cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karl III Johan
Vestarméen og fristilt
Formelt var Bernadotte kommandant over vestarméen til langt ut på våren 1802, men han tilbrakte lange perioder i Paris, der han fremdeles satt i statsrådet. I denne tiden ble det avdekket flere komplotter mot Bonaparte, som kunne synes å involvere Bernadotte. Han ble frikjent for mistanker, men mistanken og hans kritiske omtale av Napoléons styre bidro til at forholdet mellom dem tidvis var svært anstrengt. Den 30. oktober 1800 solgte paret Bernadotte huset i rue Cisalpine og kjøpte i stedet La Grange la Prévôte, 35 km sørøst for Paris, ved Savigny-le-Temple. Mens Désirée ofte foretrakk å bo hos sin mor eller søster i Paris, var herregården Bernadottes foretrukne oppholdssted når han var i Frankrike.
Andorfjellet
Andorfjellet (sørsamisk: Aantesvaerie) er et fjell i Snåsa kommune i Trøndelag. Høyden er 847 meter over havet. Fjellet ligger nær tettstedet Agle og er omgitt av lavland på alle kanter. Det har en karakteristisk halvkuleform. Over Andorfjellet går en tursti fra Agle til Gressåmoen nasjonalpark.
Karl III Johan
Vestarméen og fristilt
Høsten 1801 ble det imidlertid klart at det ikke ble noen fransk invasjon av Storbritannia. I stedet fikk han tilbud om å bli ambassadør i Konstantinopel eller generalguvernør på Guadeloupe (De vestindiske øyer), noe han avviste. Misnøyen blant mange offiserer og politikere over Napoléon Bonapartes stadig mer dominerende stilling ble ikke mindre med hans forsoning med den katolske kirken ved konkordatet av 1801.
Våren 1802 bodde han mye på herregården La Grange og reiste ofte inn til Paris. Det var en periode med politisk uro, og Bonaparte og hans støttespillere var usikre på Bernadottes lojalitet. Sammen med flere andre offiserer ble han nøye overvåket av det hemmelige politiet. Med andre høyere offiserer og politikere diskuterte Bernadotte mulige lovlige fremgangsmåter for å avsette Bonaparte. At Bernadotte ble knyttet til et komplott mot Bonaparte med utgangspunkt i Rennes (fransk: complot des libelles), satte ham i en vanskelig stilling. Bonaparte anså seg best tjent med å få Bernadotte vekk og tilbød han å bli generalguvernør i Fransk Louisiana. Etter å ha rådført seg med La Fayette, stilte Bernadotte som betingelse at han skulle få med tre tusen gode nybyggere og tilsvarende soldater, hvilket Bonaparte avviste.
I desember 1802 begynte Bonapartes irritasjon over Bernadotte å nå en grense, men utenriksminister Talleyrand tilbød Bernadotte å bli Frankrikes sendemann (ambassadør) i USA. Den offisielle utnevnelsen kom 21. januar 1803 med ordre om snarest å begi seg dit, men Bernadotte drøyde, noe som førte til at en rasende Bonaparte den 1. april instruerte Bernadotte om å avreise neste dag. Det drøyde imidlertid til begynnelsen av mai før paret Bernadotte var i havnebyen La Rochelle, og første skip med plass avseilte først to uker senere. I mellomtiden ble freden i Amiens brutt, og landet var igjen i krig med Storbritannia. Bernadotte skrev til Bonaparte at han i lys av omstendighetene ikke kunne reise og stilte seg til tjeneste for felttog.
Bernadotte aksepterte Bonapartes tilbud og underkastet seg. I et brev til Lucien skrev han at «noen annen ære enn hos ham, med ham, gjennom ham, og dessverre, for ham» ikke fantes. Bernadotte ble den 14. mai 1804 utnevnt til guvernør og øverstkommanderende i kurfyrstedømmet Hannover. Etter at Napoléon Bonaparte utnevnte seg selv til keiser, ble Bernadotte sammen med ni andre generaler utnevnt til marskalk av Frankrike.
Guvernør i Hannover
Bernadotte ankom Hannover den 17. juni 1804 og ble vel mottatt; ryktene hadde gått om ham og hans soldaters disiplinerte opptreden ved Rhinen. I løpet av få uker ga Bernadotte både lokal administrasjon og Universitetet i Göttingen klare tegn på en mer rettferdig forvaltning enn hva forgjengerne hadde stått for. Bernadottes gode omdømme må sees i lys av hans offiserskollegers fremferd, det var på denne tiden vanlig for franske generaler å berike seg på flere måter i okkuperte områder.
Den britiske kongen Georg III var også konge over Hannover. Britene fulgte derfor nøye med fra det nøytrale Hamburg, ved diplomaten George Rumbold. Bernadotte fikk ordre fra Napoléons politiminister Joseph Fouché om å pågripe Rumbold, da han var mistenkt for å være britenes spionleder i Tyskland. Det var en enkel operasjon for de franske styrkene, men vakte stor oppstandelse, og Rumbold ble senere satt fri etter prøyssisk påvirkning. I sin propaganda gikk britene hardt ut mot Bernadotte, men underhånden erkjente de at Rumbold var blitt behandlet hensynsfullt.
Nye innsatser på slagmarken
I august 1805 oppgav Napoléon planene om invasjon av Storbritannia og sendte sin Grande Armée østover mot den tredje koalisjonen. Bernadotte ble den 29. august beordret til å føre 15 000 av sine soldater fra Hannover til Würzburg. Der skulle han møte hovedstyrken fra Frankrikes bayerske allierte med 20 000 soldater, og de to styrkene skulle danne I. korps med Bernadotte som sjef. I den franske fremrykkingen skulle Bernadottes I. korps danne venstre fløy og avskjære mulig retrett for den østerrikske hovedstyrken under general Mack, i det som senere ble kjent som Ulm-felttoget.
Bernadottes styrker holdt god disiplin tross den slitsomme marsjen, 350 km på ti dager. Fra Würzburg gikk ferden via Ansbach til Eichstätt og Ingolstadt. Ansbach tilhørte det nøytrale Preussen, og den franske nøytralitetskrenkelsen ble av Bernadotte gjennomført med så lite belastning for lokalbefolkningen som mulig. Den 12. oktober gikk Bernadottes styrke inn i München, tok 1500 fanger og avventet et mulig angrep fra Mikhail Kutuzovs styrke for å unnsette Mack.
