cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Verdensrankingen i snooker 1995/1996
Verdensrankingen i snooker 1995/1996 er verdensrangeringen av de 32 beste snookerspillerne i verden for sesongen 1995/1996.
Rangeringen er basert på prestasjonene spillerne gjorde de to foregående sesongene, altså sesongene 1993/1994 og 1994/1995.
Neandertalere
Neandertalere (homo neanderthalensis eller homo sapiens neanderthalensis) var en gruppe arkaiske mennesker som levde i Sør-Europa, det sentrale Europa, det vestlige Asia og Sibir. De levde for mellom ~450 000 år og 28.000 år siden, og er ikke funnet i Afrika.
De var det moderne menneskets (Homo sapiens sapiens) nærmeste slektning og har et felles genetisk opphav; muligens fortidsmennesket Homo sapiens.
Linjene som førte fram til at det moderne mennesket og neandertalere oppsto, ble trolig dannet fra en felles forfar eller formor for cirka 550 000–765 000 år siden. Linjen som førte til neandertalerne delte seg imidlertid også for cirka 381 000–473 000 år siden og ga også opphav til Homo denisova, en menneskeart som levde lenger øst og nord i Asia.
Rammestyring
Rammestyring (eller midjestyring) betyr at kjøretøyet er «leddet» på midten, slik at framdelen og bakdelen kan vinkles i forhold til hverandre. På moderne maskiner skjer dette ved hjelp av hydrauliske sylindere. Ved å plassere leddet midt mellom akslingene oppnår man at hjula på samme side sporer hverandre når maskina svinger. Dette resulterer i et lettmanøvrert kjøretøy med liten svingradius. Man trenger heller ikke differensial mellom fram- og bakakslingen, ettersom hjula på samme side tilbakelegger samme distanse. En ulempe med rammestyring er at tyngdepunktet forskyver seg når maskina svinger, slik at stabiliteten blir dårligere.
Neandertalere
Det er fortsatt en viss uenighet om neandertalere skal regnes som en egen art eller som en underart av mennesket (Homo sapiens). Neandertalernes genom ble kartlagt i 2010. Siden er det også ført bevis for at de tre artene eller underartene homo sapiens, homo neanderthalensis og homo denisova har hatt større genflyt mellom seg enn tidligere antatt. Nye og bedre metoder i senere år har dessuten ført til at tidligere tidsdateringer har måttet revideres, i det Homo sapiens ser ut til å ha nådd Europa mye tidligere enn før antatt.
Rammestyring
Rammestyring blir blant annet benyttet på skogsmaskiner, anleggsmaskiner, selvgående gressklippere, noen beltevogner og store traktorer. Ved kjøring i vanskelig terreng kan rammestyringen brukes til å «vri» maskina løs hvis den kjører seg fast.
Neandertalere
Etymologi
Betegnelsen Neandertaler knytter an til Neanderthal («Neander-dalen»), en del av en liten dal langs elven Düssel, mellom de tyske landsbyene Erkrath og Mettmann ikke så langt fra Düsseldorf.
Rammestyring
Historie
De første rammestyrte maskinene ble styrte med muskelkraft. Det italienske foretaket Motomeccanica produserte to rammestyrte traktorer/terrengkjøretøy, P4 på 2,3 tonn (fra 1918 til 1930) og P4M på 3,3 tonn (fra 1919 til 1942), og det tyske foretaket Lantz produserte den rammestyrte traktoren HP, på rundt 1,7 tonn, (fra 1923 til 1926). Disse hadde alle manuell styring.
Neandertalere
Etymologi
I dette dalavsnittet oppdaget steinbruddsarbeidere i august 1856 seksten knokkelfragmenter fra det som skulle bli kalt neandertalere.
Rammestyring
Historie
Så lenge det ble benyttet muskelkraft var rammestyring begrenset til relativt små maskiner. Det var først da hydrauliske komponenter ble tilgjengelige på 1950-tallet at det ble mulig å bruke rammestyring på større maskiner. Rammestyring ble da tatt i bruk på maskiner som hjullastere og lunnetraktorer. Mixermobile Manufacturers i Portland i Oregon i USA sies å ha vært det første foretaket som benyttet hydraulisk manøvrert rammestyring, da de i 1953 markedsførte den rammestyrte hjullasteren Scoopmobile Model LD-5. Den første vellykkede landbrukstraktoren med hydraulisk manøvrert rammestyring var Wagner TR-14, som kom på markedet i 1956. Den hadde en motoreffekt på 160 hk og fire like store hjul.
Neandertalere
Beskrivelse
Neandertalere var mye kraftigere enn nåtidsmennesker. Det betydde at de ikke så lett fikk forfrysninger, og at de på grunn av sin styrke kunne klare seg med grovere redskaper enn nåtidsmennesker. Det er ingenting som tyder på at de var mindre intelligente enn nåtidsmennesket, da man vet at det tok mange årtusener innen vår art fortrengte dem. Muligens var det nye sykdommer som slo neandertalere tilbake i flere omganger. En annen mulig årsak er at deres kraftigere kropp var mindre egnet til løping så de ble utkonkurrert på jaktmarkene av homo sapiens.
Ashmore
Ashmore er en liten landsby og et verdslig sogn i distriktet North Dorset i den nordøstlige delen av grevskapet Dorset, England. Den ligger ved Cranborne Chase, omkring 8 km sør for Shaftesbury og 32 km sørvest for Salisbury. Landsbyen består av en kirke og drøyt 80 små stenhus, mange av dem med stråtak. Den ligger over 200 moh., og er den høyest beliggende landsbyen i Dorset. Landsbyen er sentrert rundt en sirkulær dam og består av en kirke og flere steinhus, mange med stråtak. Dammen, angelsaksisk mere, er hva som har gitt landsbyen dens opprinnelige navn, Ashmere, siden forvansket til Ashmore.
Glommalinjen
Glommalinjen var et omfattende forsvarsverk i Norge som ble begynt bygget på slutten av 1800-tallet. Det strakte seg 280 km langs vestsiden av Glomma fra Halden i sør og opp til Kongsvinger i nord. Forsvarsverkets oppgave var å beskytte hovedstaden Oslo mot angrep, først og fremst fra Sverige. Glommalinjen var Norges desidert største befestede landforsvarslinje.
