cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Roy Mikkelsen
Mikkelsen deltok siste gang i det nasjonale mesterskapet i 1941. Under 2. verdenskrig kjempet han for den norskamerikanske 99th Infantry Battalion. Senere var han engasjert i arbeidet med å få OL til Squaw Valley i 1960. Han ble valgt til ordfører i Auburn i 1952.
Roy Mikkelsen ble tatt opp i US Ski Hall of Fame i 1964. Han var bror av Strand Mikkelsen, som også var skihopper. Auburn Ski Clubs hoppbakke fikk navnet Roy Mikkelsen Memorial Hill i 1970.
Anved Johan Tveit
Anved Johan Tveit (født 8. oktober 1955) er en norsk lokalpolitiker fra Senterpartiet. Han var ordfører i Eidfjord kommune i Hordaland fra 2007 til 2019 da hans nevø Anders Vatle overtok. Tveit har også vært ordfører i kommunen tidligere.
Tveit jobbet som vaktmester før han ble heltidspolitiker.
Broch (rundhus)
Broch er en betegnelse på en hustype fra tidlig jernalderen bestående av steinvegger bygget som tørrmur som er kun funnet i det som nå er Skottland. Broch inkluderer noen av de mest sofistikerte eksempler på arkitektur bestående av tykke steinmurer som noen sinne er skapt i Europa. Broch tilhører den arkeologiske klassifikasjon av komplekse atlantiske rundhus.
Brocher er merkelige oldtidsbygninger som skotsk arkeologi har problemer å forklare. De to tusen år gamle steinstrukturene stammer fra tidlig jernalder, og det anslås at minst syv hundre brocher en gang eksisterte over hele det som nå er Skottland. De fleste er nå i dårlig stand, men noen få er fortsatt i tilnærmet komplett tilstand. Det er bare nord og vest for Skottland, og dominerende på Orknøyene, Shetland og de vestlige øyene som på Hebridene hvor finnes, og hvor stein som byggemateriale var lett tilgjengelig og mer enn tømmer. Enorme vindusløse tårn, genialt konstruert, representerer de høydepunktet av tørrsteinsvegger og er fortsatt en av de fineste byggverkene fra Europas nordlige jernalder.
Opprinnelse og definisjon
Selv begrepet broch er avledet fra lavlandsskotsk brough som har hovedsakelig betydningen (blant andre ting) festning. På midten av 1800-tallet kalte skotske oldtidsforskere broch for burg etter norrøne borg, som har samme mening, befestet sted, festningsverk. Stedsnavn i Skottland med norrøn opprinnelse, som Burgawater og Burgan viser at norrøne borg er det eldre ordet som ble benyttet for disse bygningstrukturene i nord. Broch er i vest ofte referert til som dùn, det skotsk-gæliske ordet for det samme. Oldtidsforskerne begynte å benyttet stavingen broch på 1870-tallet. Derimt er det mange moderne arkeologer som ikke lenger er overbevist om at de var (utelukkende) militære strukturer, den alternative oppfatningen er at de rett og slett var våningshus; tilfluktssted for samfunnet og for husdyr.
En presis definisjon av ordet har vist seg unnvikende. Brocher er de mest spektakulære av en kompleks klasse av rundhusbygninger som finnes langs hele Atlanterhavet i det som nå er Skottland. Shetland Amenity Trust, en stiftelse som har målsetning å bevare og beskytte den arkitektoniske kulturarven på Shetland, har listet rundt 120 steder på Shetland som mulige brocher, men RCAHMS (Den kongelige kommisjon for forhistoriske og historiske monumenter i Skottland) mener å ha identifisert totalt 571 kandidater som brocher over hele Skottland. Forsker Euan MacKie, ved hjelp av en mer begrenset definisjon, har foreslått et langt mindre total for Skottland på 104.
Opprinnelsen til brocher er gjenstand for kontinuerlig forskning. Tidlig på 1900-tallet betraktet de fleste arkeologer at brocher som var residensen til høvdingene i tidlig jernalder, og at de ble bygget av immigranter og av steinbyggere som hadde blitt presset nordover etter først å ha blitt fordrevet av belgiske stammers inntrenging i det som nå er sørøstlige England på slutten av det andre århundre f.Kr. og senere av den romerske invasjonen av sørlige England som startet i 43 e.Kr. Likevel er det nå liten tvil om at brocher med hule vegger var en oppfinnelse i det som nå er Skottland; selv de typene keramikk som ble funnet inne i dem som mest lignet sør-britiske stiler, var lokale hybridformer. De første av de moderne oversiktsartiklene om emnet (MacKie 1965) foreslo ikke, som man vanligvis tror, at brocher ble bygget av innvandrere, men snarere at en hybridkultur dannet fra blandingen av et lite antall innvandrere med den innfødte befolkningen på Hebridene og som bygde dem fra det første århundre f.Kr., og baserte dem på tidligere, enklere, bygdeborger. Dette synet stod for eksempel i kontrast til det til som W. Lindsay Scott argumenterte for, og fulgte Vere Gordon Childe (1935), som selv hadde vært på utforskningen av en unik neolittisk boplass ved Skara Brae på Orknøyene, i synet for en storstilt innvandring til det atlantiske Skottland av folk fra det sørvestlige England.
Også MacKies teori har falt fra favør, hovedsakelig da det fra 1970-tallet var en generell bevegelse i arkeologien bort fra «diffusjonistiske» forklaringer mot de som peker på eksklusivt urfolksutvikling. I mellomtiden antyder det økende antallet – om enn fortsatt svært få – av karbondateringer for primære bruken av brocher (i motsetning til senere, sekundær bruk) at de fleste av tårnene ble bygget i tiden 100-tallet f.Kr. og 100-tallet e.Kr. Noen få kan være fra tidligere, særskilt den som ble foreslått for Old Scatness på sørspissen av Shetland, hvor det er rapportert om et sauebein som er datert til mellom 390 og 200 f.Kr.
Fordeling
Spredningen av brocher er sentrert i nordlige Skottland. Caithness og Sutherland på fastlandet og på øyene nord, Shetland og Orknøyene, har de tetteste konsentrasjonene, men det er mange eksempler vest i Skottland og på Hebridene. Selv om de hovedsakelig er konsentrert i det nordlige Highland og på øyene i vest, forekommer noen få eksempler i regionen Scottish Borders (for eksempel Edin's Hall Broch og Bow Castle Broch), på vestkysten av Dumfries and Galloway, og nær Stirling. I en skisse fra rundt 1560 ser det ut til å være en broch ved elven Annan ved siden av Annan Castle i Dumfries og Galloway. Denne lille gruppen av sørlige brocher har aldri blitt tilfredsstillende forklart, forutsatt at identifisering som mulige brocher er korrekt.
