cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peter von Danzig (skip)
Peter von Danzig
Det franske storskipet hadde vært gjenstand for rekonstruksjonsarbeid i senere tid ettersom få opplysninger hadde blitt bevart utenom Caspar Weinreichs Danzigskrøniken, først av Hirsch og Vossberg i 1855, deretter av professor Otto Lienau, en marinarkitekt i utdanningsfasiliteten Technische Hochschule i Danzig i 1942-43. Hirsch og Vossberg valgt å akseptere opplysningene i krøniken om størrelsen på «Peter von Danzig», 150 alen i lengde og 43 alen i bredde på skroget. Lienau foretok en vitenskapelig analysering av dimensjonene som var mer presist oppgitt til 25 favner fra styreroret til forstavnen, og 21 alen og tre fingre i bredde fra side til side, ved å hente inn data på «Jesus von Lübeck», et krigsskip fra 1544. Til tross for tidsforskjellen på 80 år mellom de to skipene tok han i bruk dataen som var produsert av Karl Reinhardt om krigsskipet fra Lübeck i 1941.
Lienau konkluderte med at en favn ment tre alen, dermed 1,725 m, mens alenen i Danzig var på 0,575 m. Dermed ble det fastslått at dekket var 43,12 meter lang og 12,140 meter bred, og at skrogsbredden var på 12,20 m. Med dette i utgangspunktet begynte han rekonstruksjonsarbeidet for å finne fram til skipets utseende, dimensjoner og tonnasje, ved å bruke «Jesus von Lübeck» som mal. Tonnasjen basert på de interne dimensjonene ble beregnet til 701 bruttotonn, dvs. 416 lester. Det var vanlig å oppgi skipstonnasjen etter lasteevnen, og «Peter von Danzig» var ikke et unntak ved å komme fra Biscayabukta hvor store bulktransportskip var vanlig i 1400-tallet. Der hadde store transportskip meget stor lastekapasitet basert på hvor mange vintønner man kunne frakte.
Especially for You
«Especially for You» er en duett med Kylie Minogue og Jason Donovan. Den var ikke med på Kylie Minogues debutalbum Kylie, men ble inkludert på Jason Donovans debutalbum, Ten Good Reasons. Sangen var inkludert på den amerikanske versjonen av Minogues andre album Enjoy Yourself. Singelen ble utgitt 28. november 1988 og ble skrevet av Stock Aitken Waterman.
Peter von Danzig (skip)
Peter von Danzig
Ved å fortsette fra de interne dimensjonene fortsatte Lienau rekonstruksjonsarbeidet, og besluttet at den totale lengden var på 52,20 m, lengden mellom perpendikulærene på 45,40 meter, dekkslengde på 43,12 m og lengden langs vannlinjen på 41,60 m. Den interne dybden i skroget var på 9,10 m, og vanndybden var på 5 m, og 5,33 m medregnet kjølen. Den beregnede tonnasjen på det rekonstruerte skipet er oppgitt til 800 tonn i dødsvekttonnasje. Lienau hentet inn ikonografisk inspirasjon fra Livre du coeur d´amours éspris manuskriptet eide av hertugen i Anjou i 1457 for å utarbeide utseendet på «Peter von Danzig». Ved å basere seg på opplysningene fra krøniken om riggingen mente man at storskipet hadde tre master, fokkemast, stormast og kryssermast med et seil hver. De første «fullriggere» hadde sin begynnelse i 1400-tallet.
Especially for You
Singelen ble en stor hit i hele Europa og solgte over 23 000 eksemplarer i Sverige. Det var hennes mest solgte singel i New Zealand, den nådde nummer to, og lå på listen i 21 uker.
Peter von Danzig (skip)
Peter von Danzig
Da «Pierre de la Rochelle» kom til Danzig i våren 1462, var det eid av rederen Pierre Beuf som hadde lånt inn betydelige pengesummer for byggearbeidet og utrustningen, med en saltlast og broren Aymar Beuf som kaptein, med en bestykning på cirka 18 kanoner. Saltfrakt fra Biscayabukta var en lukrativ handelsvirksomhet i Nord-Europa hvor det alltid var et behov for konserveringsmidler som salt, og Danzig var en viktig distribusjonsbase for salthandelen i Østersjøen. Beuf-brødrene sendte storskipet til Danzig for å bytte saltet mot tømmer, men det oppsto regnstorm med lyn over havneområdet, og masten på det franske skipet var høyest - 41 meter, av dette 32 meter over værdekket.
Stormasten ble knust av et lynnedslag, og «Pierre de la Rochelle» måtte bukseres vekk til et ankringssted for reparasjon og mastskift utenfor Motława (øya Ołowianka i dag). Aymar ville straks få utbedret skadene for å kunne sette seil hjemover, men mye av verftskapasiteten og reparasjonsfasilitetene var blitt utilgjengelig under den pågående Trettenårskrigen (1454–1466) mellom Polen og De tyske riddernes ordensstat. Dermed måtte skipet settes i opplag i mellomtiden, og da Aymar fikk meldingen om brorens død i La Rochelle, måtte han reise på egenhånd i sommeren 1463. Storskipet ble beslaglagt av byrådet i Danzig, og deler av bestykningen ble tatt inn i artilleriparken for beleiringen av Puck i april til september 1464. Bestykningen har blitt oppgitt til å bestå av 17 steinkanonskyts (med stein som ammunisjon).
Mens skipet lå i oppslag fram til 1471, hadde det oppstått konflikt etter hvert som skipseierne satt seg i gjeld, for da Aymar Beuf kom hjem var han nødt til å låne fra kong Ludvig XI som senere kunne overta eierforholdet på «Pierre de la Rochelle» som var ved å bli utbedret sommeren 1464. Byrådet i Danzig hadde beslaglagt skipet mens det ble utbedret, i venting på betaling fra eierne. Franskekongen og hanseatbyene hadde kommet inn i turbulente maktforhold som dertil kompliseres av Rosekrigene i England og Burgundhertugen. Utbedringsarbeidet hadde medført en stor gjeld som byrådet forlangte måtte betales før skipet kunne slippes fri. Etter det kongelige inngrepet ble skipet blandet inn i stormaktsspillet, hvor det var dyp uenighet mellom partene om hvordan det skulle slippes fri. Det førte til vold da franske kaperskip angrep og tok flere hanseaterfartøyer i 1466.
