seg med våpen fra militærlagrene i 1967. De sentrale maoistiske ledere nøyde seg med verbal kritikk, men syntes stundom å oppmuntre til den «fysiske kamp», og det var bare etter at rødegardistene hadde begynte å bevæpne seg at de begynte å undertrykke denne massebevegelsen.
Liu Shaoqi ble sendt til en fangeleir, og døde av den behandling han fikk i 1969. Deng Xiaoping, som selv ble sendt til omskolering tre ganger, ble til slutt sendt til arbeid i en maskinfabrikk. Der ble han til han noen år senere ble hentet tilbake av Zhou Enlai. Men de fleste av de anklagede var ikke så heldige; mange av dem kom aldri tilbake.
Mao Zedong priste rødegardistenes innsats. Den 22. august 1966 kom han med en forordning som stanset «enhver polisiær inngripen mot rødegardistenes metoder og aksjoner». Politifolk som ikke forholdt seg til dette ble brennemerket som «kontrarevolusjonære».
Den 5. september 1966 kom nok en bekjentgjørelse som oppfordret alle rødegardister om å komme til Beijing for en tid. Alle kostnader, også reise og opphold, skulle regjeringen stå for. Den 10. oktober 1966 kritiserte Maos allierte, general Lin Biao, offentlig Liu og Deng for å følge «kapitalismens vei» og brennemerket dem som «trusler». Senere ble Peng Dehuai bragt til Beijing for offentlig spott og spe; han ble deretter utrensket.
De mest grufulle sider ved kampanjen var tortur og drap av sakesløse mennesker, og de mange selvmord som ble begått av alle som ikke kunne utstå slag og ydmykelse. Bare i løpet av august og september skal det ha vært 1772 drap bare i Beijing. I Shanghai var det september 704 selvmord og 534 dødsfall knyttet til kulturrevolusjonen. I Wuhan var det i samme tidsrom 62 selvmord og 32 mord. Myndighetene fikk beskjed om ikke å gripe inn mot rødegardistenes voldshandlinger. Som den nasjonale politisjef Xie Fuzhi uttrykte det: ''«Hvis folk blir slått til døde ..., angår det ikke oss. Hvis dere griper inn mot dem som slår folk til døde ... gjør du en stor feil.»''
Kampen mot religionene
Under slagordet Knus de fire gamle (i betydningen avleggse) ble religiøs virksomhet av ethvert slag forfulgt av rødegardistene. Mange kirker og templer ble utplyndret og ødelagt.
Avisene stanset å skrive om religion; til og med anti-religiøse artikler ble det slutt på. Religion skulle ikke lenger være et tema, skulle ikke eksistere.
Fra slutten av august/tidlig september ble alle landets kirker stengt. Det var i virkeligheten lite rødegardistene trengte å gjøre for å bryte ned kirkens strukturer, de var forlengst knust i løpet av de forutgående femten år. Men det hindret ikke at rødegardistene ødela alt de kom over. De få kirker som fremdeles var åpne, ble så godt som alle angrepet, utplyndret, vandalisert og rensket for sine religiøse symboler. Steinkors, statuer og andre arkitektoniske elementer som vitnet om bygningenes religiøse karakter ble fjernet, hogd eller sprengt vekk. Det gjaldt både katolske og protestantiske kirker; moskeer og buddhisttempler fikk samme medfart. Alt etter størrelse og andre forhold ble de omgjort til fabrikker, lagre eller annet. Nesten alle prester og nonner ble fengslet eller sendt til tvangsarbeidsleirer.
De siste kjente utenlandske misjonærer i frihet i landet var åtte nonner fra kongregasjonen Franciscan Missionaries of Mary som drev en skole for utenlandske diplomatbarn i Beijing. Rødegardistene angrep en tidlig morgen i august og ramponerte skolen mens søstrene ble innelåst på sine rom. Under to massemøter erklærte myndighetene bygningen for konfiskert og søstrene som utvist, og de ble under væpnet eskorte sendt med tog til Hongkong der én av dem rett etter døde av påkjenningene. I 1970 løslot og utviste myndighetene den siste utenlandske misjonæren, biskop James E. Walsh.
