cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Islands historie
Island inn under Norge
For å forhindre et norsk hærtog mot Island hadde Snorre i 1229 lovet å bidra til at islendingene la seg frivillig inn under Norgesveldet, men han gjorde likevel ingenting med denne saken. Deretter hadde så vel Sturla Sigvartsson som Gisurr gitt kong Håkon lignende løfter. Etter Snorres død fortsatte de indre stridighetene, hvor også Sigvarts andre sønn Tord, den eldre Tords sønn Sturla og dennes nevø Torgils Skarði trådte i forgrunnen. Etter Tords død i 1257 og Torgils fall i 1258 sto omsider Gisurr igjen som seierherre.
Gisurr ble i 1258 kong Håkons mann og jarl og maktet med både vold og overtalelser å få Islands bønder til å gi seg inn under Norges konge (1262–1264). Gjennom denne overenskomsten (sáttmáli) ble det bestemt at Norges konge skal være Islands overherre og kreve skatt av landet, men ikke at Island skulle være en del av Norgesveldet. Kongen ga islendingene fri ankomst til Norges havner for den handel som de var avhengig av, og lovte samtidig at minst seks skip skulle årlig seile fra Norge til Island. Ved Gisurrs død i 1268 forsvant jarlverdigheten og deretter ble Island styrt av kongelige sysselmenn, noe som betydde at tinglovsinndelingen ble avskaffet og sysselinndelingen ble innført.
Alltinget fortsatte å være domstol og med makt til å innstifte lover, men både den dømmende og lovstiftende myndigheten ble utøvd av lovretten hvor dommerne besto av 36 stemmeberettigede. Dette var menn utnevnt av sysselmannen og som ordførende ble det ikke valgt en lovsigemann, men en kongelig embetsmann som etter norsk skikk ble kalt lagmann. Den første lagmannen ble Sturla Tordsson i 1272.
Tord hadde sluttet seg til kong Magnus Lagabøte og blitt dennes skald og sagaskriver. De gamle lovene ble også endret i henhold til den omfattende moderniseringen av lovverket som kong Magnus hadde startet. Det første forslaget, lovboken Járnsíða (1272), ble forkastet ettersom det gjenspeilte norske forhold i altfor stor grad. Da ble en ny lov, Jónsbók, stadfestet av kongen og godkjent på Alltinget under lagmannen Jón Einarssons ledelse. Med unntak av mindre tillempninger var forordningen gyldig i de neste 500 år. Visse forskrifter fra Jónsbók gjelder den dag i dag.
Biskopsveldets tid (1264–1550)
Den myndige biskopen på Skálholt, Arne Torláksson (1269–1298), også kalt for Prestgårds-Arne (Staða-Arne), lyktes i 1275 å drive igjennom en «kristenrett». Det innebar en betydelig utvidelse av biskopenes makt. Ved hjelp av ren vold og trusler om kirkens straff ble prestegårdene (staðir) og kirkene overgitt fra bøndenes eie til kirken selv. For samme mål arbeidet også biskopen i Hólar, Jörund (1267–1313), i sitt stift, og omkring 1300 var forandringen gjennomført over hele landet. En følge av dette var at prestevalget ble underlagt biskopene. Videre drev Arne gjennom et forbud mot at prester skulle kunne gifte seg. Avslutningsvis strakte kirkens domsmakt seg ikke bare til det som angikk kirkens egne menn og gods, men også til alle ekteskaps- og sedelighetsbrudd. Da kirken til stadighet straffet med høye bøter ble denne domsretten tillempet med dispensasjoner og avlat (innført 1275) – noe som ble en betydelig kilde til kirkens rikdom.
En tid blomstret det kirkelige livet – i romersk-katolsk mening – under delvis gode biskoper, framfor alt under den fromme og lærde Laurentius i Hólar (1324–1330). To nye klostre ble grunnlagt og Island fikk sin tredje helgen, Gudmund Arasson. Over tid ble likevel kirken stadig mer verdsliggjort og årbøkene ble fylt med beretninger om kirkelige prosesser, samt om usedeligheter og griske biskoper. Disse var generelt utlendinger, som den tyskfødte Jöns Gerekesson (Jón Gerreksson) som tidligere var blitt fordrevet fra Uppsala i Sverige. Under de ytterst herskelystne biskopene Olaf (1459–1499) og Gottskálk (død 1520) i Hólar samt Stefan i Skálholt (1491–1519) nådde misbruket sitt høydepunkt, og et forsøk fra lekmenn på å begrense deres makt ble mislykket da 23 nord-vestlandske bønder fattet den såkalte Leiðarholmsbeslutningen i 1517, men ikke fikk få støtte fra det øvrige folket eller fra kongens ombudsmann.
Selv den verdslige styringen ble korrumpert. Overenskomsten med kongen ble fornyet flere ganger, både i 1302 og 1319, hvor islendingene fikk aksept for at lagmenn og sysselmenn skulle være islandske, at ingen ny skatt skulle pålegges og at kongen årlig skulle sende seks skip til Island med livsnødvendigheter. Dessverre ble disse vilkårene ikke overholdt: skipene uteble ofte, og sysselmenn og lagmenn var ofte utlendinger. Kongens skatteinndrivere og befalingsmenn, de såkalte hirdstyrere (hirðstjórar) var også ofte utlendinger og kunne dessuten være korrupte og drev utpresning. Enkelte ætter kunne stundom samle seg store formuer, eksempelvis Vatnsfirðingaætten med Bjørn Jorsalafare, Lopt Guttormsson og Bjørn Thorleivsson (død 1467), men disse synes å ha gjort felles sak med kongens embetsmenn.
En viktig årsak til Islands store tilbakegang i løpet av denne perioden var de stadige naturkatastrofene som jordskjelv, vulkanutbrudd, avlingssvikt og farsotter, framfor alt svartedauden (svartidauði) i årene 1402–1404, noe som rev vekk 2/3 av befolkningen, omtrent som i Norge. Befolkningstallet sank antagelig ned til knappe 25 000–30 000 mennesker. I løpet av 1400-tallet vokste befolkningen på nytt, men minsket så igjen under den store pesten (plágan mikla) i 1493–1494. Under slike katastrofer og en dårlig regjering måtte gammel velstand og materiell kultur gå under. Med forfallet i skipsfarten kom også all handel på fremmedes hender, samtidig som kongene begynte å betrakte all handel som «skattland» og trakk alle fordeler av den. På begynnelsen av 1400-tallet havnet den islandske handelen på Hansaens hender. I tillegg til tapet av handelen tapte Island også fisket da Hansaen rundt 1500 anla anlegg på Island og lot islendere være dårlig lønnede arbeidsfolk.
