cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Myten om det rene Wehrmacht
Memoarer og historiske studier
Forhenværende tyske offiserer utga memoarer og historiske studier som bidro til myten. Hovedmannen bak dette var forhenværende generaloberst i Wehrmacht, Franz Halder. Etter å ha sluppet ut fra krigsfangenskap ble han ansatt i seksjonen for tysk operasjonshistorie i US Armys historiske divisjon, og hadde eksklusiv tilgang til de erobrede tyske krigsarkivene som ble oppbevart i USA. Han overså arbeidet til andre tidligere offiserer i Wehrmacht og hadde stor innflytelse. Formelt var Halders rolle å samle og veilede offiserer fra Wehrmacht i å skrive en historie i flere bind om østfronten, så offiserer i US Army kunne tilegne seg militær kunnskap om Sovjetunionen. Samtidig både formulerte han, og spredte myten om det rene Wehrmacht. Den tyske historikeren Wolfram Wette skrev at de fleste anglo-amerikanske militære historikere har en sterk beundring for Wehrmachts «profesjonalisme», og tenderer til å skrive om Wehrmacht i en beundrende tone, hvor de stort sett aksepterer den versjonen av historien som ble presentert av de forhenværende lederne av Wehrmacht. Wette antyder at denne «profesjonelle solidariteten» var knyttet til at lenge var de flere militære historikere i engelsktalende land konservative forhenværende hæroffiserer som hadde en naturlig sympati med forhenværende konservative offiserer i Wehrmacht, som de anså som menn tilsvarende seg selv. Inntrykket av et svært «profesjonelt» Wehrmacht forpliktet til Prøyssiske verdier som angivelig var fiendtlig overfor nazismen, mens det viste overmenneskelig mot og utholdenhet mot overveldende odds, særlig på østfronten, appellerer til en viss type historikere. Wette beskriver at Halder hadde en «avgjørende inflytelse i Vest-Tyskland i 1950- og 1960-årene for hvordan historien om andre verdenskrig ble skrevet».
Etter krigen produserte offiserer i Wehrmacht mengder av memoarer som fulgte myten om det rene Wehrmacht. Feltmarskalk Erich von Manstein og generaloberst Heinz Guderian skrev bestselgende memoarer. Guderians memoarer har en rekke overdrivelser, usannheter og utelatelser. Han skrev at russiske innbyggere hyllet tyske soldater som frigjørere, og skrøt av tiltakene han hadde tatt for å beskytte russisk kultur og religion. Etter krigen prøvde Guderian å få tyske offiserer satt fri, i bytte mot tysk militær støtte i forsvaret av Europa. Han kjempet særlig hardt for å få løslatt Jochen Peiper, kommandant i Waffen SS, kjent skyldig i mord på amerikanske krigsfanger i Malmedymassakren. Guderian uttalte at general Thomas T. Handy, øverstkommanderende for US European Command ønsket å henge Peiper, og at han ville «telegrafere president Truman og spørre han om han var kjent med dette tullet».
Feltmarskalk Erwin Rommels minne ble brukt til å forme oppfatningen av Wehrmacht. General Friedrich von Mellenthins memoarer, Panserslag (tysk: Panzerschlachten) ble trykket seks ganger mellom 1956 og 1976. Mellenthins memoarer bruker rasistisk språkbruk, og omtaler russiske soldater som «asiater hentet fra de dypeste avkroker av Sovjetunionen», «primitive», og «mangler enhver religiøs eller moralsk balanse, hans sinnsstemning skifter mellom bestialsk grusomhet og genuin vennlighet». Over én million eksemplarer av Hans-Ulrich Rudels memoarer Stukapilot, ble solgt. Uvanlig nok så gjorde han ikke noe forsøk på å skjule sin beundring for Hitler. Rudels memoarer beskriver spennende hendelser, heroiske bedrifter, sentimentalt kameratskap og situasjoner hvor han så vidt unnslipper. En amerikansk etterforsker beskrev han som en typisk nazioffiser. Etter krigen reiste han til Argentina og aktiviserte en redningsorganisasjon for nazister, benevnt som «Eichmann-Runde», som blant annet bisto Josef Mengele.
Historikere utenfor Tyskland studerte ikke holocaust i 1960-årene, og det var nesten ingen studier av Wehrmachts bidrag til den endelige løsningen (utryddelsen av de europeiske jødene). Den østerriksk-fødte amerikanske historikeren Raul Hilberg erfarte i 1950-årene at en rekke forleggere refuserte hans bok The Destruction of the European Jews, den ble senere utgitt og er svært anerkjent. Han ble fortalt at ingen i USA var interessert i temaet. Inntil 1990-årene fokuserte historikere som skrev om andre verdenskrig på felttogene og slagene Wehrmacht utkjempet, og omtalte naziregimets politikk for folkemord i bisetninger. Historikere som skrev om holocaust, og Tysklands okkupasjonspolitikk, skrev ofte ikke noe om Wehrmacht.
Franz Halder
Etter hvert som den kalde krigen utviklet seg, ble etterretningsmaterialet som ble lagt frem av den tyske seksjonen i US Army Historical Division stadig viktigere for amerikanerne. Halder ledet den tyske seksjonen av forskningsprogrammet som ble kjent som «Haldergruppen». Hans gruppe produserte over 2500 større historiske manuskripter, fra over 700 tyske skribenter, med detaljer om andre verdenskrig. Halder brukte gruppen for å gjenskape krigshistorie med fakta, halvsannheter, forvrengning og løgn. Han etablerte en «kontrollgruppe» med betrodde forhenværende offiserer fra Wehrmacht som gransket alle manuskriptene og påla forfatterne å endre innholdet. Gruppen ble ledet av Halders nestleder, Adolf Heusinger, som også arbeidet for Organisation Gehlen, USAs militære etterretningsorganisasjon i Tyskland. Halder forventet å bli titulert som «general» av forfattergruppene, og oppførte seg som deres kommanderende offiser mens han behandlet deres manuskripter. Hans mål var å rense personell i Wehrmacht fra ugjerningene de hadde begått.
