cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den japanske røde armé
Angrepet på den franske ambassaden i Haag
Japapansk politi mener de tre gjerningsmennene er Haruo Wako, Junzo Okudaira og Jun Nishikawa. Haruo Wako ble dømt til livstid i fengsel i mars 2005, etter å ha blitt utlevert fra Jordan i 2000. Jun Nishikawa ble i 2007 dømt til livstid i fengsel etter å ha blitt utlevert fra Bolivia i 1997. Junzo Okudaira er også mistenkt for bombeangrepene mot de britiske og amerikanske ambassadene i Roma i 1987, og angrepet mot en United Service Organizations-klubb i Napoli i 1988. Han er fortsatt etterlyst i 2017.
Fusako Shigenobu ble i 2006 dømt til 20 års fengsel i Tokyos tingrett blant annet for aksjonen mot ambassaden i Haag i 1974. Retten anerkjente at hun ikke var tilstede under selve aksjonen, men fant det bevist at hun hadde spilt en sentral rolle i planleggingen. Shigenobu selv benekter å ha vært involvert.
Også Carlos Sjakalen er anklaget for å ha orkestrert angrepet på ambassaden. Han mistenkes dessuten for å stå bak et granatangrep mot et apotek i Paris, i forbindelse med ambassadeaksjonen. Han er dømt til livstid i fengsel tre ganger og sitter fengslet i Frankrike.
Den japanske røde armé i Norge
I 2013 avslørte NRK at Den japanske røde armé i 1975 hadde undersøkt mulighetene for å gjennomføre terrorangrep mot to bestemte mål i Oslo; et mot den japanske handelsdelegasjonen i Karl Johans gate 5, og et mot Libanons konsulat i Prinsens gate 3. De tre Røde armé-medlemmene Jun Nishikawa, Toshihiko Hidaka og Kazuo Tohira ble imidlertid fotfulgt av spanere fra Politiets Overvåkingstjeneste fra første skritt på norsk jord. Spanerne observerte terroristene mens de rekogniserte, og lyktes med å kopiere flere av deres dokumenter.
Oppløsning
I 2001 oppløste Shigenobu Den japanske røde armé fra sin fengselscelle. I den forbindelse uttalte hun at hun angrer på visse aspekter ved den væpnede kampen, deriblant at uskyldige kom til skade og at organisasjonen tok gisler. Hun sverget samtidig på å fortsette sin politiske kamp med legale midler hvis hun kommer ut av fengsel.
Japansk politi hevder Japans røde armé er videreført gjennom organisasjonen Rentai.
Igarassu
Igarassu er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Plura (elv)
Plura (IFA: płu:`ra) er et norsk vassdrag i Plurdalen i Rana kommune på Helgeland i Nordland. Elven har sin fjerneste kilde i den svensk-norske innsjøen Lille Umvatnet 629 moh. Derifra renner vannet nordover til Kallvatnet på norsk side, som noen ganger omtales som Pluras kilde. Plura renner først i en nordlig og deretter i en vestlig retning gjennom Plurdalen. Plura har sitt utløp i Ranelva ca 10 km før dennes utløp i Ranfjorden.
Plura renner både over og under bakken, og har Norges lengste underjordiske løp (3,8 km). Elva er rik på laks, ørret og røye. Før midten av 1960-årene var Plura en stor elv, som vasket ut kalkstein i fjellet og frembragte flere grotter nedover Plurdalen. Gjennom Pluragrotta passerte det 20,000 kubikkmeter vann i minuttet. Etter oppdemningen av Kallvatnet, ble Plura nesten tørrlagt, og vannet i Pluragrotta ble stående som i en vannlås.
Navnet har trolig sammenheng med verbet «prula», som betyr «kokende» og «sydende» i lokal dialekt.
Etymologi
Gården Plurheia, som er oppkalt etter elva, ble ryddet omkring 1650, men omtales ikke før i 1661. Den første personen som omtales i sammenheng med gården er oppsitter og leilending Dave Persa (David Pedersen) Plurhei. Han ble født i 1681 i Mo i Rana og døde i 1739 på gården Plurheia i Nord-Rana.
Å prule er et eldre og utdødd uttrykk i ranværingsdialekt som betyr «å koke». I bokverket Norske bygdemaal nevner Hans Ross (1833–1914) verbet «pråla», som betyr larme, lage leven, og som også finnes i svenske dialekter. Det er beslektet med de tyske verbene prahlen og protzen, såvel som med det norske verbet å prale, som betyr «å skryte». Elva er i strid med mange fosser og stryk, og navnet er forklart som å ha betydningen en «kokende» eller «sydende» elv.
Gården Plurheia ble forøvrig nedlagt i 2019.
Sportsdykking
Pluragrotta er et populært sted for sportsdykkere fra hele verden, deriblant Australia, Tyrkia, Mexico og Tyskland. Den er Nord-Europas største vannfylte grotte, og det tilrettelegges for grotteturisme på fjellgården Jordbru i Plurdalen.
Sportsdykkingen har ikke vært uten risiko. Onsdag 16. august 2006 omkom den 37 år gamle mannen Ståle Tveitane fra Grimstad under dykking på 75 meters dyp, 1200 meter inne i grotta,  hvoretter Rana kommune la ned et midlertidig forbud mot dykking i grotter frem til 1. februar 2007.
Den 6. februar 2014 omkom de to finske dykkerne Jari Mika Tapi Huotarinen og Jari Uusimäki,  etter å ha dykket på 129 meters dyp, 1400-1500 meter inne i grotta. De hadde vært en del av et dykkerteam på fem personer; de tre andre overlevde. Den ene av de omkomne ble liggende på 129 meters dyp. På vei opp, ble den andre sittende fast på 112 meters dyp. Den 25. februar 2014 ga britiske redningsmannskaper opp forsøket på å hente de omkomne opp. Hendelsen medførte et midlertidig dykkerforbud i grotta den 26. februar 2014. Den 27. mars 2014 kom det likevel fram at et finsk dykkerteam på 17 personer hadde fraktet de døde opp til «vannspeilet» ved 90 meters dyp. Den ene av de omkomne ble hentet ut av grotta i Steinugleflåget den 28. mars 2014. Den andre ble hentet ut samme sted 29. mars 2014. Ferdselsforbudet i grotta ble opphevet 31. mars 2014.