Reformasjonens tid (fra 1550)
Den romersk-katolske kirken hadde – tross sin undertrykkelse – dype røtter i islendingenes sinn. Biskopene, når de var innfødte, var i egenskap av de mest betydningsfulle makthaverne, en motstand mot de utenlandske embetsmennene. Reformasjonen støtte derfor på sterk motstand fra folk flest. De første tegnene på reformasjonen på Island var Jón Einarssons preken i Skálholts kirke ca. 1530, at Oddur Gottskálksson i hemmelighet oversatte Det nye testamentet, og den hemmelige protestanten Gisurr Einarssons tilbakekomst fra Hamburg. Ögmundur Pálsson i Skálholt, som var blind, utpekte i 1536 Gisurr som sin etterfølger og sendte ham til Norge for å bli vigslet, men Gisurr kom tilbake til Island som evangelisk «overoppsynsmann». Han kunne derimot ikke utrette noe med lekmennenes og prestenes motstand. De siste ble ledet av biskopene Ögmundur og Jón Arasson i Hólar.
Da et dansk krigsskip kom til Island i 1541 lot Gisurr den blinde Ögmundur bli overlevert til danskene, som førte ham som fange til Danmark. Gjennom Gisurrs arbeid ble reformasjonen gjennomført i hans stift. Ved hans død i 1548 valgte stiftets prester en luthersk biskop, Marteinn Einarsson. Da Marteinn ble vigslet i Danmark forsøkte Jón Arasson å gjenopprette den romersk-katolske kirken og bryte hirdstyremakten, og var således et par år eneveldig hersker på Island. Men i 1550 ble han sammen med sine to sønner tatt til fange og halshugget. Ved hjelp av danske soldater fikk den nye hirdstyreren Otte Stigssøn bønder og embetsmenn til å sverge troskapsed til den danske kongen, og en evangelisk biskop, Ólafur Hjaltason (død 1569), ble innsatt ved Hólar i 1552.
Ólafur ga Island en evangelisk kirkehåndbok og salmebok i 1555, og gudstjenesten ble holdt i henhold til den protestantiske praksis. Fullstendig gjennomført ble reformasjonen først ved biskop Guðbrandur Torláksson i Hólar (1571–1627), støttet av de lærde Skálholtbiskopene Gísli Jónsson (1557–1587) og Oddur Einarsson (1588–1630). Island fikk en fullstendig bibeloversettelse i 1584, salmebok i 1589, og graduale i 1594. Som kirkelov gjaldt først den danske ordinanten av 1539, deretter den norske av 1607. Den verdslige styringen og lovstiftningen fortsatte i henhold til de gamle formene.
Den danske monopolhandelens tid (1602-1786)
For å bryte Hansaens handelsdominans lot den danske regjeringen handelen bli overtatt av danske kjøpmenn. Det skjedde i 1602 da borgere i København, Helsingør og Malmö fikk monopol på all handel med Island mot en mindre avgift til kronen. Islendinger som selv handlet med fremmede skip ble straffet hardt. Ved at handelen ble forpaktet til selskaper (1619, 1684, 1733, 1743, 1763), og deretter drevet for kongelig regning (1757–1763, 1774–1786) ble ikke situasjonen forbedret. Et par ganger ble det gjort forsøk på å hjelpe islendingene til en egen handelsflåte (1758, 1670), men begge gangene strandet forsøkene. I 1627 gjennomførte pirater fra Algerie flere angrep på kystsamfunn på Island og bortførte rundt 400 mennesker som slaver til Algerie, mens flere hundre ble drept.
Monopolsystemet medførte stadig større fattigdom for landet som ble økt med store naturkatastrofer: jordskjelv, vulkanutbrudd, harde vintrer, avlingssvikt og farsotter. Tre ganger på 1700-tallet hadde Islands befolkning økt til rundt 50 000, men sank igjen til 18 000, nær 10 000 og deretter litt over 10 000, siste gangen under de forferdelige vulkanutbrudd ved Skaptá i 1783.
Allerede på 1700-tallets begynnelse hadde håndskriftsinnsamleren Árni Magnússon og lagmannen Páll Vídalín undersøkt landet for å opprette en ny jordbok. De fant rundt 1200-1300 øde gårdsbruk og ble overbevist om at handelen måtte frigjøres for å redde Island. Senere ble denne tanken fremmet oftere. I 1786 ble handelen på Island endelig fri for alle kongens undersåtter, og statens handelsselskaper, varelager og skip ble solgt til frie kjøpmenn til langt under deres reelle verdi.
Islands statsrettslige forhold til Norge hadde formelt ikke blitt endret siden 1264, da øya ble norsk skattland, men i virkeligheten hadde Island blitt forvandlet til en dansk koloni for utbytting og ble styrt fra København. Eneveldet ble innført på Island i 1662, ikke på lovlig vis, men tvunget fram ved hjelp av trussel om bruk av våpenmakt i Kópavogur slik at også lovstiftningen kom på kongens hender. Island forble like fullt et eget lovstiftingsområde hvor norsk eller dansk lov ikke uten videre var gyldig. Fra 1685 ble den lokale styringen utøvet av amtmenn, som regel dansker, en for hvert amt eller «fjerding», og hvor den fremste av disse var stiftsamtmannen (som alltid var dansk) i Bessastaðir.
Det gamle lovstiftingsordningen ble beholdt med unntak av at den årlige sammenkomsten av lovretten ved Öxará – som siden 1691 holdt sine sesjoner innendørs – kunne velges til høyesteretten i København. Dansk og norsk rett begynte å tillempes og fortrengte stadig den gamle islandske. Kjøpmennene, hvor flertallet var dansker, hadde den egentlige makten i landet og misbrukte den på den mest skamfulle måte.
Selvstendighetstankens tid (1786–1918)
På begynnelsen av denne perioden forsvant de siste rester av fortidens selvstendighet da Alltinget ble opphevet i 1800 og ble erstattet av «landsoverrett» med tre medlemmer. År 1801 ble bispesetet i Hólar opphevet. Skálholt var allerede i 1796 blitt flyttet til Reykjavík. Således ble Island redusert til kun en biskop, samtidig som regjeringen solgte de betydelige bispegårdene, og lovte, men uten å følge opp, at statskassen skulle overta utgiftene til undervisning.
