cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Egeria (pilegrim)
Pilegrimsreise
På midten og slutten av 300-tallet anmodet de kristne keiserne om pilegrimsreiser til Jerusalem og til Det hellige land. Keiser Konstantin den store (død 337) hadde startet et byggeprogram i området som skulle motta og ta vare på pilegrimenes behov, og hans etterfølgere fortsatte dette. Egeria var ikke den første pilegrimen som fortalte om sin reise, men hun var øyensynlig godt utdannet, og hun ønsket at venninnene skulle forstå nøyaktig hva hun hadde sett og hva som var annerledes enn hjemme.
Egeria beskrev munker, mange hellige steder og geografiske knutepunkter på sine reiser – og selv tidlige detaljer fra den liturgiske praksis i kirken i Jerusalem. Hun forteller om besøket til Sinai berg og dets daler og om at fjellet kunne bestiges via steintrapper:
I ettertid
Itinerarium Egeriae har gitt forskerne verdifull informasjon, ikke bare om geografien i Midtøsten og om tidlig kristendom, men også om utviklingen av grammatikk og ordforrådet i vulgærlatinen.
Manuskriptet har blitt oversatt flere ganger, men den mest anbefalte oversettelsen er antagelig John Wilkinsons Egeria's Travels (1999), spesielt ettersom den inkluderer støttende dokumenter og noter. En annen engelsk oversettelse er Gingras utgave i bokserien Ancient Christian Writers.
Djent
Djent er musikksjanger innen heavy metal, inspirert av bandet Meshuggah og utviklet via Internett. Ordet «djent» er et lydord for en dempet, dyp og forvrengt gitarakkord. Typisk sett benyttes begrepet for å referere til musikk som gjør bruk av denne lyden, til lyden i seg selv, eller til det musikkmiljøet som omgir det.
Musikere
Selv om Meshuggah er typisk nok blitt kreditert til den nyere bølgen av djent-grupper som «fedre av djent», regnes grupper og musikere innenfor denne sjangeren som Periphery, TesseracT, Chimp Spanner, Animals As Leaders og de nå oppløste Fellsilent. En del progressive metallband har også tidvis blitt betegnet innenfor sjangeren, inkludert Textures, After the Burial, Mnemic og Threat Signal
Internett har vært nøkkelen til utvikling og distribusjon av djent-musikk, med nettsteder som Got-djent.com, SoundCloud og gitar-forumet Sevenstring.org spiller en stor rolle i å skape fanbaser for mange flere populære djent-band.
Simen Staalnacke
Simen Staalnacke (født Simen Aleksander Stålnacke 15. februar 1976 i Stryn) er en norsk gründer og designer.
Han startet motehuset Moods of Norway i 2003 sammen med Peder Børresen og Stefan Dahlkvist som hadde i flere år stor suksess både i Norge og i utlandet. Selskapet ble erklært konkurs i september 2017.
Staalnacke har en bachelorgrad i Marketing Management fra Hawaii Pacific University i USA.
Aksel-Otto Bull
Aksel-Otto Bull (født 22. februar 1963) er en norsk sceneinstruktør.
Han er utdannet ved blant annet London Academy of Music and Dramatic Art (LAMDA) og Drama Studio London. Han debuterte som instruktør med selvskrevne tekster i friteatergruppen Nova Teater 1984–1985. Hans første institusjonelle iscenesettelse var hans egen Prinsessa av Soria Moria på Nordland teater i 1991. Han var tilknyttet Agder teater 1992–1994 og Den Nationale Scene 1994–1998. Der var han også teatersjef i 1997 og kunstnerisk leder til sommeren 1998.
IOGT Junior
IOGT Junior ønsker å fremme en rusgiftfri livsstil, blant annet ved å gi barn et godt og trygt oppvekstmiljø der kjemisk rus er overflødig. Det lokale arbeidet i Juniorforbundet foregår i grupper som har ulike aktiviteter – teater, klubbvirksomhet eller friluftsliv. Medlemmene får tilbud om leirer, turer og kurs. Barna får lære om fremmede kulturer og hjelp til barn i andre land.
Sammen står de bak bistandsorganisasjonen FORUT og prosjektet Hvit Jul.
25. oktober 2008 vedtok IOGT Junior og DNTB at de skulle starte en forhandlingsprosess med sikte på sammenslåing ved landsmøtene på sommeren 2009.
Den 9. august ble junior- og barneorganisasjonen JUBA, som er navnet på den nye barneorganisasjonen, stiftet på landsmøtene til IOGT Junior og DNTB.
Debagarh (distrikt)
Debagarh (oriya: ଦେବଗଡ଼ ଜିଲା ) er et distrikt i den indiske delstaten Orissa. Distriktets hovedstad er Debagarh.
Demografi
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 12,37 % i 2011 mot 15,45 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 917 i 2011 mot 956 i 2001.
Bislett stadion
Bislett stadion er en idrettsplass på Bislett i bydel St. Hanshaugen sentralt i Oslo. Stadionet er, sammen med Holmenkollbakken, Norges internasjonalt mest kjente idrettsanlegg, og åsted for 14 verdensrekorder på skøyter og mer enn 50 i friidrett. Stadionet er i nyere tid mest kjent for friidrettsarrangementet Bislett Games. Bislett har en høy stjerne internasjonalt, og har blant annet blitt kåret til det tyvende århundrets femte beste stadion av det amerikanske sportsbladet Sports Illustrated.
Fotballaget Lyn har siden 2007 hatt Bislett stadion som hjemmebane.
Etymologi
Navnet Bislett skriver seg fra en løkkeeiendom («Bi saa lit» på 1600-tallet).
Historie
Tomten som stadionet ligger på ble opprinnelig brukt av Bislet Teglverk, kjøpt av Kristiania kommune i 1898 og lagt ut til idrettsplass i 1908. Kjøpmannen, skøyteløperen, turneren og idrettsorganisatoren Martinus Lørdahl var pådriver for byggingen. Selve stadionet ble påbegynt i 1917 og offisielt innviet med nytt klubbhus i 1922 – men det ble arrangert landskamp i fotball her allerede i 1913. Arkitekt var Ole Sverre. I mellomkrigstiden var Bislett stadion hovedbanen for Arbeidernes idrettsforbund, og fra cirka 1940 Norges hovedarena for friidrett og skøyter, da Frode Rinnans funksjonalistiske tribuneanlegg sto ferdig (kapasitet ca. 20 000 tilskuere). Frode Rinnan var også ansvarlig for oppgraderingen av Bislett til Vinter-OL i 1952.