Fabulat
Fabulat er et folkloristisk begrep som betyr omtrent det samme som vitnesagn og memorat. I likhet med disse gir fabulatet seg ut for å være etterrettelig og sant. Men i motsetning til memoratet, bygger ikke fabulatet på direkte erfaringer eller observasjoner. Det er konstruert over visse elementer i fortellingen (et rykte eller en hendelse), som utkrystalliserer seg til å virke selvforklarende. Fabulatet er derfor ofte mer episk utformet enn memoratet.
Disse begrepene ble lansert av den svenske folkloristen Carl Wilhelm von Sydow, og brukes bare vedrørende fortellinger om overnaturlige fenomen.
Montenegro i Eurovision Song Contest
Montenegro debuterte i Eurovision Song Contest i 2007 og har deltatt elleve ganger. Landet deltok tidligere i Eurovision Song Contest som en del av Jugoslavia, og deretter som en del av Serbia og Montenegro i årene 2004–2006. Fra 2007 har landet deltatt som selvstendig nasjon. Siden debuten har landet bare kvalifisert seg til finalen to av tolv ganger, sist i 2015.
Historikk
Montenegro var tidligere en del av Jugoslavia som deltok i Eurovision Song Contest fra 1961 til 1992. I 1991 løsrev Slovenia, Kroatia, Bosnia-Hercegovina og daværende Makedonia seg fra landet, og Serbia og Montenegro var i praksis de eneste som deltok som Jugoslavia i konkurransen i 1992. Året etter og frem til 2003, fikk ikke landet delta konkurransen. Utestengingen var en del av de mange FN-sanksjonene mot nasjonen, på grunn av jugoslaviakrigene og den kroatiske uavhengighetskrigen.
Serbia og Montenegro søkte om å få delta i konkurransen igjen i 2003, men Den europeiske kringkastingsunion (EBU) avslo søknaden og begrunnet det med at for mange land ville bli stående utenfor finalen om en slapp inn flere nye land. I 2004 innførte EBU semifinale i Eurovision Song Contest, og dermed fikk Serbia og Montenegro delta for første gang. I 2006 ble føderasjonen Serbia og Montenegro oppløst etter en montenegrinsk folkeavstemning om løsrivelse. Montenegro erklærte sin uavhengighet i juni 2006, og den tidligere føderasjonen ble delt opp i to selvstendige nasjoner: Montenegro og Serbia. Begge landene debuterte som selvstendige land i Eurovision Song Contest 2007.
Liten suksess
I motsetning til nabolandet Serbia har Montenegro hatt liten suksess i konkurransen. Etter tre år uten finaleplass valgte landets kringkaster RTCG å trekke seg i 2010 og 2011. Årsaken var RTCGs vanskelige økonomiske situasjon.
I 2012 kom Montenegro tilbake igjen i Eurovision Song Contest, men kvalifiserte seg først til en finale i 2014 – på sitt sjette forsøk. I sin første finaledeltakelse ble Montenegro nummer 19 av 26, og året etter kom landets hittil beste plassering med en trettendeplass. Siden da har ikke Montenegro kvalifisert seg til finalen.
Deltakere
Under er en liste over Montenegros deltakere, plasseringer og poeng i konkurransen siden debuten. {{legend|gold|Vinner}} {{legend|#dcdcdc|Andreplass}} {{legend|#F4A460|Tredjeplass}} {{legend|#e0ffff|Sisteplass}}
Stemmehistorikk
Oversikt over poeng til og fra Montenegro i finaler siden debuten i 2007. Listen omfatter kun poeng mottatt og avgitt i finaler. Tallene er hentet fra ESC Database. Ved like mange poeng, rangeres landene etter hvor mange prosent de har gitt av høyeste mulige oppnåelige totalscore.
Poengene i tabellene omfatter bare finaler. Poeng som Montenegro har gitt og fått i semifinaler, er ikke tatt med i tabellene.
Orlando Pirates
Orlando Pirates FC er et fotballag i Parktown, en forstad til Johannesburg i Sør-Afrika. De spiller i Premier Soccer League som er den øverste divisjonen i Sør-Afrika.
Klubben ble stiftet i 1937 i Orlando, Soweto, og fikk siden navnet «Pirates» etter filmen The Sea Hawk fra 1940 med Errol Flynn i hovedrollen.
Heart of Midlothian FC
Heart of Midlothian Football Club, vanligvis kalt Hearts, er en skotsk fotballklubb som spiller i Scottish Premiership. Klubben ble stiftet i 1874, og de vant sitt første av fire ligamesterskap i 1895. «Hearts», som er kallenavnet til Heart of Midlothian, spiller hjemmekampene sine på Tynecastle Stadium i den vestlige delen av Edinburgh. Byen Edinburgh ligger i den skotske regionen City of Edinburgh. Roald «Kniksen» Jensen spilte for klubben i perioden 1965-72.
Byen Edinburgh har to lag i den profesjonelle ligaen. Hearts er fra gammelt av det protestantiske laget i byen, mens rival Hibernian er det katolske. Det religiøse elementet i rivaliseringen mellom lagene har imidlertid ikke vært like sterk som det i Glasgow mellom Rangers og Celtic.
Første år
Klubben ble opprettet av en gruppe venner fra Heart of Midlothian Dancing Club Speed. Den tradisjonelle fortellingen om opprettelsen var at vennegjengen kjøpte en ball før de spilte fotball i henhold til lokale regler på Tron, og der ble de dirigert av en lokal politimann til å spille på Meadows. Fotball med lokale regler var en blanding av rugby og den fotball som er kjent i dag. I desember 1873 ble spilt kamp mellom Queens Park og Clydesdale ved Raimes Park i Bonnington, et distrikt i Edinburgh. Det var den første gangen at reglene fra dagens fotball ble benyttet i Edinburgh. Medlemmene fra danseklubben så kampen og i 1874 besluttet de å gå over til de nye reglene. Den nye siden var Heart of Mid-Lothian Football Club. Den nøyaktige datoen for klubbens opprettelse ble aldri nedtegnet, men Tom Purdie hevdet at klubben ble opprettet i 1873. Den eldste omtalen av Heart of Midlothian i en sportslig sammenheng er rapportert i avisen The Scotsman den 20. juli 1864 om The Scotsman mot Heart of Mid-Lothian i cricket. Det er dog ikke kjent om det er den samme klubben som senere ble fotballklubben, men det var vanlig for fotballklubber den gang å spille andre former for sportsgreiner.
Lateralmerke
Et lateralmerke, eller sideavmerke, er et sjømerke som markerer hvor skipsleia går i trangt og urent farvann. De er enten grønne eller røde, og har henholdsvis spiss og flat topp. I et sjøkart er styrbordmerkene (grønn) tegnet fylt svarte med en spiss på toppen, mens babordmerkene (rød) er tegnet hvite med en tynn svart ramme rundt som viser formen, og med flat topp.