Under Danmarks krig mot Storbritannia i 1807–1814 ble Island overlatt til seg selv. Da lot en dansk kaperkaptein, Jørgen Jørgensen, seg i juni 1809 utrope til «Islands beskytter og øverste befalshavende til sjøs og til lands», holdt en livvaktstyrke på åtte menn og besatte sitt hovedkvarter ved Reykjavík. Han ble tatt til fange allerede i august samme år av britiske styrker og ble fraktet vekk fra Island. Ved freden i Kiel 1814 ble Island uttrykkelig overført til Danmark fra Norge, som kong Fredrik VI overga til den svenske kongen Karl XIII. Dermed ble den siste rest av at Island formelt sett hadde ligget under Norge fjernet. Derimot hadde Island i løpet av krigen erfart fordelene med fri samferdsel og handel med Storbritannia.
I løpet av 1800-tallet endret klimaet seg til det verre og resulterte blant annet i en storstilt emigrering til Amerika, spesielt til Manitoba i Canada. Samtidig vokste en ny nasjonal bevissthet på Island, ledet av Jón Sigurðsson, inspirert av nasjonalromantiske strømninger i Europa. Etter freden begynte islendingene stadig høyere å kreve at handelen skulle frigjøres helt. Et allting som rådgivende representasjon ble innrettet i 1843. Dette krevde at alle lover som angikk islandske forhold skulle rådføres før de ble innført.
I sammenheng med eneveldets sammenbrudd i Danmark fikk selvstendighetsbevegelsen stadig fastere former. På et folkemøte i august 1848 på Tingvollen ved Öxará ble det sendt et krav til kongen i København der man krevde en egen islandsk nasjonalforsamling (Þjóðfundur) for å legge grunnlag for en islandsk forfatning, og hvor man uttalte håpet om at ingenting måtte besluttes som angikk Islands forhold til Danmark uten en slik forsamlings samtykke. Regjeringen holdt dog fast ved at Island var en del av Danmark.
Eget land under den danske kronen
I 1874 ble Island innvilget en viss form for selvstyre av Danmark, og dette ble utvidet i 1904. Forfatningen, skrevet i 1874, ble revidert i 1903, og en minister for islandske anliggender ble plassert i Reykjavík og ble gjort ansvarlig overfor Alltinget. Unionsloven av 1. desember 1918 i enighet med Danmark anerkjente Island som en suveren stat, men forent med Danmark under en felles konge: Christian X av Danmark. Island tok i bruk sitt eget flagg, men Danmark krevde fortsatt å ha råderetten over utenrikspolitikken og militærvesenet.
Den andre verdenskrigen
I løpet av den andre verdenskrigen fulgte Island en konsekvent nøytralitetspolitikk, og motsatte seg både at Tyskland og Storbritannia brøt nøytralitetslovene. Den 10. mai 1940 seilte britiske styrker inn i havnen i Reykjavík og okkuperte landet i strid med nøytralitetslovene. Okkupasjonen varte krigen ut, og Storbritannia har hevdet at okkupasjonen var en nødvendighet for å forhindre at Tyskland gjorde det.
Den islandske regjeringen protesterte mot okkupasjonen, men landet hadde ikke egne militærstyrker og landets politistyrke var på en treningsleir utenfor hovedstaden. På okkupasjonsdagen talte statsministeren i radioen og ba islendingene behandle okkupantene som de ellers ville behandle gjester. I forholdet til okkupantene utviklet Regjeringen hurtig en samarbeidspolitikk som var til forveksling lik den Danmark benyttet under Tysklands okkupasjon.
Da den britiske okkupasjonen var på sitt høyeste hadde Storbritannia rundt 25 000 menn stasjonert på Island. De fleste var stasjonert i nærheten av Reykjavík og på andre strategiske steder. I juli 1941 ble ansvaret for forsvaret av Island overgitt til USA og under en amerikansk-islandsk enighet. Britene trengte alle de militære styrkene de hadde andre steder. Amerikanerne hadde på det meste opp til 40 000 soldater i landet, hvilket var flere enn Islands mannlige befolkning i samme alder. Islands totale befolkning besto da av rundt 120 000 mennesker.
Som en følge av en folkeavstemning ble Island formelt en uavhengig republikk den 17. juni 1944. Ettersom Danmark fortsatt var okkupert av Tyskland var det mange i Danmark som følte seg sveket av at islendingene valgte dette tidspunktet til å bryte båndene med Danmark. Til tross for disse følelsene sendte den danske kongen, Christian X, sine gratulasjoner til det islandske folket.
Etterkrigstidens Island
Island blomstret i løpet av den andre verdenskrig og samlet betydelige valutareserver i utenlandske banker. Regjeringen, ledet av en usannsynlig majoritet av tre partier, de konservative (Sjálfstæðisflokkurinn), sosialdemokratene (Alþýðuflokkurinn) og sosialistene (Sameiningarflokkur alþýðu - Sósíalistaflokkurinn), besluttet at kapitalen skulle plasseres i fond som skulle gå til å fornye fiskeriflåten, byggingen av fiskeri- og ferdiggjøringsfabrikk, og en generell modernisering av jordbruket. Denne politikkens hensikt var å bevare Islands generelle levestandard på det nivå den hadde fått under krigen.
Regjeringens fiskeripolitikk var konsekvent keynesianisme, og målet var å skape den nødvendige industrielle infrastruktur for et velstående industrialisert samfunn. Det ble betraktet som nødvendig å holde arbeidsledigheten nede på et absolutt minimum og beskytte eksportindustrien, det vil si fiskeindustrien, ved å styre valutaen og med andre midler. Ettersom Island var fullstendig avhengig av et ustabilt fiske og utlandets behov for fiskeprodukter forble Islands økonomi ustabil til godt inn på 1990-tallet da landets økonomi i stor grad ble forgrenet utenlands.
I oktober 1946 ble de islandske og amerikanske regjeringene enige om å avslutte USAs ansvar for å forsvare Island, men USA beholdt Keflavík for å kunne ha en betydelig militær tilstedeværelse i atlanterhavssonen. Til tross for betydelig uenighet over hele Island og store demonstrasjoner utenfor parlamentshuset ble Island medlem av NATO den 30. mars 1949, men med den reservasjon at landet aldri ville delta i offensive militære handlinger mot en annen nasjon. Etter utbruddet av krigen i Korea i 1950 og forspørsmål fra NATO ble USA og Alltinget enige om USA igjen skulle ha kontrollen over Islands forsvar. Denne avtalen ble signert den 5. mai 1951 og stadfestet det kontroversielle amerikanske militære nærværet på Island, noe som varte helt fram til 2006.