Nye Bislett
Bislett ble nedlagt som skøytebane i 1988, til tross for at banen ikke oppfylte internasjonale mål for andre idretter. Etter en langvarig og til dels bitter strid ble det til slutt klart at det forfalne anlegget skulle rives og erstattes med et nytt til en verdi av 451 millioner kroner. Det danske arkitektfirmaet C.F. Møllers tegnekontor i Oslo vant i 1995 en internasjonal arkitektkonkurranse om nytt stadion. Nye Bislett sto klart til Golden League-stevne 29. juli 2005, etter at entreprenørselskapet NCC hadde bygd stadionet på bare ti måneder.
Samtidig med gjennomføringen av Golden League-stevnet ble det holdt en severdig åpningsfest, der gamle skøytehelter som Fred Anton Maier, Knut «Kupper'n» Johannesen og Hjalmar «Hjallis» Andersen, og friidrettshelter som Egil Danielsen, Sebastian Coe og Ingrid Kristiansen, paraderte foran et fullsatt stadion. Før og etter stevnet var det konsert med blant annet Lene Marlin, Kaizers Orchestra og Ravi og DJ Løv.
Under stevnet satte spydkasteren Andreas Thorkildsen ny norsk rekord med et kast på 87,66 meter. Han forbedret rekorden ytterligere to ganger i 2005.
Bislett tilfredsstiller internasjonale krav for friidrett. Det er nå åtte løpebaner mot seks på det gamle stadionet. Svingradiusen er på 37,5 meter. Banedekket har fått klasse 1-sertifisering, som bare noen få andre baner i Nord-Europa har. I tillegg er det innendørs løpebane under tribunene, som er 546 meter lang og har to løpebaner.
Våren 2010 ble det bygd en kampsportarena innendørs på Bislett, og montert permanent tak over hovedtribunen. Stadionet oppfyller nasjonale krav til fotballanlegg i eliteserien. Fotballbanen måler 105 x 68 meter.
Skøytesporten har mer eller mindre flyttet innendørs. Dagens skøytebaner har kortere svingradius enn friidrettsbaner, slik at deler av isen dekker gressteppet. Dette gjør det meget vanskelig å oppnå tilfredsstillende kvalitet på isen. Derfor ble det besluttet at Bislett ikke lenger skal være skøytearena, kun friidretts- og fotballstadion.
Bislett som skøytearena
Det første VM ble arrangert på Bislett allerede i 1925, men på 20- og 30-tallet ble skøytebanen stort sett brukt til internasjonale arbeideridrettsstevner, mens Frogner stadion var hovedarena for skøyteløp i Oslo.
Det nye tribuneanlegget sto ferdig i 1940, og en rakk å avholde ett uoffisielt verdensmesterskap 3. – 4. februar før krigen kom. Det første offisielle VM ble avholdt i 1947, og det ble senere arrangert elleve verdensmesterskap her – det siste i 1983. EM har gått på Bislett ti ganger, siste gang i 1986. Første norske verdensmester på Bislett var Per Ivar Moe i 1965, den neste Amund Sjøbrend i 1981, og den siste Rolf Falk-Larssen i 1983. Hjalmar Andersen (1951), Knut Johannesen (1960), Fred Anton Maier (1968) og Kay Stenshjemmet (1976) er blitt europamestere på Bislett.
Siste skøyteis ble lagt på Bislett sesongen 1987/88.
Bislett som fotballarena
Bislett har fra tidlig av vært åsted for fotball på toppnivå. Allerede i 1913, mens Bislett fortsatt var en rimelig spartansk idrettsplass, ble det spilt landskamp i fotball, mellom og. Kampen trakk 10 000 tilskuere og endte 1-1, med Per Schou som Norges målscorer.
Eliteserielaget Vålerenga hadde Bislett som hjemmebane i 55 sesonger. Her satte klubben sin tilskuerrekord i 1962, en rekord som besto helt til 2004. Klubbens fire første seriemesterskap ble alle vunnet mens laget spilte på Bislett, og stadionet fikk etterhvert kallenavnet «Leikegrinda». På 90-tallet var Bislett i så dårlig forfatning at Vålerenga ikke lenger kunne spille der. Etter et opphold på Ullevaal Stadion returnerte klubben for en kort stund til sin tidligere hjemmebane, før de igjen forlot den – etter all sannsynlighet for godt. Fra 1999 spilte Vålerenga sine hjemmekamper på Ullevaal, men flyttet inn i Intility Arena på Valle Hovin høsten 2017.
Etter at Nye Bislett stadion sto ferdig i 2005, har det vært varierende grad av interesse for å spille toppfotball der. Som friidrettsarena er det nye anlegget intimt og flott, men som fotballstadion er det enda mindre egnet enn før. Med to nye løpebaner er det nå tolv meter fra fotballbanen til tribunene på langsidene og hele 37 meter fra mål til tribunene bak. Dessuten er kun halvparten av setene på langsidene. Dette, samt mangelen på tak over hovedtribunen, bidro til at hovedstadens andre eliteserielag, Lyn, i 2005 valgte bort Bislett til fordel for fortsatt spill på Ullevaal.
Fylkesvei 554 (Rogaland)
Fylkesvei 554 (Fv554) i Rogaland gikk mellom Kvitsøy skole og Nordbø på Kvitsøy. Veien var 417 meter lang.
Bislett stadion
Bislett som fotballarena
Førstedivisjonsklubben Skeid benyttet i sesongen 2007 Bislet som sin hjemmebane, siden hjemmebanen Voldsløkka ikke ble godkjent for spill i 1. divisjon fotball for herrer. Skeid hadde tidligere Bislett som fast hjemmebane. 9. november 1947 spilte laget mot Dynamo Moskva for utrolige 32 000 tilskuere, noe som fortsatt er Skeid og Bisletts tilskuerrekord.
Skeid spilte også mesteparten av sine hjemmekamper her i 2008. Bislett var også Skeids hjemmebane i 2009 og i 2010 etter nedrykket til 2. divisjon. I 2010 var også banen FK Lyns hjemmebane i Adeccoligaen.
Fylkesvei 554 (Rogaland)
2019 ble veien del av fylkesvei 4692.
Høyhastighetsbane
Høyhastighetsbane eller lyntogtrasé er en jernbane hvor høyhastighetstog (lyntog) frakter passasjerer.
EU definerer høyhastighetsbane som ny bane for 250 km/t eller mer.
Mest lyntog
UIC publiserte i september 2014 en oppdatert oversikt over fordelingen av verdens 20 000 km med høyhastighetsbane for 250 km/t eller mer:
Mange land har lavere grenser for høyhastighetsbaner – i Norge regnes f.eks. Gardermobanen (toppfart 210 km/t) som høyhastighetsbane. Da kommer mange ganger så mye jernbane med under definisjonen.