Etter hvert forverret tilstanden seg om bord på «Pierre de la Rochelle» mens det var i opplag, ettersom byrådet ikke kunne bekoste det store skipet uten et gjeldoppgjør og var nødt til å selge inventar og deretter rigging med tiden. Flere ganger hadde det fått slagside og måtte berges av byrådet som var ansvarlig for havnevirksomheten inkludert skipsopplag. Byrådet hadde ønsket å få bort storskipet, men i Øresund hadde danskekongen angrepet og erobret en engelsk handelsflåte i sommeren 1468. Engelskmennene benyttet anledningen for å ta hanseatenes eiendelene i arrest på egne land, selv om hanseatene og danskekongen ikke var alliert med hverandre. Dette fulgt til mottiltak i begynnelsen på året 1469, men partene sto for langt fra hverandre diplomatisk sett.
Utbruddet av den engelsk-hanseatiske krigen fulgt til at hanseatbyene medregnet Danzig med ett kom på samme side med franskekongen mot Edvard IV. Etter hvert ble det besluttet å utruste krigsskip for å forstyrre den engelske handelen til sjøs, og Danzig dermed stilte opp med storskipet de har liggende under sin by. Arbeidet på skipet begynte i våren 1470 ikke bare for å overhale det, men også for å utruste det som et krigsskip med en stor besetning. Det skal ha blitt tatt opp på en slipp i ett reparasjonsverft, og deretter sjøsatt på nytt for utrustning som sluttføres i august 1471. Besetningen vil deretter være på 400 mann og bestykningen vil være på 18 kanoner.
Pawest
«Peter von Danzig» seilte ut den 19. august 1471 under sitt nye navnet på tysk, sammen med et annet skip, også en karavell, på Østersjøen med kurs mot vest. Sjøreisen til de flamske havnene i Nederlandene tok 58 dager, men underveis skal karavellene ha blitt påført skader som måtte utbedres, så kommandanten Berndt Pawest var nødt til å søke havn i Breszhuck istedenfor Brugge. En storm som kort etterpå rammet denne mindre havnen, gjorde meget skade på det grunne havneområdet og påførte alvorlige skader på «Peter von Danzig»s ror. Den krevende sjøreisen og stormen hadde slått ut storskipet, som hadde begynte med å lekke, trolig fordi kalfatringen ikke var fullført på skroget. Pawest var nødt til å stoppe den planlagte sjøekspedisjonen ettersom skipet måtte repareres, spesielt med tanke på at engelskmennene hadde sendt ut krigsskip til sjøs. Hertugen av Burgund, Karl den djerve, gav hanseatene tillatelse for å bruke havnebyene under hans kontroll fra den 12. juli 1471 – deriblant Brugge.
Mens arbeidet fortsatte på «Peter von Danzig», hadde de politiske forholdene endret seg på nytt, for da hertugen gav sin tillatelse var det for å støtte hans allierte Edvard IV som hadde blitt fordrevet fra tronen i England av Lancasterpartiet, som ble støttet av Ludvig XI av Frankrike. I mars 1471 returnerte Edvard IV med et lite følge til England ved å gå på land ved Hull for å reise sine allierte i felles sak mot det nye styret som hadde kommet ut i interne splid. Det tok ikke lang tid før Edvard IV hadde erobret London og beseiret jarlen av Warwick under slaget ved Barnet 14. april 1471. Om sommeren hadde engelskkongen konsoliderte sin makt ved å knuse Lancasterpartiet og fått sin forgjenger, Henrik VI, myrdet i Tower of London. Utover høsten var det klart at innbydelseskrigen hadde blitt avgjort, så Karl den djerve innførte restriksjoner på hanseatenes virksomhet fra november 1471.
Det var deretter ikke tillatt å selge mat til både fiendtlige, nøytrale og krigførende fartøyer som opererte fra de flamske havnene under burgundshertugens kontroll. Han hadde valgt å ikke trekke tilbake tillatelsen til de hanseatiske kaperskipene, men tvunget besetningene på disse til å søke havn annetsteds for å skaffe seg proviant. Pawest og de hanseatiske agentene var nødt til å kjøpe inn proviant fra annetsteds. Et bretonsk krigsskip kom til munningen av Zwin ikke langt fra Berszhuk hvor «Peter von Danzig» lå i slutten på november 1471 som respons på kapringen av et bretonsk handelsfartøy tidlige i året, men mens skipet forberedes for strid valgt bretonerne å seile videre til Bremen i nord. Litt over en måned senere mente Pawest, som ikke hadde nok proviant for å bli værende, at han måtte til sjøs, og seilt ut sammen med holken «Maria» og et mindre skip den 5. januar 1472.
Ute til sjøs sluttet to andre skip seg til Pawest, som dermed hadde fem skip under sin kommando - det ene av skipene hadde dansken Werner Tubek fra Nyborg i Danmark som kaptein, som senere hevdet å ha blitt «tvunget» til å delta i sjøfelttoget etter han hadde blitt arrestert av franskmennene i ettertiden. Med flotiljen seilte Pawest utenfor Dover og senere nedover kanalen langs engelskkysten fram til den bretonske kysten, hvor han vil gjøre halt ved Ushant og så seile tilbake i erratiske kurs fram og tilbake. Ideen var ikke bare for å speide etter engelske fartøyer, de skulle også vise seg fram for å sette skrekk på engelskmennene og deretter lammet skipstrafikken i kanalen. Flotiljen vil dermed vise seg fram og så forsvinne flere ganger for å holde engelskmennene i uråd. Men det kom ikke til større strid under hele sjøfelttoget som varte i ni uker, den største trusselen var stormvær - en storm utenfor Brest fulgt til tapet av storbåten som var i slep etter «Peter von Danzig».
Men terrorvirkningen som Pawest hadde håpte på med sin plan, virket bedre enn ventet, sjøtrafikken mellom Frankrike og England hadde blitt satt på hold. Flotiljen kom over det franske skipet «Valentyn» som ble erobret tross voldsom motstand, selv om forholdet mellom Frankrike og hanseatene var meget uklart - og dette illustrerte problemet med sjøkrig i senmiddelalderen, ettersom avstanden mellom lovlig kapring og sjørøveri var meget ubehagelig liten den gang med stor lovløshet til sjøs. Bretagne hadde erklært seg nøytral og stilte sine havner til disposisjon for Pawest, men kaperkapteinene i hans flotilje respekterte ikke dette. En av disse, Heyne, dro på egenhånd og angrepet både bretonske og franske skip sammen med to andre skip. De ble straks tatt i arrest i den bretonske byen Dinan etter å ha søkt ly der.