Etter den franske seieren ved Ulm-felttoget ble Bernadottes styrker fra den 26. oktober 1805 sendt mot general Kutuzovs russiske armé. Den 30. oktober inntok de Salzburg. Hans korps ble deretter beordret nordover mot Melk, for der å krysse Donau og kjempe mot Mikhail Kutuzovs styrke. Det var umulig for Bernadotte å krysse Donau så raskt som Bonaparte forlangte, og Kutuzovs armé unnslapp. Det gjorde Bonaparte rasende. I et brev til broren Joseph skrev han: «Bernadotte har klart å miste en dag for meg, og på én dag henger verdens skjebne.»
Etter kryssingen av Donau drev Bernadotte sitt korps nordover og etablerte kvarter i Iglau, da det var klart at et avgjørende slag kom til å bli utkjempet i Mähren. Den 29. november 1805 ble den franske delen av hans korps beordret mot den lille byen Austerlitz. Bonapartes plan var å lokke fienden til å angripe noe de trodde var en mindre styrke. Bernadottes I. korps ble holdt tilbaketrukket, men gjorde en viktig innsats da de 2. desember 1805 ble satt inn i slaget ved Austerlitz. Napoléon var svært fornøyd med Bernadottes bidrag til seieren, og etter den fransk-østerrikske fredsavtalen i Pressburg ble han utnevnt til guvernør i Ansbach.
I Ansbach gjorde Bernadotte igjen et bra inntrykk som rettferdig administrator. På denne tiden begynte Napoléon å dele ut landområder til slektninger og nære medarbeidere, og mange forventet at Bernadote skulle bli utnevnt til hertug av Ansbach. I stedet ble han den 6. juli 1806 utnevnt til fyrste av Pontecorvo i Italia. Paret Bernadotte besøkte aldri Pontecorvo, og inntektene derfra var såpass sparsomme at Bonaparte garanterte et visst tilskudd. Utnevnelsen vakte likevel misunnelse blant mange av Napoléons marskalker og generaler.
Høsten 1806 brøt krigen igjen ut, og Bernadotte fikk på ny kommando over I. korps i felttoget mot Preussen. Han skulle samle sine 21 000 mann ved Nürnberg og derfra være fortropp i fremrykkingen mot Leipzig i Sachsen (Preussens allierte) og til sist Berlin. I midten av oktober 1806 tilbakela Bernadottes I. korps 120 km i vanskelig skogsterreng og var langt foran de andre styrkene, noe som ga ham en dårlig utgangsposisjon da Napoléon endret stridsplan. Det ble ikke bedre av at Napoléons stabssjef Berthier ga uklare ordrer og at forholdet mellom marskalkene Davout og Bernadotte, som opererte nær hverandre, ikke var det beste.
Albania (Kaukasus)
Albania eller Aghbania var et historisk kongerike i Kaukasus.
Karl III Johan
Nye innsatser på slagmarken
Da kampene begynte den 14. oktober, valgte Bernadotte å forsøke å nå Napoléons styrke ved Jena i stedet for å støtte marskalk Louis Nicolas Davouts kamp mot overlegne prøyssiske styrker ved Auerstedt. Det førte til at Bernadottes I. korps uteble fra det som senere ble kjent som slaget ved Jena-Auerstedt eller «dobbeltslaget». Ifølge Napoléons memoarer undertegnet han rett etter slaget en ordre om krigsrett mot Bernadotte, men lot den ligge ved tanke på familiens, dvs Joseph, Julie og Désirées reaksjon, Bernadottes innsats de følgende dagene var også formildende. Mye tyder på at feilen lå hos Napoléon selv, planleggingen var svært sentralisert, og marskalkene hadde ikke selv oversikt over strategien. Når så Napoléon og hans stabssjef Berthiér hadde gjort en så alvorlig feil, var det viktig å finne en syndebukk, i dette tilfelle Bernadotte, så myten om Napoléons ufeilbarlighet kunne vedlikeholdes.
Bernadotte opptok forfølgelsen av fienden, og tre dager senere lyktes det ham å overrumple de prøyssiske styrkene ved Halle. Den første uken etter dobbeltslaget tilbakela hans styrker 150 km i ilmarsj over slettene i Nord-Tyskland. Bernadottes I. korps gikk over Elben den 22. oktober, inntok Brandenburg tre dager etter, og stormet den 6. november Lübeck, der Gebhard Leberecht von Blücher dagen etter ble tvunget til å kapitulere og overga seg. De franske soldatenes herjing i det de antok var en fiendtlig by var fryktelig. Bernadotte tok grep om de styrker som var underlagt ham og beordret dødsstraff for plyndring, noe han i ettertid både ble takket og belønnet for av byens senat.
Den 6. november 1806 kom Bernadotte for første gang i kontakt med svenske tropper. På elven Trave overrasket og tok han til fange en liten svensk styrke på rundt 1 000 mann, som etter retrett fra Lauenburg befant seg på vei hjem.
Fangene ble behandlet vel og ble siden på den franske marskalkens ordre sendt videre til hjemlandet. De svenske soldatenes sjef, oberst Gustaf Fredrik Mörner, ble innkvartert hos Bernadotte i påvente av hjemsendelse, og marskalken var nysgjerrig på skandinaviske forhold. Den svenske styrken ble imponert av Bernadotte, etter god forpleining ble de hjemsendt til Östergötland. Ved hjemkomsten fortalte de hvor fornøyd de selv og innbyggerne av Lübeck var med fyrsten av Pontecorvo.
Albania (Kaukasus)
I det første århundre ble områdene sør for Kaukasus okkupert av keisermakten i Roma. Romerne innførte navnet Albania (d.e. «fjellandet») på et område som i hovedsak sammenfaller med nåtidens Aserbajdsjan. Etterhvert oppsto bysamfunn som Gandsja, Şəki, Barda, Nakhitsjevan og Baku. Albania eksisterte som rike i over femhundre år med varierende vasallforhold til romerske og persiske herskere. Mot slutten av 700-tallet gikk riket i oppløsning. Kristendommen ble offisiell statsreligion i Albania før år 325. På 400-tallet gikk store deler av den albanske kirken over til å bli nestoriansk.
Området fikk etter hvert innvandring fra seldsjukkene som blandet seg med lokalbefolkningen og dermed ble albanerne etter hvert absorbert. Dagens azerer anser seg som etterkommere av disse to folkegruppene.