Historie
Allerede i 1903 kjørte elektriske motorvogner i 210 km/t på en teststrekning utenfor Berlin, og viste at høyhastighetstog var mulig. Det ble lansert planer om en jernbane for 200 km/t fra Hamburg til Berlin, og i 1906 begynte byggingen av en snorrett jernbane Chicago–New York, med en beregnet kjøretid på ti timer. Men det viste seg at ingen hadde råd til slike prosjekter på den tiden, og det var problemer så som at førerne hadde vanskelig for å se signaler. I vanlig trafikk var derfor hastighetsøkningene mer beskjedne. I 1933 ble det trafikk Hamburg – Berlin med 160 km/t (inkludert verdens første system som sender signaler til toget og stopper toget hvis sjåføren kjører mot rødt lys), og senere i tiåret innførte også jernbanene i USA og Italia 160 km/t på visse strekninger. Med 2. verdenskrig kom andre hensyn i forgrunnen. Og mens Europa deretter måtte reparere ødeleggelsene krigen hadde forårsaket, lot USA jernbanene forfalle.
Den første jernbanen med en trafikkhastighet på over 200 km/t var Tōkaidō Shinkansen, som ble satt i drift i Japan mellom Tokyo og Osaka 1964. I 1981 kom Europa etter med åpningen av strekningen Paris–Dijon, hvor TGV-tog kjørte i 260 km/t, rekord i ordinær trafikk til da – og en del av Direttissima-linjen fra Roma til Firenze.
Elliptisk paraboloide
En elliptisk paraboloide er en spesiell type andregradsflate som beskrives av ligningen Den ene siden går mot uendelig, mens den andre siden er begrenset av en halv eggform. Disse skjæringene med et plan er vanligvis ellipser eller parabler. Finnes skjæringspunktene med et plan på aksens vinkelrette plan av sirkler, kalles den rotasjonsparabloide.
Høyhastighetsbane
Historie
Selv om bare 14 land har jernbanestrekninger for 250 km/t og mer i drift, er dette i ferd med å endres drastisk. Nesten 15 000 km blir prosjektert, og allerede ved inngangen til 2010 var nesten 1 750 høyhastighetstog i drift. Høyhastighetsbaner er under utbygging og planlegging i både Nord-Amerika, Sør-Amerika, Oceania og Afrika. Store utvidelser av høyhastighetsnettene i EU og Asia er på trappene, og Kina har dessuten et ønske om å bygge baner videre fra Kina til USA og Europa via henholdsvis Beringstredet og Russland eller Midtøsten
Krav og kjennetegn
Krav til høyhastighetsbaner varierer veldig. Tunnelbaner for lavere hastigheter kan minne om høyhastighetsbaner fordi de er fysisk atskilt fra all annen trafikk, men da er stoppmønsteret gjerne slik at høye hastigheter ikke oppnås. For eksempel er høyhastighetsstrekningene som bygges ut på norsk jernbane (Porsgrunn–Larvik, Sande–Horten og Oslo–Ski) så korte at togene knapt rekker å akselerere opp i 250 km/t før de må bremse for å stoppe på neste stasjon. Noen høyhastighetslinjer er beregnet på blandet trafikk. Dette gjelder bl.a. linjen Stockholm-Göteborg og Gardermobane (som ikke er en høyhastighetsbane etter EUs definisjon). På slike linjer tillates sjelden hastigheter på særlig over 200 km/t. Uttrykk som «høyhastighetsbaner og konvensjonelle jernbaner» er altså misvisende. En høyhastighetsbane er en konvensjonell jernbane, tilpasset høye hastigheter – men som regel fullt integrert i det øvrige jernbanenett (unntatt der de bygges med en annen sporvidde enn de gamle jernbanene, som i Spania og Japan). Standardiseringen gjør at høyhastighetstogene kan kjøre både på høyhastighetsbaner og (riktignok med lavere fart) på det gamle jernbanenettet. Omvendt kjører langsommere tog, f.eks. godstog, på noen (ikke alle) høyhastighetsbaner. Også drift og vedlikehold på høyhastighetsbaner kan som regel gjøres med standard maskinpark. I sentrale storbystrøk kan høyhastighetstogene utnytte de gamle sporene hvis disse har nok kapasitet. Motsatt f.eks. magnetsvevebaner omfatter høyhastighetsbaner ikke et helt nytt transportsystem på siden av og inkompatibelt med det gamle.
Norge
Grunnen til at ordkrigen aldri tar slutt, er at Jernbaneverket ikke utreder nettet på de premissene Westermann ser som forutsetninger for å få et lønnsomt lyntognett, nemlig:
Europa
]] Den lengste strekningen i Europa som har tilnærmet sammenhengende høyhastighetsstandard (250 km/t) er de 270 milene fra London til Málaga via Paris, Barcelona og Madrid.
Underveis fra London til Málaga møter man følgende høyhastighetslinjer:
Alpene og Øst-Europa innebærer barrierer som hindrer et sammenhengende høyhastighetsnett i Europa.
I Tyskland, Italia, Russland og Tyrkia finner vi derfor følgende isolerte høyhastighetsstrekninger som i sum utgjør drøyt 300 mil:
Utover dette er det mest kortere enkeltstrekninger på 5-20 mil som er bygget ut til høyhastighetsstandard i Europa. Her kan blant annet nevnes strekninger mellom Umeå og Sundsvall, fra Córdoba til Sevilla og fra Dijon mot Basel.
Nøkkelen til et sammenhengende høyhastighetsnett i Sentral-Europa er å få på plass strekningen Lyon-Torino (30 mil) og Strasbourg-München-Milano via Innsbruck eller Zürich (90 mil) slik at det italienske og tyske nettet kobles skikkelig sammen med det franske.
Mer omfattende prosjekter på lengre sikt:
Når også disse forbindelsene er på plass har Europa et sammenhengende høyhastighetsnett. Deretter er neste steg å koble dette sammen med det kinesiske, noe som kan gjøres via nordlig og/eller sydlig trasé:
Nord-Amerika
Selv om Nord-Amerika har 3 av de 15 største økonomiene i verden, utmerker verdensdelen seg med svært lite høyhastighetsbane sammenliknet med Europa og Asia, som har 10 av de 15 største økonomiene. Hvis Nord-Amerika skal bygge høyhastighetsbaner i framtida, er et viktig spørsmål om de skal bygge et sammenhengende nett som Kina, eller seks mindre biter med lyntog som ikke henger sammen. Sistnevnte vil trolig være mest lønnsomt, fordi man da kan avskaffe mange av de mest trafikkerte innenriksflygningene, mens et sammenhengende nett vil gå gjennom store, øde områder og ikke vil bli raskt nok til å avskaffe den store flytrafikken mellom vestkysten og østkysten av USA.
