cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krummet barbell
Historie
Den rette barbellen ble introdusert av piercer Jim Ward tidlig på 1970-tallet. Den krummede barbellen er en videreutvikling av denne barbellen, da man fant flere brukssteder for den. I dag er barbellen en av de vanligste piercingsmykkene.
Beskrivelse
Piercingsmykket består av et skaft og en kule på hver side som er festet til skaftet med en skrue. Den krummede barbellen er vanligvis en kvart sirkel, og brukes mest i navle- eller øyenbrynpiercinger. Men også i intimpiercingene vertikal hode og Prins Albert-piercing. Likevel kan en krummet barbell ikke brukes på overflatepiercinger.
Den krummede barbellen er nesten alltid laget av enten rustfritt stål eller titan. Likevel kan ballen være laget av glass, keramikk eller edelstener.
Sauherad
Sauherad er en bygd og en tidligere kommune i landskapet Telemark. Bygda grenser til Nome i sørvest, Bø i vest, Notodden i nord, Kongsberg i øst og Skien i sørøst. Sauherad ble slått sammen med nabokommunen Bø til Midt-Telemark kommune 1. januar 2020.
Høyeste punkt er Vardefjell, 815 moh. Det tidligere kommunesenteret var Akkerhaugen, andre tettsteder i kommunen er Nordagutu, Gvarv, Hjuksebø og Hørte. Ved Nordagutu stasjon stopper togene på Sørlandsbanen mellom Oslo og Kristiansand/Stavanger, samt togene på Bratsbergbanen mellom Porsgrunn/Skien og Notodden.
Navn
Navnet Sauherad, av norrønt Sauðaherað, er dannet av sauðar, med betydningen «syde» eller «koke» om strøm i et vassdrag, og herað, det vil si herred.
Historie
Sauherad herred ble opprettet i 1837 i forbindelse med formannskapslovene, med utgangspunkt i Søfde prestegjeld bestående av Søfde (Sauherad) og Næs sogn. Folkemengden i 1835 var 3951 og i 1845 var det 3756 innbyggere i herredet.
Fram til kommunesammenslåingen med Bø har kommunegrensene så å si vært uforandret siden etableringen, unntakene er grenseregulering ved at et ubebodd område ble overført til Gjerpen 1. januar 1903, samt overføring av et område med 27 innbyggere til Bø 1. juli 1914.
Kommunereformen
I forbindelse med kommunereformen inngikk Sauherad kommune en intensjonsavtale med Bø om sammenslåing. Den nye kommunen fikk administrasjonssted i Bø, og ble sammenslått 1. januar 2020. Navnet ble avgjort etter en navnekonkurranse der innbyggerne ble inviterte til å delta.
I forbindelse med sammenslåingen med Bø ble det grunnkretsene Angard og Hjuksebø overført til Notodden.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Patmos, en skulpturpark ved Sauarselvas utløp i Norsjø ved Akkerhaugen.
Referanser
<References />
Martinsville Speedway
Martinsville Speedway er en bane som brukes av den amerikanske motorsporten NASCAR, som ligger i Martinsville, Virginia. Banen er 846 meter lang, og dermed den korteste banen i NASCARs Nextel Cup. Banen var også en av de første asfalterte banene i NASCAR, bygget av H. Clay Earles i 1947. Banen blir ofte kalt binders-formet, og har en helning på kun 12° i svingene. Kombinasjonen av lange rettstrekker og flate, smale svinger sørger for at førerne må bremse hardt inn i svingen, og akselerere jevnt ut igjen.
Banen ble bygget og eiet i et samarbeid mellom brødrene Jim og Bill France Jr. og H. Clay Earles, majoritetseieren, sammen med døtrene Dorothy Campbell og Mary Weatherford, samt Dorothy Campbells barn, Sarah Fain og Clay Campbell. I 2004 ble banen solgt til International Speedway Corporation for 192 millioner amerikanske dollar.
Banen er arena for to løp i Nextel Cup, DirecTV 500 i april og Subway 500 i oktober, i tillegg til løp i Busch Series, Craftsman Truck Series og Late Model Stock Car Series. Banen har planer om å bygge 20 000 nye sitteplasser langs den ene strekken, noe som vil øke kapasiteten til mer enn 85 000 sitteplasser, men dette har ikke blitt nevnt etter at banen fikk nye eiere i 2004.
Spirometer
Espiròmetre Spirometr Spirometer Spirometer Espirómetro fa:اسپیرومتر Spiromètre Spirometro Спирометр Spirometer スパイロメーター Spirometr Спирометр Spirometre
Karl Hipfinger
Karl Hipfinger (født 28. oktober 1905 i Wien, død 20. april 1984) var en østerriksk vektløfter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam og 1932 i Los Angeles.
Stasjon Vlissingen
Stasjon Vlissingen er en av endestasjonene på den nederlandske jernbanelinjen Zeeuwse linje. Stasjonen er situert øst for Vlissingens sentrum, ved fergehavnen ved Westerschelde. Jernbanesporet ender foran stasjonsbygningen.
1. september 1873 ble stasjonen åpnet under navnet Vlissingen Haven (no.: Vlissingen havn). Den var viktig i forbindelse med trafikken til og fra England. Den første stasjonsbygningen ble skiftet ut for en større i 1892, denne fikk blant annet et eget venterom for adelige personer. I 1944 ble Vlissingen Haven bombardert og etter den annen verdenskrig ble en ny stasjon bygget. Denne kom istedenfor to tidligere stasjoner, Vlissingen Haven og Vlissingen Stad (Vlissingen by). Den siste lå nærmere bykjernen enn Vlissingen Haven. Dagens stasjon ble bygget i 1950 etter et design av Sybold van Ravesteyn. Han brukte ofte en ny-barokk stil i sine design, og det er godt synlig i denne stasjonsbygningen. Den eldste delen av stasjonen er nå taket over perrongen som stammer fra 1892.
Stasjonen spiller en viktig rolle i persontrafikken til og fra Vlissingen og den vestlige delen av Zeeuws-Vlaanderen. Takket være at stasjonen ligger like ved havnen er forbindelsen med Zeeuws-Vlaanderen god, mellom Vlissingen og Breskens er det en fergeforbindelse for fotgjengere og syklister. At stasjonen ligger nær havnen er ikke bare positivt, dette gjør at stasjonen ligger usentralt i forhold til bykjernen. På grunn av dette har man utviklet planer for å flytte stasjonen lengre mot nord, like ved området der Vlissingen kommune vil bygge et senter for kunnskap og innovasjon. Området som er planlagt for den nye stasjonen er omtrent den samme som for Stasjon Vlissingen Stad. Mange mennesker fra Zeeuws-Vlaanderen protesterer mot disse planene, fordi en flytting av stasjonen vil bety at det ikke lengre kan byttest direkte fra tog til ferge og man dermed vil tape tid.