Formål
Den første tolkningen av brocher som ble foretrukket av oldtidsforskere på 1800-tallet, var at de var defensive strukturer, tilfluktssteder for samfunnet og deres husdyr. De ble noen ganger sett på som byggverk av nordboere eller piktere. Fra 1930- til 1960-tallet betraktet arkeologer som Vere Gordon Childe og senere John Hamilton dem som festninger hvor lokale grunneiere hadde makten over en underordnet befolkning.
Festningssteorien mistet støtte blant skotske arkeologer på 1980-tallet på grunn av mangel på støttende arkeologiske bevis. Disse arkeologene antydet at evnen til forsvar aldri var en stor bekymring ved plassering av en broch, og hevdet at de kan ha vært «staselig residens» i sin tid, gjenstander av prestisje og svært synlige demonstrasjoner av overlegenhet for betydningsfulle slekter (Armit 2003). Det manglet likevel bekreftende arkeologiske bevis for denne rekonstruksjonen, og det store antallet brocher, noen ganger på steder som ikke hadde god jord for landbruk, gjør det problematisk.
Brochenes nære grupperinger og overflod i mange områder kan faktisk tyde på at de hadde en primært defensiv eller til og med offensiv funksjon. Noen av dem var plassert ved siden av stupbratte klipper og var beskyttet av store jordvoller, kunstige eller naturlige: Et godt eksempel er ved Burland nær Gulberwick på Shetland, på en klippetopp og avskåret fra fastlandet av enorme grøfter. Ofte er de på sentrale strategiske punkter. På Shetland samler de seg noen ganger på hver side av smale vannstrekninger: Broch of Mousa, for eksempel, ligger rett overfor en annen ved Burraland i Sandwick. På Orknøyene er det mer enn et dusin på kysten av sundet Eynhallow Sound mellom øyene Mainland og Rousay, og mange ved ankomsten til den store havnen i Scapa Flow. I Sutherland er ganske mange plassert langs sidene og ved munningen av dype daler. John Stewart skrev i 1956 at brocher på Shetland var borger satt opp av et militært samfunn for å overvåke og beskytte landskapet og havet. De tørre steinveggene ga en viss beskyttelse mot angripere, selv om mangelen på strategiske vinduer, beskyttelse ved inngangen og det faktum at veggene lett kunne klatres, antyder at for noen var forsvar ikke deres primære formål.
En del arkeologer har vurdert brochenes plassering individuelt og ikke samlet, og tviler på at det noen gang har vært ett enkelt felles formål som hver broch som ble konstruert. Det er forskjeller i posisjoner, dimensjoner og sannsynlig status for brochene i de ulike områdene hvor brochene finnes. For eksempel har det vært landsbyer tilknyttet brochene noen få steder på Orknøyene som ikke har noe tilsvarighet på de vestlige øyene. Plasseringen av brochene på Isle of Mull antyder ikke primært defensive eller offensive funksjoner, da ingen av dem er i dominerende posisjoner, men er begge lett tilgjengelige over et ganske flatt og jevnt terreng.
Strukturer
Vanligvis har brochene en enkelt inngang med et sperrehull, dørsjekker og overliggere. Det er veggceller og det er en hylle (forskyvning i tykkelsen av veggen), kanskje for boliger innrammet i tømmer langs den indre veggen. Det er også en spiraltrapp som slynger seg oppover mellom den indre og ytre veggen og forbinder galleriene. Brochene varierer fra 5 til 15 meter i indre diameter, med 3 meter tykke vegger. I gjennomsnitt har veggene bare overlevd i noen få meters høyde. Det er fem eksisterende eksempler på tårn med betydelig høyere vegger: Dun Carloway på Lewis (Hebridene), Dun Telve og Dun Troddan i Glenelg, Mousa på Shetland og Dun Dornaigil i Sutherland, hvor veggene overstiger 6,5 m i høyden.
Mousas vegger er de best bevarte og er fortsatt 13 m høye; det er ikke klart hvor mange brocher som opprinnelig var reist til denne høyden. Et hyppig kjennetegn er at veggene er gallerier: med en åpen plass mellom, hvor ytre og indre veggmur er adskilte, men bundet sammen med lenkende steinplater; disse koblingsplatene kan i noen tilfeller ha fungert som trappetrinn til høyere etasjer. Det er normalt at det er en celle som bryter av fra gangen ved siden av døren; dette er kjent som vaktcellen. Det er funnet i noen brocher på Shetland hvor vaktcellene ved inngangsgangene er plassert nær store dørsjekksteinene. Selv om det var flere argumenter tidligere, er det nå generelt akseptert blant noen arkeologer at brocher hadde takkledning, kanskje med et konisk tømmertak dekket med takhalm. Bevisene for denne påstanden er fortsatt svært sparsomme, selv om utgravninger ved Dun Bharabhat på Lewis synes å gi støtte for det. Den største vanskeligheten med tolkningen er fortsatt å identifisere potensielle kilder til strukturelt tømmer, selv om frakt av ved og drivved kan ha vært en mulighet.
Svært få av brochene på Orknøyene og Shetland har celler i første etasje. De fleste brochene har avsatser som kan ha gjort det mulig byggingen av en andre etasje av tre og tømmer (oppdaget av oldtidsforskeren George Low på Shetland i 1774), og utgravninger ved Loch na Berie på Lewis kan vise tegn på ytterligere en tredje etasje (eksempelvis trapper i andre etasje som går oppover). Noen brocher som Dun Dornaigil og Culswick på Shetland har uvanlige trekantede overligger over inngangsdøren.
Som i tilfellet med Old Scatness på Shetland (nær Jarlshof) og Burroughston på Shapinsay, ble brochene noen ganger plassert nær dyrkbar mark og en vannkilde (noen har brønner eller naturlige vannkilder som bygd innenfor deres sentrale rom). Noen ganger, på den annen side, var brochene plassert i villmarksområder (eksempelvis Levenwick og Culswick på Shetland, Castle Cole i Sutherland). Brochene ble ofte bygd ved sjøen (Carn Liath, Sutherland); noen ganger er de på øyer i innsjøer (som Clickimin på Shetland).
Omtrent 20 brocher på Orknøyene omfatter også små bosetninger med steinbygninger rundt hovedtårnet. Eksempler er Howe, nær Stromness, Gurness Broch i nordvest på Mainland, Midhowe på Rousay og Lingro nær Kirkwall (ødelagt av en bonde på 1980-tallet). Det er «broch-landsbyer» i Caithness, men ellers er de ukjente andre steder.