California Rail Map foreslo i 2013 et slikt sammenhengende nett på rundt 28 000 km med følgende linjer:
Et så omfattende nett vil omtrent tilsvare Kinas i omfang, planen er nemlig at Kina skal ha 25 000 km høyhastighetsbaner i 2020, til en kostnad på cirka 2 billioner kroner. Også i Mexico er avstandene i største laget for lyntog. Å knytte Mexico by til det nordamerikanske nettet vil kreve en 110-150 mil lang bane til Texas, hvor lengden avhenger av om man går via den nest største byen Guadalajara eller rett på Monterrey.
Asia
[[File:Eastern Asia HSR2018.svg|thumb|upright=1.5|Høyhastighetsbaner i Asia Den første egentlige høyhastighetsbanen ble bygget i Japan, og Asia har nå over halvparten av verdens høyhastighetsnett.
Kinas første høyhastighetsbane åpnet i 2007, og ved inngangen til 2015 har landet verdens lengste høyhastighetsnett, som skal dobles fram mot 2020. Da har samlet investering rundet 2 billioner kroner. Kinas høyhastighetsnett er verdens mest brukte. med 1,3 millioner daglige reisende i 2012, og har verdens lengste høyhastighetslinje (Beijing–Hongkong, 2 230 km). I tillegg har Kina verdens lengste maglev-bane (ved Shanghai), hvor toppfarten er 431 km/t. Tog er rimelig å reise med i Kina. Togturen fra Washington til New York er på knapt 40 mil, tar 3 timer og koster over 1 000 kroner. Til sammenlikning tar høyhastighetstoget på den jevnlange distansen fra Beijing til Jinan bare halvannen time og koster like over 200 kroner. I 2013 reiste over dobbelt så mange med høyhastighetsbaner som med innenriksfly i Kina. Togene har erstattet fly nærmest helt på reiser under 50 mil, mens flyruter på over 150 mil ikke er særlig påvirket. Det viktigste grepet i Kinas høyhastighetsnett er at Beijing med to parallelle linjer knyttes til de mer sydlige megaregionene Yangtzeflodens delta og Perleflodens delta, hvor henholdsvis Shanghai og Hongkong ligger. I tillegg skal det komme to lange tverrforbindelser fra Sichuan-provinsen i innlandet til Shanghai og Guangzhou. Også mot Kinas grenser bygges tre viktige linjer til Ürümqi (60 mil fra Kasakhstan), Kunming (130 mil fra hovedstedene i Bangladesh og Thailand) og Harbin (60 mil fra Vladivostok i Russland) via Shenyang (60 mil fra Seoul i Sør-Korea). En kystlinje knytter Shanghai og Hongkong sammen, og fortsetter videre helt til Kunming. De åtte nevnte strekningene utgjør drøyt 15 000 km, resten av nettet består av kortere tverrforbindelser. En av visjonene med å bygge de tre linjene mot yttergrensene av Kina er framtidige tog fra Beijing til Europa og USA på mellom 1 og 2 døgn. Fra Ürümqi er det under 600 mil til Berlin via Moskva og fra Harbin under 900 mil til Vancouver via en 10-20 mil lang tunnel under Beringstredet.
Også øystatene Taiwan og Japan har satset tungt på lyntog. Taiwan har høyhastighetsbane de over 30 milene langs vestsiden av øya fra Taipei til Kaohsiung. Japan har 200 mil høyhastighetslinje langs hele østkysten fra Aomori via Tokyo til Kagoshima. Japan har i tillegg 30 mil høyhastighetsbane fra Omiya til Takasaki, som også har en 10 mil sidebane opp til OL-byen Nagano.
Sørøst-Asia er neste satsingsområde for høyhastighetsbaner. Kina er igang med å bygge ut "missing links" over grenseovergangene, og det er multinasjonal enighet om å bygge tre linjer fra Kunming til Bangkok via henholdsvis Burma (via Mandalay, kun 30 mil fra grensen til India), Laos (kortest, kun 130 mil) og Vietnam/Kambodsja. Også på de 170 milene fra Bangkok til Singapore via Kuala Lumpur er lyntog under planlegging, med planer om å åpne den sydlige delen før 2020.
Rotasjonsellipsoide
Mange himmellegemers form kan mer eller mindre nøyaktig anses å ha formen av en rotasjonsellipsoide. Ofte har de formen av flate sfæroider eller, om de roterer tilstrekkelig langsomt, kuler. For himmellegemer formuleres vanligvis den store halvaksen a og flattrykningen f. Omdreiningslegemer brukes blant annet som referanseflater i geodesien. Målinger på den fysiske jordoverflaten projiseres først til den valgte referanseellipsoiden for deretter å overføres til et kartplan ved en valgt kartprojeksjon. Jordens havoverflate kan betraktes som en tilnærmet rotasjons­ellipsoide. Et eksempel på bruk av dette er referanse­systemet GRS80. Avstanden til en av polene er ca. 21,385 km kortere enn ekvator­radien på grunn av jordens rotasjon. Noen av månene i solsystemet ligner mer på smale og lange sfæroider: Saturns måner Mimas, Enceladus og Tethys samt Uranus' måne Miranda.
Se også
World Geodetic System.
Nonneseter kloster (Bergen)
Nonneseter kloster var et kloster for kvinner i Bergen i middelalderen. Det lå ved innfartsåren til byen, ved sundet mellom det som i dag heter Lille og Store Lungegårdsvann. Mens stedet i middelalderen lå åpent og fritt til, er det i dag et trafikk-knutepunkt, med bybane, jernbanestasjon og busstasjon som nærmeste naboer. Nonneseter var lagt ut i en klassisk klosterfirkant, med en enskipet klosterkirke i nord. Kun to bygningsdeler er bevart, nemlig tårnfoten i vest og søndre korkapell. Mens tårnfoten er godt synlig, ligger korkapellet mer skjult mellom andre bygninger i Kaigaten. Begge eies av Fortidsminneforeningen.
Grunnleggelse
Det ble lenge antatt at Nonneseter kloster ble opprettet som et cistercienserkloster omkring 1150. Nyere forskning har derimot vist at Nonneseter var et benediktinerkloster for kvinner. Hvem som gav grunnen og det økonomiske fundamentet for opprettelsen av Nonneseter, er ikke sikkert belagt i kilder. I det kongelige gavebrevet ved overføringen av Nonnesetergodset til Vincens Lunge i 1528, står det om klosteret at det var “... stiftet af fremfarne Konger og Dronninger,” men dette dokumentet er langt fra en sikker kilde. Det er likevel sannsynlig at Nonneseter var en kongelig grunnleggelse, trolig fra kong Øysteins og Sigurd Jorsalfares regjeringstid, det vil si før 1130. Initiativet kan ha blitt tatt av kong Øystein og dronning Ingeborg før Øysteins død i 1123. Ordericus Vitalis skriver i sin kirkehistorie fra 1142 at kong Sigurd grunnla bispedømmer og klostre etter at broren, kong Øystein, var død. Bispedømmet Stavanger ble grunnlagt under kong Sigurd, og flere norske klostre med ukjente grunnleggere, både manns-og kvinneklostre, kan gå tilbake til hans tid. Det er ikke utenkelig at kong Sigurd også kan ha hatt en hånd med i opprettelsen av Nonneseter.
