cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bergensbanen
Anlegg
Statsbanene selv stod for arbeidet, slik Stortinget hadde bestemt i et oppgjør med «kontraktørvesenet» i 1894. Unntaket var Gravhalstunnelen. Det oppdraget gikk til entreprenørfirmaet Strøm og Hornemann. Tunnelen stod ferdig i 1905, etter ni års arbeid. I forbindelse med anlegget ble det opparbeidet en 120 km lang anleggsvei, Rallarvegen, over det veiløse fjellet mellom Flåm og Haugastøl. Byggingen av banens fjellstrekning var en stor utfordring. Linjen måtte legges i et ugjestmildt terreng langt over havet, på veiløse strekninger der det på vinterstid lå flere meter med snø. Særlig byggingen av den 5 311 meter lange Gravhalstunnelen var problematisk, dette var den til da lengste tunnelen i Nord-Europa. Det ble jobbet på tre skift hver uke i seks år for å få tunnelen ferdig. For å skaffe kraft til utbyggingen ble det bygget kraftverk i Gangdalsfossen vest for tunnelen, og et lite kraftverk i Kjosfossen øst for tunnelen der Flåmsbana går nå. Dette ble erstattet av et større kraftverk til drift av Flåmsbanen. Den gamle smalsporede Vossebanen ble oppgradert til normalspor før åpning av Bergensbanen. Her kom forsyningene til dels sjøveien.
Strekningen mellom Voss og Myrdal ble åpnet for midlertidig trafikk 1. juli 1906 fram til 15. september samme år, og så fra 16. juni 1907. Gulsvik – Geilo ble åpnet for midlertidig trafikk fra 21. desember 1907, og Geilo – Myrdal fra 10. juni 1908. Hele linjen åpnet for ordinær trafikk fra 1. desember 1909, men banen ble offisielt åpnet 27. november 1909. Julen 1907 brukte et tog med 17 passasjer fire dager over fjellet fra Kristiania til Bergen, og tog lå værfast på Finse i flere dager. Prøvedriften ble innstilt, og banen snødde ned, mannskapet brukte våren 1908 over en måned på å rydde banen for snø og is. Det første ordinære toget fra Vestbanestasjonen til Bergen gikk 10. juni 1908 med reisetid 21 timer. Flere utenlandske turister var med. Thunes mekaniske verksted leverte i 1907 en roterende snøplog på 700 hestekrefter. I 1908 kom det to nye roterende snøploger på tusen hestekrefter hver, og Hamar jernstøperi laget et eget høyfjellslokomotiv. De første snøoverbyggene var på til sammen 23 km.
Før Haverstingtunnelen ble tatt i bruk, gikk trafikken på Krøderbanen og med båt langs Krøderen. Da Krøderen var islagt, gikk trafikken med hest og slede på innsjøen. På østsiden var kryssingen av Ådalselva en av utfordringene, og resultatet ble den lange Begna bru med 10 steinhvelvinger.
Turistforeningen i Bergen besluttet i 1906 å holde en turist-, sports- og husflidutstilling i Bergen i 1908, men utsatte den etter råd fra ordfører Mowinckel til etter Bergensbanens åpning i 1909 for å tiltrekke publikum østfra. Bergensutstillingen åpnet 1. juni 1910.
I 1939 ble det i samarbeid med reisebyråene Berg-Hansen og Winge satt i gang forsøksdrift med såkalte Michelin-vogner. Dette var lette, bensindrevne vogner med gummihjul som dermed var både raske og stillegående. Største hastighet var 105 km/t, og de kjørte Oslo-Bergen på 8 timer, 4 timer raskere enn normalt, men de lette vognene egnet seg ikke til vinterbruk. Etter krigen ble vognene returnert til Frankrike.
Tunnsjøflyan
Tunnsjøflyan er en innsjø i kommunene Røyrvik og Namsskogan i Trøndelag. Den er regulert som magasin for Tunnsjødal kraftverk.
Bergensbanen
Anlegg
Fram til 1957 var det damplokomotiver som i hovedsak trakk togene på banen. Deretter tok dieseldrevne lokomotiver over fram til 1964. Banen ble elektrifisert i etapper, med Bergen-Voss som første strekning, ferdig 1954. Deretter ble strekningen Roa-Hønefoss elektrifisert sammen med Oslo Ø-Jaren på Gjøvikbanen 1959. Hokksund-Hønefoss, hvor persontogene i all hovedsak går i dag, var ferdig elektrifisert samme år. Hele banen var ferdig elektrifisert 7. desember 1964. Hele strekningen mellom Oslo og Bergen var opprinnelig 493 km lang og hadde 182 tunneler, med en total lengde på 73 km, men i dag er den totale lengden 471,25 km over Roa. Den lengste tunnelen er Finsetunnelen med sine 10 300 meter, medregnet et overbygg er den 10 600 meter lang. Den høyestliggende stasjonen er Finse stasjon (1222 moh.) og linjens høyeste punkt var Taugevatn (1301 moh.), helt til Finsetunnelen åpnet i 1993. Høyeste punkt er nå inni denne tunnelen (1237 moh.)
Thorbjørn Lekve var overingeniør og leder for anleggsarbeidet på vestsiden til å begynne med. Senere overtok Harald Skavlan.
Turistattraksjon
Jernbanelinjen er i dag en populær turistattraksjon. Den gamle anleggsveien, Rallarvegen, ligger tett inntil linjen og er et populært turmål. Sykler kan leies blant annet på Haugastøl og Finse. Ved Myrdal går det et spektakulært sidespor (20 km) ned til Flåm. Flåmsbana er helårsbane med redusert drift i vinterhalvåret.
Linjekart
Kilometrering i parentes er via Roa.
Kommuner og fylker Bergensbanen passerer gjennom
Slik går dagens bane via Drammen.
Ringeriksbanen
Det er planer om å bygge Ringeriksbanen, en ny trase hvor en stor del av strekningen mellom Oslo og Hønefoss etter planen skal gå i tunnel fra Sandvika til Sundvollen. Avstanden Oslo S-Hønefoss blir da rundt 65 km, en innkorting på 60 km. Reisetiden vil forkortes med om lag 50 minutter. Anlegget er kostnadsberegnet til 17 milliarder kroner. Prosjektet ble i prinsippet vedtatt av Stortinget 18. juni 1992, uten at det ble bevilget penger. I 2015 ble Ringeriksbanen på nytt tatt inn i nasjonal transportplan, den skal etter planen bygges sammen med ny E16 på samme strekning for å få lavere totalkostnad på de to prosjektene. Bane Nor har arbeidet med å ferdigstille statlig reguleringsplan for prosjektet. Planen ble oversendt til Kommunal- og moderniseringsdepartementet 20. mai 2019, og prosjektet venter på vedtak av Regjeringen. Åpning av anlegget vil bli i 2030, med byggestart omtrent 2024. Togene får muligheten til å kjøre i 250 km/t, som er i tråd med hastighetskravene for Intercity prosjektet.
