cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rouen
Rouen er en bykommune i departementet Seine-Maritime i regionen Normandie nord i Frankrike. Rouen er den historiske hovedstaden i Normandie, og i dag administrativt hovedsete både for regionen Normandie og for departementet Seine-Maritime. Byen var en av de største og rikeste byene i middelalderen og ble avstått av den karolingiske kongen Karl den enfoldige til Gange-Rolf i 911. Rouen var sete for skattmesteren av Normandie og spilte en stor rolle i engelsk historie, som en av Englands hovedsteder sammen med London i de engelsk-normanniske dynastienes periode. Den eldste delen av Rouens bykjerne, med sin trehusbebyggelse, katedral og mange kirker, står på UNESCOs Verdensarvsliste.
I 2011 hadde selve byen Rouen 111 553 innbyggere, mens storbyområdet har omtrent 650 000 innbyggere.
QNX
Noen viktige konkurrenter er VxWorks, Linux, THEOS, Windows CE og OS-9.
Rouen
Olav Haraldsson skal ha blitt døpt i Rouen ca. 1013. Slavehandel i Rouen på den tid bekreftes av blant andre den normanniske klerken Garnier, bosatt i byen på starten av 1000-tallet. I sin bok forteller han om naboen sin, iren Moriuht, som ble fanget sammen med sin kone av vikinger i Irland. De ble solgt hver for seg som slaver, men Moriuht klarte å kjøpe seg fri og dro til Rouen på leting etter sin kone som var blitt solgt der. Han fant henne i en mølle sør for byen og løskjøpte henne, og sammen slo de seg ned i Rouen, der engelskmennene brente Jeanne d’Arc på bålet i 1431.
En av byens videregående skoler, Lycée Pierre Corneille, har siden 1918 tatt imot norske elever for treårig utdannelse som ender med fransk baccalaureat. Det tas for tiden opp 8 elever hvert år gjennom DIKU, Direktoratet for internasjonalisering og kvalitetssikring i høyere utdanning. Den tradisjonsrike skolen, som ble grunnlagt av jesuittene for over 500 år siden, har også skolert kjente franske forfattere som Gustave Flaubert, Guy de Maupassant og tragedielegenden som har gitt skolen sitt nåværende navn, Pierre Corneille.
Geografi
Områdene rundt byen består av skoger, åser og dalfører. Bratte bakker reiser seg nord for byen, hvor kommunene Mont-Saint-Aignan og Bois-Guillaume ligger med utsikt over byen. Sør for Rouen flater landskapet ut.
Rouen ligger omtrent en times togtur nordvest for Paris.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Rouen
Sverre K. Andersen
Sverre Kristoffer Andersen (født 28. mai 1914 i Haugesund, død 17. mars 1986 ) var en norsk motstandsmann som gjorde tjeneste i Kompani Linge under andre verdenskrig. Han var den radiooperatør som lengst holdt sin stasjon i virksomhet. Andersen ble tildelt Krigskorset, Norges høyeste utmerkelse.
Innsatsen
Ved Tysklands angrep på Norge 9. april 1940 seilte Andersen som styrmann og telegrafist på DS «Jacob Christensen». Skipet befant seg i Frankrike og 18. juni 1940 ble det senket av besetningen for å blokkere havnen i Rochefort. Sammen med det øvrige mannskapet kom Andersen til Falmouth i Storbritannia.
I september 1940 ble han rekruttert til Norwegian Independent Company No. 1, senere kjent som Kompani Linge. Han ble også tilknyttet Special Operations Executive. Andersen kom 14. oktober 1941 over fra Storbritannia til Norge. Han ble satt i land ved Bremnes. På gården Eikås i Bjoa, der Andersen fikk dekke som gårdsgutt, etablerte og drev han en hemmelig radiostasjon, med kodenavnet «Arquebus».
Utmerkelser
Andersen ble i statsråd 7. mars 1947 tildelt Krigskorset med sverd «for fremragende innsats under utførelse av militære oppdrag.» Han ble 5. august 1944 tildelt St. Olavsmedaljen med ekegren.
Andersen ble også tildelt Deltagermedaljen, Haakon VIIs 70-årsmedalje og de britiske dekorasjonene King's Medal for Courage in the Cause of Freedom, Defence Medal og 1939–1945 Star.
Ettermæle
Ved Karmøy kommunes rådhus i Kopervik ble det i 1990 satt opp et minnesmerke over Andersen. Kodenavnet for radiosenderen han drev har gitt navn til Arquebus krigshistorisk museum i Førresfjorden. Museet har en egen seksjon viet til Andersens motstandsvirksomhet under andre verdenskrig.
Chips
Chips kan vise til:
Ola M. Hestebeit
Ola Mikalsen Hestebeit (født 14. april 1883 i Gaular, død 21. januar 1959 i Mosvik ) var lærer, bonde og lokalpolitiker i Mosvik. Han var NS-oppnevnt ordfører i Mosvik fra 1942 til 1945.
Han var fra gården Hestebeit i Gaular, og var utdannet ved Volda lærarskule 1907. Han hadde ulike lærerstillinger før han i 1917 kom til Mosvik; i Gaular, Askvoll, Voss, Kinn og Bergen. Han var redaktør i Firda Folkeblad 1908–09. Ved stortingsvalget 1915 stilte han som kandidat for Det radikale Folkeparti i enmannskretsen Voss.
Han kjøpte i 1918 gården Melvold fra Mosvik kommune, og bygde i 1923 et stort våningshus i vestlandsk sveitserstil, som aldri ble helt fullført. Ved siden av lærerjobben var han i Mosvik bonde og kirkesanger. I 1934 var han formann i Mosvik bondelag. Han giftet seg i 1941 med Brita Berge (1890-1973) fra Voss, som tidligere hadde vært husholderske hos ham.
Han ble første gang valgt inn i kommunestyret i 1919. Han satt i formannskapet i seks år, hvorav 3 år som varaordfører. Han representerte i 1919 «Avholdsfolkets liste» og i 1922 «Upolitisk liste» (som fikk 8 av 12 mandater, de øvrige gikk til «Småbrukernes liste»). I 1925 ble han første varamann på upolitisk liste, og i 1931 og 1937 sto han også på upolitisk liste; alle tre ganger med samme topartisystem i kommunestyret.