I første halvår 2006 går hver time et fjerntog (intercity) til Amsterdam og et lokaltog til Roosendaal.
Bana Singh
Bana Singh (født 6. januar 1949 i Kadyal, Jammu og Kashmir) er en indisk kaptein. Han ble innrullert i 8. Jammu og Kashmir lett infanteriregiment (8th Jammu & Kashmir Light Infantry, JAK LI) tilhørende den indiske hæren 6. januar 1969. I 1987 ble han tildelt Param Vir Chakra, Indias høyeste militære dekorasjon i krigstid.
Siachen-konflikten
Under Siachen-konflikten i juni 1987 ble 8. Jammu og Kashmir lett infanteriregiment sendt til Siachen-området. Det ble da funnet ut at et stort antall pakistanske infiltratører hadde trengt seg inn i området. Utkasting av disse infiltratørene ble ansett for å være en vanskelig, men nødvendig. En spesiell innsatsgruppe ble valgt til å utføre oppdraget. Bana Singh var en naib subedar (en militær grad) og utstasjonert på isbreen på daværende tidspunkt, og valgte frivillig å bli med i denne innsatsgruppen.
Den pakistanske inntrengingen hadde funnet sted i en høyde på 6 450 moh, i et av høyeste områdene rundt Siachen-breen. Fra dette stedet kunne pakistanerne skyte på den indiske hærens stillinger, siden den store høyden ga en klar utsikt over hele Saltoro-kjeden og Siachen-breen. Pakistanerne kalte denne kontrollposten «Quaid Post» etter landets grunnlegger Mohammed Ali Jinnah. Fiendens post ble nærmest en uangripelig festning med isvegger på 457 meter på begge sidene. Operasjon Rajiv, oppkalt etter sekondløytnant Rajiv Pande VrC, ble iverksatt for å fjerne pakistanerne fra den strategiske stillingen. Naib subedar Bana Singh ledet sine menn gjennom en veldig vanskelig og farlig rute, der de blant annet klatret opp 1 500 meter i nesten mørke i en snøstorm. Han inspirerte sine menn med sin ukuelige mot og lederskap. Han og hans menn krøp og nærmet seg motstanderen. De kastet håndgranater, stormet posten med bajonetter og gikk fra grøft til grøft. Til slutt hadde de ryddet posten for alle inntrengere. I alt ble seks pakistanske soldater drept, tre eller fire av dem ble stukket med bajonett i nærkamper som fant sted i en høyde på 6 400 meter.
Isskrue
En isskrue er en skrue som skrus inn i is, som sikringspunkt under isklatring. En moderne isskrue er et hult rør med gjenger på utsiden og et øye i den ene enden. Klatretauet festes til en karabin som henger sammen med kort slynge og en karabin i andre enden. Denne karabinen klippes så til "øyet" på isskruen på samme måten som til annet sikringsutstyr. Lengden på en isskrue varierer fra 12 cm (populært kalt "butt plugs") til 22 cm som er mer normalt. En isskrue er sterk nok til å holde vekten av en voksen person ved et fall, dersom den er satt korrekt i isen og isen er av god kvalitet.
Bana Singh
Siachen-konflikten
Naib subedar Bana Singh ble tildelt Param Vir Chakra, Indias høyeste militære utmerkelse, for iøynefallende mot og lederskap under de mest ugunstige forhold. Fjelltoppen som han erobret ble omdøpt til «Bana Post» i hans ære. På tidspunktet for utbruddet av Kargilkrigen var han den eneste mottakeren av Param Vir Chakra som fremdeles tjenestegjorde i hæren.
Isklatring
Isklatring er en gren innen sporten klatring og innebærer klatring på strukturer av is som for eksempel tilfrosne fosser. Den beste isen er den som er blitt til over lang tid, som når vann har sivet langsomt ut fra terrenget over en bergvegg. Isklatring regnes som farligere enn fjellklatring ettersom isstrukturer er mindre sikre enn stein. Det er også fare for å bli skadet av is som løsnes av klatrere høyere opp.
De siste 10 årene har isklatringen utviklet seg til mixklatring. Her benyttes isutstyr til å klatre på bart fjell. Gode klippeklatrere har etter kort tid gått noen av de hardeste gradene av mixruter.
Utstyr
Isklatring utføres med stegjern og isøkser spesielt tilpasset isklatring. Stegjernene har kraftige pigger som er rettet fremover og litt nedover. Disse sparkes inn i isen. Samtidig hugger en tak i isen med isøksene. Til sikring brukes isskruer og ellers ordinært klatreutstyr som tau, karabiner m.m.
Gradering av fosser
Graderingen følger en tommelfingerregel som sier at jo brattere og dårligere is, jo vanskeligere grad.
Liten Ida
Liten Ida er en norsk-svensk dramafilm fra 1981, basert på en roman med samme tittel av Marit Paulsen, som også står bak manuset til filmen sammen med regissør Laila Mikkelsen. Filmen er produsert i både Norge og Sverige, men handlingen i filmen finner sted i en liten by i Nord-Norge. Den var første film i Mikkelsens trilogi som fortsatte med Søsken på Guds jord i 1983 og sluttet med Snart 17 i 1984.
Filmens hovedperson er en liten pike ved navn Ida (Sunniva Lindekleiv), som er datter av en tyskertøs. Filmen forteller hvordan Ida blir behandlet av de andre innbyggerne i den lille bygda.
Liten Ida ble godt mottatt av kritikerne da den hadde premiere i 1981. Særlig ble 7-åringen Sunniva Lindekleiv framhevet for sin prestasjon som skuespiller i en svært krevende rolle.
Bakgrunn
Liten Ida var den første filmen regissert av en kvinne der handlingen var lagt til krigen i Norge. Filmen er en skildring av et lite barns skjebne i de siste årene av krigen. Filmen baserer seg mye på å gi en skildring av hvordan tyskertøser og deres barn ble behandlet under krigen. Tyskertøs var tilnavnet på norske kvinner som hadde et forhold til den tyske okkupasjonsmaktens soldater eller offiserer i krigsårene. Dette resulterte ofte i barn, og disse barna ble kjent som «tyskerunger».
Flere av de norske kvinnene flyttet til Tyskland under eller rett etter krigen, men flere av dem vendte tilbake til Norge etterkrigstiden. Selv om de fleste av disse kvinnene ikke hadde begått lovbrudd, ble de ofte utstøtt fra samfunnet de levde i. Mange av dem ble utsatt for overgrep, og de fleste fikk avklipt håret, noe vi også får se i filmen.