En ny storm rammet storskipet natten til 22. februar, med omfattende lekkasjeskader som fulgt til at besetningen fryktet for skipsforlis. Ved et tidspunkt vurderte Pawest om å når fiendeland for å berge seg, men de greide å stoppe lekkasjene selv om sjødyktigheten hadde blitt forverret. Etter meget store besværligheter klarte han og besetningen å føre «Peter von Danzig» til havnebyen Sluis den 6. mars 1472, da hadde man seks alner vann om bord, det var så vidt pumpene kunne holde opp tempoet. I Sluis kom meget mange nysgjerrige til reparasjonsfasilitetene hvor storskipet repareres med stort møye av de erfarne skipsbyggerne som overhalte deler av «Peter von Danzig». Pawest hadde i forveien fått tilbud om å selge karavellen fra interesserte som var mer opptatt av konstruksjonen enn selve skipet. Disse kom til Sluis for å overvære reparasjonene.
En hanseatflåte på åtte skip var opprettet av Lübeck og Hamburg i våren 1472, men Pawest kan ikke slutte seg til denne flåten ettersom skadene på «Peter von Danzig» var mer tidskrevende enn ønskelig, ettersom en fullstendig overhaling var nødvendig. Det var heller ikke mulig å beholde besetningen på mellom 350 og 400 mann etter hvert som provianttilgangen minskes med tiden. En omorganisering av sjøekspedisjonen fra Danzig presset seg på, og Pawest bad om avløsning. Hanseatflåten kom til Sluis 21. mai, men med tiden valgt kapteinene om bord på hanseatskipene å seile til sjøs hvor de siden deltok i krigshandlingene i sommeren. Det vist seg å bli en meget hektisk og forvirrende sjøkrig mellom burgunderne, franskmennene, engelskmennene, bretonerne og hanseatene som endt med at en flotilje på seks skip fra Lübeck og Danzig kom i kamp med franskmennene 15. juni utenfor Nieupoort, deretter med engelskmennene utenfor Wielingen 19. juli - og ble utslettet.
Beneke
Et av skipene som gikk tapt utenfor Wielingen, var kaperkaptein Paul Benekes mindre skip med en besetning på bare 20 mann, som grunnstøtt ikke langt fra Sluis og var oppgitt. Beneke dro deretter til byen hvor han kom i kontakt med Pawest som overrakk kommandoen på storskipet til den kjente kaperkapteinen. Med Beneke om bord seilte «Peter von Danzig» til sjøs med kurs for munningen av Elben hvor en handelsflåte hadde samlet seg i september. Pawest dro videre til Hamburg på vei hjem mens Beneke begynte med å rekruttere menn for besetningen som var 150 menn for kort. Beneke hadde blitt beryktet for sin tendens for å angripe nøytrale skip i sin tjeneste som kaperkaptein, blant annet om bord på en bardse og en holk i 1469 til 1472. Men i øynene på hanseatene var han en suksessrik og produktiv mann med sine sjøbragdene.
Etter å ha overvintret i Hamburg begynte Beneke forberedelsene på et sjøfelttog mot engelskmennene, men Edvard IV hadde startet forhandlinger med hanseatene i desember 1472, ettersom skipstrafikkens opphør gjennom året sammen med sjøtrefningene hadde utløst meget store økonomiske vansker for det engelske kongedømmet - og blant hanseatene fantes det en fredskoalisjon anført av byen Køln. Byrådet i Danzig hadde besluttet seg for å selge bort «Peter von Danzig» som var blitt for kostbart med stadige utbedringer uten stans, med lite å vise utover et enslig sjøfelttog. Men Beneke hadde fått deleierskap og dermed eide en seksdel av verdiene i skipet, så det forvandlet ikke situasjonen. Krigen gikk mot en slutt, og Beneke var klart over at han bare vil kunne gjennomføre et eneste nytt tokt til sjøs med «Peter von Danzig».
«Peter von Danzig» seilte ut fra Hamburg 10. april 1473 sammen med fire andre sjøfarkoster og nådde farvannet utenfor Flandern hvor Beneke siden sanket inn opplysninger om skipstrafikken over Kanalen, og ifølge anklagerne i ettertiden som hadde ønsket erstatning for deres tap, skal ha fått rede på handelsgaleienes utseiling fra Antwerpen til London. Det hadde vært spekulert om at handelsgaleiene var hans egentlige mål fra begynnelsen ettersom det er dokumentert at flotiljen skulle fortsette til spanskekysten, formodentlig for å finne og angripe florentinerne. Men florentinerne hadde blitt forsinket i mellomtiden, og dermed seilte ut 27. april innenfor synsvidde for Beneke som lå utenfor Rammekens. Beneke fulgt etter de to galeiene som oppdaget faren idet disse seilte langs kysten ved Dunkerque, og splittet opp for å komme seg i sikkerheten. Mens «St. George» nådde havn i Southampton, klarte Beneke å innhente «St. Andrew/St. Matthew» under havnebyen Gravelines.
Den florentinske kommandanten gjorde sterk motstand mot angriperne, men overmakten var for stor i møte med hanseatene som hadde høye skip og artilleri, så galeibesetningen overgav seg i slutten. Mellom 8 og 13 skulle ha omkommet ifølge ulike dokumenter, og opptil 100 ut av den store besetningen skal ha blitt skadet under kampene, tapene hos hanseatene er ikke kjent. Etter å ha erobret den store handelsgaleien lå han i fire dager for å losse om bord lasten på storskipet, og fjernet de burgundiske merkinger som skulle bevise at han hadde angrepet et nøytralt skip. I mellomtiden ble nyhetene om overfallet kjent så snart «St. George» nådde havn, og det tok ikke lang tid før de sensasjonelle nyhetene hadde spredt seg i alle kanter. Hertug Karl den djerve ble informert om dette, og han reagert umiddelbart ved å be hanseatkontoren i Brugge om forklaring og at galeien må returneres med sin last. Hanseatkontoren tok kontakt med Beneke og forlangte at han skulle følge hertugens krav. Men Beneke nektet, og seilte med sitt bytte 1. mai vekk fra flamskkysten. På nytt angrepet kaperkapteinen et nøytralt skip, denne gangen et nederlandsk skip som hadde seilt ut fra Zeeland med gods som tilhørte flere burgundiske handelsmenn, og satt det i brann etter å ha tatt om bord lasten 3. mai. «Peter von Danzig» ankommet Hamburg med den verdifulle lasten om bord og handelsgaleien med seg før 30. mai 1473. Etter å ha kommet seg i sikkerheten, produserte Beneke en rekke forklaringer om at han enten ikke visste handelsgaleien var under burgundisk beskyttelse, eller at han mente den var et legitimt mål ved å være underveis til England med en rik last som skulle videreselges i London. Hanseatene hadde satt England under blokade.
