cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norsk lundehund
Opprinnelse og alder
I en tid var bestanden av lundehunder i Norge så lav at eksport ikke var tillatt. Først etter at antallet hunder passerte 200 ble det åpnet opp for eksport igjen. Utover på 1980-tallet økte antallet, og omkring 1990 var det mer enn 500 individer i Norge. I 2012 var antallet økt til cirka 580 hunder nasjonalt og rundt 1 400 internasjonalt, hvorav de fleste befinner seg i Europa og rundt 200 i USA. Per 1. januar 2020 var det 722 lundehunder i Norge, fordelt på 359 tisper og 363 hannhunder.
Krysningsprosjektet
Lundehundens svært begrensende genetiske variasjon har ført til innavlsdepresjon og behov for genetisk fornyelse. Hunderasen har gjennomgått to flaskehalshendelser siden andre verdenskrig og sliter i øyeblikket med lav fruktbarhet, kortere levealder og større sårbarhet for sykdom. Dette førte etter vært til et ønske om et nytt krysningsprosjektet, der nye blodslinjer fra andre raser blir tilført lundehunden, noe som etter hvert ble til en realitet. Om det vil føre til tap av egenskaper gjenstår å se.
Det pågår i øyeblikket et krysningsprosjektet med norsk lundehund, i regi av NLK og NKK etter mandat fra NKK datert 16. juni 2020. NLK søkte NKK om godkjennelse for krysningsprosjektet den 1. september 2013 og fikk det godkjent av NKK i brev av 14. januar 2014. Det skal krysses i tre andre raser; norsk buhund, islandsk fårehund og norrbottenspets. Formålet med krysningsprosjektet er å tilføre norsk lundehund større genetisk variasjonen, for å bedre hunderasens helse og velferd. man håpet blant annet å kunne redusere risikoen for å utvikle mage-/tarmlidelser, deriblant intestinal lymfangiektasi (IL), samt å bedre rasens fertilitet og immunforsvar.
Utseende, anatomi og fysikk
Foruten at lundehunden har minst seks tær på hver fot, har den også ører som kan lukkes og foldes og en rekke andre anatomiske særtrekk. Mange av disse særtrekkene finner man ellers kun hos ville hunder. Muskulaturen i ytre del av øret fungerer for eksempel slik at denne hunden kan lukke øret for skitt og sand, slik at det indre øret beskyttes. Muskulatur, sener og leddbånd i buken er så fleksible at lundehunden kan bøye armene ut så mye som 90 grader fra kroppen, og derav få bedre feste under klatring i fjellene. Det øverste nakkebeinet er dessuten forbundet med hodeskallen på en slik måte at lundehunden kan legge hodet sitt rett bakover på ryggen, slik at hodet blir liggende oppned. Slike anatomiske særtrekk finner man ellers hos ny-guinea syngehund, borneohund og dingo. Et annet særtrekk er at lundehunden mangler 2. premolar på begge sider i overkjeven, på lik linje med den urnordiske varangerhunden.
Lundehunden er liten og lett, men sterk og svært utholdende. Kroppen er rektangulær. Hannene blir cirka 35–38 cm i mankehøyde, og tispene cirka 32–35 cm. Vekten på en hannhund er cirka syv kilogram, mens tispene veier cirka ett kilogram mindre. Disse tallene finner man i rasestandarden. Det er likevel et faktum at mange hunder, særlig hanner, var adskillig større(kan også ha vært blandingshunder). En stor hannhund kunne være opp mot 11 kilo. Disse store og kraftige hannene ble tidligere brukt under jakten på tolen – lundefuglens årsunger. Når disse skulle forlate reiret om høsten, kastet de seg ut fra klippene høyt over vannet. Mange av dem, flere hundre, nådde ikke vannet; de slo seg i svime mot steinene, og disse var det hundenes oppgave å hente. Hundene sprang opp og ned fjellsiden i fjorten dager og hentet tole, som da den var svært fet og mør, var en delikatesse. Lundehunder har også blitt brukt mye til å finne lundefuglegg, og er derfor eksepsjonelt flinke til å finne og hente disse uten å knuse dem.
Dekkhårene er tette og strie, mens underpelsen er bløt og isolerende. Fargen er normal rødbrun til gulbrun, med sorte hårspisser og hvite tegninger. Voksne hunder er ofte mer markert sorte i overpelsen enn unghunder.
Norges Croquetforbund
Norges Croquet Forbund ble dannet i Moss under Jubileumsturneringen 2004. Croquetspillere hadde møttes i Halden under Rock og Krock-festivalen i flere år. De viktigste organisasjonene var Croquet-selskabet og Jeløy Croquet Club fra Moss, Brevik Croquet Club og Hjulmakeren fra Fredrikstad og Havsø. Forbundet ble samlet i løpet av vinteren.
Norsk lundehund
Bruksområde
Norsk lundehund ble opprinnelig avlet som jakthund og typen har flere spesielle adapsjoner for å jakte på lunde, men fuglearten har vært totalfredet i Norge siden 1989. Lunden er Norges vanligste sjøfugl, men den en gang så tallrike arten har hatt sterk tilbakegang gjennom tre generasjoner (tilsvarende cirka 65 år). I dag er lundehunden derfor først og fremst en god og gøyal sosial følgesvenn og familiehund, som, til trots for at den er sjelden, alt oftere er å se rundt på hundeutstilling. Den har imidlertid god nese og kan godt trenes som ettersøkshund. Hunden er utholdende, men langsom og nøye i søket. Som de fleste spisshunder av denne typen er den også en god vakthund, som naturlig vil varsle når det kommer fremmede.
Norges Croquetforbund
2007 var første året som NCF sendte spillere til internasjonale turneringer i England. Mitsubishi Cup og EM i engelsk croquet.
Norsk lundehund
Annet
Lundehunder blir ofte gitt urnorske navn fra mytologien. Pelsen trenger i likhet med andre hunderaser jevnlig kontroll og vedlikehold, men den er lettstelt.
Hunderasen er genetisk disponert for å utvikle mage-/tarmlidelser, som intestinal lymfangiektasi (IL).
Cordial kino
Cordial var en tidlig kino i Oslo.
Kinoen ble drevet av vossingen Olaf K. Bjerke, og holdt til i en trebrakke på tomten Stortingsgata 16. Bjerke hadde lang erfaring med kinodrift, og Cordial ble drevet relativt godt fra en gang mellom 1905 og 1912, og frem til brakka brant i 1918.