Halder etablerte en versjon av historien om Wehrmacht som alle skribentene måtte følge. Hans versjon slo fast at Wehrmacht var et offer for Hitler, og hadde motarbeidet han ved enhver anledning. Skribentene måtte vektlegge den «anstendige» formen for krig som Wehrmacht førte, og legge skylden på SS for krigsforbrytelser. Halder hadde en privilegert stilling, da de få historikerne som arbeidet med andre verdenskrigs historie i 1950-årene måtte søke informasjon fra han og hans gruppe. Hans innflytelse nådde også avisredaktører og forfattere. Halders instrukser ble formidlet ned kommandolinjen, og ble nedtegnet av forhenværende feltmarskalk Georg von Küchler. De var som følger: «Det er tyske dyder, sett fra et tysk synspunkt, som skal beskrives; dette vil forme et minne for våre styrker», «ingen kritikk av tiltak beordret av ledelsen» er tillatt og ingen skal «på noen måte anklages». I stedet skulle Wehrmachts prestasjoner fremheves. Etter gjennomgang av Halders arbeid skrev historikeren Bernd Wegner følgende: «Skriving av tysk historie om andre verdenskrig, og i særdeleshet om fronten i Russland, var for over to tiår, og delvis opp til i dag - i en mye større omfang enn de fleste har fått med seg - et arbeid gjort av de beseirede.» Historikeren Wolfram Wette skrev følgende: «I arbeidet til Historical Division ble sporene etter utryddelseskrigen som lederne i Wehrmacht var ansvarlige for dekket opp».
I 1949 publiserte Halder boken Hitler som feltherre (tysk: Hitler als Feldherr), boken ble oversatt til engelsk som Hitler as Commander og utgitt i 1950. Den inneholdt de sentrale ideene bak myten om det rene Wehrmacht, som deretter ble reprodusert i en mengde historiske verk og memoarer. Boken beskriver en idealisert feltherre, som så sammenlignes med Hitler. Feltherren er klok, mot krigen i øst og fri fra all skyld. Hitler alene er ansvarlig for ugjerningene, hans totale amoralske oppførsel står i kontrast til feltherren som ikke har gjort noe galt.
Amerikanerne var klar over at manuskriptene utarbeidet av de forhenværende offiserene i Wehrmacht inneholdt en rekke apologia. Samtidig var det etterretning som amerikanerne anså som viktig, dersom det skulle bli krig mellom USA og Sovjetunionen. Halder hadde veiledet forhenværende offiserer i Wehrmacht i hvordan avslørende stoff kunne forsvinne. Mange av offiserene han veiledet, som Heinz Guderian, utga senere bestselgende biografier som ga myten en større utbredelse. Halder lyktes i sitt arbeide med å rehabilitere det tyske offiserskorpset, først med amerikanske militære, deretter med politikere, og til sist med millioner av amerikanere. Ronald Smelser og Edward J. Davies skrev følgende i boken The Myth of the Eastern Front (Myten om østfronten): «Franz Halder legemliggjør bedre enn noen annen høyere tysk offiser den dramatiske forskjellen mellom myte og virkelighet som den steg frem, etter andre verdenskrig».
Erich von Manstein
Manstein ble stilt for retten etter krigen, han ble dømt på 9 punkter for å ha begått krigsforbrytelser og straffen ble 18 års fengsel. Anklagene han ble dømt for inkluderte: ikke forebygget mord i sitt kommando-område, mord på sovjetiske krigsfanger, gjennomføring av kommissærordren, og tillatelse til underordnede til å skyte sovjetiske sivile som represalie. Da Mansteins rettssak ble avholdt hadde den første større krisen under den kalde krigen, Berlinblokaden, nettopp blitt avsluttet. De vestallierte stormaktene ønsket gjenopprustning av Vest-Tyskland for å motvirke trusselen fra Sovjetunionen. Vesttyskerne hintet at «ikke en eneste tysk soldat ville ta på seg uniform så lenge som noen offiser fra Wehrmacht var i fengsel». Med bakgrunn i ønsket om opprusting av Vest-Tyskland, begynte en kampanje for å sørge for at Manstein og andre vesttyske krigsforbrytere ble sluppet ut av fengsel.
Mansteins forsvarsadvokat under rettssaken var Reginald Paget. General William Donovan, som tidligere hadde hjulpet Franz Halder, grep inn og fikk sin venn Paul Leverkuehn til å assistere forsvaret. Paget bidro til å styrke myten om det rene Wehrmacht, han forsvarte armeens brent jords taktikk med at ingen armé kjempet etter regelboken. Han forsvarte skyting av sivile som var væpnet, men ikke deltok i aksjoner med partisanene. Både under og etter rettssaken nektet Paget at den tyske invasjonen av Sovjetunionen (kjent som operasjon Barbarossa) var en utryddelseskrig. Han nedtonet de rasistiske sidene ved Barbarossa og kampanjen for å utrydde sovjetiske borgere med jødisk bakgrunn. I stedet hevdet han at «Wehrmacht viste stort måtehold og disiplin». Pagets avsluttende uttalelse under rettssaken gir kjernen av myten om det rene Wehrmacht: «Manstein er og vil forbli en helt blant sitt folk». Han viste til den pågående kalde krigen med ordene: «Om det skal være mulig å forsvare Vest-Europa må disse anstendige soldatene være våre kamerater».
Kaptein Basil Liddell Hart, den britiske historikeren som var den mest innflytelsesrike i den engelsktalende verden i sin tid, støttet myten om det rene Wehrmacht. Han skrev med utilslørt beundring om hvordan Wehrmacht hadde vært den sterkeste krigsmaskin noen sinne, og at tyskerne hadde vunnet krigen om bare Hitler hadde unnlatt å gripe inn i Wehrmachts operasjoner. I årene 1949-1953 var Liddell Hart dypt involvert i en kampanje for å få Manstein løslatt, etter dommen for krigsforbrytelser, noe Liddell Hart beskrev som et grovt tilfelle av rettsmisbruk. Rettssaken mot Manstein var et vendepunkt i britisk opinions syn på Wehrmacht. Mansteins advokat, parlamentsmedlem for Labour, Reginald Paget, arbeidet hardt for at hans klient skulle få amnesti, og fikk støtte fra mange politikere og celebriteter i prosessen.
En svært kjent person som sluttet seg til forsvarsadvokat Reginald Pagets kampanje var den venstreorienterte filosofen Bertrand Russell. I et essay utgitt i 1949 skrev han at dagens fiende var Sovjetunionen, ikke Tyskland. Gitt slik Manstein var en helt for tyskere, var det nødvendig for krigstidens vestlige allierte å sette han fri, av hensyn til den kalde krigen. Historikeren Liddell Hart deltok også i Pagets arbeid for å få Manstein løslatt, og siden Liddell Hart ofte skrev om militære forhold i britiske aviser, spilte han en sentral rolle i Mansteins løslatelse i mai 1953. Med Liddell Harts generelle sympati for Wehrmacht, beskrev han det i sine bøker og essay som en apolitisk styrke som ikke hadde noe å gjøre med nasjonalsosialistenes forbrytelser, et emne som uansett ikke interesserte han.
