cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
T-Pain
T-Pain (født Faheem Najm, 30. september 1985 i Tallahassee) er en amerikansk rapper og RnB-artist. Han er kjent for sin bruk av auto-tune. T-Pain rapper, synger og er produsent. Hans karriere startet da han lagde en remix på sangen «Locked up» til Akon, og fanget Akons oppmerksomhet. Nå er han en del av Konvict Muzik sammen med Nappy Boy Entertainment.
Thr33 Ringz
Thr33 Ringz er T-Pains tredje album. Det ble utgitt 11. november 2008. Første singelen er «Can't believe it» med Lil Wayne, og den andre er «Chopped And Screwed» med Ludacris. Den tredje singelen er «Freeze» med Chris Brown. T-Pain er også med på musikkvideoen til Ludacris' «One More Drink» og DJ Khaleds «Go Hard» sammen med Kanye West.
Nappy Boy Entertainment
Medlemmer i Nappy Boy er:
Nappy Boy Allstars Mixtape Vol.1
Nappy Boy Allstars Mixtape Vol.1 er den første mixtapen med Nappy Boys.
Odd Jarle Svanem
Odd Jarle Svanem (født 1955) er en norsk politiker (Sp) som siden 2019 er ordfører i Heim kommune. I 2019 ble han valgt til første ordfører i den nye Heim kommune.
Han har vært daglig leder i vekstbedriften Svanem AS (nå Allvekst AS) og trappesnekker.
Noora Tulus
Hun representerte Finland under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun tok bronse.
Julia Nixon
Julia Carol Nixon (født 7. februar 1955, død 29. september 2021 i Raleigh i Nord-Carolina i USA) var en amerikansk rhythm and blues-sanger.
I midten av 1980-årene begynte hun å lede en musikkgruppe ved navn Julia & Company. Bandet hadde to singler som kom med på UK Singles Chart. «Breakin' Down (Sugar Samba)» nådde opp til 15.-plass i mars 1984, og «I'm So Happy» kom på 56.-plass. Hennes første soloalbum ble utgitt i 2007. Under Wammies i 2009 vant Nixon Urban Contemporary Vocalist Award, og hennes ensemble, Julia & Company, vant Urban Contemporary Duo/Group Award.
Nixon døde av komplikasjoner relatert til covid-19 i Raleigh den 29. september 2021, i en alder av 66 år.
Sonny Terry
Sonny Terry (født 24. oktober 1911 i Greensboro i Nord-Carolina, død 11. mars 1986 i Mineola i New York) var en blind blues-musiker. Han ble mest kjent for sin måte å spille blues munnspill som han gjerne brukte til å imitere både stemmer, dyrelyder og trafikkstøy med. I 1986 ble Terry valgt inn i Blues Hall of Fame.
SPARC (andre betydninger)
SPARC har flere betydninger:
Sonny Terry
Karriere
I 1938 ble Sonny Terry invitert til å spille i Carnegie Hall under en konsert kalt Fra Spirituals til Swing, og senere samme året spilte han for Library of Congress. I 1940 gjorde Terry sin første kommersielle innspilling. Noen av hans mest berømte verk innbefatter Old Jabo, en sang om en mann bitt av en slange og Lost John hvor han demonstrerer sin fantastiske blåseteknikk og evne til å vri og vrenge på tonene.
Sonny Terry har vært en viktig inspirasjonskilde til den norske munnspill-artisten Sigmund Groven.
Vikinggraben
Vikinggraben er en geologisk nedsenking – graben – på havbunnen i Nordsjøen og ligger mellom Shetlandsplattformen i vest og Utsiraformasjonen i øst. Vikinggraben går midt mellom Shetland og Norge, og nord-sør langs forsenkningen går delelinjen mellom Storbritannia og Norge. Området har svært få petroleumsfunn bortsett fra i de ytre skråningene opp mot Shettlandplattformen (Braefeltet) og Utsiraformasjonen (Heimdalfeltet, Sleipnerfeltet).
Across the Plains (1910)
Across the Plains er en amerikansk stumfilm fra 1910 regissert av Francis Boggs.
Jan Vrba
Jan Vrba er navnet til flere personer:
Engelschiøn Marwell Hauge
Engelschiøn Marwell Hauge  er Norges største frittstående kosmetikkdistributør. EMH ble etablert i 1927, og omsatte i 2011 for 440 mill NOK noe som tilsvarer ca. 1 milliard NOK til forbruker. EMH har ansvaret for over 50 merker i Norge og samarbeider med 14 internasjonale merkevareleverandører, blant annet Procter & Gamble, Shiseido, Coty og LVMH. EMH er medlem av Kosmetikkleverandørenes forening.
Historie
Navnet Engelschiøn Marwell Hauge stammer opprinnelig fra to ulike familieselskaper. Leiv Engelschiøn AS ble stiftet i 1927 og endret senere navnet til Engelchiøn Cosmetique AS. Marwell Hauge AS ble stiftet i 1940, og slo seg i 1972 sammen med Collett og ble dermed selskapet Collett Marwell Hauge. I 1994 foretok Engelchiøn Cosmetique AS et oppkjøp av Marwell Hauge, og i 1998 ble de fusjonert til det nåværende selskapet Engelschiøn Marwell Hauge AS.
Eiere
EMH eies av det sveitsiske konsernet Valora Trade Norway (80%) og den danske kosmetikkdistributøren Sæther Nordic (20%).
Gnaphaloryx gracilis
Gnaphaloryx gracilis er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En liten (15-23 millimeter), litt flat, avlang, matt gråsvart hjortebille. Hannens kjever er moderat forstørrede (opptil omtrent så lange som pronotum), de er oftest asymmetriske, gjerne med én kraftig tann på den ene siden og uten tenner på den andre. Kroppen er noe dekket med lys bestøvning og er derfor ganske matt. Hannens hode har en påfallende "valk" bak hvert fasettøye. Pronotum er rektangulært bortsett fra en innskjæring ved bakhjørnet. Hunnen ligner hannen, men uten de forstørrede kjevene.
Utbredelse
Arten er utbredt på De små Sundaøyene.
Sport i Kristiansund
Den lokale fotbalklubben Clausenengen Fotballklubb har fosteret flere talenter som Ole Gunnar Solskjær, Arild Stavrum og Øyvind Leonhardsen som senere har havnet i utlandet.
Kommunen har ellers en rekke idrettsarenaer og breddeidrettsklubber.
Idrettsanlegg
De sentrale idrettsanlegg i Kristiansund ligger på Gomalandet. Her ligger Atlanten stadion og Atlanterhavsbadet, tidligere Kristiansund svømmehall, som er fornyet og endret til badeland.