De katolikker og protestanter som hadde ment seg trygge på grunn av sitt samarbeid i regimetro patriotiske bevegelser, ble også rammet som om de skulle være farlige fiender. Mens en rekke tidligere ledende kommunistledere ble utskjelt som kontrarevolusjonære revisjonister, forrædere, kapitalistveivandrere, forrædere og spioner, ble partilojale patriotiske religiøse ledere uthengt som restene av det føydalistiske overtroiske system og halehenget på den vestlige imperialisme. De ble behengt på daglige offentlige kamp- og selvkritikkmøter med plakater som proklamerte dem som «oksespøkelser og slangeånder». Det som skjedde med den «patriotiske» katolske biskop av Shanghai, Zheng Jiazhu, er et godt eksempel. Han var en fredelig og kompromissvillig prest som ville være alle til lags og var blitt bispeviet i 1960. I 1966 ble han tatt av rødegardistene, som anklaget ham for å være en opprører. Han ble behengt med en tung plakat og tvunget til fots gjennom gatene til allmenn spott og grove ydmykelser til endeløse daglige kritikksesjoner og offentlige rettssaker. Biskop Wu Guohuan av Hangzhou, som var blitt patriotisk biskop samtidig som Zheng, måtte øve daglig selvkritikk og skrive utallige erklæringer om hvor meget han angret sine feil. Bare på denne måten var det mulig å overleve kulturrevolusjonens verste fase.
«Patriotisk» biskop Guo Zeqian av Hanyang ble drevet så til vanvidd at han begikk selvmord; det samme gjorde biskop Zong Huaimo av Yantai (Shandong). Selvmord var likevel sjeldne blant kirkens folk. Mange ble så demoralisert og presset at de valgte andre utveier. Noen brøt offentlig med sine presteløfter og giftet seg, enten frivillig eller under tvang. Da de etter kulturrevolusjonen ble spurt ut om det, bekjente mange at de hadde oppgitt alt håp og var overbevist om at kirken aldri ville gjenoppstå. Noen avsverget også sin tro.
1967: Politiske maktkamper
Den 3. januar 1967 manipulerte Lin Biao og Jiang Qing massemedier og lokale kadre til å få i gang den såkalte «januarstormen», da mange ledende skikkelser i Shanghais bystyre ble kraftig kritisert og så utrensket. Dette åpnet veien for at Wang Hongwen kunne overta den reelle makt i byen og dens partiapparat som leder av revolusjonskomiteen. Byregjeringen fungerte ikke lenger. I Beijing var Liu og Deng atter blitt til skyteskiver for kritikken, mens andre som ikke var så direkte engasjert i kommunistpartiets kritikksesjoner, som Chen Boda og Kang Sheng, rettet kritikk mot visestatsminister Tao Zhu. Slik begynte en politisk maktkamp i det sentrale styringsapparat og blant lokale partikadre, som benyttet seg av kulturrevolusjonen som en sjanse til å anklage rivaler for «kontrarevolusjonær virksomhet» etter hvert som den paranoide atmosfære bredte om seg mer og mer.
Den 8. januar roste Mao disse tildragelsene gjennom Folkets dagblad og oppfordret alle lokalpolitikere i å øve selvkritikk, og til å kritisere og utrenske andre. Dette utløste omfattende maktkamper som førte til utrenskning etter utrenskning i de lokale regjeringer, slik at en rekke av dem helt sluttet å fungere. Det var kun ved å medvirke i noe slag av «revolusjonær» virksomhet at man kunne håpe å unngå å bli utrensket, men man hadde ingen sikkerhet for det selv da.
I februar krevde Jiang Qing og Lin Biao, med Maos tillatelse, at disse «klassekampene» også måtte utvides til å omfatte hæren. Mange ledende generaler som hadde vært med på grunnleggelsen av Folkerepublikken gav uttrykk for stor bekymring over og motstand mot kulturrevolusjonen, som de kalte et feilgrep. Tidligere utenriksminister Chen Yi sa i sinne under et møte i Politbyrået at de nye fraksjonene kom til å ødelegge det militære, og deretter Partiet. Andre generaler som Nie Rongzhen, He Long og Xu Xiangqian gav uttrykk for sin sterkeste misbilligelse. De ble etterpå fordømt i de nasjonale massemedier, som ble kontrollert av Zhang Chunqiao og Yao Wenyuan, som «februar-motstrømskreftene». Alle ble de til slutt utrensket av rødegardistene.
Dette ble fulgt opp med en protest og massedemonstrasjoner, som i Wuhan i juli (Wuhanhendelsen), der Jiang åpent fordømte enhver «kontrarevolusjonær virksomhet». Der pågikk det sammenstøt av svære proporsjoner, og den lokale militære overkommando under general Chen Zaidao, støttet aktivt «feil» fraksjon, og nektet å følge ordre om å skifte side og i stedet støtte den fraksjon som rødegardistene var med i. Folk sendt ned fra Beijing for å overtale generalen, ble mishandlet eller bortført. Zhou Enlai prøvde også å komme seg dit, men general Chens styrker plasserte stridsvogner på rullebanen slik at statsministerens fly ikke kunne lande. Til slutt ble overveldende troppestyrker satt i bevegelse mot general Chen, som da overgav seg.