Karl III Johan
Nye innsatser på slagmarken
Selv om Preussen var slått fortsatte Russland krigen, og Bernadotte fikk ordre om å forlate Lübeck med I. korps mot Thorn via Posen så snart som mulig. På tross av kraftig sludd marsjerte styrken 200 km på 35 timer. Ved ankomst til Thorn ble han velvillig mottatt av Napoléon og fikk kommando over den venstre flanken av la Grande Armée, med marskalkene Michel Ney og Jean-Baptiste Bessières under seg. I over to måneder kjempet Bernadottes styrker mot den tyske generalen Levin August von Bennigsen, som ledet de russiske styrkene, i et område som Bernadotte beskrev for sin svoger Joseph Bonaparte som «det verste i verden».
Bernadottes styrker utmerket seg i stridigheter i desember 1806 langs veien mellom Thorn og Grodno, men det var dårlig med proviant, og Bernadotte presset på Napoléon for å få tillatelse til å gå i vinterkvarter. Bennigsens styrker fortsatte å kjempe tross vinteren og angrep overraskende ved Osterode. Kun en rask reaksjon fra Bernadotte gjorde det mulig for ham å slå Bennigsen i slaget ved Mohrungen den 25. januar 1807.
Guvernør i Hamburg
Bernadotte etablerte hovedkvarter på slottet Schlobitten i mars 1807, og uventet kom Désirée på besøk, en reise på 1300 km på dårlige vinterveier. I begynnelsen av juni angrep Bennigsens styrker Bernadottes I. korps ved Elbląg. Bernadotte skyndte seg til Spanden, hvor korpset 4. juni slo tilbake en rekke angrep fra prøyssiske tropper. Dagen etter, mens han oppildnet forsvarerne av det franske brohodet ved Spanden, ble han truffet av en kule i halsen og alvorlig såret. Han ble ført tilbake til Marienburg, og med pleie av leger og Désirée kom han på bedringens vei. Grunnet skaden var Bernadotte fremdeles syk under det avgjørende slaget ved Friedland, men ved festlighetene rundt markeringen av freden i Tilsit var Bernadotte såpass frisk at han kunne delta.
Etter freden i Tilsit i juli 1807 ble han samme måned utnevnt til guvernør over hansabyene Hamburg, Bremen og Lübeck, med hovedkvarter i Hamburg. Napoléons ordre var å innordne Nord-Tyskland i kontinentalblokaden ved å sperre havnene for handel med Storbritannia og oppmuntre til handel med Frankrike. Bernadotte skulle hindre britene i å få fotfeste i Danmark og forberede en invasjon av Sverige om landet fikk ytterligere subsidier fra Storbritannia. Han forsto snart at en streng håndheving av blokaden ville bety økonomisk ruin for byene, og innbyggerne var svært takknemlige for hans fleksible praktisering av handelsforbudet. Danmark var et like følsomt spørsmål, det overraskende britiske angrepet på København og konfiskeringen av flåten fant sted knapt en måned etter Bernadottes ankomst til Hamburg. Han hadde hverken disponible tropper eller planer for assistanse til danskene. Etter Danmark-Norges allianse med Frankrike flyttet Bernadotte i oktober 1807 hollandske soldater til Jylland og spanske soldater til Fyn.
I begynnelsen av februar 1808 var Bernadotte i posisjon for å invadere Skåne i Sverige med en kombinert spansk, hollandsk, dansk og fransk styrke. På tross av Napoléons løfte til tsar Alexander om støtte i Finskekrigen forholdt Napoléon seg passiv, han ønsket ikke en rask russisk seier. I brev til Napoléons stabssjef Berthier skrev Bernadotte at han var overbevist at han kunne ta seg over Øresund, erobre det sørlige Sverige og «kanskje til og med innta Stockholm». Samtidig var han lettet over å slippe, han var ikke sikker på de spanske styrkenes lojalitet, og byrden ved å okkupere nok et land med franske styrker var heller ikke fristende.
I tiden i Hamburg holdt Bernadotte seg godt orientert om svenske forhold, og han meldte til Napoléon at det var en innflytelsesrik gruppe innen den svenske adelen som var positive til Frankrike, men hatet Danmark. Han anså det derfor som en alvorlig feilbedømming å blande seg inn i skandinavisk politikk som danskenes beskyttere. Da troppene hans ble stasjonert i Danmark, bodde Bernadotte en periode i Odense og fikk besøk der i mars 1808 av Désirée og sønnen Oscar. Hun ble ikke lenge, da hun fant Odense kjedelig, men høsten 1808 besøkte hun og sønnen sammen Bernadotte i Hamburg og ble der vinteren over.
Bernadotte selv var mismodig, på tross av inntekter fra gods han hadde fått av Napoléon i Polen, Westfalen og Hannover følte han seg tilsidesatt. Da over 9 tusen av hans spanske soldater i Danmark i august 1808 rømte med britiske skip for å slutte seg til den spanske selvstendighetskrigen, mistenkte han at det ble brukt av hans motstandere. De spanske troppenes flukt ble muliggjort ved Bonapartes direktiv om utplassering på de danske øyene. Bernadotte bar også et ansvar, siden han viste en svært stor tillit til styrkene og deres kommandant, general Pedro Caro y Sureda, marki av Romana.
Wagram og Antwerpen
Bernadottes innvendinger fikk ingen aksept i Paris, og i midten av mars 1809 hadde han frisknet såpass til at han begynte på reisen til Hannover og Sachsen. Da han ankom Sachsens hovedstad Dresden i slutten av mars, viste det seg at han ikke var ventet, og han ble rasende da han fant ut at ordre til han ble sendt via Davouts hovedkvarter. Bernadotte truet igjen med å trekke seg tilbake, men det ble ikke godtatt. Mer sårende enn intrigene rettet mot Bernadotte, var det at han ble mistenkt for å være en del av inkompetansen i den franske generalstaben. Et av mange eksempler var hvordan Dresden ble uten forsvar etter Bernadottes avmarsj med de saksiske troppene. En østerriksk styrke plyndret byen to uker senere. Da Bernadottes saksiske tropper fikk vite at deres hjemland ble plyndret, mens de var i felt for Frankrike, sank stridsmoralen.
Bernadottes to saksiske divisjoner marsjerte fra Dresden den 16. april 1809. Etter stadig skiftende ordre fra Berthier var styrken ved Linz den 17. mai, og sammen med en annen tysk styrke under fransk kommando slo de tilbake et østerriksk angrep i slaget om Linz-Urfahr. Etter et par uker i Linz forflyttet styrken seg og hadde i tre uker før slaget hovedkvarter ved Sankt Pölten. Bernadottes klager ble etterhvert delvis fulgt opp, han ble tildelt general Dupas' divisjon som strategisk reserve og ble invitert til Napoléon som da residerte i slottet Schönbrunn.