Solidaritet (fagforbund)
Solidaritet (polsk: Solidarność, offisielt Det uavhengige selvstyrte fagforbundet «Solidaritet», Niezależny Samorządny Związek Zawodowy «Solidarność») er et polsk fagforbund, grunnlagt i september 1980, opprinnelig ledet av Lech Wałęsa. På 1980-tallet samlet det en bred antikommunistisk sosial grasrotbevegelse med medlemmer fra Den romersk-katolske kirke på den ene siden til sosialister på den andre siden. Forbundet ble støttet av organisasjonen for intellektuelle dissidenter (KOR), og var basert på ikke-voldelig motstand.
I april 1989 fikk Solidaritet tillatelse til å delta i det kommende valget. I dette begrensede valget vant forbundets kandidater en knusende seier, og som oppglødet den videre utviklingen for antikommunistiske motrevolusjoner i Sentral- og Øst-Europa fra og med 4. juni. I slutten av august tok en Solidaritetsledet koalisjonsregjering av høyre-partier over, og i desember ble Lech Wałęsa valgt til Polens president. Samtidig trådte han tilbake fra sitt verv i Solidaritet.
Solidaritet spilte en viktig rolle for de kommunistiske regimenes sammenbrudd i Sentral- og Øst-Europa.
Paula Lynn Obanana
Paula Lynn Obanana (født 19. mars 1985) er en filippinskfødt amerikansk badmintonspiller som konkurrerer mest i dobbel. Hun har ingen større internasjonale titler, men vant blant annet Polish International 2012.
Hennes beste plassering på verdensrankingen har vært en 30.-plass.
Tri Kusharjanto
Tri Kusharjanto (født 18. januar 1974) er en indonesisk badmintonspiller.
Han representerte Indonesia under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i første runde i dobbelturneringen. Han tok sølv i mixed doubles under Sommer-OL 2000.
Attagenus
Pelsbiller eller pelsklannere (Attagenus) er en slekt av biller som hører til familien klannere (Dermestidae). De lever av dødt animalsk materiale, for eksempel kjøtt, hud, pelsverk og ull. Mange arter kan gjøre betydelig skade på lagrede matvarer, tekstiler og biologiske samlinger. En del av disse artene har blitt spredt med handel over store deler av verden.
Utseende
Små til middelsstore (1,5 – 15 mm), avlange, oftest mørkfargede biller, gjerne med lyse flekker. Kroppsformen er mer eller mindre oval, men det finnes også arter som er korte og brede, eller langstrakte. Antennene er klubbeformede. Oversiden er gjerne kledt med lange, oppstående hår og/eller mønster av lyse skjell. Hos noen arter er hunnene larvelignende hele livet (larviforme hunner). Hodet er forholdsvis lite og ofte skjult under brystskjoldet. Mange arter har to punktøyne i pannen. Antennene består av 5-11 ledd og er vanligvis nokså korte, med en tydelig, 1-3 leddet kølle. Hos hannene til noen arter er det ytterste leddet sterkt forstørret, like langt som resten av antennen. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt, sett ovenfra firkantet eller halvsirkelformet. Det har ingen tydelig forhøyninger eller groper. Dekkvingene er oftest noe flate. Hos noen arter dekker de ikke hele bakkroppen. Beina er temmelig korte og kan foldes tett inntil kroppen. Larvene er mer eller mindre kjegleformede og gjerne kledt med lange hår.
Levevis
Klannerne lever av dødt dyrisk materiale og kan klare seg med svært lite fuktighet, slik at de kan spise tørrfisk, nålede tørre insekter, lær og andre tørre materialer. Ute i naturen lever de av kadavere, matrester i fuglereir, insektrester i vepse- og humlebol og lignende. De nyklekte larvene er svært aktive og kan komme seg inn gjennom ganske små åpninger.
Skadedyr i hus
Pelsbillen (Attagenus pellio) gjør særlig skade på pelsverk, men kan også angripe lagrede matvarer. Den er langt mindre vanlig enn fleskeklanneren. Den brune pelsbillen (Attagenus smirnovi) kom til Norge tidlig på 1980-tallet og etablerte seg i Oslo-området. Den er også kjent under tilnavnet Majorstu-billen, da den lenge kun fantes på Majorstuen og tilstøtende områder.
Katanga (tidligere provins)
Katanga er en tidligere provins i Den demokratiske republikken Kongo, og het mellom 1971 og 1997 Shaba-provinsen. Provinshovedstaden var Lubumbashi, tidligere kjent som Elizabethville på fransk og Elisabethstad på flamsk. Arealet var omkring 496 877 km², og befolkningstallet var i 2005 på omkring 8,7 millioner.
Den østlige delen av provinsen er rik på naturressurser som kobolt, kobber, tinn, radium, uran og diamanter, og det er omfattende gruvedrift der. Ellers på Katangaplatået er det for det meste jordbruks- og kvegdriftsland. De innbringende gruvene utløste etter at Kongo ble selvstendig i 1960 et forsøk på å løsrive Katanga. Dette utløste omfattende krigføring, som varte frem til separatistregjeringens fall i 1963. FN satte under konflikten inn fredsbevarende styrker.
Kirsti Tømmervold
Kirsti Tømmervold (født 8. november 1976) er en norsk politiker (Ap) som fra 2015 til 2019 var ordfører i Klæbu kommune.
Hun har yrkeserfaring fra barnevern og pedagogisk-psykologisk tjeneste.
Fatburen (Tyresö)
Fatburen er en innsjø i Alby naturreservat, og er en liten innsjø med forbindelse med Albysjön, i Tyresö kommune i landskapet Södermanland, Sverige. Innsjøen er mer eller mindre igjengrodd med nøkkerosevekster og gressplanter. Innsjøen er mørk, har en bunn av leire, og har største dybde på ca tre meter.
Sergij Radonezjskij
Sergij Radonezjskij (russisk: Сергий Радонежский; født 1319 i Rostov, død 1392 i Sergijev Posad) var en russisk munk og senere helgen i Den russisk-ortodokse kirke.
Sergij grunnla Troitse-Sergijeva Lavra, det viktigste åndelige senteret for den russiske kirken.
I 1380 velsignet Sergij Dmitrij Donskoj før slaget ved Kulikovo. Slaget endte med russisk seier, og ble begynnelsen på befrielsen av Russland fra tartarene.