Det det hele var over fløy hun personlig til Wuhan for å «kritisere» Chen Zaidao, generalen med ansvar for Wuhan militærdistrikt.
Den 22. juli bad Jiang Qing rødegardistene om å – om nødvendig – ta Folkets frigjøringshærs plass, og dermed gjøre de eksisterende militære styrker maktesløse. Rødegardistene begynte med denne ryggdekningen snart å stjele og plyndre fra barakkene og andre av hærens bygninger. Dette klarte ikke generalene å stanse, og det pågikk til høsten 1968.
1968: Persondyrkelse, rødegardistenes fall
Våren 1968 begynte en kampanje som tok sikte på å ytterligere øke persondyrkelsen av Mao. Han skulle oppnå en nærmest gudelik status. Den egen lojalitetsdans, som hadde vokst frem i de tidligere årene av kulturrevolusjonen, ble mer og mer vanlig, slik at man to ganger daglig på arbeidsplassene skulle fremføre den og deklamere sin kjærlighet til Formann Mao. Til og med flyvertinner fikk legge inn slike in-flight opptrinn foran maoportrettet som hang fremst i alle passasjerflykabiner.
Den 27. juli 1968 ble rødegardistenes myndighet over hæren offisielt opphevet, og sentralregjeringen satte inn troppestyrker for å beskytte en rekke områder som fortsatt var blant rødegardistenes målområder. Dette omskifte kan, dersom man holder seg til den snevrere forståelse av kulturrevolusjonen, betraktes som begynnelsen på kulturrevolusjonens avslutning; nå ble motkrefter satt inn mot kaoskreftene som var blitt satt fri i 1966.
Konkret begynte tiltakene mot rødegardistene at grupper nyorganiserte arbeidere (om lag 30,000 ansatte ved 60 fabrikker i Beijing var blitt organisert i «Hovedstadens Mao Zedongs Tanker arbeiderpropagandagrupper») ble sendt til byens universiteter for å stanse urolighetene rødegardistene der anstilte. Den gruppen som kom til Tsinghuauniversitetet den 27. juli ble møtt med steinkasting og skuddsalver på ordre fra rødegardistlederen Kuai Dafu. Fem medlemmer av arbeidergruppen ble drept, mange ble såret. Gruppen trakk seg tilbake.
Men dagen etter innkalte Mao Zedong personlig hovedstadens viktigste rødegardistledere til et møte i Folkets store hall. Rødegardistlederne var de to kvinnene Nie Yuanzi fra Pekinguniversitetet og Tan Houlan fra Beijings pedagogiske universitet, og de mannlige ledere Han Aijing (Beijings aeronautiske institutt), Kuai Dafu, og Wang Dabin (Beijings geologiske institutt). Mao tok med seg Lin Biao, Zhou Enlai, Chen Boda, Kang Sheng, Jiang Qing, Lin Biaos kone Ye Qun, Xie Fuzhi, Wu De og Folkets frigjøringshærs nye stabssjef Huang Yongsheng. Trass i denne storslåtte mottagelsen var dette et møte da studentene fikk høre dødsdommen over sin bevegelse. Mao sendte tropper inn på mange lærestede, og sentrale rødegardister ble sendt «upp i fjellene og ned til landsbyene» (上山下乡; Shàngshān xiàxiāng). Mao lot sin støtte og sitt fremme av den nye linje bli alminnelig kjent ved å la en av hans «høyeste anvisninger» om dette bli kjent blant massene. Ett år etter var alle rødegardistenes grupperinger blitt oppløst; Mao fryktet at det kaos de hadde skapt, og fremdeles var i stand til å skape, kunne skade selve kommunistpartiets fundamenter. Uansett hadde de allerede gjort sin nytte for Mao, som nå hadde konsolidert i sin makt.
Tidlig i oktober begynte Mao en kampanje for å utrenske embedsfolk som han mente ikke var lojale mot ham. De ble sendt til arbeidsleirer på landet. Samme måned, under det 12. plenum av den 8. partikongress, ble Liu Shaoqi «ekskludert fra Partiet for alltid», og Lin Biao ble gjort til Partiets viseformann og til Maos «tiltenkte etterfølger». Hans status og berømmelse i Kina var nå så stor at bare Maos ry var større.