Hertug Karl den djerve gjort det klart at om han ikke få galeien og lasten tilbake, vil det bli gjengjeldt med beslagleggelse av eiendeler og last som tilhørte hanseatbyen Danzig. Men hanseatene var innstilt på å feie saken under teppet og dermed sendt bort galeien til Lübeck hvor den ble brutt opp og solgt videre, mens lasten ble akseptert som krigsbytte tross sterk nøling blant hanseatbyene som i slutten påførte ansvaret for kapringen på Danzig.
Dette fulgt til mange år med diplomatisk strid, juridiske konflikter og rettsprosesser som ledet til at burgundshertugen og eierne av både galeien og lasten ikke fikk sine varer returnert eller erstattet i de første årene. Dette fulgt til represalier ikke bare av burgundshertugen, men også av nederlenderne som reagerte på ødeleggelsen av skipet fra Zeeland. Men forhandlingene i Utrecht mellom engelskmennene og hanseatene hadde munnet ut i en enighet om å søke fred 19. september 1473, hvilken mente alle krigshandlingene var blitt stoppet. Freden som ble forseglet med Utrechttraktaten i februar 1474, reduserte saken til et spørsmål om skyld og erstatning som ble tidskrevende i de etterfølgende årene, spesielt etter Karl den djerves død i 1477. Mens alt dette foregikk, dro Beneke til Danzig hvor han gav bort malingen Last Judgement av Hans Memling til Mariakirken i byen.
De burgundisk-nederlandske represaliene mot Danzig som mistet flere skip og mye gods, startet i februar 1474 og fortsatt fram til august 1475, da hertugen ble avledet av sine ambisjoner om å utvide sitt herredømme inn i Lorraine. Men dette trukket ham inn i en storkonflikt som ble meget kostbart i møte med sveitserne som beseiret og drepte ham under Slaget ved Nancy i januar 1477. Saken ble avsluttet i 1499 da Danzig etter 26 års tvist gikk med på å betale erstatning etter å ha påtatt seg skylden for overfallet på handelsgaleien. Utbetalingen ble avsluttet i 1513.
Den siste reisen
«Peter von Danzig» kom til hjemmehavnen med den rike lasten den 28. oktober 1473, og siden ble skipet mindre omtalt enn tidlig, ettersom byrådet hadde solgt sin andel i storskipet som avhendes for tjeneste som handelsfartøy. Beneke valgt å fortsette som delseier med rollen som kaptein med ansvaret for omstillingen av skipet som ikke lenge trengte en stor besetning og proviantplass kan frigjøres for ekstra last. Det var besluttet at «Peter von Danzig» vil returnere til sin tidlige rolle som saltfraktfartøy mellom Østersjøen og Biscayabukta, og først i året 1475 seilte Beneke ut. Ettersom de burgundisk-nederlandske represaliene fremdeles var i gang, var man nødt til å sende ut handelsfartøyene i konvoi for størst mulig trygghet til sjøs forbi Nederlandene.
Storskipet var med i en konvoi på 28 skip som fortsatte gjennom Kanalen til Biscayabukta, hvor Beneke deretter satt kurs mot byen Brouage ved Rochefort sør for La Rochelle på franskekysten. Etter å ha kjøpt og losset om bord salt, besluttet Beneke at han vil avlegge seg en visitt i storskipets opprinnelige hjemhavn, La Rochelle, og seilte ut på hva som var ment å være en kortvarig avledning før hjemreisen til Danzig. Detaljene er ikke kjent, men «Peter von Danzig» sprunget lekk underveis og var ikke lenge farbart for besetningen. Et rettsdokument om et tvistemål mellom Beneke og flere besetningsmedlemmer viser at hendelsen var før 23. august 1475. Det var tvistemålet som fulgt til at skipet ble forlatt, for alle planene om reparasjon var satt på hold fordi Beneke ble dømt til å måtte betale lønn til besetningen. Dermed var det ikke lenge mulig å bekoste reparasjonene, og Beneke sammen med to andre delseiere besluttet seg om å etterlate seg storskipet.
De siste nedskrevne opplysningene om «Peter von Danzig» som var tilbake i Brouage, mente det var ødelagt - mye tyder på at det hadde blitt utrangert av besetningen som overførte saltlasten til andre skip for hjemreisen til Danzig. Til tross for potensialiteten som lå i storskipet, hadde det uløselige problemet med lekkasjer muligens avslørt at skipsdesignen kan ha hatt seriøse mangler, så avgjørelsen om å utrangere «Peter von Danzig» når det ikke lenge fantes midler, var korrekt i øynene på skipseierne.
Paul Beneke Jugendherberge
Ett ungdomsherberge som også fungerte som vandrerhjem var bygd på Bishofsberg (Biskupia Górka) i Danzig som det største i Tyskland med 500 senger i monumentale bygninger i 1939, og var åpnet i de neste fem år fram til den sovjetiske erobringen av Preussen i 1945. Overnattingssteder for ungdommer, ungdomsgrupper og skoleklasser var vanlig i den første halvdelen av det tjuende århundret i Tyskland, ment for organiserte gruppereising i regi av skolene, ungdomsorganisasjoner etc. De var også pedagogiske fasiliteter for undervisning og opplæring som ungdomsarbeid og skoleinnsats.
Det store ungdomsherberget i Danzig hentet sitt navn fra den kjente kaperkapteinen, Paul Beneke Jugendherberge og var et stort anlegg med klokketårn og sovesaler. Der på klokketårnet ble et maskineri reist, en sirkelformet mekanisme som kunne bevege skipsmodeller. Den ene modellen, «Peter von Danzig», vil komme ut i det åpne en gang om dagen og «innhentet» den andre modellen, som var større og i Burgundhertugdømmets farger. Så vil modellen «sunket» ut av syne inn i klokketårnet. Mekanismen overlevd krigen og var sist sett bevart i 2004, mens modellene var sporløst forsvunnet. Modellene var veldig store, den ene var 1,7 meter lang.