Myntepraktvikler
Myntepraktvikler (Phalonidia manniana) er en sommerfugl som tilhører familien viklere (Tortricidae).
Nonneseter kloster (Bergen)
Grunnleggelse
Opplysningen om at kvinneklosteret i Bergen skulle ha vært et cistercienserkloster går tilbake til Christian C.A. Langes ellers så imponerende De norske Klostres Historie i Middelalderen (1847 og 1856). Et dokument fra 1494 om et ektepar som ville tilbringe alderdommen i cistercienserklosteret Lyse sør for Bergen, også et Mariakloster, ble tolket til å gjelde Nonneseter. Dette skjedde til tross for at dokumentet klart viser til «abbed» og «brødre», ikke abbedisse og nonner. Dermed oppsto en svært gjenstridig misforståelse om Nonneseters ordenstilknytning som har holdt stand i 150 år.
Myntepraktvikler
Utseende
En ganske liten vikler (vingespenn 10-13 millimeter). Forvingen er lyst brunlig med et mørkbrunt, skrått tverrbånd som er tydeligst i den bakerste delen, i tillegg mer eller mindre tydelige, hvite tverrstriper.
Nonneseter kloster (Bergen)
Grunnleggelse
Nonneseter blir første gang nevnt i sagalitteraturen. Snorre Sturlason refererer til Nonneseter i soga om kong Magnus Blinde i forbindelse med kampene i Bergen som endte med blindingen av Magnus i 1135. Hos Snorre står det at Magnus’ menn flyktet, “nokre opp i fjellet og nokre opp om Nonneseter og nokre inn i kyrkjene eller gøymde seg andre stader”. Fordi det var antatt at Nonneseter var et kvinnelig cistercienserkloster og cistercienserne først kom til landet i 1146 (med Lyse kloster), har oppfatningen til nå vært at Snorre brukte Nonneseter kun som et anakronistisk stedsnavn. I og med at Nonneseter kan ha eksistert i 1135, er det ikke lenger sikkert.
Vekst
På begynnelsen av 1300-tallet hadde Nonneseter 35 nonner, en opplysning som fremkommer i dokumenter som omhandler abbedissevalget i 1320. 35 nonner er et høyt tall også internasjonalt. Bare sju prosent av engelske kvinneklostre hadde påviselig over 30 nonner, og de var gjerne eldre kloster grunnlagt av kvinner i kongefamilien. Ved abbedisse-valget i 1320 klarte ikke nonnene få to tredjedels flertall for noen kandidat, og biskopen måtte forkaste valget og selv utpeke abbedissen. I et brev datert 16. desember 1320 utpeker biskopen Joron Constantia til ny abbedisse i Nonneseter. Joron fikk ikke så mange år i abbedissestolen, for allerede i 1326 var det valg på nytt, denne gang med bedre resultat. Et dokument slår fast at Ingeborg Cecilia, som var tretti år, ektefødt, jomfruelig og smykket med andre av Guds gaver, ble valgt til overhode av nonneklosteret i Bergen med to tredjedels flertall. Ifølge Harald Bjørkvik som har sammenlignet inntektsgrunnlaget for alle kloster i Norge, hadde Nonneseter i Bergen (godset) før svartedauden en inntekt på 1700 lauper. Med en inntekt på 1700 lauper var Nonneseter i Bergen klart det rikeste og største kvinneklosteret, og rikere enn flere av mannsklostrene (om enn det største mannsklosteret i landet, Munkeliv, tok inn 2500 lauper før svartedauden). Ved reformasjonen hadde inntektene ved Nonneseter sunket til 400 lauper, og både Nonneseter i Oslo og Bakke i Trondheim tok inn større verdier enn Nonneseter i Bergen. Til tross for at Nonneseter hadde fått en omfattende knekk, tok Nonneseter-godset i Bergen omkring reformasjonen (da styrt av Vincens Lunge) likevel inn mer enn de fleste mannskloster på den tiden.
Nedgangstid
Fra svartedauden fram mot slutten av 1400-tallet gikk det bratt nedover for Nonneseter. Et dokument fra 1509 forklarer at «et visst kloster kalt Nonneseter ved Bergen by, av den hellige Benedikts orden» ble oppløst av Kong Kristian I (reg. 1450–1481) og eiendommene overført til Munkeliv kloster, som da var gjort om til et birgittinerkloster. Bakgrunnen for beslutningen var de dramatiske hendelsene i Munkeliv i 1455, da Torleiv Olavsson, biskop av Bergen, ble drept foran høyalteret i Munkelivs klosterkirke. Etter drapet satte drapsmennene fyr på klosteret slik at det brant ned til grunnen. Kong Kristian I vedtok da at Nonneseter kloster, som på det tidspunktet var “mer eller mindre fraflyttet” og alle inntekter og all eiendom som hørte til, skulle legges inn under Munkeliv for å skaffe birgittinerne livsopphold og hjelpe til under oppbyggingen. Nonneseter klosterkirke fikk beholde noe av inventaret, og i tillegg ble det avsatt en årlig sum til vedlikehold. Nonnene i Nonneseter skulle flytte til andre kloster av samme orden, og dette ble også gjort. Formuleringen “ordinis sancti Benedicti” (av den hellige Benedikts orden) viser i klartekst at Nonneseter var et benediktinerkloster da det ble oppløst under kong Kristian. Den triste situasjonen i Nonneseter etter 1481 viser også langt på vei at dokumentet fra 1494 som Lange brukte til å ordensbestemme Nonneseter som cistercienserkloster, ikke kan gjelde Nonneseter: Nonneseter sto i 1494 mest sannsynlig tomt, og det ville ikke være et fristende sted å tilbringe alderdommen. Desto mindre etter 1497, da biskop Hans av Bergen gav den flate enga ved Nonneseter som skytebane til håndverkerne i byen.
I 1507 ble klosteret overtatt av Antoniusbrødrene, som drev med sykepleie og herbergsvirksomhet. Brødrenes historie i klosteret ble kort, for allerede i 1528 skjenket kong Frederik I klosteret med tilhørende eiendommer til riksråd Vincens Lunge. Klosteret var da sterkt forfallent, og Lunge bygget det om til privat residens, derav navnet Lungegården. Lungegården markerte seg som et dominerende anlegg sørøst for byen.