Hestebeit var ikke medlem av NS, men det ble oppfattet som unasjonalt og NS-vennlig at han ikke meldte seg ut av Norges Lærersamband etter den innledende tvangsinnmelding av alle lærere. Han svarte på kritikken at han ikke kunne melde seg ut av noe han ikke hadde meldt seg inn i. Skolestyret i Mosvik vedtok i juli 1945 å fristille Hestebeit fra undervisningen, og han gikk to år uten arbeidsplikt. I april 1948 vedtok skolestyret som en «ordensstraff» å frata ham seks måneders lønn; Hestebeit gikk til sak mot skolestyret for å få opphevet ordensstraffen, og vant. Retten mente at det ikke fantes hjemmel for vedtaket. Kort tid etter rettssaken i januar 1950 valgte Hestebeit å gå av med pensjon.
Idrettskretser i Norge
Idrettskretsene i Norge er geografiske områder underlagt Norges idrettsforbund og olympiske og paralympiske komité (NIF) og består av alle idrettslag og særkretser/regioner tilsluttet NIF innen idrettskretsens grenser.
Idrettskretsenes historie
Da Norges Landsforbund for Idrett ble opprettet i 1919, ble det samtidig opprettet distriktsidrettslag i alle landets fylker. I tillegg til de 20 daværende fylkene fikk også Trondhjem et eget distriktslag, slik at det ble 21 til sammen.
Landsforbundet og Arbeidernes Idrettsforbund hadde blitt enige om sammenslåing av forbundene og etablering av Norges Idrettsforbund 13. september 1940. Dette betydde at distriktlagene og arbeideridrettskretsene også måtte slås sammen, og man ble enige om en ny inndeling med 34 idrettskretser. Denne inndelingen ble vedtatt allerede i 1940, men den tyske okkupasjonen av Norge og den påfølgende idrettsstreiken medførte at den formelle etableringen av idrettskretsene kom i stand først i 1945, mens Norges Idrettsforbund ble formelt konstituert i 1946.
Mellom 1961 og 1971 ble mange av kretsene sammenslått, slik at idrettskretsene etter 1971 hovedsakelig var fylkeskretser. De siste fylkeskretsene som ble etablert, var Nord-Trøndelag Idrettskrets i 1979 og Akershus Idrettskrets i 1988.
De kommende fylkessammenslåingene medfører også at de tilsvarende idrettskretsene blir slått sammen. Etableringen av Trøndelag fylke i 2018 medfører at Sør-Trøndelag Idrettskrets og Nord-Trøndelag Idrettskrets blir slått sammen.
Ustemt velar frikativ
En ustemt velar frikativ er en konsonantlyd som forekommer i en rekke språk. Den uttales ustemt, med tungeryggen presset mot ganeseilet (velar) og gjennom friksjon av utstrømmende luft (frikativ). IPA-koden for lyden er «x» (en liten latinsk x). På norsk transkriberes lyden som kh hvis den forekommer i ikke-latinske alfabeter (f.eks. gresk «χ», kyrillisk «х», arabisk «خ»).
Ustemte velare frikativer forekommer ikke i det norske språket. Eksempler på lyden i andre språk er:
I noen språk utgjør ustemt velar frikativ og ustemt uvular frikativ to allofoner innenfor samme fonem, avhengig av bl.a. dialekt og/eller lydens posisjon i forhold til andre lyder i samme ord.
Klannere
Klannere (Dermestidae) er en familie av biller som utgjør en overfamilie for seg, klannere (Dermestoidea). De lever av dødt animalsk materiale, for eksempel kjøtt, hud, pelsverk og ull. Mange arter kan gjøre betydelig skade på lagrede matvarer, tekstiler og biologiske samlinger. En del av disse artene har blitt spredt med handel over store deler av verden. Det er kjent 24 arter fra Norge, mange av dem bare eller hovedsakelig innendørs.
Utseende
Små til middelsstore (1,5 – 15 mm), brunlige til svarte biller. Kroppsformen er mer eller mindre oval, men det finnes også arter som er korte og brede, eller langstrakte. Antennene er klubbeformede. Oversiden er gjerne kledt med lange, oppstående hår og/eller mønster av lyse skjell. Hos noen arter er hunnene larvelignende hele livet (larviforme hunner). Hodet er forholdsvis lite og ofte skjult under brystskjoldet. Mange arter har to punktøyne i pannen. Antennene består av 5-11 ledd og er vanligvis nokså korte, med en tydelig, 1-3 leddet kølle. Hos hannene til noen arter er det ytterste leddet sterkt forstørret, like langt som resten av antennen. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt, sett ovenfra firkantet eller halvsirkelformet. Det har ingen tydelig forhøyninger eller groper. Dekkvingene er oftest noe flate. Hos noen arter dekker de ikke hele bakkroppen. Beina er temmelig korte og kan foldes tett inntil kroppen. Larvene er mer eller mindre kjegleformede og gjerne kledt med lange hår.
Levevis
Klannerne lever av dødt dyrisk materiale og kan klare seg med svært lite fuktighet, slik at de kan spise tørrfisk, nålede tørre insekter, lær og andre tørre materialer. Ute i naturen lever de av kadavere, matrester i fuglereir, insektrester i vepse- og humlebol og lignende. De nyklekte larvene er svært aktive og kan komme seg inn gjennom ganske små åpninger. De voksne hos noen arter (særlig i slekten Anthrenus) finnes ofte på blomster av skjermplanter. Andre, særlig i slekten Dermestes, tiltrekkes til åtsler.
Skadedyr i hus
Fleskeklanneren eller fleskebillen (Dermestes lardarius) forekommer vanlig i hus over det meste av verden. Den spiser særlig tørt kjøtt og fisk, man kan spise de fleste slags lagrede matvarer og også lær, pelsverk og ull. Den kan gjøre betydelig skade og er også et hygienisk problem. Det kan hjelpe å holde det rent og ryddig slik at billene ikke har noen gjemmesteder, men den er vanskelig å bli helt kvitt. Andre arter i slekten Dermestes kan også gjøre skade.
Pelsbillen (Attagenus pellio) gjør særlig skade på pelsverk, men kan også angripe lagrede matvarer. Den er langt mindre vanlig enn fleskeklanneren. Den brune pelsbillen (Attagenus smirnovi) kom til Norge tidlig på 1980-tallet og etablerte seg i Oslo-området. Den er også kjent under tilnavnet Majorstu-billen, da den lenge kun fantes på Majorstuen og tilstøtende områder.
Teppebillen (Anthrenus scrophulariae) finnes utendørs der larvene utvikler seg under bark og i gamle fuglereir, men den kan også gjøre skade på tepper og ullstoffer innendørs, og i insektsamlinger.
