cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tom Høgli
Klubbkarriere
Høgli vokste opp på Evenskjer og spilte aldersbestemt fotball for Skånland og Omegn Idrettsforening (SOIF). I 2002 gikk han til Bodø/Glimt der han spilte frem til overgangen til Tromsø i mars 2007. Tom Høgli skrev under en 4 1/2-årskontrakt med Tromsø IL i mars 2007. Under sitt første år i Tromsø IL var han ment som en erstatning på midtbanen for Patrice Bernier, men tok plassen som høyreback. Høgli ble kåret til «Årets Isbjørn» av klubbens trofaste supportere, som også har videreført kallenavnet «super-Tom» som han fikk tildelt av supporterklubben til Bodø/Glimt. Lenge ble Høgli linket til andre klubber, men 12. desember 2009 signerte han enda en kontrakt med Tromsø som holder han i klubben ut 2013. Den nye kontrakten innebar et betydelig lønnshopp.
Henrik Syse
Andre engasjement
Syse er medlem av Høyre, og han var leder av Oslo Unge Høyre 1988–1989 og redaktør for tidsskriftet Tidens Tegn 1998–2000. Han har skrevet flere artikler i tidsskriftet Minerva. Syse er også aktiv i kirkelige sammenhenger, blant annet som søndagsskolelærer, foredragsholder og skribent. Han arbeider p.t. (2016) deltid som foredrags- og kursholder og holder foredrag om bl.a. yrkesetikk, samfunnsansvar, politikk, filosofi og tro.
Syse ble i 2007 plukket ut som Young Global Leader av World Economic Forum i Davos.
Han har også vært andaktsholder på NRK P1 siden 2010, der han av og til fletter filosofiske og samfunnsmessige spørsmål inn i sine ord for dagen. Dette gjør han uten å forlate det forkynnende aspektet i morgenandakten. Han er også jevnlig gjest i Herreavdelingens platesjappe i NRK P1, der han snakker om The Beatles.
Tom Høgli
Landslagskarriere
Høgli debuterte for det 20. august 2008 i en privatlandskamp mot. Våren 2009 ble han av Egil «Drillo» Olsen tatt ut til kampene mot. Høgli spilte en positiv kamp i EM-kvalifiseringskampen borte mot i juni 2011, hvor landslagstrener Egil Olsen etter kampen karakteriserte han som en av Europas beste høyrebacker som følge av sin tette mannsoppdekning av Cristiano Ronaldo.
Henrik Syse
Andre engasjement
I april 2020 ble det gjort kjent at Syse har, over en periode på 11 år, mottatt totalt 1 500 000 NOK for å sitte i styret til Nicolai Tangens selskaper, registrert i Caymanøyene. Skipsrederen Herbjørn Hansson, som har erfaring fra Tangens bransje, kom med en uttalelse i Dagens Næringsliv hvor han mente dette var dårlig betalt.
Tom Høgli
Landslagskarriere
Tom Høgli spilte for øvrig også for samelandslaget under verdensmesterskapet i fotball for etniske minoriteter i 2006.
Christian Poulsen
Christian Bjørnshøj Poulsen (født 28. februar 1980 i Asnæs) er en dansk fotballspiller, som spiller for den danske klubben FC København. Han har spilt over 90 A-landskamper for Danmarks landslag og scoret seks mål (per juni 2012). Han ble kåret til Årets Fotballspiller i Danmark i 2005 og 2006 og den første som har klart det 2 år på rad siden den kåringen startet i 1961.
7. serierunde i Tippeligaen 2011
7. serierunde i Tippeligaen 2011 ble spilt på Fotballens nasjonaldag, mandag 16. mai. Syv kamper ble spilt klokken 18:00 og runden ble avsluttet med hovedkampen mellom Fredrikstad og Vålerenga på Fredrikstad Stadion klokken 20:00.
Store Kvalfjord
Store Kvalfjord (eller bare Kvalfjord) er ei bygd nordøst på Stjernøya, ytterst i Altafjorden, i Alta kommune i Finnmark. I tillegg til Store Kvalfjord omfatter bygda også de mindre stedene Bia, Nordmannsnes og Pollen, som samlet har all fastboende befolkning i grunnkretsen Stjernøy, som hadde 60 innbyggere per 1. januar 2017. Fiske og fiskeoppdrett er grunnpilaren for bosettingen. I Store Kvalfjord finnes også butikk, post, skyssbåt, og skole.
Fernando
Fernando er en spansk og portugisisk form av mannsnavnet Ferdinand, som har opprinnelse i farði, «reise», og nanð, «modig».
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Skjold (Bergen)
Skjold er et boligområde i Fana bydel i Bergen, som ligger mellom Hop, Nesttun, Øvsttun, Smørås, Rådal og Nordås. Skjold strekker seg også nedover til Skjoldabukta ved Nordåsvannet. Området har mest villabebyggelse, og omfattes av grunnkretsene Skjold og Skjoldhøgda med til sammen 5 476 innbyggere 1. januar 2014 og et samlet areal på 2,79 km², hvorav 0,08 km² er ferskvann.
På Skjold ligger Fana politistasjon, Skjold kirke, Skjold skole og Steinerskolen på Skjold.
Samferdsel
Bybanen i Bergen har holdeplass på Skjold.
Fanaveien er hovedveien gjennom området. Mange av veiene har dyrenavn og norrøne gudenavn.
Holter Idrettsforening
Holter Idrettsforening (Holter IF) (stiftet 3. juni 1918) er et idrettslag fra Holter i Nannestad. Holter IF eier og driver kommunens første idrettshall (HIF-hallen). Av idrettsgrener tilbys fotball, håndball og allidrett (idrettsskole).
Historikk
Klubben ble stiftet 3. juni 1918, og slo seg sammen med Holter Arbeideridrettslag i 1941.
Klubben har siden 1960-tallet drevet skihytte på Bekkestua, og i 1971 ble en ny hytte bygget på dugnad. Den gamle hytta brukes nå som utleiehytte for DNT Oslo og Omegn.
I 1991 ble HIF-hallen (Holterhallen) bygget på dugnad.
Samfunnsengasjement
Holter idrettsforening har lange tradisjoner med å arrangere en familiedag for hele bygda - Holterdagen. Holterdagen inneholder vennskapsturnering i håndball og fotball, markedsplass og bredt sammensatt underholdning. Holterdagen arrangeres årlig i august.