Etter brannen i 1891 ble Lungegårds-anlegget så godt som fjernet. Tårnfoten og kapellet, som trolig stammer fra en utvidelse av kirken rundt år 1250, ble reddet av Fortidsminneforeningen, som kjøpte bygningene i 1891.
Arkeologiske utgravninger
Det har blitt foretatt arkeologiske undersøkelser i flere omganger. I 1872 gjorde arkitekt Peter Blix en undersøkelse av de gjenstående steinbygningene, som i 1891 ble videreført av arkitekt Schack Bull. Resultatene ble utgitt av B.E. Bendixen. Nyere undersøkelser ble utført i 1996 og 1997 av Rory Dunlop fra Norsk institutt for kulturminneforskning (NIKU), og senest i 2006 og 2008 ved Alf Tore Hommedal og Ambjørg Reinsnos (NIKU) i forbindelse med byggingen av den nye bybanen i Bergen.
Tårnfoten (ca. 8,6 x 8,6 m) er den nederste delen av det som har vært et høyt tårn med vindeltrapp. Ikke alle klosterkirker ble bygget med tårn, og for eksempel cistercienserkloster skulle ikke ha klokketårn i stein. Tårnfoten har derfor stemt dårlig overens med hypotesen om at Nonneseter skulle vært cisterciensisk. Kunsthistorikeren Hans-Emil Lidén kom i 1980 med følgende vurdering:
Mellom tårnfoten og kapellet ligger Brødrene Lohnes Sølvvarefabrikk. I 1988 laget arkitektene Per Oeding og Nils Mannsåker en plan for et nytt kirkeskip i glass med bro over ruinene og 800 kvadratmeter nytt lokale. Griegsamlingen er tenkt plassert i de to øverste etasjene, mens korkapellet tenkes som katolsk gudshus.
Bergen Anno 1320 – en digital tidsreise
En digital visualisering av Nonneseter ble lagt ut i desember 2019 som en del av prosjektet Bergen Anno 1320, et digitalt hjelpemiddel for å orientere seg i middelalderens Bergen, slik det kan ha sett ut i tiden omkring 1320. Nonneseter kloster ble valgt ut som sted nummer to etter Bergens gamle rådstue (Stevnestova) og vinkjelleren. Prosjektet er et samarbeid mellom Byantikvaren i Bergen, Arkikon og Universitetet i Bergen, som en del av aktivitetene innenfor Middelalderklyngen. Prosjektet er støttet av Riksantikvaren. Visningene er lagt ut som en del av nettressursen Grind, som er Universitetet i Bergen s portal for formidling av kultur- og naturhistorie.
Myntepraktvikler
Levevis
Larven lever på vassmynte, klourt og andre sumpplanter, arten finnes derfor helst på sumpige steder. De voksne sommerfuglene flyr i juni-august.
Skagen (Stavanger)
Navnet uttaltes fra gammelt som Ska'en (på samme måte som Stra'en for Standen), men skrivenormalen har etter hvert overtatt helt.
Navnet Skagen
Skagen kommer av gammelnorsk skagi som betyr nes. Navnet kommer trolig av det berget som kommer fra Valberget og som tidligere strekte seg som et nes ut i fjorden. Neset var der innkjøringen til parkeringsanlegget i Valberget er i dag. Neset er i dag borte på grunn av utbyggingene i havnebassenget. Senere var Skagen området fra Torget og til Valberget. I dag brukes navnet om gata Skagen.
Fra Torget til Prostebakken
Fram til utvidelsen av Torget på 1860-tallet var Torget et lite område. Skagen gikk som en sammenhengende gate over dagens torg og fortsatte i Nedre Strandgate. Grensen mellom Nedre Strandgate og Skagen gikk ved Gårdsbryggen. To hus mellom Gårdsbryggen og dagens dagens bygg med Burger King er revet. Dette var Fruehuset og et hus som antas å være modell for Skipper Worses hus i Alexander Kiellands romaner.
Gaten har vært forbundet til Kirkegata med Brattegata – som gikk der dagens Torgterrassen er nå. Mot sjøen er det et smaug bak dagens Burger King (og til 2013 "Hauge på Torget"), og som i 1700-tallskilder omtales som Byfogdsmauet. Det siste navnet trolig etter byfogd Løwold, som bodde der på 1830-tallet. Smauget omtales også som Løwoldsmauget.
Hertugdømmene
Hertugdømmene er en ofte benyttet fellesbetegnelse for Slesvig og Holsten etter at Holsten i 1474 ble et hertugdømme i likhet med Slesvig. I perioden 1815–1864 dekket betegnelsen også Lauenborg.
Skagen (Stavanger)
Fra Prostebakken til Felthusalmenningen
Der "Hansen Hjørne AS" er i dag, overtok Lauritz Wilhelm Hansen i 1839. Han bygde på 1850-tallet en etasje på firmaets vognhus sør for Felthusalmenningen, hvor han innredet et teater, hvor omreisende teatergrupper kunne opptre (som J. Cortes, Fogth, Wolff, Cetti med flere). Hansenhjørnet er en av byens mest kjente uteserveringssted. Det ligger på hjørnet mellom Skagen, Felthusalmenningen og Skagenkaien.
Skagen 18 på sjøsida av Skagen, er blant byens eldste og mest kjente bygg. Den eldste delen av dette handelshuset ble trolig bygget etter bybrannen i 1684, og før 1710. De eldste kjente beboere er Sidsel Olsdatter Cruys (søster til admiral Cornelius Cruys) og Albert Albertsen Libert som bodde her i perioden 1687–1700. Kjøpmann og reder Ole Smith Plough hadde etablerte sin handelsforretning her i 1768. På treveggene er det rosemaling. Disse er datert til å være fra før 1710. Ved en ombygging for Ole Smith Plough, i 1787 fikk huset den flotte fasaden det har idag, i en variant av rokokko med flotte utskjæringer. I høyden langs hele fasaden er det ni joniske søyler. I dag drives det bakeri og restaurantvirksomhet i bygget.
Hertugdømmene
Hertugdømmenes mange delinger mellom forskjellige fyrstehus på 1500–1700-tallet, svekket sentralmakten og bevarte mange stenders og områders nedarvede særrettigheter.
Skagen (Stavanger)
Fra Prostebakken til Felthusalmenningen
Skagen har vært forbundet til Kirkegata med Sundtasmauet (tidligere også omtalt som Tollersmauet og Tollaksmauet). På begge sider var det tidligere tregjerder, og det var så smalt at når det var glatt kunne en gå og holde seg med begge hender på begge sider av smauet.