I mars 2006 informerte USA om at de aktet å trekke tilbake mesteparten av styrkene som utgjorde Islands forsvar; Icelandic Defence Force. Den 12. august 2006 forlot de siste fire jagerflyene F-16 det islandske luftrommet. USA har gjort det klart at de vil nedlegge Keflavík-basen i løpet av midten av september 2006.
Island er det eneste NATO-land som ikke har en fullstendig militærstyrke. Landet har en politistyrke som inkluderer en egen spesiell våpenenhet, og en kystvakt med en mindre flåte av lette, armerte skip. Island har også eskadroner av bevæpnete fredsbevarende styrker i militæruniformer som har blitt utstasjonert i Bosnia og Afghanistan.
Island etter den kalde krigen
I 1995 dannet Davíð Oddsson en koalisjonsregjering med Framsóknarflokkurinn, og denne regjeringen fortsatte den frie markedspolitikken, privatiserte to forretningsbanker og det statseide Iceland Telecom. Inntektsskattene ble redusert til 18 % (fra rundt 50 % på begynnelsen av tiåret), arveavgiften ble sterkt redusert og formuesskatt avskaffet. Et system som gjorde det mulig å overføre individuelle fiskekvoter, første gang introdusert på slutten av 1970-tallet, ble utviklet videre.
Koalisjonsregjeringen forble ved makten etter gode valg i 1999 og 2003, men i 2004 gikk Davíð Oddsson av som statsminister etter 13 år i posisjonen og ble utenriksminister for en kort stund og trakk seg deretter helt fra politikken i 2005. Halldór Ásgrímsson, lederen av Fremskrittspartiet overtok som statsminister fra 2004 til 2006, fulgt av Geir H. Haarde, Oddssons etterfølger som leder av Selvstendighetspartiet.
Regjeringen sprakk etter alltingsvalget 2007 da Fremskrittspartiet trakk seg etter et sviende valgnederlag. Selvstendighetspartiet etablerte deretter en ny koalisjonsregjering sammen med det sosialdemokratiske Samfylkingin, som ble etablert som en valgallianse i 1998 nettopp for å være en motvekt til Selvstendighetspartiets dominans i islandsk politikk.
Finanskrisen i 2008
I oktober 2008 kollapset det islandske banksystemet og førte til at Island måtte søke om store lån fra Det internasjonale pengefondet (IMF) og vennligsinnede land. Omfattende protester på slutten av 2008 og begynnelsen av 2009 førte til at regjeringen Geir Haarde måtte gå av og ble erstattet 1. februar 2009 av en koalisjonsregjering ledet av Samfylkingin (Sosialdemokratene) og Vinstrihreyfingin – grænt framboð (Venstrebevegelsen – de grønne). Samfylkingins Jóhanna Sigurðardóttir ble utpekt til statsminister, og ble samtidig verdens første åpent lesbiske regjeringssjef i moderne tid. Det ble holdt valg i april 2009 og fortsatt koalisjonsregjering bestående av Samfylkingin og Vinstrihreyfingin – grænt framboð ble etablert tidlig i mai 2009.
Den islandske sentralbanken henvendte seg i november 2008 til Norge og de øvrige nordiske land og ba om bidrag til et større langsiktig lån. I begynnelsen av juli 2009 ble det bekreftet at Danmark, Finland, Norge og Sverige har gått sammen om et langsiktig lån på totalt 1,775 milliarder euro, noe som tilsvarer rundt 16 milliarder norske kroner. Norges andel av lånene utgjør 480 millioner euro, noe som tilsvarer rundt 4,3 milliarder kroner. Lånet skal støtte opp under Islands økonomiske stabiliseringsprogram som er etablert sammen med Det internasjonale pengefondet
Phasganocnema
Levevis
Larvene utvikler seg i ved av løvtrær.
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i Afrika, fra Etiopia i nordøst til Sør-Afrika i sør og Kamerun i vest.
Alsatia
Alsatia er et område i London, utenfor bymuren til City of London, mellom Fleet Street og Themsen. I senmiddelalderen fikk området status som fristed for de som var på flukt fra forfølgelse for alle former for lovovertredelser. Det var eksempelvis her Daniel Defoe søkte tilflukt etter at han var blitt satt under tiltale for sine satiriske skrifter. Etter at Edvard VI flyttet ut av palasset Bridewell, forfalt imidlertid området i lovløshet.
Stedsnavnet
Grunnet et kloster tilhørende karmelittordenen i Whitefriars i London var området noenlunde selvstyrt, slik alle religiøse hus var det. Selv etter oppløsningen av Englands klostre på midten av 1500-tallet var det ofte uklart hvilken lokal myndighet som var rådende. Et charter gitt i 1608 av kong Jakob I av England ga innbyggerne ved Whitefriars en viss form for selvstyre. Etterhvert kjent som Alsatia var dette ett av de siste fristeder i England hvor loven ikke hadde virkekraft, men i 1697 ble alle særrettigheter avskaffet ved lov i parlamentet, The Escape from Prison Act. Elleve andre steder i London også omtalt, og mange av disse hadde også uklar religiøs bakgrunn. Navnet Alsatia er den latinske formen på navnet fra den historiske provinsen Alsace, som var et omstridt sted på grunn av sin status som grenseland mellom Frankrike, Tyskland og Sveits og derfor hadde en uklar jurisdiksjon. «Alsatia» gikk inn i engelsk språk før 1600-tallet i betydningen «et lovløst sted» som en refleksjon av den engelske forståelsen av Alsace i sin tid. På 1690-tallet hadde «alsatian» fått betydningen «kriminell fra London».
Det lite som er kjent om Alsatia og de andre tilsvarende lovløse områdene. Ryktene om lovløshet og kriminalitet er sjelden underbygget av skriftlige kilder. Navnet dukker første gang opp på trykk i skuespillet The Squire of Alsatia  fra 1688 av Thomas Shadwell (1642–1692). En annen skriftlig kilde som synes å ha preget ettertidens forståelse av stedet er Walter Scotts roman The Fortunes of Nigel (1822), som livlig og fargerikt beskrev stedets innbyggere og deres uavhengige ånd.
Ordet Alsatia levde videre langt inn på 1800-tallet som en generell betegnelse på slum. Fra slutten av 1800-tallet ble Alsatia et Freehold, det vil si at særfordeler ble gitt til virksomheter som ville etablere seg i området. Det var først og fremst aviser og trykkerier som rykket inn i Alsatia – særlig konsentrert om Fleet Street og Bouverie Street. I dag har alle avishusene flyttet ut av City, og Alsatias identitet er på nytt i endring.