Etter å ha ankommet Wien og tatt seg over pongtongbroen over Donau, nådde Bernadottes styrke den lille byen Aderklaa på ettermiddagen 5. juli 1809. Ved videre angrep mot de østerrikske stillingene ble de slått tilbake, og da Bernadotte ba om sin reserve, fikk han vite at den var avgitt til andre, noe han sterkt beklaget overfor en stabsoffiser. Han kritiserte også Napoléon for et hensiktsløst frontalangrep med tilsvarende store tap. Om morgenen den 6. juli forkortet Bernadotte frontlinjen ved en retrett fra Aderklaa, da han etter mange års erfaring med kamp mot østerrikerne regnet med at de ville gå til motangrep, noe som viste seg å stemme. Napoléons stab fikk imidlertid ikke beskjed om retretten, og Napoléon tolket det som at Bernadotte ikke fulgte ordre, noe som gjorde at forholdet dem imellom igjen ble forverret.
Bernadottes saksiske styrker betalte en høy pris for den franske seieren i slaget om Wagram. Over en tredjedel av dem ble skadet eller drept, og han forsøkte i flere dager å få bedre pleie for de sårede. Ettersom Bernadotte anså at hans styrker urettmessig ble utelatt i Napoléons bulletin om slaget, skrev han en egen dagsordre hvor han hyllet deres innsats. Da Napoléon fikk kjennskap til dette, ble han så misfornøyd at Bernadotte uken etter ble gitt tillatelse til å vende hjem «grunnet helsen». I virkeligheten var han i dyp unåde hos keiseren.
Han var tilbake hos Désirée og Oscar den 25. juli, uten oppdrag. Tre dager etter begynte britene et invasjonsforsøk av Walcheren med Antwerpen som første mål. Den 12. august fikk Bernadotte av politi- og innenriksminister Joseph Fouché, etter ordre fra Napoléon, oppdraget å lede forsvaret av keiserdømmet mot invasjonsstyrken. Situasjonen i den strategiske havnebyen Antwerpen var kaotisk ved Bernadottes ankomst den 15. august, og han organiserte omfattende forsvarsstillinger. Byen ble imidlertid aldri angrepet fordi invasjonsforsøket løp ut i sanden.
Etterpå utstedte Bernadotte en ny dagsordre hvor han priset forsvarernes mot og patriotisme. Da Napoléon fikk høre om det, mistenkte han Bernadotte og Fouché for å konspirere mot seg, og han kalte Bernadotte til seg i Wien. Etter å ha brukt 9 dager på den 1350 km lange reisen var Bernadotte den 9. oktober 1809 igjen i Wien og hos Napoléon på Schönbrunn. En meget kjølig keiser utba seg forklaring, noe Bernadotte turnerte ved elskverdige og imøtekommende svar. Napoléon ønsket ham imidlertid vekk fra Paris og tilbød ham å bli generalguvernør i Roma. Bernadotte avviste ikke tilbudet, men ba om og fikk innvilget en tids sykepermisjon, som han ønsket å tilbringe ved et kursted. I åtte måneder etter tilbakekomsten fra Wien var han uten offisielle oppgaver og i halvveis unåde. Hans modus vivendi med Bonaparte fra 1804 hadde nådd sin grense.
Et overraskende valg
I 1809 gjorde svenske offiserer opprør mot kong Gustav IV Adolf etter nederlaget mot Russland i finskekrigen og tapet av Finland. Den avsatte kongens barnløse onkel, Karl XIII, ble valgt til ny svensk konge, og svensk utenrikspolitikk ble diametralt endret. Fra å være motstandere av Frankrike under Napoléon ble målet vennskapelige forbindelser med Europas dominerende hersker og makt. Tronfølgen ble sikret i 1810 ved at kongen adopterte en dansk prins, Christian August av Augustenborg. Christian August tok navnet Carl August som svensk kronprins, men døde brått i mai 1810, samme år som han kom til Sverige som tronarving.
Christian Augusts død skapte en vanskelig situasjon, og general Georg Adlersparre fryktet at de såkalte gustavianerne ville samle seg om den avsatte kongens sønn, prins Gustav, som ny kronprins. Adlersparre rådet Karl XIII og statsrådet til snarest å tilby tronen til den avdødes eldre bror, hertug Fredrik Kristian II av Holstein-Augustenburg og å få den franske keiser Napoléons godkjennelse. Det ble sendt to kurerer til Frankrike, den ene var friherre og løytnant Carl Otto Mörner. Mörner sympatiserte med en gruppe som anså at en fremstående franskmann kunne løfte Sverige ut av forfallet og lede en revansjekrig mot Russland.
Mörner ankom Paris 20. juni 1810. Etter at kurérmeldingen var levert, begynte han å arbeide for sitt eget forslag. En fransk venn hjalp ham å få kontakt med Jean Baptiste Bernadotte, og de møttes hjemme hos Bernadotte den 25. juni 1810. Overfor Bernadotte hevdet Mörner at han talte på vegne av mange svensker da han spurte om den franske marskalken ville bli svensk kronprins. Bernadotte var reservert, men avviste ikke tilbudet. Mörner møtte deretter general Fabian Wrede, som befant seg i Paris, og klarte å vinne hans støtte for forslaget.
Dagen etter avla Wrede en visitt hos Bernadotte, som da viste klar interesse for tanken og anslo at Napoléon ikke ville motsette seg det. Med dette svaret, og et brev hvor general Wrede lovpriste Bernadotte, forlot Mörner Paris. Etter hjemkomsten til Stockholm den 12. juli oppsøkte Mörner utenriksminister Lars von Engeström samt hovkanslern, statsråd Gustaf af Wetterstedt, som «til sin store forbauselse» fikk informasjon om forslaget til ny kronprins. Sveriges minister i Paris, friherre Gustaf Lagerbielke, fikk først etter Mörners avreise kunnskap om Mörners egenrådige handling.
Paret Bernadotte forlot Paris 26. juni for et tre ukers kuropphold i Plombières-les-Bains. Før avreisen sendte Bernadotte et brev til Napoléon om det svenske tilbudet. Keiseren var overrasket, dels hadde han ikke hørt noe annet fra den svenske ambassadøren enn at Sverige ønsket hertugen av Augustenborg, og dels mente han at andre franske marskalker var mer passende, som Eugène de Beauharnais, men han takket nei. I ukene ved kurbadet ble Bernadotte holdt godt orientert om forholdene i Sverige ved ekspresskurér, en hjelp han fikk fra takknemlige kjøpmenn i Hamburg.