Mellom Prostebakken og Sundtasmauet var det tidlig på 1800-tallet bare to hus på oppsiden av gata. I stedet var det terrassehager som tildels strakte seg helt opp til Kirkegata. De tilhørte stort sett det sjøhuset som lå nærmest nedenfor gata.
I Skagen 12 holdt Husfliden – Stavanger husflidforening, til i mange år, men er nå blitt restaurant. På 1890-tallet var byens første delikatesseforretning her, og det var barnehage.
Der en i dag har Newsmann, var tidligere Bolla konditori. Enda tidligere var det hotell, drevet av Tollak Berentsen og enda senere skipper Eilertsen.
Fra Felthusalmenningen til Valberget
Et sjøhus ble revet på 1800-tallet for å gi plass til det som nå heter Felthusalmenningen. Navnet er etter gullsmed og branninspektør Andreas Felthus, som eide huset før ble revet. Området skal også ha vært kalt for Tolleralmenningen, kanskje etter toller Augustinus Ebbel på 1700-tallet. Fra Felthusbryggen på Felthusalmenningen dro på 1890-tallet Magnus Andersen med et vikingskip til Chicago.
Skipshandlerbutikken Helge Myhre har holdt til i Skagen 22 i mange år. Tidligere var det flere generasjoner med familien Middelthon.
I Skagen 28 hadde Sigvald Bergesen ekspedisjonspakkhus i mange år.
Hotel Nordstjernen hadde adresse Skagen 29 og ble etablert i 1898.
Skagen 30, 32 og 34 ble revet i 1964, og erstattet av det som nå er Skagen Brygge Hotell. Her hadde Chr. Bjelland & Co A/S drevet hermetikkfabrikk i tre generasjoner. Utenfor kontorbygningen hang det en skulptur av en laks. Bjelland flyttet i stedet til Strømsteinen og Verven.
Middelalderen
Dette er et av byens eldste gateløp, og gateløpet kan i stor grad ha vært uendret fra 1200-tall. Arkeologiske funn viser at det var bygninger her i middelalderen.
I Skagen 3 (dagens Torgterrasse). , fant en at middelalderens første byggegrunn lå 2,7m under dagens gateløp. Det ble her gjort mange funn fra middelalderen, blant annet runer risset i en kam og et bein. Det var også keramikk, der de eldste var fra 1000- eller 1100-tallet. Polleanalyser viser det har vokst hasselnøtter i området, erteplanter, neper og korn. Slike at det har vært drevet et omfattende åkerbruk i området rundt huset.
Fra Skagen 18 er det datert en treprøve, som kan være fra et hus. Det ga en datering til år 975 og med et standardavvik på 80 år. Dette er en ukalibrert datering. Det er gir kalibrert en alder mellom år 990 og 1160 med 68 % sannsynlighet og mellom 890 og 1120 med 95 % sannsynlighet. Det er mer enn 50 % sjanse for at denne treprøven er fra før år 1100, som etter.
Fra utgravningene i Skagen 4a er det senere gjort to dateringer som kan være eldre enn år 1100. Den eldste ga en alder på 1140 år med et standardavvik på 35 år og en på 960 år med et standardavvik på 35 år. Ut fra Paula Utigard Sandviks figurer med kalibrert alder er det den ene fra omkring år 1100, mens den eldste trolig er fra 900-tallet.
Det har vært antatt at den bybyggelsen kan ha vært sentrert mellom de to parallelle gateløpene Kirkegata og Skagen, men på grunn av få arkeologiske utgravninger, vet en egentlig lite om hvordan bebyggelsen var på denne tiden. Gaten som i dag omtales Skagen har også ha vært omtalt som Nedre gate.når? Øvre gate tilsvarer dagens Kirkegata.
Motorsykkeldagbøkene
«Motorsykkeldagbøkene» (spansk:Diarios de motocicleta) er en argentinsk spillefilm fra 2004 som baserer seg på 23 år gamle Ernesto Guevaras egne nedtegnelser, før han ble kjent som den revolusjonære Che Guevara. Filmen handler om en ekspedisjon Ernesto Guevara og kameraten Alberto Granado gjennomførte på motorsykkel igjennom Sør-Amerika i 1952. På vei ned til en koloni for spedalske reiste biokjemikeren Granado og legestudenten Guevara gjennom Argentina, Chile, Peru og Venezuela. Opplevelsene dannet grunnlaget for deres revolusjonære ideer.
Filmen baseres i tillegg til Che Guevaras «The Motorcycle Diaries: A Journey around South America», også på Alberto Granados erindringsbok, «'With Che Through Latin-Amerika».
Handling
I 1952, et semester før Ernesto "Fuser" Guevara planlegger å fullføre medisin-studiet, forlater han og hans venn Alberto Granado, en biokjemiker, Buenos Aires for å reise gjennom Sør-Amerika. De har også planer om å jobbe i en koloni for spedalske i Peru. De ønsker å se så mye av Latin-Amerika de klarer, mer enn 14 000 kilometer på bare fire og en halv måned, Men Granados formål går også ut på å ha sex med så mange kvinner han klarer. Deres første transport-metode er Granados gamle motorsykkel som de gir kallenavnet "La Poderosa"
Deres planlagte rute er ambisiøs, og bringer dem nordover Andesfjellene, langs kysten av Chile, gjennom Atacamaørkenen og inn i Amazonas i Peru. De kommer frem til Venezuela akkurat i tide til Granados 30-årsdag den 2. april. Men den gamle motorsykkelen deres får problemer, og de blir tvunget til å reise i et mye lavere tempo, ofte gående, og kommer ikke frem til Caracas før i juli. I løpet av ekspedisjonen deres møter Guevara og Granado fattigdommen til urbefolkningen.
De to vennene besøker også de gamle inka-ruinene Machu Picchu i Peru. Senere, i Peru, melder de seg frivillig til tre uker ved en spedalsk koloni i San Pablo. Guevara observerer inndelingen av samfunnet, ettersom personalet bor på nordsiden av en elv - atskilt fra de langt dårlige forholdene som spedalske bor under. For å demonstrere sin solidaritet, og hans medisinske tro på at spedalskhet ikke er smittsomt, nekter Guevara å bruke gummihansker under sitt besøk - slik en nonne krever. Han velger i stedet å håndhilse og samhandle normalt med de spedalske pasientene.
William Giauque
William Francis Giauque (født 12. mai 1895 i Niagara Falls, Ontario, død 28. mars 1982 i Berkeley, California) var en amerikansk kjemiker. Han mottok Nobelprisen i fysikk i 1949 for sine studier av termodynamikkens tredje lov ved temperaturer nær det absolutte nullpunktet.
