cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Generator
Likestrømsgeneratorer
En likestrømsgenerator består av en stator, rotor med aksling, viklinger og kommutator. Statoren er sirkelformet og i dens indre omkrets er polene plassert. Disse danner magnetfeltet mellom seg, med enten bare et par med nord og sørpol som står overfor hverandre, eller flere par. Med flere par står disse vekselvis med forskjellig polaritet rundt omfanget av statoren. Statorens poler magnetiseres av likestrøm i viklinger i form av spoler (solenoider) med mange tørn. Polene på stator stikker frem fra selve statorringen for å gi plass til feltviklingene. En kaller slike for utpregede poler. Rotoren er plassert i statorens senter og har viklinger rundt omfanget. Rotorens viklinger ligger i spor i overflaten av dens omfang og er tilknyttet kommutatoren. Bilde til høyre viser en liten rotor for en likestrømsmaskin. Her ser en tydelig at kommutatoren er sammensatt av lameller som hver har kontakt med viklingene. Lamellene er elektrisk isolert fra hverandre. Børstene har kontakt med lamellene og bringer strømmen ut til den eksterne kretsen. Det dannes vekselspenning i rotorviklingene og kommutatorens oppgave er å virke som en mekanisk likeretter. Viklingene i rotor kalles også ankerviklinger. Både statoren og rotoren er konstruert av laminerte blikkplater av bløt stål. Spenningen fra en likestrømsgenerator blir ikke helt konstant, men med distribuerte viklinger og mange komutatorsegmenter per per pol kan spenningen bli meget jevn. (Uten rippel eller bølger.)
Vinklingene i statoren får sin strøm fra ankeret, og kan i prinsippet være koblet i serie eller parallell med ankeret. Det siste kalles shuntvikling og er mest brukt. Grunnen til at koblingen brukes mest er at spenningen som mates ut til forbrukerne (den eksterne kretsen) blir konstant og i mindre grad avhengig av belastningen. Ved hjelp av en justerbar motstand, en reostat, kan strømstyrken til feltviklingene justeres og dermed endres også spenningen. Ved å holde hastigheten til generatoren konstant med en regulator tilknyttet turbinen som driver den og justere reostaten, kan spenningen holdes mer eller mindre konstant selv om belastningen varierer.
Ved oppstart av en likestrømsgenerator er en avhengig av at det er en viss magnetisme gjenværende fra sist den var i bruk. Når generatoren først begynner å rotere vil den gjenværende remanens som er i jernkjernen i feltpolene gi et magnetisk felt som generere en liten strøm i ankeret. Denne strømmen som rotasjonen skaper går gjennom feltviklingene og skaper et ytterligere sterkere magnetisk felt som igjen genererer en større ankerstrøm. Denne prosessen med stadig øking av magnetfelt og indusert strøm fortsetter, etter en tid gir maskien ut ønsket spenning. Når maskinen går med konstant turtall og tilkobles lasten (eksternt nett) justeres spenningen med reostaten, som forklart over. Dersom som lasten varierer vil utgangsspenningen variere. For å holde klemmespenningen nær konstant kan reostaten erstattes av en feltstrømregulator.
I det spesielle tilfellet at en likestrømsgenerator drives med varierende turtall, som for eksempel en bildynamo, blir reguleringen av spenningen annerledes. Da brukes en regulator som endrer feltstrømmen, slik at utgangsspenningen kan holdes nær konstant over et stort turtalls- og lastområde.
Anvendelse av likestrømsgeneratoren i dag
Likestrømsgeneratoren ble raskt utkonkurrert av vekselstrømsgeneratoren på grunn av vanskene med å overføre likestrøm over store avstander. Likestrømsgeneratoren har likevel hatt stor utbredelse som magnetiseringsmaskin for vekselstrøms synkrongeneratorer. Det må til en likespenningskilde for å skape feltet i en synkrongenerator, mer om dette følger i avsnittet nedenfor.
Et annet sted der likestrømsgeneratoren har hatt sin utbredelse er i forbindelse med elektrisk jernbanedrift. Dette er tilfelle i for eksempel Polen og Italia. Typisk produseres likestrømmen ved omforming av vekselspenning fra det offentlige overføringsnettet. En trefase vekselstrømsmotor driver likestrømsgeneratorer som mater ut til jernbanens kontaktledningsnettet. Et alternativ er å lage likespenning av vekselstrøm via likerettere. Tidliger var disse basert på kvikksølvlikerettere, men i dag er disse erstattet av halvlederteknologi.
En annen type omformer er trinnløs omforming av vekselspenning til spenning med en annen frekvens. Dette kan skje ved at en trefaset motor driver en likestrømsgenerator på samme aksling. Likestrømsgeneratoren gir strøm til en likestrømsmotor der turtallet enkelt kan justeres. Likestrømsmotorene har felles aksling med en vekselstrømsgenerator som forsyner et distribusjonsnett der variabel frekvens er ønskelig. Dette kalles en ac-dc-dc-ac-omformer, og selv om en slik installasjon enkelt kan omforme vekselspenning er den stor, kostbar og vedlikeholdsintensiv. I tillegg kommer store energitap.
Dette er noen eksempler på bruk av likestrømsgeneratorer som har hatt stor utbredelse, men som i stor grad har blitt erstattet av halvlederteknologi. Også når det gjelder magnetiseringsmaskiner for synkrongeneratorer har likestrømsgeneratorene blitt erstattet med halvlederteknologi. Noen av grunnen til at en ikke bruker denne typen maskiner er at spesielt kommutatoren krever mye vedlikehold. Dessuten vil kullbørstene i forbindelse med kommutatoren forårsake kullstøv som er elektrisk ledende, og kan gi kortslutninger i maskinen.
Synkrongeneratoren
Synkrongeneratorens navn henspiller på at frekvensen til spenningen som blir generert er proporsjonal med turtallet til rotoren. Rotoren kalles også polhjulet og har elektriske viklinger som gir magnetisk felt. Rotoren forsynes via sleperinger, fra en ytre likespenningskilde. Dette kan være en likestrømsgenerator montert på generatorens aksling (egenmagnetisering), eller en separat likeretter (fremmedmagnetisering) basert på halvlederteknologi. Rotoren har enten utpregede poler eller sylindrisk rotor om hastigheten er svært stor. Det siste kalles en turbogenerator og er som navnet sier vanlig når generatoren drives av en turbin. Rotoren setter opp et roterende magnetfelt og dette induserer spenning i statorens viklinger. Vinklingene i stator er montert i spor i dens indre omfang og er tilknyttet den ytre elektriske kretsen, se bilde til høyre. Statorens viklinger kalles også ankerviklinger. Sammenhengen mellom antall polpar på polhjulet, geometrisk plassering av ankerviklingene, samt rotasjonshastighet bestemmer spenningens frekvens, faseforskyvningen mellom spenningene og spenningens sinusform og amplitude.