Den 21. juli var Bernadotte tilbake i Paris. Det var ennå ikke avklart hvem som skulle få den svenske tronen, og han innså at han trengte en støttespiller. Han kontaktet derfor en fransk kjøpmann, Jean Antoine Fournier, som hadde bodd seksten år i Sverige. Fournier fikk i oppdrag å reise til Sverige som Bernadottes talsmann, utstyrt med medaljonger med portrett av ekteparet Bernadotte og sønnen, han ble videre instruert om å nevne Bernadottes formue. Kampanjen for Bernadotte i Sverige ble etterhvert et slags parti. Napoléon avventet med å si hvem han ønsket som svensk tronfølger, og det bidro til å holde flere muligheter åpne.
Grunnet den usikre situasjonen i Stockholm etter lynsjingen av Axel von Fersen ble Riksdagen åpnet i Örebro den 30. juli 1810. Den svenske regjeringen fastholdt etter noe nøling sitt første forslag. I stendenes hemliga utskottet var allerede den 8. august 11 av 12 representanter for hertugen av Augustenborg, kun Fabian Wrede var imot. Fourniers ankomst til Örebro og hans arbeide for Bernadottes kandidatur fikk imidlertid mange av riksdagsmennene til å endre oppfatning. At Napoléon tilbakekalte sin chargé d'affaires i Stockholm, Désaugiers, som hadde støttet Frederik VI, antydet for svenskene at Napoléon neppe ville være misfornøyd med valget av Jean Baptiste Bernadotte som svensk tronarving. En viktig faktor var også Bernadottes omfattende erfaring som leder, noe hertugen av Augustenborg manglet. Selv om eneveldet ble avskaffet i Sverige ved forfatningen av 1809, var staten fremdeles dominert av en sterk kongemakt, en rolle som den svekkede Karl XIII ikke kunne fylle.
Bengalrev
Beskrivelse
Bengalrev er mindre enn alle underartene av rødrev, men minner ellers mye om denne. Pelsen er blek oransje i fargen, mørkere over ryggen enn langs sidene. Den har kremhvite tegninger langs nedre delen av kinnene, foran på halen og i brystet. Også labbene har innslag av kremhvitt, mens haletippen er sort. Den spisse snuten har innslag av mørk behåring på den fremste parten. Ørene er står i forhold til hodestørrelsen.
Bengalreven veier gjerne 2-4 kg. Kroppen utgjør 45-60 cm inkludert hodet, mens halen gjerne er ca. 25-35 cm lang.
Karl III Johan
Et overraskende valg
Det hemliga utskottet holdt den 16. august 1810 en ny votering, som med 10 mot 2 stemmer godkjente valget av den franske marskalken. Den 21. august ble han av stendene under stormende jubel valgt til kronprins. Den allmenne følelse av behovet for en sterk leder med tanke på de dårlige tidene, ulykkene året før og senest anarkiet ved Axel von Fersens død, medvirket vesentlig til valget av Bernadotte. Håpet om at Sverige med en fransk marskalk som leder og med Napoléons hjelp kunne gjenerobre Finland, var også en viktig faktor. Nølende gav Napoléon sitt samtykke, og den 23. september skrev han en fullmakt for Bernadotte til å ta tittel og rang som kronprins av Sverige.
Bengalrev
Utbredelse, habitat og matvaner
Bengalrev finnes i nesten hele India og i store deler av Nepal og Pakistan. Den unngår skogkledte områder og søker heller mot åpne sletter og skråningene i Himalaya. Den lever helst av insekter, egg, fugler og gnagere, men som de fleste rever er den altetende. Det betyr at den også kan spise kadaver om anledningen byr seg. Kanskje også frukt og plantemateriale.
Karl III Johan
Et overraskende valg
Bernadotte ble løst fra sine forpliktelser som fransk undersått og reiste fra Paris den 30. september 1810 med grev Mörner som følge. Han ankom Danmark i midten av oktober og antok den 19. oktober på det svenska konsulatet i Helsingør den lutherske tro i nærvær av erkebiskop Jakob Axelsson Lindblom, prostene Palm og Nordvall og noen svensker. Dagen etter, den 20. oktober, steg han i land i Helsingborg. Han ankom Drottningholm slott den 30. oktober 1810, hvor han for første gang møtte kong Karl XIII og dronning Hedvig Elisabeth. Kongen var avventende før møtet, men både han og dronningen ble raskt sjarmert og imponert av Bernadotte.
Den 2. november holdt Jean Baptiste Bernadotte sitt høytidelige inntog i Stockholm og mottok den 5. november i rikssalen stendenes hyllest, etter å ha avlagt troskapsed til Karl XIII og av ham blitt adoptert under navnet Carl Johan. Den landflyktige franske offiseren Charles Jean-Baptiste de Suremain, da i svensk tjeneste, skrev i sine memoarer om Bernadottes ankomst til Stockholm: «Jeg for min del ble forbløffet over hvor vel en tidligere revolusjonssoldat falt inn i prinsrollen.».
Bengalrev
Atferd og reproduksjon
Bengalrever danner parforhold som kan vare livet ut. Større familiegrupper oppstår når valpene blir lenger enn normalt. Det er observert at tisper kan die sammen, noe som tyder på at denne reven av og til kan danne større familiegrupper. Flere voksne individer er også observert mens de hviler sammen. De kommuniserer med lyder, kroppsspråk og markeringer.
Karl III Johan
Et overraskende valg
Karl Johan hadde gode talegaver, men lærte seg aldri å snakke svensk, noe han etterhvert angret dypt. Kongen fikk undervisning i svensk av bibliotekaren P.A. Wallmark i årene 1810–1813, men gjorde seg bare sporadisk nytte av det, og i korte perioder.
Det svenske hoffet var ved Karl Johans ankomst preget av streng etikette, noe han endret i en mer uformell retning. Endringene besto særlig i at flere representanter for det fremvoksende borgerskapet ble invitert og involvert i møter ved slottet. Hensikten var å forsterke båndene mellom kongehuset og borgerskapet. I de 26 år han regjerte ga Karl Johan 20-25 tusen audienser, i tillegg kom de audienser han ga under opphold i Norge.