Fotball
Etter noen år uten tilbud om 11'er fotball, startet idrettsforeningen opp igjen ett A-lag i fotball i 2013 - da i 9. divisjon. Holter IF ble kretsmestere i 2013 og rykket opp i 8. divisjon.
Klubbens drakter består av grønn- og hvit overdel, samt hvite bukser.
Notre-Dame
Notre-Dame de Paris, eller bare Notre-Dame, er en gotisk katedral på øya Île de la Cité i Seinen, midt i Paris, i byens 4. arrondissement. Den er hovedsetet for det romersk-katolske Paris erkebispedømme.
Den er også blant Europas mest kjente turistattraksjoner. Den er oppført på UNESCOs verdensarvliste i enheten Seines bredder i Paris.
Kirken ble besluttet bygd i 1159–60 av biskop de Sully av Paris, og grunnsteinen ble nedlagt i 1163. Kirken er bygd som en basilika med fem skip, tverrskip og kor med utvendige kapeller og gravmæler. I vest er det to 69 meter høye tårn og en fasade rikt dekorert med skulpturer og relieffer. Over Dommedagsportalen er et av kirkens rosevinduer med glassmalerier fra 1200-tallet. Kirken ble restaurert 1845–1864, med oppfølgende arbeider i flere perioder. Under nye restaureringsarbeider ble kirken 15. april 2019 rammet av en brann som oppstod i taket, og selv om mye av kirken ble berget fra flammenes rov er den nå sterkt brannskadet.
Forgjengerbyggverk
Den gotiske middelalderkatedralen erstattet et forgjengerbyggverk som oppstod under den frankiske kong Childebert I (konge fra 511 til 558) rundt 540/550, en kirke som så ble katedral, kjent som Cathédrale St. Etienne (Stefansdomen). Den katedralen lå 40 meter vest for dagens Notre-Dame, var bredere og lavere og omtrent halvparten så stor. For sin tid var den svært stor, bestod av skip og fire sideskip separert av marmorsøyler, og dekorert med mosaikker.
Stedet er, etter Panthéon og et begravelseskapell omtalt av Gregor av Tours i den daværende nekropol Saint-Marcel, ett av de eldste av de kjente kristelige bønne- og kultsteder innenfor det som i dag er Paris' bygrenser.
Det antas at Cathedrale St.-Etienne ble oppført et sted der det i førkristen tid kan ha vært et gallo-romersk tempel dedisert til den romerske guddom Jupiter - en indikasjon et funn i 1710 av den såkalte pilier des nautes - en stele som knytter an til Jupiter.
Den gotiske kirken: Bakgrunn
Notre-Dame var en av de første gotiske katedralene. Skulpturene og glassmaleriene viser naturalismens innflytelse, noe som gir dem et annet preg enn den tidligere romanske arkitekturen. Notre-Dame var en av de første bygninger i verden som fikk strebebuer.
Fra først av var det ikke tanken at bygningen skulle ha strebebuer rundt koret og skipet, men etter man var kommet i gang med byggingen og de tynne veggene (en gotisk innovasjon) vokste seg høyere, begynte det å oppstå belastningssprekker når veggene buktet utover. Strebebuene ble lagt til for å forhindre ytterligere skader. I mange år så man ned på strebebuene, ettersom det etter sigende så ut som stillasene var blitt gjenglemt slik at katedralen fikk et ufullbyrdet utseende.
Den gotiske kirken: Bygging
I 1160 lot biskop Maurice de Sully den daværende Pariskatedralen rive. Den var etter hans skjønn uverdig sitt oppdrag. Ifølge en legende fikk de Sully en visjon av en herlig ny katedral og skisserte den i jorden foran den gamle katedralen. For å kunne oppføre den nye katedralen måtte også mange hus rives og en ny vei bygges for å kunne føre frem byggematerialet.
Det råder forskjellige meninger om hvem som la ned grunnsteinen, biskop de Sully eller pave Alexander III. Under oppføringen arbeidet flere arkitekter med byggingen, noe de forskjellige stilene og høydene på tårnene vitner om. Disse ble ferdige i 1245, og katedralen var ferdig omkring 1345.
Første byggefase: I 1163, i Ludvig VIIs regjeringstid, ble byggearbeidet påbegynt. Det dreide seg da om koret og to koromganger, under biskop Maurice de Sully og kong Ludvig VII. Koret stod ferdig og ble innviet i 1182.
Andre byggefase: Frem til året 1190 bygde man den midtre tredel av kirkeskipet, bestående av kryss med tverrskip, de tre foranliggende travéer av hovedskipet og to travéer for de begge sørlige og nordlige sideskipene. Skipet fikk i denne fasen ingen riktig avslutning mot vest.
Tredje byggefase, fra 1190 til 1225, var da man bygde de nedre delene av vestfronten og den fremre tredel av kirkeskipet, bestående av hovedskipets fremre travé med alle de fire sideskipenes nedre etasjer. De første atten årene gikk med til fundamenteringen. Fra 1208 bygde man første etasjehøyde av vestfronten med de tre store portalene, og utsmykket dem. Fra 1218 ble de første to travéer i kirkeskipet til oppe i høydene, slik at de sikret vestfasadens stabilitet. Fra 1220 til 1225 tilkom nivået med vinduet med den vestlige vindusrosetten. Dervet var kirkeskipet bygd i hele sin lengde.
Den gotiske kirken: Moderniseringer og utvidelser frem til midten av 1300-tallet
Etterhvert var man blitt misfornøyd med at de tidligst bygde deler, som tverrskipets fasade, var i romansk stil, og dermed stod i kontrast til vestfrontens moderne gotiske fasade. Derfor ble tverrskipet tildels tatt ned, og under ledelse av Jean de Chelles (fra 1250 og fremover) forlenget mot nord og deretter mot sør. Han skapte en ny, gotisk nordfasade til tverrskipet.
Sørfasaden var det så hans etterfølger Pierre de Montreuil som tok seg av - han var også med på utformingen av Sainte-Chapelle. Etterpå begynte han å erstatte korets romanske strebepillarer med gotiske.
Den neste byggmesteren, Pierre de Chelles, innrettet lektoriet, og i 1296 begynte han med byggingen av en dobbelt koromgang med en krans av kapeller.