Lateralmerkene er plassert på hver side av skipsleia. Systemet ble innført i Norge fra Lista til svenskegrensen i 1980, og fra Lista til Grense-Jakobselv i 1981. Fargene angir på hvilken side av merket skipet skal passere. Skip skal passere med de de grønne merkene om styrbord, og de røde om babord. Huskeregel kan være «Med leia grønn lanterne mot grønn stake, rød lanterne mot rød stake» Når skipet seiler mot leias hovedretning blir det motsatt. I Norge går hovedledene i hovedsak nordover, og inn i fjorder og mot havner. Leias retning er alltid markert i sjøkartet.
Heart of Midlothian FC
Første år
Ledet av kaptein Tom Purdie spilte klubben sine kamper på East Meadows og i 1875 ble klubben medlemmer av Skottlands fotballforbund og var selv med på å grunnlegge Edinburghs fotballforbund. Ved å bli medlemmer av førstnevnte kunne Hearts spille i den skotske cupen for første gang. De møtte 3rd Edinburgh Rifle Volunteers i oktober 1875 ved Craigmount Park i Edinburgh. Kampen endte med uavgjort og ingen mål. En omkamp ble spilt på gressenga som på nytt endte i 0 – 0. I henhold til reglene på den tiden gikk begge klubbene videre til neste runde hvor Hearts tapte for Drumpellier FC.
Lateralmerke
Et lateralmerke markerer ikke et skjær, men en grunne. Dette vil si at en vanlig fritidsbåt ofte kan passere på «feil» side av et merke, uten å grunnstøte.
Merkene lages både i glassfiber og metall. Begge merkene er sylindriske og flyter med feste i sjøbunnen. Merkene kan også ha lys på toppen (se i sjøkartet) og er gjerne utstyrt med refleks.
Heart of Midlothian FC
Første år
Ved sesongen 1884–85 sleit klubber i Skottland med trekke til seg spillere da det var langt mer attraktivt å spille i England på grunn av den profesjonelle statusen der. Etter å ha vunnet 11–1 i den skotske cupen over Dunfermline, ble det fremmet protest mot klubben for å ha benyttet to profesjonelle spillere. Hearts ble suspendert i to år på grunn av dette var i strid med datidens regelverk. De ble således den første skotske klubben som ble suspendert. Etter en endring ved klubbenes komite ble de sluppet inn igjen.
Tidlig suksess
Hearts hadde betydelig suksess i de første årene til skotske fotballigaen, de vant ligaens mesterskap i 1895 og i 1896. De vant også fire cupfinaler i en 15 års periode fra 1891 til 1906. Laget spilte mot engelske Sunderland AFC i verdensmesterskapet for 1894/95, men tapte 5-3. Derimot vant klubben verdensmesterskapet i 1902 ved å beseire engelske Tottenham Hotspur FC 3-1 ved Tynecastle Park, etter et uavgjortresultat på 0-0 i London noen få måneder tidligere.
Hearts under den første verdenskrig
I november 1914 ledet Heart of Midlothian førstedivisjon komfortabelt, etter å ha startet sesongen 1914–1915 med åtte påfølgende seire, inkludert med å slå regjerende mestre Celtic 2–0.
Dette sammenfalt ved utbruddet av den første verdenskrig og begynnelsen på en offentlig debatt om hvor moralsk det var å fortsette med profesjonell fotball mens unge soldater døde ved fronten. En begjæring ble sendt til den skotske fotballforeningen om å utsette sesongen samtidig som en av fotballvennene, formann for Airdrieonians FC, Thomas Forsyth, erklærte at «å spille fotball mens vår menn slåss er motbydelig.» Mens anmodningen ble behandlet ventet fotballforeningen på råd fra Krigsministeriet og merket seg at Frederick Charrington, en filantrop fra East London, som orkestrerte en offentlig kampanje om få profesjonell fotball utsatt, og fikk stor folkelig støtte for dette synet.
Taktikken til Charringtons kampanje var å rette skam mot fotballspillere og myndighetspersoner ved offentlige og private fordømmelser. Som svar på tiltalen gikk 16 spillere fra Hearts inn i George McCraes ny bataljon av frivillige, og meldte seg som helhet den 25. november 1914. Bataljonen ble 16th Royal Scots og var den først som fikk oppnavnet «fotballbataljonen». De frivillige besto også av rundt 500 Hearts-tilhengere, 150 som heiet på Hibernian FC og et antall fotballspillere fra Raith Rovers, Falkirk og Dunfermline. Militærtrening ble således lagt som en del av fotballtreningen hos Hearts, og hadde i tillegg en uovertruffen seiersrekke på 20 kamper på rad mellom oktober og februar. Imidlertid, utmattet fra det anstrengelsene med militærtrening som to ganger omfattet 10 timer med nattlige utmarsjer før en fotballkamp, førte til sist til at formen dalte, foruten også at flere spillere ikke var i stand til å delta i nøkkelkamper. Nederlag for St Mirren og Morton førte til at Celtic kunne ta ligatittelen med 4 poeng.
Krigen krevde livene til syv av spillerne på førstelaget: Duncan Currie, John Allan, James Boyd, Tom Gracie, Ernest Ellis, James Speedie og Harry Wattie.
Inneværende sesong
Rangering: 1. poeng, 2. målforskjell, 3. antall scorede mål.
Rokokko
Rokokko (fransk: rococo, fra rocaille, [dekorasjon av] «muslinger», «koraller»), tidvis også kalt for senbarokken er en kunstretning og en epoke som etterfulgte barokken fra rundt midten av 1700-tallet. Rokokko er først og fremst forbundet med Ludvig XVs regjeringstid i Frankrike. Kunstretningen hadde effekt på mange aspekter av kunstartene, inkludert maleri, skulptur, arkitektur, interiørdesign, dekorasjon, litteratur, musikk og teater.
Etymologi
I 1835 slo ordboken til det franske akademi at ordet rokokko «vanligvis dekket formen for utsmykking, stil og form assosiert med Ludvig XVs styre og begynnelsen av det til Ludvig XVI». Det omfattet derfor alle former for kunst fra rundt midten av 1700-tallet i Frankrike. Ordet synes å være en kombinasjon av franske rocaille («stein») og coquilles («skjell»), ettersom disse objektene ofte ble benyttet i dekorative motiver. Begrepet kan også være en kombinasjon av det italienske ordet barocco (en ujevn formet perle, muligens kilden til ordet baroque) og det franske ordet rocaille (en populær form for hageanlegg eller interiørdekorasjon med skjell og grus) og kan beskrive den forfinede og fantasifulle stilen som kom på moten i deler av Europa på 1700-tallet.