I sitt forsvar for Manstein hadde advokat Reginald Paget kommet med motstridende uttalelser. Samtidig som Manstein og andre offiserer i Wehrmacht ikke visste noe om nasjonalsosialistenes krigsforbrytelser, var de motstandere av de samme krigsforbrytelser som de ikke visste noe om. Paget tapte Mansteins sak. Det britiske militærtribunalet, ledet av generalløytnant Frank Simpson, fant at Manstein støttet Hitlers «utryddelseskrig» mot Sovjetunionen, gjennomførte kommisærordren, og som kommandant for 11. armé assisterte Einsatzgruppe C med massakrering av sovjetiske borgere med jødisk bakgrunn i Ukraina. For disse krigsforbrytelsene ble forhenværende feltmarskalk Manstein dømt til 18 års fengsel. Etter dommen hadde advokat Paget suksess med sin kampanje for løslatelse, og da den britiske regjeringen friga Manstein i 1953, var det ukontroversielt i Storbritannia. Den britiske historikeren Tom Lawson skrev at advokat Paget fikk stor hjelp i at ledende kretser i Storbritannia hadde naturlig sympati med den tradisjonelle eliten i Tyskland, de så de som mennesker, lik dem selv. For mennesker som erkebiskop George Bell, betød det at Manstein som tysk offiser og Lutheraner, som jevnlig gikk i kirken «..var nok for å bekrefte hans opposisjon til nazistaten og derfor det absurde ved rettssaken».
Myten avdekkes
Myten om det rene Wehrmacht ble ikke avslørt ved en enkelt hendelse, men ved en serie hendelser over årtier. Myten var dominerende i offentligheten i 1975. Den israelske historikeren Omer Bartov hyllet «anstrengelsene til noen få fremragende og modige tyske lærde» som begynte å utfordre myten i 1965. Den første tyske historikeren som stilte seg kritisk til myten var Hans-Adolf Jacobsen i et essay om kommisærordren i hans bok Anatomie des SS Staates fra 1965. I 1969 ga Manfred Messerschmidt ut en bok om ideologisk indoktrinering i Wehrmacht, Die Wehrmacht im NS-Staat: Zeit der Indoktrination. Den tok ikke opp krigsforbrytelser direkte, men utfordret den populære påstanden om et «apolitisk» Wehrmacht som stort sett hadde unngått nasjonalsosialistisk påvirkning. Samme år utkom også Das Heer und Hitler: Armee und nationalsozialistisches Regime (norsk: Hæren og Hitler: Armé og nasjonalsosialisk regime) av Klaus-Jürgen Muller, og essayet «NSDAP und 'Geistige Führung' der Wehrmacht» av Volker R. Berghahn. Den første boken omhandlet hærens forbindelse med Hitler, mens den andre boken beskrev rollen til «utdanningsoffiserene» i Wehrmacht.
I 1978 publiserte historikeren Christian Streit Keine Kameraden: Die Wehrmacht und die sowjetischen Kriegsgefangenen, 1941-1945, den tok opp massemordet på tre millioner sovjetiske krigsfanger, som første tyske bok om emnet. Det ble utgitt to bøker i 1981 om Wehrmachts samarbeid med Einsatzgruppen, Die Behandlung sowjetischer Kriegsgefangener im "Fall Barbarossa" Ein Dokumentation, av krigsforbryteranklageren Alfred Streim og Die Truppe des Weltanschauungskrieges: Die Einsatzgruppen der Sicherheitspolizei und des SD, 1938-1942 av historikerne Helmut Krausnick og Hans-Heinrich Wilhelm. I 1979 begynte historikere ved det militærhistoriske forskningskontor (tysk: Militargeschichtliches Forschungsamt) å utgi den offisielle historien om Tyskland i andre verdenskrig. De ulike bindene som har blitt utgitt har vært svært kritiske til Wehrmachts ledere.
Tyske historikere som stilte seg kritisk overfor myten om det rene Wehrmacht ble fordømt og fikk høre at de hadde «gjort fra seg i eget rede». I 1986 begynte en offentlig diskusjon mellom tyske historikere, senere kjent som historikerstriden (tysk: Historikerstreit). Debatten ble underbygd med fjernsynsprogrammer, og av artikler i aviser og tidsskrifter. Historikerstriden bidro ikke med ny forskning, men innspillene til de «revisjonistiske» konservative historikerne, som Ernst Nolte og Andreas Hillgruber, ble farget av en sint, nasjonalistisk tone. Historikeren Omer Bartov hevder at Nolte og Hillgruber forsøkte å «normalisere» den tyske fortiden ved å fremstille holocaust som en reaksjon på Sovjetunionen. De krevde «empati» for Wehrmachts forsvar, i dets forsøk på å stoppe den «asiatiske flommen» inn i Europa. Bartov omtalte historikerstriden som et «bakholdsangrep» (engelsk: rearguard action) mot trenden i tysk historiografi. Han bemerket at selv historikere som var kritisk til Wehrmacht tenderte til å skrive historie på tradisjonelt vis, «fra toppen» ved å se på ledernes handlinger. Tendensen hvor sosialhistorikere skrev «historien nedenifra», særlig hverdagslivet, som begynte i 1970- og 1980-årene, åpnet nye forskningsområder, ved å se på erfaringene til vanlige tyske soldater. Slike studier synes å bekrefte at propagandabildet av en bokstavelig talt under-menneskelig fiende som Wehrmacht kjempet mot på østfronten var bredt akseptert av vanlige soldater. Det ledet til hva Bartov kalte «barbariseringen av krigføringen».
1995 viste seg å bli et vendepunkt i tysk offentlig mening med åpningen av Wehrmachtutstillingen (tysk: Wehrmachtsausstellung) i Hamburd, der byens institutt for samfunnsforskning hadde tatt initiativ til en vandreutstilling om Wehrmachts krigsforbrytelser, med fokus på den tyske utryddelseskrigen. Utstillingen var satt sammen av historikeren Hannes Heer. Vandreutstillingen varte i fire år, og var innom 33 tyske og østerrikske byer. Den skapte en langvarig debatt og bidro ytterligere til en revurdering av myten. Utstillingen viste sterke fotografier av krigsforbrytelser utført av Wehrmacht, og intervjuer med deltakere som for det meste bekreftet forbrytelsene, men benektet å ha medvirket selv. Noen tidligere offiserer kom med nazi-lignende begrunnelser.