Jean Ravy var byggmester fra 1318 til 1344. Han fullførte de iste sidekapellene i koromgangen og bygde korets mest elegante strebepillarer. I det indre av koret begynte han med utformingen av korskrankene. Hans nevø Jean le Bouteiller ledet arbeidene fra 1344 til 1363.
Detaljer fra kirkens og landets historie
Heraclius av Jerusalem oppfordret til et nytt korstog i 1185 fra de fremdeles uferdige katedral.
I 1239 ble i en kortere tid Kristi tornekrone, anskaffet av kong Ludvig IX av Frankrike fra Konstantinopel, oppbevart i kirken, men da Sainte-Chapelle stod ferdig, ble den flyttet dit. I moderne tid ble den ført tilbake til Notre-Dame. I 1302 var det hit at det for første gang ble innkalt til stenderforsamling, av kong Filip IV av Frankrike.
Skjønt de franske konger tradisjonelt ble kronet i katedralen Notre-Dame de Reims, lot den ti år gamle engelske kongen Henrik VI seg krone til konge av Frankrike i Notre-Dame de Paris under hundreårskrigen i 1431.
I 1455 åpnet revisjonsprosessen om Jean d'Arcs sak her, drøyt 20 år etter at hun var blitt henrettet etter en rettsprosess manipulert av engelske interesser. Er teologpanel analyserte vitnemål fra 115 vitner, kjennelsen var at Jean d'Arc heller var en martyr, og at den avdøde hovedaktør i den tidligere prosessen, biskop Pierre Cauchon, hadde forbrutt seg ved å ha domfelt en uskyldig kvinne.
I 1548 skadet hugenotter noen av Notre-Dames statuer, idet de betraktet dem som avguderi.
I 1558 ble den senere kong Frans II viet i kirken til den unge Maria Stuart. I 1572 giftet den blivende konge Henrik IV og Margarete av Valois seg her. Utvekslingen av det ekteskapelige samtykke med vielse og velsignelse fant sted under portalen, siden den protestantiske brudgommen ikke ville sette sine ben i den katolske katedralen.
Den 20. oktober 1622 ble Paris opphøyet fra bispedømme til metropolitanerkebispedømme. Den første erkebiskopen var Jean-François de Gondi (1622–1654).
I opplysningstidens tidsalder ble i 1728 de fargerike glassmaleriene erstattet med gjennomsiktige hvite glassvinduer, og veggene ble overmalt med hvitt. I de følgende årtier ble flesteparten av figurene på tårnene fjernet. En kolossal statue av den hellige Kristoffer, som stod inntil en søyle nær ved kirkens vestre inngang og som stammet fra 1413, ble ødelagt i 1786. Spiret, som var blitt skadet under en kraftig storm, ble fjernet i annen del av 1700-tallet. I 1793 stormet forkjempere for den franske revolusjon det katolske gudshuset. De ødela interiøret, og metallgjenstandene ble nedsmeltet i Hôtel des Monnaies. I motsetning til mange franske klostre ble ikke kirken revet ned som det symbol på kristen tro den var. Den ble imidlertid omgjort til tempel for kulten til «det høyeste vesen» (culte de l’Être suprême), det vil si «fornuften». I hele landet ble den gamle religionen forsøkt erstattet med hyllesten til en allegorisk «Fornuftens gudinne». Ved de første høytidelighetene for denne statskulten fremstilte en provokativt kledd Sophie Momoro, hustru til en av kultens utviklere, hébertisten Antoine-François Momoro, gudinnen i Notre-Dame.
Under revolusjonen ble hodene hogd av de 28 statuene av bibelske konger. Hærverket fant sted fordi de revolusjonære trodde det dreide seg om statuer av franske konger. Mange av hodene ble funnet under en utgravning i nærheten i 1977 og er nå utstilte på Musée de Cluny. Frihetsgudinnen erstattet Jomfru Maria på flere altere. Katedralens største klokker ble spart for å bli nedsmeltet. Alle de andre større statuene på fasaden, med unntak av statuen av Jomfru Maria ved klausurportalen, ble ødelagt. Senere ble kirken lager for mat og vin og til diverse andre ikke-religiøse formål. Ved undertegnelsen av konkordatet av 1801 tillot Napoléon Bonaparte liturgisk katolsk bruk av katedralen; den ble så igjen katolsk gudstjenestested i 1802. Napoleon og hans hustru Joséphine, med pave Pius VII som offisierende, ble kronet til keiser og keiserinne av Frankrike der den 2. desember 1804.
Katedralen var også stedet for Napoleons ekteskap med Marie-Louise av Østerrike i 1810. Her ble senere Henri, greven av Chambord, døpt i 1821, og senere er en rekke franske presidenter av den tredje franske republikk blitt begravet herfra.
Tidlig på 1800-tallet hadde katedralen vesentlige oppussings- og restaureringsbehov. Victor Hugos bok Ringeren i Notre-Dame (1831), med katedralen som sin handlingsarena (på fransk heter boken Notre-Dame de Paris), bidro til at restaureringskampanjen som endte med en beslutning (1844) om å sett i gang, fikk stor folkelig oppslutning. Kirken ble restaurert i 1845–1864 under ledelse av Eugène Viollet-le-Duc. Blant annet fikk kirken et nytt sakristi, det spiret som var blitt nedmontert ble erstattet med det nytt som raget opp til 93 meters høyde, og flere av de religiøse kunstverk som var blitt ødelagt under den franske revolusjonen ble gjenskapt.
I 1853 ble Napoleon III og Eugénie de Montijo ekteviet i kirken.
I 1931 skjøt Antonieta Rivas Mercado seg ved alteret med en pistol som tilhørte elskeren Jose Vasconcelos. Hun døde på stedet.
Den 26. august 1944 ble det sunget et magnificat for frigjøringen av Paris, i nærvær av general de Gaulle og general Leclerc. Den 9. mai ble det feiret med tedeum her i anledning av andre verdenskrigs slutt i Europa. Liturgien ble feiret av kardinal Suhard og til stede var blant annet regjeringsmedlemmer og ambassadørene fra USA, Sovjetunionen og Storbritannia. Fra det store orgelet tonet melodien til la Marseillaise.