Glansmøll
Utseende
Små (vingespenn 6 – 25 mm), vanligvis slanke sommerfugler, brokete farget i brunt, gult, rødt, svart og metallisk hvitt. Hodet er middels stort, med en velutviklet sugesnabel som er skjellkledt ved roten. Labialpalpene er forholdsvis lange og tynne, antennene er trådformede og vanligvis litt kortere enn forvingene. Disse er vanligvis lange og smale, tilspissede ytterst, med lange hårfrynser i den ytterste tredjedelen av bakkanten. Hos slekten Cosmopterix er vingene farget i oransje, brunt, svart og hvitt, hos Sorhagenia er de mørkt brunspraglete. Bakvingene er tilspissede, varierende mellom avlangt ovale og svært smale, stavformede. De har lange hårfrynser både langs for- og bakkanten. Beina er forholdsvis lange og slanke, med markerte sporer.
Levevis
Glansmøllene viser et meget vidt spenn i økologi og utnytter mange forskjellige nisjer. De fleste har larver som er planteetere, og medlemmer av familien angriper over 25 forskjellige plantefamilier. Vanligvis minerer de i blader, skudd eller blomster. Slekten Cosmopterix lever på forskjellige storvokste gress, mens de nordiske artene i slekten Sorhagenia lever på trollhegg (Frangula alnus) og geitved (Rhamnus cathartica). Andre lever av frø, under barken på døde trær, eller av dødt vegetabilsk eller animalsk materiale, blant annet i gamle vepsebol. Noen arter har også larver som er rovdyr.
Elseid Hysaj
Han ble kjøpt fra Empoli i juli 2015 for en overgangssum på 6 millioner Euro. Det ble dermed den nest høyeste overgangsummen noensinne av en albansk fotballspiller, bare slått av Lorik Cana sin overgang fra Galatasaray SK til Lazio i 2011 for 6,75 millioner Euro.
Landslaget
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Glansmøll
Radiasjon på Hawaii
I slekten Hyposmocoma har det utviklet seg rundt 350 arter på Hawaii-øyene. Dette er et godt eksempel på adaptiv radiasjon, der en stamart har nådd fram til en øygruppe der det fantes mange ubenyttede nisjer. Denne artens etterkommere har utviklet seg i mange ulike retninger for å fylle disse nisjene, og resultatet er at vi har en lang rekke nært beslektede (men ikke nødsvendigvis veldig likt utseende) arter som utnytter et vidt spektrum av ressurser. Hyposmocoma- artene på Hawaii fyller de fleste nisjene som finnes for sommerfugler på øygruppen.
Cherokee (andre betydninger)
Ordet cherokee har flere betydninger:
Det er flere steder i USA som heter Cherokee, oppkalt etter indianerstammen:
Annet:
Josephine Butler
Josephine Elizabeth Butler (født 13. april 1828, død 30. desember 1906) var en britisk feminist og forfatter i viktoriatiden. I 1875 grunnlag hun en organisasjon som kjempet for at prostitusjon skulle bli forbudt. Hun kjempet også for at alle kvinner uansett sosial status skulle få studere ved universiteter og høyskoler.
Sameland
Sameland,  eller Sápmi, (nordsamisk: Sápmi, lulesamisk: Sábme eller Sámeednam, sørsamisk: Saepmie, umesamisk: Sábmie, skoltesamisk: Sääʹmjânnam) er den tradisjonelle betegnelsen på samenes nasjon.
Sápmi ligger i Nord-Europa og omfatter de nordlige deler av Fennoskandia. Regionen strekker seg over fire nasjonalstater: Norge, Sverige, Finland og Russland, og omfatter samenes tradisjonelle bosetningsområde i disse landene. I Norge omfatter dette området seg i det minste fra dagens grense mot Russland i nord og sørover inn i Hedmark i sør. I dag bor det samer i hele Norge, både i de historiske områdene og alle andre deler av landet.
Samene i Norge, Sverige og Finland har sameting som politiske organ. Samiske organisasjoner fra alle fire land deltar i Samerådet. Regionen har sitt eget fotballag, Same Spábbáčiekčanlihttu, som spiller i N.F.-Board, vant 2006 VIVA World Cup og var vertskap for 2008 arrangementet.
Omfang
Det finnes ikke konsensus om hvor grensene for Sápmi går, men det tradisjonelle området omfatter i alle fall bortimot 400000 km².. Det er heller ikke sikkert hvor stor den samiske populasjonen er. I Norge registreres ikke informasjon om etnisk tilhørighet for landets innbyggere, men det står oppimot 20 000 personer i valgmanntallet til Sametinget. Anslagene varierer etter hvilke kriterier - egenidentifisering, førstespråk eller annet - men man antar at det er opptil 80 000 samer i Sápmi, flest i Norge.
Josephine Butler
Liv og virke
Butler (født Grey) konserterte sitt arbeid på midten av 1800-tallet for å bedre vilkårene til prostituerte kvinner i storbyene, hvilket var et stort problem grunnet viktoriatidens dobbeltmoral. Hun arbeidet for å få avskaffet offentlig prostitusjon og dessuten for å få avskaffet loven om smittebeskyttelse, Contagious Diseases Act, som ble innført i 1860 som en slags statlig kontroll av prostitusjonen, men som egentlig var rettet mot å forhindre spredning av kjønnssykdommer, særlig mot soldater i hæren og marinen. Indirekte rammet denne kontrollen de såkalte falne kvinnene. Myndighetene beordret genital undersøkelser av kvinnene og kunne deretter låse en smittet kvinne inne i tre måneder på et hospital for å bli helbredet. Å nekte å beordringen innebar fengselsstraff. En anklage om prostitusjon fra en politimann var nok til å måtte underlegge seg undersøkelser. Kvinner som ble anklaget mistet sitt levebrød, respekt og selvmord var påvist. Butlers beskrivelse av undersøkelsen var «kirurgisk voldtekt». I 1886 ble loven opphevet, mye takket være Butlers innsats.
Sameland
Landskap, klima og naturressurser
Det meste av Sameland ligger nord for polarsirkelen. I vest finner man fjorder, dype daler, isbreer og fjell - det høyeste er Kebnekaise. På svensk side av Sápmi preges landskapet av store elver. Lengst mot nordøst er det tundra, men uten permafrost.