På tomten ble det senere bygd teaterbygg (Opera Comique (1918–1921, Det Norske Teateret 1945–1985, Christiania teater 2006-) hvor det også har vært kinodrift (Filmteateret 1985–2006).
Cordial hadde premierevisningen av den norske filmen Anny – en gatepiges roman av tidligere nevnte Bjerke.
Mihály Fülöp
Mihály Fülöp (født 10. april 1936 i Budapest, død 26. september 2006 i Budapest) var en ungarsk fekter som deltok i de olympiske leker 1956 i Melbourne og 1960 i Roma. Fülöp vant en olympisk bronsemedalje i fekting under Sommer-OL 1956 i Melbourne. Han var med på det ungarske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i florett bak Italia og Frankrike. De andre på laget var Endre Tilli, József Sákovics, József Gyuricza, Lajos Somodi og József Marosi.
Nappsundbrua
Nappsundbrua er ei bru på fylkesvei 5582 i Gulen kommune i Vestland.
Brua krysser det trange Nappsundet mellom øyene Mjømna og Tyløyna, og er 141 meter lang. Sammen med Mjømnesundbrua forbinder Nappsundbrua øyene Byrknesøyna og Mjømna. De to bruene ble åpnet 13. september 1997.
UAE Team Emirates
UAE Team Emirates (tidligere kjent som Lampre) er et sykkellag registrert i De forente arabiske emirater.
Alfred Fidjestøl
Alfred Fidjestøl (født 1. november 1973 i Bergen) er en norsk journalist, filosof, biograf og sakprosaforfatter. Han er utdannet cand. philol. med filosofi som hovedfag fra Universitetet i Oslo.
Språkprisen 2017
I 2014 ga han ut en bok om sjimpansen Julius til svært gode anmeldelser. Språkrådet tildelte Fidjestøl Språkprisen 2017 for boken ''Nesten menneske. Biografien om Julius'', som var utgitt på Samlaget forlag. Prisen ble overrakt på Litteraturhuset i Oslo.
Biografien om Julius har også blitt utgitt utenfor Norge. På engelsk har den fått tittelen ''Almost Human. The Story of Julius, the Chimpanzee Caught between Two Worlds''.
I 2019 ga Samlaget ut en ny bok av Fidjestøl om sjimpansen. Den nye boken Som ein bror : historia om sjimpansen Julius var rettet mot barn i alderen 9 til 12 år som primær målgruppe.
Mark Whitfield
Mark Whitfield (født 6. oktober 1966 i New York) er en amerikansk hard bop og soul-jazz gitarist som ble født i Syosset, New York. Han deltok på Kongsberg Jazzfestival i 1996.
Han er nok bedre kjent for sine innspillinger som orkester-leder for både Verve og Warner Bros Records plateselskap. Han har jobbet sammen med mange andre jazz-komponister som f. eks. Jack McDuff, Jimmy Smith, Courtney Pine og Nicholas Payton, Chris Botti og flere andre. Mark Whitfield ble uteksaminert fra Bostons Berklee College of Music, instituttet for studier av jazz og moderne amerikansk musikk, i 1987 etter å ha studert musikk-komposisjon og arrangering, samt alle stilarter av gitarspilling.
Etter endt eksamen, vendte han tilbake til sitt hjemsted i New York får å ta fatt på en karriere som jazz-gitarist som har gitt ham muligheten til å samarbeide med mange andre kjente jazz-artister. Han hadde sin første solo debut med CD-en «The Marksman». Suksessen til denne utgivelsen førte til en karriere som har gjort at han har produsert 14 solo prosjekteog flere samarbeidstiltak med noen av de viktigste kunstnerne i de senere årene.
Iván de la Peña
Iván de la Peña López (født 6. mai 1976) er en spansk tidligere fotballspiller. Han hadde størst suksess i RCD Espanyol. De la Peña startet i Racing de Santander, men ble tidlig plukket opp av FC Barcelona. Etter å ha imponert på rekruttlaget, var han klar for førstelagsspill, men det skar seg mellom ham og trener Johan Cruijff. Da Bobby Robson tok over i 1996 fikk han mer spilletid, og spilte godt sammen med Ronaldo på topp for Barcelona.
De la Peña ble sett på som svært lovende i Spania, og El País kåret ham til årets nykommer i 1996 og 1997. Det ble imidlertid ikke plass til verken ham eller Raul i Javier Clementes EM-tropp. For De la Peña var de to årene likevel suksessrike, da han var med på å vinne Cupvinnercupen og Copa del Rey. I 1998, med Louis van Gaal som ny trener, ble igjen De la Peña satt i skyggen, og han forlot FC Barcelona for å spille for SS Lazio. Han greide ikke å markere seg der heller, og etter utlån til Olympique Marseille og FC Barcelona igjen, dro han tilbake til Spania og Espanyol. I Espanyol ble han en stor suksess og spilte mange kamper. Han var avgjørende for lagets suksess i cup og internasjonale turneringer i denne perioden. Først i 2005, 28 år gammel, debuterte De la Peña på landslaget, og fikk fem kamper.
Ivan de la Peña la opp som resultat av skader i 2011.
Rossnesbroa
Rossnesbroa er ei smal hengebro som forbinder grendene Rossnes og Farestad på Skjernøy i Lindesnes kommune, Agder. Broa er 110 meter lang. Den opprinnelige broa ble innviet den 19. juni 1953, og var 80 cm bred. Vinteren 2010 ble denne revet og erstattet av en noe bredere gangbro, som ble innviet den 27. april samme år.
Terningen Arena
Terningen Arena er et flerbruksanlegg ved Terningmoen leir i Elverum. Byggingen ble satt i gang i januar 2010, og trinn 1 ble ferdigstilt 23. desember 2010. Den offisielle åpningen skjedde helgen 7.–9. januar 2011.
Funksjon
Terningen Arena har som misjon å være et kultursenter for blant annet Festspillene i Elverum, konserter, håndball og turn.
I 2016 flyttet Elverums avdeling av Høgskolen i Hedmark (avdeling for helse- og idrettsfag), samt hovedadministrasjonen for HiHm hit. I 2017 ble HiHm til Høgskolen i Innlandet.
Forsvaret har velferdskontorer og idrettsfasiliteter for personell tilknyttet Terningmoen. Flere leietakere har kontorer og andre fasiliteter i Terningen Arena.
Sandnesgauk
Sandnesgauk er en type leirgjøk fra Sandnes. Figuren er av leire, formet som en stilisert gauk med hodet under vingen, hul og utstyrt med blåse- og fingerhull. De kan brukes som pyntegjenstand, leketøy eller enkel fløyte.