Skadedyr på museer
Mange av klannerne er tilpasset til å spise døde insekter og de kan gjøre alvorlig skade på samlinger av biologisk materiale, særlig insektsamlinger, men også utstoppede dyr, skinn og gjenstander laget av skinn eller ull. De mest problematiske artene er museumsbillen (Anthrenus museorum) og vepsebolklanneren (Reesa vespulae). Disse billene kan ødelegge verdifullt vitenskapelig materiale fullstendig på kort tid. Man merker gjerne angrepene først på at det drysser ut boremel (frass), og på de karakteristiske, avkastede larvehudene. Angrepet materiale må fryses (helst ved – 50 °C) for å drepe larvene. Ved naturhistoriske samlinger har en gjerne i dag rutiner på å sjekke samlingene regelmessig for angrep og fryse alt materiale man mistenker kan være angrepet. Visse kjemiske stoffer, særlig naftalen (møllkuler) og diklorbenzen, kan holde billene borte. Disse er imidlertid helseskadelige og bør ikke brukes i rom der det jevnlig oppholder seg mennesker. På den andre siden bruker noen naturhistoriske samlinger larver av arten tørrfiskbille (Dermestes maculatus) til å rense knokler for kjøtt- og skinnrester.
Meindert Klem
Meindert Klem (født 16. oktober 1987) er en nederlandsk roer som spesialiserer seg i toer uten styrmann. Under Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt, der han ble nummer 11.
Evolusjonær etikk
Evolusjonær etikk er en gren av etikken som prøver å forklare utbredelsen av moralske verdier i menneskelige samfunn på bakgrunn av vår arts evolusjonære forhistorie.
Evolusjonsbiologisk og -psykologisk forskning har ført til erkjennelsen av at det menneskelige sinn ikke er en «ubeskrevet tavle» (tabula rasa), men inneholder en god del medfødte tilbøyeligheter. Evolusjonære etikere mener at disse tilbøyelighetene delvis er tilpasninger til vår arts biologiske og sosiale miljø, som det naturlige utvalg har formet i våre forfedre og -mødre. Dette innebærer også at våre normative forestillinger ikke oppstår i et tomrom, som hver kultur fyller med sine egne verdier, men at en del verdier faktisk er universelt menneskelige. Andre verdier varierer mellom kulturer, men selv en del av denne variasjonen kan forklares ut ifra kulturenes biologiske og sosiale miljøer.
De fleste utøvere er enige om at evolusjonær etikk hører inn under den deskriptive etikken, ikke den normative. Ifølge dette synet kan evolusjonære etikere altså forklare hvorfor visse verdier er veldig utbredt, hvilke verdier dette er, og hvorfor andre verdier varierer mellom kulturer. Evolusjonær etikk kan derimot ikke begrunne verdier som «riktige», dvs. kan ikke avgjøre hvilke verdier vi bør ha. Det følger heller ikke av den evolusjonære etikken at samtlige verdier kan forklares evolusjonært, eller at medfødte verdier er uforanderlige (jf. gendeterminisme). Verdier og normative systemer antas heller å utvikles i et samspill mellom medfødte tilbøyeligheter og kulturelle (deriblant religiøse) påvirkninger, delvis også bevisste valg.
Det fantes flere historiske forsøk på å avlede en normativ etikk fra biologiske ideer (f.eks. «sosialdarwinisme»), men det er ytterst få evolusjonære etikere som har dette som en målsetning i dag.
Evolusjonsetiske forklaringer kan illustreres med incesttabuer, dvs. forbudet mot og den moralske fordømmelsen av seksuelle forhold mellom nære slektninger som ser ut til å finnes i alle kulturer (jf. incest og tabu). Evolusjonært sett kan dette forbudet forklares med innavlsdepresjonen, dvs. den økende sannsynligheten for forekomsten av arvelige sykdommer ved innavl. Individer som unngikk paringer med nære slektninger, fikk friskere og mer overlevelsesdyktig avkom, slik at mentale mekanismer som førte til incesttabuer kunne spre seg gjennom naturlig seleksjon.
Et annet eksempel er at snylting på sosiale goder anses som uakseptabel i alle samfunn. En frisk person som får hjelp av andre, men selv aldri (gjen)yter hjelp, vil oppfattes som en snylter med lav moral og eventuell straffes gjennom sosiale sanksjoner. Dette lar seg forklare gjennom viktigheten av samarbeid for en sosial art som mennesket. Ved en for høy andel sosiale snyltere i populasjonen vil samarbeidet bryte sammen, og man vil derfor i alle samfunn finne former for sosial avstraffelse av snylting.
Regelbau
Regelbau (tysk: standardisert bygg) var en tysk betegnelse på ferdig planlagte bunkere, bygget under andre verdenskrig. Bunkere ble en vanlig befestningsmetode utover 1900-tallet, og de tyske regelbau-bunkerne ble bygget nær sagt overalt hvor tyske styrker befant seg, i større eller mindre grad.
Regelbau-konstruksjonene spente fra små maskingeværbunkere med tynne vegger og tak som skulle stå i mot kuler fra håndvåpen og splinter, til enorme ubåtbunkere med taktykkelse på 5 meter som skulle tåle direkte treffere fra ett-tonns bomber. I tillegg til regelbau-bunkere bygget man enkelte steder, hvor det var behov for det, såkalte «Sonderkonstruktionen», særkonstruksjoner, som kun var bygget for stedet de stod på og for én spesiell oppgave.
Bakgrunn
Regelbau har sine røtter fra krigen mot Frankrike i 1870, hvor Tyskland skulle sikre sine områder gitt i krigserstatning. På grensen mot Frankrike ble der, på begge sider, bygget store forsvarsverker med bunkere i betong – en ganske ny tanke. Frem til 1914 ble her bygget store mengder bunkere, men første verdenskrig satte en stopper for aktiviteten, da tyske styrker marsjerte rundt de franske forsvarsverkene, og ikke hadde bruk for sine egne, da Tyskland kapitulerte før en fiendtlig soldat i det hele tatt hadde satt sin fot på tysk jord.
Da Adolf Hitler kom til makten i 1933, ble det så tegnet standardiserte bunkere, slik at man raskere kunne bygge dem der det var behov. Det ble tegnet og utprøvd flere forskjellige varianter, og kravene til sikring og konstruksjon ble oppdatert utover krigen. Forskjellige bunkere ble tegnet til forskjellige formål, for eksempel var noen tilpasset nærforsvar, andre var tiltenkt brukt med en spesiell type kanon eller bombekaster og så videre. Slik hadde man én bestemt bunker for én bestemt oppgave, og kunne bygge denne hvor som helst uten å måtte konstruere en helt ny bunker for hver gang. I tillegg visste man nøyaktig hvilken mengde betong man trengte, hvor meget armeringsjern og så videre. Den første forskriften som omtalte militære bunkeranlegg, kom sent i 1933 – «Vorschrift zum Bau ständiger Befestigungsanlagen». Disse bunkerne ble bygget ikke bare langs grensen mot Frankrike, men også på Tysklands grenser mot andre land. Selv om det var forsøkt å innføre standardiserte bunkere, var det svært varierende kvalitet og utførelse på disse førkrigsbunkerne.