Historie
Fødselsdatoen hans er noe uklar: Det kan ha vært i 1314 eller 1319 eller 1322. Han ble født av Kiril og Maria, i nærheten av Rostov (i Jaroslavl oblast) på området hvor Varnitsy-klosteret står i dag. Når fyrstedømmet Rostov falt i hendene på prins Ivan I av Russland fra Storfyrstedømmet Moskva. Men begge foreldrene Kirill og Maria var fattige, og flyttet til Radonezh sammen med deres tre sønner, Stefan, Bartholomew og Peter. Etter foreldrenes død reiste Bartholomew til Khotkovo i nærheten av Moskva, hvor hans eldre bror Stefan allerede var munk. Han overtalte Stefan til å finne et mer tilbaketrukket sted å leve det asketiske livet. I den dype skogen ved Makovets Hill bestemte de seg for å bygge et lite kloster og en kirke viet til ære for Den hellige treenighet. Dermed startet historien til den store Troitse-Sergijeva Lavra.
Etter at Bartholomew begynte som munk ble han gitt navnet Sergius, etter som han tilbrakte mer enn ett år i skogen alene som eremitt. Snart begynte imidlertid andre munker å komme til ham. Over tid kom flere og flere munker og donasjoner til dette området. I nærheten dukket det også opp en posad, som etter hvert vokste til byen Sergijev Posad og andre landsbyer. Når nyheten om Sergius og hans prestasjoner nådde patriark Philotheus av Konstantinopel, sendte Philotheus et klosterbrev til Sergius. Under Dmitri Donskois regjeringstid begynte disiplene hans å spre læren hans videre over det sentrale og nordlige Russland. Sergius var også knyttet til grunnleggelsen av to kloster-samfunn i Moskva. Som asket deltok ikke Sergius i det politiske livet i landet. Imidlertid velsignet han Dmitrij Donskoj når han reiste for å slåss mot tatarene under Slaget ved Kulikovo. Men først etter at han var sikker på at Dmitrj først hadde forsøkt alle fredelige midler for å løse konflikten.
Sergius skal ha dødd 25. september 1392. Det nøyaktige året for hans kanonisering er usikkert, enten 1452 eller 1448. Kirken minnes ham den 25. september, datoen for hans dødsfall. Samt den 5. juli, dagen når hans relikvier ble avdekket. Den katolske kirken anerkjente Sergius offisielt, og i 1940 ble han inkludert i den liturgiske kalenderen autorisert for de russiske katolikkene. I desember 1937 døde Pavel Florenskij (1882–1937) en russisk teolog, prest, matematiker, oppfinner, filosof og ingeniør som satt i det sovjetiske Gulag.
Det antas Florenskij han ble dømt av NKVD og deretter henrettet under 1930-tallets bolsjevikiske utrenskninger, etter nektet å avsløre skjulestedet til Sergius sitt hode som bolsjevikene ønsket ødelagt. Det ryktes at Florensky og en rekke andre teologer var involvert i et komplott for å redde og skjule relikviene til St. Sergius. Relikviene ble returnert av Pavel Golubtsov, til katedralen i Troitse-Sergijeva Lavra i 1946. Mye informasjon om Sergius, og hans handlinger, ble hentet fra skriften om hans liv komponert på 1400-tallet.
Ulla Henningsen
Ulla Henningsen (født 7. mars 1951 i Kalundborg i Danmark) er en dansk skuespillerinne og sangerinne. Hun er mest kjent for rollen som Iben Skjold Hansen (senere gift Skjern) i TV-serien Matador.
Henningsen ble utdannet ved skuespillerskolen ved Aarhus Teater 1970–1973.
Karriere
Hun har medvirket i flere musikaler bl.a. No, no Nanette i 1973 og Cabaret i 1976.
Teater
Hun var ansatt ved Aarhus Teater til 1977 og har siden hatt roller ved en lang rekke teatre, f. eks. Det Danske Teater og Café Teatret.
Hun har medvirket i Macbeth og spilte rollen som Kathrine i Trold kan tæmmes og som Alice i Dødsdansen i 2003 på Betty Nansen Teatret. Ved Betty Nansen Teatret spilte hun også i Blodbrødre i 1986 og i Side By Side Sondheim i 1989 på Rialto Teatret. Hun gjorde seg sterkt gjeldende i forestillingen Mahagonny.
Som revyskuespillerinne debuterte hun i 1972 i Her bor de gale. Sommeren 1978 var hun med i revyen Mandefald på Bristol Teatret og senere var hun i årene 1988 og 1990 med i Tivoli-Revyen og i 1996 i Cirkusrevyen.
Musikk
Siden begynnelsen av 1990-tallet har hun fra tid til annet sunget jazz ved innspilninger og vært på kortere turnéer med Nikolaj Hess (født 29. august 1967) som akkompagnatør.
Den største suksessen fikk hun da hun viste sitt sangtalent i serien Kald mig Liva, hvor hun hadde hovedrollen som sangerinnen Liva Weel. Utover sangene fra Kald mig Liva har hun utgitt CD-er med jazzsanger.
Den seneste CD-en har tittelen Skønne Spildte Dage.
Værnes gård
Værnes gård var en jordbrukseiendom, kongsgård, fogdegård og offisersgård i Stjørdal i Trøndelag. Den lå på den flate elvesletta Værnes på nordsiden av Stjørdalselva. Gården ble i 1887 kjøpt av staten og tatt i bruk som militærleir. Mye av gårdens tidligere arealer er i dag brukt til sentrumsutbygging i tettstedet Stjørdalshalsen, til grunn for Trondheim lufthavn, Værnes og militærleiren Værnes garnison.
Ulla Henningsen
Privat
Ulla Henningsen har siden 1996 vært sammen med musiker Uffe Markussen (født 19. september 1952).
Værnes gård
I vikingtiden var Værnes havn, allmenning og bygdesentrum. Gården var kongens eiendom fram til 1354; da ble den makeskiftet med erkebiskopen. Fra 1592 til 1669 var gården fogdegård. Den ble regimentsjefgård i 1669, men ble allerede i 1675-76 solgt videre til generalløytnant Georg Christian von Schultz, noe som ga grunnlaget for gårdens tilnavn «generalgården». Blant senere eiere som kan knyttes til gården er rådmann Jan Wessel, haugianeren Arent Solem, og proprietæren Jacob Schavland Gram.
Fogden Svend Andersen skjenket i 1623 en prekestol til Værnes kirke, og general von Schultz var initiativtakeren til den ruvende Værnesstolen som ble oppført inne i kirka i 1685.
Johanna Goliszewski
Johanna Goliszewski (født 9. mai 1986) er en tysk badmintonspiller som konkurrerer mest i dobbel. Hun har ingen større internasjonale titler, men har enkelte Grand Prix-seire.
Thulekulturen
Thulekulturen er et arkeologisk begrep for det arktiske Thule-folket som man kaller forfedrene til alle moderne inuitter (eskimoer) i Canada og på Grønland.
Navnet Thule kommer fra stedet Thule i nordvestlige Grønland hvor man fant de første arkeologiske sporene fra dette folket. Forbindelsen mellom Thule-folket og inuittene er biologisk, kulturell og språklig.