Store kraftsystemer har fordeler ved at systemene kan ha stor pålitelighet uten at den samlet reservekapasiteten må gjøres uforholdsmessig stor. Reservekapasitet vil si enheter (kan være generatorer eller kraftledninger) som ikke er i drift (ofte kalt kald reserve) eller ikke utnyttes fullt ut (roterende reserve). Dette er gunstig for å oppnå redundans, men gir blant annet dårlig utnyttelse av investert kapital. Forskjellige energikilder kan utnyttes over et stort geografisk område, for eksempel er praktisk talt hele Nord-Amerika sammenkoblet til et stort kraftnett. Kraftstasjoner er ofte svært kompliserte og kostbare, dermed blir stordriftsfordeler attraktive å utnytte i et stort sammenhengende system der svært store kraftverk utgjør energikildene. Dermed blir også generatorene svært store (en ønsker vanligvis ikke mange generatorer i et kraftverk), slik som eksemplene i avsnittet under gir eksempler på.
Ytelse og typiske parametre for generatorer
Tidlige generatorer og tilhørende kraftsystemer hadde frekvenser på for eksempel 25, 50, 60, 125, og 133 Hz. Dette gir problemer for samkjøring og tidlig ble 60 Hz introdusert som standard i Nord-Amerika. 50 Hz ble valg i resten av verden. Det som ble sett på som akseptabel spenning i generatorer ble også stadig økt. I dag er spenningen i generatorer typisk i intervallet 11 – 35 kV. Disse er ofte direkte tilknyttet en transformator som mater ut effekt med den spenningen som er ønsket i det aktuelle nettnivået. Typisk vil generatorenes og kraftverkets ytelse bestemme tilknytning til aktuelt nettnivå.
Det som hevdes å være verdens største generatorer er to maskin på 1750 MW til Taishan 1 kraftverk i Kina. Dette er et kjernekraftverk som i 2013 fortsatt var under bygging. I slike sammenhenger brukes typisk synkronmaskiner med sylindrisk rotor. Rotasjonshastigheten er da gjerne 1500 eller 3000 rpm om frekvensen er 50 Hz. Slike store maskiner trenger effektiv kjøling og hydrogen brukes ofte som kjølemedium i et totalt lukket system. Fordelen med hydrogen er at ventilasjonstapene blir lave, samt at varmetransporten fra de varme overflatene i generatoren (konveksjon) blir mer effektiv. Når det gjelder generatorer med utpregede poler er verdens største de som er levert til De tre kløfters dam, med enheter på over 800 MW. Slike maskiner er gjerne både luft og vannkjølte.
For å gi et perspektiv på størrelsene til disse uvanlig store generatoren kan det nevnes at i Norge er langt de fleste generatorer i størrelsen 1 - 10 MW. Bare 67 enheter har en effekt over 100 MW. Typisk vil allikevel generatorene i varmekraftverk, der størsteparten av verdens elektrisitetsproduksjon kommer fra, være betydelig større enn vannkraftgeneratorer.
Unipolar generator
En unipolar generator er en elektrisk generator som omfatter en elektrisk ledende plate eller sylinder som roterer i et plan vinkelrett på et homogent statisk magnetfelt. En potensialforskjell opprettes mellom sentrum av platen og periferien (eller endene av sylinderen). Den elektriske polariteten er avhengig av rotasjonsretningen og retningen av feltet.
Det er også kjent som en unipolar generator, asyklisk generator, plate dynamo, eller Faradays plate. Denne typen generator er forklart lenger opp, og selv om de tidligere modellene var lite egnet til produksjon av store energimengder, er dagens modeller en vellykket videreutvikling. Spenningen er typisk lav, i størrelsesorden noen få volt for små demonstrasjonsmodeller, men store generatorer for forskning kan gi flere hundre volt. Det er utviklet systemer der flere generatorer seriekobles for å produsere enda større spenning. De er uvanlige ved at de kan produsere en svært stor elektrisk strøm, i noen tilfeller mer enn en million ampere. Dette på grunn av at en unipolar generator kan være laget med en meget lav indre motstand.
MHD-generator
Et magnetogenerator fungerer ved å utvikle elektrisk energi fra bevegelsen av varme gasser gjennom et magnetisk felt. Dette skjer uten bruk av roterende deler. MHD-generatorer ble opprinnelig utviklet fordi eksosgassen fra en plasma MHD-generator i neste trinn kan brukes til å varme opp kjelene i et dampkraftverk. Hensikten med MHD-generator var å oppnå større virkningsgrad for dampkraftverk.
Den første praktisk anvendelige konstruksjonen var Avco Mk. 25, utviklet i 1965. Den amerikanske regjeringen bidrog med en betydelig del av finansieringen for utviklingen, som resulterte i et 25 MW demonstrasjonsanlegg i 1987. I Sovjetunionen var det fra 1972 til slutten av 1980-årene et MHD-anlegg kalt U 25 som var i kommersiell drift for Moskvas kraftsystem. Denne hadde en ytelse på 25 MW, og var det største MHD-anlegget i verden på den tiden. MHD-generatorer som en del av et dampkraftverk er for tiden (2007) mindre effektive enn gassturbiner.
Asynkronmaskin
En asynkronmaskin kan anvendes både som generator og motor, selv om denne typen elektrisk maskin brukes mest i motordrifter. Når en asynkronmaskin drives som generatorer må rotoren rotere raskere enn synkron hastighet, noe som gir negativ slip. En vanlig asynkronmotor kan vanligvis brukes som en generator, uten noen modifikasjoner. Typisk anvendelse er små vannkraftverk og vindmøller. Vanligvis er slike små generatorer tilknyttet et større kraftsystem slik at frekvens og spenning holder vannturbinen eller vindmøllens hastighet tilnærmet konstant. En sier at generatoren er tilknyttet et uendelig stivt (sterkt) nett, dermed er spenningsregulator og turtallsregulator unødvendig.
Et forskningsprosjekt i 1990-årene var med en vindmølle på Titran på øya Frøya) utenfor Trøndelagskysten som forsynte noen husstander uten tilknytning til overliggende overføringsnett. Her var kraftelektroniske omformere og en såkalt dumpload (en stor resistans som reguleres) som sørget for konstant frekvens og spenning. For dager med lite vind var det også tilknyttet en dieseldrevet generator.