Først helt frem mot begynnelsen av andre verdenskrig, ble bunkertypene systematisert og satt under felles retningslinjer. De ble lagt med nummerering fra 100 til 400. I tillegg bygget man store bunkere med plass til 80 mann – et helt lite festningsverk for seg selv. Disse bunkerne ble kalt B-Werk, og hadde maskingeværer, flammekastere og bombekastere, alt i én bunker. Slike store bunkere ble ikke brukt under andre verdenskrig.
Systematisering og krig
Da krigen brøt ut i september 1939, hadde Luftwaffe like før bygget flere standardiserte luftvernbunkere i Tyskland. Disse var bygget uavhengig av dem hæren hadde konstruert, men felles var at da krigen brøt ut, måtte man fornye måten å tenke materialer på – og byggetid.
De forskjellige bunkerne hadde en forbokstav, som sa noe om bruken av og hvor sterk bunkeren var.
Bunkerne var inndelt i forskjellige sikringsgrader. Dette gjaldt hvor tykt tak og vegger var, og dermed disses evne til å tåle treffere, fra bomber, granater, prosjektiler og splinter. De forskjellige klassene var:
Klassene C og D var for svake, og ble ikke brukt under krigen. Klasse E ble kun brukt i ubåtbunkere, som for eksempel i Saint-Nazaire, Lorient, Bergen og Trondheim, og i viktige kommandobunkere enkelte steder.
Regelbau-konstruksjonene var helt avgjørende for at tyskerne kunne klare å bygge atlanterhavsvollen på så kort tid. Det at man hadde ferdige planer for forskjellige typer bunkere gjorde at man kunne løse logistikkabalen kjapt, uten å stusse på for eksempel hvor mange tonn betong man trengte. Det eneste en konstruktør måtte ta hensyn til, var plasseringen av bunkeren i terrenget. Dette var svært viktig for kamuflasje av bunkeren – en bunker som var plassert korrekt i terrenget og kamuflert med f.eks. stein eller torv på taket, var vanskelig å få øye på. I tillegg, dersom bunkeren for eksempel huset en kanon, måtte den plasseres slik at kanonen fikk den skuddvidden som var påkrevet.
Bunkerne var dekket av et lag tjære for å hindre fukt. I dag kan man se rester av denne tjærepappen som små, svarte klumper på bunkertaket. Ofte var bunkerne også dekket av et kamuflasjenett, dersom de ikke var dekket av stein eller torv eller annen lokal vegetasjon.
I tillegg til kamuflasje av selve bunkeren, plantet man også hurtigvoksende trær, som poppel eller lignende. Dette skulle gjøre bunkerne og anlegg generelt vanskeligere å se både fra landjorden/sjøen og fra luften.
Konstruksjon
Langt de fleste bunkere hadde elektrisk belysning, varmen kom fra enten en vedovn, eller, dersom bunkeren var stor, en sentralfyr hvor varmt vann gikk i rør til radiatorer i bunkeren. Dette var stort sett i bruk i større bunkere med flere rom, for eksempel sanitetsbunkere eller større kommandobunkere. Mannskapsbunkere, eller i mindre bunkere med to-tre rom, brukte stort sett en vedovn, benevnt WT80 eller WT80K (K var en ovn utsyrt med kokeplate). Disse ovnene var eksplosjonssikre og gasstette. Pipene inn i bunkeren var dessuten utstyrt med en granatfelle, slik at ingen kunne slippe en håndgranat ned i pipen og sprenge den innvendige ovnen. Granaten ville i stedet trille ut igjen av et hull nede langs bakken eller i et eget dedikert utgravd kammer under jorden. Ovnen måtte være eksplosjonssikker for å motstå trykket fra en eventuell håndgranat som ble kastet ned i dette hullet.
Alt arbeidet med forskaling, armering og støping av en middels stor bunker tok som oftest 6-8 uker. Siden fulgte innredning og kamuflering, men bunkerne ble ofte tatt i bruk kort tid etter at støpingen og de mest nødvendige arbeidene innvendig var ferdig.
Den manglende tilgangen på materialer, spesielt mot slutten av krigen, førte til en del triksing og improvisasjon i konstruksjonen av bunkere. Befestningssteder som ble regnet som spesielt utsatt ble prioritert med de sterkeste befestningene og tilgangen på de beste byggematerialene.
Bunkerne var innvendig malt i en off-white farge, og med treverk på gulvet. Ofte dekorerte soldatene veggene med bilder av den mer dristige varianten, men i enkelte bunkere treffer man på slagord (som på bildet til høyre), påmalt murstein, malte bilder og ikoner direkte på veggen. I tillegg finner man inskripsjoner i sementen enkelte steder, som ble risset inn før betongen størknet. Dette kan være navn, hakekors, årstall og så videre.
Andre «regelbau»: «sonderkonstruktion», «bauform» og «ringstand»
Ikke alle konstruksjoner av betong kan kalles regelbau. Man hadde også et system med «bauform», mindre, førstelinjes defensjonsbygg for maskingevær, middels tunge flammekastere og bombekastere. Disse er i dag noen av de mest vanlige å finne, da de ikke krevde særlig ressurser. De var ikke gasstette, men hadde som oftest et mindre rom for betjeningen (ofte kun én eller to mann) samt et lite ammunisjonsrom. Disse utgjorde et lite mål over bakken - bombekasterne var ofte bygget helt ned under bakkenivå, ofte med en traktformet ring av steinmur ned mot utskytningshullet. De kunne ofte ikke sees i det hele tatt, før man praktisk talt snublet oppi dem.
«Sonderkonstruktionen» («særkonstruksjon») var spesialkonstruerte bunkere som var laget for ett spesielt sted og for en bestemt oppgave akkurat der. Disse fantes det ikke noen standardtegninger for, og således er hver slik konstruksjon unik. Disse ble laget for sære kanoner, radarstillinger eller lignende som man ikke fra før hadde standardiserte tegninger for. Enkelte bunkere ble også modifisert for stedet eller funksjonen de fikk på stedet de var plasserte, dog uten at dette gjør dem til en særkonstruksjon av den grunn.
Regelbau-typer
(Listen er ikke komplett.)