Skinker
omtrent 130 slekter
Thulekulturen
Thule-folket kom over Beringstredet til Alaska en gang i tiden 500 e.Kr. og til Nunavut i Canada en gang i tiden 1000 e.Kr. En gruppe bevegde seg østover til Grønland i løpet av 1200-tallet. Thule-folket spredde seg over hele det arktiske Nord-Amerika, og inntil moderne tid har det vært en bemerkelsesverdig ensartethet i deres kultur som tradisjonelt har basert seg på fisk, pattedyr til vann og til land for mat, varme, lys, klær, redskap og ly.
George Patis
George Patis (født 16. april 1983) er en gresk badmintonspiller.
Han representerte Hellas under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i første runde i dobbelturneringen.
Thulekulturen
Kjennetegn og levninger
Thule-folkets vinterbo hadde stort sett ett til fire hus med rundt ti mennesker i hvert hus. Noen større bosetninger kan ha hatt flere enn et dusin hus, men det var neppe mer enn rundt femti beboere ved samme tid. Husene ble bygd av hvalbein fra sommerjakten, men bygde også andre typer hus, inkludert telt.
Noen Thule-folk vandret sørover i den såkalte «Andre ekspansjon» eller «Andre fase». I løpet av 1200-tallet eller 1300-tallet hadde Thule-kulturen strukket seg utover et område som tilsvarer det området i det nordamerikanske arktisk som dagens inuitter har.
Det er en del bevis og antagelser som støtter antagelsen at Thulefolket, og i mindre grad også Dorsetkulturen, hadde sporadisk kontakt med den norrøne befolkningen på Grønland. I løpet av 1000-tallet reiste de norrøne grønlenderne til nordlige Grønland for jakt og fiske og stundom også til kysten av Labrador i Canada for trevirke. Større kontakt og kulturutveksling med europeere begynte først på 1700-tallet, og blandet sammen av de allerede ødeleggende effektene av Den lille istid mellom 1650–1850, brøt Thule-samfunnene sammen og folket ble deretter kjent som eskimoer og senere som inuitter.
Inuit-Kultur
Auma stasjon
Auma stasjon er en jernbanestasjon på Rørosbanen i Tynset i Innlandet fylke. Stasjonen ble bygget i 1877 og oppført i panelt tømmer etter tegninger av Peter Andreas Blix. Auma dannet modell for mange av stasjonene langs Rørosbanen. Auma tømmerterminal ligger ved et sidespor fra stasjonen, med adkomst fra fylkesvei 2222.
Skinker
Skinker er den mest artsrike familien av øgler. De over 1400 artene finnes i alle tropiske og varmt tempererte strøk, og utgjør omtrent en fjerdedel av alle øglearter.
Auma stasjon
Stasjonen ble tatt i bruk som stoppested 1878 og oppgradert til stasjon 1912, denne var betjent til 1972. Persontrafikken var nedlagt en tid, men ble gjenopptatt i 2006. Stasjonsbygningen på Auma stasjon ble forsøkt vernet, men ble revet i 2008 grunnet mangel på vedlikehold.
Peder Mauritz Madsen
Peder Mauritz Madsen (født 10. mai 1958) er en siviløkonom fra Norges Handelshøyskole (NHH). Han er administrerende direktør for Engelschiøn Marwell Hauge og er styreformann i Kosmetikkleverandørenes forening.
Skinker
Utseende og levevis
Disse små til mellomstore øglene ligner på firfisler, men har glatte, skinnende skjell og ofte små, eller reduserte bein. Noen skinker mangler helt synlige lemmer. Fargen er som regel brun, grå eller svart, men noen arter har grønne eller blå tegninger på deler av kroppen. Halen er lang, og de fleste artene kan gi slipp på halen når en fiende angriper. Lår- eller preanalporer forekommer aldri. Et karakteristisk trekk ved skallen er at skinker har en mer eller mindre velutviklet sekundær gane. Dette bygningstrekket er hovedsakelig kjent fra pattedyr og krokodiller, og blant skjellkrypdyr er det ellers bare blindøgler som har en tilsvarende gane.
Nesten alle skinker er dagaktive, men de lever som regel et skjult liv, og blir ofte oversett. Omtrent 45 prosent av artene føder levende unger. Føden består for det meste av insekter, og andre dyr som de i stand til å fange. Hos de største artene utgjør ofte planter en stor del av næringsinntaket.
De fleste skinker lever på bakken, eller er gravende. Mange ørkenarter er kjent for å svømme gjennom sand. Det finnes også trelevende arter, for eksempel kjempeskink, og semiakvatiske arter, som Amphiglossus astrolabi, Eulamprus quoyi og Tropidophorus grayi.
Utbredelse
Skinkene finnes i varme områder på alle kontinenter, unntatt Antarktis. De kan krysse vide strekninger med åpent hav ved å seile på trestammer og lignende, og har klart å kolonisere mange oseaniske øyer, for eksempel hele Polynesia. Noen arter lever i temperert klima, som i Japan, Korea, Tasmania og New Zealand. I Nord-Amerika lever skinker nord til det sørlige Canada. Gruppen har oppstått i Afrika, men er også rikt utviklet i de tropiske delene av Asia, og i Australia. På den forholdsvis lille øya Ny-Caledonia finnes det minst 49 skinkarter. I Amerika er det derimot ikke noe stort mangfold av skinker, selv om de er vidt utbredt.
Systematikk
Blindøglene ble tidligere regnet som nære slektninger av skinkene, og en mente at blindøglene kanskje kunne stamme fra skinker. Genetiske undersøkelser viser derimot at det ikke er noe nært slektskap. Skinkene utgjør dermed en tydelig avgrenset monofyletisk gruppe, men systematikken innenfor gruppen er svært usikker.
Denne inndelingen er ikke generelt akseptert, og det finnes alternative forslag. Scincinae i Greers betydning er en parafyletisk gruppe, som inneholder stamfedrene til de andre tre underfamiliene. Det er nå vist at Acontinae er monofyletisk og søstergruppen til alle andre skinker. Genetiske data viser at Lygosominae og Scincinae ikke er monofyletiske, men i stedet danner Feylina og artene i Scincinae fra Afrika sør for Sahara en monofyletisk gruppe.
De kosmopolitiske slektene Eumeces, Lygosoma og Mabuya er nå splittet i mindre grupper. Den store slekten Sphenomorphus med 140 arter vil sannsynligvis også bli splittet i framtida.
Nye skinkarter blir fortsatt oppdaget. I 2009 ble det beskrevet 18 nye arter, og i 2010 ble resultatet 19.