Bergen-Voss
Nytt dobbeltspor mellom Bergen og Arna ventes ferdig i 2024 etter gjennomslag i Ulrikstunnelens nye løp 2017. Dobbeltspor mellom Arna og Voss er under planlegging.
Snørydding
Bergensbanens eksistens står og faller på at den holdes åpen over fjellet vinterstid. Man prøvde med midlertidig drift vinteren 1907/08 uten tilstrekkelig vern mot snøen, med det resultatet at banen måtte stenges etter kort tid. Vernet mot snøen består av tunneler, snøoverbygg, snøskjermer og eget snøryddingsutstyr – samt at det rullende materiellet selv er utstyrt med ploger for moderate snøfall, men det er ikke spesielt for Bergensbanen.
Spesielt for Bergensbanen er derfor de roterende snøplogene («roter»). Bare én ble levert innen den første prøvekjøringen vinteren 1907-1908. Tre til ble levert mellom 1908 og 1914. De roterende snøplogene ble bygget ved Thunes Mek. Værksted og Skabo etter at NSBs tekniske direktør hadde vært i USA i 1905 for å studere slikt utstyr. Disse fire første roterende plogene var alle dampdrevet. Disse var i mangt bygget som et damplokomotiv, men i stedet for å drive hjulene, drev dampmaskinen et skovlhjul i fronten som dekker hele bredden. Skovlene graver seg fram i snøen og slynger snøen ut oppover. I motsetning til et vanlig damplokomotiv der det meste ligger åpent, var damproterne innebygget, så personalet fikk arbeide beskyttet mot vær og vind. Fordi hele maskinkraften gikk med til skovlhjulet, manglet den egen framdrift. Damproterne ble derfor koblet sammen med et eller flere vanlig damplokomotiver. Etter hvert var det damplok av type 31a som ble standard i denne tjenesten vinterstid.
Den siste damproteren var i drift helt til 1976, men allerede i 1965 fikk banen sin første dieseldrevne roterende plog (Di R1). Denne måtte imidlertid gi tapt for snømassene vinteren 1976, mens den gjenværende dampdrevne klarte å åpne banen selv om deres nominelle styrke ikke var vesensforskjellig. Dette skyldes blant annet at en dampmaskin kan overbelastes betydelig en kort periode (til damptrykket synker for mye) på en annen måte enn en dieselmotor. Senere har banen fått nyere og mer avanserte typer roterende ploger, blant annet med flyttbare skovlhjul og ploger som kan vendes på eget understell. Damproterne og Di R1-rotern måtte snus på svingskiver, så det var behov for å stasjonere roterende ploger på begge sider av fjellet, slik at man ikke var avhengig av å måtte bekjempe snøen fra én side.
Snøutfordringene på Bergensbanen ble betydelig redusert etter åpningen av den 10,6 km lange Finsetunnelen i 1993. Før det var Finse stasjon stedet for hovedberedskapen, mens det også kunne stasjoneres snøryddingsmateriell på Myrdal st, samt på Voss og Ål.
YouTube har en illustrerende filmbit fra snørydding og vinterproblemene på Bergensbanen, hovedsakelig filmet i 1916: Uvær på Bergensbanen
Video fra Bergensbanen
Utdrag fra NRKs opptak av en komplett tur med Bergensbanen gjort 9. oktober 2009. Opptaket ble sendt på NRK2 i sin helhet som Bergensbanen minutt for minutt. Opptaket starter rett etter Finse stasjon i retning Oslo.
Skallethet
Skallethet er mangel av hårvekst, altså hårtap på hele eller deler av hodet. Relativt mange menn utvikler skallethet med stigende alder, og også en del kvinner om enn mye færre. Tilbøyelighet til skallethet er delvis arvelig (alopecia androgenetica). Høy panne er et omskrivende uttrykk for en begynnende skallethet.
Da skallethet ofte anses som uønsket, markedsføres et antall produkter, både legemidler (Minoksidil/Finasterid) og naturmidler som skal motvirke hårtap og/eller fremme hårvekst. Enkelte velger å skjule tapt hår med parykk eller tupé. Det er også utviklet forskjellige former for hårtransplantasjon. Forskjellige frisyrer brukes også for å kamuflere delvis skallethet, se hentesveis.
Jesper Swedberg
Jesper Swedberg (født 28. august 1653 på Svedens gård i nærheten av Falun, død 26. juli 1735 i Brunsbo vid Skara) var biskop i Skara fra 1702, professor i teologi i Uppsala og salmedikter.
Swedberg var sønn av Daniel Isaksson Stierna (1610–1680) og Anna Petersdotter Bullernesia (død 1697). Han giftet seg første gang i 1683 med Sara Behm, i 1967 med Sara Bergia og i 1720 med Kristina Arrhusia. Sønnene fikk navnet Swedenborg. Han er blant annet far til Emanuel Swedenborg.
Suolojávri
Suolojávri er en innsjø i Kautokeino kommune i Finnmark.
The Tracey Ullman Show
The Tracey Ullman Show er et amerikansk TV-show med Tracey Ullman som gikk på Fox Broadcasting Company fra 1987 til 1990. Showet sendte alt fra musikk til humor. Det var mest kjent for å ha vært opprinnelsen til The Simpsons. Serien ble produsert av James L. Brooks.
Mange av skuespillerne/medvirkende har fulgt med Simpsons, slik som Dan Castellaneta, Julie Kavner, Nancy Cartwright, Yeardley Smith og James L. Brooks. Tracey Ullman ledet showet.
Musikkåret 1466
Musikkåret 1466 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde musikkpersonligheter i 1466.
Sigve Endresen
Sigve Endresen (født 12. november 1953 i Stavanger) er en produsent og regissør av dokumentarfilmer. Han grunnla og har siden ledet det norske filmproduksjonsselskapet Motlys.
For filmene har han mottatt en rekke priser. I 1998 fikk Sigve Endresen Aamot-statuetten, norsk films høyeste utmerkelse. For filmen Nord fra 2009 vant han sammen med Kanonprisen 2009 i klassen beste produsent. Han ble også nominert i samme klasse under Kanonprisen 2011 for Oslo, 31. august sammen med og.
Kim Il-sung stadion
Kim Il-sung stadion er et stor stadion som ligger ved foten av Moranhøyden i Nord-Koreas hovedstad, Pyongyang. Stadionet het opprinnelig Kirim stadion, og var en baseballbane bygget under Japans kolonisering av Korea. Kim Il-sung holdt sin første tale her etter at han kom tilbake fra eksil i 1945. Banen ble modernisert i 1969 og fikk nytt navn; Moranbong stadion. I 1982 ble den på nytt renovert og fikk nytt navn til ære for Kim Il-sung. Avhengig av hvilken kilde som benyttes oppgis tilskuerkapasiteten til å ligge mellom 50 000 og 70 000, selv om det har vært over 100 000 på enkelte arrangement. Banen brukes hovedsakelig for fotballkamper og massegymnastikk. Banen supplerer den større Rungrado 1. mai stadion i samme by. Start og målgang for det årlige Pyongyang maraton finner også sted på stadion.