Verdenscupen i kortbaneløp 2022/23
Verdenscupen i kortbaneløp på skøyter 2022/23 blir organisert av International Skating Union (ISU) og er den 24. sesongen av verdenscupen i kortbaneløp på skøyter. Sesongen starter i Montréal i Canada i oktober 2022, og blir avsluttet i Dordrecht i februar 2023.
MY (lokomotiv)
MY er et dansk, dieselelektrisk lokomotiv produsert for Danske Statsbaner (DSB) av svenske NOHAB i perioden 1954 til 1965. Lokomotivet var ryggraden i DSB før det ble tatt gradvis ut av drift fra begynnelsen av 1990-tallet. En del lok ble hugget opp, mens andre ble eksportert til utlandet samt videresolgt til andre selskap, som for eksempel TÅGAB.
Lokomotivets historie
Loktypen ble bygget av svenske NOHAB fra 1950-tallet og utover 1960-tallet både til DSB som MY og til NSB som Di 3. MY-lokomotivene er teknisk tilnærmet identiske med NSBs DI 3b. De første lokomotivene av typen MY ankom Danmark i februar 1954, og dette lokomotivet var bygget etter det amerikanske forbildet EMD F7 og hadde en 16–sylindret motor fra General Motors samt treakslede boggier med to drivende aksler og en løpeaksel.
Den første bestillingen var på fire lokomotiver samt en reservemotor for testing. Resultatet av testingen var god og ytterligere en bestilling på 43 lokomotiver ble levert frem til 1958. Lokomotivene ble av DSB regnet som kostnadseffektive i drift, samtidig som de også var allsidige og reduserte reisetidene. Hos DSB ble de for eksempel brukt til å trekke både tunge godstog og hurtige ekspresstog. En svakere variant av MY var MX, som på sin side var både hurtigere og veide mindre.
MY ble kritisert av både lokomotivførere og resten av befolkningen rett etter ankomsten. Det kom flere klager og leserbrev mot lydnivået fra lokomotivet fra beboere langs de danske jernbanestrekningene. Spesielt var lydnivået markant i stigninger, ved akselerasjon, eller når de trakk tunge godstog. Støyproblemene ble siden løst tilfredsstillende da lyddemperfabrikken LYDEX i Middelfart ble satt til å ordne opp.
Lokomotivtypen var i aktiv tjeneste fra 1954 frem til den 15. juni 2001, hvor MY 1159 kjørte sin siste offisielle tur for DSB. Det første lokomotivet (MY 1101) ble overdratt til DSBs museumstog allerede i 1986. På 1990-tallet ble lokomotivene gradvis tatt ut av drift, og flere av disse ble hugget opp, mens andre ble solgt til danske privatbaner og svenske godsselskaper. Under den svenske betegnelsen TMY er flere maskiner ennå i drift som trekklokomotiv i godstog. I perioden fra 1964 til 1965 ankom de siste 12 lokomotivene fra NOHAB, noe som økte antallet MY–lok levert til DSB til 59 totalt.
Marius van Heerden
Marius van Heerden (født 8. september 1974 i Clanwilliam i Western Cape i Sør-Afrika, død 22. januar 2021 i Cape Town) var en sørafrikansk mellomdistanseløper.
Marius van Heerden satte i 1996 ny sørafrikansk rekord på 800 meter på Greenpoint Stadium i Cape Town med en tid på 1:44,57 min, og kort tid etter konkurrerte han i Sommer-OL 1996 på herrenes 800-meterløp.
Ham døde av covid-19 den 22. januar 2021.
VxWorks
VxWorks er et sanntids operativsystem (OS) laget av amerikanske Wind River Systems. Det er mest kjent for å være OSet i flere av NASAs romfarkoster.
Folkeviljen
Folkeviljen var en avis som eksisterte mellom 1911 og 1956. Avisen ble startet på Sjøvegan av sokneprest Kr. Tønder (stortingsmann fra 1915 til sin død i 1934), der det første nummeret kom ut den 9. september 1911. I februar 1917 ble Folkeviljen partiavis for Arbeiderpartiet og flyttet til Harstad, der den konkurrerte med bladet Haalogaland og Harstad Tidende.
De som sto i spissen for å opprette en partiavis i byen, var smed Anton Edvard Carlsen og agent Hans Simonsen-Sparboe. (Simonsen-Sparboe ble ordfører i Harstad i 1917 med Carlsen som varaordfører.) Trykkeri og redaksjon ble lagt til kjelleretasjen i Harstad Arbeidersamfund, Storgt. 18. Tønder sto formelt som redaktør også en tid etter at avisen kom til Harstad, og en rekke pressefolk skiftet om å arbeide i redaksjonen. Det var i 1924 fire aviser i byen, og selv om konkurransen om leserne var skarp, så hadde avisene likevel felles annonsetariffer. Svært mange Harstad-bedrifter var rammet av de elendige tidene på 1920-tallet, og Folkeviljen var intet unntak. De opparbeidet seg gjeld til Arbeiderpressens Samvirke som de ikke klarte å betjene. Dette førte nok til at Samvirket fikk betydelig makt over avisen, noe som skulle få betydning da det etter hvert oppsto en ideologisk maktkamp innen arbeiderbevegelsen.
Den berømte avisokkupasjonen i 1923
Denne maktkampen førte til splittelsen mellom Arbeiderpartiet (DNA) og Norges Kommunistiske Parti (NKP) i november 1923. Folkeviljens daværende redaktør, Sigurd Simensen, var kommunist, og motstanderne hans, med Tønder i spissen, fant det derfor ikke akseptabelt at han skulle sitte med redaktøransvaret. Det ble dermed vedtatt å ta fra Simensen vervet som redaktør. Men Simensen, som den stridsmannen han var, aktet ikke å godta noen oppsigelse og fortsatte sin redaktørgjerning som om intet var skjedd. I tillegg hadde han lønn til gode, slik at det av den grunn ikke var lett å kvitte seg med ham. Denne vanskelige situasjonen resulterte i at en mannsterk gruppe med Peder Jacobsen (senere stortingsmann og visepresident i Odelstinget) i spissen, som nå hevdet å være bladstyrets nye formann, slo til og okkuperte avislokalene i Arbeidersamfundet mens redaktør Simensen inntok sin daglige lunsj på en av byens kafeer. I lokalene fant aksjonistene kun Aage Rønning, som fortsatt regnet seg som bladstyrets formann. Det skal ha gått ganske verbalt hardt for seg, ifølge Peder Jacobsens egen forklaring. Okkupantene stengte døra slik at Simensen ikke kom seg inn da han dukket opp. Han tok en titt gjennom vinduet, forsto situasjonen og forsvant fra stedet. Denne episoden skjedde midt i desember 1923, ca. en måned etter at stiftelsen av Norges Kommunistiske Parti fant sted. Det siste nummer av Folkeviljen som Simensen redigerte, kom ut 13. desember. Avisen ble så redigert av en komité bestående av Kr. Tønder, Naftali Nilsen og Alfons Johansen, og fra 7. januar 1924 ble sistnevnte fast redaktør. Han ble senere stortingsmann.