Europeiske arter
I Europa finnes de fleste skinkene i middelhavsområdet, men johannesøgle går helt nord til Slovakia.
I tillegg finnes det flere arter på den spanske og greske øyene som geografisk tilhører Afrika og Asia. Kanariøyene har fire endemiske arter av valseskinker (Chalcides). På øyene utenfor det sørvestlige Anatolia lever Trachylepis aurata, som også finnes på det asiatiske fastlandet.
Hardangerbana
Hardangerbana eller Hardangerbanen, opprinnelig Granvinbanen, var en 27,5 km lang, elektrifisert jernbane som gikk mellom Voss stasjon og Eide (Granvin stasjon) ved Granvinfjorden i Hardanger. Banen var koblet på Bergensbanen på Vossevangen.
Asdøldalens jernstøberi
Asdøldalens jernstøberi (fra 1895 kalt Lier jernstøberi ) var et jernstøperi som ble grunnlagt på 1850-tallet i Asdøldalen i bygda Sylling i Lier kommune ved Drammen.
Hardangerbana
Banen bestod av seks stasjoner, 14 holdeplasser og fire tunneler, og var blant Norges bratteste jernbaner. Hardangerbana var NSBs første bane som ble åpnet elektrifisert, og minste kurveradius var 180 meter, største stigning 45 promille, og skinnevekten 25 kg pr meter, senere økt til 30 kg per meter.
Asdøldalens jernstøberi
Bedriften ble startet av smeden Ole Josefsen. I årenes løp skiftet jernstøperiet eierskap en rekke ganger. I 1875 gikk den daværende eieren Chr. Syvertsen konkurs, og jernstøperiet ble solgt på tvangsauksjon. Alt inventar fulgte med i auksjonen.
Hardangerbana
All trafikk opphørte i 1988, og 21 km av banen ble revet i 1991. 3 km bane fra Voss til Palmafoss ble beholdt og eies av Bane NOR. Store deler av traséen er i dag i bruk som gang- og sykkelvei. I 2016 ble det etablert en beredskapsterminal for Bergensbanens godstrafikk på Palmafoss, og det ble bygget et nytt spor inn til Voss.
Asdøldalens jernstøberi
I 1888 arbeidet det femten mann i virksomheten. Malmen måtte transporteres til støperiet, og støpegodset derfra til Drammen. Støperiet hadde utsalg for ovner og komfyrer i Drammen. De produserte også andre typer gjenstander, som gryter, goro jern, vaffel jern og krumkake jern. Det meste av produksjonen ble fraktet til Christiania og solgt der.
Hardangerbana
Trasé
Hardangerbana var 27,5 km lang og gikk mellom Voss og Granvin i Hardanger. Den gikk der langs dagens riksvei 13. Mellom Voss og Skjervet gikk banen i relativt flatt terreng, og var lett å bygge. Mellom Skjervet og Nesheim økte stigningen, og topografien ble vanskeligere. På denne delen av strekningen var det fire tunneler, kalt Skjervet I til IV, hvorav den lengste var 1. 101 m. Mellom de to lengste tunnelene ble banen bygd på en fjellhylle. Tunnelen ble senere utvidet fra 630 m, til også å omfatte denne delen av strekningen. Mellom Nesheim og Granvin gikk jernbanen på vestsiden av Granvinvatnet, men riksveien gikk på østsiden.
Asdøldalens jernstøberi
I 1899 brant støperiet ned til grunnen, og virksomheten ble nedlagt.
Hardangerbana
Trasé
Hardangerbana hadde en minste kurveradius på 180 meter, største stigning på 45 promille og ble bygd med normalspor. Skinnevekten var på 25 kg per meter, men ble senere økt til 30 kg per meter. I 1980 hadde traséen fra Voss til Palmafoss en tillatt aksellast på 18 tonn og en maksimal hastighet på 40 km/t. Mellom Palmafoss og Granvin var tillatt aksellast på 12 tonn, og maksimal hastighet 50 km/t. Langs banen var det stasjoner på Voss, Palmafoss, Mønshaug, Skjervet, Nesheim og Granvin. I tillegg var det holdeplasser på Haugamo, Kinne, Bjørgum, Mala, Dalsleitet, Flatlandsmo, Såkvitno, Selland og Kolanes. På grunn av den sterke stigningen kunne Såkvitno bare betjenes i retning Granvin.
Granvin har en havn i Hardangerfjorden og var et viktig sentrum for godstransport i området. Hardanger er dominert av et lite antall store industriselskaper, primært smelteverk, som sto for mer enn 80 prosent av godstransporten på Hardangerbana. Hardanger hadde om lag 40 000 innbyggere i 1980, mens Granvin hadde om lag 1 000 og var den minste kommunen i Hardanger. Granvin fungerte som fergeknutepunkt for Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap (HSD). I 1980 var det opptil to daglige anløp med fergen over Hardangerfjorden, i tillegg til hurtigbåter til både Bergen og Stavanger. I tillegg fantes det bussruter til Granvin fra Norheimsund og Kvanndal. Sporet mellom Voss og Palmafoss godsterminal (3,39 km) er i drift og eies av Bane NOR. Mellom Palmafoss og Skjervet har traséen blitt asfaltert, og brukes som gang- og sykkelvei. Mellom Skjervet og Nesheim er banen nedlagt, men det er blitt foreslått å bruke traséen som vei. Gang- og sykkelveien fortsetter mellom Nesheim og Kollanes. Stasjonsbygningen på Nesheim er bevart, mens stasjonsbygningene på Palmafoss, Mønshaug, i Skjervet og Granvin er revet.
Historikk
Under planleggingen av Vossebanen fra Bergen til Voss, ble det foreslått å forlenge banen videre fra Voss til Granvin ved Hardangerfjorden. En slik forlengelse ble delvis tatt med i beregningen av trafikkgrunnlaget for Bergensbanen. I 1875 ble sidebanen tatt med i Jernbanekommisjonens landsplan, men ble ikke vedtatt. I 1886 foreslo Samferdselskomiteen at det det skulle bygges en jernbane fra Vossebanen og ned til Hardangerfjorden, før en gikk i gang med bygging av Bergensbanen over fjellet mot Oslo. Dette skulle sikre forbindelse mellom Bergen til de indre delene av Hardanger, men forslaget ble vraket. Planen om en jernbane til Granvin kom først opp igjen i 1908, som en del av landsplanen for jernbane. Det ble foreslått tre ulike utgangspunkt for banen: Voss, Tvilde og Ygre, der Ygrelinja ble valgt. Banen skulle bygges som bredsporet adhesjonsbane og koste ca. 3 millioner kroner. Jernbanestyret avsluttet arbeidet etter et par år, fordi de ikke fant noen løsning på hvordan banen skulle passere Skjervet med en høydeforskjell på 200 meter på en relativt kort strekning. I 1912 fant de derimot ut at banen kunne bygges med dampdrift i stedet for elektrisk drift, slik det opprinnelig var planlagt. En slik dampdrevet bane skulle ha en maksimal stigning på 40 promille og koste 2,2 millioner kroner.