Bakgrunn
Sandnesgauken fungerer som en okarina, et eldgammelt blåseinstrument, ofte eggformet og av keramikk, som man kan lage noen få toner med.
Det antas at den moderne sandnesgauken ble utformet av Simon Asbjørnsen. I 1840-årene var han den første til å produsere figuren i større antall og bruke den til markedsføring. Den første gauken skal imidlertid stamme fra 1790-tallet. Leirefuglen produseres fortsatt i Sandnes og selges som suvenir.
I Sandnes' by- og kommunevåpen er det en sandnesgauk «i sølv på grønn bakgrunn». Merket ble tegnet av Johannes Haukland på 1950-tallet og offisielt godkjent i 1972.
En «sandnesgauk» er også kallenavn på en person fra Sandnes.
Sotalke
Sotalke er en forholdsvis småvokst fugl med plump kroppsform, kort stjert og et vingespenn på cirka 38 cm. Den måler cirka 23 cm og veier typisk 150–200 g. Fjærdrakten har gråsvart overside og hvit underside, mens kinnene og øvre del av brystet og halsen er gråbrun. De to underartene er nesten identiske å se på, men nominatformen er fysisk noe større.
Lajos Somodi
Lajos Somodi (født 4. desember 1928 i Abádszalók, død 9. mai 2012) var en ungarsk fekter som deltok i de olympiske leker 1956 i Melbourne. Somodi vant en olympisk bronsemedalje i fekting under Sommer-OL 1956 i Melbourne. Han var med på det ungarske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i florett bak Italia og Frankrike. De andre på laget var Endre Tilli, József Sákovics, József Gyuricza, Mihály Fülöp og József Marosi.
Sotalke
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Nettleship & Bonan (2018). Norske navn følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008) og Syvertsen et al. (2017).
Marte Thorsby
Marte Thorsby (født 12. oktober 1972) er en norsk jurist. Hun har vært direktør for IFPI Norge siden 2005.
Thorsby tok juridisk embedseksamen i 1997. Hun var deretter advokatfullmektig i Ernst & Young, og arbeidet senere også som konsulent i Ernst & Young Management Consulting. Deretter arbeidet hun i Advokatfirmaet Grette. Hun har også vært norsk president i International Association of Young Lawyers.
Thorsby har som IFPI-direktør aktiv arbeidet mot fildeling. Hun har gjort seg bemerket i debatten blant annet med krav om at nettleverandøren Telenor skal sperre tilgangen til The Pirate Bay, og med kritikk av det hun mener er passivitet fra regjeringens side i arbeidet mot ulovligheter.
Severin Løvenskiold
Severin Løvenskiold (født 7. februar 1777 i Porsgrunn, død 13. september 1856 på Fossum jernverk i Skien) var en norsk statsmann, som var Norges statsminister i Stockholm 1828–1841 og Norges stattholder 1841–1856.
Slekt
Han var sønn av kammerherre Severin Løvenskiold (1743–1818) til Fossum jernverk og Benedicta Henrikka Aall (1756–1813) som var tante til Jørgen, Niels, Jacob og Benedicte Henrikke Aall gift med Ulrich Fredrich von Cappelen.
Han var bror til Niels Aall Løvenskiold, Frederik Løvenskiold («Fritz») og Frederikke Løvenskiold.
Severin Løvenskiold ble den 9. april 1802 gift med den danske Sophie Hedevig komtesse Knuth (1784–1819). De hadde flere barn, bl.a. Otto Joachim Løvenskiold og Leopold Herman Severin Løvenskiold, og de har en rekke etterkommere på 2000-tallet.
Liv
Sin første undervisning mottok han i hjemmet, før han 1786 ble sendt til Holsten, hvor han ble oppdratt først i Wandsbek, senere i Eutin. I perioden 1793–1794 oppholdt han seg hos grev Stolberg-Wernigerode og gjorde utflukter til saksiske og schlesiske bergverker. Om høsten 1794 kom han til København, hvor han tok latinsk-juridisk embetseksamen i mai 1796, før han besøkte sin far.
Tilbake i København ble han auskultant i rentekammeret 1799, assessor i kommercekollegiet 1801 og 1802 dessuten assessor i finanskassedirektionen. I mai 1803 vendte han etter farens ønske tilbake til Norge, hvor han kort etter overtok Fossum Jernverk ved Skien. Samme år ble han amtmann over Bratsberg Amt, og var i tillegg i årene 1805–1811 konstituert amtmann over Laurvigs Grevskab.
Sommeren 1807 tilbragte han med sin familie i det sydlige Tyskland. Under hjemreisen fikk han nyheten om Københavns bombardement, og mottok i Hamburg kronprins Frederiks befaling om å møte ham i Kiel. Ved sin ankomst der ble han spurt hvordan Norge kunne reddes og hjelpes. Løvenskiold mente at man måtte opprette en egen norsk regjering med full rådighet over både indre og ytre forhold. Kronprinsen ville imidlertid ikke gå inn på dette, og påla Løvenskiold å overbringe andre ordrer til Norge. Han slapp under store farer fra Fladstrand over til Norge.
Løvenskiold bygde ny hovedbygning på Fossum, et arbeid som varte fra 1811 til 1818. Hans kone døde i barsel i 1819, noe som gjorde at han trakk seg unna den daglige drift. Driften ble i stedet overlatt sønnen Ernst, og Løvenskiold konsentrerte seg deretter om ulike offentlige stillinger og verv.
Krigsårene
I krigsårene utfoldet Løvenskiold en betydelig virksomhet i sitt amt, ved å arbeide for kystforsvaret og skaffe befolkningen den nødvendige forsyning av korn og levnetsmidler. I samarbeid med andre opprettet han en egen Provideringskommission for amtet. Ved subskripsjonen for det norske universitetet tegnet han seg for 5,000 riksdaler. I 1812 foretok han en reise til Danmark, men ble beordret til å vende tilbake til sitt amt, på grunn av den truende politiske stillingen. Høsten 1813 søkte og fikk han avskjed fra sitt embete.
Løvenskiold ble valgt som representant for Bratsberg Amt til Riksforsamlingen på Eidsvoll 1814, hvor han tilhørte mindretallet. Regent, prins Christian Frederik betraktet ham som en av sine fiender. Etter foreningen med Sverige ble han kalt til Christiania og tilbudt plass i den nye regjeringen. Han avslo, men fikk i stedet som oppgave å forhandle i København om oppgjøret av statsgjelden. 1815–1816 var han derfor i København, men uten å føre forhandlingene til ende. 1815 ble han utnevnt til statsråd, men levde ellers som privatmann på Fossum.