Albertas Techovas
Albertas Techovas (født 28. mars 1980) er en litauisk judoka.
Folkeviljen
Avisen ble stanset av nazistene
For å hindre at avisen ble talerør for tyskerne og nazistene, ble den stoppet i 1941 etter avtale med personalet og den lokale partiledelsen. Den korte tiden Folkeviljen kom ut under okkupasjonen tilstrebet den en ren norsk linje. Dette var en dristig beslutning, da okkupasjonsmakten hadde gitt ordre om at avisen skulle fortsette og at den var pliktig å ta inn stoff fra nazistenes presse- og propagandakontor. Fungerende redaktør Freder Frederiksen sa tydelig fra om hva han mente om dette i en lederartikkel den 12. august 1941. Nazistenes sensurapparat var fysisk til stede denne dagen, og reagerte med ordre om øyeblikkelig stans av avisen.
Etter krigen stod bladet ribbet for eget trykkeriutstyr og måtte ta opp konkurransen med Harstad Tidende, som hadde kommet ut under hele okkupasjonen. Det hjalp lite at man som kompensasjon for tapet av trykkeriutstyret og de tapte markedsandelene avisen hadde lidd i okkupasjonstiden, fikk en engangserstatning fra Justisdepartementet på kr 65 000,- (= ca. 1,1 mill. 2008-kroner).
Albertas Techovas
Han representerte Litauen under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i første runde.
Folkeviljen
Tapte konkurransen med Harstad Tidende
Ved Harstads 50-årsjubileum i 1953 kom avisen ut fire ganger i uka og meldte selv om en solid posisjon i markedet. Men økonomien var dårlig, og det tvang avisen til å redusere utgivelsen til tre dager i uka. Opplaget var i denne perioden kommet opp i over 4500 eksemplarer, og avisen kostet 25 øre i utsalg. Men annonsetilgangen var ikke den beste, og særlig på småannonsene hadde Harstad Tidende et markert forsprang.
For Folkeviljen, Harstad Tidende og bladet Haalogaland var det først på 1950-tallet et spørsmål om hvilken av de tre avisene som skulle overleve. Det var neppe marked for alle tre. I denne kampen var det vel reelt sett bare håp for Folkeviljen eller Harstad Tidende. I motsetning til Harstad Tidende, som var den eneste som hadde eget hus og trykkeri og hadde vært i markedet under krigen, måtte begge konkurrentene bygge opp bedriftene sine på nytt. Og begge hadde elendig økonomi som blant annet gjorde at man levde på trykkeribedriften Aas & Søns nåde. For å komme ut, måtte de i perioder forplikte seg til å betale trykkingen på forskudd for hvert nummer.
Forretningsførere
De første årene frem til 1932 hadde Folkeviljens redaktører også den forretningsmessige ledelse. Fra 1932 til august 1941 var Harald Mikkelsen og Jacob Røgeberg tilsatt som forretningsførere, mens Per Johansen var disponent fra 1945 til avisen gikk inn i 1956.
Redaktører (og midlertidige redaktører)
Disse har vært redaktører eller har midlertidig redigert avisen:
Blåtinden (Ulstein)
Blåtinden er et fjell helt sør på øya Hareidlandet i Ulstein kommune på Sunnmøre. Det har en høyde på 698 meter over havet og er det høyeste punktet på øya og i Hareid kommune.
Fra toppen og ned til Vartdalsfjorden i øst ligger Alstranda naturreservat, med lauvskog av internasjonal verdi.
Centrognathus
Centrognathus er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien gullbasser (Cetoniinae) i den artsrike gruppen Scarabaeoidea.
Levevis
Disse artene er knyttet til maur og lever i maurenes tuer.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia (Indokina, Sumatra og Borneo).
Rainbow Theatre
Det var her at Jimi Hendrix første gang satte fyr på en gitar på scenen, 31. mars 1967 (den gang under navnet The Finsbury Astoria).
Plassen åpnet i september 1971 med en konsert av The Who. Van Morrison spilte to kvelder i 1973. Den andre kvelden ble sendt på BBC 2 og Radio 2. Konserten ble kåret av Q Magazine som en av de beste konserter gjennom tidene. Flere av sangene kom på Morrisons konsertalbum It's Too Late to Stop Now. Bob Marley & The Wailers spilte der i juni 1977 på Exodus-turneen. Iron Maiden spilte inn sin video Live at the Rainbow på stedet 21. desember 1980. Andre band som har spilt der er The Ramones, Elton John, Yes, Led Zeppelin, Kinks, Queen og Pink Floyd. Mesteparten av musikken på The Dark Side of the Moon ble fremført på Rainbow Theatre første gang 17. februar 1972, ett år før albumet ble gitt ut. Til konserten ble det rigget utstyret, til sammen 9 tonn, som aldri tidligere hadde blitt brukt på en rocekscene. Det ble spilt inn en bootleg som ble kopiert i over 100.000 eksemplarer.
Lokalet stengte for siste gang i januar 1982. Bygget ble kjøpt i 1995 av Universal Church of the Kingdom of God, og blir brukt til religiøse seremonier.
Summer Holiday (sang)
«Summer Holiday» er en britisk sang med melodi og tekst av Bruce Welch og Brian Bennett.
Den ble spilt inn i Abbey Road Studios av Cliff Richard og The Shadows 9. mai og 19. november 1962. Sangen ble utgitt på singlen Columbia 45-DB 4977 i februar 1963. Produsent var Norrie Paramor.
Den er hentet fra filmen med samme navn og er blant av Richards mest kjente sanger.
«Summer Holiday» var én av seks klassiske hits som Richard fremførte under sin spontane opptreden på Wimbledons centercourt i 1996, da regnet stoppet tennismatchen.
Den fortsetter å være et viktig element på Richards liveshows.
Norsk versjon
Steinar Fjeld har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Sommerferie».
Juan José Paz
Juan José Paz (født 24. september 1980) er en boliviansk judoka.
Norsk Bergindustri
Norsk Bergindustri (stiftet i 2008) er en bransjeforening for mineralnæringen i Norge. Foreningen består av ca. 170 medlemsbedrifter som produserer pukk, grus og andre byggeråstoffer, malm og mineraler eller naturstein, samt leverandører av varer og tjenester til bransjen.