I 1963 ble det på initiativ av kulturminister André Malraux og for å markere kirkens 800-årsjubileum, foretatt en rensing av kirkens fasader med fjerning av århundres lag av sot og skitt, slik at den kunne fremstå i sine opprinnelige lyse farger.
Svært omfattende restaurerings- og vedlikeholdsarbeider - særlig med ytterligere rensing og rengjøring - tok til i 1991 og pågikk til 2000.
I 2013 begikk den franske forfatteren Dominique Venner offentlig selvmord med pistol i kirken, mens 1,500 kirkebesøkende var til stede, som en protest mot innføringen av likekjønnet ekteskap.
I 2015 ble den store messen for ofrene for terrorangrepene i byen den 13. november feiret her.
I september 2016 ble en terrorbombing av katedralen forhindret: En bil full av eksplosiver ble funnet plassert rett ved siden av katedralen. I februar 2017 arresterte politiet fire personer i Montpellier, blant dem en 16-årig jente og en 20-årig mann som fra før var i søkelyset for bånd til ekstremistiske islamske grupper, og anklaget dem for å planlegge en reise til Paris for å angripe katedralen. I juni 2017 ble besøkende holdt midlertidig innesperret i kirken for sin egen sikkerhets skyld, idet en mann med hammer hadde angrepet politi utenfor.
Blant klenodiene i kirken er relikvariet med Kristi tornekrone, bragt dit fra kirken Saint-Chapelle.
Fasaden og tårnene
Den vestre fasaden ble bågeynt på 1200-tallet. Nordtårnet ble ferdig i 1240 og det sørlige i 1250. Fasaden er 43 meter bred og med tårnene 63 meter høy. Tårnene var de høyeste strukturer i Paris inntil Eiffeltårnet stod ferdig i 1889. Sentralt plassert er et av katedralens rosevinduer. Under den er hovedportalen med to noe mindre portaler på hver side som alle er ornamenterte.
På fasaden er det flere statuer. På en balustrade står tjueåtte statuer som representerer 28 generasjoner av konger i Juda. Ved rosevinduet er det en statue av Jomfru Maria og Jesusbarnet.
Spiret
Den opprinnelige kirkespiret ble bygd omkring år 1250 og var da et klokketårn med fem klokker. Det ble nedmontert i perioden 1786 til 1792. Et nytt spir ble oppført under restaureringen på 1800-tallet. Ved spiret ble det plassert statuer av de tolv apostler og de fire evangelister.
Værhanen på toppen inneholdt tre relikvier: Et lite fragment av tornekronen i kirkns skattkammer, og relikvier av de parisiske vernehelgener Saint-Denis og Saint-Genevieve. De ble anbragt der i 1935 av erkebiskop Jean Verdier.
Rosevinduer
I katedralen er det tre store rosevinduer med avbildninger fra Det nye testamente. De sørlige og nordlige måler 12,90 meter i diameter. De ble opprinnelig skapt på midten av 1200-tallet og har senere gjennomgått flere restaureringer. Rosevinduet på fasaden i vest er det eldste. Det ble til i 1225 og er 9,60 meter i diameter.
Orgler og organister
Orgelmusikk turde det ha vært i katedralen også før den gotiske katedral ble reist, sannsynligvis fra før år 1100. De første konkrete omtaler av et orgels eksistens er fra 1357, og dette var antagelig bygget midt på 1200-tallet.
Den moderne kirken har to orgeler. Det større av dem som kjernestykke et Cavaillé-Coll-orgel fra 1868 (med bruk av et eldre pipeverk fra 1600- til 1800-tallet) og mellom 1904 og 2014 flere ganger omfattende ombygd til det hadde dagens 115 registre på fem manualer og pedal. Det tomanuals kororgel ble bygget i 1969, ombygd og utvidet mellom 1970 og 2005, og har 30 registre.
Notre-Dame hadde i 2019 tre titularorganister: Vincent Dubois, Olivier Latry og Philippe Lefebvre. Katedralens organister frem til 1990 var:
Brann i 2019
I 2019 fikk Notre-Dame omfattende skader etter en større brann mandag tidlig i den stille uke. Brannen brøt ut på taket, Notre-Dames spir tok tidlig fyr. Det kollapset sammen med større deler av taket. Brannen spredte seg også til ett av de to tårnene. Brannen brøt ut 15. april 2019. Katedralen var på tidspunktet for brannen under restaurering. 500 brannfolk jobbet hele natten med å slukke brannen, og om formiddagen 16. april ble brannen erklært for slukket. Frankrikes president, Emmanuel Macron, har erklært at Notre-Dame skal gjenoppbygges. For å bidra til kostnadene ble det etablert et fond som i løpet av to dager hadde fått donasjoner på over en milliard euro (9,6 milliarder norske kroner ved valutakurs per 18.04.2019 10:20). Donasjoner til fondet har kommet fra en rekke forskjellige selskaper, organisasjoner og personer.
Ingen omkom på grunn av brannen, som brøt ut mens det fant sted en messe nede i kirkrommet, men en brannkonstabel og to politifolk ble lettere skadet i slukningsarbeidet.
Mange artefakter ble reddet, heriblant Jesu tornekrone, før ilden spredte seg til andre deler av katedralen. Det var en kapellan for brannfolkene, fader Jean-Marc Fournier, som skyndte seg inn i kirken mens taket brant og fikk den ut i sikkerhet. Incendie à Notre-Dame : témoignage de l´aumônier des pompiers de Paris Video der presten beskriver redningen av tornekronen. Engelsk oversettelse:
Vatikanet tilbød faglig ekspertise fra Vatikanmuseet som har stor erfaring med rekonstrusjoner.
De messer som det vanligvis skal feires i et bispedømmes katedral måtte selvfølgelig legges til andre steder; oljevigselsmessen den 17. april var den første: Den ble feiret i kirken Saint-Sulpice, som bare noen uker også var blitt beskadiget av en brann (påsatt),  men som atter var i en slik stand at gudstjenester feires som vanlig.
Populærkultur
Notre-Dame danner bakteppe for Victor Hugos roman (og senere Disney-filmen) Ringeren i Notre Dame som handler om den pukkelryggede og vanskapte ringeren Quasimodo.
2. juli
Navnedag
Kjartan, Kjellfrid.
Fødsler
Se flere som er født 2. juli i Kategori:Fødsler 2. juli.