De fleste brocher er ikke arkeologisk utgravd og undersøkt. Slutten på byggeperioden med brocher ser ut til å ha kommet rundt 100–200 e.Kr. De som har blitt ordentlig undersøkt viser at de fortsatte å være i bruk i mange århundrer, med interiøret ofte modifisert og endret, og at de gjennomgikk mange faser hvor de var bebodd og forlatt.
Kulturarv-statur
Høydepunktet til jernalderens Shetland, som er områdene Mousa, Old Scatness og Jarlshof, er på den tentative (forsøksvise) listen i Storbritannia over mulige nominasjoner til UNESCOs programliste for Verdensarven som er steder av enestående kulturell eller naturlig betydning for menneskehetens felles arv. Denne listen, publisert i juli 2010, inkluderer nettsteder som kan bli nominert for inskripsjon i løpet av de neste 5–10 årene.
Ny broch planlagt
Caithness-broch-prosjektet ble opprettet i 2013 som et prosjekt innenfor eksperimentell arkeologi som har til hensikt å bygge en broch ved å benytte tradisjonelle teknikker for å reise en tørrmur. Hensikten med prosjektet er å vinne en mulig innsikt i hensikten med brocher, bevare og utvikle lokalt håndverksteknikker som å bygge reisverk med tørrmur, og samtidig tiltrekke seg turister. Per 2022 har en lokalisering ennå ikke blitt ansakffet, og finansiering, beregnet til mellom 1 million til 3 millioner pund, har ennå ikke blitt sikret.
Eksterne lenker
Broch
Statens pensjonskasse
Statens pensjonskasse administrerer tjenestepensjonsordningen for statsansatte og store deler av undervisnings- og forskningssektoren. For de statsansatte er medlemskapet obligatorisk. I tillegg til pensjon administrerer Statens pensjonskasse en boliglånsordning, samt ulike forsikringsordninger for medlemmene.
EM i curling 1998
Curling-EM 1998 ble arrangert 5. desember – 12. desember 1998 i Die Alpenarena i Flims i Sveits.
Norgesmesterskapet i boksing 1929
Norgesmesterskapet i boksing 1929 ble arrangert 23.–24. mars av Bergen Boksekrets i Bergens Turnforenings store sal.
EM i curling 1998
Det deltok 17 lag for herrer og 14 lag for kvinner.
Norgesmesterskapet i boksing 1929
Kongepokalen var satt opp i weltervekt og ble vunnet av Olav Frønsdal.
EM i curling 1998
Kvinner
For Norge spilte Dordi Nordby, Hanne Woods, Marianne Haslum, Marianne Aspelin og Kristin Løvseth.
Eksterne lenker
WCF Statistics
Freikonservative Partei
Freikonservative Partei var et konservativt politisk parti i Det tyske keiserrike fra 1866 til 1918. Parti var aktivt først og fremst i kongeriket Preussen og ble støttet av storindustrien og embetsmannsverket. Partiet stod politisk mellom det tradisjonelle Deutschkonservative Partei og Nationalliberale Partei. Etter første verdenskrig gikk de fleste av dets tilhengere over til Deutschnationale Volkspartei.
Partiet het en tid Deutsche Reichspartei.
Christopher Bailey
Han skrev manuset for Doctor Who-historien Kinda i 1982. Bailey brukte flere elementer fra sin buddhistiske tro, som ordene «dukka», «panna», «karuna», «devaloka» og «mara». Sistnevnte er skurken i historien.
Året etter skrev han også oppfølgeren Snakedance. Daværende manusredaktør Eric Saward ville at han skulle skrivere flere manus for serien, men utkastene for May Time og The Children of Seth ble ikke produsert.
Kirkens Bymisjon
Kirkens Bymisjon er en ideell organisasjon som driver sosialt arbeid i Norge på et kristent humanistisk grunnlag. Arbeidsfeltene er rusomsorg, psykisk helsevern, barnevern og familiearbeid, eldreomsorg, prostitusjonstiltak, arbeidstiltak, mangfoldsarbeid og kirkelige aktiviteter.
Historie
Norges første kvinnelige teolog, Valborg Lerche, ble ansatt i Kristiania Indremisjons ledelse i 1901. Hun ble i 1915 organisasjonens første kvinnelige forretningsfører. Hun er en av flere profiler som har mottatt Kongens fortjenstmedalje for sitt sosiale arbeid gjennom organisasjonen. Cathinka Guldberg som grunnla sykepleien i Norge, startet sin virksomhet i «Christiania Indremission» i 1868.
Flere kjente organisasjoner og stiftelser har sitt utspring i Christiania Indremission/Kirkens Bymisjon, som Blå Kors, Norges KFUK-KFUM, Kirkens SOS og Kirkelig Kulturverksted.
Organisasjon
Kirkens Bymisjon er et nettverk av 12 diakonale stiftelser, og driver på landsbasis ca. 200 store og små tiltak, institusjoner og virksomheter i over 50 byer og tettsteder. Den største stiftelsen er i Oslo med vel 1300 ansatte per 2020 og det er totalt cirka 1800 ansatte og om lag 4500 frivillige. Kirkens Bymisjon er en selvstendig stiftelse, men er gjennom sin formålsparagraf knyttet til Den norske kirke med ambisjonen om å «fremme diakonale tiltak som bidrar til å virkeliggjøre kirkens oppdrag».
Virksomhet
Kirkens Bymisjons visjon er «alle mennesker erfarer respekt, rettferdighet og omsorg». Organisasjonen har særlig vært kjent for sitt kontaktarbeid i rus- og gatemiljøene, med kafeer og møtesteder, og akutt-tilbud med mat, overnatting og veiledning. Den driver også store institusjoner på russektoren (Tverrfaglig spesialisert rusbehandling) og innen eldreomsorg (Oslo) og er en sterk aktør innen tiltak og påvirkning mot fattigdom. Dette skjer blant annet gjennom tiltak for barn og unge fra fattige familier, selvhjelpsarbeid gjennom nettverket «Batteriet» og tilbud blant fattige tilreisende EØS-borgere. Kirkens Bymisjon arrangerer hvert år en stor juleaksjon med tittelen «Gled en som gruer seg til jul» der givere blir invitert til å støtte arbeidet. Aksjonen fokuserer på måltider, fellesskap, og inkludering. Den innledes med en landsdekkende strikkedugnad og aksjonsdagen «Årets varmeste dag». Kirkens Bymisjon er en betydelig aktør på ideell sektor, med oppdrag fra stat og kommune. Arbeidet blir i stor grad finansiert gjennom offentlige midler og gaveinntekter. Store utvidelser av arbeidet har skjedd etter tildeling av «TV-aksjonen» i NRK i 2004 og 2018. Hvert år deles «Brosteinprisen» ut til en person eller sammenslutning utenfor organisasjonen, som «bidrar til å synliggjøre vanskelige liv, formidler håp og gir samfunnet redskaper til å bekjempe nød.» Magasinet BY sendes gratis til cirka 70 000 mottakere.