Grunnet rokokkoens forkjærlighet til organiske, skjell-lignende buer og kurver og stilens fokus på dekorative kunstarter, har en del kunsthistorikere benyttet begrepet nedsettende for å antyde at stilen var noe fjollete eller kun et motelune. Da begrepet først ble benyttet i England og i engelsk litteratur en gang rundt 1836 var det i betydningen av «noe gammeldags». Stilen ble negativt kritisert og ble vurdert som overfladisk og preget av dårlig smak, særlig i sammenligningen med nyklassisisme. Til tross for dette ble den lovprist for sine estetiske kvaliteter, og siden midten av 1800-tallet har begrepet blitt akseptert av kunsthistorikere uten nødvendig nedsettende betydning. Mens det fortsatt er debatt om dens historiske betydningen for kunsten i alminnelighet, er rokokko nå anerkjent som en betydelig periode i utviklingen av kunsten i Europa.
Kjennetegn
Periodens fremste kjennetegn er asymmetriske former, S-formete og C-formete kurver med blomster, lyse og lette farger, og naturalistiske motiver. Den kom mest til uttrykk i interiører, i møbelkunst og i kunsthåndverk.
I Norge fikk vi folkelig rosemaling som et utslag av rokokkoen. Viktige norske eksempler på rokokko-arkitektur er Damsgård hovedgård og interiøret i Kongsberg kirke fra 1761. Kirken i Kongsberg regnes som selve hovedverket innen norsk rokokko, selv om kirkens eksteriør er barokt. Sølvsmedarbeider fra byene, fajanse fra Herrebøe og glass fra Nøstetangen glassverk kan oppvise fremragende eksempler på kunsthåndverk i rokokko.
Klesmote
Rokokko-tidens klesmote var preget av idealet fra det franske hoffet og var kjennetegnet av overdådig bruk av tøyer, kniplinger og detaljer. Kvinner bar kjoler med krinoline og korsett, preget av lyse farger med sløyfer og blonder. Det var også vanlig med accessoirer som bondehansker, tørklær eller sjal i musselin og parasoll. Herrer bar lange jakker med vest under, gjerne i mønstrede og påkostede stoffer som brokade, ofte med kantebånd og broderier. Buksene var knebukser med lyse strømper til. Tresnutet hatt var populær i perioden, og ble først avløst av flosshatt i empire-perioden.
For begge kjønn var det vanlig med kniplinsmasjetter og overdådig pudrede parykker med lange lokker. Særlig for kvinner kunne parykkene være flere ganger høyere enn hodet og dekorert med perler og strutsefjær. Begge kjønn bare også blek sminke med røde kinn, røde lepper og ofte en påmalt skjønnhetsflekk, særlig ved hoffet.
Buffalo Bill-demningen
Demningen er oppkalt etter William «Buffalo Bill» Cody som grunnla den nærliggende landsbyen Cody, og som eide mye av området som nå er demmet opp. Demningen ble konstruert mellom 1905 og 1910, og benyttes for irrigasjon av et landbruksområde på 430 km². I tillegg er det installert to vannkraftverk med en samlet kapasitet på åtte megawatt.
Da byggverket stod ferdig i 1910, var det verdens høyeste demning med en høyde på 325 fot (99 meter). Demningen er oppført i National Register of Historic Places, og området rundt reservoaret danner Buffalo Bill State Park.
Tysk-romersk keiser
Tysk-romersk keiser (tysk Römisch-deutscher Kaiser) var den valgte monarken som styrte over Det tysk-romerske rike, et sentraleuropeisk forbund av områder som eksisterte i løpet av middelalderen og tidlig moderne tid. Opprinnelsen til dette forbundet kan bli sporet tilbake til det karolinske riket under Karl den store. Tysk-romerske keisere ble kronet av pavene fram til 1500-tallet, og den siste keiseren var Frans II som abdiserte i 1806 under Napoleonskrigene og det tysk-romerske riket gikk i oppløsning.
«Romersk» i keiserens tittel var en refleksjon av translatio imperii («overføring av styre»), et prinsipp som så på de (germanske) hellige romerske keiserne som arvtakerne til tittelen av keiser av det vestromerske rike, en tittel som ble etterlatt uten krav i Vest-Europa etter at Julius Nepos døde i år 480.
Etableringen av det tysk-romerske rike
Fra tidsalderen til Otto den store og framover, mye av det tidligere riket til karolingerne, Det østfrankiske riket, var det som ble det tysk-romerske riket. Ulike tyske fyrster valgte en av sine egne som konge av tyskerne, deretter ble han kronet som keiser av paven. Den siste keiseren som ble kronet var Karl V; alle keisere etter ham var teknisk sett keiser-valgt, men ble referert til som keiser.
Grønfjelldalen
Grønfjelldalen er et dalføre i Rana kommune i Helgeland i Nordland. Dalen har sin beliggenhet på vestsiden av Dunderlandsdalen, og er oppkalt etter Grønfjellet, hvis høyeste punkt er 1057 meter over havet.
Tysk-romersk keiser
Konflikt med Den hellige stol
Tittelen keiser (Imperator) innebar en viktig rolle som beskytter av den katolske kirke, og kvinner kunne ikke bli kronet. Etterhvert som pavedømmets makt vokste i løpet av middelalderen kom pavene og keiserne i stadig konflikt over styringen av kirken. Den mest velkjente og bitre striden var kjent som Investiturstriden som ble utkjempet i løpet av 1000-tallet mellom Henrik IV og pave Gregor VII.
Grønfjelldalen
Dalføret er rikt på mineraler, spesielt kvarts, muskovitt, plagioklas, kalifeltspat, grafitt, sinkblende og blyglans. Det inneholder også forekomster av svovelkis, magnetkis, magnetitt, markasitt, kobberkis og rutil. Litologisk er dalføret preget av muskovittskifer av ekstrutivt opphav, der den opprinnelige bergarten var tuff, amfibolitt av intrusiv opprinnelse, der den opprinnelige bergarten var doleritt, og sedimentær granatglimmerskifer, som har utviklet seg fra gråvakke.