Qomtepper
Qomtepper er en type persiske tepper produsert i Iran i regionen rundt byen Qom. Betegnelsen er ble tatt i bruk i 1930, på initiativ av handelsfolk fra Kashan. De klassiske motiver som foretrekkes på teppene er boteh og zil-e sultan.Man finner også blomstermotiver og annet som også er typiske for Isfahantepper, og sentralmedaljoner typiske for Kashantepper. Qomteppene er gjerne fargerike.
Norsk Bergindustri
Foreningen ble opprettet i 2008 som en sammenslåing av tre eldre foreninger; Berindustriens Landssammenslutning (BIL), etablert i 1907; Pukk- og grusleverandørenes landsforening (PGL), etablert i 1972; og Stenindustriens Landssammenslutning (SIL), etablert i 1952. Før sammenslåingen utgjorde de og sammen, fra august 2003, Bergindustriens Fellessekretariat.
Norsk Bergindustri samarbeider med Norsk Industri og holder til i NHO-bygget i Oslo. Siden etableringen av foreningen i 2008 er en egen minerallov blitt innført (2009) og landets første mineralstrategi ble presentert i 2013. I 2017 var "Mineraler for det grønne skiftet" blant hovedtemaene under NHOs årskonferanse.
Fagkomiteer
Norsk Bergindustri har en rekke ulike fagkomiteer der representanter for bedriftene møtes for å diskutere emner som miljø, HMS, bergteknikk, drift og vedlikehold med mer. Mange av komiteene arrangerer jevnlig kurs og konferanser for den øvrige medlemsmassen i samarbeid med foreningens sekretariat.
Tegneserieåret 1910
Tegneserieåret 1910 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde personer med tilknytning til tegneserier i 1910.
Klippedomen
Klippedomen (arabisk: Qubbat As-Sakhrah), ofte omtalt som Klippemoskeen, er en muslimsk helligdom.
Domen betegnes iblant feilaktig som en moské. Klippedomen regnes som verdens eldste islamske byggverk, og ble bygget i årene 687–691 av Abd al-Malik, i det niende kalifatet. Den står oppført på Tempelhøyden i Jerusalem, muslimenes helligste sted etter Mekka og Medina.
Av mange blir Klippedomen feilaktig både referert til og nevnt som Al-Aqsa-moskeen. Årsaken til dette kan være at Klippedomen står inne på tomten til al-Aqsa-moskeen, og at sistnevnte i sin helhet omkranser Klippedomen.
Korstogstiden
Gjennom flere århundrer hadde kristne pilegrimer kunnet besøke Tempelhøyden, men på 1000-tallet eskalerte volden mot pilegrimer i Jerusalem; et eksempel på dette er da Al-Hakim bi-Amr Allah ga ordre om at Den hellige grav skulle ødelegges. Dette ble opptakten til Korstogene mot Jerusalem. Korstogsfarerne beleiret Jerusalem i 1099, og Klippedomen ble gitt til Augustinerordenen, som gjorde den om til en kirke. Al-Aqsa-moskeen, som ligger rett ved siden av Klippedomen, ble først tatt i bruk som kongelig slott, men gjennom mesteparten av 1100-tallet brukte Tempelridderne Al-Aqsa-moskeen som sitt hovedkvarter. Tempelridderordenen hadde blitt etablert rundt år 1119, og de mente at Klippedomen lå på det samme stedet som Salomos tempel hadde ligget. De kalte Klippedomen for Templum Domini, og ordenens stormestere (blant andre Everard des Barres og Renaud de Vichiers) brukte et segl der Klippedomen var det sentrale bildeelementet. Det tok ikke langt tid før det ble bygget runde tempelkirker rundt omkring i Europa etter mønster av Klippedomens arkitektur.
Nanne Sluis
Nanne Sluis (født 13. mai 1983) er en nederlandsk roer som spesialiserer seg i toer uten styrmann. Under Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt, der han ble nummer 11.
Gastón Silva
Gastón Alexis Silva Perdomo (født 5. mars 1994) er en uruguayansk fotballspiller som spiller for den spanske klubben FC Cartagena.
Landslaget
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
DS «Aalesund»
DS «Aalesund» var et lasteskip bygget av Stavanger Støberi & Dok som byggenummer 17. Skipet ble overlevert til Brødrene Kraasbye i Ålesund i september 1890. Skipet hadde flere eiere før det krigsforliste i 1918
Thulitt
Thulitt er en manganrik rødrosa variant av mineralet zoisitt. Typelokaliteten ligger mellom gårdene Kleppen og Øvstebø i Sauland, Hjartdal, Telemark, der den ble oppdaget for nesten 200 år siden. Steinen fikk navnet sitt fra svensken Anders Gustaf Ekeberg etter Ultima Thule som var ansett som den ytterste del av den bebodde verden, og som flere på den tiden, og også i dag mener kan ha referert til det vi i dag kaller Norge.
«Norges nasjonalstein»
Thulitt har på grunn av navn, norske særegenhet og ikke minst Torgeir T. Garmo i Lom, uoffisielt blitt blitt kåret til «Norges nasjonalstein». Selve kåringen har aldri hatt en bred forankring slik som kåringen av Norges nasjonalbergart, men har likevel møtt aksept blant mange og står til og med oppført i Encyclopædia Britannica som «the national stone of Norway».
Funn i Norge
Thulitt er funnet på en rekke lokaliteter:
Verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2022/23
Verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2022/23 blir organisert av International Skating Union (ISU) og er den 38. sesongen av verdenscupen i hurtigløp på skøyter. Sesongen starter i Stavanger i november 2022, og blir avsluttet i Tomaszów Mazowiecki i februar 2023.
Slaget ved Hørte bro
Slaget ved Hørte bro på Sylling i Lier i Buskerud i 1178 var et kort slag mellom kong Sverre Sigurdsson og kong Magnus Erlingsson. Sverre og birkebeinerne vant, og mange av Magnus' menn falt.
Bakgrunnen
Slaget på Hatthammeren bare uker før sommeren 1178 hadde endt med nederlag og betydelige tap. Men Sverre hadde ikke mistet kontrollen over sin flokk, som nå toget inn på Østlandet og deretter til Viken. Der oppdaget de at kongen og hans hærfører hadde kommet til Tønsberg med en sterk hær. Derfor slo de retrett tilbake til Ringerike. Sverre så likevel en mulighet for å vinne et slag, for han innså viktigheten av å nedkjempe sine viktigste motstandere og Magnus Erlingsson var derfor et viktig mål. Da han fikk informasjon om hvilken vei kongen ville ta for å komme til Sverres kvarter ved Tyrifjorden, utnyttet han sin kjennskap til terrenget for å velge et godt utgangspunkt for et overraskelsesangrep. Han valgte et sted der terrenget ville hindre de kongelige styrker i å bruke sin tallmessige overlegenhet. Stedet var Hørte bro over Hørtebekken, ei elv som renner ut i Holsfjorden i Sylling, Lier.