Grensebefestningene ble bygget som følge av svært anstrengte forhold mellom Norge og Sverige. Etter at Norges regjering i 1895 måtte gjøre retrett etter sabelrasling fra den svenske Riksdagen, ble norsk forsvarsbevissthet større. Det var først og fremst Georg Stang, generalinspektør og sjef for festningsartilleriet, som var «ildsjelen» bak Glommalinjen. Det var fire hovedfestninger:
I januar 1901 leverte befestningskomiteen første avsnitt av sin innstilling under overskriften «Forslag til strategiske forsvarsfronter til dekning av Kristiania med tilhørende distrikter og disse fronters fortifikatoriske forsterkninger m.v.»
Komiteen pekte på at gjeldende planer var basert på direkte forsvar av selve hovedstaden, og at store områder sønnenfor på begge sider av Kristianiafjorden lå åpent, med bare mindre befestninger ved de viktigste overgangene over Glomma, og trakk følgende konklusjon: «Muligheden af et angreb paa Norge endog forud for et angreb paa Sverige er ikke længere udelukket, og tør det være overmaade vanskeligt at forudsige noget om, hvorvidt et saadant angreb kun kan blive at betegne som sekundært».
Karl Fossums vei (Oslo)
Karl Fossums vei (1–25, 30) er en vei på Stovner (bydel Stovner) i Oslo. Den går nordøstover fra Fossumveien mot Fossumberget og ender i en snuplass ved Stovner idrettshall.
Torsten Wustlich
Torsten Wustlich (født 2. februar 1977 i Annaberg-Buchholz), tysk aker som deltok i de olympiske vinterleker 2006 i Torino og 2010 i Vancouver.
Ashmore
Ved folketellingen i 2011 hadde sognet en befolkning på 188 innbyggere.
Landsbyen ligger ved den romerske veien mellom Bath og Badbury Rings, og man mener at dammen kan ha hatt en spesiell betydning, muligens som kultsted, i romersk tid. Det lå antagelig en bosetning der i denne perioden, selv om navnet den er kjent under, som forklart over, er av senere angelsaksisk opprinnelse.
Karl Fossums vei (Oslo)
Veien fikk navn i 1994 etter Karl Fossum, som eide Nedre Fossum i 1899–1940.
Torsten Wustlich
Wustlich vant en olympisk sølvmedlje i aking under vinter-OL 2006 i Torino. Sammen med André Florschütz kom han på andreplass i toer for menn bak brødrene Andreas og Wolfgang Linger fra Østerrike. Wustlich har blitt verdensmester i aking seks ganger, tre i toer for menn og tre i mixed. 2001 i Calgary i toer, 2005 i Park City og 2008 i Oberhof i både toer og mixed og 2009 i Lake Placid i mixed.
Neandertalere
Beskrivelse
Neandertalerens hjerne har i gjennomsnitt vært større enn nåtidsmenneskets, men på grunn av neandertalerens kraftigere bygning har den relative hjernestørrelse vært om lag den samme som vår. Verdens eldste kjente fingeravtrykk stammer fra en neandertal, som ved hjelp av harpiks forsøkte å klistre et steinredskap til et treskaft i Königsaue i Sachsen-Anhalt. Harpiksen menes å være 45 000 – 52 000 år gammel, og vedkommende som avsatte fingeravtrykket i harpiksen, må ha vært en neandertal, siden Homo sapiens først kom til Europa mye senere.
INSAS
INSAS (forkortelse for Indian Small Arms System) er en familie av infanterivåpen i 5,56 x 45 mm NATO kaliber som omfatter et automatgevær, et lett maskingevær (LMG) og en karabin. Geværet produseres av fabrikken til Indian Ordnance Factories Board i Ichapur. INSAS-automatgeværet er nå standard infanterivåpen i det indiske forsvaret. Minst 300 000 våpen er i tjeneste hos den indiske hæren og noen av disse har blitt brukt i indo-pakistanske konflikter.
Neandertalere
Slektskap
Det er stor enighet om at neandertalerne og de tidlige menneskene var ulike arter, selv om de levde i samme tidsperiode. Det er likevel avhengig av hvordan en definerer art. Oftest regnes det som egne arter dersom de ikke kan få forplantningsdyktige barn sammen. Slik sett er neandertalerne og de tidlige menneskene ikke forskjellige arter. Analyser av det nylig sekvenserte neandertalergenomet, utført av Max-Planck-Gesellschaft, viser at moderne mennesker i Eurasia delvis nedstammer fra neandertalere. Dette gjelder imidlertid ikke etniske afrikanere.
Glommalinjen
Glommalinjen ble bygd ut med fire batterier i 1899, senere med åtte i perioden 1902 og 1903. Fossumavsnittet var et av avsnittene i Glommalinjen, og det eldste batteriet finnes på Kjellås batteri i Skiptvet. Sammen med Staåsbatteriet høyere opp i elva skulle det forhindre elvekryssing ved det strategiske fergeleiet ved Grønsund. Batteriet er delvis sprengt ned i fjell, og det har til sammen åtte standplasser for kanoner med brystvern. Fra 1902 ble det bemannet med Posisjonsartilleribataljonen. Feltartilleriet var modernisert med hurtigskytende kanoner, og i tillegg var det anskaffet 26 10,5 cm mobile posisjonskanoner.
INSAS
Historie
Indias væpnede styrker hadde brukt en kopi av den velkjente belgiske FN FAL siden 1950-tallet. Denne kopien ble sett på som et vanskelig våpen å håndtere, siden dets deler ikke kunne byttes med verken metriske eller tomme-mønstrede utgaver av FAL. Da 7,62 mm selvladende rifler ble gammel teknologi på 1980-tallet, begynte India å utvikle INSAS. Flere tekniske finesser fra ulike samtidige rifler ble tatt med i utviklingen av designet. Til tross for at INSAS i stor grad er basert på AKM, har den en rekke forskjeller som gjør våpenet unikt.
Betsy King
Betsy King (født 13. august 1955) er en amerikansk profesjonell golfspiller. Hun var aktiv på den amerikanske LPGA-touren fra 1977 til 2004, hvor hun vant 34 turneringer. Hun har deltatt i Solheim Cup fem ganger – i 1990, 1992, 1994, 1996 og 1998 – og hun var kaptein for det amerikanske laget under Solheim Cup 2007 i Halmstad i Sverige.
INSAS
Historie
Sent på 1980-tallet viste India interesse for kjøp (og muligens produksjon under lisens) en østtysk-utviklet AK i kaliber 5,56 x 45 mm. Avtalen falt til slutt gjennom.
Betsy King
Meritter
Betsy King har vunnet pengelisten tre ganger: i 1984, 1989 og 1993.