Virkningen av utstillingen beskrives som eksplosiv. Den tyske almenhet var vant til å se «unevnelige hendelser» med bilder av konsentrasjonsleirer og SS. Utstillingen viste 1.380 fotografier av Wehrmachts medvirkning til krigsforbrytelser. Fotografiene var oftest tatt av soldatene selv, ute på landet, langt unna konsentrasjonsleirer og SS. Historikeren Heer skrev om utstillingen: «De som tok bildene, er til stede i bildene - leende, triumferende, eller forretningsmessige» og «dette stedet er, etter min mening, i sentrum av Hitlers Wehrmacht, stående på innsiden av «mørkets hjerte»». Heer hevder at krigsforbrytelsene hadde blitt dekket over av historikere og forhenværende soldater. Bruddet på tabuet som utstillingen forårsaket førte til stor oppstandelse. Arrangørene av utstillingen oppga ikke noe tall på hvor mange soldater som var skyldige i krigsforbrytelser, men historikeren Horst Möller skrev «mange titalls tusener». Ifølge historikeren Sönke Neitzel og sosialpsykologen Harald Welzer var Wehrmachtveteranenes avvisning av at de hadde utført krigsforbrytelser basert på at de forholdt seg til datidens referanserammer.
I november 1999 kunngjorde Jan Philipp Reemtsma, leder og finansieringskilde av Hamburg institutt for samfunnsforskning, en undersøkelse av utstillingen, for å gjennomgå påstander om faktafeil. Undersøkelsene varte i flere måneder, og det ble funnet saklige feil, mangler og manipulasjoner i utstillingen. Utstillerne hadde blant annet forsynt bilder med «avvikende tekster» (minst 45) som de hadde funnet på selv, og var uriktige. Flere billedserier (minst 16) var satt sammen for å dramatisere fortellingen og hendelsene. Flere bilder gikk igjen i flere temaer, men med ulik tekst. Det ble ført tilståelser, fremsatt under tvang, og andre tvilsomme dokumenter som bevis. I minst to tilfeller ble finske soldater forvekslet med tyske. Den polske professor Bogdan Musial ved Stefan Wyszyński-universitetet i Warszawa kommenterte at utstillingen på tross av, eller kanskje takket være disse feilene, utløste følelser uten sidestykke i tysk offentlig diskusjon. Hannes Heer som var utstillingens arrangør, ble oppsagt.
Reemtsma satte deretter sammen en ny utstilling, ''Vernichtungskrieg. Verbrechen der Wehrmacht 1941-1944'' («Tilintetgjørelseskrig. Forbrytelser av Wehrmacht 1941-1944»). Kurator for utstillingen var Ulrike Jurei, mens tidligere forbundskansler i Østerrike Franz Vranitzky og tidligere SPD-leder Hans-Jochen Vogel var medlemmer av kuratoriumskomiteen. Utstillingen møtte ingen faglige innvendinger. Billedtekstene var langt færre, og i den grad det fantes tvil om kilder, var dette problematisert. Utstillingen ble også vist i (og er varig overført til) Deutsches Historisches Museum i Berlin. Begge utstillingene hadde som hovedtema, og viste Wehrmachts medvirkning - som organisasjon - til krigsforbrytelser.
Videre bekreftelse på Wehrmachts rolle kom med offentliggjøring i 1996 av 1,3 millioner telegrammer sendt fra enheter i SS og Wehrmacht, som opererte i Sovjetunionen sommeren og høsten 1941. Meldingene hadde blitt oppfanget og dekodet av det britiske signaletterretningsorganet Government Code and Cipher School. Deretter ble de formidlet til amerikanske myndigheter, hvor dagens organisasjon National Security Agency (NSA) valgte å offentliggjøre de. Historikeren Bartov skrev: «Selv om mye av dette har vært kjent fra før, gir disse dokumentene mer detaljer om begynnelsen av holocaust og den tilsynelatende totale deltakelsen av tyske organisasjoner på bakken i dets iverksettelse.»
Historikeren Truman Anderson identifiserte i år 2000 en ny enighet blant historikere rundt «oppdagelsen av Wehrmachts samhørighet med sentrale deler av nasjonalsosialistenes syn på verden, særlig for dets hat mot kommunisme og dets antisemittisme». Historikeren Ben H. Shepherd: «De fleste historikere anerkjenner nå omfanget av Wehrmachts deltakelse i det tredje rikets forbrytelser». I 2011 beskrev den tyske historikeren Wolfram Wette myten om det rene Wehrmacht som «kollektiv mened». Krigstidsgenerasjonen vedlikeholdt myten med kraft og overbevisning. De undertrykket informasjon og manipulerte regjeringens politikk, med deres bortgang var det ikke nok kraft til å vedlikeholde bedrageriet.
Historikeren Jennifer Foray publiserte i 2010 en studie av Wehrmacht i Nederland, og fastslår følgende: «Mengder av studier utgitt de siste tiårene har vist at Wehrmachts antatte distanse fra den politiske sfæren var et bilde som nøye ble pleiet av både kommandanter og vanlige soldater, som under og etter krigen, forsøkte å distansere seg selv fra nasjonalsosialistenes ideologisk drevne mordkampanjer.»
I boken Remembering the Wehrmacht's War of Annihilation (norsk: Minnet om Wehrmachts utryddelseskrig) brukte den østerrikske historikeren Alexander Pollak sin forskning i avisartikler og språket som ble brukt, for å identifisere 10 strukturelle temaer ved myten. Temaene inkluderte fokus på en liten gruppe av de skyldige, etablering av en symbolsk offerhendelse (som slaget om Stalingrad), minimering av egne krigsforbrytelser ved å sammenligne de med overgrep gjort av de allierte, benektelse av ansvar for å ha startet krigen, bruk av personlige beretninger fra individuelle soldater for å ekstrapolere oppførsel for hele Wehrmacht, skriving av heroiske nekrologer og bøker, påberopelse av vanlige soldaters naivitet, og påstand om at ordrer måtte utføres. Heer og andre konkluderte med at avisene kun fremla to typer hendelser: de som ville vekke en følelse av sympati med soldater i Wehrmacht og som viste dem som ofre for Hitler, OKH eller fienden; og de som involverte krigsforbrytelser utført av de allierte.