Josephine Butler
Liv og virke
Butler interesserte seg for feminisme og kvinnesak også i andre land enn England, og drev vidstrakt agitering og deltok i møter i andre land. Hun giftet seg med George Butler (1819-1890), en prest og lærd. Begge delte en kristne tro, en kulturell tilknytning til Italia, foruten også et sterk engasjement for liberale reformer. George Butler ga sin støtte og oppmuntring til sin hustru i hennes offentlige arbeid, og fikk betydelig hindringer i sin egen karriere grunnet sin hustrus omdømme. De hadde også sterke radikale sympatier, blant annet støtte til amerikanerne i den amerikanske borgerkrigen. De fikk fire barn sammen.
Sameland
Landskap, klima og naturressurser
Klimaet i Sameland er subarktisk, og vegetasjonen er derfor sparsom, bortsett fra i de mer skogrike traktene lengst mot sør. Den fjellrike vestkysten har betydelig mildere vintre og mer nedbør enn de store områdene i øst. Nord for polarsirkelen har Sápmi mørketid i vintersesongen og midnattssol om sommeren. Tradisjonelt deler samer året i åtte sesonger.
Sameland har rike naturressurser - med et dyreliv av rein, ulv og bjørn i tillegg til et rikt fiske i sjø og elver. Det er også påvist forekomster av verdifulle mineraler: jernmalm på svensk side, gull på finsk side, kobber på norsk side, og nikkel og apatitt på russisk side.
De siste tiårene har man fått en økende erkjennelse internasjonalt og nasjonalt av at tradisjonell samisk bruk av naturressurser kan gi eiendoms- og bruksrettigheter.
Erik Belbo
Erik Belbo (født 1846 i Snåsa, død 1928 i Snåsa) var gårdbruker, herredskasserer og ordfører i Snåsa i fire valgperioder 1876–1883. Han satt i kommunestyret fra 1876 til 1898, med unntak av én periode. Han var også med på å stifte Snåsa sparebank og var i 19 år styreformann der fra 1886 til 1906, og hadde andre verv i lokalsamfunnet.
Thomas Heath
Sir Thomas Little Heath (født 5. oktober 1861, død 16. mars 1940) var en britisk matematiker, historiker innen gresk matematikk, oversetter og klatrer. Han hadde sin utdannelse fra Clifton College.
Erik Belbo
Han var som ung elev ved Levanger borgerskole 1861–1863, og fikk sitt første offentlige verv da han i 1868 ble sekretær i fattigkommisjonen. Han var også medlem av forlikskommisjonen i 25 år, av skolestyret, fattigkommisjonen, amtsskattekommisjonen, amtets jernbanekommisjon, styremedlem i landbruksforeningen av 1894, med i det første styret for Snåsa dampskipssamlag, valgmann seks ganger, styremedlem i Snåsa handelsforening 1885–87, og herredskasserer i 8 år. Lokalhistorikeren Jørn Sandnes skriver at han må ha hatt en uvanlig arbeidskapasitet, var grundig, gjennomtenkt og at «det er tvilsomt om bygda noen gang har hatt en dyktigere ordfører og kommunepolitiker enn ham.»
Erik Belbo overtok gården Belbo nordre etter faren Mikkel Kolven i 1874 eller 1881 og overlot den til svigersønnen Gustav Jørstad i 1899. Ved folketellingene i 1900 og 1910 er han omtalt som kårmann/rentenist og som «kasserer og regnskapsfører ved sagbruk & høvleri». I 1901 er han listet som en av bygdas tre rikeste menn.
Thomas Heath
Heath oversatte arbeider av Euklid fra Alexandria, Apollonios fra Perge, Aristarchus fra Samos og Arkimedes fra Syracusa til engelsk.
Erik Belbo
Han var gift med Birgitte Bøkset, datter av lærer og ordfører Bård Larsen Bøgset. Erik Belbo var svigerfar til læreren og lokalhistorikeren Hans Skar. Han var også nabo og søskenbarn med Ole Eggen, som var den første kassereren i Snåsa sparebank og senere ble ordfører.
Thomas Heath
Det er gjennom Heaths oversettelser at en i moderne engelskspråklige og dermed andre moderne språk er blitt kjent med hva Arkimedes utrettet. Hans oversettelse av Arkimedes' Palimpsest har imidlertid gap i den løpende teksten som en i moderne tid håper å kunne fylle etter moderne videnskapelige metoder, metoder som ikke var tilgjengelige på Heaths tid.
Erik Belbo
Belbo var aktiv i partiet Venstre, men i hans tid i kommunepolitikken var det personvalg med én liste i Snåsa (forholdstallsvalg med flere lister ble først innført i 1910), så han representerte ikke Venstre i kommunestyret.
Han er kilden bak Sigurd Udbys artikkel «Hvor Snåsa og Jämtland møtes, litt om grensetrafikken i gamle dager» i Den norske turistforenings årbok 1930.
Thomas Heath
Da Heaths Works of Archimedes (Arkimedes' arbeider) ble publisert i 1897 var ikke Arkimedes' Palimpsest tidligere blitt studert i detalj. En forsto ikke betydningen før i 1906 da det ble nærmere undersøkt av den danske professoren Johan Ludvig Heiberg.
Eksterne lenker
Heaths tekster på internett:
Bundesliga 1998–1999
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
Sati
Sati kan vise til:
Epitel
Epitel er et vev som dekker de fleste flatene i og på kroppen, i tillegg til at det danner eksokrine og endokrine kjertler. Det er særegent ved at cellene er tett sammenknyttet ved hjelp av cellekontakter og at mellomcellesubstansen er nesten fraværende. Biologisk vev er en samling av sammenbundete celler som utfører en lignende funksjon internt i en organisme. Vitenskapen om vev er kjent som histologi, eller som i forbindelse med sykdom, histopatologi. De klassiske verktøyene for å studere vev er: voksblokk, vevprøve og det optiske mikroskopet, i den senere tid er det elektroniske mikroskopet mer brukt. Tekniske utviklinger har gitt oss muligheten til å finne ut mer om vev, immunofluorescens og frysesnitt har vært med på å utvikle kunnskapen om vev i de 2 siste århundrene.
Det er 4 hovedtyper av vev i kroppen til alle pattedyr, inkludert mennesket, og mindre multicellulære organismer, som for eksempel insekter. Disse hovedtypene av vev utgjør alle organers strukturer og innhold. De andre vevstypene utenom epitel er muskelvev, støttevev og nervevev.
Funksjoner
Epitelvev deles inn i to hovedtyper: overflateepitel og kjertelepitel. Overflateepitelets funksjoner er å beskytte kroppens vev og organer. Regulering av stoffer mellom omgivelsene og kroppens indre miljø. Spesialisert epitel vev i huden, øyne, ørene, nesen og tungen inneholder nerveender som registrerer omgivelsene (sanseepitel).