Enfasegenerator
Enfasegeneratorer ble tidlig tatt i bruk for elektrifisering av jernbanen med lavfrekvent vekselspenning. I dag har Sveits, Østerrike, Tyskland, Sverige og Norge elektrisk banestrømforsyning med 15 kV 16,7 Hz spenning. I Sveits, Østerrike og Tyskland er forsyning fra enfase generatorer i egne kraftverk vanlig, mens i Sverige og Norge skjer forsyningen via synkron-synkron omformere. Det vil si at en trefasemotor mates fra det offentlige overføringsnettet og driver en enfaset vekselstrømsgenerator som i sin tur forsyner kontaktledningsanlegget. Denne er montert på samme aksling som den trefasede generatoren. I Norge er det installert enfasegeneratorer for jernbanen i Hakavik kraftverk og i Kjosfoss kraftverk.
Lineær elektrisk generator
Den enkleste form for lineær elektrisk generator er en magnet som beveger seg frem og tilbake gjennom en spole av kobbertråd. En vekselstrøm blir indusert i viklingen hver gang magneten glir gjennom. Denne type generator benyttes blant annet i enkelte hånddrevne lommelykter som lades ved risting. En egen gruppe forbrenningsmotor omtales som frikolbemotorer. Her samvirker to stempler i en lineær bevegelse uten veivaksel. I kombinasjon med slike motorer er det arbeidet mye med utvikling av en mulig lineær generator. Et initiativ i Norge kom med utviklingen av Supersonic Wave Engine. Her er en lineær generator en forutsetning for konseptet. Større lineærgeneratorer blir brukt i noen konstruksjoner for bølgekraftverk.
Generatorer for variabel hastighet og konstant frekvens
Mange applikasjoner for fornybar energi blir drevet av vind, tidevann og bølger for å produsere elektrisitet. Disse kildene er gir en effekt som i sin natur er sterkt varierende. Dette gjør at en vanlig generator vil produsere uregulert spenning og frekvens, noe som kan bli et problem for systemstabiliteten om effektene er store, for eksempel fra en vindmøllepark.
Det har derfor blitt utviklet nye generatorkonsepter der en asynkronmaskin er dobbelmatet, det vil si at også dens rotor har viklinger som via sleperinger kan tilknyttes et eksternt nett. Ved å tilknytte rotoren til en frekvensomformer som henter effekt fra overføringsnettet kan rotorens magnetfelt kontrolleres. Dermed kan rotorens hastighet variere, mens asynkrongeneratorens terminaler som er direkte koblet til overføringsnettet gir ut synkron spenning. Det vil si at asynkrongeneratoren leverer strøm og spenning med frekvens som er konstant og lik overføringsnettets frekvens.
Hastighetsmåling
En tachogenerator en liten generator som brukes til å måle hastigheten på roterende maskiner. Den frembringer en utgangspenning som er proporsjonal med hastigheten. Typer som gir elektriske pulser der antall pulser per tidsenhet er proporsjonalt med hastigheten, er også et brukt prinsipp.
Dieselelektriske motordrifter
Dieselelektrisk skip og lokomotiver har vært vanlig i en årrekke. I slike tilfeller er det en dieselmotor som driver en generator, denne produserer igjen strøm som driver en elektrisk motor som drar rundt propellen eller hjulene på et lokomotiv. Motoren er gjerne i dag en trefase asynkronmotor og ved hjelp av kraftelektronikk endres spenning og frekvens slik at turtallet enkelt kan styres. Dermed trenges ikke en lang aksling eller gear. En fordel er også at dieselmotoren kan gå konstant på det turtallet som gir best virkningsgrad.
Biler og sykler
Motorkjøretøy kan trenge elektrisk energi til blant annet elektrisk tenning for å holde motoren i gang, for å dra rundt startmotoren, til lysene, elektrisk servostyring, og for instrumentene. Til dette brukes en liten generator drevet av motoren til å lade bilens batteri. Tidligere brukte kjøretøyer bildynamoer med elektromekaniske regulator. Det vanligste nå er vekselstrømgenerator med halvlederlikerettere og elektronisk spenningsregulering. Disse er effektive også når motoren går på tomgang.
På elektrisk drevne kjøretøy kjøres vanligvis fremdriftsmotoren som generator for å gjenvinne elektrisk energi ved motorbremsing.
Sykler kan krever energi til å drive kjørelys og eventuelt annet utstyr. Det er to vanlige typer generator i bruk på sykler: Dynamoer som drives rundt av sykkelens dekk, eller navdynamoer som vanligvis er bygget inn som en integrert del av sykkelens forhjulsnav. Navdynamo gir noe mindre friksjonstap. Navdynamoen er alltid i drift, men gir bare belastning til syklisten mens den leverer elektrisk energi.
Nødstrømsaggregat i fly
Enkelte fly har en egen nødstrømsgenerator når all motorkraft er falt ut: en feller ut generatoren fra flykroppen med egen propell som henter energi fra fartsvinden.
Mobile aggregater
Et strømaggregat eller mobilt aggregat er en sammenstilling av en elektrisk generator og en forbrenningsmotor eller dampmaskin. Enheten har gjerne innebygd drivstofftank og er dermed en selvstendig enhet. Typen motorer som brukes er vanligvis stempelmotorer, eller en gassturbin. Det er også utviklet hybride diesel-gassenheter. Mange forskjellige versjoner av motorgeneratorer er tilgjengelige, alt fra små bærbare bensin drevne sett, til store turbininstallasjoner. Den primære fordelen med strømaggregater er elektrisitetsproduksjon uten tilknytning til et distribusjonsnett. Typisk anvendes strømaggregater som reservestrømløsninger til sykehus eller som strømforsyning på hytter.
Menneskedrevne elektriske generatorer
Menneskelige drevet generator er kommersielt tilgjengelig. Vanligvis opereres disse ved hjelp av pedalkraft og ser ut som en treningssykkel.
En gjennomsnittlig voksen person kan generere ca. 125–200 watt med en pedaldrevet generator. Bærbare radiomottakere med en sveiv finnes i handel der hensikten er å redusere batteribehovet. På midten av 1900-tallet ble pedaldrevne radioer brukt i Australias ødemark, for å gi skolegang til barna der (kalt School of the Air), samt for å gi legebehandling og dekke andre behov.
Det eksperimenteres med generatorer innlagt i sko og ellers kroppens bevegelse. Dette for å kunne lade GPS og annet utstyr når strømnett ikke er tilgjengelig.