Han førte et rolig liv inntil 1828, da han ble utnevnt til statsminister og sjef for den norske statsrådavdelingen i Stockholm. Som statsminister nøt han Carl Johans spesielle nåde og hørte til kongens nærmeste krets, men samarbeidet dårlig med regjeringens sjef i Christiania, Jonas Collett. 1833 ledsaget han kronprins Oscar på en reise til Bergen. På en utenlandsreise 1834 møtte han kong Fredrik Vilhelm III og Metternich.
Da kongen oppløste Stortinget 1836, ble Løvenskiold utsatt for voldsomme angrep, fordi man trodde han hadde tilrådet kongen oppløsningen for å hindre de nye demokratiske kommunallovene. Innen oppløsningen rakk Odelstinget å anklage ham for en riksrett. Med en eller to stemmers overvekt idømte riksretten ham en bot på 1,000 speciedaler. Løvenskiold søkte om avskjed, men kongen fikk ham til å fortsette.
Etter grev Wedels død 1840 ble Løvenskiold utnevnt til hans ettermann som stattholder. Ved utbruddet av Krimkrigen ivret den svenske kongen for svensk-norsk deltakelse i krigen mot Russland og det var den 80 år gamle Løvenskiold som i en rekke skarpe brev gikk i rette med monarken hvor han argumenterte for en nøytral linje. I 1856 nedla han embetet og trakk seg tilbake til Fossum, hvor han døde samme år.
Utmerkelser
Løvenskiold ble tildelt en rekke ordener for sitt virke. Han var innehaver av Borgerdådsmedaljen og ble 21. august 1847 av kongen utnevnt til storkors av St. Olavs Orden «for udmærket Statstjeneste». Han var også ridder av Serafimerordenen. og bar storkors av Nordstjerneordenen.
Rick Wakeman
Richard Christopher Wakeman (født 18. mai 1949 i Perivale i Middlesex i England) er en britisk musiker innen progressiv rock og spiller alle typer tangentinstrumenter. Han har utdannelse som klassisk pianist og er kjent for sin virtuositet. Han er også kjent som en mye benyttet studiomusiker, med kallenavnet «One-take-Wakeman».
I unge år eksperimenterte han med elektronisk keyboard og synthesizerere og regnes som oppfinneren av «keyboard-rack'et», da han tidlig på 1970-tallet begynte å stable forskjellige tangentinstrumenter oppå hverandre for lettere å ha tilgang til de forskjellige instrumentene. De instrumentene han ser ut til å foretrekke er Minimoog, Mellotron og Hammondorgel, og disse tangentinstrumentene er blitt de klassiske «kjennetegnene» for progressiv rock.
Strawbs og Yes
Wakeman fikk et stort navn da han i 1970 spilte med Strawbs, men fikk i 1971 tilbud om å ta over etter Tony Kaye i Yes. Wakeman var først medlem fra og med albumet Fragile i 1971 til og med albumet Tales from Topographic Oceans og den påfølgende turneen, og han sluttet i bandet i 1974 på sin 25-årsdag. Senere ble han på sen-høsten 1976 på ny medlem i Yes, og ble der til 1979 da han etter «Golden Age (Paris-innspillingene)» forlot bandet for andre gang.
Han ble så med i bandet Anderson Bruford Wakeman Howe (ABWH) i 1989, også kalt Yes East, i motsetning til Chris Squire (som hadde rettigheten til band-navnet Yes), Trevor Rabin, Alan White, Tony Kaye og Billy Sherwood som på folkemunne het Yes West. De to fraksjonene ble samlet til albumet 'Union' med påfølgende tur 1991 og 1992 med begge fraksjonene på scenen. Etter dette sluttet han nok en gang i Yes. Så var han medlem i 1996 under innspillingene av Keys to Ascension og Keys to Ascension 2 og forsvant i 1997 ut av bandet igjen.
I 2002 var han for femte gang blitt medlem i Yes, som nå turnerte verden rundt som en del av sitt 35-årsjubileum. På grunn av sviktende helse måtte han i 2006 nok en gang slutte i Yes. Han medvirket på totalt åtte studioalbum med Yes, i tillegg til et studioalbum med ABWH.
I 2010 var Wakeman, Jon Anderson og Trevor Rabin, alle tre tidligere medlemmer av Yes, i gang med planlegging av et nytt band. Bandet Yes Featuring Jon Anderson, Trevor Rabin, Rick Wakeman, først kjent som Anderson, Rabin and Wakeman (ARW) ble offisielt presentert i januar 2016 og det ble offentliggjort at de arbeidet med musikk til et album. Anderson hevdet sin rett til å benytte Yes-navnet og endringen av bandnavnet ble kunngjort under en pressekonferanse 9. april 2017. Det annonserte albumet ble satt på vent da de først ønsket å spille konserter. De fikk med bassisten Lee Pomeroy og trommeslageren Lou Molino III og spilte en rekke konserter i USA fra oktober til desember 2016. Bandet fortsatte turneen med konserter i Israel, Europa og Japan i mars og april 2017. Den planlagte utgivelsen av et studioalbum skulle så etterfølges av konserter i 2020/21 men disse planene ble satt på vent. Etter at de fullførte turneen Quintessential Yes: The 50th Anniversary Tour i 2018 ble bandet først lagt på is og senere oppløst.
Soloartist
Han har hatt ei lang og merittert karriere, men har bare delvis hatt kommersiell suksess som soloartist. Han har spilt sammen med mange andre kjente musikere som Cat Stevens, John Williams, Brotherhood of Man, Elton John, Lou Reed, David Bowie og Black Sabbath.
Soloprosjektene hans kan plasseres i fire kategorier:
Utenfor musikken
Hans barn har også blitt musikere: Adam Wakeman, Oliver Wakeman, Oscar Wakeman, Jemma Wakeman, Ben Wakeman og Manda Wakeman.
Wakeman har vært direktør for fotballklubben Brentford F.C., men etter uvennskap med styret har han senere registrert seg som supporter av Manchester City F.C..
På 1970- og 1980-tallet slet han med alkoholisme, men siden 1985 har han holdt seg unna sterke drikkevarer. Han har de siste årene fått en del helseproblemer, og har blitt beordret av sin lege å kutte ned på turnévirksomhet. Han er også kjent som en humoristisk mann og litt av en «practical joker». I England har han blitt en TV-personlighet for sin deltagelse i diverse talkshow. Han regnes som en av rockens mest produktive artister.