Louise Charlotte av Danmark
Prinsesse Louise Charlotte av Danmark (født 30. oktober 1789, død 28. mars 1864) var en dansk prinsesse. Hun spilte en viktig rolle i arvefølgekrisen i Danmark på midten av 1800-tallet.
Tidlige år
Prinsesse Louise Charlotte ble født 30. oktober 1789 på Christiansborg slott, det danske kongehusets hovedslott på Slotsholmen i det sentrale København. Hennes foreldre var arveprins Frederik og Sophie Frederikke, prinsesse og hertuginne av Mecklenburg-Schwerin. Faren hennes var en yngre sønn av kong Frederik V av Danmark og Norge, mens moren var datter av hertug Ludvig av Mecklenburg-Schwerin. Ved fødselen hadde hun to eldre søsken, prins Christian Frederik (som ble konge i Norge i 1814 og konge av Danmark som Christian VIII i 1839) og prinsesse Juliane Sophie. Hon fikk senere en yngre bror, prins Frederik Ferdinand.
Da prinsesse Louise Charlotte ble født, var hennes onkel Christian VII Danmark-Norges monark. På grunn av kongens psykiske lidelse var imidlertid den egentlige herskeren hennes fetter, kronprins Frederik (senere kong Frederik VI). Louise Charlottes familie hadde et anstrengt forhold til kronprins Frederik og hans familie på grunn av maktstriden, men etter hvert normaliserte forholdet mellom de to grenene av kongefamilien.
Prinsesse Louise Charlotte tilbrakte sine første år på Christiansborg slott. Familiens sommerhjem var Sorgenfri slott ved den lille elven Mølleåen i Kongens Lyngby nord for København.
Året 1794 var et begivenhetsrikt år for den unge prinsesse og hennes familie. I februar 1794 ødela en brann Christiansborg slott, og familien ble tvunget til å flytte til Levetzaus palé, en del av slottsanlegget Amalienborg i bydelen Frederiksstaden i det sentrale København. Og i november, kort tid etter flyttingen, da prinsesse Louise Charlotte var fem år gammel, døde moren hennes, som hadde dårlig helse, i en alder av bare 36 år.
Prinsesse Louise Charlotte ble konfirmert 22. mai 1803 i Frederiksberg slottskirke sammen med broren prins Christian Frederik og søsteren prinsesse Juliane Sophie.
Ektenskap
Prinsesse Louise Charlotte ble gift med landgreve Wilhelm av Hessen-Kassel i 1810.
Senere liv
Landgrevinne Charlotte døde i en alder av 74 år den 28. mars 1864 på Amalienborg slott i København. Hun ble gravlagt i Frederik Vs kapell i Roskilde domkirke.
Hatfield House
Hatfield House er en herskapsbolig i en stor park, Great Park, på den sørlige siden av byen Hatfield, Hertfordshire i England, rundt 35 kilometer nord for London. Det nåværende huset i jakobinsk stil ble bygget i årene 1607 til 1611 av Robert Cecil, 1. jarl av Salisbury, og førsteminister under kong Jakob I av England. Stedet har vært i Cecilfamiliens eie i 400 år, og er for tiden hjemmet til Robert Gascoyne-Cecil, 7. marki av Salisbury.
Stedet har historisk interesse. I Hatfields kongelige palass i West Garden tilbrakte Elizabeth I av England det meste av sin barndom, og et eiketre i parken er markert som det sted hvor prinsessen første gang hørte om at hun hadde arvet tronen. Huset har en stor samling av historiske bilder, møblement og rustninger. Stedet er åpent for publikum.
Olav W. Rokseth
Olav William Rokseth (født 16. juli 1955 i Sandnessjøen) er en norsk journalist og forfatter.
Hatfield House
Tidlig historie
Henrik VIIIs barn, Edvard og Elizabeth tilbrakte sin ungdom ved Hatfield House. Det var i 1548, da prinsessen var femten år gammel, at hun ble mistenkt for å ha sagt seg villig til å gifte seg med Thomas Seymour. Huset og hennes tjenere ble overtatt og satt under kontroll av kong Edvards agent Robert Tyrwhit, og hun ble avhørt der. Elizabeth klarte å overbevise dem om sin uskyld, mens Seymour ble arrestert for forræderi og tallrike forbrytelser mot kronen og henrettet i 1549.
Olav W. Rokseth
Han har studert statsvitenskap ved Universitetet i Oslo og markedsføring og inromatikk ved BI. Rokseth foretok flere lengre reiser til Latin-Amerika og Asia som frilansjournalist, og har jobbet i blant annet NTB, magasinet Folkevett, Morgenbladet og bladet På Sykkel.
Hatfield House
Tidlig historie
Elizabeth satt to måneder i fengsel i Tower of London. Men da hennes halvsøster, dronning Maria I av England, døde i 1558, kom Elizabeth tilbake til Hatfield. Det var der foran et eiketre i parken som er markert i dag, hun fikk høre at hun var blitt den neste dronning, etter Maria I. Elizabeth holdt sitt første statsråd i Great Hall på Hatfield.
Elizabeths etterfølger Jakob I likte ikke palasset spesielt godt og ga det til Elizabeths og sin egen førsteminister Robert Cecil, 1. jarl av Salisbury, i bytte for Theobalds House som hadde vært Cecil-familiens hjem. Cecil var en ivrig byggherre og rev ned tre fløyer av det kongelige palasset (baksiden og fløyene av kvadraten) i 1608 og brukte mursteinene som materiale for den nåværende strukturen.
Den tredje markien av Salisbury var tre ganger statsminister i de siste årene av dronning Viktorias regime.
Hatfield House er en populær turistattraksjon ettersom det er så mange objekter assosiert til dronning Elizabeth I, blant annet en del hansker og et par silkestrømper som man antar er blant de første i England. Biblioteket har en lang illustrert pergamentrull som viser stamtavlene til dronning Elizabeth tilbake til Adam og Eva. Marble Hall inneholder et stort maleri, Ermine-portrettet av dronning Elizabeth som ble malt i 1585 av Nicholas Hilliard.