I sin undersøkelse av mytens strukturelle tema sa Pollak at hvor skyld ikke kunne avvises, så begrenset media omfanget, ved å fokusere skylden først på Hitler, og så på SS. Rundt 1960 hadde en «Hitlermani» blitt etablert, og SS ble beskrevet som hans hensynsløse agenter. Wehrmacht hadde blitt frakoblet involvering i krigsforbrytelser. Slaget ved Stalingrad ble konstruert som en offerhendelse av media. Wehrmacht ble omtalt som å ha blitt sviktet av lederskapet og forlatt for å dø i kulden. Dette perspektivet som fokuserte på individuelle soldater som strevde for å overleve, førte til sympati for prøvelsene og de harde forholdene. Utryddelseskrigen, holocaust, og det rasemessige folkemord som Wehrmacht utførte ble ikke diskutert. Tyske media minimerte tyske krigsforbrytelser ved å sammenligne de med de alliertes. I 1980- og 1990-årene ble media opptatt av bombingen av Dresden for å vise at de allierte og Wehrmacht var like skyldige. Avisartikler viste rutinemessig dramatiske bilder av allierte forbrytelser, men viste sjelden tilsvarende for Wehrmacht.
Beordring av krigsforbrytelser
Under planleggingen av den tyske invasjonen av Sovjetunionen (også kjent som operasjon Barbarossa), ble en rekke ordrer om krigsforbrytelser forberedt. Disse ordrene gikk utover humanitær folkerett, og etablerte regler for oppførsel i krig. Kommissærordren og Barbarossa-dekretet tillot tyske soldater å myrde sivile uten å frykte at den tyske staten senere skulle stille de for retten for krigsforbrytelser. Allerede før invasjonen ble regimekritiske offiserer i Wehrmacht klar over ordren, og forhenværende ambassadør Ulrich von Hassel ble gjort kjent med den, og tok privat kraftig avstand. Den tyske historikeren Felix Römer studerte Wehrmachts iverksettelse av kommisærordren, og la frem sine funn i 2008. Det var den første samlede fremstillingen av hvordan Wehrmachts kampstyrker hadde utført den. Römers forskning viser at over 80 % av tyske divisjoner på østfronten skrev rapporter med detaljer om mord på politiske kommissærer. Sovjetisk statistikk oppgir at 57 608 politiske kommissærer ble drept i kamp, og 47 126 ble meldt savnet, flertallet av de ble myrdet i henhold til ordren.
Historikeren Römer skrev at kildene «beviser at Hitlers generaler hadde utført hans morderiske ordrer uten skrupler eller nøling». Forfatteren Antony Beevor skrev at Wehrmachts toleranse for, eller støtte til, nazistenes rasekrig, omdannet de tyske væpnede styrkene til en semi-kriminell organisasjon. Historikeren Wolfgang Wette skrev i en anmeldelse av boken at de sporadiske protestene mot ordren ikke var avgjørende. De ble drevet av militære behov, og kanseleringen av ordren i 1942 var «ikke en retur til moral, men en opportunistisk kurskorreksjon». Wette konkluderte: «Kommissærordren, som alltid har hatt en særlig sterk innflytelse på bildet av Wehrmacht grunnet sin klare kriminelle karakter, har endelig blitt tydeliggjort. Igjen har observasjonen bekreftet seg selv, jo dypere forskningen trenger ned i militærhistorien, jo mørkere blir bildet».
I 1941 tok Wehrmacht 3,300,000 sovjetiske soldater som krigsfanger. Et halvt år etter, i februar 1942, var 2 millioner av disse døde. 600,000 ble skutt etter kommissærordren, mens de fleste andre døde fra kriminell dårlig behandling. Etter de hadde blitt tatt som fanger ble sovjetiske krigsfanger marsjert til oppholdssteder hvor de ikke hadde noe ly, ingen medisinsk behandling og de fikk minimale rasjoner. Tvangsarbeid ble en dødsdom. Den tyske generalkvartermesteren Eduard Wagner erklærte at «fanger som ikke er i stand til å arbeide i fengselsleirene skal sulte». Generalløytnant Friedrich Freiherr von Broich snakket som krigsfange, mens han ble hemmelig avlyttet i Trent Park, om hvordan han husket de sovjetiske krigsfangene. Han sa at fangene «om natten hylte som ville dyr» av sult. Han la til at «vi marsjerte ned veien og en kolonne på 6,000 stavrende skikkelser passerte forbi, fullstendig avmagret støttende hverandre. ... Soldater tilhørende oss på sykler var på siden av kolonnen med pistoler, enhver som kollapset ble skutt og kastet i diket.» Soldater fra Wehrmacht skjøt sivile etter den minste mistanke om deltakelse i partisanvirksomhet, og massakrerte landsbyer som ble antatt å beskytte dem. Historikeren Omer Bartov skriver i boken The Eastern Front: 1941–1945 German Troops and the Barbarization of Warfare (norsk: Østfronten: 1941–1945 tyske tropper og barbariseringen av krigføringen) at en rekke forhør av tyskerne hadde fastslått at sovjetiske tropper heller ville dø på slagmarken enn å bli tatt som krigsfanger. Av mellom 5,3 til 5,7 millioner sovjetiske soldater i tysk fangenskap døde mellom 2,5 og 3,3 millioner, altså mellom 45 % og 57 %, ifølge historikeren Sönke Neitzel Wehrmachts største forbrytelse.
Felttogets rasistiske ideologi kombinert med «beordring av krigsforbrytelser», som kommissærordren, førte til en vond sirkel av økt vold og mord. Wehrmacht anstrengte seg for å «pasifisere» befolkningen, men de sivile økte partisanvirksomheten. I august 1942 beordret II. korps at «partisaner skal henges offentlig, og bli latt hengende for en tid». Offentlig henging ble vanlig. Kilder for grunnlaget for disse mordene inkluderte «ga mat til en russisk soldat», «vandret omkring», «forsøkte å rømme», og «for å være en assistent til assistenten til partisanene». Historikeren Bartov skrev at den sivile befolkningen hadde blitt dehumanisert som et resultat av barbariseringen av krigføringen. Den endelige fasen av denne barbariseringen var den «brente jord» taktikken som ble brukt av Wehrmacht da de trakk seg tilbake.
Deltakelse i holocaust
Walter von Reichenau utstedte Reichenau-ordren (tysk: Reichenau-Befehl) i oktober 1941, den slo fast at det essensielle målet ved felttoget var ødeleggelsen av det jødisk-bolsjevikiske systemet. Ordren ble omtalt som en modell av ledelsen i Wehrmacht og ble videresendt til en rekke kommandanter.