Torunn Austheim
Torunn Austheim (født 19. august 1959 på Steinkjer) er rådmann i Steinkjer kommune. Hun var direktør ved Høgskolen i Nord-Trøndelag i perioden 2002 til 2009. Austheim er utdannet cand. jur. fra Universitetet i Oslo i 1984. Hun har tidligere vært Rådmann i Holtålen kommune (1993–1996) og helse- og sosialsjef samme sted (1991–1992) samt jurist for Fylkesmannen i Nord-Trøndelag.
Liv Gade
Liv Gade (født 6. februar 1951) er en norsk bokhandler og litteraturformilder, titulert som «bokinspirator».
Gade fikk «Forlagsprisen» under Litteraturfestivalen på Lillehammer i 2007, og skal ha vært medvirkende til Cecilia Samartins gjennombrudd i Norge.
Lustadvatnet
Lustadvatnet er en innsjø innerst i Ogndalen i Steinkjer kommune i Trøndelag.
Muhammad Zia-ul-Haq
Muhammad Zia ul-Haq (født 12. august 1924 i Jullundur i Britisk India, død 17. august 1988) var en pakistansk offiser og politiker. Han var Pakistans president fra 1978 til 1988.
Bakgrunn
Muhammad Zia-ul-Haq ble født i Britisk India i 1924, som sønn av Muhammad Akhbar, som arbeidet for den britiske hær i India. Han tilbragte oppvekstårene delvis i Jullundur, delvis i Simla; begge er byer som havnet på indisk side da britene trakk seg ut av Britisk India og landet ble delt i India og Pakistan.
Militær
Han meldte seg til tjeneste i den britiske British Indian Army og steg raskt i rang. Han kjempet mot Tyskland under andre verdenskrig.
Da Pakistan frigjorde seg ble han major i den nyetablerte pakistanske hæren. Fra 1967 til 1970 var han stasjonært i Jordan, hvor han trente opp nasjonale styrker, noe som viste seg viktig i forhold til å slå ned opprøret Sorte september i Jordan mot kong Hussein av Jordan i 1970.
Zia ul-Haq ble deretter sjef for den pakistanske hæren.
President
Han grep makten i Pakistan gjennom et statskupp i juli 1977 og ble statens administrator under unntakstilstand, og i 1978 formelt president. Han innledet en islamisering av samfunnslivet. Statsminister Zulfikar Ali Bhutto ble satt i fengsel og henrettet den 4. april 1979. Etter gisselaksjonen i Teheran ble Pakistan USAs viktigste partner i regionen.
Muhammad Zia-ul-Haq omkom i en flyulykke i Bahawalpur i 1988 under uklare omstendigheter.
Zia-ul-Haq ble gravlagt i Islamabad ved Faisal-moskeen.
1745 Ferguson
1745 Ferguson er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Koronis. Den ble oppdaget 17. september 1941 av John E. Willis ved U.S. Naval Observatory i Washington, D.C..
Bear Swamp vannkraftverk
Bear Swamp vannkraftverk er et vannkraftverk (pumpekraftverk) i Berkshire County, delstaten Massachusetts i USA. Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 585 MW, fordelt på fem turbiner.
Nils Aas
Nils Sigurd Aas (født 21. april 1933 på Inderøy, død 9. februar 2004 i Oslo) var en norsk billedhugger. Han er mest kjent for Haakon VII-statuen på 7. juni-plassen i Oslo, og regnes som en av de mest allsidige billedhuggere i norsk kunsthistorie. Han dobbeldebuterte på Høstutstillingen i 1964, med en byste av Johan Falkberget, og den halvfigurative jernskulpturen «Torso». Han har designet flere norske mynter, blant annet 10- og 20-kronemynten.
Rurouni Kenshin
Rurouni Kenshin er en japansk tegneserie og tegnefilm, manga og anime, skrevet av Nobuhiro Watsuki. Mangaen er på 28 bøker. TV-serien er på 95 episoder. Det er to OVAs (Rurouni Kenshin: Tsuioku Hen, på 4 episoder) og (Rurouni Kenshin: Seishou Hen, som er på 2 episoder). I tillegg er det blitt laget en spillefilm kalt Rurouni Kenshin: Ishin Shishi no Requiem som varte 90 minutter. Rurouni Kenshin-mangaen blir gitt ut av Schibsted Forlagene i Norge og kommer månedlig ut i Shonen Jump. Mangaen er på 28 bøker.
Nils Aas
Biografi
Aas vokste opp i Inderøy i Nord-Trøndelag, i en familie av fremstående møbelsnekkere. Farfaren Nils Aas (1874-1927) etablerte snekkerverksted og vanndrevet sagbruk på Straumen. Faren Ivar Aas (1904-1988) overtok snekkerverkstedet ved sin fars død i 1927, og vant etterhvert priser for sine møbelarbeider. Han var timelærer i sløyd på Sund Folkehøgskole 1933-73, i kombinasjon med verkstedet. Moren Inga Lie (1903-1951) fra Telemark hadde kommet til bygda i 1928 som tjenestepike hos den nye presten. Ivar og Inga giftet seg samme året, og fikk etterhvert fem barn: Marit (1929), Signe (1930), Nils (1933), Aslaug (1935) og Arne (1941). I ungdommen var Nils aktiv som skihopper og friidrettsutøver.
Rurouni Kenshin
Filmene og OVAene er utgitt av en annen filmutgiver enn Media Blaster som ga ut TV-serien. ADVFILMS bestemte seg å forandre navnet for at fans ikke skulle blande deres utgivelse med Media Blasters utgivelse. Derfor bærer filmene og ovaene på navnet Samurai X. Navn endringen har skapt mye forvirring. Xen i tittelen Samurai X kan referere til arret som Kenshin har på venstre kinn.
Nils Aas
Biografi
Nils lærte tidlig å arbeide i tre, og hans tidligst bevarte arbeid er en treskulptur av biskop Arne Fjellbu, laget da han var 16 år gammel. Skulpturen utmerker seg fremdeles ved sin beherskelse av materialet og kunstnerens evne til å formidle et portrett og et uttrykk. Etter framhaldsskole, realskole og militærtjeneste var han 21 år gammel da han i 1954 søkte og kom inn på Statens håndverks- og kunstindustriskole, på Reklamelinjen. Den eldre søsteren Marit hadde to år tidligere begynt på tekstillinjen. Da han reiste til Oslo for å begynne på en kunstutdannelse, var faren negativ, eller i det minste betenkt. Likevel laget faren en koffert i tre som avskjedsgave til sønnen. Kofferten finnes nå i den biografiske utstillingen i Nils Aas' kunstverksted.