Handling
Filmen handler om lille Ida som kommer flyttende til en kystby i Nord-Norge sammen med moren og broren sin. Året er 1944, og krigen er i sluttfasen. Men Ida får likevel erfare hvilke grusomheter krigen har å by på. Moren til Ida jobber i en tysk fangeleir og har et forhold til en av de tyske offiserene. Som datter av en «tyskertøs» blir Ida avvist av både de voksne og barna i den lille bygda. De andre barna mobber henne, og de voksne ser ned på henne på grunn av moren. Ida har derfor vanskeligheter med å finne seg venner, både blant barn og blant de voksne.
Den eneste som viser litt forståelse for Ida er Reija, til tross for at hennes egen far sitter i tysk fangeleir. Idas mor jobber store deler av dagen, og Ida bedriver derfor mye av tiden med å oppsøke de russiske fangeleirene. Det går etter hvert opp for Ida hvorfor de andre innbyggerne ser negativt på morens jobb, og hun opplever hvor grusomt tyskerne behandler de russiske fangene. Ida blir motvillig evakuert til gården Revåsen, der hun omsider møter kjærlighet og omsorg. Ida tar del i alles drøm om fred og vennskap, og lever i tiden da alt vil bli bra igjen, tror hun. «Med barneøyne betrakter Ida de voksnes verden. Hennes ansikt rommer en viten om verden. Hennes blikk er en av bærebjelkene i filmen. Hun betrakter sin mors kvinnelighet og SS-fangens utmagrede kinnbein med sitt blikk, sin viten».
Filmhistorisk sammenheng
Norsk filmhistorie er preget av gjennomgripende generasjonsskifter. I 1970- og 1980-årene beveger dramafilmen seg mot en kritisk oppgjørsfase. Fra å skildre ulike sider ved motstanden, ble det nå skapt en serie små portretter av de som sto i heltenes skygge. Krigsskjebner ble temaet, og mellommenneskelige forhold i krigens hverdag ble skildret i film etter film. Det var svikerne, taperne eller outsiderne som sto i forgrunnen, i forskjellige forsøk på å revidere det dominerende krigsbildet.
Liten Ida er preget av 1970-årenes sosialrealisme, som peker på en av de mest såre og uverdige sidene ved krigstiden. Filmen blir en skildring av barnets lidelser, der krigens heroiske innslag er fraværende. De revisjonistiske filmene fra 1970- og 1980-årene gir nye innfallsvinkler til krigens drama og hverdag. Krigen skildres ikke lenger som en kamp mot en ytre fiende eller indre fiende, men fokuset er på hverdagslivet som sett gjennom taperens, svikerens og det uskyldige barnets øyne.
Sjangerklassifisering
Liten Ida blir klassifisert som en dramafilm, men har per 2020 likevel aldersgrensen 11 år, og er slik sett en barnefilm ettersom filmen skildrer et barns opplevelse av krigen og livet som tyskerunge. Den kan imidlertid ikke sammenlignes med noen av de ovennevnte, mer typiske eksemplene på barnefilmer.
I 1981 ble det produsert flere store barndomsportretter som, inspirert av strømninger fra europeisk film, la vekt på erindring og følelser. Filmene skilte seg fra de amerikanske handlingsmettede barnefilmene som dominerte markedet, og debatten gikk blant kritikerne om hvorvidt de faktisk kunne betegnes som barnefilmer. Liten Ida faller nok mer innenfor denne kategorien gjennom vektleggingen av det følelsesbetonte. Som man også kan lese ut fra sjangerklassifiseringen av filmen, har den mange av dramafilmens trekk. Liten Ida er en klar representant for de andre barndomsskildrende filmene som ble produsert samme år.
I filmen blir Ida både fysisk og psykisk dratt med i krigens grusomheter. Temaer som risikopreget alkoholbruk, rusmiddelavhengighet, rasisme, religiøs intoleranse, fattigdom, kriminalitet og korrupsjon er ofte tema i dramafilmer, og karakteren(e) kommer gjennom en kombinasjon av disse i konflikt med seg selv, andre eller samfunnet forøvrig.
I Liten Ida finnes ikke problemer som rusmiddelavhengighet, men man kan si at filmen handler om fordommer. Ida blir sett ned på av de andre i samfunnet fordi hennes mor er tyskertøs – reaksjoner som var vanlig under krigsårene. Klærne og miljøet rundt Ida vitner også om fattigdom, noe som krigen også rommet rikelig av. Moren og særlig Ida gjennomlever dette i konflikten med de andre i lokalsamfunnet. Hun blir utstøtt av den lille bygdens barn og voksne, og selv om Ida må betegnes som ganske uskyldig i det hele, får man inntrykk av hvordan livet som «tyskerunge» kunne arte seg.
Kritikerrespons
Liten Ida ble godt mottatt av kritikerne da den hadde premiere i 1981. Sunniva Lindekleivs rolleprestasjon ble særlig lagt merke til. Filmen er forsiktig, enkel og saklig, men gjennom scenene der de små handlingenes grusomhet nøkternt avdekkes, skapes en effektiv og gripende fortelling om en barndom i krigens skygge. Med sin tematisering av «tyskertøsene» og deres barns skjebner, gir Liten Ida et dystert og alternativt perspektiv på okkupasjonstiden. Det redde, lidende og anklagende barneblikket er et ledemotiv i filmen, og gjør Liten Ida naken og sår. Under utdelingen av den svenske nasjonale filmprisen Guldbaggen for 1981/1982 delte Sunniva Lindekleiv, Lise Fjeldstad og Rønnaug Alten prisen for beste kvinnelige hovedrolle.
Hans H. Rode
Hans Henrik Rode (født 9. september 1767 på Fredrikshald, død 29. desember 1830 på Søndre Hellerud i Aker) var en norsk offiser. Rode var sønn av major Georg Frederik Rode (død 1786) og Wilhelmine Stockfleth (1732–1774) fra Drammen, datter av etatsråd Friedrich Hannibalsen de Stockfleth, sønn av Hannibal de Stockfleth av slekten Stockfleth.
Buddy Shuman
Buddy Shuman (født 8. september 1915, død 13. november 1955) var en fører i den amerikanske motorsporten NASCAR i årene 1951 til 1955.