Viljo Einar Tuompo
Viljo Einar Tuompo (født 23. september 1893 i Borgnäs, død 25. november 1957 i Helsingfors) var en finsk jäger og general. Han er mest kjent for sin rolle som sjefen for Nord-Finlands Gruppe (Pohjois-Suomen Ryhmä) under vinterkrigen.
Hatfield House
Tidlig historie
Rommene huser mange betydningsfulle malerier, inventar, billedtepper og historiske rustninger. Den rikt utskårne tretrappen Grand Staircase, og det sjeldne glassmaleriet i vinduet i det private kapellet, er blant husets opprinnelige jakobinske trekk.
Viljo Einar Tuompo
Tidlig karriere
Tuompo ble født i en bondefamilie i Borgnäs. Han var sønn av Johan Erik Tuompo og Ida Fredika Mikkonen. Etter å ha bestått avgangseksamen fra videregående skole i 1912 startet han å studere filosofi, naturvitenskap, historie og språk ved Helsingfors universitet og ble uteksaminert i 1915. I 1913 arbeidet han for Perä-Pohjolan kansanopiston og i 1914 som journalist for avisen Tornionlaakso.
Hatfield House
Hagene
Hagene dekker 170 000 m² og ble anlagt tidlig på 1600-tallet av John Tradescant den eldre. Han hadde besøkt steder i Europa og brakte med seg hjem trær og planter som tidligere aldri hadde vokst i England. Hagen har blant annet frukthage, fontener, velluktende planter, vannhager, terrasser, herbarium og en labyrint. Hagene ble oversett og forfalt på 1700-tallet, men restaureringen begynte på viktoriatiden og har fortsatt under de nåværende eierne.
Viljo Einar Tuompo
Tidlig karriere
Den 27. februar 1915 forlot han Finland, og i mars meldte han seg til Jäger-opplæringen i Tyskland. Mellom 1915 og 1918 ble han ble trent opp som del av den 27. kongelige prøyssiske jägerbataljon (på tysk Königlich Preussisches Jägerbataillon Nr. 27 og på finsk Jääkäripataljoona 27), hvor han deltok i bataljonens kamper på østfronten mot russerne i 1916 og 1917. Som jäger nådde han en rank av Zugführer.
I den finske borgerkrigen hadde han kommandoen over 2. komppania, som ved forskjellige stadier tilhørte 3. og 4. jääkärirykmentti. Etter borgerkrigen skrev han om de finske jägernes historie i verkene Suomen jääkärit I, Suomen jääkärit II, arbeidet for Suomen Sotilasaikakauslehden, Suomen vapaussota'' og var sjefen for organisasjonen for krigsinvalide jägere mellom 1936 og 1939.
Hatfield House
I andre media
Det viktigste aspektet i alle filmene synes å være den meget britiske atmosfæren og arkitekturen som preger det store herskapshuset og dets parkanlegg.
Viljo Einar Tuompo
Tidlig karriere
Etter krigen var han 2. Divisioonas stabssjef, og sjefen for Savon jääkärirykmenttii. Senere var han sjef for Polkupyöräpataljoona 2, og deretter returnerte til en stabsjobb. I 1935 var han sjef for grenseforsvaret, og i 1939 ble han utnevnt til sjef for 1. Divisioona.
Vinterkrigen
Ved utbruddet av vinterkrigen den 30. november 1939 var Öhquist sjef for Pohjois-Suomen Ryhmä, som var ansvarlig for forsvaret av grensen mellom Petsamo i nord til Ilomants i sør. Med mangel på alt fra tropper til ammunisjon og andre forsyninger var hans styrker istand til å utslette de sovjetiske invasjonsstyrkene ved Suomussalmi i desember 1939 og januar 1940.
Senere karriere
Etter vinterkrigen var han sjefen for grensevaktene mellom 1940 og 1941. Mellom 1941 og 1944 var han sjefen for den kommandostaben ved den finske overkommandoen. I 1941 ble han forfremmet til generalløytnant. Etter krigen arbeidet han som en bankfunksjonær.
Psectra diptera
Psectra diptera er en av bladlusløvene (Hemerobiidae), en blant de minste nettvingene i Europa.
Utbredelse
Psectra diptera finnes ikke i Norge, men er kjent fra Sverige.
Utseende
Psectra diptera har to former. Den ene har delvis reduserte bakvinger, den andre med normale bakvinger.
Psectra diptera er en liten bladlusløve, vingespennet er mellom 5 og 9 [millimeter|mm.] langt. Hodet er nedoverbøyd, med munndelene på undersiden (ortognath).
Artene i slektene Psectra og Micromus mangler buen, den tilbakeløpende tverribben i framvingen. Den tilbakeløpende tverribben er den første, nærmest kroppen, mellom de to første årene langs vingeframkanten (costa og subcosta). Vingeribbene har grå strek eller flekker.
Levevis
Psectra diptera er rovdyr og lever vanligvis av bladlus.
Mariehamn lufthavn
Mariehamn Airport (svensk: Mariehamns Flygplats, finsk: Maarianhaminan lentoasema) (IATA: MHQ, ICAO: EFMA) er en flyplass som ligger tre km utenfor Mariehamn på Åland i Finland. Flyplassen betjente 64 114 passasjerer i 2006 og drives av det statlige selskapet Finavia.
Aimery I av Châtellerault
Aimery I de Rochefoucauld (født ca. 1077, død 1151) var en fransk adelsmann i middelalderen, vicomte av Châtellerault og vasall under Vilhelm IX av Aquitaine.
Aimery I døde ved klosteret Notre-Dame de Noyers, rundt 60 år gammel.
Forførelse
Forførelse er innenfor sosiologien et forløp hvor en person med fullt overlegg lokker en annen person inn i en «akt». Det kan brukes seriøst eller i spøk, og henviser ofte til seksuell oppførsel, og kan henvise til en akt som den andre senere vil angre på, og/eller ikke normalt vil innlate seg på. Historisk har alle tiders mest berømte forførere og forførersker vært Kleopatra, Giacomo Casanova og Don Juan.
Forførelse er et populært motiv i historien og i fiksjonen, både i litteraturen og på film, både som en advarsel om de sosiale konsekvensene i å drive denne slags oppførsel, eller ved å bli dens offer. Det kan også være en hyllest til en kraftfull evne, og kvinner som forførerske har også blitt framstilt som en feministisk kraft, hvor store eller kjente kvinnelige forførersker har blitt beskrevet som «de feministiske ultrakvinnene» og videre som «Kvinner som forfører bryter uskrevne sosiale regler; de går rett på og tar det de vil ha, tar for seg kan du si som om livet var et eneste stort koldtbord. Ingen av disse kvinnene gjemmer seg under duken, og ingen skammer seg over sin egen seksualitet. De er ikke seksuelle vesener på menns premisser, men fullstendig tilstede i sitt eget liv på sin egen måte».