Major-titler
Hun har vunnet seks major-turneringer på LPGA-touren:
Romansk arkitektur
Romansk arkitektur er fellestrekk ved kirkebygg i det katolske Vest-Europa i den arkitektoniske perioden som dominerte gjennom 1000- og 1200-årene. I kunsthistorien er det vanlig å regne romansk arkitektur som fullt utviklet i tidsrommet fra omtrent 1050 til omtrent 1250.
Neandertalere
Menneskets utvikling
Det er mange forklaringer på neandertalernes utvikling. En forklaring som jevnlig nevnes er at neandertalerne utviklet seg i Europa fra Homo heidelbergensis for noe i underkant av 300 000 år siden. Homo heidelbergensis hadde i sin tur utviklet seg fra Homo ergaster i Afrika. Homo ergaster ga også opphav til Homo erectus, en mennesketype som var utbredt over hele kloden i hundre tusenvis av år før vår slektslinje tok over.
På samme tid som neandertalerne levde i Europa, levde andre mennesketyper som neandertalerne i Afrika. Disse utviklet seg også fra homo ergaster, via homo heidelbergensis, men antagelig da fra homo heidelbergensis som hadde blitt værende i Afrika. Noen kaller dem for arkaisk Homo sapiens, som utviklet seg videre til det vi nå kaller Homo sapiens, moderne mennesker.
Ifølge denne versjonen av vår forhistorie, foregikk utviklingen av neandertalerne og oss selv parallelt med og uavhengig av Homo erectus, som de to artene til sist fortrengte.
Geografisk utbredelse
Det moderne mennesket oppsto i Afrika for rundt 150 000 år siden, og deretter spredte seg fra Afrika for om lag 70 000 år siden. For 50 000 år siden var neandertaleren fortsatt den eneste menneskearten i Europa.
I tillegg til det figuren viser, ble det i 2009 funnet et bein av en neandertalere på Doggerland i Nordsjøen. Ved Hollerup i Østjylland er det funnet spor etter dåhjortknokler som ca. 125 000 år gamle. De er slått i stykker slik at neandertalere kunne få fatt på margen. I Varggrottan i Finland avdekket forskere i 1996 redskaper som kan være mellom 120 000 og 130 000 år gamle. Dette er blant de funn som geografisk sett ligger nærmest Norge.
I 1999 ble funnene om at det hadde bodd mennesker på steppene i Byzovaya ved Uralfjellene Nord-Russland publisert. En gruppe arkeologer fastslo at dette måtte være neandertalere. Studiene baserer seg på 300 håndlagte redskaper og 4000 beinrester. De har konkludert med at det bodde neandertalere i Nord-Russland for 33 000 år siden.
Hvorfor forsvant neandertalerne?
For 28 000 år siden var det bare igjen én menneskeart i Europa: Homo sapiens. Det store spørsmålet som forskerne har forsøkt å gi svar på, er hva som skjedde i løpet av årene imellom.
Noe entydig svar er ikke mulig, kun forklaringer. Homo sapiens utkonkurrerte neandertalerne, ettersom de moderne menneskene var flinkere til å utnytte ressursene. I noen områder ser det ut til å ha foregått kulturutveksling, dette kan man se på grunn av at neandertalerne og moderne mennesker har hatt forskjellige redskapskulturer. I områder hvor de to gruppene har levd samtidig, er redskapene mer lik hverandre. En forklaring på dette kan være at kulturene har påvirket hverandre. Det kan tyde på at selv om det var områder hvor de drepte hverandre kan det ha vært områder hvor de stort sett levde fredelig side om side med hverandre, men hvor neandertalerne likevel ble konkurrert ut av et folk med bedre våpen, og mer avansert språk, kultur og sosiale relasjoner.
Forskerne mener at de har funnet de første tegn på symbolsk tenkning i 200 000 år gamle malingsrester som kanskje kan spores til homo heidelbergensis fra Zambia. Forskerne har spekulert i om Homo heidelbergensis undergikk en mutasjon som gjorde dem i stand til symbolsk tenkning. Det var således en mutasjon som neandertalerne ikke fikk, og dermed mistet en fordel i sin utvikling.
João Zilhão, professor ved Universitetet i Lisboa, sa at neandertalere hadde evnen til å bruke symboler og tenke abstrakt, basert på huler i Spania.
Forskeren Steven Mithen spekulerer i sin bok The Singing Neanderthals, hvor han argumenterer for at neandertalerne kommuniserte med noe han kaller Hmmmm – et holistisk språk bestående av fraser som ikke var delt opp i ord, men som betydde noe i sin helhet, samt onomatopoetika, nynning, tegnspråk og lignende. Dette språket fungerte utmerket i tusenvis av år, men dets begrensning viser seg i hvor lite det frembrakte av kultur. Det er funnet få rester av kunst etter neandertalerne. Det kan bety at de ikke hadde evnen til intelligent abstrakt tenking på høyt nivå.
Trolig var det den manglende kognitive kapasiteten som førte til at de ikke kunne hamle opp med det moderne mennesket, for i fysisk styrke var neandertalerne mennesket overlegen. Neandertalerne var som skapt for å leve i kulde og fysisk harde omgivelser, men dødeligheten var høy. De fleste fossilene av neandertalerne er av unge og barn. 30-40 år var en høy alder hos dem.
En av de nyeste teoriene er at de ikke klarte overgangen til varme etter istiden.
En annen teori er at de med sin kraftigere, men kortere kropp ikke kunne løpe like raskt og lenge og heller ikke kunne kaste like godt som nåtidsmennesket. På grunn av en anderledes akilleshæl med dårligere «fjæreffekt» enn vi har. De kan derfor ha blitt utkonkurrert på jaktmarkene der hastighet, utholdenhet og kommunikasjon spiller en stor rolle.
Sameksistens og samliv med moderne mennesker
De som har foreslått den multiregionale hypotese for menneskelig utvikling har lenge antatt at europeerne nedstammet fra neandertalere. Andre forskere mener at neandertalere kan ha forplantet seg med moderne mennesker. I 1997 klarte forskere å trekke ut mitokondrielt DNA fra en 40 000 år gammel prøve fra en neandertaler. Ved sammenligning med menneskelig DNA var sekvensene betydelig forskjellig, noe som indikerer at basert på mitokondrielt DNA nedstammer dagens europeerne ikke fra neandertalere, og at det ikke har skjedd forplantning som har gitt avkom med neandertalere. En del forskere har fortsatt å søke autosomal DNA for spor av kryssblanding fra neandertalere. Noen få alleler fra en del autosomale gener som H2 allel av MAPT-genen har blitt foreslått ettersom disse er kun funnet blant europeere. Imidlertid i fraværet av autosomal DNA fra en neandertaler har fått noen forskerne til å konkludere at denne hypotesen er spekulativ. Det er heller ikke funnet skjeletter som viser sammenblanding av neandertalere og mennesker.