Kinas riksvei 219
Byggingen av riksveien begynte i 1951. Den var ferdig i 1957. Veien fører gjennom det omtvistede område Aksai Chin, et område administrert av Folkerepublikken Kina, men også gjort krav på av India, og byggingen av veien var med på å utløse den sino-indiske krig i 1962.
Veien passerer nær Kailashfjellet, Manasarovarsjøen og Pangong Tso.
Robert Iler
Robert Michael Iler (født 1985) er en amerikansk skuespiller og profesjonell pokerspiller. Han er mest kjent fra tv-serien Sopranos.
Iler spilte rollen som Tony Sopranos unge sønn i Sopranos og hadde rollen gjennom hele serien (1999–2007). Han har utover det hatt noen få gjesteopptredener i andre tv-serier, som blant annet Oz (2001) og Lov og orden (2009). På film har han hatt en birolle i den romantiske filmkomedien Tadpole (2002) og en mindre rolle i Daredevil (2003).
Elin Tvedt
Elin Tvedt (født 31. desember 1973) er en norsk programleder.
Tvedt er opprinnelig fra Ølen, hvor hun nå også bor. Tvedt startet sin karriere på TV-skjermen som væranker for Storm Weather Center, selskapet som produserer TV 2s værmeldinger. I 2001 begynte hun som programleder for reality-TV-programmet 71° nord på TVNorge. Etter fem sesonger med 71° nord gikk hun over til å bli programleder for Frokost-TV på NRK1. Hun ble i april 2006 sykemeldt, og returnerte etter dette ikke til Frokost-TV. Hun gikk tilbake til å være værmelder for tv2 i 2012. I 2009 deltok hun i TV-programmet Skal vi danse. I april 2016, etter 20 år som væranker, sluttet hun i TV2.
Tvedt ga i 2010 ut boken ''Gravid, jeg? Dagbok fra et svangerskap'', ISBN 9788248907787
Nesseby
Nesseby, på nordsamisk Unjárga (kvensk: Uuniemi ), er en kommune i Øst-Finnmark. Den grenser i vest og nordvest mot Tana, i øst og nordøst mot Vadsø og i sørøst mot Sør-Varanger. Kommunen har også en 3,6 km riksgrense mot Finland i sørvest, mellom grenserøysene 348 og 349.
Den 26. april 1989 fikk Nesseby som den andre kommunen i Norge et samisk navn. Kommunen er en tospråklig kommune der samisk og norsk bokmål er likestilt.
Kommunen hører til forvaltningsområdet for samisk språk.
Mot slutten av 1800-tallet hørte Nesseby til Tanen fogderi i Finmarkens amt. Nesseby ble egen kommune i 1839, da den ble skilt ut fra Vadsø. De to kommunene var gjenforent en kort periode 1858-1864. Frem til 1903 omfattet Nesseby også Polmak, som nå er en del av Tana.
Opprinnelsen til kommunens navn er «neset der kirken ligger», tilhørende Nesseby kirke.
Næringsliv
Viktige næringer er reindrift, fiske og jordbruk. Reineierne i kommunen er fastboende og foretar bare korte flyttinger mellom sommer- og vinterbeite. Gandvik kraftverk er et vannkraftverk i kommunen som utnytter et fall på 176 meter fra magasinet Fuglevatnet. Det overføres vann til kraftverket fra Garsjøen og Kjerringvatn (Gearretjávri) i Neidenvassdraget. Eier er Pasvik Kraft som er eid av Varanger KraftProduksjon. På sørsiden av fjorden finnes et område med naturstein som har vært produsert under navnet Barents Red. Det er en type gneis som er ca 2,7-2,9 milliarder år gammel og er en av de eldste bergartene her i landet. Lenger ut i Varangerfjorden finnes en annen type gneis som også har blitt brukt til naturstein produksjon, Barents Blue. Kommunen er også den nest største pendlerkommunen i Finnmark.
Samferdsel
E6 og E75 går gjennom kommunen, og møtes i kommunesenteret Varangerbotn. E6 går på sørsiden av Varangerfjorden og gir god forbindelse østover og vestover i fylket. E75 forbinder kommunen med Vadsø og Vardø.
Politikk
Se også utdypende artikkel Ordførere i Nesseby.
Se også utdypende artikkel Kommunestyrevalg i Nesseby.
Anholdelse
En anholdelse er en kortvarig frihetsberøvelse foretatt av en politimyndighet. En anholdelse er et lite inngripende tvangsmiddel overfor personer, og innebærer en kortere frihetsberøvelse uten å bli bragt inn til polititjenestested. Politiet kan anholde personer når det er tjenestemessig behov for det. Det kan for eksempel være at politiet har behov for å kontrollere noens identitet i nærheten av et sted det er begått en forbrytelse.
Nesseby
Kultur
Kommunen har en rekke kulturminner som vitner om en gammel fangstradisjon som går langt tilbake i tid. Langs fjorden finnes et stort antall gamle hustufter og på fjellet gamle fangstanlegg for villrein. I kulturminneområdet Mortensnes (Ceavccageaðgi) finnes om lag 200 gamle hustufter. Noen av hustuftene går helt tilbake til steinaladeren. Området anses som et av de rikeste og mest mangfoldige kulturminneområder i Europa, og har et omfattende nettverk av kulturstier. Kirkestedet i kommunen er også et velkjent turistmål. Nesseby kirke er en langkirke fra 1858. Kirken har 250 sitteplasser og er den eneste trekirken i Øst-Finnmark som ikke ble brent av tyskerne under andre verdenskrig. Varanger Samiske Museum er et samisk museum som ligger i kommunesenteret Varangerbotn. Museet dokumenterer og formidler den sjøsamiske kulturhistorien i Varanger, samisk forhistorie og samisk samtid. Museet ble opprettet i 1983 og har siden 2012 vært er en del av Tana og Varanger Museumssiida.
Anholdelse
Reglene for politiets mulighet til å anholde personer, reguleres av Politiloven:
Anholdelse er et av de minst inngripende tvangsmidlene mot personer. Neste trinn på skalaen er når politiet velger å innbringe noen (iht. politilovens §§8 og 9), det vil si å transportere en person inn til et polititjenestested (oftest en politiarrest). Neste skritt igjen er å pågripe (eller i dagligtale: arrestere) noen. I sistnevnte tilfelle forutsettes det at vedkommende er mistenkt for et straffbart lovbrudd, i motsetning til ved anholdelse (eller innbringelse) hvor slik mistanke ikke er nødvendig for å benytte tvangsmiddelet.
Luke Durbridge
Luke Durbridge (født 9. april 1991 i Greenmount, Vest-Australia er en australsk syklist.
I 2010 ble han den yngste medaljevinneren på tempo i U23-VM da han tok sølv som 19-åring, og året etter gikk han helt til topps.