Dødsfall
Se flere som døde 2. juli i Kategori:Dødsfall 2. juli.
Ecuador under Sommer-OL 1972
Ecuador under Sommer-OL 1972. Tre mannlige sportsutøvere fra Ecuador deltok i tre sporter, boksing, friidrett og svømming under Sommer-OL 1972 i München. Det var tredje gangen Ecuador deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer. Abdalá Bucaram var Ecuadors flaggbærer under åpningsseremonien.
Sædalen
Sædalen er en liten dal og boligområde på østsiden av Nattlandsfjellet mellom Nattland og Helldalsåsen i Fana bydel i Bergen. Området var tidligere sterkt preget av utmark og gårdsbruk, men i senere år har dalen vært gjenstand for omfattende boligutbygging. Sædalen skole med tilhørende idrettsanlegg åpnet i august 2010.
Området omfattes av grunnkretsene Sædalen, Vestre Sædalen med til sammen 2 446 innbyggere per 2019, og et samlet areal på 2,78 km², hvorav 0,10 km² er ferskvann. I tillegg hører deler av tettbebyggelsen i grunnkretsen Brattland til Sædalsområdet. Sædalen valgkrets hadde ved valget i 2021 hele 4 649 stemmeberettigede. Hovedveien gjennom Sædalen er Nye Sædalsveien, som går fra Nattlandsveien i vest til Sandalsringen ved Midtun i sørøst. Sædalen idrettslag er dalens lokale idrettslag med over 1 300 medlemmer.
Pha̍k-oa-chhi
Pha̍k-oa-chhi (kinesisk: 白話字) er et latinsk alfabetsystem benyttet for romanisering av nanchangdialekten av det kinesiske språket gan. Pha̍k-oa-chhi bygger på Pe̍h-ōe-jī, det fremherskende romaniseringssystemet for minnan, og har også likhetstrekk med Pha̍k-fa-sṳ for hakka og Bàng-uâ-cê for mindong. Motsvarigheten for teochew heter Pêh-uē-jī.
Enariini
Enariini er en gruppe av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utbredelse
Denne gruppen er endemisk for Madagaskar og Komorene, der den har gjennomgått en stor adaptiv radiasjon.
Fylkesvei 561
Fylkesvei 561 går mellom Hovden og Beinastaden i Øygarden. Veiens lengde er 36,2 km.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
2019 ble den tidligere fylkesvei 231 (Hordaland) del av veien.
Folke Sandström
Folke Sandström (født 27. september 1892, død 18. august 1962) var en svensk rytter som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Sandström vant en olympisk bronsemedalje under OL 1936 i Berlin. Han var med på det svenske laget som kom på tredjeplass i dressurkonkurransen bak Tyskland og Frankrike. Laget besto av Gregor Adlercreutz på hesten «Teresina», Sven Colliander på «Kål XX» og Sandström på «Pergola». I den individuelle dressurkonkurransen kom Sandström og «Pergola» på femtendeplass.
DS «Erich Lindøe»
DS «Erich Lindøe» ble bygget av Stavanger Støberi & Dok som byggenummer 66. Hun ble levert til reder P. Lindøe i juni 1912 og oppkalt etter hans far Erich Lindøe som også var skipsreder. Seilte for samme reder frem til krigsforlis 1. desember 1916
Krigsforlis
DS «Erich Lindøe» var lastet med kull på reise fra Glasgow til Gibraltar. 1. desember 1916 ble hun stanset av den tyske ubåten UB-37 i Det Keltiske hav (N47.45 W07.48). Hun ble deretter sprengt. Hele mannskapet overlevde senkingen.
Shaun Maloney
Shaun Richard Maloney  (født 24. januar 1983) er en skotsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er manager for den engelske klubben.
Han debuterte for i 2001. Sesongen 2007-2008 spilte han for.
Han debuterte på da han kom inn som innbytter i en kamp mot  på Hampden Park  den 8. oktober 2005.
Tannu Tuva
Den tuvinske folkerepublikk (vanligvis bare kalt Tannu Tuva) var en sovjetisk satellittstat i Sentral-Asia. Staten ble opprettet i 1921, og gikk inn i Sovjetunionen i 1944.
Tannu Tuva erklærte sin uavhengighet fra Det russiske keiserriket i kaoset som fulgte av Den russiske revolusjonen. I 1926 ble landet anerkjent av Sovjetunionen og Mongolia. Dette var de to eneste landene som ankerkjente Tannu Tuva.
Etter det tyske angrepet på Sovjetunionen gikk Tannu Tuva inn på alliert side i krigen. Høsten 1944 søkte landet opptak i Sovjetunionen, noe som formelt ble godkjent av Det øverste sovjet 1. november samme år. Området utgjør i dag den russiske delrepublikken Tuva.
Dagfinn Sundsbø
Han vokste opp på gården Ersrud i Fet i Akershus. Han er yngre bror av Svein Sundsbø.
Sundsbø har handelsskole- og høgskoleutdannelse, og hadde administrative stillinger i Senterungdommen og Senterpartiet fra 1969 til 1976, og i Norges Bondelag fra 1980 til 2001. Fra 2001 til 2005 var han generalsekretær i Senterpartiet.
Sundsbø var medlem av Fet kommunestyre fra 1988 til 1991 og Akershus fylkesting fra 1992 til 2005.
Han møtte fast som vararepresentant til Stortinget fra Akershus fra 2005 til 2008, så lenge Åslaug Haga satt i Stoltenberg-regjeringen. Sundsbø var statssekretær for helse- og omsorgsminister Bjarne Håkon Hanssen fra 2008 til 2009 og for statsminister Jens Stoltenberg fra 2009 til 2012. Sundsbø var samtidig fylkesleder i Akershus senterparti fra 2008 til 2012.
Fra 2019 er han medlem av Lillestrøm kommunestyre og Viken fylkesting.
El Salvador under Sommer-OL 1972
El Salvador under Sommer-OL 1972. Elleve mannlige sportsutøvere fra El Salvador deltok i to sporter, skyting og svømming under Sommer-OL 1972 i München. Det var andre gangen som El Salvador deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer
Revolusjon
Revolusjon (fra fransk révolution via senlatin revolutio, «omveltning») er et begrep som brukes om en grunnleggende endringsprosess som foregår i løpet av et meget kort tidsrom. Uttrykket brukes særlig om politiske, sosiale eller økonomiske omveltninger. Ordet brukes i mange sammenhenger, men knyttes ofte til opprør som fører til regimeskifte og grunnleggende endringer i samfunnsstrukturen. Tilhengere av revolusjoner omtales gjerne som revolusjonære (fra fransk révolutionnaire).