I 2005 la imidlertid to forskergrupper fram DNA-analyser av X-kromosomet som viste at menneskelige genom inneholder gener som er svært gamle og sannsynligvis hadde sitt opphav i Asia lenge før utvandringen fra Afrika. Forskerne analyserte ikke-kodende DNA fra X-kromosomet hos 659 mennesker fra hele kloden. Stort sett var den genetiske variasjonen på X-kromosomet størst mellom folk fra Afrika., dog med ett unntak: En variant av kromosomet, haplogruppe X (mtDNA), dukket opp i ni individer fra Europa og Asia, men ikke hos noen afrikanere. Forskerne mener å kunne si at denne varianten oppsto for en million år siden. Dermed må vi ha fått det gjennom slektskap med andre menneskearter.
Det har vært gjort enkelte forsøk på å bevise at samliv med neandertalere bragte gener for hvit hud (og blant annet rødt hår) inn i menneskeslekten. Dette er fremdeles omdiskutert. .
Glommalinjen
Nasjonal krenkelse og frykt for krig skapte en viss folkelig støtte for grensefestningene. I takt med kravet om unionsoppløsning økte krigsfrykten til den kulminerte i 1905. Enda det ikke var noen faktisk fare for krig, var det svært spent forhold mellom de to land. Full mobilisering omfattet ca. 30 000 mann i grenseområdene på Østlandet. I Trøndelag ville Trondhjemske kombinerte linjebrigade og 3. Kombinerte landvernsbrigade sammen med landstormens avdelinger utgjøre ca. 10 000 mann. Tromsø stift forsvar ville mobilisert ca. 4000 mann felttropper, og den totale norske mobiliseringen ville til sammen omfatte ca. 67 000 mann mot angrep fra Sverige.
Historikere har antydet at den samlede planlagte svenske angrepsstyrken ville ha utgjort ca. 104 000 mann, fordelt med ca. 75 000 mann til angrep øst Oslofjorden, ca. 9 000 til landsetning vest Oslofjorden, og 20 000 mann til innmarsj i Trøndelag.
I 1905 fikk de fire hovedbefestningene, Fredriksten, Ørje, Urskog og Kongsvinger en viktig rolle i unionsoppløsningen. Sverige var lite begeistret for at Norge hadde festninger i nærheten av grensen til Sverige, og som pekte mot Sverige. Den svenske regjeringen framla som et krav at moderne norske festninger skulle fjernes. Under Karlstadkonvensjonen ble disse festningene det store stridsspørsmålet, ettersom flere militære skikkelser og en ikke uvesentlig del av befolkningen mente at festningene hadde en vesentlig symbolsk verdi for Norge. Christian Michelsen deltok i forvirringen ved å unnlate ordet «moderne» og så å appellere til Frankrike og Russland for å legge press på Sverige om å ikke rive flere hundre år gamle festninger. Resultatet av Karlstadkonvensjonen ble at Ørje og Urskog ble demolert, mens Fredriksten måtte fjerne de moderne tilbyggene, herunder Hjelmkollen fort. Kongsvinger trengte ikke demolere noe, men kunne ikke bygges ut heller.
Den fullstendige Glommalinjen ble imidlertid først utbygget etter 1907, og var operativ frem til 1930-tallet. Greåker batteri fra 1902 ble utbygget til fort i denne perioden, sammen med Ravneberget fort, og de to ble to hoveddeler av Sarpsborg festning, som ellers besto av Isesjøbatteriet, samt flere andre batterier. I tillegg til Sarpsborgavsnittet var også Fossumstrøkets festning, med Trøgstad fort, Høytorp fort, Fossum brogalleri og Langenes batteri et vesentlig forsvarsverk fra tiden etter unionsoppløsningen.
Romansk arkitektur
Navnet fikk perioden på 1800-tallet for å skille den fra gotikken. Betegnelsen hentyder til romersk arkitektur, som den romanske arkitekturen viderefører mange stiltrekk fra. Flere motiver som kjennetegner romansk arkitektur opptrådte enkeltvis i forskjellige kirker gjennom de foregående århundrene, men først omkring 1050 ble flere av disse motivene kombinert i ett og samme byggverk.
Perioden etter vestromerrikets var en forfallstid for arkitekturen, som utviklet seg i ulike retninger i forskjellige deler av riket og mange steder fikk en mer primitiv karakter. Fra 800 kan vi spore tendensene som skulle munne ut i den romanske arkitekturen gjennom karolingisk og ottonsk arkitektur.
Utviklingen i perioden
Karl den store forsøkte å gjenreise keiserriket og gjenopplive den romerske arkitekturen. Den karolingiske arkitekturen tar opp mange klassiske motiver. Keiserpalassene i Ingelheim og Aachen var inspirert av de romerske keiseres Palatin i Roma, og programmet ble tydeliggjort gjennom utstrakt gjenbruk av klassiske arkitekturdetaljer, særlig søyler. Best bevart er slottskapellet i Aachen.
Den ottonske perioden har fått navn etter de tysk-romerske keiserne fra 919 til 1024. Tyske katedraler fra 900-tallet hadde det massive preget som ble videreført i romansk arkitektur. Karakteristisk var vestverk med en forhall på grunnplanet og over denne en apside flankert av høye og smale trappetårn.
De viktigste innovasjonene omkring forrige årtusenskifte var å finne i planløsningene, som viste tendenser til å organisere rommet på nye måter. Mot øst kunne det apsidale koret bli omsluttet av en krans av kapeller, slik det første gang ble gjort i St. Martinskirken i Tours da den ble gjenreist etter brann i 997. Noe tidligere opptrådte koravslutninger med flere sidestilte kapeller, som i klosterkirken i Cluny, innviet i 981. Begge planformer hadde bakgrunn i behovet for flere altere på grunn av tiltagende helgendyrkelse og kravet om at hver prest måtte holde en daglig messe.