Kjertelepitelets funksjoner er å produsere, og utskille sekreter, hormoner og enzymer som utskilles fra cellene. Kjertlene blir dannet av kjertelepitel som bukter seg inn i underliggende vev.
I luftveiene er det flimmerepitel/ ciliert epitel som på overflaten mot lufta er dekket av små flimmerhår som har en bølgende bevegelse som flytter det tynne slimlaget utover slik at forurensninger blir fraktet ut av luftveiene.
Oppbygging
Epitelcellene ligger side ved side, og er fast sammenkoblet. Ved kroppens åpninger går hudepitelet direkte over i epitelet, og danner de indre kroppoverflatene, slimhinnene, fordøyelseskanalen, luftveiene, urinveiene og kjønnsveiene. Overflateepitel kler også de indre overflatene av hulrommene omkring lungene, hjertet og bukorganene. De kler også de indre overflatene i blod- og lymfeårene.
Klassifikasjon
Epitel er klassifisert etter form, laginndeling og enkelte andre spesielle egenskaper:
Kombinasjoner
Epitel klassifiseres som nevnt ut fra ulike kriterier. Epitel i kroppen benevnes ut fra kombinasjoner av disse kriteriene. Her følger en liste over disse kombinasjonene, med eksempler på hvor man kan finne de ulike typene.
Ordstilling
I språktypologi refererer ordstilling til den umarkerte rekkefølga til de sentrale setningsledda i et språk. Ordstillinga i et språk har tradisjonelt blitt definert ved den innbyrdes rekkefølga til subjekt, direkte objekt og finitt verb (verbal).
Galeries Lafayette
Les Galeries Lafayette Haussmann er en fransk stormagasinkjede. Stamhuset ligger på Boulevard Haussmann i Paris, og i tillegg har selskapet et magasin i Berlin.
Tyrkia under OL
Tyrkia deltok første gang i olympiske leker under Sommer-OL 1908 i London, og har siden deltatt i alle påfølgende sommerleker unntatt Sommer-OL 1920 i Antwerpen (da de ble utestengt på grunn av sin rolle under første verdenskrig), Sommer-OL 1932 i Los Angeles og Sommer-OL 1980 i Moskva. De deltok første gang i vinterlekene under Vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen, og har siden deltatt i alle påfølgende vinterleker unntatt Vinter-OL 1952 i Oslo, Vinter-OL 1972 i Sapporo og Vinter-OL 1980 i Lake Placid.
Ordstilling
Logisk sett er det seks ulike rekkefølger av subjekt, objekt og verbal: SOV, SVO, VSO, VOS, OSV og OVS. Språk klassifiseres ofte etter hvilken av disse rekkefølgene som er den «grunnleggende». Den grunnleggende ordstillinga kan være vanskelig å finne, men man tar utgangspunkt den umarkerte ordstillinga i pragmatisk nøytrale, deklarative hovedsetninger.
Galeries Lafayette
I 1893 åpna Théophile Bader og Alphonse Kahn Les Galeries Lafayette på hjørnet av Rue de la Chaussée d'Antin og Rue La Fayette. Magasinet hadde en ideell beliggenhet i nærheten av operaen, de store bulevardene og Gare Saint-Lazare. Ganske snart tiltrakk magasinet seg et kjøpekraftig publikum blant offentlig ansatte og storborgerskapet, og ble etter hvert et symbol på «La Belle Epoque».
Ordstilling
I de seinere åra har man imidlertid funnet ut ordstillinga i mange språk ikke avhenger av grammatiske funksjoner, men av andre ting, som bestemthet, animathet og graden av ny informasjon som nominalfrasen gir. Slike språk sies ofte å ha «fri ordstilling», selv om den slett ikke er fri. Man har også begynt å bruke andre betegnelser enn subjekt og objekt, ettersom mange språk har grammatiske funksjoner som ikke tilsvarer disse to.
Galeries Lafayette
I 1896 kjøpte eierne kvartalet på andre sida av Rue de la Chaussée d'Antin, mot Boulevard Haussmann, for å utvide virksomheten. Det nye magasinet sto ferdig i 1912. Det hadde fem etasjer med til sammen 96 avdelinger, en tesalong, et bibliotek og en frisørsalong. Den 33m høye kuppelen i bysantinsk-inspirert stil i smijern og farga glass er sentralt plassert, og gir lys til hele bygningen.
Mellom 1952 og 1956 fikk bygningen to nye etasjer, og de første heisene ble satt inn. I 1974 ble den store sentraltrappa tatt vekk. I 1969 ble et nytt magasin for menn åpna på andre sida av Rue de Mogador.
Galeries Lafayette er en viktig aktør i motebransjen. Ved åpninga av hver sesong stiller de lokaler til disposisjon for yngre og lovende moteskapere. Daniel Hechter, Pierre Cardin, Cacharel og Yves Saint-Laurent er navn som Galeries Lafayette har hjulpet fram.
Ordstilling
Moderne klassifisering
Det er flere problemer med Greenbergs opprinnelige klassifisering. For det første er det svært vanskelig å definere de grunnleggende setningsledda i mange språk. Greenberg gikk også ut fra at ordstillinga i alle språk avhenger av de syntaktiske funksjonene subjekt og objekt. Dessuten var språka han tok utgangspunkt i, svært få i antallet, og mange var genetisk beslekta med hverandre.
Galeries Lafayette
På grunn av magasinets unike evne til å trekke til seg et kjøpekraftig publikum gjennom over 100 år, kan det brukes som et barometer på internasjonal økonomi. I dag utgjør kineserne den største gruppa av utenlandske kunder, fulgt av amerikanere og japanere. I det siste har Galeries Lafayette ansatt mange mandarin- og kantonesisktalende medarbeidere, og skilting på kinesisk har begynt å komme opp.
Manteigas
Manteigas er en bykommune med 3430 innbyggere i det portugisiske distriktet Guarda.
Galeries Lafayette
Berlin
Galeries Lafayette åpnet sin Berlin-filial i 1996. Varehuset ligger i Friedrichstrasse ved hjørnet av Französische Strasse, i en bygning tegnet av den franske arkitekten Jean Nouvel. Det er den eneste filialen utenfor Frankrike.