The Nona Tapes
The Nona Tapes er Alice in Chains' andre video og ble gitt ut i 1995.
Helle (kvinnenavn)
Helle er et kvinnenavn avledet av Helene, som betyr «fakkel», eller Helga, som betyr «hellig». Navnet er svært mye brukt i Danmark. Helle er også et sjeldent mannsnavn, mest utbredt i Finland.
Etymologi
Kvinnenavnet Helle er en opprinnelig dansk form av Hella, som er en kortform av navn som begynner på Hel-, spesielt Helene og Helga. Helene er et opprinnelig gresk navn dannet av helene (gresk: ‘ελενη), som betyr «fakkel».Helga er dannet av det norrøne ordet heilagr som betyr «hellig».
Heli, Helli, Hellä, Hely, Hele, Helly og Hela er andre varianter av Hella. Noen av disse har også andre opprinnelser.
Utbredelse
Helle brukes hovedsakelig som kvinnenavn. Det er et svært vanlig kvinnenavn i Danmark.
I Norge har navnet tradisjonelt vært brukt mest på Østlandet, spesielt i Vestfold.
Helle har estisk navnedag 18. august, finsk navnedag 27. oktober og norsk navnedag 20. november.
I Finland, Norge og Sverige er Helle et dobbeltkjønnet navn, som betyr at det er brukt av både gutter og jenter. Ifølge Statistisk sentralbyrå er det, per 2014, 8 menn i Norge som har Helle som første fornavn. Til sammenligning er det 2532 norske kvinner som har navnet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Arthur Arntzen
Arthur Andreas Arntzen (født 10. mai 1937 i Tromsø) er en norsk komiker, forfatter, dramaturg, skuespiller, entertainer, journalist og musiker.
Arthur Arntzen er kjent for revy- og TV-figuren «Oluf» og sin nordnorske humor som også går igjen i flere av bøkene hans. Arntzen er bosatt i Tromsdalen i Tromsø.
Tidlig liv
Foreldrene Petter Berg Arntzen og Olga f. Moshaug kom fra Lavangen, men dro til Tromsø før fødselen. De livnærte seg av dagarbeid og vaskejobber og flyttet mye rundt Tromsøya. I selvbiografien Småkarer under frostmåne, som han skrev sammen med Arvid Hanssen, forteller Arntzen om en oppvekst i materiell fattigdom, men likevel preget av humor og varme som ga ham mange lyse minner. I ungdomslaget Freidig i Tromsdalen, der familien da bodde, opptrådte han med innslag om figuren Oluf. Han hentet noe av inspirasjonen fra arbeide i to sesonger som dreng på gården Bakkeringen i Balsfjord og fra mange kvelder på Nattkafeen i Tromsø der han satt og lyttet til samtalene rundt seg.
Rollefiguren «Oluf»
I 1967 utga Arthur Arntzen den første boka med sin komiske skikkelse «Oluf Rallkattli» eller «Oluf i Raillkattlia», en frittalende småbruker fra Tromsdalen som kommenterer fenomener i samtida. Arntzen opptrådte siden selv i rollen som Oluf, karakteristisk iført «oluf-lue», svart loslue med øreklaffene ut, i revyer og en lang rekke innslag i NRKs radio- og fjernsynssendinger på 1970- og 80-tallet. Det ble også 1utgitt flere lyd- og videoinnspillinger med rollefiguren. Boksalget i serien om Oluf har kommet opp i over 700,000.
I 1989 ble Oluf-bøkene omarbeidet til et skuespill for Hålogaland teater. Dette ble teaterets største suksessforestilling noensinne, og TV-versjonen ble også en tilsvarende suksess. Også Arntzens siste skuespill, Den fordømte nordlendingen, omhandlet nordnorsk humor.
Arntzens revyfigur Oluf ble fra 1981 spilt i tospann med skuespiller Asle Myrvoll (1942–2017) i rollen som den mindre begavede, voksne sønnen Lars. Håkon Karlsen (1922–2007) og Tore Skoglund var også ofte med som Olufs samtalepartnere.
Bia
Bia er en slekt av sommerfugler som hører til gruppen glesommerfugler (Brassolini) som trolig bør føres til underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae). De finnes bare i Sør- og Mellom-Amerika. I motsetning til de fleste dagsommerfugler holder de seg helst inne i den mørke regnskogen og kommer sjelden ut i lyset. Uglesommerfuglene ble tidligere ofte regnet som en familie for seg, Brassolidae.
Henriette av Nassau-Weilburg (1780–1857)
Henriette van Nassau-Weilburg (født 22. april 1780, død 2. januar 1857) var datteren til Charles Christian, prins og hertug av Nassau-Weilburg og Carolina av Orange-Nassau, datter av William IV, prins av Orange.
Bia
Utseende
Middelsstore, bredvingede, brune sommerfugler. Vingenes overside har svartbrun grunnfarge, og bakvingen er trukket ut til en kort stjert. Vingen har oransje og blå felter. Bakvingen er fint mønstret (vatret) i brunt, svart og hvitt, uten øyeflekker.
Levevis
Uglesommerfuglene unngår solskinn, dels ved å holde seg inne i den tette skogen og dels ved å fly på ettermiddags- og kveldstid da det gjerne er overskyet og skumt. Larvene lever på palmer. De voksne sommerfuglene er forholdsvis vanlige i regnskoger mellom 100 og 800 meters høyde innen utbredelsesområdet, hvor de holder seg inne i skyggen nær skogbunnen. De spiser trolig råtnende frukt.
Utbredelse
Slekten er bare kjent fra de øvre delene av Amazonas-bekkenet i Brasil, Bolivia, Ecuador og Peru.
Systematisk inndeling
Slekten har vært vanskelig å plassere systematisk. Nyere, molekylære teknikker har vist at den etter alt å dømme danner en primitiv gruppe innen Brassolini.
Desmin
Desmin er et mineral som er mer eller mindre gjennomsiktig, nesten fargeløs vannholdig kalsium-aluminium-silikat. Det tilhører zeolittgruppen. Forkommer særlig i vulkanske bergarter og blant annet også på Kongsberg.
Bridget av York
Bridget av York (født 10. november 1480, død 1517) var en engelsk prinsesse, det tiende og siste barnet og den syvende datteren av kong Edvard IV av England og hans hustru Elizabeth Woodville. I motsetning til sin søsken ble hun aldri gift, men levde livet som nonne i et kloster.