I Tyskland ble det samtidig utviklet planer som delte kirkerommet i flere enheter, artikulert ved en veksling mellom kraftige og slanke søyler i arkaderekkene. Mikaelskirken i Hildesheim, påbegynt rett etter 1000, er typisk for den nye tyske retningen, som også introduserte flere tverrskip og apsider. I Normandie tok kirkearkitekturen en retning som skulle bli karakteristisk for romansk arkitektur i England. Ved å føre slanke søyleskaft hele veien fra gulv til tak ble arkadeveggene tydeligere oppdelt i travéer.
Periodens kjennetegn
Karakteristisk særlig for tidlig romansk arkitektur var massive murvegger med få og små åpninger, massive pilarer og sparsom bruk av dekor. Senere ble murflatene mer artikulert og fikk større åpninger, mens detaljene ble spinklere. Søyler og pilastre fikk sammensatte tverrsnitt og rikere profilering.
Et av periodens fremste kjennetegn er rundbuer over portaler og vinduer. Av den grunn ble stilen tidligere ofte kalt «rundbuestil». Buene kunne fremstå som rene utsparinger i det massive murverket, men etter hvert ble de rikere artikulert med recesser og profiler. I England ble siksak-border (chevron) vanlige omkring 1100, og slike finnes også i mange norske kirker.
Søylene som dannet arkaderekker og flankerte åpninger ble avsluttet med kapiteler som overgangsledd til buene. De tidlige enkle terningkapitelene ble etter hvert omdannet til mer kompliserte foldekapiteler, og senere ble de rikere dekorert med skulptur. Utover i på 1100-tallet opptrådte nye former videreutviklet fra klassisk arkitektur.
Hvelv ble i tidlige romanske kirker bare brukt over apsider og som tønnehvelv over smale sideskip og kapeller, mens bredere midtskip fikk flate bjelkehimlinger. Omkring år 1100 lærte katedralbyggerne også å slå hvelv over større rom. I deler av Frankrike fortsatte man lenge å bruke tønnehvelv, mens videreutviklingen til krysshvelv først skjedde i Tyskland, i katedralen i Speyer. Et avgjørende teknisk nyvinning ble utviklet i England under byggingen av katedralen i Durham (se bildet), som fikk ribbekrysshvelv. Det innebar at murerne først for hver travé slo buer eller ribber på langs og tvers og diagonalt i kryss. Når ribbene var på plass, kunne mellomrommene fylles ut med murte hvelvkapper. Forskaling for ribbekrysshvelv var langt enklere og mer rasjonelt enn for massive hvelv.
INSAS
Design
INSAS-riflens mekanisme er en modifisering av AK-47, gassdrevet med langt stempel, roterende bolt og sluttstykke av stål. Gassystemet er festet til en manuell gassregulator som ligner den man finner på FN FAL, i tillegg til en «gass cutoff». Lademekanisne finnes på venstre side av forskjeftet, både virkemåte og plassering er lik HK G3.
Romansk arkitektur
Periodens kjennetegn
Periodens kirker var relativt sparsomt dekorert, men steinskulptur forekom, og særlig rikt rundt portalene i kirkenes vestfront. Denne tendensen begynte i Spania omkring 1100 og spredte seg derfra til Syd-Frankrike og videre nordover. Profeter og helgener ble fremstilt i relieff i helfigur, etter hvert mer og mer løsrevet fra veggen til ren friskulptur. Romanske menneskefigurer var høyreiste, slanke og sterkt stiliserte.
INSAS
Design
Sikringsfløy er plassert på venstre side av låsekassen, rett over pistolgrepet, og er av lignende design som HK SEF. Våpenet har mulighet for å avfyre enkeltskudd eller tre skudds byge, senere modeller også helautomatisk ild uten begrensning. Riflen er utstyrt med en sideveis-foldende kolbe av metall. Selve våpenkroppen er laget av polymer med en kolbe lik den man finner på Lee-Enfield-rifler. Standardmagasinene er laget av halvgjennomsiktig polymer med kapasitet for 20 patroner. Større 30-patroners magasiner med lignende design er tilgjengelig for INSAS LMG, men kan også bli brukt i riflen. Siktemidlene består av et hullsikte foran, montert på toppen av gassblokken, og dioptrisk baksikte. Flammedemperen er formet etter NATO-standard for riflegranater. En AKM-type bajonett kan monteres på INSAS.
Romansk arkitektur
Periodens kjennetegn
Mot slutten av 1100-tallet opptrådte flere andre nye trekk som skulle bli videreutviklet i gotisk arkitektur gjennom de neste århundrene. Spissbuer fantes allerede i Cluny, hvelvribber i Durham, og strebebuer i flere franske kirker.
INSAS
Design
Automatgeværet har halvautomatisk og 3-skudds byge som ligner veldig på den amerikanske M16A2. INSAS Excalibur Mark-I stammer fra INSAS-våpensystemet og er ergonomisk utformet med en foldbar kolbe, og kan utstyres med 20 eller 30 patroners magasiner. Det finnes også Picatinnyskinner for montering av alternative siktemidler. Den nyeste varianten av INSAS har en modifisert mekanisme og sikringsfløy for halvautomatisk, 3-skudds og helautomatisk ildgivning.
En egen granatkaster og bajonett har blitt utviklet for INSAS, disse er kompatible med AK-47-varianter som brukes av Indias paramilitære styrker.
Romansk arkitektur
Skandinavia
Romanske stiltrekk preget de eldre steinkirkene i Skandinavia og fikk stor innflytelse også på stavkirkene.
Lund domkirke fra 1100-tallet ble et viktig forbilde for utbredelse av periodens stiltrekk. I Norge ble de relativt få romanske steinkirker reist etter at Nidaros ble en egen kirkeprovins (ca. 1153). Det er sannsynlig at en bygghytte med utenlandske håndverkere har kommet fra Speyer via Lund til Norge. En kan finne spesielle stiltrekk fra denne bygghytten i flere monumenter i Norge.
De fleste kirkene på Vestlandet og Trøndelag viser sterkest påvirkning fra engelsk kirkearkitektur (normannisk arkitektur). Med unntak av domkirkene, var de fleste enskipete.
Noen viktige romanske kirkebygg i Norge: Albanuskirken på Selje, Gamle Aker kirke i Oslo, Nikolaikirken på Gran, Mariakirken i Bergen, skipet i Ringsaker kirke, Stavanger domkirke og tverrskipene i Nidarosdomen.