Tysk-romersk keiser
Etterfølge
Etterfølge til kongeverdighet var kontrollert av en rekke kompliserte faktorer. Valg betydde at kongedømmet Tyskland var bare delvis arvelig i motsetningen til kongedømmet Frankrike, skjønt statsoverhoedt forble ofte innenfor et dynasti inntil det ikke lenger var en mannlig etterfølger. En del forskere har foreslått at oppgaven med valgene var i virkeligheten for å løse konflikter kun når den dynastiske styre var uklart; dog, prosessen betydde at den fremste kandidaten måtte gjøre innrømmelser med velgerne, noe som førte til at stemmene ble lagt til side, da kjent som Wahlkapitulationen («valgovergivelse»). Valgrådet ble holdt av syv fyrster (tre erkebiskoper og fire verdslige fyrster) ved Den gylne bulle av 1356. Den forble slik fram til 1648 da avtalen etter trettiårskrigen krevde et tillegg for en ny velger for å opprettholde en skrøpelige balansen mellom de protestantiske og katolske fraksjonene i riket. Ytterligere en velger ble lagt til i 1690, og hele sammensetningen ble blandet på nytt i 1803, kun tre år før hele riket ble oppløst.
Grønfjelldalen
Grønnfjelldalen har vei-forbindelse til E6, via en bru (Nevernesbrua), ca. 3 km nord for Storforshei.
Næringsgrunnlaget i Grønfjelldalen er jordbruk.
Tysk-romersk keiser
Liste over tysk-romerske monarker
Denne listen omfatter alle keisere, enten de tiltalte seg som tysk-romerske keisere eller ikke. Det er en del hull i rekkefølgen, eksempelvis var Henrik I Fuglefangeren konge av Tyskland, men ikke keiser; keiser Henrik II ble nummerert som hans etterfølger som tysk konge. Se Liste over tysk-romerske monarker.
Grønfjelldalen
Grønfjelldal skole, som også fungerte som grendehus, brant ned natt til 3. mars 2007. Den 7. november 2009 stod et nytt skolebygg ferdig, og den 22. juni 2010 vedtok Rana kommunestyre at skolen settes i drift høsten 2010.
Folketall
Statistisk sentralbyrå oppgir følgende folketall for Grønfjelldalen:
Proceedings of the National Academy of Sciences
Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, vanligvis forkortet til PNAS, er et vitenskapelig tidsskrift som har blitt utgitt av National Academy of Sciences siden 1914. I 2014 hadde det en impact factor på 9,674.
Liste over redaktører
Den første administrerende av tidsskriftet var matematikeren Edwin Bidwell Wilson.
Kvalifisering til VM i fotball 2010 (UEFA)
Det er 13 plasser å kjempe om for UEFAs medlemsland i kvalifiseringa til VM i fotball 2010 i Sør-Afrika. Disse blir gitt ut på følgende måte: Lagene har blitt fordelt i ni grupper, gruppevinnerne blir direkte kvalifisert, mens de åtte beste av gruppetoerne spiller play-off. I play-off vil de åtte beste gruppetoerne spille mot et annet lag, over to kamper, og den sammenlagte vinneren vil gå til VM. Dermed er antall play-off plasser kun fire, som får regnestykket til å gå opp (9+4=13).
Kvalifiseringa i Europa er forskjellig fra kvalifisering til EM 2008. I den kvalifiseringen var det sju grupper med sju lag og ei gruppe med åtte lag, hvor de to beste fra hver gruppe gikk direkte til mesterskapet uten playoff-spill.
Grupper og seeding
Lagene var på forhånd seedet på forskjellige nivåer. Et lag fra hvert nivå skulle i hver gruppe, bortsett fra gruppe 9 som ville få et mindre lag. Det var kommet til et nytt land i UEFA siden forrige kvalifisering til et mesterskap, nemlig.
Gruppene til kvalifiseringa ble trukket i Durban 25. november 2007.
Runde 2
8 av de 9 beste toerne skal spille om de fire siste plassene. I gruppe 9 (Norges gruppe) er det kun fem lag. For at det skal bli rettferdig opp mot de andre gruppene (som alle har seks lag), vil alle gruppetoerne i de andre puljene vil få strøket sine resultater fra kampene mot det laget som ender sist.
De åtte lagene blir så seedet slik at de fire antatt sterkeste skal møte de fire antatt svakeste. Deretter spiller de to kamper, og den som vinner sammenlagt går til VM. Toerne ble følgene:
Playoff
Lagene ble seedet 14. oktober
Pot 1 (Seedet)
Pot 2
19. oktober ble det så trukket hvem som skulle møte hvem.
Anderl Heckmair
Andreas Heckmair (1906–2005) var en tysk fjellfører og alpinklatrer.
Liv og virke
Som klatrer mestret Heckmair ekstreme vegger i Øst- og Vest-Alpene, og i Dolomittene. Juli 1938 førstebesteg han Eigers nordvegg sammen med sin venn Ludwig Vörg og østerrikerne Fritz Kasparek og Heinrich Harrer. Som den mest erfarne i gruppa, tok Heckmair føringen over de vanskeligste partiene under oppstigningen. Likevel fikk han flere problemer, blant annet gled han, men ble reddet av Vörg som fikk hånda gjennomboret av Heckmairs kramponger da han grep ham i foten. Ruta de brukte, Heckmair-Route, er den mest kjente og brukte ruta på Eigers nordvegg.
Suksessen på Eiger førte til at Heckmairs navn ble kjent over hele verden, og spesielt i hjemlandet hvor han blant annet fikk audiens hos Adolf Hitler (som han kjente fra før gjennom et samarbeid med Leni Riefenstahl). Selv om nazistene brukte Heckmairs bedrifter i propagandaen, unngikk han publisitet og meldte seg aldri inn i NSDAP.
Under den andre verdenskrig ble han sendt til Østfronten. Etter krigen deltok han i ekspedisjoner til Himalaya, Afrika og Andesfjellene, og arbeidet som fjellfører i Oberstdorf. I tillegg til Eiger klatret Heckmair nye ruter på Grandes Jorasses og mange andre fjell i Alpene.
Heckmair tok i 1968 initiativ til å opprette en interesseorganisasjon for de profesjonelle tyske ski- og fjellførerne.
Sønnen Andreas «Andi» Heckmair spesialiserte seg på turer med terrengsykkel, og etablerte i 1991 den såkalte Heckmair-ruta (Oberstdorf – Riva) som var den første av en mengde senere sykkelruter over Alpene.
Espen Musæus
Per Espen Musæus (født 21. oktober 1975) er en norsk tidligere fotballspiller. Han var angrepsspiller, og huskes best for årene i Vålerenga Fotball.