Slaget
Det er smått med detaljer om sammenstøtet mellom de to styrkene som trolig utgjorde noen hundre menn. Opplysninger tyder på at Sverre hadde valgt stedet for slaget for å kunne overfalle motstanderens fortropp der Magnus Erlingsson tradisjonen tro ville være med sitt merke (fane) og sine fremste hærmenn. Birkebeinerne lå delvis skjult i et kratt like ved broen, og da Magnus Erlingsson gikk over broen var han uvitende om trusselen. Med bare en del av hæren over elven, som trolig var for dyp til å vade, kunne Sverre angripe uten fare for å bli overmannet av en overlegen motstander.
Sverres saga kan fortelle at det ble en kort, hard kamp mellom birkebeinerne og Magnus' menn. Magnus Erlingsson og Orm Kongebror slåss hardt og begge ble lettere såret, men de mistet flere av sine menn. De måtte trekke seg tilbake over broen som ble brutt ned eller ødelagt underveis. Sverre hadde ikke nådd hovedmålet med angrepet sitt: å drepe kongen og hans hærfører, men sammenstøtet var uansett en seier. Med dyktig ledelse hadde han klart å sende fienden tilbake over elven uten å risikere tilintetgjørelse av en overlegen hær. Der og da måtte de kongelige ha skjønt at de hadde fått en farlig og kyndig utfordrer.
Etter å ha skutt pil på hverandre over elven trakk Magnus' menn seg til Tønsberg mens birkebeinerne dro opp på Romerike.
Etterspillet
Slaget ved Hørte bro var et vendepunkt i krigen mellom kongedømmet og birkebeinerflokken. Her viste Sverre Sigurdsson at istedenfor å vike unna konfrontasjoner, foretrakk han å oppsøke sine fiender for å vurdere om han skulle gå offensivt til verks eller trekke seg unna for å slå til senere når muligheten for seier var bedre. Viken ble åsted for denne offensive geriljakrigføringen der begge parter kom inn i trefninger og overfall med ulike resultater. Allerede kort etter dro kongen til Kongehelle i Båhuslen. Der ble han overfalt av birkebeinerne som fikk tak i flere skip som de brente. Magnus Erlingsson var nå i forsvarsposisjon og hans stilling i Viken var blitt usikker.
La La Lu
«La La Lu» er en amerikansk filmsang med melodi og tekst av Sonny Burke og Peggy Lee, som ble fremført av Lee i tegnefilmen Lady og Landstrykeren fra 1955. Hun spilte den også inn på plate 6. desember 1954. Den ble utgitt på EP-platen Lady and the Tramp (Decca 5557) 14. mars 1955 og på singlen Decca 29460 21. mars 1955.
Norsk versjon
Arne Bendiksen skrev en norsk tekst. Den norske tittelen er også «La la lu». Sølvi Wang med Philips danseorkester utgav den på platen Philips P 53011 H.
Elchin Ismayilov
Elchin Ismayilov (født 27. september 1982) er en aserbajdsjansk judoka.
Han representerte Aserbajdsjan under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i første runde.
Jaipur (distrikt)
Jaipur (hindi: जयपुर ) er et distrikt i den indiske delstaten Rajasthan. Distriktets hovedstad er Jaipur.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 6,663,971 innbyggere i distriktet, mot 5,251,071 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 52,51 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 13,72 % i 2011 mot 17,51 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 859 i 2011 mot 899 i 2001.
Pisjon
Identifisering
I motsetningen til Tigris og Eufrat har Pisjon aldri blitt klart og overbevisende lokalisert. Den er kortfattet nevnt sammen med Tigris i Siraks bok (24:25), en av de deuterokanoniske bøker i det gamle testamente, men denne referansen sprer ikke noe mer lys på hvor elven måtte ligge. Den jødisk-romerske historikeren Flavius Josefus i begynnelsen av sitt verk Ioudaike archaiologia (Jødisk forhistorie) fra 100-tallet e.Kr. identifiserer Pisjon med Ganges. Den franske rabbineren Rashi fra middelalderen identifiserte den med Nilen.
En del tidlig moderne forskere, blant annet A.D. Calumet (1672–1757), Rosenmüller (1768–1835), og Kell (1807–1888), mente at kilden for elven [for Eden] var i en region med kilder: «Pisjon og Gihon var fjellelver. Den første må ha vært Fasis eller Aras, og den siste Oxus».
James A. Sauer, tidligere kurator ved Harvard Semitic Museum, fremmet et argument basert på geologi og historie at Pisjon refererte til hva som i dag er Wadi Bisha, en tørr kanal som begynner Hijazfjellene i nærheten av arabiske Medina og strømte nordøst mot Kuwait. Med hjelp av satellittfoto har Farouk El-Baz ved Boston University sporet den tørre kanalen fra Kuwait og opp systemene Wadi Al-Batin og Wadi Al-Rummah som har sin opprinnelse nær Medina.
Den britiske egyptologen David Rohl identifiserte Pisjon med Uizhun, plasserte Havila i nordøst for Mesopotamia. Uizhun er kjent lokalt som den gylne elv. Den begynner i nærheten av fjellet Sahand i nordvestlige Iran, den går mellom oldtidens gullgruver og malmårer av lasursteiner (en verdsatt dypblå steinart) før den renner ut i Det kaspiske hav. Slike naturressurser tilsvarer de som er assosiert med landet Havila i Første Mosebok.
Eksterne lenker
Garten Eden
Francisco Romá y Rosell
Francisco Romá y Rosell (død 1784 i Mataró) var visekonge av Ny-Spania fra den 9. april til den 23. august 1779. Han ble utnevnt midlertidig til visekonge i perioden fra da Antonio María de Bucareli y Ursúa døde til hans etterfølger Martín de Mayorga ankom.
Saltnes (Færøyene)
Saltnes (foreldet dansk skrivemåte: Saltnæs) er en bygd på Færøyene. Den ligger som en liten halvøy ut i Skálafjørður på Eysturoy.
Saltnes ligger i Nes kommuna og danner en sammenhengende bebyggelse med nabobygdene Toftir i sør og Runavík i øst. På den andre siden av fjorden ligger Strendur.