Revolusjoner har skjedd gjennom menneskets historie og varierer mye når det gjelder metoder, suksess eller fiasko, varighet og motiverende ideologi. Resultatene innbefatter store endringer i kultur, økonomi og sosiopolitiske institusjoner, vanligvis som reaksjon på det som er oppfattet som overveldende autokrati eller plutokrati.
En revolusjon kan kun gjennomføres med stor folkelig forankring. Det er sagt at hva som avgjør en revolusjon er hvilken vei soldatene retter geværløpene. Dette i motsetning til et statskupp eller et væpnet opprør. En revolusjon behøver ikke å medføre en total utskifting av de eksisterende politiske institusjoner eller byråkrati, eksempelvis styrte det samme byråkrati i Russland først i tsarens navn, dernest i mensjevikenes navn og til slutt i bolsjevikene navn.
Kjente revolusjoner de siste århundrene er blant annet opprettelsen av staten USA gjennom den amerikanske revolusjonskrigen (1775–1783), den franske revolusjonen (1789–1799), den haitiske revolusjon (1791–1804), de spansk-amerikanske uavhengighetskrigene (1808– 1826), de europeiske revolusjonene i 1848, den russiske revolusjonen i 1917, den kinesiske revolusjonen på 1940-tallet, den cubanske revolusjonen i 1959, den iranske revolusjonen i 1979 og de østeuropeiske revolusjonene i 1989 med Berlinmurens fall og Sovjetunionens sammenbrudd.
Ofte omtales dyptgående endringer i tankesett som en revolusjon, men dette er ofte mer å kalle et paradigmeskifte. Betegnelser som revolusjonært eller revolusjonerende er i overført betydning det som representerer noe helt nytt, en gjennomgripende endring eller lignende.
Etymologi
Ordet «revolusjon» er kjent på fransk fra 1200-tallet, og på engelsk på slutten av 1300-tallet, og da i en helt annen betydning enn i dag, men som den roterende bevegelsen til himmellegemer i en bane eller akse. Revolusjon i betydningen å representere brå endring i en sosial orden er bevitnet fra minst 1450. Politisk bruk av begrepet i England hadde blitt godt etablert i 1688 i beskrivelsen av erstatningen av den katolske kong Jakob II av England ble erstattet av protestantiske Vilhelm av Oranien i den omveltningen som ble kalt for Glorious Revolution, «Den ærerike revolusjon», ærerik ved at den var ikke blodig.
Former for revolusjon
Akademiske debatter om hva som gjør og ikke utgjør en revolusjon hviler på flere spørsmål. Tidlige studier av revolusjoner analyserte først og fremst hendelser i europeisk historie fra et psykologisk perspektiv, men mer moderne undersøkelser omfatter globale hendelser og innbefatter perspektiver fra flere samfunnsvitenskaper, blant dem også sosiologi og statsvitenskap. Flere generasjoner av vitenskapelig tankegang om revolusjoner har generert mange konkurrerende teorier og bidratt mye til den nåværende forståelsen av dette komplekse fenomenet. Det er mange forskjellige typologier for revolusjoner innen samfunnsvitenskap og litteratur.
Den franske politiske filosofen Alexis de Tocqueville (1805–1859) skilte mellom:
En av flere forskjellige marxistiske typologier, deler revolusjoner inn i:
Den amerikanske sosiologen og politiske forskeren Charles Tilly (1929–2008) skilte mellom;
Disse kategoriene utelukker ikke hverandre; den russiske revolusjonen i 1917 begynte med en urbane revolusjon for å avsette tsar Nikolaj II, etterfulgt av rural revolusjon, deretter av bolsjevikkuppet i november. Katz kryssklassifiserte også revolusjoner som følger;
En ytterligere dimensjon ved typologi til Katz er at revolusjoner enten er imot (antimonarkiet, antidiktatoriske, antikommunistiske, antidemokratiske) eller for (profascisme, kommunisme, nasjonalisme etc.). I sistnevnte tilfeller er det ofte nødvendig med en overgangsperiode for å ta stilling til retningen.
Andre typer revolusjoner, skapt for andre typologier, er de sosiale revolusjonene; proletariske eller kommunistiske revolusjoner (inspirert av marxismens ideer som tar sikte på å erstatte kapitalisme med kommunisme); mislykkede eller mislykkede revolusjoner (revolusjoner som ikke klarer å sikre makten etter midlertidige seire eller storstilt mobilisering); eller voldelige vs. ikke-voldelige revolusjoner.
Begrepet revolusjon har også blitt brukt for å betegne store endringer utenfor den politiske sfæren. Slike revolusjoner er vanligvis forstått for å ha transformert samfunn, kultur, filosofi og teknologi mye mer enn politiske systemer; de er kjent som sosiale revolusjoner. Noen kan være globale, mens andre er begrenset til enkeltland. Et av de klassiske eksemplene på bruken av ordet revolusjon i en slik sammenheng er den neolittiske revolusjonen, den industrielle revolusjonen, den vitenskapelige revolusjonen eller den kommersielle revolusjonen, og den digitale revolusjonen. Merk at slike revolusjoner også passer med definisjonen av «langsom revolusjon» av Tocqueville.
Den franske erobringen av Algerie
Den franske erobringen av Algerie (fransk: La Conquête de l'Algérie (par la France)) begynte i 1830 og var i stor grad ferdig i 1847, da opprørslederen Abd al-Qādir overga seg, selv om væpnet motstand mot erobringen fortsatte helt fram til begynnelsen av det tjuende århundre, da de siste ørkenstammene endelig ble beseiret. Ved påskudd av Alger-regenten Husayn Deys fornærmelse mot den franske konsulen i 1827 invaderte Frankrike i 1830 og erobret fort hovedstaden Alger og andre byer langs den algirske middelhavskysten. Til tross for indre urolige forhold i Frankrike ble det igjen og igjen besluttet å beholde kontrollen over området, og i de følgende årene ble stadig større hærstyrker satt inn for å slå ned motstand i det algirske innlandet.