Bengalrev
Atferd og reproduksjon
Paringstiden er i desember-januar. På denne tiden er hannene spesielt vokale. Tispa går drektig i 50-53 dager og føder som regel i januar-mars. Kullet er består som regel av 2-4 valper, og begge foreldrene deltar i valpestellet. Såkalte hjelpere har ikke blitt observert. Når valpene blir 5-6 måneder gamle klarer de seg selv.
Karl III Johan
1812-års politikk
Når det gjaldt utenrikspolitikk, var Karl Johan derimot overlegen sine rådgivere, og helt fra sin første tid i Sverige bestemte han egenrådig og ofte uten å konsultere statsrådet. Med seg til Sverige tok Karl Johan sin tvil om Napoléons styre. Tvilen ble forsterket ved at Frankrike kort etter hans ankomst tvang Sverige til å overholde kontinentalblokaden og erklære krig mot Storbritannia. Napoléons krav satte Sverige og Karl Johan i en svært vanskelig situasjon, krigen mot Storbritannia ble derfor bare et spill for å tekkes Frankrike, og handelsforbindelsene med britene ble opprettholdt i smug. Karl Johan viste raskt interesse for ideen om å styrke Sverige ved å erobre Norge, mens han var kjølig overfor det allmenne svenske ønsket om å forsøke å gjenerobre Finland. For å lykkes som tronfølger måtte han enten vinne Finland eller Norge, for å vinne Norge måtte han stå på seierherrenes side etter Napoléonskrigene, og Danmark måtte være blant taperne.
Kort etter sin ankomst til Sverige etablerte Karl Johan et hemmelig politisk politi. Bakgrunnen var dels hans erfaringer fra Frankrike, datidens mest utbygde politistat, dels Sveriges urolige historie med kongemord, statskupp og sist mordet på Axel von Fersen, men også basert på hans overutviklede mistenksomhet. En av dem som fikk unngjelde for dette, var generalmajor Gustaf Mauritz Armfelt, som urettmessig ble utvist fra landet.
Fra sine år i Frankrike hadde Karl Johan kunnskap om bank- og finansvesen og var vel kjent med fordelene ved en stabil økonomisk politikk. Han arbeidet derfor for å stabilisere de svenske finansene ved å få balanse i statens utgifter. For å få bedre tilgang til kreditt tok han initiativ til opprettelse av sparebanker etter britisk mønster, og de første sparebankene ble opprettet i 1810. Karl Johan mente at den kraftige inflasjonen var forårsaket av spekulanter og fremmede lands agenter. Han drev derfor dels en proteksjonistisk politikk med begrensning av import, dels valutaspekulasjoner med egne og statens midler for å motvirke den svenske valutaens fall mot hamburger banco.
Utover våren 1811 prøvde Karl Johan å få fransk støtte til tanken om svensk overtakelse av Norge. Napoléon var avvisende, men samtidig så interessert i Finland at Karl Johans utsending forsto at et fransk angrep på Russland ble forberedt.
Uten foregående krigserklæring besatte franske styrker Svensk Pommern i slutten av januar 1812. Det gav Karl Johan hva han trengte: et argument mot den svenske opinionens dyrking av Napoléon og dens fiendtlighet mot Russland. Det ble raskt innledet forhandlinger mellom Sverige og Russland gjennom den russiske ambassadøren Jan Pieter van Suchtelen i Stockholm og Carl Axel Löwenhielm i St. Petersburg. Forhandlingene førte til at tsar Alexander i april 1812 lovet å støtte dansk avståelse av Norge til Sverige. Til gjengjeld måtte Sverige akseptere russisk kontroll av Finland og gå med i krigen mot Napoléon. Karl Johan forsøkte også å bearbeide den britiske envoyé (ambassadør) Edward Thornton for å få britisk støtte til kravet om Norge. Karl Johan lovet blant annet at Norge ikke skulle innlemmes i Sverige, «men få indre selvstyre med egen nasjonalforsamling og egne lover».
Våren og sommeren 1812 var riksdagen igjen samlet i Örebro. Med en svært spent utenrikspolitisk situasjon fikk Karl Johan tilslutning til å opprette en vernepliktig armé, innkreve ekstra krigsskatter, øke apanasjeen og kontrollere pressen ved å innføre «indragningsmakten». Den ga myndighetene rett til å stanse en avis som kom med uønsket kritikk av den nye politikken. I teorien var indragningsmakten en kraftig begrensning av trykkefriheten, i praksis viste den seg mindre virkningsfull.
Blant de problemene Sverige sto overfor var finanskrise, med høy inflasjon og høy utenlandsgjeld. Utgiftene til finskekrigen belastet landets økonomi, og i 1809 ble Sveriges Riksbank tvunget til å forlate sølvmyntfoten. Under riksdagen i 1812 satte Karl Johan frem forslag om betalingsnekt til kreditorer i land under fransk kontroll. Forslaget var begrunnet med at Frankrike holdt tilbake svenske skip og fordringer. Dette vedtaket reduserte utenlandsgjelden fra rundt 11 millioner til om lag 4 millioner riksdaler. Under oppholdet i Örebro fikk Karl Johan vite om Napoléons invasjon av Russland. Det førte raskt til fredsslutning med Storbritannia. Storbritannia bidro også med økonomisk støtte for svensk opprustning, og det svenske kravet om Norge ble i prinsipp godtatt. I brev til Napoléon bekreftet Karl Johan Sveriges nøytralitet, det han kunne tilby tsar Alexander var en rekke brev med gode råd.
Svensk-russisk forståelse og Karl Johans internasjonale prestisje ble ytterligere befestet i de siste dagene av august 1812 gjennom et møte i Åbo mellom Karl Johan og tsar Aleksander I. Tsaren var i en meget presset situasjon på grunn av Napoléons fremgang, og han søkte Karl Johans råd som forhenværende fransk marskalk. Han foreslo å gjøre Karl Johan til øverstkommanderende for de russiske styrkene. Ved en formell avtale undertegnet under møtet ble Sverige gitt frie hender overfor Danmark, så sant britene godtok det.
Ved disse avtalene forpliktet Sverige seg til å delta i kampen mot Napoléon (senere kjent som den sjette koalisjonen), mot at Russland lovet å arbeide for at Sverige skulle få Norge. Dessuten ble det inngått en hemmelig såkalt familieavtale mellom de to fyrstene, hovedsakelig for å beskytte Karl Johans dynasti. Under møtet i Åbo antydet tsaren at Karl Johan burde bli Napoléons etterfølger, en mulighet som i det påfølgende felttoget kom til å komplisere Karl Johans strategi.