Byggingen av ungdomsherberget i Danzig var som ledd i den nazistiske ungdomspolitikken, Hitlerjugend som ungdomsorganisasjonen for det tyske nazipartiet NSDAP var statlig ungdomsbevegelse i Tyskland som utover krigsårene gav medlemmene forberedende militær utdannelse i militaristiske omgivelser. Den var dermed en viktig militærbase for de tyske forsvarsstyrkene under kampene om Danzig. Etter krigen ble det overtatt av myndighetene for egne bruk, til tross for en rekke severdigheter som flislagte vegger som viser militære hendelser i Danzigs historie.
Noter
<references group='note'/>
Karl-Einar Jensen
Karl-Einar Jensen (født 16. juni 1965) er en norsk tidligere seiler.
Han representerte Norge under Sommer-OL 1988, der han ble nummer 13.
Bob Crow
Bob Crow (født 13. juni 1961 i Shadwell, London, død 11. mars 2014 i Leyton, London) var en britisk fagforeningsleder og generalsekretær i flere britiske fagforenings-organisasjoner som f.eks. National Union of Rail og Maritime and Transport Workers (RMT). Han var medlem av Communist Party of Great Britain frem til dette partiet ble avviklet i 1991 til hans dødsfall.
Bob Crow døde av en hjerteinfarkt i 2014.
László Trócsányi
László Trócsányi (født 6. mars 1956 i Budapest) er en ungarsk diplomat og politiker (partiløs, men i samarbeid med Fidesz). Han ble i 2019 foreslått som Ungarns europakommissær i Von der Leyen-kommisjonen, men ble ikke godkjent av det aktuelle saksutvalg i Europaparlamentet.
Theodor Sommerschield
Theodor Sommerschield (født 14. november 1924, død 29. november 1986) var en norsk seiler.
Han representerte Norge under to OL, der han ble nummer 12 og 11.
Ragnar Fjoran
Ragnar Fjoran (født 17. juni 1945) er en norsk tidligere seiler.
Han representerte Norge under Sommer-OL 1972, der han ble nummer 14.
Aadel Lampe
Aadel Lampe (født 10. mai 1857 i Stranda, Møre og Romsdal, død 1944), også kjent som Aadel Knudsen, var en norsk kvinnesaksforkjemper, lærer og liberal politiker. Hun var lærer ved Nissens Pikeskole, datidens sentrum for kvinnesaken, og kom med i den organiserte kvinnesaksbevegelsen i 1880-årene. Hun var formann i Norsk Kvinnesaksforening fra 1922 til 1926 og vararepresentant på Stortinget i perioden 1922–1924, som en av de første kvinnene valgt til Stortinget.
Utdannelse og yrkesliv
Hun tok eksamen ved Nissens Pigeskoles Høiere Skole for Voxne unge Piger (også kalt «Guvernanteskolen») i Christiania, datidens høyeste utdannelse som var åpen for kvinner, og ble deretter ansatt som lærer ved Nissens Pikeskole. I dette miljøet, som bestod av datidens høyest utdannede kvinner i Norge, stiftet hun bekjentskap med kvinnesaken. Senere videreutdannet hun seg som lærer for døve barn, og var ansatt som lærer ved Balchens døveskole og deretter ved Hedevig Rosings skole for døvstumme barn. Da Hedevig Rosings skole ble nedlagt sluttet Lampe som lærer og begynte å arbeide ved det såkalte «Pleiebarnskontoret», som senere var en del av Oslo helseråd.
Politikk og aktivisme
Lampe var medlem av Norsk Kvinnesaksforening fra starten i 1880-årene; hun ble styremedlem i 1895 og var viseformann i periodene 1899–1903 og 1912–1922, i formannsperiodene til statsministerfruene Fredrikke Marie Qvam og Randi Blehr. I 1922 etterfulgte hun Blehr som foreningens formann. Hun ble i 1926 utnevnt til æresmedlem i foreningen i forbindelse med at hun gikk av som formann etter over 30 år i styret.
Hun var også varamedlem av hovedstyret i Frisinnede Venstre og styremedlem i partiets kvinneorganisasjon. Lampe er også kjent som medunderskriver av et brev til regjeringen, sammen med Randi Blehr og Cecilie Thoresen Krog, som krevde at kvinner kunne bli utnevnt som embetsmenn.
Familie
Hennes foreldre var sogneprest Claus Ernst Lampe (f. 1807) og Drude Cathrine Haar Daae (f. 1817). Hun ble gift i 1885 med statsrevisor Henrik Magnus Knudsen og var som gift kjent som Aadel Knudsen. Etter at hun ble skilt brukte hun igjen navnet Lampe. Hennes søster Dina Lampe var gift med stortingsmann og stadsfysikus Ole Jacob Sparre.
Trekorsene
Trekorsene (originaltittel: Les Croix de bois) er en fransk film fra 1932, regissert av Raymond Bernard etter en roman av Roland Dorgelès.
Handling
Demachy er en patriotisk ung student som verver seg til det franske militæret i 1914, kort tid etter utbruddet av første verdenskrig.
Men Demachy og hans med-soldater opplever snart den grufulle, endeløse skyttergravskrigen i distriktet Champagne-Ardenne, hvor flere og flere kors må settes opp for alle soldatene som omkommer i konflikten.
Strangalia
Levevis
De aller fleste blomsterbukkene har larver som lever i død ved, men det finnes også enkelte som lever i urter, i nedfalne kongler etc. Ingen angriper levende planter. De voksne billene, som oftest er aktive midt på sommeren, besøker gjerne blomster, særlig skjermplanter og andre planter med hvite, åpne blomster. Dette gjelder dog ikke alle artene. Blomsterbukkene er livlige insekter i motsetning til de fleste andre trebukker som virker ganske trege.
Utbredelse
Slekten er utbredt i alle verdensdeler bortsett fra Afrika og Australia.
Bukketorn
Bukketorn (Lycium barbarum) er en opptil 2,5 m høy busk i søtvierfamilien. Den har lilla blomster og orange bær. Disse har navnet gojibær når de er i tørket form. Bærene er meget næringsrike, mens de grønne delene av planten er giftige. Både bær og bark har spilt en stor rolle i tradisjonell, kinesisk medisin. Arten hører opprinnelig hjemme i Kinas vestlige og sentrale provinser, hvor den finnes på lyse voksesteder med varm og fuktig jord, og med lavt innhold av kalk og nitrogen. Busken er innført til Europa og har spredt seg til store deler av kontinentet. I Norge finnes den viltvoksende rundt Oslofjorden og noen andre steder på Østlandet og Sørlandet.