Musæus vokste opp på Ullern i Oslo. Som guttespiller representerte han Ullern Fotball, før han gikk til KFUM som 14-åring. Etter å ha scoret 34 mål i 4. divisjon i 1994 fikk han kontrakt med Vålerenga Fotball før 1995-sesongen. Han fikk kallenavnet «Super-Musa» av VIF-supporterne i Klanen, etter gode prestasjoner i cupens tidlige runder i 1996.
I 1997 spilte VIF i 1. divisjon etter nedrykket året før. Sesongen ble en suksess for Musæus, som ble divisjonens toppscorer med totalt 18 mål, deriblant Vålerengas tredje i 4-2-seieren i cupfinalen mot Strømsgodset.
Iguaraci
Iguaraci er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Espen Musæus
Tilbake i Eliteserien i 1998 scoret Musæus fire mål for VIF. 1999-sesongen gikk tyngre for Musæus, og etter sesongen ønsket han seg bort fra Vålerenga til fordel for Lyn. Musæus ble imidlertid i Vålerenga, men 2000-sesongen endte nok en gang med nedrykk til 1. divisjon. Etter lite spilletid under trener Kjetil Rekdal i 2001 gikk Musæus til Brann før 2002-sesongen.
Musæus ble ingen suksess i Brann, og avsluttet kontrakten med Bergensklubben i mai 2002 etter kun fire kamper som innbytter. Dette ble Musæus' siste klubb på toppnivå, og han avsluttet fotballkarrieren i ungdomsklubben KFUM i lavere divisjoner.
Paolo Bettini
Paolo Bettini (født 1. april 1974) er en italiensk tidligere profesjonell syklist. Han ble regnet som en av verdens beste syklister i én-dagersritt.
Han vant verdenscupen tre år på rad, fra 2002 til 2004. I løpet av sin karriere vant han blant annet Milano–Sanremo, Liège–Bastogne–Liège (2), Lombardiet rundt (2),Clásica de San Sebastián. Han har totalt åtte etappeseire fra de store etapperittene. I 2005 og 2006 vant han poengtrøya i Giro d'Italia.
Han ble olympisk mester på fellesstarten under OL 2004. I 2006 ble Bettini verdensmester på landeveisritt fellesstart, og han forsvarte denne tittelen under VM i Stuttgart i september 2007.
Han la opp etter VM i september 2008, og tok i 2010 over som landslagssjef for i Italia etter at Franco Ballerini døde.
Bucks Fizz
Bucks Fizz er en britisk popgruppe stiftet i 1981 for å delta i Eurovision Song Contest samme år. De vant konkurransen med sangen «Making Your Mind Up» og fikk en suksessfull popkarriere. Gruppen bestod opprinnelig av Bobby G, Cheryl Baker, Mike Nolan og Jay Aston.
Bucks Fizz hadde sin storhetstid i 1980-årene, men gruppen ga ut et nytt musikkalbum i 2017.
Bakgrunn
11. mars 1981 slo den relativt ukjente gruppen Bucks Fizz syv andre artister i konkurransen A Song for Europe, den britiske nasjonale finalen i Eurovision Song Contest. De fulgte dermed «tradisjonen» med grupper med to menn og to kvinner som ble etablert etter at ABBA vant konkurransen i 1974. Gruppen ble satt sammen av produsent- og låstkriverparet Nichola Martin og Andy Hill spesielt for denne anledningen. Baker hadde tidligere vært et medlem av gruppen Co-Co, som hadde kommet på ellevteplass i Eurovision Song Contest 1978 for Storbritannia med bidraget «The Bad Old Days».
Bucks Fizz representerte så Storbritannia i den internasjonale finalen i Dublin i Irland. De fremførte «Making Your Mind Up», som blir husket spesielt for dansenummeret hvor Mike Nolan og Jay Aston rev av skjørtene til jentene i gruppen. Bucks Fizz vant konkurransen, men marginen ned til andreplassen var på bare fire poeng. «Making Your Mind Up» ble en nummer én-hit i ni ulike land, og gruppen opplevde en hektisk periode med promotering for albumet med gruppenavnet, og deres neste to album, Are you ready? (1982) og Hand Cut (1983), solgte til gull. Mot slutten av 1983 hadde gruppen mistet fotfestet som Storbritannias mest-selgende gruppe da singlene London Town og Rules Of The Game plasserte seg som 34 og 57 på den engelske salgslisten. Gruppen bestemte seg for å ta en pause tidlig i 1984, i frykt for at overeksporering var grunnen til salgsnedgangen.
På dette tidspunktet hadde gruppen fått store interne problemer, og det ble etterhvert kjent at det yngste medlemmet, Jay Aston, hadde hatt en affære med gruppens låtskriver, Andy Hill, og Aston sluttet etter en turbulent periode hvor gruppen blant annet hadde vært involvert i en buss-ulykke, hvor Mike Nolan var den hardest skade, med blødninger i hjernen. Aston solgte senere historien sin til pressen, under tittelen «The hateful, bitchy world of Bucks Fizz», mens den daværende gruppens medlemmer la skylden på Aston. Aston ble senere saksøkt av plateselskapet, og sto igjen med store økonomiske problemer og uten platekontrakt. Aston ble erstattet med 21-årige Shelley Preston, og gruppen fortsatt ut 1980-tallet uten de store hitene. Aston, Baker og Nolan turnerer nå som «The Original Bucks Fizz», ettersom Bobby G og hans kone eier navnet «Bucks Fizz», som de også turnerer som.
Johannes Farestveit
Farestveit var utdannet lærer, og var redaktør av Norsk Barneblad fra 1956 til 1979. I hans tid i bladet, i 1963, flyttet redaksjonen til Larvik. Gjennom arbeidet med bladet og dets forlag fikk Farestveit arbeide med et bredt spekter av skrift- og kulturoppgaver, blant annet med over 20 oversettelser, og med manuskriptansvar for tegneserien Smørbukk i hele sin redaktørtid fra 1956 til 1979. Tuss og troll skrev han fram til 1986.
Han fikk Nynorsk barnelitteraturpris i 1970 for sine oversettelser. Sammen med Zinken Hopp fikk han i 1984 den første Bastianprisen for oversettelser av barne- og ungdomslitteratur. Sammen med Solveig Muren Sanden fikk han fikk Kirke- og undervisningsdepartementets første tegneseriepris i 1973 for arbeidet med Smørbukk og Tuss og troll. Han fikk også departementets oversetterpris samme år for Bak krigens kjerre av Erik Christian Haugaard. Han var æresmedlem i Smørbukks vener.