Fra nøytral til alliert
Utover høsten 1812 fortsatte Karl Johan å bearbeide britene, samtidig som han via svenske agenter forsøkte å påvirke opinionen i Norge for en sammenslutning med Sverige. I september 1812 kom Germaine de Staël og August Wilhelm von Schlegel til Stockholm og stilte seg til rådighet for Karl Johan og svensk diplomati. Selv om han hadde forutsett russisk seier, ble han overrasket over Napoléons katastrofale retrett fra Russland høsten 1812. Med et svekket Frankrike var det mulig at Russland og Storbritannia alene kunne vinne krigen, og uten svensk deltakelse ville kravet om Norge bli avvist.
Storbritannia og Russland forsøkte å få Danmark til å bryte med Napoléon, men Karl Johan bidro til å stoppe dette ved å varsle sterke økonomiske og territoriale krav ved en allianseendring. Ved å anerkjenne den avsatte spanske kongen, fjernet Sverige ved Karl Johan seg ytterligere fra Frankrike, og svenske og franske diplomater ble gjensidig trukket tilbake.
Den 17. mars 1813 beordret Karl Johan svenske tropper til Stralsund og Rügen for å gjenerobre Svensk Pommern, en fortropp til styrken på 30 000 mann som Sverige hadde lovet å sette inn mot Napoléon. Den opprinnelige svenske planen om erobring av Norge allerede samme år måtte utsettes. Napoléon hadde samlet nye styrker, og i slaget ved Lützen den 2. mai 1813 var det kun mangel på kavaleri som hindret franskmennene i å påføre de russisk-tyske styrkene et avgjørende nederlag. Den 18. mai 1813 ankom Karl Johan Stralsund, mens hans hustru Désirée fremdeles oppholdt seg i Frankrike, hvor hun forsøkte å megle mellom Karl Johan og Napoléon. Han fikk også en offisiell henvendelse fra Napoléon om fortsatt nøytralitet, men begge ble avvist.
Russlands og Preussens våpenhvile med Frankrike 4. juni 1813 kom svært overraskende på Karl Johan, og han var rasende overfor tsarens budbringer, general Pozzo di Borgo. Karl Johan mistenkte de to alliansepartnerne for å sammensverge seg mot ham. General Pozzo lyktes etterhvert å overbevise Karl Johan om at våpenhvilen kun var taktisk, hensikten var å gi Preussen tid til å bygge opp sine styrker og bearbeide Østerrike til å tre inn i alliansen mot Napoléon.
Ved et møte i Trachenberg i Schlesien i juli mellom Karl Johan og Russlands og Preussens statsoverhoder ble strategien for den videre kampen mot Frankrike diskutert. Med sin bakgrunn som fransk marskalk var Karl Johan til stor nytte som bidragsyter til en plan for det kommende felttoget, av den britiske general William Cathcart omtalt som «kronprinsens plan». Hovedgrepet i planen var å la tre selvstendige arméer engasjere mindre franske styrker, men unngå Napoléon, inntil alle tre kunne samles mot ham. Karl Johan fikk kommando over nordarméen, bestående av svenskene sammen med omkring 95 000 prøyssere og russere. I alt ledet Karl Johan en hær på 158 000 soldater. I Sverige var alliansen med Russland svært upopulær. De fleste svensker holdt i 1813 fremdeles mest med Napoléon, noe som skapte en krevende situasjon for Karl Johan.
Etter Dennewitz forholdt Karl Johan seg tilsynelatende passiv i ukevis i Zerbst, noe som bekymret alliansepartnerne Russland, Østerrike og Preussen. Først den 4. oktober beordret Karl Johan nordarméen til å gå over Elben og rykke forsiktig sørover gjennom Köthen mot Leipzig.
Under folkeslaget ved Leipzig fra 16. til 19. oktober ble de svenske styrkene igjen holdt som reserve og ble kun satt inn mot slutten. Den 18. ledet Karl Johan selv nordarméen i kamp. Flyveblad med propaganda, og Karl Johans gode rykte fra tidligere felttog i Tyskland, gjorde at en rekke tyske avdelinger i fransk tjeneste gikk over til nordarméen i selve slaget. Perioden fra møtet i Trachenberg til slaget ved Leipzig markerte høydepunktet for Karl Johans internasjonale betydning. I planleggingen av felttoget og i ledelsen av nordarméen ga han et stort bidrag til seieren over Napoléon. Østerrikes og andre lands inntreden i koalisjonen, Karl Johans forsiktige disposisjon av de svenske styrkene, sammen med fremrykkingen mot Danmark for å tvinge Norges avståelse, bidro til at hans posisjon i koalisjonen ble sterkt redusert etter slaget ved Leipzig.
Kielfreden
Etter koalisjonens seier over Napoléon i folkeslaget ved Leipzig hadde Karl Johan krasse diskusjoner med de andre statslederne om strategien videre. Mens de andre forfulgte Napoléons styrker inn i Frankrike, marsjerte Karl Johans styrker nordover. Fra slutten av oktober 1813 til midten av februar 1814 deltok Karl Johans hovedstyrke ikke i større operasjoner mot Napoléon. Formelt var hensikten med fremrykkingen nordover å støtte britene mot franske styrker i Hannover og Hamburg. Men Karl Johans reelle mål var å tvinge kong Frederik VI av Danmark-Norge til å kapitulere ved å angripe Holstein.
Etter slaget ved Bornhøved 7. desember 1813, Christianspris' kapitulasjon 19. desember og overgivelsen av Glückstadt 4. januar 1814, var Danmark tvunget til å gi opp. Ved undertegningen av Kielfreden 14. januar 1814 ble kongeriket Norge avstått til kongen av Sverige, forent med Sverige i en personalunion. I Kiel mottok Karl Johan rapporter fra agentene han hadde i Norge om at den danske stattholderen i Norge, prins Christian Frederik, ville gripe makten om landet ble forsøkt innlemmet i Sverige.
Greedy
Greedy er en amerikansk filmkomedie fra 1994 med Kirk Douglas, Michael J. Fox og Nancy Travis i hovedrollene. Regi er ved Jonathan Lynn.
Greedy fikk lunken mottakelse av filmanmelderne og ble heller ingen publikumssuksess.
Dette var den siste filmen som Kirk Douglas medvirket i før han i 1996 fikk slag som svekket taleevnen, og som dermed tvang ham til trekke seg tilbake fra mer ordinære film- og TV-roller.