Heptophyllini
Heptophyllini er en gruppe av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Midt-Georgia gasskraftverk
Midt-Georgia gasskraftverk, også kjent som Mid Georgia Cogen, er et gasskraftverk i delstaten Georgia i det sørøstre USA. Det ligger i byen Kathleen i Houtston County, og eies av NorthernStar Generation, mens det tidligere ble eid av energiselskapet Sonat.
Den franske erobringen av Algerie
Den algirske motstanden var i utgangspunktet delt mellom styrkene under Ahmed Bey i Constantine, som styrte på vegne av den osmanske sultanen og som hovedsakelig opererte øst i landet, og de nasjonalistiske kabylene i vest. En fredsavtale med de berberske nasjonalistene under Abd al-Qādir i 1837 gjorde at franskmennene da kunne fokusere på å beseire de osmansklojale styrkene, noe de gjorde i erobringen av Constantine i 1837. Abd al-Qādir fornyet senere sin motstand mot okkupasjonen, men ble i 1842 endelig drevet inn i Marokko av en stor og hardhendt fransk ekspedisjon. Dette førte to år senere til den første fransk-marokkanske krig, hvor Marokko ble beseiret og derfor måtte jage alQādir ut av landet. I 1847 overga al-Qādir seg for siste gang, men i det algirske innlandet fortsatte motstanden ledet av for eksempel kabylen Lalla Fadhma N'Soumer, og Frankrike måtte bruke flere tiår for å kunne pasifisere innlandet og de algirske delene av Sahara. Ikke før i 1902 overga den siste stammesjefen i sørvest, Shayk Bouamama, seg, etter å ha motstått erobringen siden 1882, da praktisk talt hele landet var under fransk kontroll.
Invasjonen og erobringen førte til at Algérie ble gjort til en fransk koloni, og de nordlige delene av landet ble i 1848 omgjort til franske departementer, integrerte deler av Frankrike (mens de sørlige delene fremdeles var under den franske hærs okkupasjon) på samme måte som for eksempel Corsica. Erobringen ble etterfulgt av en fransk og europeisk utvandringbølge til Algerie. Slik var den franske erobringen en forutsetning for den følgende og svært blodige algeriekrigen på midten av 1900-tallet.
Bakgrunn
De nordlige delene av Algérie ble ført erobret for Det osmanske riket av Hayreddin Barbarossa i 1517. I de følgende århundrene utgjorde de nordlige delene av Algérie noen av de såkalte "Barbareskstatene", som angrep europeiske og amerikanske skip under osmansk beskyttelse. Før invasjonen i 1830 ble deler av Algérie styrt av det osmanske regentskapet Alger, og hadde da ligget under osmansk styre i nærmere 300 år.
Algerie var i 1830 bare delvis under osmansk kontroll. Deyen styrte hele regentskapet Alger (egentlig Al-jazā’ir), men hadde bare direkte kontroll i og rundt Alger, mens beyliker styrte noen av de ytre områdene, slik som Oran og Constantine (som i motsetning til de to andre nevnte byene ikke ligger ved kysten, men omtrent 80 km inn i landet). Resten av regentskapets territorium, som inkluderte mye av innlandet, var nominelt under osmansk kontroll, men ble i virkeligheten styrt av lokale berberske og arabiske stammeledere. Deyen styrte også i stor grad uavhengig av den osmanske regjeringen i Konstantinopel, selv om tyrkiske janitsjarsoldater utplassert i Alger støttet (eller kontrollerte, avhengig av det historiske perspektivet) deyen. Regentskapets territorium delte i vest grense med Sultanatet Marokko og i øst med det osmanske regentskapet Tunis. Den vestlige grensa var nominelt Tafnaelva, men var i virkeligheten porøs på grunn av stammebåndene som gikk på tvers av elva.
1827-30: Vifte-affæren og blokade av Alger
I 1790-åra hadde den første franske republikk avtalt å kjøpe hvete for den franske hær fra to jødiske handelsmenn i Alger, og Karl X var tilsynelatende ikke interessert i å betale tilbake republikkens gjeld til handelsmennene. Disse handelsmennene, som hadde ubetalt gjeld til Husayn Dey, osmanernes hersker i Alger, hevdet de ikke kunne betale sin gjeld før Frankrike betalte sin gjeld til dem. Deyen hadde forsøkt å forhandle med den franske konsulen Pierre Deval for å finne en løsning uten å oppnå resultater, og han hadde mistanker om at Deval hadde sammensverget seg med handelsmennene mot ham, særlig da den franske regjeringen ikke gjorde noe forsøk på å tilbakebetale handelsmennene i 1820. I tillegg ble deyen irritert da Devals nevø Alexandre, konsulen i Bône, befestet franske varehus i Bông og La Calle og slik gikk imot tidligere avtaler.
Etter et konfliktfylt møte mellom deyen og Deval 29. april 1827, hvor Deval nektet å komme med tilfredsstillende svar, angrep deyen Deval med sin vifte (og dermed ble saken kjent som Affaire de l'Éventail – Vifte-affæren). Karl X brukte denne fornærmelsen mot sin diplomatiske utsending til å først kreve en unnskyldning fra deyen og ga deyen i juni et ultimatum, og så til å sette i gang en blokade mot havna i Alger. Blokaden varte i tre år, og kom først og fremst til å skade franske handelsmenn som da ikke kunne handle i Alger, mens barbareskpiratene likevel klarte å slippe gjennom blokaden. Da Frankrike i 1829 sendte en ambassadør til deyen med et forslag om å starte forhandlinger, svarte deyen med å skyte kanonkuler mot at av de blokaderende skipene. Franskmennene bestemte seg for at tiden var kommet for å vise større styrke.
Etter ambassadørens mislykkede besøk utnevnte Karl Jules de Polignac, en ytterliggående konservativ til statsminister, noe som skapte uro i den liberale franske opposisjonen, som da utgjorde et flertall i nasjonalforsamlingen. Polignac begynte forhandlinger med Muhammad Ali av Egypt for essensielt å dele opp Nord-Afrika, men Ali, som var under sterk britisk innflytelse, til tross for at han formelt var en osmansk vasall, slo senere fra seg forslaget. Da den folkelige opinionen snudde seg mot Polignac og kongen, tenkte kongen at en utenrikspolitisk seier, som for eksempel å erobre Alger, ville snu opinionen mot dem igjen. Fra 1827 til 1830 ble det utkjempet flere mindre trefninger mellom franskmenn og algeriere, og på fransk blir blokaden og hendelsene rundt denne kjent som Guerre d'Alger – Algerkrigen.