Karakteristiske trekk ved perioden
Karakteristiske trekk ved romansk arkitektur:
Thanatos
Sigmund Freud innførte i mot slutten av sitt forfatterskap begrepet dødsdriften. Som ved tidligere anledninger brukte han navn fra gresk mytologi for å beskrive fenomenet. Dødsdriften navnga han som Thanatos. I boken Hinsides lystprinsippet (1920) introduserer han begrepet. Han innså at det var mange pasienter han møtte som enten handlet eller tenkte destruktivt. Dette kunne han ikke forklare ut ifra et motiv om å få tilfredsstilt sin lyst. Freud konkluderte at det er en grunnleggende lengsel mot å destruere, som står i konflikt med lysten til å leve og nyte.
Konkurrentene til den skotske trone
Skottlands kongekrone ble ledig i september 1290 ved den syv år gamle dronning Margrete av Norge døde, selv om hun aldri rakk å bli kronet. Hun var den siste direkte ætling til dynastiet Canmore, og Skottland havnet i en dynastisk krise. 13 personer la krav på den skotske kronen, av dem kom de to mest troverdige kravene Johan Balliol og Robert Bruce («konkurrenten»).
I mangelen av en regent ble det utpekt seks voktere (guardians), eller verger, ved Scone en måned etter at Aleksander III døde i 1286. I frykt for borgerkrig mellom de som gjorde hevd på tronen, ba de skotske vergene Edvard I av England om å dømme mellom dem. Før han gikk med på det, oppnådde han han få innrømmelser ved å gjenopplive engelsk overherredømme over skottene. En kommisjon på 104 «revisorer» ble deretter utnevnt – 24 av Edvard selv, som selv fungerte som president og dommer; og resten av Bruce og Balliol, i like antall. For å finne kandidater var det nødvendig å gå tilbake til kong David I av Skottlands sønnesønn, også kalt David, jarl av Huntingdon, som hadde tre døtre. De to eldste ble gift inn i den skotske adelen. Den direkte etterkommeren av den eldste var Johan Balliol. Den nest eldste datteren, Isobel, ble gift med Robert Bruce, 4. lord av Annandale. Deres sønn var Robert Bruce, 5. lord av Annandale, og søkte tronen både ved slekt og ved tanisteri. I november 1292 bestemte organet seg til fordel for Johan Balliol, hvis påstand var basert på det tradisjonelle kriteriet primogenitur (førstefødselsrett) – arv gjennom en slektsrekke av førstefødte sønner. Avgjørelsen ble akseptert av flertallet av de mektige adelen i Skottland, og Johan regjerte som konge av skottene fra da av og til 1296.
Bakgrunn
Da Aleksander III døde i 1286 gikk den skotske kronen til hans eneste overlevende slektning, Margrete av Norge. I Birgham-traktaten i 1286 mellom Skottland, Norge og England, og den skulle garanteres ved at Margrete skulle bli gift med den unge sønnen til Edvard I av England. Traktaten inneholdt blant annet bestemmelsen om at selv om spørsmålet om dette ekteskapet ville arve kronene til både England og Skottland, skulle det sistnevnte riket være «atskilt, separat og fritt i seg selv uten underkastelse av det engelske kongeriket». Hensikten var å beholde Skottland som en uavhengig enhet.
Da Margrete av Norge, «Jomfruen fra Norge», døde i 1290, ble traktaten i Birgham ugyldig og uten mening. De skotske vergene, som var blitt utpekt til å styre riket mens den unge dronningens mindreårig. Det ble utpekt seks voktere for å representere fra de viktigste familiene og institusjonene, men vokterne var dominert av tre fra Comyn-familien og deres allierte, William Fraser fra St. Andrews. Den eneste forbindelsen som Bruce-familien hadde til det politiske lederskapet var baron James Stewart, en alliert ved ekteskap. Bruce-familien mente bestemt at de hadde et godt krav på tronen ettersom at Alexander II av Skottland hadde anerkjent Robert Bruce som hans etterfølger i 1238 (se nedenfor) i henhold til systemet med tanisteri. Comyn-familien var av en annen oppfatning.
De adelsfamilier som hadde samarbeidet med kong Alexander III av Skottland siden 1260 inkluderte Comyn, Moray, Stewart, Fraser, Macdougall, Graham, Balliol og Mowbray. Faktisk spilte familien Bruce en større rolle i engelsk politikk enn i den skotske. Familien Bruce hadde i tillegg til sine eiendommer i sørvestlige Skottland med jarledømmet Carrick i området Galloway og med herskap Annandale siden 1124, hadde også etablert seg i England, nord for Tee, hvor den første Robert Bruce (død 1142) fiansierte og utviklet klosteret Guisborough Abbey og som ble et viktig religiøst senter for Bruce familien til langt inn på 1200-tallet. Bruce-familien hadde også guvernøransvaret for engelske Carlisle Castle (1267–1268) og sheriffstillingen i Cumberland (1283–1285). Aleksander II av Skottland fikk ikke barn med sin dronning, Joan, og da ble Robert Bruce, 5. lord av Annandale, utpekt som forventet eller forutsatt arving til tronen, noe familien Bruce mente siden var et avgjørende kriterium.
Familien Comyn var den mektigste skotske klanen på denne tiden. Deres militære og politisk kontroll av nordlige Skottland var bortimot ubegrenset og ble markert av en rekke festninger og borger langs de fleste veger og passasjer i Nord-Skottland. John Comyn, lord av Badennoch og jarl av Buchan, gjorde også krav på tronen, men hans krav var svakere enn sin svoger, Johan Balliol. Comyn-familien ga derfor sin støtte til Balliol, og det var intet godt forholde mellom Comyn og Bruce. Noen i de skotske adelen, inkludert den åttiårige Robert Bruce, forberedte seg på å kjempe om tronen.
Vergene oppfordret Edward I av England til å igangsette en domstol der 104 revisorer skulle velge blant de forskjellige konkurrentene om den skotske tronen i en prosess kjent som Great Cause, den store saken (skotsk-gælisk: An t-Adhbhar Mòr). En av de sterkeste fordringshavere, Johan Balliol, herre av Galloway, inngikk en allianse med den mektige Antony Bek, den militante biskop av Durham som Edvard I hadde utpekt sin representant i Skottland,og begynte å omtale seg selv som Balliol «arving av Skottland». Da dronning Joan døde uten barn i 1238 hadde Aleksander II kalt sammen sine magnater og med deres godkjennelse utropte han Robert Bruce, 5. lord av Annandale, som sin utpekte arving. Men det ble kortvarig da kongen giftet seg igjen og fikk en sønn, Aleksander III i 1241. I henhold til Ronald McNair Scott: «Ikke desto mindre var det faktum at kongeriket Skottland en gang hadde vært innenfor hans rekkevidde dypt gravert i Roberts sinn, og da nesten femti år senere, muligheten igjen så ut til å dukke opp, reiste den gamle mannen seg fra sin pensjonisttilværelse for å komme med et mesterlig bud på tronen.» Han dukket opp til stedet som var ment for Margretes innvielse, men avlyst ved hennes død, med en hærstyrke av soldater samtidig som det var rykter om at hans allierte, jarlen av Mar og jarlen av Atholl, også samlet deres styrkene. Skottland så ut til å være på vei mot borgerkrig.