Bath
Bath er en by i det seremonielle grevskapet Somerset i sørvestlige England, kjent for sine romerske bad. Den utgjør kjernen i den enhetlige myndigheten Bath and North East Somerset. Byen ble grunnlagt i forbindelse med et romersk kurbad, og dets navn reflekterer dette. Fra elisabethansk tid til georgiansk tid var den et kursted for rike engelskmenn. I 2011 var byens befolkning 88 859 innbyggere. Bath ligger i dalen til elven Avon, 156 km vest for London og 18 km sørøst for Bristol. Byen ble et verdensarvsted i 1987. I tillegg ble byen ført opp på verdenarvlisten Europas store kurbadsteder i 2021. Bath har to universiteter. Universitetet i Bath, som regnes som ett av Englands beste universiteter, og Bath Spa University.
Byen ble et spa/kursted med det latinske navnet Aquæ Sulis («Vannene til Sulis») en gang rundt år 60 e.Kr. da romerne bygde bad og et tempel i dalen til elven Avon, skjønt varme kilder var kjent lenge før romerne. Klosteret og klosterkirken Bath Abbey ble grunnlagt på 600-tallet og ble et religiøst senter; bygningen ble ombygd mellom 1100- og 1500-tallet. På 1600-tallet ble det fremmet påstander om at vannet fra kildene hadde helsebringende virkning, og Bath ble populært som by for spa i særlig georgiansk tid. Georgiansk arkitektur, framstilt av lokal kalkstein («Bathstein»), omfatter blant annet Royal Crescent, The Circus, Grand Pump Room og Bath Assembly Rooms hvor Beau Nash hadde hovedsete for byens sosiale liv fra 1705 og fram til hans død i 1761. Mange av gatene og plassene ble formgitt av arkitekten John Wood den eldre (som hovedsakelig arbeidet i Bath), og ble 1700-tallet ble på moten og befolkningen vokste. Jane Austen bodde i Bath tidlig på 1800-tallet. Ytterligere større bygninger kom på 1800-tallet og som en følge av «Bath Blitz» i april 1942, Nazi-Tysklands bombing av byen under den andre verdenskrig.
Byens økonomi er knyttet til industri som programvareframstilling, forlagsvirksomhet og serviceyrker. Teatre, museer og kulturelle hendelser har bidratt til å gjøre Bath attraktiv for turister med mer enn 3, 8 millioner dagsturister til byen hvert år. Det er flere museer, inkludert Museum of Bath Architecture, Victoria Art Gallery, Museum of East Asian Art, og Holburne Museum. Blant sportsklubbene finnes Bath Rugby og Bath City FC mens TeamBath er paraplynavnet for alle sportsklubbene tilknyttet Universitetet i Bath.
Historie
Kildene som ligger i Bath var kjent av kelterne, og ble av dem viet til gudinnen Sulis. Romerne identifiserte henne med Minerva, men fortsatte å bruke det keltiske navnet, slik at byen ble kjent som Aquæ Sulis («Vannene til Sulis»).
Etter romernes tilbaketrekning fra Britannia forfalt badene, men det finnes bevis for at de var i bruk også i middelalderen. Angelsakserne kalte stedet for Baðum, Baðan eller Baðon, som betyr «ved badene», hvilket har ført til dagens navn. I 577 sto slaget ved Deorham i nærheten. Ceawlin av Wessex slo seg frem til havet og splittet de romano-britiske styrkene, slik at Bath falt i hans hender kort tid etter. Enkelte har fremmet teorien om at slaget ved Mons Badonicus også sto ved Bath, basert på den angelsaksiske navneformen. Det finnes ikke annet som tyder på at dette er korrekt.
I 675 etablerte Osric av Hwicce et kloster i Bath. Offa av Mercia tok byen i 781, på et tidspunkt hvor den ikke bestod av så mye annet enn klosteret. Han bygde en ny kirke, viet til apostelen Peter, og gjorde byen til kongelig eiendom. Det romerske rettlinjede gatenettet forsvant, og kong Alfred den store la den ut på nytt med klosterområdet i det sørøstlige hjørnet.
Kong Vilhelm Rufus gav byen til sin livlege, Jean de Tours, som ble biskop av Wells og abbed av Bath i 1088. Han fikk også tillatelse til å flytte bispesetet fra Wells til Bath, og ble dermed første biskop av Bath. Han bygde en større kirke som katedral, og la et bispepalass ved siden av den. Det ble også reist nye bad rundt de tre kildene. Senere biskoper foretrakk å bo i Wells, og bispedømmet fikk dermed to katedraler og ble kjent som Bath og Wells. I 1500 var katedralen i Bath i dårlig stand, og biskop Oliver King bestemte seg for å bygge en ny og noe mindre katedral. Den sto ferdig i 1539, bare få år før oppløsningen av klostrene i England.
Henrik VIII mente at katedralen ikke trengtes, og lot den forfalle. Under Elisabeth I ble den restaurert som sognekirke i forbindelse med at byen igjen ble tatt i bruk som kursted. Aristokratiet begynte å reise dit, og i 1590 var byen så velstående at den fikk status som city.
I stuarttiden var det stor byggeaktivitet, og i georgiansk tid enda mer. Byen har en rekke eksempler på georgiansk arkitektur, ikke minst Royal Crescent. På 1800-tallet minsket interessen for eksklusive kursteder.
Kommunikasjon
Hovedveien A4 går mellom Bath og Bristol, en strekning på omkring 25 km. Omkring like langt nord for Bath går motorveien M4.
Hovedjernbanestasjonen Bath Spa stasjon har forbindelse blant annet til Bristol, Cardiff og London.
Ripley (Derbyshire)
Ripley er en by i Amber Valley, England. Området ble på grunn av rike mineralforekomster industrialisert fra slutten av 1700-tallet. I 2001 var befolkningstallet for byen 18 523 innbyggere, noe som økte noe ved folketellingen i 2011 til 19 315 innbyggere.
John Wesley tilbrakte en del tid i Ripley under sine reiser i England. Han holdt prekener under et tre på markedsplassen og andre steder. Ripley Methodist Church sies å være byens eldste kirke som fortsatt er i bruk. Da metodistbevegelsen hadde sin storhetstid, var det hele fem metodistkirker i Ripley, men disse har etter hvert blitt slått sammen.