Hans H. Rode
Rode gikk ved Landkadetakademiet i København og ble deretter ansatt som lærer og offiser ved landkadettakademiet i Rendsborg. Siden ble han utnevnt til overadjutant, og i 1809 fulgte han prins Frederik av Hessen til Norge som generalkvartermester-løytnant. Han var til stede ved stormannsmøtet på Eidsvoll (ofte kalt Notabelmøtet) den 16. februar 1814. Under felttoget i 1814 kommanderte han som oberst og generaladjutant-løytnant en brigade på 2 000 mann i området mellom Elverum og Flisa. Samme høst ble han utnevnt til generalkrigskommissær for land- og sjøetaten.
Buddy Shuman
Shuman tok én seier, fire plasseringer blant topp 5 og 16 plasseringer blant topp 10.
Hans H. Rode
Utmerkelser
Rode ble utnevnt til kammerherre ved Christian Frederiks hoff i 1814. Senere ble han ridder av Sverdordenen og Nordstjerneordenen og medlem av det svenske Kungliga Krigsvetenskapsakademien.
Khordha (distrikt)
Khordha (oriya: ଖୋର୍ଦ୍ଧା ଜିଲ୍ଲା ) er et distrikt i den indiske delstaten Orissa. Distriktets hovedstad er Khordha.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 2,246,341 innbyggere i distriktet, mot 1,877,395 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 48,11 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 9,89 % i 2011 mot 12,28 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 910 i 2011 mot 926 i 2001.
Skansen (Bergen)
Skansen er et strøk i Bergen i bydelen Bergenhus, som ligger i Fjellsidens nordlige del like øst for byens sentrum. Det grenser til strøkene Eidemarken i nord, Fjellet i vest og Kalfaret i sør. Mesteparten av bebyggelsen består av villaområder. Hovedveiene er Fjellveien, Skansebakken og Skansemyrsveien.
Skansen brannstasjon ligger like ved den vesle Skansedammen, og er tilhold for buekorpset Skansens Bataljon. Tre av Fløibanens stoppesteder ligger i strøket, og på Skansemyren er det et idrettsanlegg hvor den årlige TineStafetten arrangeres.
Strøket omfatter primært de gamle gårdene; Bleken, Øvre Bleken, Lille Bleken (Endregården), Martensgården, Søndre og Nordre Skansemyr. Navnet Bleken kommer trolig av at området i eldre tider ble brukt til bleking av tøy. Opprinnelig hørte området til kongsgården Alrekstad, men ble senere en del av byens takmark. Med unntak av Endregården, ble Bleken-gårdene kjøpt av Bergen kommune i løpet av årene 1833-79. Strøket omfattes av grunnkretsene Skansen, Skansemyren og Endregården, med til sammen 745 innbyggere 1. januar 2014 og et areal på 0,29 km². Området regnes gjerne som en del av «Hødden».
Lordene av Galloway
Lordene av Galloway besto av en slekt med lorder (herrer eller småkonger) som hersket over Galloway i sørvestlige Skottland i løpet av høymiddelalderen. Mange regioner i Skottland, inkludert Galloway og Galloway og Moray, hadde tidvis egne «sterke menn» som styrte som konger eller småkonger, tilsvarende som de i middelalderens Irland. Den skotske monarken ble oppfattet tilsvarende som den irske overkonge (skotsk-gælisk: Ard-Righ). Lordene av Galloway kan ha enten betalt skatt til den skotske monarken, eller i andre perioder å ha ignorert ham. Lordene av Galloway er noenlunde godt nedtegnet på 1100- og 1200-tallet, men disse er ofte ufullstendige eller tidvis motstridende. Senere ble disse småkongene kjent som «lorder» ved det skotske hoffet, og som «konger» på sitt eget område, og til sist tiltalt som «lorder» i begge arenaer.
Grensene eller omfavnet av det riket som Galloway utgjorde var dårlig definert, og varierte over tid. I løpet av mange tidsperioder var Galloway større enn i dag, og omfattet også deler av sørlige Ayrshire, som Carrick, Upper Douglasdale og Nithsdale. Grovt sett var det landområdet fra tidlig på 1100-tallet og fram til 1234 som lå vest for elven Nith og sør for vannskillet i vestlige delen av Southern Uplands. Dette området ble styrt av slekten som nedstammet fra Fergus (død 1161) som lorder av Galloway. Som en politisk enhet var disse herskerne en av de som eksisterte lengst av de ulike underavdelingene i middelalderens Skottland, og overlevde som en adskilt enhet fram til 1455 da det ble direkte underlagt den skotske kronens besittelser. Fram til 1234 hadde Galloways herskere en makt som hadde betydelig innflytelse på Skottland og England, og utøvde selv makt på kongeriket Man.
Kongedømmet Galloway
Suibne mac Cináeda (død 1034) er den første dokumenterte konge av Gall-ghàidhil, folket i Galloway, en blandet befolkning av både norrøne og gællere. Skjønt det er ikke før rundt 1138 at etterfølgelsen er skikkelig nedtegnet. Dynastiet til Fergus synes å ha fortsatt fram til 1234 og lovverket i Galloway forble i kraft fram til 1426. Det er antatt at dette lovverket opprinnelig fikk sin autoritet fra kongene av Galloway.
Magnus Berrføtt
På slutten av 1000-tallet ledet den norske kong Magnus Berrføtt en hær inn i Irskesjøverden for å ta direkte kontroll over særlig de norrøne områdene. I 1097 sendte han sin mann Ingemund for å ta kontroll over kongedømmet Mann og Øyene (Hebridene, øyene utenfor dagens Skottland, og Man). Han opprettet sin base på Lewis, nord på Hebridene. I henhold til lokale kilder oppførte denne Ingemund seg ille, horet og drakk, og høvdingene samlet seg for å gå imot ham. I ly av natten brente de ham og hans menn inne. Da denne mannen ble drept satte kong Magnus i gang den første av sine to store hærtokt i vest, kampanjene i 1098-1099 og i 1102-1103. I det første toktet tok han direkte kontroll over de vestlige øyene i dagens Skottland og i henhold til den engelske krøniken til Orderic Vitalis, Historia ecclesiastica, fra 1100-tallet, var Man preget av kaos da Magnus gjorde landgang grunnet dynastisk stridigheter mellom sønnene til den lokale kongen Godred Crovan (1095). En av dem, lagman, hadde tatt makten etter å nedkjempet broren Harald. Hans ankomst kan ha vært påtvunget av striden mellom brødrene, som endte med at Lagman stakk ut øyene på broren og lot ham kastrere. Magnus tok kontrollen over Man, tok Lagman til fange og avsatte ham. Han bygde også minst to festninger der, og hvor Snorre Sturlason har fortalt i Magnus Berrføtts saga at han sendte folk til Galloway for å skaffe tømmer, noe som indikerer at kongen også hadde tatt kontroll over den norrøne delen av Galloway. I løpet av dette krigstoktet seilte han også ned til Wales og deltok på walisisk side i et slag mot normannere. Her drepte han personlig Hugh av Montgomery, jarl av Shrewsbury, med en pil gjennom det ene øyet. I tillegg greide Magnus å sikre seg anerkjennelse fra Edgar, sønn av Malcolm (Etgair mac Maíl Coluim), konge av Alba, som det skotske riket het, for at alle de ytre øyene, inkludert Man, var norske og under autoriteten til den norske kongen.