I desember 1968 utropte offisielt Mao kampanjen «Ut på landet-bevegelsen». Denne kampanjen, som varte i ti år, innebar at unge intellektuelle i byene ble beordret ut på landsbygda. Ordet «intellektuell» ble benyttet i meget vid forstand, ettersom denne politikken også ble gjort gjeldende for ungdom etter hvert som de ble uteksaminert fra de videregående skoler. Det var ikke før mot slutten av 1970-årene at disse «unge intellektuelle» kunne vende tilbake til sine hjembyer. Tiltaket var et av tiltakene for å flytte rødegardistene fra byene og ut på landet, der de ville forvolde mindre sosial uro.
I løpet av de neste syv årene ble 12 millioner byungdommer, det vil si om lag 10 prosent av bybefolkningen, sendt ut av byene. I hele perioden fra 1967 til 1979 kom tallet opp i 16.470.000. De fleste ble sendt til steder i deres egen hjemprovins, de heldigste til rike landfylker i utkanten av hjembyene. Men åtte byer – Shanghai, Beijing, Tianjin, Hangzhou, Nanjing, Wuhan, Chengdu og Chongqing – sendte store antall til grenseprovinser som Indre Mongolia, Xinjiang, Yunnan og Heilongjiang.
Spredningen av tidligere rødegardister førte ikke til at det ble slutt på volden. Den fikk fortsette i nye former. En mer systematisk og omfattende terrorbølge under ledelse av nye revolusjonskomiteer fulgte, da enda flere mennesker ble torturert, lemlestet, drevet til vanvidd eller til selvmord, eller drept. Blant selvmorderne var Jiang Yongning, Rong Guotuan og Fu Qifang, berømte bordtennisstjerner som hadde økt Kinas internasjonale prestisje.
Engasjementet i de forskjellige samfunnslag
De forskjellige grupperingers engasjement i den kaotiske perioden 1966-68 er bare delvis blitt gjenstand for forskning. Kildesitusjonen er så langt utilfredsstillende, og øyenvitneintervjuer i Kina om denne perioden er fremdeles en delikat affære (2007). Sentrale aktører er nå gamle, og hukommelsen blir mindre presis. Det er illustrerende at det pr. 2007 kun var ett museum i Folkerepublikken som beskjeftiget seg med tildragelsene; det er i Shantou, og kulturmyndighetene – som tolererer museet – tillater ikke at det blir opplyst om det for eksempel i brosjyrer.
Det er flere gruppers engasjement som bare til dels er blitt underkastet historisk analyse:
Et talende eksempel på hvordan forskjellige grupper rødegardister hadde hver sine interesser å ta vare på, gir hva som skjedde i byen Qufu i Shandong. Her, i Konfucius' fødeby, var det et stort tempel- og minneområde med vel ivaretatte minner som gikk hundrevis av år tilbake. De lokale rødegardistene var ikke snauere enn i andre byer med å gå løs på «klassefiender» og ramponere eiendom. Men Konfucius-anlegget lot de stå i fred – etter rettere sagt, de malte store slagord og hengte opp plakater slik at fremmede rødegardister skulle få inntrykk av at anlegget var «ferdigplyndret». Til slutt ble det likevel herjet – av en tilreisende gruppe på 200 rødegardister fra Beijings pedagogiske universitet ledet av Tan Houlan, ansporet av en oppfordring fra Mao om å «lære av Lu Xun». Lu Xun var en berømt avdød kinesisk forfatter som i sitt «liv etter døden» skulle bli instrumentalisert til de mest forskjellige politiske kursendringer, nå til angrep på gammel kultur. Beijinggardistene ødela mer enn 6 000 gjenstander i Qufu-anlegget i november 1966.
Tiden preget av Lin Biao (1969-1971)
Lin Biao, som Mao hadde utsett som sin etterfølger, ble den mest synlige skikkelsen i årene etter omslaget høsten 1968. I september 1971 ble Kina sjokkert over nyheten at Lin skulle ha styrtet i Mongolia i et fly på vei til Sovjetunionen etter det som syntes å ha vært en serie med mordforsøk på Mao Zedong. Det er fremdeles (2007) ikke mulig å komme til bunns i alt angående Lin i årene 1968 til 1971, idet det åpenbart er elementer i hendelsesforløpet som mangler i kjent kildemateriale, også vedrørende Lins død, slik at mange historikere ikke våger å konkludere.