Vennskapsbyer
Ripley har følgende vennskapsbyer:
Vi vant ville Vesten
Vi vant ville Vesten (originaltittel: How the West Was Won) er en amerikansk episk drama- og westernfilm fra 1962 som følger fire generasjoner i familien Prescott på deres reise vestover, fra staten New York til California. Handlingen foregår mellom 1839 og 1889. Filmen består av fem segmenter, tre regissert av Henry Hathaway (The Rivers, The Plains og The Outlaws), mens John Ford (The Civil War) og George Marshall (The Railroad) har regissert én hver. Overgangene er laget av Richard Thorpe.
Filmen vant tre Oscar-priser (beste originalmanus, beste filmklipp og beste lyd). Den ble også nominert til fem andre Oscar-priser. Alfred Newmans filmmusikk ble kåret til tidenes 25. beste filmlydspor fra USA av det amerikanske filminstituttet.
Filmen ble spilt inn i Cinerama.
Handling
Filmen skildrer en familie som reiser fra USAs østkyst til California. Handlingen skildres over et tidsspenn på 50 år – fra 1839 til 1889. Dette er en periode hvor USA utvider sitt territorium og hvor lov og orden ennå mangler mange steder. Nybyggernes bosetting vestover bidro til mye sorg og fortvilelse blant urbefolkningen. Filmen skildrer også den hvite manns grådighet, elvepiratenes herjinger, fredløse omstreifere, den vanskelige oppgaven til lovens menn, og liv og død i Det ville Vesten. Handlingen avsluttes med stemningsfulle panoramabilder fra dagens USA.
Filmens fortellerstemme tilhører Spencer Tracy.
Oscar-priser
Filmen vant tre Oscar-priser under utdelingen i 1964:
Magisk tall
Et magisk tall i kjernefysikk er betegnelsen på et antall nukleoner (protoner eller nøytroner) som gir en fordeling med fulle skall i atomkjernen. Slike atomkjerner har spesielt høy bindingsenergi per nukleon og derfor spesielt høy stabilitet. Per 2018 er det sju kjente magiske tall: 2, 8, 20, 28, 50, 82 og 126.
Lennart Åberg
Lennart Åberg (født 26. februar 1942 i Helsingborg, død 30. september 2021) var en svensk jazzmusiker (saksofon) og komponist.
Han var med i tolvtetten Radiojazzgruppen (1966), der han siden ble kunstnerisk leder. Samtidig etablerte han «Rena Rama», et av de mest innflytelsesrike svenske orkestre (1972–), og samarbeidet med en rekke internasjonale jazzstorheter som George Russell, Red Mitchell kvartett, Bob Brookmeyer, Don Cherry, Clark Terry, Kenny Wheeler, Billy Hart, John Scofield, Palle Mikkelborg og Carla Bley. For storband har han komponert en rekke verk som har gitt utgivelser (Partial solar eclipse 1977, Green prints 1986, Seven pieces 2000). For den siste fikk han svenske Grammy (2001). Han ga også ut Zone (1996).
I «Lennart Åberg seven pieces big band» spiller forøvrig trompeterne Jan Kohlin, Magnus Broo, Bosse Broberg; trombonistene Bertil Strandberg, Mattias Cederberg; Tommy Knutsson horn; saksofonistene Håkan Broström, David Wilcewski, Lennart Åberg samt Alberto Pinton; Mattias Ståhl vibrafon, David Karlsson piano, Christian Speering bass og Jonas Holgersson tromme.
Fossersjøen
Fossersjøen er en innsjø på Fosser i Aurskog-Høland kommune i Viken. Fossersjøen er en del av hovedvannstrengen av Haldenvassdraget. Fossersjøen ligger 119 meter over havet. Fossheim leirsted, som drives av Normisjon, ligger på vestsiden av Fossersjøen. Hølandselva, som har sitt utløp fra Fossersjøen, er farbar med mindre båter sørover til Skulerudvannet, som er kanalisert videre til Halden via Haldenkanalen.
Lingua franca
Lingua franca (uttales lingva franka; italiensk, bokstavelig «frankisk språk») var opprinnelig en betegnelse for et blandingsspråk eller fellesspråk, som oppsto i korsfarertiden (middelalderen) rundt om i Middelhavet. Det har siden blitt en generell betegnelse for kommunikasjon mellom personer som ikke har et felles morsmål, og derfor bruker et tredjespråk som er adskilt fra begges språk, eksempelvis fransk som diplomatspråk.
Ulike former for lingua franca har utviklet seg rundt om i verden i menneskehetens historie, tidvis av kommersielle hensyn (såkalte «handelsspråk»), men også av kulturelle, religiøse, diplomatiske og administrativ bekvemmelighet, og som et virkemiddel for å utveksle informasjon mellom vitenskapsfolk og andre lærde av forskjellige nasjonaliteter. Et verdensspråk er idéen bak et global lingua franca. Et av de mest utstrakt praktiserte språket og hurtigst spredte verdensspråket i dag er engelsk. Det har over 980 000 000 bruker som første- og andrespråk verden over.
Karaktertrekk
Lingua franca er et funksjonelt eller praktisk begrep, uavhengig av lingvistisk historie eller språklig struktur. Pidgin- og kreolspråk har ofte funksjon som lingua francas. Hvor morsmålet er benyttet som et innfødt språk i et samfunn, er lingua franca benyttet utfor dette samfunnets grenser og som et andrespråk for kommunikasjon mellom grupper. Lingua franca fungerer som et fellesspråk for grupper som ikke deler samme morsmål, for eksempel kiswahili i Sentral- og Øst-Afrika, og engelsk som er innfødt språk Storbritannia, men er benyttet som lingua franca på Filippinene og i India. Russisk, mandarin (kinesisk), arabisk, spansk, portugisisk, og fransk fungerer med tilsvarende hensikt som lingua francas i mange områder.
Etymologi
Begrepet «lingua franca» er avledet fra det språk som folk rundt Midtøsten og den østlige delen av Middelhavet benyttet som hovedspråk for handel og diplomati i senmiddelalderen, også under renessansen og fram til 1700-tallet. Til tross for navnet, som bokstavelig betyr «frankisk språk», var det en svært forenklet form for italiensk, fylt opp med spanske, greske, arabiske og tyrkiske ord. På denne tiden dominerte italienere handelen i havnbyene rundt Middelhavet innenfor Det osmanske rike og i arabiske Midtøsten. Selve betegnelsen, som muligens er av arabisk opprinnelse, har sitt opphav tilbake til korsfarertiden, hvor araberne kalte alle europeere for «frankere». Engelske kilder fra 1600-tallet omtalte det også som «bastardspansk».