Da banen ble vedtatt av Stortinget 12. juli 1919, skulle den bygges som en trikkelinje. Disse planene ga banen en noe lavere standard enn en vanlig jernbanelinje, men den skulle bygges elektrifisert. Byggingen startet høsten 1921 under betegnelsen «Voss–Eidebanen». Byggingen startet som nødsarbeid for et par hundre personer, det ble brukt om lag 1 million kroner i nødsarbeidsmidler. Mangel på ingeniører utsatte byggingen, og først 5. november 1923 vedtok Stortinget de endelige planene for jernbanen. Byggingen var da planlagt å koste 9,8 millioner kroner.
Banen skiftet i februar 1936 navn fra Granvinbanen til Hardangerbana.
Anlegg
Arbeidet på jernbanen ble stoppet av arbeidsminister Worm Darre-Jenssen fra Høyre i 1927, fordi regjeringen mente at arbeidet tok for lang tid og at traséen burde betjenes med rutebil i stedet for tog. Fylkestinget i Hordaland vedtok stans i byggingen, men ble overprøvd av Stortinget. Byggingen hadde da kostet 5 millioner kroner. I 1928 foreslo arbeidsminister Ole Monsen Mjelde en rekke tiltak for å redusere omfanget av prosjektet og som skulle kutte kostnadene med 864 000 kroner. Et av forslagene til innsparing var at banen skulle ha dampdrift. Innsparingene ble vedtatt av Stortinget, som samtidig utsatte spørsmålet om banen skulle ha dampdrift eller elektrisk drift. Stortinget vedtok i 1931 at banen skulle drives med elektrisitet.
Materiell
Det ble bygget tre elektriske motorvogner av typen Co-m type 4, senere kjent som type 64, for å trafikkere den nye banen. Togsettene ble bygget hos Strømmens Værksted i 1934 og var kun 16 meter lange, som er de minste elektriske togsettene som noen gang har vært drevet av NSB. Det ble i tillegg levert fire passasjervogner, og hver motorvogn kunne trekke to passasjervogner. Av og til ble type 64-togene brukt på Flåmsbana, etter at den ble elektrifisert i 1944, og El 9-lok fra Flåmsbana brukt på Hardangerbana. Materiellet ble utformet spesielt for å kunne brukes på begge disse bratte banene.
I drift
Det første året hadde banen 60 850 passasjerer, som var mer enn forventet. Etter åpningen ble det kjørt fem daglige rundturer på banen. Hardangerbana ble ikke påvirket av mangel på kull under andre verdenskrig fordi den var elektrifisert, og var derfor i normal drift igjen i 1945. Banen hadde da 285 900 passasjerer. Etter krigens slutt ble antall daglige rundturer økt til syv, men ble redusert til seks i 1950. I 1955 ble det satt opp en morgen- og en kveldsavgang mellom Granvin og Voss. Dette ble ytterligere utvidet i 1968, da togene begynte å korrespondere med tog på Bergensbanen.
I utgangspunktet var godstransporten liten, men økte betraktelig under krigen, særlig på grunn av trelasteksport. I 1966 ble det bygd et sidespor til Voss Cementvarefabrikk, rett sør for Palmafoss. I slutten av 1960-årene ble det transportert 30 000 tonn årlig på banen. Mot slutten av 1970-årene falt transporten dramatisk, og var på 11 000 tonn i 1980. Nærmere halvparten av dette var import av tømmer til tre sagbruk og produksjonsbedrifter. I 1972 etablerte Linjegods en daglig tur med lastebil til Granvin. Selv om Linjegods benyttet tog til og fra Voss, ble tjenesten fra Voss til Granvin drevet parallelt med jernbanen. I 1975 etablerte også Tollpost Globe en lignende rute mellom Voss og Granvin.
Mot slutten av 1970-årene opplevde produksjonsbedriften Bjølvefossen en stor nedgang i etterspørselen av ferrolegeringer og måtte derfor redusere produksjon. Dette førte til at godstransporten på banen ble redusert til 10 000 tonn i året. Et annet problem for banen var at den hadde en tillatt aksellast på kun 12 tonn. Dette medførte at transportørene enten måtte bruke mindre vogner også på Bergensbanen eller laste om godset på Voss, noe som førte til økte kostnader. I 1977 ble godset fra Hardangerbana i gjennomsnitt transportert 444 km langs jernbanenettet.
Mot nedleggelse
Banen hadde 2,1 millioner kroner i inntekt i 1980, hvorav 1,6 millioner kom fra gods (alle inntekter fra godstog som kjørte på Hardangerbana). Driftskostnader utgjorde 4,8 millioner, og underskuddet ble dekket av staten. Banen sysselsatte 21 mennesker. I 1980 ble det beregnet å koste 9,6 millioner å oppgradere banen for å tåle en aksellast på 18 tonn. En slik oppgradering ble beregnet å øke godstrafikken med mellom 100 og 300 prosent og ble anslått å være samfunnsøkonomisk lønnsomt. Oppgraderingen ville derimot ikke dekke inn hele det eksisterende underskuddet. Den planen inneholdt også et kjølelager på Granvin. Samtidig ble det anslått at kostnadene ved å beholde den nåværende tillatte aksellast, ville kreve investeringer på 6 millioner kroner.
1. januar 1978 ble konsesjonen for passasjertransport mellom Voss og Granvin overført fra NSB Biltrafikk til Bergen-Hardanger-Voss Billag, som NSB eide sammen med HSD. Samtidig ble antall ukentlige rundturer økt fra 14 til 34. Dette var i stor grad et resultat av at Hordaland fylkeskommune i 1975 vedtok at banen skulle legges ned. I 1980 hadde banen 60 000 passasjerer. Den siste holdeplassen ble åpnet på Mala i 1981. 2. juni 1985 opphørte all passasjertrafikk her. Type 64-togene var i bruk helt til passasjertrafikken ble nedlagt; det fantes ikke vilje til å investere i nytt materiell.
Godstransporten ble videreført, først med El 9-lokomotiver, og senere med forskjellige andre lokomotiver på grunn av manglende vedlikehold. Fra 1. mars 1989 ble all transport på banen avsluttet. NSB ønsket å renovere banen og fortsette driften. Det var blant annet planer om å transportere metall fra smelteverkene i Hardanger via Hardangerbana til kontinentet. Dette ville ha krevd at den tillatte aksellasten ble økt. Andre planer innebar å forlenge lokaltoget fra Bergen, videre fra Voss til Granvin eller å starte med turisttog, slik som på Flåmsbana.