Rurouni Kenshin
Handling
Handlingen foregår i Meijiperioden. Kenshin Himura var en drapsmann under Meiji-revolusjonen. Han var så god i jobben sin at folk ga han kallenavnet Battousai (= mester på å trekke sverd). Selv etter Meiji-revolusjonen bruker tyver navnet hans for å prøve å skremme den lokale befolkningen. Etter at Kenshin har mistet noen kjære har han lovet å aldri drepe igjen. Kenshin kommer omsider til en dojo hvor eierne blir plaget av en tyv som utgir seg for å være Battousaien. Kenshin beseirer ham og blir boende ved dojoen til Kaoru. Men det er mange mennesker som bærer nag både mot Kenshin og den nåværende regjeringen.
Nils Aas
Biografi
Han fikk sin utdannelse ved Statens håndverks- og kunstindustriskole 1954–58 under Arne Bruland og Ivar Bell. Han studerte kalligrafi hos Ivar Bell, og det var en kommentar fra Bell - «jeg tror du er tredimensjonal» - som fikk ham til å søke seg til skulpturklassen ved Statens kunstakademi. Han kom ikke inn på akademiet ved første gangs søknad, og han studerte 1958–59 som elev hos billedhoggeren Nils Flakstad. Året etter kom han inn, og var 1959–62 elev hos Per Palle Storm.
Rurouni Kenshin
Påvirkninger
Hovedpersonen Kenshin er delvis inspirert av en ekte drapsmann ved navn Kawakami Gensai. Gensai var blant annet kjent for å ha et feminint utseende, nok til at han ofte ble forvekslet med å være av motsatt kjønn. Det samme kunne bli sagt om hvordan Kenshin er tegnet. Watsuki er en fan av tegneseriene til Marvel.
Nils Aas
Biografi
Som student hadde han ulike sommerjobber. Én sommer på reklamebyrå, og en annen sommer som assistent på arkitektkontor i Steinkjer. Reklame tiltalte ham ikke, mens arkitekturfaget fristet med sin bevissthet om rom og dimensjonering. Andre deltidsjobber i studietida var på bensinstasjon og som bryggesjauer.
Rurouni Kenshin
Sakabato
Kenshins sverd er veldig spesielt i og med egget på sverdet er omvendt slik at når Kenshin slår med sverdet slår han med den sløve siden, noe som reflekter hans pasifistisk holdning til vold.
Nils Aas
Biografi
Han var 1959–1978 gift med Tonje Strøm Aas, som han møtte på Kunst- og håndverksskolen. Paret fikk to sønner. Sønnen Atle Aas, arkitekt, er gift med Camilla Stoltenberg. I 1996 giftet Nils Aas seg med håndverker Christine Reintz, født 1957.
Loranthaceae
Se teksten
Nils Aas
Biografi
Parallelt med studiene arbeidet han som avistegner i Arbeiderbladet 1957-1964.
Den siste våren på akademiet, og ytterligere to år (1962–1964), arbeidet han som assistent hos Arnold Haukeland. Den tretten år eldre Haukeland besøkte skulpturklassen på jakt etter assistent, og Aas fikk jobben. Den første tiden arbeidet han på ettermiddagene i Haukelands atelier på Valler, fra sommeren 1962 arbeidet han fulltid. Samarbeidet fortsatte i mindre omfang 1964-1966. Fra januar 1967 knyttet Haukeland til seg en annen assistent. Hos Haukeland ble Aas introdusert for et abstrakt formspråk. Han deltok spesielt i arbeidet med Haukelands to skulpturer: «Elementene»-fontenen ved Bærum rådhus og «Dynamikk» på Strandpromenaden ved Sjølyst, Oslo. Det var i Haukelands atelier at han laget debutarbeidet «Torso» til Høstutstillingen.
I 1967 fikk familien bolig og han atelier i kunstnerkolonien Ekely. Han hadde også atelier i Oslo rådhus 1967-72 mens han arbeidet med statuen av Haakon VII.
Loranthaceae
Loranthaceae er en plantefamilie av løvtrær og lianer i ordenen Santalales. Den inneholder 75 slekter med om lag 1 000 arter, med kjente arter som Psittacanthus (en slekt av misteltein-varianter). Flere av artene er parasittiske på andre trær.
Nils Aas
Kunst
Nils Aas har arbeidet med de fleste materialer som billedhugger, i tillegg til sin virksomhet som tegner. Hans mest kjente arbeid, statuen av Kong Haakon, er utført i leire og gips, og støpt i bronse. Statuen av Henrik Ibsen i Bergen er utført i granitt, mens flere dekorative arbeider er utført i tre. Den 10 tonn tunge veggdekorasjonen «Nordisk Lys» i Europarådets ministerrådssal i Strasbourg er utført i laminert gran. Den er 16 meter bred og 6 meter høy.
Han har også gjort flere arbeider i ståltråd og papir. Blant disse er en miniatyr rytterstatue i ståltråd, «Marcus Aurelius», «Rallar», og «Charlie Chaplin» i ståltråd på kobberplate. Små statuer utført tredimensjonalt i papir er godt representert i bøkene om ham, og «Fiolinkongen» i papir er en del av Nils Aas Kunstverksteds permanente utstilling. Arbeider i tre spenner fra de store vedstablene og veggdekorasjoner, via grove, ekspressive arbeider til presist utformede miniatyrer med portrettlikhet og psykologisk uttrykk.
De grunnleggende håndverkerferdighetene vises også i et «livshjul» som er en del av den faste biografiske utstillingen i Nils Aas kunstverksted.
Kunst i kontekst - fortid og samtid
Det kan virke fortegnet å framheve Aas' bakgrunn i et håndverkermiljø med snekker-far. Det er kjent at han hadde lest bredt, også om kunst, da han i 1954 begynte studiene på SHKS. Samtidig virker den håndverksfaglige, praktiske orienteringen uten store kunstneriske programerklæringer som noe av et bevisst antiprogram fra hans side. Gjennom et langt kunstliv arbeidet Aas med ulike forbilder. Læreåret hos Nils Flakstad og studiene på kunstakademiet gjorde ham kjent med et naturalistisk formspråk, «selv om hans egne skulpturidealer gikk mer i retning av organisk-vitalistiske billedhuggere som Marino Marini, Giacomo Manzù, Henry Moore og stiliseringskunstneren Constantin Brancusi. Dessuten fatter Aas stor interesse for Alberto Giacomettis personlige stil», ifølge Erik Mørstad.
Tiden som Arnold Haukelands assistent bragte ham i kontakt med et abstrakt uttrykk. Like viktig var nok dessuten de impulsene han fikk når det gjelder bruk av stål og sveiseteknikk i skulptur. Sveiseteknikk var introdusert i skulpturkunsten førti år tidligere av spanske Julio Gonzales, og Nils Aas arbeidet sammen med Haukeland på monumentalarbeidene Elementene (Bærum rådhus) og «Dynamikk» (Sjølyst, Oslo). Erfaringer fra dette samarbeidet var avgjørende impulser for Aas to første offentlige arbeider: «Fugl» på Lambertseter (1966–67) og «Soloppgang» i Inderøy samfunnshus (1967) (eller 1965?).