I betydningen «fellesspråk»
Flere versjoner av lingua franca utviklet seg, blant annet en portugisisk form som ble brukt på portugisiske skip og i landets kolonier. I dag finner man spor etter språket særlig i algirsk slang. Også i britisk engelsk finner man enkelte ord fra lingua franca, da mange engelske sjømenn gjorde tjeneste på skip hvor man snakket språket.
Funksjonen lingua franca hadde som handelsspråk, har ført til at man også bruker navnet som betegnelse på et fellesspråk i en region med flere språkgrupper, spesielt i forbindelse med uoffisielle språk. Man finner for eksempel hausa i Vest-Afrika, hindi i det meste av India og swahili i Øst-Afrika. Språkformen som er i bruk som lingua franca avviker ofte fra formen som brukes som morsmål, da den påvirkes av de forskjellige morsmålene i regionen. Et lands offisielle språk kan også ha funksjon som lingua franca, men omtales da gjerne nettopp som offisielt språk. Dette er et vanlig fenomen særlig i tidligere kolonier, der kolonimaktens språk brukes i offentlige sammenhenger, mens befolkningen ofte har andre morsmål.
I Europa har flere språk gjort tjeneste som fellesspråk i de øvre samfunnssjikt. Spesielt har latin utmerket seg som akademisk og kirkelig språk gjennom mange århundrer.
Konstruerte språk som esperanto, ido, interlingua og volapük har vært ment å skulle fylle en funksjon som globalt fellesspråk, og er derfor ofte omtalt som kandidater for et globalt lingua franca. Bruken har imidlertid vært begrenset.
Sargon av Akkad
Sargon (2334-2279 f.Kr.) av Akkad grunnla det akkadiske rike i oldtidens Mesopotamia, verdens første flernasjonale rike som vi vet om, der han forente ulike kongedømmer i området under sitt sentralstyre. Navnet hans var egentlig Shar-Gani-Sharri eller Sarru-Kan (= «Sann konge», dvs. «Konge etter loven») og var semittisk, ikke sumerisk - og han tok det først etter å ha kommet på tronen. I dag er han vel så kjent for å ha vært faren til prestinnen Enheduanna, verdens første navngitte forfatter.
Et liv blant legender
Sargon var ukjent i den moderne verden helt til 1870, da Henry Rawlinson utga the Legend of Sargon som han hadde funnet under utgravningen av Ashurbanipals bibliotek i Nineve i 1867. Legenden forteller:
Han ble sagt å være født utenfor ekteskap av en prestinne oppe i fjellene. Når hun beskrives som en «bytting», menes det enten at hans mor var tempelprestinne hos Inanna (der presteskapet var kjent for å være tvekjønnet). Som i den senere historien om Moses ble han satt ut i en liten kurv på vannet, men funnet av vannbæreren Akki som tok ham til seg. Akki var også gartner hos kong Ur-Zababa i Kish, og med tiden ble fostersønnen forfremmet til kongens munnskjenk. Men da han angivelig vakte kongens mishag, ble han sendt til kong Lugal-Zagezi i Umma.
Mer trolig er det at Sargon fikk kong Ur-Zababa drept, tok makten i Kish og utvidet sitt område derfra. Et sagn om hans tidlige liv hevder at han i en drøm fremdeles var i Ur-Zababas tjeneste, da han i drømmen så gudinnen Inanna drepe Ur-Zababa som et uttrykk gudenes angivelig misnøye med denne regenten. Lugal-Zagesi var i forbund med Ur-Zababa og leder for en allianse av 50 ensis (guvernører), men Sargon nedkjempet også ham.
I minst 1.500 år etter sin død mintes Sargon som en beskytter for alle etterfølgende keiserdømmer i Mesopotamia. Likevel er hans opprinnelse hentet fra sagnenes verden, og hans opprinnelige navn ukjent. Mangelen på samtidige kilder skyldes at hovedstaden i Akkad aldri er blitt funnet. Den ble rasert mot slutten av dynastiet Sargon grunnla.
Ujazdów-slottet
Ujazdów-slottet (polsk Zamek Ujazdowski) er et slott i Warszawas historiske Ujazdów-distrikt, mellom Ujazdów-parken og Łazienki-parken. Slottets arkitektur er en blanding av nordeuropeiske trekk (tårn, skråe tak) med tidlig romersk barokk (symmetri, amfilader), og er et godt eksempel på tidlig polsk barokkstil.
Historie
Det første slottet ble bygd til hertugene av Masovia i det 13. århundre. I det neste århundret flyttet hoffet imidlertid inn på Kongeslottet. I det 15. århundre ble en treherregård bygd her for Bona Sforza, Polens dronning. Ruinene etter det første hertugslottet ble innlemmet i en ny befestet herregård i mur påbegynt av Sigismund III Vasa i 1624 og bygd ferdig av hans sønn Vladislav IV. Herregården ble bygd i barokkstil etter tegninger av Matteo Castelli. Den var opprinnelig ment som en uoffisiell kongelig residens av typen villa suburbia med en loggia med tre arkader, med utsikt over Wisła-dalen.
Under den svenske invasjonen av Polen på 1600-tallet ble slottet ødelagt og senere gjenoppbygd. I andre halvdel av det 17. århundre gikk slottet over til Stanisław Herakliusz Lubomirski, som ansatte Tylman van Gameren til å ombygge palassindret. I 1766 ble slottet kjøpt av Stanisław August Poniatowski, som ombygde det betraktelig. I 1784 ble palasset omgjort til brakke og ombygd i klassisistisk stil etter tegninger av Stanisław Zawadzki. Fra 1809 huset slottet et feltsykehus. Det ble brent ned under andre verdenskrig. Gjenoppbygningen startet i 1973, og slottet fikk samme form som det hadde i første halvdel av 1700-tallet. Siden 1985 huser slottet Sentret for Moderne Kunst.
Syedra apetlonensis
Syedra apetlonensis er en av edderkoppene i gruppen dvergedderkopper (Linyphiidae). Den ble første gang registret i Norge i 2011, i Tjøme, Vestfold.
Utseende
Syedra apetlonensis er en liten edderkopp. Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). Forkroppen er bredt oval, litt flat og forholdsvis liten. Bakkroppen hos hunnen er stor og kuleformet. Avstanden fra det fremste øyet til hodets fremkant er forholdsvis stor, mye mer enn to ganger øyets diameter.