Hun var den yngre søsteren av Elizabeth av York, Maria av York, Cecily av York, Edvard V (døde tolv år gammel), Margaret Plantagenet, Richard av Shrewsbury, 1. hertug av York (døde 9 år gammel), Anne av York og George, hertug av Bedford (døde to år gammel) og Katherine av York. Hun var også tante til den senere kong Henrik VIII av England.
Første år
Bridget ble født i Eltham i Kent og ble døpt av Edward Story, bishop av Chichester den 11. november 1480. Hennes gudmor ved døpefonten var hennes bestemor på farssiden, Cecily Neville, hertuginne av York, og sin eldste søster Elizabeth av York. Hennes gudfar var William Waynflete, biskop av Winchester. Bridgets tante Margaret, Lady Maltravers, fungerte som hennes gudmor ved hennes konfirmasjon. Bridget var sannsynlig oppkalt etter sankt Birgitta av Vadstena (som i England ble kalt for Bridget av Sverige). Edvard IV hadde vært beskytter av Syonklosteret tilhørende Birgittinerordenen som ble grunnlagt i 1415 i Isleworth (innenfor dagens London). Edvard IV hadde benyttet seg av helgenens Åpenbaringer som støtte for sitt krav på tronen.
Livet som nonne
Hennes foreldre besluttet allerede da hun ble født at hennes liv skulle bli dedikert til et religiøst liv, og det er antatt prinsesse Bridget ble betrodd til nonneklosteret Dartford Priory en gang mellom 1486 og 1492 hvor hun ble nonne. Klosteret Dartford, opprettet i 1346 og nedlagt i 1559, var et av de viktigste dominikanske nonneklostre i England i henhold til størrelse og rikdom. Hun ble en nonne ved klosteret og tilbrakte resten av sitt liv innenfor dets murer. Hun korresponderte hele livet med sin søster dronningen som også betalte for hennes ulike mindre utgifter. Hun ble kun 37 år gammel.
Bridget opprettholdt brevveksling hele livet med sin søster, dronning Elizabeth av York, som også betalte for hennes forskjellige mindre utgifter, foruten også de mindre utgiftene for den foreldreløse Agnes av Eltham (senere Agnes Langstroth). Det har blitt spekulert at Agnes var født som illegitim datter av Bridget, men spekulasjonen kan være tvilsom.
Det er kjent at Bridget forlot Dartford ved minst en anledning, det var da hun var tilstede ved begravelsen av sin mor Elizabeth Woodville i 1492. Hun døde en gang rundt 1517, kun 37 år gammel.
Hyni
Hyni (fra norrønt Hythdnia, «viktige personers bopel») er en bydel nord i Skien med ca. 2600 innbyggere. Bydelen ligger ved Falkumelva, noen ganger kalt Hyni-elva.
Stormfulle høyder
Stormfulle høyder (engelsk Wuthering Heights) er en gotisk roman fra 1847 av den engelske forfatteren Emily Brontë (1818–1848). Romanen ble utgitt i 1847 under pseudonymet «Ellis Bell». Samme år romandebuterte også søstrene Charlotte Brontë og Anne Brontë. Boken er Brontës eneste roman og regnes som en klassiker i engelsk litteratur. Boken er beskrevet som «en av viktoriatidens merkeligste romaner, en kjærlighetsroman uten en eneste helt».
Bakgrunn
Emily Brontë debuterte som forfatter i 1846, med en diktsamling skrevet av henne og de to søstrene, og utgitt under mannlige psevdonym.
Romanens handling er lagt til en avsidesliggende herregård, i et «mørkt, dystert og isolert landskap» i tråd med sjangerforventningene i gotisk litteratur. Dette i motsetning til søstrenes romaner, som foregår i «borgerlige salonginteriører».
Handling
Romanen har to fortellere; Mr Lockwood er fortelleren i rammefortellingen som foregår 30 år etter hovedhandlingen. Fra fjerde kapittel fortelles imidlertid historien av hushjelpen Nelly Dean, om enn fremdeles gjennom mr Lockwoods referat.
Mr Lockwood reiser fra byen og ut på landet som den nye leietakeren på gården Thrushcross Grange, et anneks til herregården Wuthering Heights. Boken åpner med at han avlegger et besøk hos jordeieren, Mr Heathcliff, som bor på gården Wuthering Heights. Lockwood oppfatter Heathcliff som svært uhøflig og spør derfor senere hushjelpen Nelly Dean om historien bak Heathcliff og Wuthering Heights. Handlingen hopper nå 30 år tilbake i tid, da gatebarnet Heathcliff fra Liverpool ble adoptert av godseieren Mr Earnshaw. Heathcliff og stesøsteren Catherine blir forelsket i hverandre. Når Earnshaw dør arver sønnen Hindley godset, noe som slår uheldig ut for Heathcliff. Hindley behandler ham svært dårlig. Heathcliff faller i sosial status og samtidig begynner Edgar Linton å gjøre kur til Cathrine. Catherine bestemmer seg til slutt for å gifte seg med Edgar, ettersom et ekteskap nedover i klassene vil være uakseptabelt. Heathcliff overhører dette, og forsvinner fra godset.
Etter fem år kommer Heathcliff tilbake med en betydelig formue. Heathcliff er fast bestemt på hevn mot de som «stjal» Catherine fra ham, og overtar etterhvert godset og begynner å sabotere for Edgar. Samtidig gifter han seg med Edgars søster Isabella, noe som gjør at han vil være i posisjon til å arve godset hans. Slik blir han og Catherine gift med to søsken. Catherine død i barselseng, noe som bare gjør Heathcliff mer bitter. Like etterpå flykter Isabella, hun føder senere Heathcliffs barn Linton. Samtidig vokser Catherine (dy) opp sammen med faren Edgar.
Når Isabella dør vender sønnen Linton tilbake til Heathcliff. Senere tvinger Heathcliff Linton til å gifte seg med Catherine (dy). Deretter dør både Linton og Edgar, noe som gjør at Heathcliff får full kontroll over Catherine (dy). På grunn av arvelovene i England på den tiden, faller eiendomsretten til Thrushcross Grange over i Heathcliffs hender. «Heathcliff fortsetter sine hevnaksjoner på neste generasjon, men hjemsøkes av Catherines ånd, sulter seg ihjel og forenes med henne i døden», ved å begraves ved siden av henne.
Lockwood blir sjokkert når han får høre denne historien, og drar tilbake til London. Boken slutter med at Lockwood oppsøker de to gravene, uten helt å bestemme seg for hva han synes.