KNM «Otra» (1939)
«Otra» var, sammen med «Rauma», en av to spesialbygde minesveipere bygd av Nylands Verksted i Oslo før andre verdenskrig.
Nils Aas
Haakon VII-statuen
Nils Aas' skulptur av Haakon VII på 7. juni-plassen i Oslo ble avduket på 100-årsdagen for kongens fødsel, og regnes som et hovedverk i norsk skulptur i etterkrigstiden. Den relativt unge billedhuggeren Aas beseiret flere av sine eldre kolleger i priskonkurransen om oppgaven, og konkurransen fikk med dette preg av å utgjøre et generasjonsskifte. Statuen var det første større arbeid fra Aas, og regnes fremdeles som et hovedverk fra hans side. Med sin balanse mellom det naturalistisk presise, og det personlig sansede inntrykk av kongens sinn og personlighet, er statuen et karakteristisk uttrykk for Aas’ stil og metode.
KNM «Otra» (1939)
Da krig virket å være i anmarsj i Europa ble det bestemt at Norge skulle forsterke sine styrker innen minekrig. Først ble eksisterende skip omgjort til mineskip, men det ble fattet at mer egnede skip trengtes.
Begge skipene ble fullført kort tid før den tyske invasjonen av Norge i april 1940.
Nils Aas
Haakon VII-statuen
Selv om denne statuen tydelig er et uttrykk for Aas’ «egen metode», har den også mer enn de fleste av hans arbeider klare inspirasjonskilder. Forbilder som ikke hadde mange andre etterfølgere i Norge på den tiden. «Formelt kan man i kongens hode spore innflytelse fra Marino Marinis portrett av Igor Stravinskij (1951), mens kroppens slanke strekk, nesten som en gallionsfigur, bærer preg av Giacometti-studier».
KNM «Otra» (1939)
Som andre skip i Otra-klassen brukte skipet Oropesa-sveip for minesveiping.
Nils Aas
Henrik Ibsen
Nils Aas granittskulptur av Henrik Ibsen ble avduket i 1981. Den er hugget i granitt, et materiale som Aas sjelden brukte. I sitt uttrykk står den i påfallende sterk kontrast til Kong Haakon-statuen, og kunsthistorikere har snakket om «det vide spenn i Nils Aas' kunstneriske repertoar». Figuren er formet som en elliptisk søyle, kledd i en frakk. De eneste delene av figuren som tydeliggjøres er hodet, skjegget, frakkeslaget og armene. Mens kongestatuen vitner om en spent, sårbar og utsatt energi, framstår Ibsen som «tung og urokkelig», med en inett intensitet. Statuen har et trekk av minimalisme, ved at Aas har valgt å bruke få eksplisitte effekter og uttrykk, og overlater til det usagte å gjengi Ibsens karakter. Resten av uttrykket ligger i ansiktet:
Tegneren
Aas arbeidet i syv år som avistegner. I desember 1957 vant han en tegnekonkurranse i Arbeiderbladet. Uteksaminert fra SKHS i 1957 fikk han tilbud om fast jobb som tegner i avisen. Som tegner arbeidet han både med portretter, reportasjetegninger og friere stemningsillustrasjoner. Hans arbeid i avisen falt sammen med perioden da avisen gikk over fra blysats med streng spalteuttegning, til en offsetbasert, friere sidedesign – og Aas deltok aktivt i arbeidet med uttegning av slike friere sider, i første omgang av lørdagsstoff.
KNM «Otra» (1939)
Før krigen
Skipet ble bygget sammen med søsterskipet «Rauma» og ble fullført i 1939.
Nils Aas
Tegneren
Fra hans sporadiske arbeid som bokillustratør kan nevnes Alf Prøysens samling fortellinger Alle tiders gullhøne (1959), Giuseppe Tomasi di Lampedusas Leoparden (Bokklubben, 1975) og to samlinger med «dikt og viser» av Erik Bye: Fløyterens hjerte (1993) og Tilbake til sangene (1994). Hans omslag til Ivar Lo-Johanssons roman Lykken (1963), med en liggende kvinne-akt, vakte forfatterens misnøye, og Tiden forlag måtte trekke tilbake omslaget fordi Lo-Johansson mente det var uanstendig. Saken forårsaket en liten kulturdebatt i flere medier.
Allerede i 1959 var hans tegninger grunnlag for frimerker til Norges landbrukshøgskoles 100-årsjubileum. Hans portrettegninger av Johan Borgen og Nordahl Grieg var grunnlag for to frimerker utgitt i 2002.
KNM «Otra» (1939)
Under invasjonen av Norge
Otra og Rauma var på vei til vestlandet for å rydde minefelt, og «Otra» befant seg i Oslofjorden den 9. april 1940 da Norge ble invadert. Skipet ble involvert i kampen om Horten havn.
Skipet ble sendt for å indentifisere de fremmede skipene i Oslofjorden, og kunne bekrefte ovenfor forsvaret i Horten og forsvarerne i Oscarsborg festning klokken 04.21 at de fremmede skipene var tyske. .
Nils Aas
Portrettene
Aas’ arbeid med portretter sprang ut fra hans arbeid i Arbeiderbladet. I 1963 hadde fremdeles den da 83 år gamle Martin Tranmæl kontor i avisen. Aas tok omsider mot til seg om ba om å få modellere ham. Mens han arbeidet med dette kom Falkberget på besøk til Tranmæl, og Aas fikk anledning til å modellere ytterligere en trønder. Gjennom disse tidligere arbeidene fikk Aas innpass som «huskunstner» i Arbeiderbevegelsen, og han har siden laget skulpturer og portrettbyster av Gerhardsen, Bratteli, Tranmæl, Jens Chr. Hauge og Uppdal.
KNM «Otra» (1939)
I tysk eierskap
Tyskerne tok «Otra» som krigsbytte i kai ved Filtvet den 10. april 1940. Skipet ble satt inn i tysk tjeneste den 16. april som «NO 02 Togo».
Navnet «Togo» kommer av den tidligere tyske kolonien Togoland, som ble tapt etter første verdenskrig.
Den 25. mars 1941 ble skipet omdøpt til «V 5908 Togo», før den i april ble omdøpt til «V 6512 Togo».
Nils Aas
Myntene
Svalbardmedaljen i 1975 markerte 50 år med norsk suverenitet over Svalbard. Her laget Aas en medalje hvor baksiden viser fire smale, metemarkaktige ganger i berget, med en liten mannsperson innerst i den nederste av gangene. På medaljens forside har han fokusert inn mot den liggende gruvearbeideren som borer seg innover i berget.