Artene i denne slekten er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens genitalier, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Regierungsbezirk Königsberg
Regierungsbezirk Königsberg, også kalt Regierungsbezirk Ostpreußen zu Königsberg, er en tidligere Regierungsbezirk i de prøyssiske provinsene Østpreussen og Preussen. Forvaltningsenheten omfattet ble opprettet i 1808 og eksisterte frem til 1945. Den grenset i øst mot Regierungsbezirk Litthauen zu Gumbinnen og i sør mot Regierungsbezirk Allenstein.
Bernt Fjellestad
Bernt Fjellestad (født 29. juni 1978) er en norsk musiker, bassist, gitarist og sanger. Han er kjent som tidligere vokalist fra 1998 til 2000 i Scariot. Han startet i 1997 bandet Guardians of Time, som har gitt ut fire album. Han ble i 2005 vokalist i Rules of Engagement, og i 2006 sluttet han i bandet. Per 2011 er han vokalist i Guardians of Time.
I 2005 fikk han hovedrollen i Universitetet i Agders oppsetning av Hair, til tross for at han ikke var student. To år senere deltok han igjen i UiAs oppsetning av The Who's Tommy.
I mai 2009 overtok han på kort varsel for Pål Mathiesen i Susperia, da Mathiesen ble innlagt p.g.a hjerteinfarkt.
Stil
Bernt er kjent for sitt brede spekter og har et spenn på over 4 oktaver. I senere år har han utvidet med growl vokal, noe som kan høres på Guardians Of Times siste plate A beautiful Atrocity.
Erik Steineger
Erik Steineger (født 12. juni 1949) er en norsk lærebokforfatter, lektor og miljøverner. Han har utgitt et titalls lærebøker i naturfag, biologi og miljøvern. Han er cand. real. med hovedfag i biologi (etnobotanikk i Nepal) og har arbeidet ved Foss videregående skole i Oslo. I 2011-2015 var han styreleder i Det faglitterære Fond, som forvaltes gjennom Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening, og han har vært nestleder i WWF-Norge.
Han har bl a skrevet læreverkene Miljø og konflikter (1994, med Rune Ottosen), Globus naturfag 5-7 (2006-08, med Else B. Johansen), Natur og univers 1-3 (2006-08, med Kirsten Fiskum), Nova 8-10 (2013, med Andreas Wahl) og Naturfag fra Cappelen Damm 8-10 (2021, med Andreas Wahl)
Hommelvik
Hommelvik er tettsted og administrasjonssenteret i Malvik kommune i Trøndelag. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger ved en vik på sørsiden av Stjørdalsfjorden omtrent 25 kilometer øst for Trondheim sentrum. Hommelvik kirke og Hommelvik stasjon ligger her.
Hommelvik er et gammelt industristed og utskipningshavn. Hovedvekten av næringslivet er nå administrasjon og tjenesteyting, og flertallet av de yrkesaktive innbyggerne er pendlere til Trondheim eller Stjørdal.
Elva Homla, som munner ut i Hommelvik, er et vassdrag på om lag fem kilometer, hvorav tre kilometer er lakseførende.
Navnet Hommelvik og elva Homla har sitt utgangspunkt i det norrøne ordet Ìm (røyk, damp), og det antas at Ìmul og Ìmla har vært tidligere navn på henholdsvis stedet og elva. I tidlige skriftlige kilder benyttes skrivemåtene Ìmulvic (1220: Jonskirkens jordebok) og Ymelviik (1400-tallet: Aslak Bolts jordebok). I Carta marina fra 1539 blir Hommelvik betegnet som Ymblovik.
Historie
Hommelvik er omtalt første gang i samtidige skrifter på 1200-tallet. På begynnelsen av 1200-tallet (før 1220) eide Jonskirka i Nidaros jord i Ìmulvic. Jonskirka ble antakelig lagt ned i 1220, og jordeiendommene ble overført til Hospitalet.
En gang på 1400-tallet ble jord i «Ymelviik» ervervet av erkebiskop Aslak Bolt gjennom et bytte med abbeden ved Nidarholm kloster. Aslak Bolt var den gang villig til å bytte bort mye jord for å sikre seg eiendom i Ymelviik. Det er spekulert i om dette kan ha sammenheng med havneforhold og en gryende eksport av tømmer til kontinentet. Denne hypotesen støttes av at "Hommelvik" er avmerket på europeiske sjøkart - som ett av noen få steder ved Trondheimsfjorden - utover 1500- og 1600-tallet.
Fra midten av 1600-tallet til slutten av 1800-tallet var Hommelvik eksport- og importhavn for Mostadmark Jernverk (1653–1880).
Fra midten av 1800-tallet utviklet Hommelvik seg til et ekspansivt industristed. Basert på tidligere småskalavirksomhet ble skipsbyggeriene Hommelvikens jæktebyggeri (Hommelvigens skibsværft, fra 1856) og jektebyggeriet ved Nygårdshavn etablert. I tillegg ble det etablert bomullsspinneri, eddikkokeri, møllebruk, brennevinsdestilleri, teglverk, jernstøperi, og flere sagbruk. Industriveksten kan delvis knyttes til gode havneforhold, fossekraft, god tilgang til arbeidskraft, risikovillige lokale jordeiere og kapitaleiere i Trondheim. Eiere av godseiersetet for Hommelvigen og Mostadmarken Jordegodsgods Carl Halck (1792−1853), Johan Richard Krogness (1814−1872) og Jacob de Rytter Kielland (1853−1941), samt eieren av Mostadmark jernverk, Lauritz Nikolai Jenssen (1830−1891), sto bak en betydelig del av industrietableringene.
Med byggingen av Meråkerbanen og koplingen til det svenske jernbanenettet 1880-åra, ble Hommelvik enda mer interessant for investorer, bl.a. som utskipningshavn for svensk tømmer. Veksten i industrivirksomheten var drevet fram av både innenbygds og utenbygds entreprenører. Utskipingsanlegget ble drevet av Edvard Bratt fra Trondheim (Brattkaia). Det samme gjorde drammenseren S. Hougen. L.P. Johansen fra Bergen drev treforedling i Jämtlandsbruket og utskiping fra Meråkerkaia. Skotten Lewis Miller etablerte «Miller-bruket» for foredling og utskiping av svensk tømmer, og svenske kapitaleiere etablerte Os-Hommelvikens kopparvärk. Industrialiseringen medførte en betydelig befolkningsvekst som følge av tilflytting, bl.a. fra Sverige. I 1890 var mer enn 1/3 av den yrkesaktive befolkningen ansatt direkte i industrien. Til sammenligning var andelen ansatte i industrien i hele Norge 9 % på samme tid. Industrivirksomheten ga også betydelige ringvirkninger i form av håndverkstjenester, transporttjenester, varehandel og bevertning (skjenkesteder).