1830: Alger
Dette førte til at admiral Guy-Victor Duperré overtok kommandoen over en armada på 567 krigs- og transportskip i Toulon og satte ut mot Alger. Ved å følge en plan som opprinnelig hadde blitt utarbeidet av Napoléon I for en invasjon av Algérie i 1808 landsatte general Louis Auguste Victor de Ghaisne de Bourmont 34.000 soldater 27 km vest for Alger, ved Sidi Ferruch, 14. juni 1830. For å møte den franske hæren sendte deyen 7000 janitsjarer, 19.000 soldater fra beyene av Oran og Constantine og 17.000 kabyler. Franskmennene opprettet et sterkt brohode og rykte fram mot Alger, noe de var i stand til delvis på grunn av sitt overlegne artilleri og sin bedre organisering. 19. juni beseiret franskmennene deyens hær i slaget ved Staouéli, og inntok Alger 5. juli etter et tre uker langt felttog. Deyen gikk med på å kapitulere mot at han beholdt sin egen frihet og tilbudet om å beholde sin personlige formue. Fem dager senere dro han i eksil i Napoli med sin familie. De tyrkiske janitsjarene forlot også området, og dro tilbake til Tyrkia. Slik endte 313 år med osmansk styre i Algérie.
Selv om franskmennene formelt hadde gått med på å bevare friheten, eiendommen og religionsfriheten til innbyggerne, begynte de straks å plyndre byen, og arresterte og drepte folk for vilkårlige grunner, og okkuperte eiendom og ødela religiøse steder. Fram til midten av august hadde de siste restene av de tyrkiske autoritetene systematisk blitt deportert uten at de fikk en mulighet til å avvikle sine formuer. Et estimat tyder på at mer enn 50 millioner francs gikk over til private eiere under plyndringen, som kom til å bli en viktig faktor i det senere forholdet mellom den franske okkupasjonsmakten og de innfødte algerierne. En fransk kommisjon skrev i 1833 at franskmennene drepte folk ut ifra enkle antagelser om forbrytelser uten rettssaker, og det var alltid tvil om hvorvidt disse folkene var skyldige, at de massakrerte folk som ikke bedrev noen farlig aktivitet og at de "overgikk barbarenes barbarskap." En viktig sideeffekt av utkastelsen av tyrkerne var at den skapte et maktvakuum i store deler av området, hvor motstand mot den franske okkupasjonen umiddelbart begynte å oppstå.
Nyhetene om Algers fall hadde knapt nådd Paris da Karl X ble styrtet i julirevolusjonens "tre strålende dager" i juli 1830, hvor Karls fetter Ludvig Filip, "borgerkongen," som skulle styre over et konstitusjonelt monarki. Den nye regjeringen besto av liberale som hadde motsatt seg Alger-ekspedisjonen, og nølte med å fortsette erobringen det gamle regimet hadde begynt. Det viste seg riktignok at seieren over deyen var enormt populær blant folket, og Ludvig-Filips nye regjering trakk bare en del av invasjonsstyrken ut av området. General Bourmont, som hadde sent soldater for å okkupere Bône og Oran, trakk disse styrkene tilbake med den intensjon å vende tilbake til Frankrike for å gjeninnsette Karl på den franske tronen. Da det ble klart at hans soldater ikke støttet denne planen, sa han opp stillingen og gikk i eksil i Spania. Ludvig-Filip erstattet han som lederen for Alger-invasjonen med Bertrand Clausel (eller Clauzel) i september 1830.
1836-7: Constantine
Ahmed Bey av Constantine hadde suksessfullt ledet folket sitt i å fortsette å motsette seg å bli underlagt fremmed styre, og fortsatte å spille en viktig rolle i motstandskampen mot det franske styret, delvis fordi han selv håpet at han kunne bli Algers neste dey. Marskalk Clausel og Ahmed kranglet diplomatisk om Ahmeds motvilje mot å anerkjenne det franske styret over Bône, som han fremdeles regnet som osmansk territorium, og Clausel bestemte seg for å angripe beyen. I november 1836 ledet Clausel 8700 mann inn i Constantinbeyens område, men ble slått tilbake i den følgende beleiringen av byen, og nederlaget førte til at Clausel ble avsatt. Han ble erstattet av Charles-Marie Denys de Damrémont, som i 1837 ledet en ekspedisjon som suksessfullt inntok byen, til tross for at Damrémont ble drept under slaget. Han ble etterfulgt av Sylvain Charles Valée.
Koloniseringen begynner
Bertrant Clausel innførte en formel sivil administrasjon i Alger, og begynte å rekruttere zouaveer, innfødte støttespiller for de franske styrkene, med det mål å innføre en ordentlig kolonial tilstedeværelse. Han grunnla sammen med andre et kompani for å få tak i jordbruksland og subsidiere europeiske bønder til å bosette seg, og startet slik et landkappløp. Clausel så Mitidja-slettas landbrukspotensiale, og han så for seg at det der kunne produseres bomull i stor skala. I sin andre termin som Algéries generalguvernør brukte han sin stilling til å gjøre private landinvesteringer og oppfordret hæroffiserene og byråkratene i hans administrasjon til å gjøre som ham. Denne utviklingen skapte personlig interesse blant regjeringsansatte for større fransk involvering i Algérie. Kommersielle interesser, som hadde innflytelse hos regjeringen, begynte også å se en fremtid med lønnsom landspekulering ved å utvide den franske okkupasjonssonen. Over en tiårsperiode utviklet de store jordbruksland, bygde opp fabrikker og forretninger og utnyttet billig, lokal arbeidskraft.
Clausel forsøkte også å utvide Frankrikes innflytelse inn i Oran og Constantine ved å forhandle med beyen av Tunis om å forsyne "lokale" herskere som ville operere under fransk administrasjon. Beyen nektet, siden han så de opplagte konfliktene dette ville føre til. Den franske utenriksministeren motsatte seg Clausels forhandlinger med Marokko om å utnevne en marokkansk bey i Oran, og tidlig i 1831 ble han erstattet av general Pierre Berthezène.