På hans andre stor kampanje dro Magnus Berrføtt til Man, og med en stor flåte angrep han Dublin og forsøkte bringe Muirchertach Ua Briain, den irske konge av Munster i sørlige Irland, til underkastelse. Irske kilder hevder at han kom for å «ta Irland», «invadere Irland» eller «beleire Irland». Dette endte i et kompromiss ved at det ble inngått en allianse som ble forseglet i et ekteskap mellom den norske kongens sønn Sigurd til Muircertachs datter Blathmin Ua Briain (som i norske kilder omtales som Bjaðmunjo Mýrjartaksdóttir). Alliansen dempet trusselen fra Domnall Ua Lochlainn, irsk konge av Cenél Conaill og Ailech, og tvang fram en stabilitet i verden rundt Irskesjøen, og sikret Magnus’ nye Irskesjørike. Imidlertid gikk alt galt da Magnus ble drept på vei tilbake til Norge ved en mindre tokt i Ulster på jakt etter forsyninger. Det meste av hans arbeid lå i ruiner, og hans unge sønn Sigurd etterlot sin irsk forlovede i Irland da han dro tilbake til Norge for å bli konge sammen med sine brødre.
Slekten til Fergus
Fergus av Galloway slo seg opp som konge av Galloway en gang mellom 1110 og 1120. Hans bakgrunn er noe uklar, men sannsynligvis var han av norrøn-gælisk opphav, og er første gang dokumentert da han opptrådte som vitne på et charter til kong David I av Skottland i 1136. Det er sterke hentydninger til at han ble gift med en av døtrene som Henrik I av England hadde utenfor ekteskap, men hun er ikke sikkert dokumentert i kildene. Begge forbindelsene antyder Fergus’ politiske betydning i regionen mellom kongerikene Skottland og England. Da Fergus døde i 1161 ble Galloway overlatt til hans to sønner, Uchtred og Gille Brigte (Gilbert). I 1174 døde Uchtred etter å ha blitt brutalt blindet og kastrert av Gille Brigte og hans sønn Máel Coluim (Malcolm) slik at Gille Brigte kunne ta kontrollen over hele Galloway alene. Da han døde noen få år senere var det Uchtreds sønn Lochlann (Roland) som klarte å ta kontrollen over Galloway mens under press fra den engelske kongen fikk Gilla Brigtes overlevende sønn Donnchadh utskilt et område nord for Galloway hvor han ble gjort til mormaer/jarl av Carrick. Det finnes ingen nedtegnelser av noen hoffbestemmelse, men Gesta Annalia («Årlige hendelser»), en viktig krønike om Skottlands historie, forteller at Donnchadh ble gitt Carrick på betingelsen at han hold freden med Lochlann og vektlegger betydningen til kong Vilhelm I av Skottland (i motsetningen til Henrik I av England) som bilegger av konflikten.
Lochlann giftet seg med Helen, datter av Richard de Moreville, konstabel av Skottland, og arvet sin svigerfars tittel. Hans sønn Alan av Galloway var den mektigste av alle lordene av Galloway. Han arvet tittelen som konstabel av Skottland av sin far, holdt også land i både Irland og England foruten betydelig politisk innflytelse i Skottland. Hans involvering i de bitre ættestridighetene i kongedømmet Mann og Øyene (de ytre øyene i dagens Skottland, inkludert Hebridene), som formelt sto under autoriteten av kongen i Norge, ved å gi sin støtte til en frende mot en annen, provoserte fram en mektig militær reaksjon av Håkon Håkonsson, konge av Norge i 1217–1263. Det førte til en alvorlig krise for den skotske kronen.
Ved Alans død i 1234 ble hans besittelser delt mellom hans tre døtre og deres ektemenn. I Galloway ble det forsøkt å etablere Thomas (Tomás mac Ailein), Alans sønn utenfor ekteskap (ikke til å forveksles med hans nevø Thomas av Galloway), som ny lord av Galloway. Dette feilet da kong Aleksander II av Skottland la ned forbud mot hva som tidligere hadde vært akseptabelt, at en hvilken som helst sønn kunne arve sin far. En reaksjon på dette var at Thomas, sammen med en høvding fra Galloway, Gille Ruadh, ledet et opprør mot den skotske kongen i 1235 for å opprettholde Galloways delvise uavhengighet. Matthew Paris hevder at de fikk støtte fra krigere fra Man og Irland. Opprøret feilet og den skotske kongen tok regionen under besittelse, noe som innebar slutten for Galloway som en selvstendig rike. Han delte Galloway mellom Alans tre døtre som hver av dem var gift med normannere: Roger de Quincy, John I de Balliol, og William de Forz.
Douglas-lordene
I 1353 hadde William Douglas, 1. jarl av Douglas, tvunget den østlige delen av Galloway inn under den skotske kronen, og i 1369 ble Archibald Douglas, 3. jarl av Douglas, utnevnt til lord av Galloway av kong David II av Skottland, «becaus he tuke git trawell to purge the cuntrey of Englis blude»; mellomengelsk for at han gikk til store besværligheter for å renske landet for engelsk blod. Ved 1372, etter å ha bekreftet kontrollen over den østlige delen, kjøpte han seg jarldømmet Wigtown (vest i Galloway) fra Thomas Fleming, og således konsoliderte sin makt over hele Galloway, for første gang til en hersker siden 1234. Archibalds erobring av Galloway ble avbildet på hans segl som viser to «villmenn» (heraldiske villmenn) som holder opp hans våpenskjold.
På 1370-tallet bygget han festningen Threave Castle på en øy i elven Dee, sentralt i Galloway, 2,5 km vest for Castle Douglas i den nåværende regionen Dumfries og Galloway. Det var hovedbasen for «de svarte Douglas», jarlene av Douglas og lordene av Galloway, fram til deres fall i 1455 i striden mot en annen grein av familien, «de røde Douglas».
NASCAR Canadian Tire Series
NASCAR Canadian Tire Series er en motorsportserie organisert under amerikanske NASCAR siden 2007.