Benelli
Benelli Armi SpA er en italiensk våpenprodusent etablert i 1967.
Selskapet holder til i Urbino, og er kjent for å produsere høykvalitets-hagler for både militære, politi og sivile over hele verden.
Diego Ruiz Asín
Diego Ruiz Asín (født 25. juni 1977 i Huesca) er en spansk langrennsløper.
Han debuterte i verdenscupen i langrenn 28. november 1998, og hans beste individuelle verdenscup-plassering er en 18.-plass på 15 km fri teknikk fra 2007.
Ruiz representerte Spania under Vinter-OL 1998, 2006 og 2010.
OL-resultater
Nagano 1998
Torino 2006
Vancouver 2010
Al Pacino
Tidlig liv
Pacino ble født i The Bronx i New York til de italiensk-amerikanske foreldrene Salvatore Pacino (som ble født i Corleone på Sicilia) og Rose Gerard (datter av en italienskfødt far og en amerikansk mor av italiensk opprinnelse). Foreldrene skilte seg mens Pacino fortsatt var barn, og faren Salvatore flyttet til California hvor han jobbet som forsikringsselger og senere startet sin egen restaurant, Pacino's Lounge. Tidlig i 1990-årene sørget økonomiske problemer for at Pacino's måtte stenge, og restauranten heter nå Citrus Grill. Salvatore døde den 1. januar 2005 82 år gammel.
1970-årene
I 1966 studerte Pacino under den legendariske Lee Strasberg (som han senere spilte sammen med i filmen Gudfaren (Del II) i 1974), og fant ut at skuespill var terapeutisk i en ungdomstid som var deprimerende og så fattig at han såvidt hadde råd til bussen til neste audition. Mot slutten av tiåret hadde han vunnet en Obie Award for sitt spill i The Indian Wants the Bronx og en Tony Award for Does the Tiger Wear a Necktie? Filmdebuten kom i 1969 med Me, Natalie, men det var først i 1971 med filmen The Panic in Needle Park, hvor han spilte heroinavhengig, at talentene hans virkelig kom frem, og Pacino ble lagt merke til av regissøren Francis Ford Coppola.
Pacino ble berømt etter å ha spilt Michael Corleone i Coppolas suksessrike film Gudfaren fra 1972. Til tross for at flere etablerte skuespillere, som Robert Redford, Warren Beatty og den da ukjente Robert De Niro, var interessert i rollen valgte Coppola den relativt ukjente Pacino. Han ble nominert til en Oscar-pris for «beste birolle» for sin rolle i Gudfaren.
I 1973 spilte Pacino i suksessfilmen Serpico og den mindre populære Scarecrow sammen med Gene Hackman. I 1974 ble Gudfaren Del II lansert, og i 1975 fortsatte han med Dog Day Afternoon. Filmen var basert på den sanne historien til bankrøveren John Wojtowicz. Andre mindre kjente filmer mot slutten av 1970-årene var blant annet Bobby Deerfield og …And Justice For All, som noen anser som hans mest undervurderte filmer.
Innen utgangen av 1970-årene ble han nominert til ytterligere tre Oscar-priser.
1980-årene
Pacinos karriere fikk en nedtur tidlig i 1980-årene, og hans roller i den kontroversielle Cruising og komediedramet Author! Author! ble kritisert. Scarface viste seg senere å være både et høydepunkt i karrieren og en definerende rolle. Da filmen først ble utgitt ble den sterkt kritisert og var nok en flopp på kinoene. Pacino fikk dog en Golden Globe-pris for sin tolkning av den kubanske narkobaronen «Tony Montana», som (blant annet) roper den nå berømte replikken, utstyrt med en granatkaster: ''«You wanna play rough? Okay! Say hello to my little friend!»''. (Filmen var en fri nyinnspilling av Howard Hawks-filmen med samme navn fra 1932.) Det var ikke før omkring 20 år senere Scarface fikk sin suksess, da en ny generasjon oppdaget filmen. Denne suksessen var nok riktig nok mer på grunn av filmens «attitude» enn dens filmtekniske kvalitet. Uansett sørget rollen og filmen for at Pacino fikk en nærmest heltestatus og en popularitet som fortsetter å vokse, takket være alt fra t-skjorter til lekefigurer, blant en rekke andre produkter inspirert av filmen.
Filmen Revolution fortsatte Pacinos rekke av kommersielle fiaskoer, og han returnerte til sceneskuespill i fire år, hvor han deltok i produksjoner som Crystal Clear, National Anthems og andre skuespill, blant annet Julis Caesar for produsent Joseph Papps New York Shakespeare Festival i 1988. Samtidig jobbet han på sitt aller mest personlige prosjekt, The Local Stigmatic, et skuespill han hadde spilt i allerede i 1969, som så ble plukket opp igjen i 1985 sammen med regissør David Wheeler og en teatergruppe fra Boston, for å spille inn en 50 minutter lang filmversjon, som per 2005 ikke har blitt utgitt.
1990-årene
Pacino returnerte til filmen i Sea of Love fra 1989, og bare et år senere fikk han en Oscar-nominasjon for rollen som «Big Boy Caprice» i filmen Dick Tracy. Det skulle ta enda fire år, men i 1992 vant Pacino endelig en Oscar, for beste skuespiller, for hans tolkning av rollen som den deprimerte, irrasjonelle og blinde pensjonerte oberstløytnanten «Frank Slade» i Martin Brests Duften av kvinne. Samme år var han også nominert for beste birolle i filmen Glengarry Glen Ross, noe som gjorde Pacino til den første mannlige skuespilleren noensinne som hadde blitt nominert til to skuespillerpriser for to forskjellige filmer i ett og samme år, og den første skuespilleren av noe kjønn som først hadde klart dette, for deretter å vinne en Oscar for beste rolle. (Jamie Foxx gjorde det samme i 2005.) Pacino har siden levert fantastiske prestasjoner i filmer som Carlito's Way, Heat og Insomnia samt Donnie Brasco, The Insider og Djevelens advokat med flere.
I 1995 spilte Pacino i Michael Manns Heat, hvor han og Robert De Niro spiller sammen for første gang. (både Pacino og De Niro spilte i Gudfaren Del II, men de delte ingen scener). Duoen fikk mye oppmerksomhet fra fans, de har blitt sammenliknet gjennom sine karrierer, og begges prestasjoner blir ansett som mesterverk. Deres intense samspill, spesielt i den berømte caféscenen når «McCauley» (DeNiro) forklarer disiplinen til «Lt. Hanna» (Pacino), har blitt skrytt opp i skyene.