Manteigas
Freguesier
Kommunen er delt inn i 4 freguesier (sogn):
Ordstilling
Moderne klassifisering
De to første problema kan forklares med eurosentrisme. Seinere forskning har vist at ordstillinga i mange ikke-indoeuropeiske språk slett ikke avhenger av grammatiske relasjoner, men av helt andre forhold. Det er med andre ord mange språk hvor en nominalfrases plassering i setninga ikke avhenger om den fungerer som subjekt eller objekt, men for eksempel av om den refererer til noe som er tidligere omtalt eller ikke, eller om den er bestemt eller ubestemt. Språk hvis ordstilling ikke avhenger av grammatiske relasjoner, kalles ofte for språk med «fri» eller «fleksibel» ordstilling.
Med særlig tanke på ergativspråk er det også problematisk å snakke om generelle subjekts- og objektsfunksjoner. Dixon (1979) og Comrie (1978) har derfor foreslått et forbedra system, med de følgende «semantisk-syntaktiske» rollene:
De seks logisk mulige ordstillingene er dermed de følgende:
Etter at man har studert et mye større antall språk enn det Greenberg gjorde, har man funnet ut at, i likhet med det han fant ut, APV/SV (tidligere kalt SOV) og AVP/SV (tidligere kalt SVO) er de to vanligste rekkefølgene. Japansk er et nesten prototypisk APV/SV-språk, mens norsk er et forholdsvis konsistent AVP/SV-språk (med V2-regelen som gjør at det avviker). Totalt utgjør APV/SV- og AVP/SV-språk omtrent 70 % av verdens språk. Den tredje vanligste rekkefølga er VAP/VS (tidligere kalt VSO). Den er godt representert blant annet i austronesiske språk og enkelte nilo-sahariske og semittiske språk. De tre vanligste typene, APV/SV, AVP/SV og VAP/VS, utgjør om lag 85 % av verdens språk. For de øvrige 15 % språka er det enten svært vanskelig eller umulig å bestemme den grunnleggende ordstillinga på grunnlag av grammatiske relasjoner. Det er derfor i realiteten ingen språk som uten videre kan klassifiseres som VPA/VS-, PAV/VS- eller PVA/SV-språk (eller VOS-, OSV- og OVS-språk). I alle språk hvis ordstilling kan defineres, kommer altså A (eller subjektet) før P (eller objektet) i pragmatisk nøytrale setninger. Dette kan umulig være en tilfeldighet, og mye forskning i dag går nettopp ut på å finne den kognitive forklaringa på dette.
Klassisistisk arkitektur
Klassisistisk arkitektur (og senere nyklassisisme) er retninger og perioder av klassisismen innen arkitektur som har brukt gresk og romersk arkitektur som inspirasjon. Vanligvis brukes betegnelsen helst om europeisk arkitektur fra ca. 1750 til ca. 1830. Sentrale arkitekter er Robert Adam, Giambattista Piranesi og Karl Friedrich Schinkel.
Bakgrunn og uttrykk
Klassisismen var delvis en forenkling av og reaksjon på barokken og rokokkoen, og var også inspirert av de første seriøse dokumentasjonene av klassisk gresk arkitektur, som ble publisert av flere tyske, franske og engelske historikere mellom 1752 og 1764, og av utgravingene i Pompeii i 1748. Overgangen mellom rokokkoen og den strengere klassisisme under Napoleon 1, empiren, kalles gjerne Louis-seize-stil.
Klassisismen kom tydeligst til uttrykk i England og Frankrike. Den fransk arkitekturteoretikeren Marc-Antoine Laugiers essay Essai sur l'architecture (1753, på engelsk 1755) reformulerte tanken om den primitive hytten, som allerede Vitruvius hadde formulert. Laugier ble talsmann for verdig enkelhet, hvor ornamentikk var uønsket, og søyle-imiterende pilastre ble forkastet. Søyler skulle enten ha en bærende funksjon, eller utelates.
En forenklet framstilling av arkitekturen på 1700-tallet kan være at den første halvdelen var dominert av barokken, og utfoldet seg i kirker og palasser, mens den siste halvdelen var preget av klassisimen, som særlig utfoldet seg i offentlige bygg for samfunnets oppgaver: parlament, bibliotek, hospitaler, fengsel, børs og museer.
Klassisime i Norden
Klassisismen kom tidlig til Norden, med billedhuggeren Jacques-Francois-Joseph Salys og arkitekten Nicolas-Henri Jardins oppdrag i Danmark. Saly laget rytterstatuen av Frederik V, mens Jardin laget de første, senere forandrede, utkastene til Marmorkirken. Jardin utførte imidlertid flere andre arbeider i København, og fikk flere elever. Den betydeligste danske arkitekt i perioden var C.F. Hansen (1756-1845), professor og direktør ved Kunstakademiet og elev av Jardin og Caspar Frederik Harsdorff. I sin tidlige karriere i Altona i Holstein tegnet han bl.a. landsteder for J. C. Godeffroy og hans bror P. Godeffroy (1789-92) og rådhuset i Neustadt, bygninger som ble forbilder for flere verk av den norske arkitekten Christian Heinrich Grosch. I København tegnet han bl.a. Vor Frue kirke (Domkirken) (1817-29), Christiansborg slottskirke (1813-1826) og Domhuset (1805-15).
I Norge ble det undervist i klassisistisk arkitektur ved Krigsskolen, som ble opprettet i 1750 og var den første norske institusjon for arkitektutdannelse. Blant norske eksempler på klassisistisk arkitektur er den eldste fløyen av Katedralskolen i Trondheim, som ble utført av C.F. Harsdorff, en elev av Jardin, og Stiftsgården i samme by. I Christiania praktiserte omkring 1800 den danskfødte Carl Frederik Ferdinand Stanley, som bl.a. innredet Oslo katedralskoles aula og bibliotek i Dronningens gate 15, som ble Stortingets første møtelokaler, senere flyttet til Norsk Folkemuseum. En samtidig danskfødt arkitekt som virket i Norge var Jørgen Gerhard Løser, arkitekt for ombyggingen av hovedbygningen på Jarlsberg i 1812 og kirken i Mandal (1817–21). Bergråd Christian Ancher Collett (1771–1833) var utdannet ved Bergseminaret på Kongsberg og var statens bygningssakkyndige rådgiver. Hans virke som arkitekt er lite dokumentert, men han var antagelig involvert i byggingen av hovedbygningen på Ulefos Jernverk i 1800 og har sannsynligvis tegnet sin egen bolig på gården Søndre Tåsen i Aker i 1818.
Palladianisme
Fra og med utgivelsen av Vitruvius Britannicus av Colen Campbell (1715 og flere senere bind, også etter Campbell) ble en egen, tidlig klassisistisk retning synliggjort og utviklet i England, inspirert av Andrea Palladios arbeider. Palladianismen vokste etter hvert sammen med klassisismen.