Serien er et resultat av NASCARs oppkjøp av motorsportserien CASCAR i september 2006. Serien er NASCARs fjerde, sammen med Sprint Cup Series, Nationwide Series og Craftsman Truck Series.
Knut Getz Wold
Biografi
Han vokste opp i Verdal, der faren Trygve Wold var distriktslege. Moren Ella Getz var datter av Johan Getz og søster til Johan Bernhard Getz, som begge var direktører ved Værdalsbruket. Knuts oldefar Anton Getz var svigersønn av Nicolai Jenssen. Riksadvokat, professor og ordfører Bernhard Getz var hans morfars bror.
Wold ble utdannet cand.oecon ved Universitetet i Oslo i 1939, hvorpå Ragnar Frisch fikk ham ansatt ved universitetet. Her jobbet han i universitetets prosjekt som omhandlet en strukturoversikt for Norge med temaene kosthold, levestandard og økonomi, som han også jobbet videre med ved Stockholms Högskola.
I 1941 flyttet han til London for å jobbe for den norske eksilregjeringen der, i Finansdepartementet. Han jobbet i Finansdepartementet også etter 2. verdenskrig, og gikk i 1948 over Handelsdepartementet, som ekspedisjonssjef, etter en kort periode i Sosialdepartementet fra 1947. Mens han jobbet i Handelsdepartementet jobbet han også mye internasjonalt; han deltok bl.a. i forhandlingene om en nordisk tollunion på 1950-tallet, en union det riktignok ikke ble noe av, og landene ble i stedet med i EFTA fra 1960. Han var også medlem av Den europeiske betalingsunion og dens etterfølger Den europeiske valutaavtale (EMA) i til sammen 18 år.
I 1958 begynte han i Norges Bank, som nestsjef under daværende sentralbanksjef Erik Brofoss. Her ledet han bl.a. Den penge- og kredittpolitiske komité. Da Brofoss sluttet i 1970 var Wold en naturlig arvtaker, og han forble sentralbanksjef fram til 1985.
Bakkefall
Bakkefall er betegnelsen som brukes innen fjellklatring på et fall i bakken. Når en klatrer på sikringer skal sikringene hindre at et fall ender i bakken. Bakkefall skjer normalt på grunn av et fall kombinert med en eller flere faktorer, som
Vest Tank-ulykken
Vest Tank-ulykken, eller Sløvåg-eksplosjonen, er navnet pressen gav til en eksplosjonsulykke som skjedde 24. mai 2007 på Vest Tank (nå Alexela Sløvåg, en del av Alexela) sitt tankanlegg i Sløvåg i Sogn og Fjordane. En av tankene på anlegget eksploderte, og innholdet fra en av nabotankene rant også ut og brant opp.
Begge tankene var fylt med giftige rester etter ulovlig «vasking» (rensing) av koksbensin for salg på afrikanske markeder, og de miljø- og helsemessige konsekvensene av ulykken har vært store. Stoffet som eksploderte var det samme som tidligere hadde tatt livet av rundt 17 mennesker og gjort nesten 100,000 mennesker syke i Abidjan i Elfenbenskysten Det har blitt knyttet sterk kritikk til statlige myndigheters håndtering av Vest Tank både før og etter ulykken.
Vest Tank
Vest Tank spesialiserte seg på å motta og å behandle såkalt slop, vaskevann fra vasking av tømte tanker på tankskip. Bedriften hadde kun konsesjon til å ta imot slop, begrenset oppad til 175,000 kubikkmeter årlig (tilsvarer omtrent 175,000 tonn.) Slop inneholder 90 % vann og 10 % oljeprodukter. Alle havner som tar imot tankskip har mottaksanlegg for slop.
Vest Tank inngikk i 2006 en intensjonsavtale med verdens tredje største uavhengige oljetrader, Trafigura, om å ta imot andre typer avfall fra petroleumsproduksjon. Avtalen hadde form av noen notater som aldri ble underskrevet, og det eksisterte aldri noen formell avtale mellom Vest Tank og Trafigura. Avtalen innebar at Vest Tank skulle ta imot koksbensin fra tankskip, rense den for svovel, for så å laste den tilbake på skipene. På tross av at Vest Tank ikke hadde konsesjon til slik virksomhet, innlemmet bedriften denne virksomheten i den ordinære driften. Siden tok de imot seks tankskip med koksbensin for vasking på anlegget, frem til eksplosjonen. Etter at bensinen hadde blitt vasket fraktet tankskipene til Trafigura denne videre til Alexelas oljeterminal i Paldiski (Estland), hvor det ble tilsatt kjemikalier som høynet oktan-nivået. (Trafigura er deleier i Alexela.) Bensin med så lav kvalitet er ikke lovlig å selge i den vestlige verden, og blir derfor solgt i Afrika. Trafigura fraktet bensinen videre til Vest-Afrika, og solgte den der. I løpet av syv måneder hadde VestTank da vasket 150,000 tonn koksbensin. I tillegg til disse skipene tok Vest Tank også imot skipet MS «Probo Emu». Dette skipet hadde blitt brukt av Trafigura til å rense koksbensin utenfor kysten av Afrika. Skipet reiste hele veien opp til Gulen for å kvitte seg med avfallet fra denne prosessen etter å bli avvist i blant annet Nederland. Dette fikk både media og myndigheter til å reagere siden Probo Emu var søsterskipet til MS «Probo Koala», skipet som hadde dumpet sitt avfall i Elfenbenskysten og som førte til katastrofen i Abidjan. Kystverket og nederlandske myndigheter varslet Statens forurensningstilsyn (SFT) om skipet. SFT valgte å ikke reagere.
Prosessen som førte til ulykken
Prosessen Vest Tank gjorde kalles for å vaske bensinen. Vann og kaustisk soda tilsettes bensinen og den røres rundt. Svovel og en del andre urenheter binder seg da til kaustisk sodaen og feller ut. Blandingen får så stå og skille seg, og bensinen som legger seg på toppen kan tappes av. Restene er et lag med vann iblandet en del rester etter prosessen, bunnfallet etter fellingen, og et mellomsjikt med olje og vann som ikke har skilt seg skikkelig. Vannet tømte Vest Tank ut i fjorden, og restene ble liggende og hope seg opp i tankene på anlegget. Det ferdig vaskede produktet er en bensin av svært lav kvalitet og med lavt oktannivå (ca. 70). Oktannivået kan heves ved hjelp av kjemikalier. Bensinen man får ut av dette har et svært høyt svovel-innhold. Den inneholder også en rekke miljøgifter fra de forskjellige stadiene i produksjonsprosessen. I tillegg er det vanlig at det blandes andre typer miljøavfall i denne typen petroleumsprodukter, som en form for ulovlig dumping. Vest Tank måtte etterhvert fjerne avfallet som hadde dannet seg i bunnen av den ene tanken som ble brukt til prosessen. Det ble forsøkt å nøytralisere dette ved å tilsette saltsyre. Dette førte til at det dannet seg en brannfarlig gass som ble antent av en gnist fra et kullfilter. Trykket fra eksplosjonen fikk også nabotanken (T4) til å sprekke opp, og avfallet som var lagret i den rant ned på eksplosjonsstedet og brant opp der.