Pacino har ikke blitt nominert til Oscar siden filmen Duften av kvinne, men har vunnet to Golden Globe-priser siden. Den første var Cecil B. DeMille-prisen for livslang innsats i film, og den andre for hans rolle i serien Angels in America.
Pacino har takket nei til en rekke hovedroller i sin karriere, blant annet rollen som «Han Solo» i Star Wars Episode IV,« Captain Willard» i Apokalypse Nå, «Richard Sherman» i en nyinnspilling av The Seven Year Itch (som aldri ble filmet) og «Edward Lewis» i Pretty Woman. I 1996 skulle Pacino spille General Manuel Noriega i en stor filmproduksjon, men regissør Oliver Stone avlyste hele produksjonen for å konsentrere seg om filmen Nixon.
Etter 2000
Pacino takket nylig nei til rollen som «Michael Corleone» i Gudfaren-spillet, The Game, fordi stemmen hans har forandret seg dramatisk siden han spilte den unge Michael. Som et resultat av dette kunne Electronic Arts heller ikke bruke Pacinos utseende eller stemme i spillet (til tross for at Michael deltar i spillet). Det har gått rykter om at Pacino tok avgjørelsen på grunn av en konflikt med EAs konkurrent, Vivendi Universal Games, som har gitt ut et konkurrerende spill basert på filmen Scarface, med tittelen Scarface: The World is Yours.
Privatliv
Pacino led av en halssykdom i midten av 1980-årene, som tvang ham til å slutte å røyke. I Sea of Love hadde han en hørbar annerledes stemme, begynnelsen på hans nå velkjente mørke stemme. Han har ikke sluttet å røyke, men har gått over til urtesigaretter.
Pacino har aldri vært gift, men har tre barn. Det første, Julie Marie, er datteren med skuespiller-trener Jan Tarrant. Han har også tvillinger, Anton og Olivia, med ekskjæresten Beverly D'Angelo.
Husnisser i Harry Potter
Husnisser er fiktive vesener i bok- og filmserien Harry Potter, skrevet av J.K. Rowling. De er små menneskelignende vesener, men likevel veldig forskjellige fra mennesker. De bruker livene sine på å tjene en familie, institusjon eller lignende. Hvis de ikke blir satt fri vil deres etterkommer fortsette å tjene den samme familien. Rasen har ingen ordentlig kultur, da de kun eksisterer for å tjene mennesker. Deres nyttighet gjør dem til et statussymbol blant magikere, mens deres underdanighet gir dem status som annenklasses borgere i den magiske verdenen.
Husnisser bruker putevar og tevarmere som klær, da de ikke har tillatelse til å bruke ordentlige klær. Hvis en husnisses mester velger å gi dem ordentlige klær, selv om det bare er en sokk, blir husnissen satt fri og kan forlate familien for alltid. I slutten av Harry Potter og mysteriekammeret lurer Harry Lucifus Malfang til å befri sin egen husnisse, Noldus. De fleste husnissene blir fornærmet hvis de blir gitt klær, da det betyr at de ikke har utført pliktene sine på en tilfredsstillende måte. Enkelte husnisser vil derimot gjerne bli satt fri, slik som for eksempel Noldus. Da Noldus ble satt fri, ville han gjerne få betalt for arbeidet sitt. Han fikk ikke jobb andre steder enn ved Galtvort. Der fikk han tilbud om en lønn på 10 galleoner i uken, noe han takket nei til, og heller ba om 1 galleon i uken.
Husnisser kan utføre sin egen form for mektig magi, fjern fra den magien trollmenn og trollkvinner bruker. Denne magien bruker husnissene vanligvis til å tjene herrene sine. Denne magien gir dem blant annet muligheten til å reise mellom steder på øyeblikk, likt magikernes immivering. Husnissene kan derimot immivere innenfor området til Galtvort, noe rektor Humlesnurr har sørget for at magikere ikke kan gjøre.
Noldus
Noldus opptrådte for første gang i Harry Potter og Mysteriekammeret, der han var en sentral figur i handlingen. Noldus var tjener for Familien Malfang og det daværende overhodet Lucifus Malfang. Han kjente til Malfangs planer om å åpne Mysteriekammeret, ved å bruke Tom Vensters dagbok i flere måneder før det hendte. Som et forsøk på å holde Harry Potter borte fra Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom begynte Noldus å avskjære brevene Harrys venner hadde sendt ham. Noldus snek seg senere ut av hjemmet sitt for å fortelle Harry om farene som ventet ham hvis han returnerte til Galtvort, og forsøkte å overtale ham til å bli værende hjemme der han var trygg. Noldus fortalte imidlertid ved en glipp noen detaljer han ikke hadde lov til å fortelle, og måtte straffe seg selv. Dette viste seg å ikke være nok til å holde Harry borte fra skolen, og som et forsøk på å få Harry utvist fra skolen for ulovlig bruk av magi endte han opp med å ødelegge en stor dessert fru Dumling hadde forberedt til en potensiell kunde av herr Dumling. Dette ville han ha lyktes med, hadde det ikke vært for at Ronny, Fred og Frank Wiltersen reddet Harry i Arthur Wiltersens flyvende Ford Anglia.
Noldus forsøkte senere å få Harry til å bli igjen hjemme ved å lukke inngangen til plattform 9¾, men Harry og Ronny tok igjen farens flyvende bil og fløy den til Galtvort, en handling som nesten fikk dem utvist. Noldus forhekset også en klabb til kun å jage etter Harry, og klabben greide til slutt å slå Harry av sopelimen sin med en brukket arm. Gyldeprinz Gulmedals forsøk på å helbrede Harrys arm resulterte i at han fjernet alle beinene i armen, og Harry måtte tilbringe natten i sykestuen for å få beinene til å vokse tilbake. Mens han lå der, så han en forsteinet Frodrik Fromm bli bragt inn, og senere ble han besøkt igjen av Noldus.
Da Harry oppdaget hvem Noldus' mester var, lurte Harry Draco Malfangs far, Lucifus, til å sette Noldus fri. Noldus var veldig takknemlig til Harry, og har siden forblitt lojal mot ham.
Etter dette ønsket Noldus å få betalt for sitt arbeide som husnisse, noe som førte til at han hadde problemer med å finne arbeid. Han fikk til slutt jobb ved Galtvort, og ble den eneste husnissen som arbeider der og fikk betalt for det. Albus Humlesnurr tilbød Noldus 10 galleoner i uken som lønn, men Noldus fikk forhandlet det ned til 1 galleon i uken.