Feltmarskalk Erich von Manstein videresendte den til sine styrker, og teksten var blant annet følgende: «Jøden er mellommannen mellom fiendens bakre linjer […] Soldaten må oppfordres til å forstå nødvendigheten av de harde tiltak mot jødene.» For å rettferdiggjøre mordene på sovjetiske borgere med jødisk bakgrunn, ble de likestilt med partisaner. En omfattende antisemittisk enighet eksisterte allerede blant vanlige soldater i Wehrmacht.
Wehrmachts armégruppe sentrum begynte massakrer av borgere med jødisk bakgrunn i erobrede områder (østlige deler av Polen og Sovjetunionen) fra første dag av invasjonen. I Białystok skjøt politibataljon 309 et stort antall jøder i gatene, deretter tvang de hundrevis av jøder inn i en synagoge og satte bygningen i brann. Kommandanten for den bakre militære sone 553 registrerte at 20,000 jøder hadde blitt drept av armégruppe syd i hans sone, inntil sommeren 1942. I Hviterussland ble over halvparten av de sivile og krigsfangene drept av enheter fra Wehrmacht, mange jøder var blant dem.
Den amerikanske historikeren Waitman Wade Beorns bok Marching into Darkness (norsk, Marsj inn i mørket) undersøker Wehrmachts rolle i holocaust i Hviterussland i 1941 og 1942. Boken beskriver hvordan tyske soldater går fra innledende mord til sadistiske «jøde-leker». Han skriver at «jødejakt» ble en fritidsaktivitet. Soldatene brøt opp den monotone tjenesten på landsbygden med å arrestere jøder, for deretter å ta de med i skogen og sette de fri, så de kunne skytes mens de løp vekk. Beorn skriver at de enkelte enhetene i Wehrmacht ble belønnet for brutal fremferd, og forklarer hvordan dette etablerte en kultur med stadig dypere deltakelse i regimets folkemord. Han diskuterer videre Wehrmachts rolle i sultplanen, det nasjonalsosialistiske Tysklands plan for hungersnød i de okkuperte områdene. Han undersøker Mogilev-konferansen i september 1941, som markerte en dramatisk eskalering av vold mot sivilbefolkningen. Boken ser på en rekke militære formasjoner og hvordan de reagerer på ordrer om å begå folkemord og andre forbrytelser mot menneskeheten.
Wehrmacht utførte massemord på sovjetiske borgere med jødisk bakgrunn, nær Kiev, den 29. og 30. september 1941. Ved Babij Jar ble 33,371 sovjetiske borgere med jødisk bakgrunn marsjert til en ravine, og skutt. Noen av ofrene døde som et resultat av å bli begravet levende under haugen av lik. I 1942 utførte mobile enheter fra SS en rekke massakrer i samarbeid med Wehrmacht. Anslagsvis 1,300,000 sovjetiske borgere med jødisk bakgrunn ble myrdet.
Utsulting av sivile
Wehrmacht baserte matforsyning til soldatene i Sovjetunionen på lokale bidrag, befolkningen skulle sulte, og det tydeligste eksemplet på dette var beleiringen av Leningrad fra september 1941 til januar 1944. Rundt én million sivile døde av sult eller kulde. I etterkrigsårene ble det i Vest-Tyskland lenge oversett, mens tyske soldaters prøvelser under slaget om Stalingrad ble fremhevet.
Først etter den tyske gjenforeningen i 1990 ble Wehrmachts utsulting av Leningrad et større tema i tysk opinion. I 2015 uttalte daværende president i Tyskland, Joachim Gauck, at Wehrmachts soldater hadde vært nådeløse og villig hadde utført Hitlers ordrer, og var skyldig i de alvorligste forbrytelser i sovjetisk Øst-Europa.
Vurdering av desertører
I mange år etter andre verdenskrig ble de soldatene som hadde desertert fra Wehrmacht vurdert svært negativt i Vest-Tyskland, for mange konservative tyskere var desertørene forrædere. Rundt 30 tusen tyske soldater ble dømt til døden for desertering under andre verdenskrig, av de ble rundt 20 tusen henrettet. Wehrmachts viktigste domstol for dette var i Torgau, og der var det også en stor fangeleir. Etter andre verdenskrig ble leiren først brukt av sovjetiske soldater, deretter DDR. En utstilling i slottet som domstolen benyttet, har blitt kritisert fordi den fokuserer på overgrepene fra DDR-tiden, mens kun en tredjedel av utstillingen omhandler Wehrmachts brutale militære justis.
Nissen på lasset
Som i den folkelige fortellingen om nissen på lasset har Wehrmacht fulgt med styrkene som det demokratiske Tyskland opprettet etter andre verdenskrig. Opp gjennom årene har det vært en rekke saker hvor arven fra Wehrmacht kom frem, senest rundt 2017–2018, og bakgrunnen for dette er ifølge den tyske historikeren Wolfram Wette myten om det rene Wehrmacht. Det var forhenværende offiserer fra Wehrmacht som etablerte Bundeswehr, og de hadde ingen interesse i å forholde seg kritisk til fortiden. Motivasjonen for den historiske revisjonismen var dels å unnskylde deres fortid i Wehrmacht, dels å vedlikeholde Wehrmachts ideologi om modige menn som var villig til å kjempe til døden for en endelig seier.
I 2017 ble det avslørt at en løytnant i Bundeswehr planla å foreta et terrorangrep, som skulle synes å være utført av syriske flyktninger. Som et resultat av det krevde forsvarsminister Ursula von der Leyen en gjennomgang av alle Bundeswehrs militærleire, hvor navn på kaserner ble utført, fra offiserer i Wehrmacht, og en ny erklæring om Bundeswehrs historiske grunnlag (tysk: Traditionserlass). 75 år etter andre verdenskrigs slutt, i 2020, er myten om det rene Wehrmacht endelig vekk fra tysk offentlighet, ifølge historiker Hannes Heer. På østfronten bidro rundt 10 millioner tyske soldater til over 26 millioner døde sovjetiske borgere.
Jack McLoughlin
Jack McLoughlin (født 1. februar 1995) er en australsk svømmer.
Han representerte Australia under Sommer-OL 2020 i Tokyo og vant sølv på 400 m fri. McLoughlin representerte Australia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i forsøksheatet på 1500 meter fristil.