Tema
Romanen ble ikke godt mottatt blant kritikere i sin viktorianske samtid, som mente at boken hadde en utydelig og ambivalent moral. «I dess skildring av en mörk, vild, av otämjda naturkrafter styrd erotik bortom allt förnuft, med latenta och ibland tämligen manifesta inslag av sadism, fanns uppenbarligen någonting som tangerade gränsen för victoriansk tabuering.»
Forholdet mellom hovedpersonene Catherine og Heathcliff fremstilles som en komplisert og ulykkelig kjærlighetshistorie. «Selv om deres kjærlighet først og fremst ytrer seg ved at de plager hverandre med å gifte seg ulykkelig på hver sin kant, bevarer de et bånd fra barndommen av og til Catherine dør - like etter klimakset i den endelige kjærlighetserklæringen».
Romanens komplekse fortellerstruktur, med lag på lag av upålitelige fortellere, gjør at personenes motiver og relasjoner bare gradvis trer fram, noe som «understreker romanens perspektiv på menneskelige erfaringer og følelser som noe dulgt og privat, som bare glimtvis kan forstås av andre.»
Adapsjoner
Som en av de store romanene i engelsk litteratur blir det ofte referert til romanen i annen litteratur og i populærkultur. Kate Bush utga i 1978 sangen «Wuthering Heights» som sin debutsingle. I Formørkelsen, den tredje av Stephenie Meyers romaner i Twilight-bøker, siterer hovedpersonen Belle hyppig fra Stormfulle høyder for å tolke sin egen forelskelse.
Både Bernard Herrmann (i 1943-51) og Carlisle Floyd (i 1958) har skrevet operaer over romanen. Bernard J. Taylor har skrevet en musikal i 1992 og Cliff Richard produserte og spilte i musikalen Heathcliff i 1996.
Den første filmatiseringen ble laget i 1920. I 1939 kom Stormfulle høyder med Merle Oberon, Laurence Olivier og David Niven i hovedrollene. Timothy Dalton spilte i en film fra 1970; mens Ralph Fiennes og Juliette Binoche spilte i Emily Brontë's Wuthering Heights (1992), og MTV-versjonen Wuthering Heights (2003) hadde Erika Christensen, Mike Vogel og Christopher Masterson i de største rollene.
Anno 1404
Anno 1404 (Anno: Create a New World på Nintendo DS og Wii utenfor Nord-Amerika, Dawn of Discovery på PC, DS og Wii innenfor Nord-Amerika) er et strategispill og city-building-spill.
Spillet ble utviklet av Related Designs for Microsoft Windows, og av Keen Entertainment for Nintendo, og er utgitt av Ubisoft. Anno 1404 er oppfølgeren til Anno 1701 og var det nyeste spillet i Anno-serien frem til lanseringen av ANNO2070. Spillet ble først publisert i mai, 2009 for Nintendo DS og Wii i Europa, og senere i juni, 2009 i Nord-Amerika med PC-versjonen. En demo til PC ble utgitt en uke tidligere.
Handling
Spilleren må kolonisere øyer, planlegge bosetninger, sette opp fabrikker og gårder for å dekke innbyggernes behov, inngå diplomatiske forhold med andre spillere, eller delta i konflikter mot fiender. Det er også mulig å konstruere forskjellige monumenter, som en gotisk katedral eller en arabisk moske. Byggefasene til disse monumentene er avhengig av visse forutsetninger som må oppfylles før spilleren kan fortsette å bygge. Spilleren må også lagre nok byggematerialer for å begynne et slikt gigantisk prosjekt.
Handel er også et veldig viktig element for videre fremdrift i spillet. Når spilleren utvikler seg gjennom spillet, får de også tilgang til marinefartøyer og tropper som lar dem invadere og til slutt beseire andre spillere. Ettersom spillet foregår i år 1404, er det tilgjengelige vare-sortimentet vesentlig forskjellig fra varene som var tilgjengelige i de forrige spillene. Noen av de nye varene inkluderer krydder, brød, kjøtt, lysestaker, dadler, melk, tepper, perlekjeder og marsipan.
Spillerens prestasjoner blir belønnet, og er delt inn i 5 kategorier: diplomati, oppsett, økonomisk, militær eller generelt. Ganske mange prestasjoner henger også sammen, og er en del av en annen større milepæl. I begynnelsen var det 206 prestasjoner å gjennomføre, men utvidelser fører til ytterligere 110 prestasjoner - til sammen 316 prestasjoner. I de første kapitlene av kampanjen skal spilleren lære det grunnleggende om spillet og økonomi ved å hjelpe til med forsyninger og konstruksjon, samt møte noen av de andre hovedpersonene.
Mottagelse
IGN ga spillet 8,2 poeng av 10, og sa at spillet var en god fortsettelse av serien.
Wesmaelius concinnus
Wesmaelius concinnus er en av bladlusløvene (Hemerobiidae), en av de mindre nettvingene i Norge.
Utbredelse
Wesmaelius concinnus finnes i hele Norge, men er ikke vanlig.
Utseende
Wesmaelius concinnus er en lys til litt mørkere bladlusløve. Hodet er nedoverbøyd, med munndelene på undersiden (ortognath).
Wesmaelius concinnus har en bue, en tilbakeløpende tverribbe i framvingen. Den tilbakeløpende tverribben er den første, nærmest kroppen, mellom de to første årene langs vingeframkanten (costa og subcosta).
Slektene Megalomus, Hemerobius og Wesmaelius har alle to rekker av skråstilte tverribber i bakvingene.
Artene i slekten Wesmaelius kan være vanskelige å skille fra hverandre. For enkelte arter er bare hannens genitalia som er et sikkert artskjennetegn.
Levevis
Wesmaelius concinnus er rovdyr og lever vanligvis av bladlus.
William Dalrymple
William Dalrymple (født 20. mars 1965 ved Firth of Forth i Skottland) er en britisk forfatter og historiker. Dalrymple er også framtredende foredragsholder og programleder. Hans forfatterskap har sentrert rundt personlige reiseskildringer med fokus på historie. Hans hovedfokus er India, Kina og Midtøsten, samt islam og tidlig kristendom.
Personlig liv
Dalrymple ble født som William Hamilton-Dalrymple, en sønn av sir Hew Hamilton-Dalrymple, 10. baronett, som var en fetter av Virginia Woolf. Han har sin utfannelse fra Ampleforth College og fra Trinity College ved University of Cambridge, hvor han først var historieutstiller, og deretter seniorforsker i historie.