Edin Dervišhalidović
Edin Dervišhalidović (også kjent som Dino Merlin) (født 12. september 1962) er en bosnisk musiker. Han er født og oppvokst i Sarajevo.
Karriere
Dervišhalidović etablerte bandet Merlin i 1983 og var sanger og låtskriver. Med Merlin spilte han inn fem studioalbum. Det ble solgt over 1 million av disse albumene.
I 1990 ble bandet oppløst, men Dervišhalidović tok artistnavnet «Dino Merlin» og fortsatte som solist. Som soloartist har han utgitt fire studioalbum og ett konsertalbum som solgte over 2 millioner eksemplarer.
Dino Merlin har med musikken ønsket å bringe sammen fans og stjerner fra alle kanter av det tidligere Jugoslavia. På konserten på Stadion Kosevo var det gjesteartister som Nina Badrić (Kroatia) og Željko Joksimović (Serbia).
Albumet Sredinom lå på førsteplass i Bosnia-Hercegovina, Serbia og Montenegro, Kroatia og Makedonia. Like etter krigen i Bosnia-Hercegovina laget han en versjon av Michael Jackson sangen «They Don't Care About Us» med tittelen «Kad sve bude jučer» (Når alt dette er gårsdagen).
Han skrev den første nasjonalsangen til Bosnia-Hercegovina «Jedna si jedina». Men den ble byttet ut etter noen år med en instrumental sang fordi kritikere mente sangen relaterte seg bare til bosnjakene, selv om den ble skrevet på kroatisk og hverken bosnjakene, serberne eller kroatene er nevnt i teksten.
Han bor nå i Sarajevo med sin kone og to barn.
Diskografi
Med gruppen Merlin:
Som soloartist:
1719
1719 (MDCCXIX) i den gregorianske kalender var et år uten skuddag som begynte på en søndag.
Ekstrasensorisk persepsjon
Ekstrasensorisk persepsjon, oftest forkortet ESP, er et faguttrykk fra parapsykologien som har glidd inn i dagligtalen fra det amerikanske extra-sensory perception, det vil si «oppfattelse utenom sansene», hvor sansene betyr våre vanlige som syn og hørsel. Synske personer hevder å være i besittelse av stor grad av ESP. Det samme gjelder folk som finner vannårer, spår eller finner ting som er mistet eller forlagt.
I mellomkrigstiden ble det drevet mye forskning rundt fenomenene. Det ble gjennomført lange laboratorieforsøk der alle andre omstendigheter tilsynelatende var under kontroll. Mest kjent er kanskje kortgjetningsforsøkene i regi av Joseph Banks Rhine ved Duke University i Nord-Carolina.
En rasjonell forklaring er at underbevisstheten oppfatter ting som ikke behandles direkte av bevisstheten og dermed gir folk illusjonen av å ha andre sanser.
Forkjemperne mente at konklusjonen var at det var en viss sannsynlighet for at det var «noe», men dette var ikke noe en kunne fange inn i et laboratorium med den tids måleinstrumenter. Senere etterprøving hevdes å ha bekreftet dette, uten at det i dag er utviklet metoder som gjør undersøkelsene enklere. Kritikere mener at slike undersøkelser er direkte uvitenskapelige siden resultatet aldri har vært mer enn at «noe» finnes «et sted», uten at man kan si noe mer om dette ukjente. ESP er med andre ord en form for pseudovitenskap. Debatten finnes fortsatt, men ingen seriøs forskning rettes så vidt en vet mot dette feltet.
Enkelte mennesker hegner om konspirasjonsteorier som går ut på at visse lands hemmelige tjenester vet mye mer om ESP enn man tror.
Sciencefiction- og fantasyforfattere har benyttet seg fritt om fenomenene.
Skeptikere
Parapsykologi er et studie om paranormale fenomener, inkludert ESP. Parapsykologi har i årevis fått kritikk for å fortsette med det de gjør selv om det fortsatt ikke har gitt konkrete bevis for dens eksistens av synskhet etter århundre med forskning. Det vitenskapelige miljøet avviser ESP grunnet mangelen på bevis og mangelen på positive eksperimentelle resultater. De anser ESP for å være pseudovitenskapp. Det vitenskapelige miljøet ser ikke på esktrasensorisk persepsjon som et vitenskapelig fenomen. Skeptikere har i lang tid hevdet at det ikke finnes en holdbar teori til å forklare dette. Alt tyder til at det er historiske tilfeler hvor feil er oppdaget i utviklingen av parapsykologiske studier.
Carl Honoré
Carl Honoré (født 1967) er en kanadisk journalist og forfatter.
Honoré, som er oppvokst i Canada, er blant annet kjent for sakprosa- og debattboka Slow – Lev livet langsomt, som kom på norsk i 2005, oversatt fra den engelsk originalen fra 2004. Hans andre bok, Under Pressure (2008) advarer mot overbeskyttende foreldre. Hans tredje bok, The Slow Fix (2013), videreformidler det samme tema fra første bok, at livet blir bedre ved å ta det med ro og arbeide langsomt. I 2018 utgav han Bolder: Making the Most of Our Longer Lives. Boka handler om aldring.
Hans bøker har blitt internasjonal bestselgere og er oversatt til rundt 30 språk.
Han har utover dette skrevet for aviser som The Economist, The Observer, National Post og Houston Chronicle. Han har vært journalist både i Canada, Sør-Amerika og Europa. Han bosatte seg deretter i London sammen med sin og to barn.
Flere av hans bøker tar til orde for leve det moderne liv i et mer balansert tempo. Honeré utforsker hvordan menneskeheten etter industrialismen har havnet i dette tidsracet og hvordan vi kan sette ned tempoet for å få rikere og mer produktive liv. Boka kan settes inn i Slow-bevegelsen, en bevegelse som fikk en voksende tilhengerskare i den vestlige verden i 2000-årene.
Skjævesland bru
Skjævesland bru er ei 58 meter lang jernfagverksbru over Mandalselva nordvest for Øyslebø i Lindesnes kommune i Agder. Brua ble bygget i 1895 og er en del av fylkesvei 302. Brua har tredekke.
Gråspurv
Gråspurv (Passer domesticus) er en art i spurvefamilien, og én av 28 arter i den tallrike slekten Passer. Arten er naturlig utbredt i Den gamle verden, men den har også blitt introdusert til flere nye områder utenfor sin naturlige utbredelse. Som følge av dette er den i dag verdens mest utbredte fugleart.