Regionrådet for Hallingdal
Regionrådet for Hallingdal er et samarbeids- og interesseorgan for de seks kommunene i Hallingdal: Hol, Ål, Hemsedal, Gol, Nesbyen og Flå.
Rådet arbeider for å utvikle regionen med særlig vekt på noen prioriterte satsingsområder og ivaretar interessene til regionen overfor fylke, stat og andre organer på region-, fylke - og riksplan.
Den formelle organiseringen av det interkommunale samarbeidet begynte allerede i 1952 da Samarbeidsnemnda for Hallingdal ble dannet. Den bestod av ordførerne i de seks kommunene. Hallingdal hadde dessuten Regionalplanråd 1967 – 1984, som ble dannet som en følge av bygningsloven fra 1965. Hallingdal var den første regionen i landet som fikk en regionplan (vedtatt av Miljøverndepartementet i 1973). I 1984 ble Regionplanrådet og Samarbeidsnemnda erstattet av et regionråd med to representanter fra hver kommune der den ene var ordføreren. I forbindelse med kommunevalget i 1999 vedtok medlemskommunene endringer i organiseringa av Regionrådet: Den nåværende ordningen (per 21. mars 2018) kom til i 1999.
Regionrådet har en daglig leder. Regionrådet har en egen Strategisk plan for Hallingdal
MS Ragnvald Jarl
MS «Ragnvald Jarl» er navnet på to tidligere hurtigruteskip:
Kim Myung-soon
Kim Myung-soon (født 15. april 1964), sørkoreansk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1988 i Seoul. Myung-soon ble olympisk mester i håndball i Sommer-OL 1988 i Seoul. Hun var med på det sørkoreanske laget som vant håndballturneringen for damer foran Norge og Sovjetunionen
Kempe Gowda
Hiriya Kempe Gowda, bedre kjent som Kempe Gowda I var en føydalhersker over Vijayanagarariket i dagens India. I 1537 grunnla han byen Bengaluru som hovedstad i sitt kongedømme.
Kempegowdas grav
Kempegowdas grav ble funnet etter 400 år av Prashanth Maruru 7. mars 2015.
Ettermæle
Karnatakas regjering forslo i 2012 kalle opp byens nye flyplass etter han. Flyplassen endrer navn til Kempegowda internasjonale lufthavn fra 13. desember 2013.
Symphyletes
Symphyletes er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
Pteropliini er små til middelsstore trebukker med sylindrisk kroppsform. De fleste er kamuflasjefargede i brunt eller grått og kan ligne kvist-stumper. Antennene er gjerne omtrent så lange som kroppen.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved.
Jakub Voráček
Jakub «Jake» Voráček (født 15. august 1989 i Kladno i Tsjekkoslovakia) er en tsjekkisk profesjonell ishockeyspiller som spiller for den amerikanske klubben Columbus Blue Jackets i National Hockey League (NHL).
Han har tidligere spilt for Philadelphia Flyers og Columbus Blue Jackets i NHL, HC Lev Praha i KHL og HC Kladno i den tsjekkiske eliteserien (Extraliga).
Klubbkarriere
Voráček ble født den 15. august 1989 i Kladno i Tsjekkoslovakia, en by som var opphavssted for mange av landets beste NHL-spillere, blant andre målvakten Ondřej Pavelec, backene Tomáš Kaberle og Marek Židlický og løperne Tomáš Plekanec, Jiří Tlustý, Michael Frolík samt superstjernen Jaromír Jágr, som var Voráčeks største barndomsidol.
Voráček spilte på aldersbestemte lag i Kladno frem til han som 16-åring debuterte for A-laget i 2006. Samme år ble han draftet som den første i Canadian Hockey League (CHL) Import Draft. Som 17-åring reiste han høsten 2006 til Halifax, Nova Scotia i Canada for å spille juniorhockey for Halifax Mooseheads i Quebec Major Junior Hockey League (QMJHL). I sin første sesong i Halifax var han laget poengkonge med sine 86 poeng (23 mål og hadde 63 assists) fordelt på 59 kamper, og med sine 63 assist satte han en ny klubbrekord. Han var også lagets poengkonge i QMJHL-sluttspillet det året med 7 mål og 17 assists på 12 kamper. Han forbedret statistikken sesongen etter, da han scoret 33 mål og hadde 68 assists (101 poeng) på 53 kamper, samt 5 mål og 13 assists på 15 sluttspillskamper.
Columbus Blue Jackets
Den 3. august 2007 signerte Voráček en entry-level kontrakt av tre års varighet for den amerikanske NHL-klubben Columbus Blue Jackets, klubben som hadde valgt ham som deres førsterundevalg i draften tidligere på året.
Voráček gjorde sin NHL-debut den 10. oktober 2008 i en kamp mot Dallas Stars hvor han i kampens første periode scoret sitt første karrieremål. I sinn debutsesong scoret han i alt 9 mål og hadde 29 assists, og med sine 38 poeng fordelt på 80 kamper bidro han til å sende Blue Jackets til Stanley Cup-sluttspillet for første gang i klubbens historie. Voráček hadde også den eneste assisten på det første sluttspillsmålet i klubbens historie, da han stjal pucken og skøt den til R. J. Umberger som sto alene foran mål og scoret med en backhander 11:40 inn i første periode. Kampen endte dog en 4–1-seier til Red Wings, som også vant serien 4–0.
Sesongen etter satte han en ny personlig rekord med 16 mål og 34 assist (50 poeng) på 81 kamper, men laget endte allikevel nest sist i Western Conferencemed kun 32 seire på 82 kamper og kvalifiserte seg dermed ikke til sluttspillet. I sin siste sesong for klubben scoret han 14 mål og hadde 32 assist.
Philadelphia Flyers
Den 23. juni 2011 ble han tradet til Philadelphia Flyers sammen med førsterundevalget (Sean Couturier) og tredjerundevalget (Nick Cousins) i draften i 2011 i bytte mot Jeff Carter. Han signerte en ettårskontrakt med Flyers den 1. juli, samme dag som idolet og NHL-stjernen Jaromír Jágr signerte en ettårskontrakt for klubben. Signeringen av Jágr skulle vise seg å være av stor betydning for Voráček, Jágrs rolle som mentor bidro til utviklingen og modningen av flere av lagets yngre spillere som Claude Giroux, Brayden Schenn og Sean Couturier. I sin Flyers-debut scoret han et mål mot Boston Bruins-målvakten Tim Thomas, i en seson hvor han slo sin personlige rekord med 18 mål. Han scoret også sitt første sluttspillsmål denne sesongen, 2:23 i overtidsperioden av kvartfinalens kamp 1 mot rivalen Pittsburgh Penguins.