Gojibær
Gojibær er de tørka bærene av bukketorn. Bærene er meget næringsrike, og inneholder flere vitaminer, mineraler, antioksidanter og også aminosyrer.
Armenia under Paralympiske sommerleker 2000
Armenia deltok under Paralympiske sommerleker 2000 i Sydney i Australia med fire utøvere.
Marit Lefdal
Marit Lefdal (født 1945) er en Arbeiderpartiet-politiker fra Stad kommune i Vestland. Hun var fast møtende vararepresentant for Sogn og Fjordane på Stortinget i perioden 1995–1997, mens Kjell Opseth var statsråd. Hun var vararepresentant til Stortinget i tre perioder: 1985–1989, 1993–1997 og 1997–2001. Lefdal var også varaordfører i daværende Eid kommune 1999–2003 og medlem av fylkesutvalget i Sogn og Fjordane 1991–1995.
Utenfor politikken arbeidet hun ved sosialkontoret og pleie- og omsorgsetaten i Eid kommune. Hun var medlem av kommunestyret 1979–1983, 1983–1987 og 1999–2003, og medlem av fylkestinget i fire perioder 1983–1999.
Boel Westin
Boel Westin (født 14. april 1951) er en svensk litteraturforsker. Hun er professor emerita ved Stockholms universitet, der hun tiltrådte som professor i litteraturvitenskap i 1998. Westin var instituttleder (svensk: prefekt) på Institutionen för litteraturvetenskap och idéhistoria ved Stockholms universitetet 2009–2013, og ble emerita i 2018.
Hun har vært medlem av forberedende utvalg for Vetenskapsrådet og jurymedlem for Nordisk råds litteraturpris. Siden 2014 har hun vært juryleder for den internasjonale barnebokprisen Astrid Lindgren Memorial Award (ALMA).
Faglig virksomhet
Sjangerstudien Strindberg, sagan och skriften, om August Strindbergs forfatterskap, utkom i 1998, og Westin har publisert flere artikler om ham. Hun var redaktør for Strindbergssällskapets årsskrift Strindbergiana i perioden 1995–1996.
Westin har skrevet om drømmer, fiksjon og filosofi i Lewis Carrolls bøker Alice i Eventyrland og Gjennom speilet og studert 1600- og 1700-tallets litteratur for unge. Hun har også skrevet om bøker med – og om – skrivende dyr, om bildebøker og om «pikebøker».
Hun er vitenskapelig hovedredaktør for bokprosjektet Den svenska barn- och ungdomslitteraturens historia från 1300-talet till 2010-talet, et arbeid som ble påbegynt i 2009 og utføres i samarbeid med Svenska Barnboksinstitutet.
Mellom 1986 og 2010 var hun bokanmelder i Dagens Nyheter.
Victor-Émile Michelet
Victor-Émile Michelet (født 1. desember 1861 i Nantes i Frankrike, død 12. januar 1938 i Paris i Frankrike) var en fransk dramatiker, lyriker, skribent og martinist.
Michelet var en barndomsvenn av Stanislas de Guaita (1861–1897), og en elev av filosofen Eduard Schuré (1841–1929). Sammen med de Guiaita, Gérard Encausse (1865–1916) og Augustin Chaboseau (1868–1946) var han i 1891 medlem av det opprinnelige øverste råd i Ordre Martiniste. Han ledet også Paris-losjen Velleda, som viet seg til studiet av symbolikk.
Første verdenskrig ble katastrofal for ordenen. Gérard Encausse døde på slagmarken i sin tjeneste som lege, og mange andre fremtredende ledere omkom også. Den 24. juli 1931 ble ordenen gjenopprettet i Frankrike under navnet Ordre Martiniste Traditionnel (OMT) av Michelet, Chaboseau, og Victor Blanchard.
Selv om han deltok i det litterære livet i Paris fra han var 20 år gammel, utga han ikke sin første diktsamling, La Porte d’Or, før i 1903 (da han var 41 år gammel).
Han ble president for Société des Poètes Français i 1910, og deretter medlem av Maison de Poésie i 1932.
Haldens Bomuldspinderi & Væveri
Haldens Bomuldspinderi & Væveri er en tidligere tekstilbedrift i Halden. Den ble etablert i 1813, (i drift fra 1815) og produserte tråd og stoffer. Dette var Norges første tekstilbedrift. Industri i Halden skriver seg tilbake til sent på 1700-tallet, og Halden var den første norske by som fikk fabrikker i moderne forstand.
Virksomheten ble avviklet i 1971.
Europas historie 1789–1914
Fra og med 1830 moderniserte Storbritannia stemmeretten, Frankrike avsatte kongen som prøvde å gjeninnføre eneveldet, og Det tyske forbund innførte en tollunion som første skritt mot å samles til ett land. Flere land ble selvstendige i perioden. Mot midten av århundret kom revolusjonsåret 1848, der mange liberale og/eller nasjonalistiske grupper gjorde opprør mot makten, men flesteparten ble bekjempet av styresmaktene. Deretter ble Italia og Tyskland samlet gjennom realpolitikk, Russland tapte Krimkrigen mot Storbritannia, Frankrike tapte den fransk-tyske krig, og måtte fornye både landet og hæren. Europa gikk inn i en «stille før stormen»-periode på over 40 år uten at stormaktene gikk til krig mot hverandre.
Perioden, som konsentrerer seg om attenhundretallet, handlet også om politiske bevegelser. Særlig var liberalisme og marxisme to dominerende bevegelser. Begge var knyttet til forskjellige sider av den industrielle revolusjon. Nasjonalismen vokste også, ofte sammen med liberalismen. Marxismen fikk konkurranse av anarkisme, som valgte mer voldelige løsninger. Liberalismen på sin side utviklet seg til sosialliberalisme. Nasjonalismen begynte også å knyttes opp mot sosialdarwinismen, tanken om at kampen for tilværelsen også foregår i og mellom siviliserte samfunn.
Dette var en periode som forandret kartet over Europa, og mange nasjonalstater ble til. Frankrike ble omdefinert etter den franske revolusjonen, Hellas ble selvstendig i 1823 og anerkjent i 1829, Italia ble samlet i 1861 og Tyskland ble samlet i 1871. I tillegg ble Østerrike-Ungarn til i 1867 som et kompromiss mellom tyskere og madjarer for å holde det multietniske landet samlet. Mot slutten ble Romania, Serbia, Montenegro, Norge, Bulgaria og Albania selvstendige, Kroatia nesten selvstendig og Finland stadig friere.