På begynnelsen av 1900-tallet var Hommelvik preget av sterke klassemotsetninger, som også resulterte flere konfrontasjoner mellom arbeidere, borgerskap og myndigheter Den såkalte «Borgerkrigen» (1913)  og «Køpenickiaden i Hommelvik» (1918) ble viet stor oppmerksomhet i samtiden.
Klassemotsetningene kom til uttrykk bl.a. ved separate forsamlingshus for «de borgerlige» (Arbeiderforeningens hus) og for «arbeidere» (Folkets Hus), to lokalaviser («Hommelvigen» og «Homla»), to idrettsorganisasjoner (Hommelvik turnforening og Hommelvik idrettslag av AIF) og separat varehandel («borgerlige forretninger» og «Foreninga»/Hommelvik Samvirkelag). Én av flere sentrale organisatorer blant arbeiderne var Johan Nygaardsvold.
Under første verdenskrig var den tyske hjelpekrysseren «Berlin» internert i Hommelvik. Enkelte av matrosene slo seg ned i Hommelvik etter krigens slutt.
I 1929 fikk stedets største arbeidsplass – «Hommelvik Bruk» – store økonomiske problemer, og eieren Meraker Brug planla å legge ned hele virksomheten. Det ble fremforhandlet en løsning som innebar at de ansatte ved bruket fra februar 1930 overtok som eiere av egen bedrift. De ansatte satt som eiere frem til 1957 da Meraker Brug overtok på nytt.
19. november 1940 kl. 08.03 kolliderte to tog ved Nygården i Hommelvik. En av Norges største jernbaneulykker var et faktum, med 22 døde og 45 skadede. 90 meter jernbanespor ble revet opp.
I 1946 ble Hommelvik sjøflyhavn etablert for å betjene Trondheim og omland. I oktober 1948 fant en av Norges mest alvorlige flyulykker sted (Bukken Bruse-ulykken). Driftsikkerheten ved flyplassen ble kritisert etter ulykken, men den var fremdeles i drift til innpå 1960-tallet.
I de første femti åra etter 2. verdenskrig var det mange industriarbeidsplasser i Hommelvik. Disse var knyttet til bedrifter som «Hommelvik Bruk», «Hommelvik Værft og Støberi», «Djupvasskaia», Impregneringsverket til NSB på Nygården, flere kassefabrikker og snekkerbedrifter, vaskemaskinfabrikken «Wascator» og «Nobø Fabrikker».
Fra midten av 1960-tallet endret Hommelvik seg fra å være et sted med tilstrømning av arbeidspendlere, til et sted hvor flere pendlet ut. Fra slutten av 1970-tallet var næringsvirksomheten orientert rundt to større hjørnesteinsbedrifter: «Hommelvik Bruk» (senere «Kjelstad Trelast» fra 1988) og «Trønderverftet» («Norrøna Verft A/S» fra 1997). «Norrøna Verft A/S» gikk konkurs i november 2000, og «Kjeldstad Trelast» ble i 2002 avviklet for å frigjøre arealene for bygging av boligkomplekset «Hommelvik Sjøside».
I løpet av 2000-tallet har Hommelvik hatt en fordobling i antall innbyggere fra 2 516 i 2000 til 5 501 i 2019. Veksten kan knyttes til omfattende boligbygging, tilflytting og arbeidspendling til Trondheim eller Stjørdal.
På 1990-tallet fikk Hommelvik sentrum en ansiktsløftning, med rundkjøringer, gammeldagse lyktestolper og noe brostein. Dette har gjort sitt til å heve stedets estetiske uttrykk. I Hommelvik finnes brannstasjon, og kommunens prestekontor holder hus her. Også lokalavisen for Malvik, «Malvik-Bladet» og lokalradiostasjonen, «RadioVika», er lokalisert i Hommelvik. Det var lensmannskontor øverst i samme bygg som brannstasjonen inntil 7. oktober 2016, da denne tjenesten ble overført til Stjørdal.
Idrett
Thomas Byberg (1916 − 1998) var en norsk skøyteløper, og gikk for Hommelvik Idrettslag og Trondhjems Skøiteklub. Under OL i St. Moritz i 1948 tok han sølvmedalje på 500 m.
Kunst
I 1953 ble et minnesmerke over Johan Nygaardsvold reist. Statuen var utformet av billedhuggeren Kåre Orud. Nygaardsvold var født og oppvokst i Hommelvik.
En statue av en mann som bærer en planke over skulderen ble reist som en hyllest til arbeiderne innen den nedlagte trevareindustrien i Hommelvik.
Litteratur
Forfatteren Leif Halse var bosatt i Hommelvik fra 1920 til 1963, hvor han arbeidet som lærer. Enkelte av hans bøker henter sin inspirasjon fra Hommelvik og omegn. Hommelvik blir f.eks besøkt av Vangsgutane ved et par anledninger. Halse har forfattet de tre første bindene av Malvik bygdebok og sangen "Sang til Hommelvik" som reflekterer en identitet som knyttes til arbeid, og ikke jord og ætt.
Billedkunst
Maler og illustratør Ivar Pettersen var født og oppvokst i Hommelvik. I perioden 1967-1979 var han tegner av Vangsgutane.
Revy
«Hommelvikrevyen» er en lokalrevy med utspring i Hommelvik Arbeiderungdomslag (AUL/AUF). Allerede i 1955 ble den første revyen satt opp. Helt til 1997 ble 19 revyer fremført i Folkets Hus i Hommelvik. Deretter ble det opphold på 10 år fram til revy nr. 20 ble satt opp 24. mars 2007, under tittelen «vi e tebake». I 2009 ble revyen «liddli løyer» satt opp.
199 Byblis
199 Byblis er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 9. juli 1879 av Christian Heinrich Friedrich Peters fra Litchfield Observatory i Clinton, New York. Den er oppkalt etter Byblis fra gresk mytologi.
Lenvik
Lenvik kommune (nordsamisk: Leaŋgáviikka suohkan) var en tidligere kommune i Troms, delvis på øya Senja og delvis på fastlandet (Finnsnes). Den grenset i nord mot Norskehavet og fjorden Malangen – på den andre siden av Malangen ligger kommunene Tromsø og Balsfjord i hhv. nord og nordøst. I sørøst grenset Lenvik mot Målselv, i sør mot Sørreisa, og i vest mot Tranøy og Berg. Den 1. januar 2020 ble Lenvik slått sammen med de tre nabokommunene Berg, Torsken og Tranøy til Senja.