Voráček signerte den 26. juli 2012 en fireårskontrakt for Flyers verdt $17 millioner. Heretter erstattet han tomrommet etter Jaromír Jágr i førsterekken med Claude Giroux og Scott Hartnell, etter som at Jágr hadde signert for Dallas Stars som free agent. Etter å ha innledet sesongen hos HC Lev Praha i Kontinental Hockey League (KHL) grunnet NHL-lockouten som varte fra september 2012 til januar 2013, scoret Voráček den 20. februar 2013 sitt første hat trick i karrieren mot Penguins. Senere samme uke ble han utnevnt til NHL First Star of the Week etter å ha notert seg for fire mål og syv assist på fire kamper. Senere samme sesong slo han sin personlige rekord for antall mål på en sesong med 22 mål på kun 48 kamper. Sesongen etter var hans beste til dato, med 23 mål og 62 poeng i alt, på tross av at han led med skader gjennom sesongen.
Landslagskarriere
Som ungdomsspiller spilte Voráček på aldersbestemte landslag for Tsjekkia og deltok i to U18-verdensmesterskap (2006, hvor laget vant bronse, og 2007) og to U20-verdensmesterskap (2007 og 2008). Grunnet spill i Nord-Amerika så debuterte han først på det tsjekkiske herrelandslaget ved LG Hockey Games i Sverige den 29. april 2010 i oppkjøringen til VM-turneringen måneden etter. Han spilte på det laget som vant gullmedalje ved Ishockey-VM i Tyskland og noterte seg for to assist i turneringen; et mot Sveits i mellomrunden og et mot Sverige i semifinalen. Han deltok også i VM året etter hvor han hjalp laget til å vinne en bronsemedalje. Han spilte også for Tsjekkia ved VM i 2013, hvor han som lagets beste spiller med 7 poeng ikke kunne forhindre et tap til Sveits i kvartfinalen. I 2014 debuterte han ved vinter-OL i Sotsji, hvor laget røk ut i kvartfinalen mot USA, og endte turneringen på en 6.-plass.
British and Irish Lions
British and Irish Lions er et lag i rugby union som består av spillere fra England, Irland (inkludert Nord-Irland), Skottland og Wales. Spillerne er oftest rutinerte med flere landskamper for sine respektive land. The Lions spiller kamper hovedsakelig når de er på turneer. Siden 1989 har laget dratt på turné til den sydlige halvkule for å spille kamper i enten Australia, New Zealand eller Sør-Afrika. De spiller tre kamper mot landslaget i det landet de besøker, men spiller også kamper mot klubblag eller regionslag. I 2017 da de spilte i New Zealand spilte de totalt 10 kamper hvorav tre mot New Zealand (All Blacks), to mot sammensatte regionslag og fem mot klubblag.
9. etappe av Giro d’Italia 2023
9. etappe av Giro d’Italia 2023 gikk fra Savignano sul Rubicone til Cesena 14. mai 2023.
British and Irish Lions
Historikk
Den første turneen skjedde i 1888 da 22 spillere, ledet av Robert Seddon, hadde en 248-dagers turné i New Zealand og Australia. Laget bestor for det meste av engelskmenn, men det var også med én waliser, én ire og tre skotter. De hadde brukt 46 dager på reisen fra de britiske øyer. Den aller første kampen ble spilt 28. april 1888 mot et lag fra regionen Otago på New Zealand hvor Lions vant 8-3. I løpet av turneen spilte de 35 kamper og vant 27, spilte uavgjort i seks og tapte bare to kamper. De spilte med både viktorianske regler og australske regler. Grunne til dette var betalingen de fikk da de spilte med australske regler mot lagene. Dessverre ble turen rammet av en tragedie da kaptein Seddon druknet under en tur i en robåt. Den første turneen var ikke godkjent av noe rugbyforbund og de spilte heller ingen kamper mot noen landslag. Tre år senere ble de invitert til Western Cape i Sør-Afrika hvor alle utgifter var garantert av Cecil Rhodes som var statsminister i Kappkolonien. De spilte totalt 20 kamper, hvorav tre test-kamper mot Sør-Afrika. Lions gav trofeet Currie Cup til Griqualand West, provinsen som de mente hadde gjort det best av lagene. Currie Cup har eksistert som turnering i Sør-Afrika siden den gang.
9. etappe av Giro d’Italia 2023
Remco Evenepoel vant etappen.
British and Irish Lions
Historikk
I 1910 dro laget på den første offisielle turneen. Da ble laget tatt ut av en komité som bestod av representanter for de fire rugbyforbundene. Laget reiste også til Argentina i forbindelse med 100-årsfeiringen av Mairevolusjonen. Argentina spilte da sin første landskamp noensinne 12. juni 1910. Navnet Lions fikk de av journalister først i 1924 som gav dem kallenavnet da de hadde en løve på de offisielle slipsene under turneen. til Sør-Afrika.
Statistikk
Alle test kamper
Oppdatert etter 2017 turneen
Alle turné resultater
Flest poeng
''Oppdatert 13. juli 2017''
Stephen W. Bosworth
Stephen Warren Bosworth (født 4. desember 1939 i Grand Rapids i Michigan i USA, død 3. januar 2016 i Boston i Massachusetts ) var en amerikansk akademiker og diplomat, som var ambassadør til Tunisia og Filippinene (under president Marcos' fall) og til Sør-Korea.
Liv og virke
Hans første uteposteringer var til Paris, Madrid og Panama. I 1983 etterfulgte Bosworth Paul Wolfowitz i posten som Director of Policy Planning i USAs utenriksdepartement og innehadde denne stillingen i ett år. Fra 1995 var han 1997 direktør i Korean Peninsula Energy Development Organization (KEDO).
I løpet av sin diplomatiske karriere var han ambassadør til Tunisia (1979–1981), Filippinene (1984–1987) og Sør-Korea (1997–2001). Bosworth var medlem i den trilaterale kommisjon.
Bosworth var dekan for Fletcher School ved Tufts University. Han var fra februar til oktober 2009 spesialrepresentant for USAs Nord-Korea-politikk.
I 2010 ble han innvalgt i American Academy of Arts and Sciences.
Stenolepta
Utseende
Middelsstore, lange og smale, blanke, brunlige løpebiller. Kroppsformen er nokså jevnbred med et stort hode.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sentral-Asia (Iran).