Den globale bestanden av gråspurv blir av Birds of the World anslått til cirka 500 millioner par. Det regnes med 12 underarter, hvorav nominatformen (P. d. domesticus) har størst utbredelse. Den finnes blant annet i det meste av Europa, inkludert i Skandinavia og store deler av Russland. På IUCNs rødliste regnes arten som livskraftig, men på Norsk rødliste for arter 2021 er status for Norge oppjustert til nær truet. Årsaken er en markant bestandsnedgang de siste 12 årene (tilsvarende tre generasjoner ifølge Bird et al. (2020) ).
Taksonomi
Arten danner, sammen med romerspurv (P. italiae) og middelhavsspurv (P. hispaniolensis), en såkalt superart. Romerspurven er ifølge en norsk studie et resultat av hybridisering mellom de to andre artene.
Underartene varierer for det meste i fargenyanser og størrelse. De to rasene domesticus og indicus har blitt hevdet å tilhøre hver sin klade, med basis i at raser under indicus ikke parer seg med raser fra domesticus. Dette medfører imidlertid ikke riktighet, i det indicus hybridiserer med persicus, som med en inndeling i to klader klart ville tilhøre domesticus. Mer forskning må derfor til før dette spørsmålet kan avklares.
Beskrivelse
Gråspurven, som har flere lokale navn, ligner mye på den nært beslektede pilfinken (P. montanus), som den ofte også forveksles med. Pilfinken skiller seg imidlertid fra gråspurven gjennom å ha en mørk kinnflekk på et lysegrått kinn, og begge kjønn like.
Hunnen er farget i rustbrun og lyst grått med beigegrått bryst og gråbrunt hode, og mangler hannens brune nakke og svarte strupeflekk. Oversiden er lys gråbrun, ryggen stripet i svartbrunt og gulbrunt. Det gråbrune hodet har en tydelig lys strek fra øynene og bak. Nebbet er gulaktig, men skifter farge til svartgrå i hekketiden.
Ifølge Bird et al. (2020) utgjør én generasjon fire år, noe som støttes av Artsdatabankens ekspertkomité for fugler i Norsk rødliste for arter 2021, mens derimot BirdLife International hevder at generasjonslengden er seks år. Lengste kjente levetid for en gråspurv er 13 år og 4 måneder.
Atferd
Arten er meget tilpasningsdyktig når det gjelder å skaffe seg mat. Den eter for det meste frø, både ville og kultiverte; inkludert mais, havre, hvete, sorghum og ugressfrø; også insekter og andre små leddyr i hekkesesongen. Annet plantemateriale inkluderer frukt, knopper og bær. Er imidlertid en fullstendig opportunist og eter også et veldig bredt utvalg av annen mat, inkludert små frosker, små bløtdyr og krepsdyr på strandlinjen, samt et bredt utvalg av husholdningsavfall. Frø leter den hovedsakelig etter på bakken. Om vinteren er den en hyppig gjest på fuglebrettet.
Hekking
Gråspurven hekker i nærheten av mennesker. Reiret plasseres ofte under takskjegg, loftsrom, hull i vegger eller på låver. Den kan også bygge i forlatte svarttrostreder, eller kaste ut en taksvale fra redet sitt. Den legger 3–7 egg, og det er vanlig med 2–4 kull. Under gode forhold har man observert at gråspurven legger opptil 7 kull. Etter 11–14 dager kommer ungene ut av eggene, og de forlater redet etter 14–16 dager.
Bevegelsesmønster
På bakken hopper arten rundt. Gange blir sjeldent observert og bare hos gamle individer. Den kan også svømme, om den blir tvunget til det. Flukten er hurtig og rett med omkring 13 vingeslag i sekundet, relativt lavt og vanligvis bare fra oppgjøret til et tre eller en busk. De kan da oppnå hastigheter på opptil 60 km/t, men gjennomsnittsfarten ligger rundt 45,5 km/t (29–55 km/t). Distanseflygingen er bølgeformet med et fallende glidemønster. Flukten har likevel mindre opp- og nedturer enn andre spurvefugler.
Utbredelse
Arten er naturlig utbredt i Den gamle verden, men den er også introdusert til Nord-Amerika, det sørlige Sør-Amerika, det sørlige Afrika og til det østre Australia og New Zealand, og på disse stedene har arten siden hatt omfattende spredning.
Inndeling
Inndelingen og rekkefølge følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på arter og grupper følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Eventuelle norske navn i parentes er ikke offisielle, men kun midlertidige beskrivelser.
Ensemble Ernst
Ensemble Ernst er et norsk samtidsensemble etablert i 1996. Ensemblet består av rundt 20 medlemmer og ble startet med utgangspunkt i samtidsensemblet ved Norges musikkhøgskole. Thomas Rimul har vært ensemblets dirigent siden starten, mens Øyvind Nyvoll er daglig leder.
Ensemblet vant prisen for årets utøver av Norsk komponistforening i 2011. Sammen med Christian Blom og hans datamaskinstyrte Al-Khowarizmis mekaniske orkester vant de Spellemannprisen 2017 i klassen samtid for Christian Blom - Bring me that Horizon.
Fredrik Bjercke Punsvik
Fredrik Bjercke Punsvik (født 21. februar 1989 i Bodø) er en norsk advokat og politiker (H).
Han vokste opp i Rygge i Østfold. Etter Malakoff videregående skole studerte han europastudier ved Universitetet i Oslo, så til mastergrad i rettsvitenskap ved Universitetet i Bergen. Ved siden av studiene var Punsvik ansatt i Høyre, NHO og Rud Pedersen. Punsvik har også vært styreleder i studentavisen Studvest i Bergen.
Punsvik var formann i Østfold Unge Høyre 2006–2008, medlem av Unge Høyres sentralstyre 2010–2014 og Unge Høyres 1. nestleder 2012–2014. Han var medlem av både Rygge kommunestyre og Østfold fylkesting 2007–2011.
I 2016 ble han advokatfullmektig i Kvale Advokatfirma i Oslo. I 2018 begynte han i Advokatfirmaet Selmer, hvor han fikk sin advokatbevilling i 2019. Han arbeider innen forretningsjuridiske emner.
Odette Giuffrida
Odette Giuffrida (født 12. oktober 1994) er en italiensk judoka.
Hun representerte Italia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun tok sølv i 52 kg.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021 tok hun bronse.