KNM «Otra» (1939)
I tysk eierskap
Etter krigen ble V 6512 Togo satt inn i mineryddingsarbeidet i Norge og Østersjøen.
Nils Aas
Myntene
Da Aas i 1976 laget en fontene i granitt på øya Bornholm, var fire relieff eller medaljer – hver av dem en halv meter i diameter – en del av verket. De fire medaljene gjengir motiv som karakteriserer de fire Østersjøøyene Bornholm, Öland, Gotland og Åland.
I 1993 vant han Norges Banks konkurranse om utforming av ny myntrekke, og gjeldende 10- og 20 kr mynter er laget av ham. Forsiden viser Kong Harald Vs portrett, mens baksiden viser henholdsvis spontaket på en stavkirke og forstavnen på et vikingskip.
Vedskulpturene
Ved flere anledninger har Aas bygget temporære skulpturer av hugget og kløvd ved. I Nils Aas’ Kunstverksted finnes «Bauta» som han laget til innvielsen i 1996. Den er av bjørk og or, 4 meter høy, rund, konkav og minner i form om en atommile (kjernekraftreaktor). Ved siden av milen står en huggestabbe med øks i, og på en plakett har han gravert inn «En takk til håndverkere og fiskere på Strømmen».
KNM «Otra» (1939)
Tilbakelevering til Norge
Den 30. oktober samme år ble skipet omdøpt til KNM «Otra», etter nye navnnormer for norske skip. Skipet ble så omgjort til et øvelseskip for minelegging.
Nils Aas
Vedskulpturene
En tilsvarende montasje ble i 1985 laget til en kollektivutstilling på Galleri F15 i Moss. Denne har blitt karakterisert som «''karakteristisk for Aas’ skapende fantasi og originalitet, hans blikk, handlag, form- og materialfølelse. Spesielt for hans forhold til tre, med dets struktur, følsomhet, stofflighet, lukt. Et materiale som lever.''» Eller med andre ord: et bevis på hvordan Aas lyktes med å forene bygdebakgrunn, snekkerhåndverk og kunstnerens blikk for form og linjer.
Under en utstilling på Hässelby slott, Stockholm i 2001, bygget Aas på samme måte ei bjørkebru, en vegg og portal av ved inne i galleriet. Brua holder sitt spenn, og bærer seg selv uten forskaling.
Sjakkbrettet og «Konge»/«Arvingen»
Til utstillingen i Trondhjems kunstforening/Trøndelag kunstmuseum i 1987 hadde Aas laget et overdimensjonert sjakkbrett hvor alle brikkene var grovt utskåret i tre. Brettet er nå i privat eie. En av brikkene – Hvit konge – fikk senere et nytt liv alene, da den deltok på utstillingen «Konger gjennom 1000 år» i Sakshaug gamle kirke på Inderøy i 1997. Her hadde figuren skiftet navn til «Arvingen».
Hele skulpturen er 65 cm høy, og det meste av den er grovt tilhugget, med unntak av personen som er fint utskåret. Personen – en liten gutt – sitter på en kubbestolaktig trone. Gutten er ca. 10 cm høy, mot selve stolens høyde på ca. 26 cm. Ca 17 cm over stolen «henger» en kongekrone som er ca. 8 cm høy. Kurator Robert Øfsti skrev om «Arvingen» at: Uavhengig av symbolsk forståelse gjør figuren inntrykk med sin veksling mellom håndverksferdigheter, grove materialer og innlevd psykologi i barneportrettet. Uttrykket hos den unge gutten som skal vokse til å fylle en ferdiglagt gjerning kan like gjerne være snekkersønnens selvbiografi som en studie av kronprinsen(e)s psykologi.
Tolv fortellinger – en årstidssyklus i tre
I 2000 laget Nils Aas en samling på tolv miniatyrer, skåret ut i bjørkeblokker. Biografen Sverre Krüger skriver at de tolv figurene representerer «En tidebok i skulptural form, med bjørk som materiale, og med en fortelling for hver av årets tolv måneder. Skarpsynte tilbakeblikk på egen barndom, selvbiografiske, men også universelle. Enkel fortellinger, men like fullt billedrike og breddfulle av historier. En vandring rundt grunntemaer i barndommen, angst, inderlighet, undring … og et morsfang å gjemme seg i.» Kunstneren selv sier at stoffet er selvbiografisk: «Mainn må jo gå ut fra sitt eget da. Og det e ting æ ha opplevd ganske nært. Æ ha liksom kjent lukta av … det må æ innrømm .»
Skulpturene er
Skulpturgruppen vakte begeistring da den ble stilt ut, og har blitt sammenlignet med den svenske treskjæreren Døderhultarn, og med klassiske tidebokillustrasjoner som brødrene Limbourgs illuminasjoner for hertugen av Berry fra 1400-tallet, og Peter Breughels månedsbeskrivelse fra 1600-tallet.
Arven etter Aas
Aas' kunst er representert på flere frimerker. Haakon VII-statuen ble gjengitt på et frimerke i serien Samtidskunst i 1998, mens «Kråke» ble brukt på et frimerke i serien Norsk kunst III i 2009.
Nils Aas Kunstverksted
Nils Aas Kunstverksted på Straumen i Inderøy, eier og disponerer en fast samling av hans arbeider. Utover den museale funksjonen finnes det skiftende kunstutstillinger, et verksted for kunstundervisning og en museumsbutikk. Kunstverkstedet ble åpnet 3. september 1996, som et senter for skulptur i regionen.
Muustrøparken
Muustrøparken er Inderøy kommunes tusenårssted, en skulpturpark som ble til med mange timers dugnadsinnsats. Nils Aas har donert åtte skulpturer til parken, her finnes 6 mindre og 2 store skulpturer. Skulpturen «Flyndre» ble fra 3. september 2006, på 10-årsdagen for Nils Aas Kunstverksted, supplert med en lydinstallasjon av komponist Øyvind Brandtsegg. Lyden vil være ved skulpturen i 10 år fremover og endres blant annet med flo og fjære, lys og mørke. Lydinntrykket kan også høres på et eget nettsted, flyndresang.no.
Opprinnelig var det Aas’ idé å lage en hvalskulptur som inneholdt dumphuske og svinghuske, men de nye sikkerhetsforskriftene for lekeapparat satte en stopper for denne planen.
Stavhopperen som ble avduket i 2003 var den siste skulpturen. Stavhopperen ble utført av metallarbeidere fra Aker Kværner Verdal, og har en tvilling på fabrikkområdet.
Musikkåret 1460
Musikkåret 1460 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde musikkpersonligheter i 1460.
Libanon under Vinter-OL 1948
Libanon under Vinter-OL 1948. Én sportsutøver fra Libanon deltok i én sport, alpint, under Vinter-OL 1948 i St. Moritz. Libanon, som deltok for første gang i et vinter-OL, vant ingen medaljer. Beste plassering var en 66.-plass i slalåm.