Edvard I som dommer
For å unngå katastrofen med åpen krigføring mellom Bruce og Balliol, ba vergene og andre skotske adelsmenn Edvard I om å gripe inn. Edvard grep anledningen som en mulighet til å få noe han lenge hadde ønsket seg, juridisk anerkjennelse for at riket Skottland ble holdt som en føydal avhengighet av Englands trone. De engelske kongene hadde en lang historie med å anta et overherredømme over Skottland, som gikk tilbake til slutten av 1100-tallet da Skottland faktisk hadde vært en vasallstat i Henrik IIs England i 15 år fra 1174 (Falaise-traktaten) til Canterbury-avslutningen (1189), men lovligheten av Edvards påstand fra 1200-tallet var tvilsom. Aleksander III, som ga hyllest til Edvard, hadde valgt sine ord svært nøye: «Jeg blir din mann for landene jeg holder for deg i kongeriket England som jeg skylder hyllest (underkastelse) for, men unntatt for mitt rike»
Edvard var på vei mot Skottland, men i Harby i Lincolnshire ble hans elskede hustru Eleonore av Castilla syk og døde av feber i november 1290. Alt annet ble lagt til side. Hennes lik ble fraktet sørover, hennes ektemann beordret at et steinkors bli reist ved hvert stoppested langs reisen til London, som ble avsluttet ved Charing Cross. Disse kalles for eleanorkorsene. Hennes død førte til en ondskapsfull endring i Edvards natur, mens han tidligere ble mildnet av hennes mildhet, var han nå uten hennes beherskende innflytelse. Som «en ulv som er invitert til en saueflokk for å avgjøre hvilken sauebukk som skulle være leder», beordret Edvard skottene til å møtes i biskop Antony Beks festning i Norham ved Tweed i Northumberland. Han ga også ordre om at hans hær skulle samles og komme nord til den 3. juni.
I mai 1291 krevde Edvard at hans påstand om føydalt overherredømme over Skottland ble anerkjent før han ville gå inn og fungere som dommer. Han var der, ikke som en som mekler eller oppmann, men som dommer. Istedenfor selv å legge fram bevis for at han var deres overherre, krevde at den motsatte: skottene skulle framlegge bevis for å vise at han ikke var den lovlige overherren, Skottene var sjokkerte over dette kravet, og etter en dags betenkning svarte de ved Robert Wishart, biskop av Glasgow, at uten en konge var det ingen i riket ansvarlig nok til å gi en slik innrømmelse, og derfor var alle forsikringer gitt av skottene verdiløse. Selv om dette svaret var teknisk og juridisk korrekt etter datidens standarder, irriterte dette svaret Edvard nok til at han nektet å få det innført i den offisielle saksprotokollen. Skottene var presset, særlig den skotske adelen som hadde eiendommer i England, og det ville være enkelt for kong Edvard å konfiskere disse landområdene hvis de viste ham ulydighet.
Vergene og fordringshavere trengte fortsatt Edvards hjelp, og han klarte å presse dem til å akseptere en rekke mindre vilkår, men fortsatt viktige. Flertallet av konkurrentene og vergene gikk til slutt med på å anerkjenne Edvard som deres rettmessige overherre, selv om de ikke kunne oppfattes som å snakke for riket som helhet. De ble også enige om å sette Edvard i midlertidig kontroll over de viktigste kongelige festningene i Skottland til tross for at de aktuelle festningene ikke var deres å gi bort. Skottene var i en hjelpeløs situasjon. Edvard hadde en stor hær ved deres grense, og etter mange tiår uten krig var de uforberedte på krig, og de naturlige militære lederne var bittert splittet av den tomme kongetronen. Det var ni konferanser mellom 2. og 13. juni.
På sin side gikk Edvard tilsynelatende med på at han ville gi tilbake kontrollen over både kongeriket og festningene til den som ble valgt som skottenes innen to måneder. I de pågående forhandlingene mellom de to landene fortsatte skottene å bruke Birgham-traktaten som et referansepunkt, noe som indikerer at de fortsatt ønsket å se Skottland beholde en uavhengig identitet fra England.
I august 1291 ble en domstol satt opp i Berwick. Sammenlignet med den korte fristen som Edvard krevde overherredømme, trakk saken ut, noe som ikke var overraskende da 13 krav skulle gjennomgås. Domstolen besto av 104 revisorer pluss Edvard selv som president. Edvard valgte 24 av revisorene mens de to ansøkerne med de sterkeste kravene, Bruce og Balliol, fikk lov til å utnevne førti hver. Ut ifra denne avgjørelsen var det klart at oppmerksomheten ville bli konsertert om Bruce og Balliol, og at kravene til alle andre krav ville bli betraktet som utilstrekkelige. Denne domstolen ble siden kjent som Den store saken (The Great Cause). Det begynte i august 1291. Av de 13 kandidatene (se nedenfor) var de to mest seriøse Johan Balliol og Robert Bruce den eldre.
Konkurrentene
Konkurrentene til den skotske tronen var:
Argumentene
Kun fire av disse mennene hadde reelle krav på tronen: John Hastings, John Balliol, Robert Bruce og Floris V. Av disse hadde bare Bruce og Balliol realistisk grunnlag for å kreve kronen. Resten ønsket bare å få sine krav nedtegnet i det juridiske dokumentet.
John Hastings, 1. baron Hastings, en engelskmann med omfattende eiendommer også i Skottland, kunne ikke overta tronen etter noen av de vanlige reglene for føydal arv, og fikk i stedet advokatene sine til å hevde at Skottland ikke var et ekte kongerike i det hele tatt, basert blant annet på faktum at skotske konger tradisjonelt verken ble kronet eller salvet (Skottland hadde andre former for seremonier). Som sådan, i henhold til de vanlige reglene for føydal eller sedvanerett, burde riket deles mellom de direkte etterkommerne av medarvingene til David I. Ikke overraskende avviste en domstol bestående av skotske adelsmenn disse argumentene uten videre.