Speidelibeller
Speidelibeller (Libellulidae) er en familie av øyenstikkere, (Odonata). Speidelibeller er utbredt i hele verden unntatt i Antarktis. De fleste arter finnes i varmere strøk. Tidligere ble denne familien kalt libeller, men det navnet er nå overtatt av den større gruppen (underorden) Anisoptera.
Tre av de norske artene er fredet Dette fordi de har hatt stor tilbakegang, på grunn av at leveområdene (habitatene) har forsvunnet. Noen arter krever helt spesielle livsbetingelser.
Tilbedelsens hus i Kampala
Bygningen er nikantet i likhet med andre tilbedelsens hus, og består av smalnende etasjer som møtes i en kuppel. I første etasje er det ei dør i hver av veggene, og i tredje etasje er det store vinduer med glassmaleri fra Tyskland. Kuppelen er belagt med grønne mosaikkbiter fra Italia, mens taksteinen på de andre nivåene kommer fra Belgia. Steinen i veggene kom fra lokale steinbrudd.
Speidelibeller
Utseende
Speidelibeller er blant de større øyenstikkerne, vanligvis større enn vannymfene. Men størrelsen varierer mellom de ulike artene.
Tilbedelsens hus i Kampala
Bygningen er omgitt av en stor hage på mer enn 200 dekar som er delt inn i ni kolonner som fører til hver sin side av bygget.
Speidelibeller
Utseende
Kroppen er mørk og kraftig. Bakkroppen er vanligvis tykk og bred, men hos enkelte delgrupper, som hos slekten torvlibeller (Leucorrhinia), er den ganske tynn. Kroppens farger er ofte grønne, blå, brune eller gule farger. Hannene er generelt mer fargerike enn hunnene. Eldre hanner får ofte en blåpudring på bakkroppen. Øynene møtes og støter sammen, på hodets overside.
Alle de fire vingene er omtrent like av utseende og størrelse, de holdes rett ut fra kroppen under hvile. Bakvingene er noe bredere ved roten, nærmest kroppen, enn framvingene. Vingene kan ha uregelmessige farger og mønster. Vingemerket (pterostigma) er langt og firkantet. Vingespennet er mellom 50 og 100 millimeter.
Nymfene er kraftige, ofte litt flate med en ganske kort og litt hårete kropp. På ryggsiden har den anlegg til vinger. Beina er godt utviklet og på hodet har den forholdsvis små øyne. På hodets underside har nymfene en fangmaske (en «leddet munn»).
Levevis
Speidelibeller er gode flygere, men holder vanligvis til i vegetasjonen ikke langt fra vannet der de hadde sine nymfestadier. Hannene er de mest aktive og kan fly langt på jakt etter mat. Ofte ses de patruljerende på den samme strekningen langs vassdraget, en skogsbilvei eller i en kraftlinjegate. Speidelibeller gjør av og til små eller store hopp til siden, eller de endrer brått retning når de flyr. Hunnene finnes ofte gjemt i vegetasjonen eller sittende på en grein, og er ikke så aktive som hannene.
Under eggleggingen flyr hunnen over vannoverflaten og slår bakkroppen mot vannet. For hvert slag legges noen egg, som enten synker til bunnen eller fester seg til vegetasjonen.
Nymfene lever i vegetasjonen, langs bredden av mindre dammer, innsjøer og myrtjern. Nymfene er rovdyr og spiser andre mindre dyr.
Speidelibeller har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte øyenstikkeren blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
Spania under Vinter-OL 1980
Spania under Vinter-OL 1980. Åtte sportsutøvere, fem menn og tre kvinner, fra Spania deltok i tre sporter, alpint, kunstløp og langrenn under Vinter-OL 1980 i Lake Placid i USA. Spania vant ikke noen medaljer, beste plassering var en fjortendeplass i storslalåm for menn.
Masai
Masai kan bety:
Gaute Nistov
Gaute Nistov (født 15. november 1964) er en norsk lydtekniker og musikkprodusent. Han jobber i dag i NRK, og har blant annet vært musikkprodusent for Nobels fredspriskonsert og Spellemannprisen i en årrekke. Han var også lydansvarlig for Eurovision Song Contest 2010.
Bjørnli Haveby
Bjørnli Haveby, ofte bare omtalt som Bjørnli, er et boligområde i Orkland kommune i Trøndelag. Bolighusene ble i hovedsak oppført i årene 1915–1921. Både området og bebyggelsen er bevaringsverdige, og prioritert som kulturmiljø gjennom Regional plan for kulturminner i Sør-Trøndelag. Bjørnli ligger omtrent tre kilometer nordvest for Løkken Verk sentrum. Løkken kirke ligger på Bjørnli.
I 1984 ble velforeningen Bjørnli Vel stiftet. I 2013 utga de en omfattende fotobok om hagebyen: Bjørnli Haveby 1914–1980.
I 2008 var Bjørnli Haveby ett av tre prosjekter som kom til finalen i konkurransen om å motta Adresseavisens byggeskikkpris. Juryens begrunnelse: «Eksempel på særlig vellykket samspill mellom offentlig tilrettelegging og privat engasjement for bevaring og utvikling av et helt bomiljø. Særlig prisverdig fordi miljøet ble skapt som en del av gruveutbyggingen omkring 1. verdenskrig, og forteller en viktig del av gruvehistorien på Løkken.» Prisen gikk ikke til Bjørnli, men til rehabiliteringen av Stensli stasjon i Ålen.
Hustyper
Bjørnli Haveby ble anlagt med boliger for arbeidere og formenn, stigere, tilknyttet gruvevirksomheten på Løkken. Arkitekt Anker Bachke tegnet flere hustyper. Funksjonærboligene ble plassert rundt et rektangulært torv. De er dels vertikaltdelte tomannsboliger, dels villaer for én familie (typehus B i reguleringsplanens veileder). Arbeiderboligene ble også bygget som eneboliger og tomannsboliger, men standarden på arbeiderboligene var mye enklere og mer nøktern, og boligene var små. Dette har ført til at mange av dem har fått tilbygg og endringer siden de ble bygget. Formannsboligene rundt Torvet er de best bevarte i området.
Fellesanlegg og -bygninger
Det var meningen at Bjørnli skulle få trikkeforbindelse med industriområdet i Fagerlia. Traseen ble lagt som en sløyfe fra Fagerlia langs vannene i området og tilbake til Fagerlia. Trikkeplanene ble aldri gjennomført, men traseen ligger der, og brukes som turvei. Traseen skal bevares i henhold til Retningslinjer for «Hensynssone bevaring av kulturmiljø Bjørnli» i Kommuneplanens arealdel 2011-2022 for Meldal kommune.