Nehemjas bok
Nehemja (hebraisk: – Nĕḥæmyâ) er en bok i Den hebraiske Bibelen og Det gamle testamentet i Bibelen. Siden 1500-tallet har den vært en adskilt bok i Den hebraiske Bibelen. Før denne tiden var den inkludert i Esras bok, men i de kristne biblene fra 1200-tallet og framover ble bøkene med Esra og Nehemja skilt fra hverandre. Dette skillet ble kanonisert med de første trykte biblene på hebraisk og latin.
Nehemjas bok er hovedsakelig fortalt i førsteperson og handler om gjenoppbyggingen av Jerusalems murer av Nehemja, en jøde som hadde en høy posisjon ved det persiske hoffet, og som den persiske kongen Artaxerxes I ga tillatelse til å dra hjem til Jerusalem for å hjelpe til med gjenoppbygningen. Omtales blir også byens innvielse og om Guds lover (Tora). Hendelsene som er beskrevet skjer i løpet av den andre halvparten av 400-tallet f.Kr., og den opprinnelige kjernen av boken, den selvbiografiske formen, kan ha blitt kombinert med kjernen i Esras bok en gang rundt 400 f.Kr., skjønt ytterligere redigering skjedde langt inn i den hellenistiske tiden.
Sammendrag
Hendelsene utspiller seg i løpet av andre halvpart av 400-tallet f.Kr. Listet sammen med Esras bok som Esra-Nehemja, representerer verket det siste kapittelet i den historiske fortellingen i Den hebraiske Bibelen.
Den opprinnelige kjernen i boken, de personlige opptegnelsene i første person, kan ha blitt kombinert med kjernen i Esras bok en gang rundt 400 f.Kr. Ytterligere redigering fortsatte antagelig inn i hellenistisk tid.
Boken forteller om hvordan Nehemja ved hoffet til kongen i Susa ble informert om at Jerusalem er uten murer og om hans beslutning om å gjenoppbygge dem. Kongen utpeker ham til guvernør av Judea og han reiser til Jerusalem. Der setter han i gang gjenoppbyggingen av bymurene til tross for motstand fra Israels fiender. Videre fortelles det om de reformer som samfunnet iverksatte i overensstemmelse med lovene til Moses. Etter å ha reist tilbake til Susa for en tid kommer Nehemja tilbake til Jerusalem og finner ut at samfunnet har forfalt; de har tatt ikkejødiske hustruer, og han sørger for å få håndhevet lovene.
Teksthistorie
Den samlede boken Esra-Nehemja, da kalt for «Esra», ble oversatt til gresk en gang på midten av 100-tallet f.Kr. Den ble først foreslått som to adskilte bøker av den tidligkristne lærde Origenes på 200-tallet e.Kr. Hieronymus, som skrev tidlig på 400-tallet, merket seg at Esra og Nehemja hadde blitt skilt ad av gresk og latinske kommentarer, skjønt i alle bevarte kristne gresk og gammellatinske manuskripter er Esra-Nehemja en bok betegnet som «Esdras B». Hieronymus selv avviste delingen i hans latinske bibeloversettelse som ble kalt for Vulgata og følgelig var det ingen av de tidlige manuskriptene av Vulgata hvor Esra-Nehemja ble delt i to bøker.
De forble udelt som en enkelt bok i Bedas kommentar på 700-tallet, og biblene til Alkuin av Tours og Theodulf av Orleans på 800-tallet. Imidlertid fra midten av 800-tallet og framfor begynte latinske bibelmanuskripter å gjeninnføre delingen av de to bøkene slik Origenes hadde foreslått. Det ble standard i Paris-biblene på 1200-tallet. Det var ikke før 1516-1517, i den første trykte rabbinske bibel (Mikraot Gedolot, «Store skrifter») av Daniel Bomberg, at denne delingen ble introdusert i hebraiske bibler.
Ursnutebiller
Ursnutebiller (Dryophthoridae) er en gruppe av biller i overfamilien snutebiller (Curculionoidea). De blir her behandlet som en familie, men blir nå regnet som en underfamilie (Dryophthorinae) i familien snutebiller (Curculionidae). De har knebøyde antenner, og de fleste av artene er relativt store med en avlang, sylindrisk kroppsform. Bare én art lever utendørs i Norge, men i tillegg har vi kornsnutebillen (Sitophilus granarius), som kan gjøre betydelig skade i kornmagasiner. De fleste av artene lever i tropene. Tross det norske navnet "ursnutebiller" regnes de til de "avanserte" snutebillene, fordi antennene er knebøyde. De blir regnet som de mest primitive av de "avanserte" snutebillene fordi hannenes kjønnsorganer har en ganske primitiv struktur.
Utseende
Små til store (2 – 50 mm) biller, de fleste av artene forholdsvis store til snutebiller å være. Kroppsformen er vanligvis avlang og mer eller mindre sylindrisk, og de har en lang, krum snute som er rund i tverrsnitt. Grunnfargen er vanligvis mørkebrun eller svart, men de har ofte rødlige eller hvite tegninger. Hodet er forholdsvis lite med store fasettøyne. Hos noen arter møtes fasettøynene på undersiden av hodet. I midten er hodet trukket ut til en lang snute. Antennene sitter festet på sidene av snuten. Disse består av et langt indre ledd, en midtre svøpe (funiculus) på 4-6 ledd, og en ytre, tre-leddet kølle. Antennene er knebøyde mellom det første leddet og svøpen. Brystskjoldet (pronotum) er forholdsvis stort, omtrent så langt som bredt, med rundede sider. Det er gjerne kraftig punktert, men mangler tydelige groper eller furer. Dekkvingene er gjerne omtrent så brede som brystskjoldet, avlange og parallellsidige, ofte med tydelige punktrekker. Beina er forholdsvis kraftige og middels lange. Lårene kan ha en tann på undersiden. Føttene er fem-leddete, det fjerde leddet varierer i størrelse fra ganske stort og tydelig til meget lite og nesten usynlig. Det tredje leddet er tolappet. En spektakulær art er "skjeggsnutebillen" Rhinostomus barbirostris. Hos denne store arten bærer mesteparten av snuten på siden tette, lange, utstående hår slik at det ser ut som om billen har et fyldig skjegg.
Levevis
De fleste av artene lever i tropene på enfrøbladete planter, særlig på palmer (Arecaceae), arter i ananasfamilien (Bromeliacaceae) og orkidéer (Orchidaceae), også på gress (Poaceae) og halvgress (Juncaceae). Unntaket mellom de artene som lever på levende planter er slekten Rhodobaenus som lever på kurvplantefamilien (Asteraceae), en tofrøbladet gruppe. Larvene minerer vanligvis inne i stengler og skudd. Det finnes også noen arter som ser ut til å være knyttet til død ved, og noen (i slekten Sitophilus) lever på lagrede matvarer. Ursnutebillene er mest tallrike i lavlands-regnskoger i tropene.