Avgrensing
Perioden ser på Europa gjennom det lange 1800-tallet, det vil si fra 1789 til 1914. Med Europa menes i utgangspunktet alle deler av Europa. Imidlertid vil premissleverandørene for en felles europeisk historie, da i hovedsak stormaktene Storbritannia, Frankrike, Preussen/Tyskland, Østerrike(-Ungarn) og Russland, få mest oppmerksomhet. Dette er i tråd med Lord Actons utsagn om at:
I tillegg til å vektlegge stormaktene, betyr også dette at den mellomstatlige historien, eller historien som sprer seg fra en stat til en annen uten direkte kontakt, vil få mer plass enn den rent nasjonale historien til et land. Dermed vil for eksempel intern kamp mellom konservative og liberale partier i Storbritannia bare inkluderes dersom det førte til noe av internasjonal betydning.
Geografisk begrenses artikkelen til Europa i hovedsak, og når områder utenfor Europa tas med, er det fordi hendelsene i områdene hadde betydning for europeisk historie. Dette gjelder særlig under europeisk imperialisme, men også for eksempel USAs påvirkning på Europa.
Historiografi
Begrepet «europeisk historie» har eksistert innen historiografien allerede fra 1800-tallet av. I begynnelsen var Europas historie definert som historien til de europeiske politiske systemer og beskrivelsen av internasjonal politikk av «store» statsmenn. I tillegg ble europeisk historie delvis definert idéhistorisk, og representeres som fremskrittets og sivilisasjonens område. På begynnelsen og godt inn til midten av det 20. århundre hadde historiografien utviklet seg til en marxistisk og weberiansk forståelse av Europa, da med vekt på sosialhistorie og dens ringvirkninger. Historieforståelsen ble på sent 1970- og tidlig 1980-årene utvidet med flere andre perspektiver, som kjønnshistorie, historie nedenfra og poststrukturelle utfordringer – men likevel uten at europeisk historie som begrep er blitt dekonstruert eller erstattet.
Revolusjoner og delinger (1772–1799)
Europa hadde på 1700-tallet gått gjennom en opplysningstid. I Frankrike var skikkelser som Montesquieu, Rousseau og Voltaire sentrale i å styre intellektuell og politisk tankegang mot et mer egalitært mål. Storbritannia hadde blitt påvirket av de liberalistiske og optimistiske tankene til Adam Smith og de mer pessimistiske observasjonene til Thomas Malthus og David Ricardo med tanke på befolkningsvekst som utfordring. Russland hadde beveget seg sterkt mot en mer vestlig tankegang under Peter den store i begynnelsen og Katarina den store i slutten av århundret.
Macao under VM i friidrett 2019
Macao deltok under VM i friidrett 2019 (utendørs) fra 27. september til 6. oktober 2019 i Doha i Qatar.
Europas historie 1789–1914
Revolusjoner og delinger (1772–1799)
Ettersom tredveårskrigen medførte at kongen måtte følge landets religion i stedet for omvendt, var de fleste krigene politisk motivert. Det handlet om arverekkefølgen i den spanske arvefølgekrigen (1700–1713), territorier i Pruth-felttoget (1710–1711), gammelt fiendskap i den store nordiske krig (1700–1721), politiske ambisjoner i kvadrupelalliansekrigen (1718–1720), maktspill og formalia rundt tronbestigning i den østerrikske arvefølgekrig (1740–1748), maktspill igjen i syvårskrigen (1756–1763) og territorielle grenser i den russisk-tyrkiske krig (1787–1792).
Industriell revolusjon og liberalisme (1776–1799)
I tidlig moderne tid (1500–1750) ble privat handel stadig større. Privat handel førte med seg at øvre del av tredjestanden ble rikere, og at de etterspurte flere varer de tidligere ikke hadde råd til. Dette medførte en mentalitetsendring i mange land i Europa, en såkalt «industriøs revolusjon». Den industriøse revolusjonen (et begrep dannet av den japanske historikeren Akira Hayami) handlet om at på grunn av middelklassens økte formue og større etterspørsel etter overskuddsvarer, fikk produsenter av varer en grunn til å øke produksjonen for selv å tjene penger. Dette varierte fra stoff, klær og håndarbeid til stengods, vin, luksusvarer og flere andre produkter. Omtrent samtidig som handelsstanden ble rikere, foregikk det en utvikling innen redskaper og produksjonsteknikker. Slik kunne håndarbeidere delvis lykkes i å tilfredsstille dette nye behovet. Ettersom økonomien ble stadig bedre, økte imidlertid behovet for varer raskere enn tilbudet. Lavadelige og andre investorer skjønte derfor at det var penger å tjene i å fornye produksjonen for å gjøre den mer effektiv, slik at man kunne tjene store penger på å selge flere varer.
Denne utviklingen var i hovedsak lokal og til dels nasjonal i utgangspunktet. Siden det på 1600- og 1700-tallet var en utbredt økonomisk teori at intern handel var foretrukket fremfor import, var de fleste stater som opplevde denne revolusjonen ivrige etter å støtte den. Det skulle imidlertid vise seg at da den industriøse revolusjonen ble erstattet av den industrielle, ble også den økonomiske teorien om selvberging erstattet av en ny og dominerende retning, liberalisme. I 1700-tallets siste fjerdedel skjedde det en revolusjon både innen den politisk-økonomiske mentaliteten og innen selve produksjonen.
Behov for frihet
Den stadig voksende borgerskapet i Europa opplevde et stort behov for frihet, i hovedsak økonomisk og politisk. Med økonomisk frihet ble det ment å komme seg bort fra begrensningene som merkantilisme medførte. Merkantilisme var et økonomisk prinsipp der ethvert land skulle sikre seg økonomisk overskudd gjennom å øke eksporten mer enn importen, og ideelt sett begrense import til et minimum. Målet var å sikre seg et handelsoverskudd, og for å sikre dette, måtte reguleringer til for å sikre handelsutviklingen. En konskvens av dette prinsippet ble at monopoler og privilegier dominerte fordi det var mest effektivt for staten. I tillegg var det å ha kolonier en viktig forutsetning for en velfungerende merkantilisme. Kolonimakter hadde ofte noe som andre land etterspurte, som tobakk, krydder og eksotiske frukter.