Johan Balliol hadde den enkleste, og dermed til en viss grad, den sterkeste påstanden av de fire. Etter tradisjonen med primogenitur var han den rettmessige fordringshaveren (hans mor Devorguilla av Galloway hadde vært det eldste overlevende barnet til Margaret av Huntingdon, som selv den eldste datteren til jarl David av Huntingdon), og den tradisjonen hadde blitt stadig forankret. i sedvanerett både i England og Skottland i løpet av de to foregående århundrene. Balliol hevdet også at kongeriket Skottland var, som kongelig eiendom, udelelig som en enhet. Dette var nødvendig for å forhindre at riket ble delt likt mellom arvingene, slik Hastings foreslo det skulle gjøres.
Robert Bruce, lord av Annandale, hadde det beste kravet til tronen i henhold til nærhet til blod. Som sådan sentrerte argumentene hans seg om at dette var en mer egnet måte å styre arven på enn primogenitur. Advokatene hans antydet at dette hadde vært tilfelle i de fleste arvefølger og som sådan hadde blitt noe av en «naturlov». De la også for retten antydningen om at Aleksander III hadde utpekt Bruce som arving da han selv fortsatt var barnløs. Til slutt hevdet hans advokater at begrepet primogenitur bare ville være relevant hvis sedvanerett ble brukt. Strenge sedvanerett, sa de, ville validere Hastings’ argument, og kreve at riket splittes; hvis riket var udelelig, kunne ikke sedvanerett (inkludert primogenitur) gjelde. Uansett begrunnelsen for Bruce tidligere nominasjon som arving, ble det imidlertid ikke ansett som avgjørende bevis på hvilken tradisjon som ble fulgt, ettersom på det tidspunktet Devorguilla av Galloway ikke hadde noen sønner, og derfor ville Bruce også ha kvalifisert seg som arving etter mannlig preferanse. Angående enhver tilsynelatende motsetning mellom å akseptere primogenitur, men å avvise deling, var Edvard I ikke sympatisk innstilt til argumentet, særlig etter at han selv hadde utarbeidet planer for at England skulle kunne arves av sin eldste datter om han skulle dø uten sønner. I november 1292 bestemte Edvard derfor at sedvanerett og primogenitur snarere enn nærhet til blod skulle brukes for å bestemme den rettmessige arvingen.
Bjørn Paulson
Bjørn Andreas Paulson (født 21. juni 1923 i Bergen, død 14. januar 2008 i Skien) var en norsk høydehopper. Han representerte IL Skjalg. Under Sommer-OL i London i 1948 vant han sølv i finalen med et hopp på 1,95 meter bak John Winter som vant med 1,98. Han ble den eneste nordmann som tok medalje innen friidrett i dette OL. Han satte personlig rekord på 1,96 meter under NM i Trondheim i august 1948, da han vant sitt eneste norgesmesterskap.
Konkurrentene til den skotske trone
Argumentene
Argument Floris V av Holland var at under regjeringen til Vilhelm I av Skottland hadde kongens bror David, jarl av Huntingdon, gitt fra seg retten til tronen for seg selv og sine arvinger i bytte mot en bevilgning av land i Aberdeenshire. Hvis det var sant, vil dette utelukke de tre første fordringshavere, alle arvinger etter jarl David, og gi Floris det sterkeste kravet til tronen. Floris hevdet at selv om han ikke var i besittelse av kopier av dokumentene som beskreve maktoverdragelsen, men at kopi måtte eksistere et sted i Skottland. Edvard utsatte retten i hele ti måneder mens det ble foretatt søk gjennom forskjellige skattkamre. Det ble ikke funnet noen kopi på det tidspunktet, og Floris trakk kravet tilbake sommeren 1292. I november 1292, etter at Bruce krav ble avvist, fremmet Floris kravet sitt for andre gang – denne gangen med Bruce som bakmann. Det er bevis på at han allerede hadde inngått en avtale med Bruce på dette tidspunktet da han trakk tilbake kravet, hvor hvis en av dem skulle gjøre krav på tronen, ville han gi den andre en tredjedel av riket som et føydalt len, og Bruce kan ha håpet at press på Floris’ kandidatur for andre gang ikke bare kunne sette Floris på tronen, men ga Bruce en betydelig trøstepris. Imidlertid ble Floris’ sak denne gangen avvist på grunn av mangel på bevis: til tross for den lange mellomtiden siden hans tidligere anmodning om utsettelse, var han ikke i stand til å framlegge bevis for kravet sitt – på grunn av tyveri av de viktige dokumentene, hevdet han. Påstanden hans ble denne gangen forkastet på grunn av mangel på bevis. Kopier av dokumentene han søkte dukket faktisk opp senere dukke opp i klosteret Pluscarden Abbey. En av de tidlige «sertifiserte kopiene», som daterer sertifiseringsseglene til biskopen av Moray og prioren til Pluscarden til året 1291, ligger for tiden i Haag. Dette dokumentet antas dog å være en forfalskning.
Utvelgelsen
Den endelige beslutningen falt i retten den 17. november 1292. Edvard I av England valgte i favør av den legitime arving ved førstefødselsrett, Johan Balliol. Til tross for at Bruce benyttet både militære og legitime virkemidler for å styrke sin posisjon i årene mellom 1286 og 1292 gikk Bruce på et nederlag. Robert Bruce den eldre avsto sitt krav til fordel for sin sønn og arving og dermed til hans arving igjen. To dager senere avsto hans sønn, Robert Bruce, jarl av Carrick, sitt jarldømme til sin 18 år gamle sønn og arving. Det var den framtidige konge, Robert Bruce. Disse raske beslutningene sørget for at om første slaget var tapt da John Balliol ble kronet, var ikke kampen over. Begge Robert Bruce, den eldre og den yngre, nektet å sverge troskap til den nye kongen John Balliol. 18-årige Robert, den nye jarlen av Carrick, måtte derimot gjøre det for å få jarldømmet sitt bekreftet.
Juazeiro do Piauí
Juazeiro do Piauí er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Karl Staaffs vei (Oslo)
Karl Staaffs vei (1–75, 2–82) er en vei på Ulven i bydel Alna i Oslo. Den går som blindvei vestover fra Ulvenveien vest for Østre Aker kirkegård.
Veien fikk navn i 1955 etter den svenske politikeren Karl Staaff.