Brannen forårsaket en større giftsky som spredde seg langs fjordarmene i retning nord, nordvest og nordøst. Skyen nådde Eivindvik tre timer etter eksplosjonen.
Helseplager og usikkerhet
Nedfallet fra eksplosjonen rammet et område med tilsammen ca. 1000 innbyggere. To uker etter ulykken ble det oppdaget at det var en stor andel av befolkningen i dette området var plaget av sykdom. Disse sykdomstilfellene ble knyttet til lukt fra avfallet. Det oppstod stor utrygghet blant innbyggerne på grunn av koblingen mot katastrofen i Abidjan. Nasjonalt folkehelseinstitutt mente at det var svovel fra dette avfallet som var årsak til helseproblemene, og at dette ville gå over når avfallet forsvant. Befolkningen og Norges Miljøvernforbund har reagert på dette, og de har påpekt at ingen med sikkerhet kan si hva som var i giftskyen fra eksplosjonen. Yrkesmedisinsk avdeling på Haukeland sykehus startet en helseundersøkelse av befolkningen i det utsatte området som skulle vare fram til 2013 for å kartlegge sykdomstilfellene. Alexela som overtok ansvaret for det resterende avfallet har hatt store problemer med å bli kvitt det. Avfallet har blitt stående og avgitt lukt på bedriften sitt området. Det siste lasset ble fjernet først 994 dager etter eksplosjonen.
Helsemyndighetene
Gulen kommune var ikke klar over at de hadde ansvar for håndteringen av denne krisen og det tok lang tid før tiltak ble igangsatt. Det er blitt rettet skarp kritikk imot Norsk folkehelseinstitutt for å ikke ha involvert seg i håndteringen av helseproblemene og støtte kommunen etter sykdomsutbruddet. Da de ulike myndighetene ble samlet til en koordingeringsmøte først en måned etter at helseproblemene ble oppdaget, valgte Folkehelseinstituttet ikke å møte. Folkehelseinsiuttet valgte også senere å vise til at sykdommen var psykosomatisk, noe som skapte sterke reaksjoner hos befolkningen i kommunen .Andre myndigheter er også blitt utsatt for kritikk for manglende støtte i krisesituasjonen som oppstod. Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap (DSB) har ansvar for koordineringen mellom kommunale og statlige myndigheter i krisesituasjoner. Til tross for dette valgte de ikke å støtte kommunen til tross for at det ble gitt klare signaler om at kommunen ikke var i stand til å håndtere situasjonen. Statens forurensningstilsyn valgte heller ikke å bistå kommunen med informasjon og støtte. SFT valgte heller ikke å dele informasjon med kommunen og andre helsemyndigheter om at det var samme stoffet som eksploderte hos Vest Tank som det som drepte ca. 14 mennesker og gjorde rundt 100 000 syke i Elfenbenskysten.
SFTs regulering av Vest Tank
I tiden etter ulykken kom det frem opplysninger om store mangler ved det statlige kontrollapparatet. Statens forurensningstilsyn (SFT, har nå skiftet navn til Klima- og forurensningsdirektoratet) hadde foretatt tre inspeksjoner i 2003, 2005 og 2006. Under hver inspeksjon ble det oppdaget at bedriften ikke tok representative prøver av hva som ble sluppet ut i havet fra bedriftens sitt renseanlegg. Det ble i tillegg registrert i 2005 at bedriften hadde ubemannet drift etter arbeidstid uten noen form for alarmfunksjon som kunne påvise svikt i anlegget. En kunne risikere at ubehandlet væske kunne renne ut i havet uten at en oppdaget det før dagen etter. Etter hver inspeksjon fikk bedriften frist til å dokumentere hvordan de hadde rettet opp i de avvik som var påvist. Til tross for at Vest Tank ikke kunne vise til tiltak for utbedring av disse avvikene fikk bedriften fortsette sin drift. SFT registrerte også hvilket renseanlegg bedriften hadde. En ekspert i vannteknikk fra SINTEF viser til at dette anlegget i liten grad har vært i stand til å rense for tungmetaller og organiske stoffer som er naturlig i en slik prosess. På spørsmål i tilknytting til denne problematikken har SFT henvist til at de har registrert at bedriften for det meste har mottatt og oppbevart væske uten å behandle den. Dette til tross for at det er et brudd på Forurensingsloven å ikke behandle mottatt avfall innen ett år. SFT hadde også fått melding fra Vest Tank om at bedriften over lengre hadde en drift som ikke var i samsvar med deres utslippstillatelse, og at de ville fortsette denne driften. SFT reagerte ikke på dette. SFT fikk også melding fra Kystverket og Nederlandske miljømyndigheter om mistanke om at Vest Tank var på vei til å motta ulovlig avfall fra skipet Probo Emu. SFT vurderte det slik at de ville føre tilsyn med dette mottaket på neste inspeksjon ved bedriften. På grunn av eksplosjonen ville dette vært en reaksjonstid på minst 7 måneder. Etter eksplosjonen fikk Vest Tank i oppdrag å selv ta prøver av området for å utrede skadeomfanget. Dette til tross for at SFT hadde liten tillit til bedriften, samt meldingene fra andre myndigheter om ulovlig drift. SFT har også fått kritikk for at de i etterkant av ulykken fortsatt forholdt seg til bedriftens egne opplysninger angående hva som var på anleggets øvre tankanlegg. Dette til tross for at Vest Tank hadde blitt anmeldt på en rekke punkter både av Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap (DSB) og av SFT selv.
Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskaps (DSB) regulering av Vest Tank
DSB har også blitt utsatt for kritikk i tilknytting til deres regulering av Vest Tank. Direktoratet har ansvar for å gi tillatelser til bedrifter som oppbevarer større mengder brannfarlig væske. Dersom en bedrift vil oppbevare brannfarlig væske over en viss mengde vil den bli underlagt Storulykkeforskriften. Det vil da bli satt strenge krav til sikkerhetstiltak ved bedriften. Da Vest Tank søkte om en utvidelse av sin opprinnelige oppbevaringstillatelse til å gjelde bedriftens øvre tankanlegg ble denne gitt uten at DSB foretok noe form for tilsyn med anlegget i seg selv eller dokumentasjon på utført arbeid. Denne delen av anlegget var ikke involvert i eksplosjonen. Vest Tank hadde da fått tillatelse til å oppbevare opptil 96 millioner liter svært brannfarlig væske uten at DSB vurderte eller bad bedriften vurdere selv om den skulle vært underlagt Storulykkeforskriften. På dette tidspunktet og fram til ulykken var øvre tankanlegg kun utstyrt med to pulverapparat.
Koordineringsgruppen for Storulykkeforskriften henvendte seg senere til Vest Tank og en rekke andre bedrifter i tilknytting til en revisjon av Storulykkeforskriften. Vest Tank viste da til at øvre tankgård ikke var i bruk og det ble avtalt at bedriften ville bli omfattet av denne forskriften når dette anlegget ble brukt til oppbevaring av brannfarlige stoffer. Senere søkte Vest Tank DSB om tillatelse til oppbevaring av opptil 50 millioner svært brannfarlig væske på øvre tankanlegg over en periode på 6 måneder. Denne tillatelsen ble innvilget uten at Storulykkeforskriften hadde blitt fulgt opp av Vest Tank eller etterlyst fra DSB sin side. Koordingeringsgruppen for Storulykkeforskriften presiserer at de ikke har gitt noen unntak fra denne forskriften.
Straffesak mot de involverte
Forsikringsoppgjøret etter uhellet ble også gjenstand for sak for retten. Dom fra Gulating lagmannsrett forelå 16. februar 2015. På grunn av bedrageri og unnlatt opplysning om endring av risiko i forbindelse med rensing av koksbensin, ble allerede utbetalt forsikringsoppgjør pålagt å måtte tilbakebetales til forsikringsselskapet, totalt ca 14 mill. kr, samt at ytterligere utbetalinger ikke skulle skje.
Zhaolaihe-demningen
Zhaolaihe-demningen er en demning med vannkraftverk i Zhaolaihe i Folkerepublikken Kina, anlagt i elva Du He. Effekten er om lag 500 MW.
Demningen er en betong buedam av typen RCC. Dammen er 107 meter høy og 206 meter lang.
Fjellsiden
Fjellsiden er betegnelsen på et område i Bergenhus bydel i Bergen, og er bebyggelsen langs vestsiden av Fløyen. Fjellsiden består av «Fjellsiden nord» og «Fjellsiden sør» som har hver sin kommunedelplan. I området inngår flere strøk.
Ordalsåta Opp
Ordalsåta Opp er et motbakkeløp i Kviteseid som arrangeres av Morgedal IL. Løpet ble første gang arrangert i 2008.
IBAN
International Bank Account Number (IBAN) en internasjonal standard for bankkontonummer. Et IBAN bygges opp med to-bokstavers ISO-landkode for landet kontoen er i, to kontrollsiffer regnet ut på grunnlag av hele nummeret, og et antall siffer og/eller bokstaver i henhold til nasjonale regler.
IBAN lagres elektronisk i en fortløpende tegn-streng, men i skriftlig form anbefales det å dele det inn i grupper på fire tegn, eventuelt med den siste gruppen med færre tegn, se eksempelet over.
IBAN brukt sammen med BIC (Bank Identifier Code, også kalt SWIFT) skal normalt være tilstrekkelig for en pengeoveførsel over landegrensene. Innenfor EØS er BIC ikke nødvendig fra februar 2016.
Fra og med 1. februar 2014 er det ulovlig å overføre euro i eurosonen med gamle bankkontonummer. Fra 31. oktober 2016 gjelder det også innenfor øvrige EØS-området, også innenriks. IBAN skal da brukes for overføringer i euro (ikke innenriks med andre valutaer som kroner). Dette kalles SEPA, Single Euro Payments Area, og betyr at de som har et bankkonto i euro innenfor EØS-området, kan bruke det for lønn og betalinger i hele eurosonen.
Norsk IBAN har færrest sifre/bokstaver (15) av alle land som har implementert systemet.
Eksterne lenker
Kontrollside for IBAN
Henry Duey
Henry Ludwig Duey (født 1. mai 1908, død 13. februar 1993) var en amerikansk vektløfter som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles. Duey vant en olympisk bronsemedalje i vektløfting under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Han kom på tredjeplass i den nest tyngste vektklassen lett tungvekt, opp til kg 82,5 kg. Duey løftet sammenlagt 330 kg, 35 kg mindre enn sin landsmann Louis Hostin som vant foran Svend Olsen fra Danmark som kom på andreplass med 360,0 kg. Det var fire utøvere fra tre nasjoner som deltok i vektklassen lett tungvekt som ble avviklet 30. juli 1932.
Halvt nedsenkbar plattform
Halvt nedsenkbar plattform eller semi (fra engelsk semi submersible rig) er en flytende plattform med et skrog som holdes oppe over havet med søyler med stor avstand mellom og med store tverrsnitt, og som er knyttet sammen av neddykkede pongtonger. Søylene er da forbundet sammen i dekket og i bunnen av søylene.
Hovedårsaken til at de bygges slik er å redusere hivbevegelsene (vertikalbevegelsene) av plattformen. Hivet er avhengig av arealet av søylene ved vannlinjen. Ved å gjøre arealet så lite som mulig blir også hivet mindre. Ved små hivbevegelser er det enklere å gjøre en rekke operasjoner som boring og løfteoperasjoner.
Volumet på søylene og pongtongene bestemmes ut fra behovet for oppdrift. Fordelingen av volumet mellom søyler og pongtonger bestemmes ut fra behovet for plass til utstyr, lager og gangveier i søylene.
Halvt nedsenkbare plattformer brukes oftest til boring, produksjon eller som flotell, men brukes også for eksempel som løftefartøyer, dykkefartøyer og rørleggingsfartøyer. Disse plattformene kan bygges både i stål eller betong, men stål er i praksis helt dominerende.
På verdensbasis er det om lag 150 halvt nedsenkbare plattformer.
I Norge er en lang rekke flyttbare halvt nedsenkbare plattformer i bruk. Videre brukes på norsk sokkel halvt nedsenkbare plattformer til produksjon på: Veslefrikk B, Åsgard B, Visund, Troll C, Njord A, Kristin, Gjøa og Snorre B. Bortsett fra Gjøa, opereres disse av Statoil.
Sammensettingen
En deler gjerne konstruksjonene opp i søyler, pongtonger, dekk med utstyr, forankringssystem eller posisjoneringssystem.