Kommunene Voss og Granvin ønsket å bruke traséen til gang- og sykkelvei, og NSB kansellerte derfor planene sine. Rivingen av jernbanen startet 10. desember 1991. Sporet mellom Voss og Palmafoss godsterminal (3,39 km) ble bevart som et sidespor, for å betjene Voss sementfabrikk. To av type 64-togene har blitt bevart av Norsk Jernbaneklubb og brukt som museumstog på gamle Vossebanen i Bergen. Siden 2014 er de eid av selskapet Norsk Transport AS, som hovedsakelig driver med bevaring av gammelt elektrisk jernbanemateriell.
Strekningen mellom Skjervet og Nesheim ble 2004 vurdert vernet, med den innskrenkning at banelegemet ville bli ødelagt gjennom omleggingen av riksveien og dermed tapt for kulturminnevernet. Veien ble imidlertid lagt i tunnel slik at banelegemet er intakt.
I 2016 ble det etablert en beredskapsterminal for Bergensbanens godstrafikk på Palmafoss godsterminal. I forbindelse med etableringen ble sporet totalfornyet og oppgradert mellom Palmafoss og Voss. Kontaktledningsanlegget er fjernet.
Dress
Dress er forskjellige typer klesdrakt som dekker hele kroppen, for eksempel joggedress, treningsdress, parkdress, kjeledress, daffedress og så videre, eller antrekk der buksa og jakka, eller et annet plagg til overkroppen, hører sammen, altså beinklær og overplagg som opprinnelig ble sydd av samme stoff.
Når ordet brukes alene, tenker man oftest på en type herreantrekk til finere bruk som er vanlig i den vestlige verden. En dress består av en dressjakke og en bukse, som er laget av samme stykke stoff. Man bruker skjorte, vanligvis sammen med slips eller sløyfe, under jakken. Fram til 1960-tallet var vest fast tilbehør – noe som ikke lenger er så vanlig – vesten var da som nå sydd av samme stykke stoff som jakken og buksene. Snitt, farger og tekstiler skifter med klesmoten.
Liste over stasjoner på London Underground
Dette er en liste over stasjoner på London Underground. London Underground, også kjent som the Tube, er Londons undergrunnsbane. Undergrunnssystemet har 270 stasjoner, fordelt på 11 linjer med til sammen 402 kilometer skinnegang. London Underground åpnet i 1863, og er verdens eldste undergrunnssystem, i tillegg til å være et av de største. Om lag 3,5 millioner passasjerer bruker undergrunnen hver dag. I de travleste periodene er over 525 tog i trafikk. Transport for London er ansvarlig for driften av London Underground.
Stasjoner på London Underground
Transport for London bruker betegnelsene tube station og underground station om stasjonene, og de oppgir antallet til å være 270. Listen inneholder 269 stasjoner, noe som kan skyldes at Transport for London eventuelt regner Paddington som to stasjoner. På 130 av stasjonene er det tilgang til wifi. 66 stasjoner har trappefri adgang. I juli 2011 ble 16 stasjoner fredet, slik at det totale antall fredete stasjoner kom opp i 72. Seks av stasjonene i sentrum vil bli tilknyttet Crossrail. Enkelte stasjoner ligger ikke i London. Her er områdets navn oppgitt. «Åpnet» viser til det året stasjonen ble åpnet, eller det året en tidligere stasjon ble tatt i bruk som undergrunnsstasjon.
Dress
Historikk
Dressen stammer fra forskjellige typer klesdrakt som er kjent siden renessansen, hvor menn bar en spesiell jakke. Dressen fikk stort sett den formen den har i dag i løpet av 1800-tallet, men ble ikke dominerende antrekk for menn før i mellomkrigstiden.
Typer og snitt
En dressjakke har slag av varierende størrelse og vinkel. Ellers kan de variere i utforming: Den har i de fleste tilfeller to sidelommer foran, samt en brystlomme. De kan for eksempel ha en eller flere splitter bak, en eller flere innerlommer, to eller tre knapper og eventuelt et blomsterhull i venstre slag.
Formell og uformell bruk
Man skiller mellom formelle og uformelle dresser, og dette skillet er det fargen som avgjør. Formelle dresser er mørke, det vil si sorte, mørkblå eller koksgrå, mens lysere dresser brukes i mindre formelle sammenhenger. I tillegg finnes dresser i tykkere stoff, som tweed, med mange forskjellige farger og mønstre.
Dress er noe som man forbinder med en rekke formelle anledninger, som kontorjobber, finere selskaper og møter av forskjellig slag. På mange arbeidsplasser tilsier kleskoden at det er påkrevd å ha på seg dress. Noen menn bruker også dressjakker til mindre formelle anledninger, og da er det for eksempel ikke uvanlig å ha på seg genser under og ikke skjorte.
Ved mange anledninger er mørk dress korrekt også til selskap og så videre, men ved mer formelle anledninger vil innbydelsen spesifisere enten smoking eller kjole og hvitt.
Dresser for kvinner
En kvinnes jakkebluse er ofte utformet på en måte som ligner en manns dressjakke.
Hele antrekk med jakke og skjørt i samme stoff for kvinner kalles ofte drakt. De fins også helhetlige buksedresser og dresser for kvinner med jakke og bukser tilpasset kvinnelige former.
Jan Vrba (politiker)
Jan Vrba (født 3. juni 1937 i Praha i Tsjekkoslovakia, død 4. november 2020 i Tsjekkia) var en tsjekkisk og tsjekkoslovakisk økonom og politiker (parti: Občanské fórum) som innehadde embedet som Tsjekkoslovakias industriminister fra 29. juni 1990 til 2. juli 1992.
Han døde i november 2021 av covid-19, i en alder av 83 år.
Singaporsk dollar
Singaporsk dollar (S$) er valutaen som benyttes i Singapore. Valutakoden er SGD og den deles i 100 cent.
Valutaen ble innført i 1967 og erstattet Malaya and British Borneo dollar som hadde erstattet malaysisk dollar som ble innført i 1939. Singaporsk dollar har fast vekslingskurs til bruneisk dollar og er også gangbar valuta i Brunei. Sentralbanken for Singaporsk dollar er Monetary Authority of Singapore / Penguasa Kewangan Singapura, MAS som ble grunnlagt i 1971.
Teaterbåten
MF «Innvik» var en bilferge (og senere teaterbåt), bygget i 1967 for Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane. Fergen gikk i rute for rederiet frem til 1987.
Carla Nelte
Carla Nelte (født 21. september 1990) er en tysk badmintonspiller som konkurrerer mest i dobbel. Hun har ingen større internasjonale titler, men har enkelte Grand Prix-seire.