Skadedyr
Noen av ursnutebillene er betydelige skadegjørere. Artene i slekten Sitophilus lever på korn, frø og andre lagrede matvarer. Kornsnutebillen (Sitophilus granarius) gjør særlig mye skade på lagret korn. Denne billen er 3 –5 mm lang og brun. Hver hunn kan legge 150-200 egg. Hun gnager et hull i et korn, legger et egg der og forsegler hullet. Larven utvikler seg inne i kornet og huler det etter hvert helt ut slik at bare skallet blir igjen. Kornsnutebillen er avhengig av relativt høye temperaturer og høy luftfuktighet – fuktighetsinnholdet i kornet må være minst 10 % og luftfuktigheten minst 50 %. Billene kan gå gjennom flere generasjoner på et år. Som de fleste andre skadedyr på lagrede matvarer stammer artene i slekten Sitophilus fra varme områder, men er i dag spredt over det meste av verden. De kan ikke overleve utendørs i Norge. Sitophilus oryzae er også funnet innendørs i Norge, men har ikke etablert permanente kolonier her. En tredje art, Sitophilus linearis, angriper belger og frø av tamarind i tropiske områder. Andre arter er skadedyr på levende planter. Polytus mellerborgii og Cosmopolites sordidus gjør skade på bananplanter, og har spredt seg til de områdene der disse blir dyrket. Artene i slekten Sphenopterus gjør skade på mais. Noen arter kan også gjøre skade på orkidéer og planter i ananasfamilien som blir dyrket som prydplanter.
Eksterne lenker
Billedgalleri over mellomamerikanske arter. På spansk. Velg "Ver todas" for å få se en oversikt.
1746 Brouwer
1746 Brouwer er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaget 14. september 1963 av Indiana Asteroid Program ved Goethe Link Observatory i Brooklyn i Indiana.
St. Jakob kirke
St. Jakob kirke er en langkirke fra 1921 i Bergen kommune. Kirken var en ordinær menighetskirke frem til 2002. Den ble fra 2002 utleid til Normisjon, som etablerte sin egen menighet Norkirken Bergen.
Oppussing
Kirken har blitt oppusset, og sto ferdig våren 2014, etter inspirasjon fra Fryshuset i Stockholm. Denne oppussingen besto av utvendig renovering og oppussing av alle innvendige rom.
Kirken består etter oppussingen av et lydstudio, et datarom, kirkerommet, jakobsalen, en hybel og et kjøkken.
Delia (festival)
Delia (gresk Δήλια) var i den klassiske antikken festivaler og leker feiret ved store sammenkomster (gresk πανήγυρις, panegyris) på øya Delos, et sentrum for et amfiktyoni (religiøst-politisk stammeforbund) som øygruppen Kykladene og naboene jonerne på kysten av Lilleasia tilhørte. Denne amfiktyonin synes opprinnelig å ha vært ha kommet i gang med den hensikt for dyrkelsen i den felles helligdommen til Apollon Delios, jonerne var av den overbevisning at Apollon, deres skytsgud, (θεὸς πατρῷος, theos patroos), var født på Delos.
Delia, slik det fremstår i henhold til de homeriske hymner til Apollon (147), har eksistert fra svært langt tilbake i tid, og ble feiret hvert fjerde år, muligens i den athenske måneden til Hieros, eller i Thargelion overført til Delos i henhold til den athenske kalender. Medlemmene av amfiktyonin samlet seg ved disse anledningene (ὲθεώρουν) i Delos i lange klesdrakter med deres hustruer og barn for ære guden med atletiske leker og musikalske konkurranser, korsanger og dans. Det er åpenbart at athenere deltok fra tidlig av i henhold til Deliastoi (senere kalt for Theoroi, Θεωροί), hellige sendebud, nevnt i lovverket til Solon; det hellige fartøy (θεωρίς) som ble sendt til Delos hvert år skal etter sigende ha vært det samme som Thesevs hadde budsendt etter at han kom tilbake fra Kreta. Folket på Delos i løpet av disse høytidene tjente blant annet som kokker for å bespise de som besøkte deres øy, og ble derfor kalt Έλεοδύται.
I løpet av tiden ebbet feiringen av denne antikke panegyris på Delos ut, og ble ikke gjenoppvekket før i løpet av det sjette året av Peloponneskrigen i det 88. olympiske året 3 (det vil år 426 f.Kr.) etter at athenerne hadde ekspropriert øya Delos, fjernet alt innhold fra deres graver der til Rheneia, og innført bestemmelsen at fra da av skulle ingen bli hverken født eller dø på øya. Athenerne gjeninnførte den antikke høytidene og la til hesteveddeløp som aldri tidligere hadde blitt oppført ved Delia. Etter dette tok Athen, ved å ha ledelsen av den joniske forbundet, den mest prominente delen av feiringen av Delia, og sammen med øyboerne, skaffet de kor og ofringer. Lederen (ὰρχιθέωρος), som førte an i høytiden, var fra Athen, og athenerne hadde overoppsyn med den felles helligdommen (se Amfiktyoni).
Det mindre Delia
Fra disse høytidene som tilhørte de store delianske panegyris må de mindre Delia-festivalene skilles ut, kalt Apollonia av øyfolket som ble feiret hvert år, sannsynligvis den 6. thargelion. Athenerne sendte det hellige fartøy (θεωρίς) ved disse anledningene med Apollons prest, smykket med laurbærblander, til Delos. Sendebudene ble kalt for θεωρία og de som seilte for θεωροί, og før de satte seil ble et høytidelig offer gitt i Delion ved Marathon for å få hell på sjøreisen.
I løpet av den tiden som fartøyet var fraværende, som ved en anledning varte i tretti dager, var byen Athen renset og det var ikke tillatt å henrette kriminelle. Det mindre Delia ble etter sigende påbegynt av Thesevs etter at han hadde drept Minotauros på Kreta, skjønt en del legender nevner festivalen ved en langt tidligere periode, og Plutark redegjør at det antikke skipet ble benyttet av grunnleggeren selv, skjønt ofte reparert, ble bevart og brukt av Athen helt fram til retorikeren Demetrios fra Phalerons tid.
Norm (matematikk)
En norm er i matematikk en funksjon som tilordner en lengde til enhver vektor i et vektorrom. Lengden er en reell skalar og vil være positiv for alle vektorer, bortsett fra for nullvektoren, som har lengde lik null.
Et vektorrom er en spesiell type metrisk rom, der en i tillegg til avstandsmålet i et metrisk rom også har formalisert begrepet lengde av individuelle elementer i rommet. I og med at normen introduserer et avstandsmål i rommet, vil normen også introdusere en topologi i rommet.
Et vektorrom der det er definert en norm kalles et normert rom eller et normert vektorrom. Et gitt vektorrom kan være utgangspunkt for en rekke forskjellige normerte rom, alt etter hvilken norm som defineres i rommet.