Borgerklassens politiske ideer om frihet handlet om retten til talefrihet, eiendomsrett, trykkefrihet og beskyttelse for loven. Politisk frihet handlet også om likhet mellom innbyggerne. Dermed skulle ingen medlemmer av samfunnet ha juridiske, merkantile eller politiske fordeler. Den første formen for liberalisme var derfor en blanding av alle disse aspektene av frihet og likhet. På 1700-tallet var særlig de politiske ideene til John Locke viktige. For Locke var samfunnet sekulært og atomistisk. Det betydde at det ikke var gudegitt, og at det besto av individer, og ikke fellesskap. For Locke skulle statens oppgaver begrenses til å beskytte liv, frihet og eiendom. Et samfunns medlemmer hadde som plikt å gjøre opprør mot en statsdannelse som gikk utover disse rettighetene og begrenset borgernes frihet.
Året 1776 ble et vendepunkt både for politisk og økonomisk liberalisme. Politisk liberalisme ble i stor grad gjennomført i og med USAs uavhengighetserklæring, sterkt inspirert av Locke. Med uavhengighetserklæringen kom også kampen for republikken, det vil si en styreform der makten kom fra folket, og ikke fra høyere makter. Ut fra disse oppfatningene vokste også tanken om republikken som en naturlig statsform frem. Den økonomiske liberalismen ble i stor grad formet av boken Nasjonenes velstand av Adam Smith. Som tittelen antyder, hadde den nasjonens økonomi i tankene. Smith argumenterte for at kolonier var uvesentlige for handel, og at USAs eventuelle selvstendighet ikke ville medføre et tap for handelen. Smith mente også at statens hovedfunksjoner skulle være forsvar, intern sikkerhet, fornuftige lover og et rettferdig rettssystem for private uenigheter.
For Smith var økonomien bygget opp av sammenhengen mellom tilbud og etterspørsel. Jo større etterspørsel, desto større krav for tilbud. Tilbudet kunne bare økes gjennom økt produksjon. Dette betydde flere arbeidsplasser. Dersom det var billigere å produsere noe et sted der klimaet lå mer til rette for det, var import av varen mer fornuftig enn å prøve å fremstille den selv. For Smith, som var professor i moralfilosofi, var tanken at den enkeltes behov for å tjene penger var en bedre moralsk rettesnor enn en religiøs inderlighet, fordi behovet for å tjene penger fungerte bedre. Smith refererte til markedet og samfunnet som styrt av «en usynlig hånd», det ble deretter en metafor for prisregulering ved tilbud og etterspørsel. Boken ble enormt populær, og innen 1800 var den oversatt til samtlige vesteuropeiske språk bortsett fra portugisisk.
Den industrielle revolusjonen
Disse spinnemaskinene måtte få energi fra et sted dersom de skulle fungere på sitt beste – ingen mennesker kunne operere så store spinner med fotpedal. Vannkraft var det første og mest opplagte forslaget. Richard Arkwright fant opp water frame, en spinnemaskin som gikk på vannkraft. Han lagde spinnefabrikker – eller spinnemøller – der han ansatte hundrevis av arbeidere, i 1770-årene. Dette krevde imidlertid at disse hundrevis av arbeidere kom til samme sted, som igjen startet en form for urbanisering. Samtidig som Arkwrights møller ble satt i gang, hadde også dampmaskinen gjort markante fremskritt. Dampmaskinen er egentlig svært gammel, men det var først Thomas Newcomen som bygget en brukelig dampmaskin rundt 1700. I 1769 patenterte James Watt en ventil som gjorde dampmaskinen ikke bare brukelig, men sterkt effektiv. Dette medførte at dampmaskinen ble brukt i mange nye fabrikker som drev med produksjon av en rekke varer.
Den polske deling (1772–1795)
Der Vest-Europa ble dominert av liberalkonservative Storbritannia og liberalradikale Frankrike, var Øst-Europa i stadig større grad under innflytelse av de konservative landene Russland, Preussen og Østerrike. Dette ble demonstrert særlig under oppdelingen av det store, men svært ineffektive, landet Polen.
Polen manglet en sterk sentralisering, og adelige styrte i hovedsak sine områder med liten eller ingen innflytelse fra kongen. Innen adelen var det mye intern krangel og mye fraksjonering. Dette medførte at Polen på 1700-tallet var sterkt svekket. Katarina den store hadde ambisjoner om å kontrollere polske områder med overveiende russisk befolkning. Polen strakk seg fra Baltikum nesten til Svartehavet, men manglet samhold, kommunikasjon, inntekter og en hær. Polske liberale ønsket å få et sterkere Polen med en sterkere statsmakt. Dette innebar å begrense adelens makt, og en viktig del av det var å fjerne såkalt liberum veto, det vil si retten ethvert medlem av parlamentet i Polen (som besto av adelsmenn) hadde til å erklære veto, slik at alle lover som hadde blitt erklært i denne tiden ble ansett som ugyldige. Russland hadde imidlertid ingen interesse av et sterkt Polen. I 1763 fikk Katarina den store utnevnt en tidligere elsker og en mann hun hadde god kontroll over som konge. I tillegg erklærte hun seg som beskytter av alle polske friheter, inkludert liberum veto og andre adelige rettigheter som hindret modernisering og styrking av Polen.
Mens Russland var fornøyd med indirekte kontroll over Polen, ville Preussen ha direkte kontroll over deler i nord og Østerrike i sør. De to landene øvet innflytelse på Russland. Blant annet brukte de russisk seier i den russisk-tyrkiske krig (1768–1774), til å foreslå at Russland heller enn å heftes ved å dele opp Det osmanske rike brukte hæren til å dele opp grenseområdene til Polen. Russland hadde stort sett bare det å slippe til i Svartehavet som mål, og etter å ha sikret seg tilgang til en isfri havn i Svartehavet, gikk russerne med på det prøyssisk-østerrikske forslaget. Dermed mistet Det osmanske rike få områder, mens Polens grenseområder ble fordelt i 1772. Østerrike tok Galicia, Russland områder fra Homjel i sør via Vitebsk og til Daugavpils i nordvest. Preussen tok et område fra Gdansk i nord til Bydgoszcz i sør og Elbląg og Lidzbark Warmiński i øst, slik at Preussen nå var knyttet direkte til Königsberg. Dette samlet mange polakker om å styrke det som var igjen av Polen. Imidlertid var disse polakkene hovedsakelig adelige, og lyktes ikke i å skape en folkebevegelse. For de mange fattige livegne og jødene spilte det liten rolle om de ble styrt av polakker, tyskere eller russere.