Theodoros Velkos
Theodoros Velkos (født 20. november 1976) er en bulgarsk-gresk badmintonspiller.
Teaterbåten
Som teaterbåt ble «Innvik» brukt til fremføring av teaterforestillinger i kystdistriktene på Vestlandet. Idéen om en teaterbåt oppstod ved Sogn og Fjordane Teater.
Theodoros Velkos
Han representerte Hellas under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i første runde i dobbelturneringen.
Teaterbåten
Teaterbåten
Teaterbåten ble en realitet i 1982 mens Anne Gullestad var teatersjef. «Innvik» ble tatt over fra Fylkesbaatane i 1987 og obygd til Norges første teaterbåt. Båten ble brukt i fjordbygdene i Hordaland, Sogn og Fjordane og Møre og Romsdal med hovedscene og plass til 150–200 tilskuere.
Walter Davis
Davis ble olympisk mester da han vant høydekonkurransen under OL 1952 i Helsingfors med et hopp på 2,04 som var ny olympisk rekord.
Teaterbåten
Teaterbåten
Båten ble eid av lutlaget Den norske Kulturbåten i Bergen. Rederiet Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane hadde driftsansvaret. Kong Olav deltok ved innvielsen av den fullt utbygde teaterbåten i 1988. Teaterbåten var som arena et godt supplement og alternativ til andre scener i fjordbygdene. Båten var i drift på Vestlandet frem til 2001.
I slutten av april 2001 ble den kjøpt av Nordic Black Theatre i Oslo og lagt til kai for godt. Alle sertifikater for sjøveis trafikk var utgått samtidig som hovedmotoren var i tvilsom forfatnıng. MS «Innvik» lå i Bjørvika og ble drevet som kombinert teaterbåt, serveringssted og bed and breakfast-hotell sommerstid fram til 2010.
MS «Innvik» ble solgt til nye eiere 31. august 2010. Båten lå deretter på Svestad brygge på Nesodden.
6. desember 2013 ble det meldt at båten sprang lekk og sank ved kai i løpet av natten. «Innvik» sank noen dager senere.
Torstein Jøssang
Torstein Jøssang (født 1933 på Jørpeland) er en norsk fysiker. Han er prisbelønt for sine arbeider i materialvitenskap. Fra 1987 har han vært professor ved UiO.
Etter examen artium fra Bryne vidaregåande skule 1953 tok han cand.mag..-eksamen i 1959 og cand.real. i 1962 ved Universitetet i Oslo. Han ble dr.philos. i 1968 på avhandlingen Dislocations and Dissociated Dislocation Configurations in Face Centered Cubic Metals. Etter to år ved Ohio State University var han amanuensis ved UiO 1965-69, førsteamanuensis 1969-87 og fra 1987 professor i faste stoffers fysikk. Han har studert fraktale strukturer blir til i materialer med uorden. Sammen med Jens Feder startet han i 1973 et prosjektet for kritiske fenomener som har hatt stor betydning innen norsk og internasjonal forskning.
Alice’s Adventures in Wonderland
Alice's Adventures in Wonderland er en amerikansk stumfilm fra 1910 regissert av Edwin S. Porter.
Min sang
«Min sang» er et skillingstrykk skrevet av Marie Kristiansen fra Aurdal i Valdres. Hun reiste rundt på slutten av 1800-tallet med skillingsviser basert på sitt eget liv, og de mest kjente er Farvel, min venn og I Aurdal i Valdres. Hun gikk under navnet Valdres-Maria. Marie hadde epilepsi, eller «fallesyken» som den ble kalt, og dermed torde ingen ta henne i fast tjeneste, da de trodde dette var en sinnssykdom. Marie døde bare 53 år gammel, og ligger gravlagt på Ringebu Kirkegård. Første bokstav i hvert av disse versene, danner til slutt navnet til Marie.
Teksten
for det er vel ingen mere som på jorden har meg kjær. nu jeg bor i Gudbrandsdalen der var det min sorg opprandt. men herefter vil jeg ønske at jeg dypt i graven lå og mens jeg var ganske liten sov jeg søtt ved hennes brøst. tidlig ble vi faderløse, tidlig ble vi uten hjem at jeg skal syk og sorgfull være og ei mere glede få. men hun bliver snart for gammel snart går hun med bøyet rygg. når min moder jorden gjemmer da mitt hjerte briste vil. derfor må jeg alltid vandre og i verden ene gå. hvor jeg kom og sto for døren de meg mange skjellsord bød. alle mine meg forlate derfor jeg på vandring tar. og min vise vil jeg selge til enhver i arbeidsstand. da vil alle som meg hater blive glad for dette bud. siden kan du den beholde som et minne på din vei. kjøp av meg min ringe vise skal du se hva sorgen er. Valdres er min kjære hjembygd i vårt skjønne Norges land.
Elfridas forlis
«Elfridas forlis» er en norsk vise basert på Trondheimsbåten «Elfrida» som 9. desember 1959 gikk ned, etter å ha fått slagside til babord, etter et voldsomt uvær i Nordsjøen. «Elfrida» befant seg i posisjon hundre nautiske mil ut i Nordsjøen, vest for Lista. Helt nøyaktig var skipets posisjon.
Kaptein N. Breivik på «Elfrida», sendte ut denne meldingen kl 02.06, natten til den 9. desember gjennom skipets radio: «Vi går ned. Takk for all hjelp. Vi har satt ut våre styrbords livbåter og vil forsøke å forlate skipet». De 20 som var ombord på Elfrida, ble alle igjen ute på havet.
Under en minnegudstjeneste i København få dager senere, i den Norske Sjømannskirken, sa sjømannsprest Eirik Gulvåg at det første skipet som passerte der «Elfrida» gikk ned, skulle ha en stor krans med hvite blomster, sammenbundet av silkebånd med de norske farger, å legge på sjøen der «Elfrida» sank.
Opphavsmann til denne visa er Einar Asp fra Vadanesset i Nord-Trøndelag
Baker, småbruker og organist Klaus Vada satte melodi til denne teksten. Han og Einar var naboer
Jeg går i skyggen
«Jeg går i skyggen» er en vise som stammer fra Grønland/Vaterlandstrøket i Oslo, og kom ut i skillingstrykk i 1909. Forfatteren er ukjent.
Aragónoffensiven
Aragónoffensiven var en vellykket offensiv våren 1938 av de nasjonalistiske styrkene i den spanske borgerkrig. Offensiven kom som en oppfølging av seieren i slaget om Teruel, og hadde til hensikt å dele det området som ble kontrollert av republikken i to ved å ta seg videre til Catalonia og middelhavskysten.