I tillegg til bolighusene, ble det bygget skole, butikk, brannstasjon og forsamlingslokale for hagebyen. Folkeskolen og brannstasjonen ble plassert ved den østlige enden av Torvet. Skolen ble revet i 1960-årene. Brannstasjonen står fortsatt (pr. 2017), men er ombygget til leiligheter og forsamlingslokale. Skytterhuset ved Bjørnlivatnet ble ombygd til kapell i 1929.
Ny reguleringsplan 2015
I 2015 ble områdereguleringsplan for Bjørnli vedtatt. For å bevare områdets identitet utarbeidet kommunen en egen veileder, Veileder for bevaring og utvikling av Bjørnli Haveby. Veilederen ble vedtatt som del av reguleringsplanen, og knyttet til denne gjennom en hensynssone for bevaring av kulturmiljø, som er vist på plankartet.
Løkken kirke og kirkegård, som ligger på Bjørnli, er også omfattet av planen. Kirken er ikke fredet, men er registrert som et kulturminne i Riksantikvarens kulturminnebase, og alle bygningsmessige inngrep ut over alminnelig, ikke endrende vedlikehold, kan bare skje i samråd med antikvarisk myndighet. Kirkegården er også å betrakte som kulturminne.
I planen er det regulert inn to nye boligområder på Vemyrtoppen, som vil gi mulighet for å bygge sammen Bjørnli og Løkken sentrum. Det er også regulert inn en ny gang- og sykkelvei mellom Bjørnli og sentrum. I tillegg er det regulert inn et nytt boligområde nord for Bjørnlivatnet.
Speaker of the House
Speaker of the House er et politisk verv som brukes både for:
Speaker of the House
Kirkjubæjarklaustur
Landsbyen Kirkjubæjarklaustur (, islandsk: Kirkebyerkloster) er et tettsted med rundt 160 innbyggere som ligger sør på Island. Stedet ligger på Hringvegur (vei nummer 1 eller ringveien) mellom Vík í Mýrdal og Höfn. Stedets geografiske plassering er det som gjør Kirkjubærjarklaustur bedre kjent enn andre landsbyer av samme størrelse. Kirkjubæjarklaustur er den eneste plassen mellom disse to tettstedene som har bensinstasjon, bank, postkontor og supermarked.
Turistattraksjoner i nærheten er blant annet Laki-kraterne, Eldgjá og Skaftafell nasjonalpark. En severdighet i nærheten av landsbyen er Kirkjugólf (Kirkegulv) som er et naturlig veidekke bestående av basalt. Disse hellene er egentlig søyler av basalt der bare toppen stikker over jorden, og som navnet tilsier ser de ut som et kirkegulv. Denne lavaformasjonen har et lignende opphav som Giant's Causeway i Irland. Alle disse severdighetene gjør Kirkjubæjarklaustur til et populært mål for turister.
Historie
Landsbyen ble godt kjent på Island under utbruddet av vulkanen Lakagígar i 1783. Presten i den lokale kirken, Jón Steingrímsson, ga en preken som ble kjent som «ildprekenen». Sagnet sier at prekenen stoppet lavastrømmen og landsbyen ble reddet i siste øyeblikk. Den nåværende kirken, som ble bygget i 1974, ble bygget til minne for Jón Steingrímsson.
I dag er landsbyen et viktig servicesenter for gårder i området og for turister. Mange folk fra Reykjavík har hytter i nærheten av innsjøen.
Amadotrogus
Amadotrogus er en slekt av biller som hører til gruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Middelsstore, blanke, brunlige oldenborrer. Oversiden er blank og sparsomt punktert. Antennes klubbe er forholdsvis liten og ikke betydelig større hos hannene enn hos hunnene.
Utbredelse
I Europa er slekten utbredt i de sørlige og sørvestlige delene, for øvrig er slekten bare kjent fra Libanon.
Systematisk inndeling
Disse artene ble tidligere regnet til slekten Amphimallon.
Det Dramatiske Selskab
Det Dramatiske Selskab er en betegnelse på flere norske organisasjoner og foreninger som beskjeftiger seg med teater. Selskapene oppstod som amatørteaterforeninger fra 1780 til 1839, en periode som av flere er betegnet som «de dramatiske selskapers tid». Selskapene viste teaterforestillinger, holdt kurs og reiste også enkelte teaterbygninger. De spilte dermed en viktig rolle i kulturlivet i Norge i første halvdel av 1800-tallet.
Det første profesjonelle teateret i Norge var Christiania offentlige Theater som åpnet i 1827.
FONO
FONO er en interesseorganisasjon for norske plateselskaper. Organisasjonen ble stiftet i 1980 og har som formål å fremme norsk musikkproduksjon og fonogrammet som kulturmedium.
Organisasjonen har siden 1994 delt ut Bjellesauprisen til personer eller institusjoner som har gjort en spesiell innsats for norsk musikk. Sammen med IFPI Norge deler FONO ut Spellemannprisen og tildeler salgstrofeer i musikkbransjen.
Fritz Jensen
Fritz Jensen (født 1890, død 21. september 1961) var en norsk buntmaker og entomolog. Han var en periode, fra 1914 til 1917 ansatt som museumsassistent ved Stavanger museum og sluttet på grunn av dårlige lønnsforhold ved museet.
Fritz Jensen ble medlem i Norsk Entomologisk forening i 1912. Hans interesse for insekter omfattet biller, teger, nettvinger, vårfluer, øyenstikkere og sommerfugler. I 1914 var han deltaker på Ørjan Olsens ekspedisjon til Sibir og Altaj og hadde med seg tilbake et stort materiale av biller.
Fritz Jensen bygget opp en stor insektsamling, med omhyggelig preparerte insekter. Fordi det var nødvendig for han å ha bil i sitt yrke som buntmaker, foretok han innsamlingsturer til en rekke steder i Norge. Hans samling av vårfluer skilte seg ut og var dengang trolig Norges største private spesialsamling. Insektsamlingen ble testamentert ti1 Universitetets zoologiske museum i Oslo.
Publikasjoner
Fritz Jensen sørget for at det nesten fullførte mauskriptet til Tor Helliesen ble fullført og trykket.
14,5 × 114 mm
14,5 × 114 mm er en patron for tunge maskingevær og materiellødeleggelsesrifler.
Den ble opprinnelig designet for bruk i de sovjetiske anti-panservognriflene PTRS og PTRD, og ble senere brukt i det tunge KPV maskingeværet.