Filmen ble ikke satt opp på norske kinoer.
Handling
Onkel Joe (Kirk Douglas) er en aldrende millionær som har blitt sykelig og lenket til rullestol. Sistnevnte faktum har også kommet hans slektninger for øre og de har derfor troppet opp på godset hans for å innynde seg hos ham. Dette i håp om at de skal få en solid del av det imperium han gjennom en mannsalder har bygd opp. Joe er imidlertid smartere enn det han tilkjennegir og skjønner årsaken bak slektningenes smisk. Da de innser at de ikke kommer noen vei med ham kontakter de den unge bowleren Daniel (Michael J. Fox), som er hans barnebarn og hans yndling da han var barn. Onkel Joe lysner straks opp da Daniel ankommer godset og det oppstår raskt et nært forhold mellom de to. De andre slektningene blir etterhvert nervøse for det nære forholdet, og i tillegg forsøker Onkel Joes vakre sykepleierske å innynde seg hos ham. Etterhvert får slektningene greie på hvordan Joes' finanser egentlig ligger an og da endrer alt seg. Daniel og hans vakre samboer blir deretter de eneste som bryr seg om ham.
Om filmen
Greedy ble dårlig mottatt av filmanmelderne og har bare oppnådd 29% på Rotten Tomatoes (juli 2009). Den ble heller ingen publikumssuksess og innbrakte kun 13,1 millioner på amerikanske kinoer, noe som gjorde at den havnet på en 98.-plass over de mest innbringende filmene i USA for 1994.
Adelaide de Maurienne
Adelaide av Savoie eller Adelaide de Maurienne (italiensk: Adelaide di Savoia eller Adelasia di Moriana, fransk: Adélaïde eller Adèle de Maurienne; født 1092, død 18. november 1154) var den andre dronningen til kong Ludvig VI av Frankrike (1081–1137).
Bakgrunn
Adelaide var datter av Humbert II av Savoie og Gisela av Burgund, og niese av pave Callixtus II, som en gang besøkte henne i hennes hoff i Frankrike. Hennes far døde i 1103, og hennes mor giftet seg deretter med Renier I av Montferrat som sin andre ektemann.
Torvgaten (Tønsberg)
Torvgaten (1-9, 2-6) er en 100 meter lang gågate i Tønsberg sentrum. Den går oppover fra torvet og Øvre Langgate, gjennom krysset Fayes gate/Graabrødregaten og ender ved Carl E. Paulsens plass.
Adelaide de Maurienne
Barn
Adelaide fikk syv sønner og en datter med Ludvig VI
Aabenbaringen over aaskammen
Aabenbaringen over aaskammen er et musikkalbum med Casiokids. Albumet kom ut den 14. oktober 2011.
Adelaide de Maurienne
Enkedronning
Etter at Ludvig VI døde trakk ikke Adelaide seg umiddelbart tilbake noe som var vanlig for enker i middelalderen. Isteden giftet hun seg med Matthieu I av Montmorency som hun fødte et barn med. Hun forble aktiv i det franske hoff og i det religiøse liv.
Torvgaten (Tønsberg)
Gaten fikk sitt navn rundt 1870. Tidligere het den Møllebakgaten.
Turakoer
Turakofamilien eller turakoer (Musophagidae) er en familie med mellomstore til store fargerike gjøklignende trelevende fugler, som er stedegne for Afrika. Turakofamilien er eneste familie i ordenen turakofugler (Musophagiformes).
Karl III Johan
Kielfreden
Karl Johan fortsatte i slutten av februar 1814 med sin hovedstyrke til Liège i Belgia, hvor han stoppet videre fremrykking, dels på grunn av uenigheter med de allierte, dels av motvilje mot med militær makt å trenge inn i sitt gamle fedreland. I Liège ble Karl Johan oppsøkt av en budbringer fra Désirée og Napoléon, og han ble forespeilet at han ville bli foretrukket som Frankrikes nye statsoverhode om han som den første av de allierte lederne rykket inn i Paris. Karl Johan meddelte budbringeren at Napoléon burde abdisere, og selv ville han ikke gjøre noe som kunne fremkalle borgerkrig, men svare på enhver bønn fra en samlet nasjon. Karl Johan kom under oppholdet i Liège i stadig sterkere opposisjon til sine koalisjonspartnere og forsøkte forgjeves å spille en rolle i spørsmålene rundt Frankrikes kapitulasjon. Hans personlige ambisjoner ble møtt med mistro og tildels bitterhet av hans svenske stab. Hans holdning til koalisjonen og lange uvirksomhet i Liège satte unionen med Norge på spill. Fraværet fra Sverige og mangelen på initiativ for å realisere Kiel-traktatens bestemmelser ga prins Christian Frederik handlefrihet til å sette seg i spissen for norske motstandere av unionen med Sverige. Prinsen lot seg utrope til regent og utskrev valg til en grunnlovgivende forsamling som skulle tre sammen på Eidsvoll 10. april.
Turakoer
I Norge har (noen av) disse eksotiske fugleartene også vært kjent under navn som bananetere og hjelmfugler. Det første har nok sammenheng med kostholdet, mens det andre henger sammen med den iøynefallende fjærkammen mange av artene har på hodet.
Karl III Johan
Kielfreden
Russiske styrker inntok Paris 31. mars 1814, og som den første av de allierte statsledere kom tsar Alexander. De første dagene bodde han hos den forhenværende utenriksministeren Talleyrand og antydet for ham at Jean Baptiste Bernadotte (Karl Johan) kunne være et bedre alternativ for Frankrike enn Ludvig Bourbon, men Talleyrand var avvisende.
Turakoer
Beskrivelse
Turakoene er i hovedsak mellomstore fugler (typisk 40–54 cm og 200–350 g) der kjønnene er ganske like, men kjempeturakoen, Corythaeola cristata, blir omkring 70–75 cm stor, og hunnen (822–1 231 g) veier normalt mer enn hannen (857–949 g). Artene har relativ kraftig krummet nebb (av varierende farge) og lang stjert.
Torvgaten (Tønsberg)
Bygninger
Torvgaten 5 er fra 1868. Torvgaten 6 er et forretningsbygg fra 1979. Torvgaten 7A og 7B kalles Hem-gården. 7A er fra ca. 1876 og 7B fra ca. 1789. Torvgaten 9 er bygget ca. 1840.
Turakoer
Beskrivelse
Turakoene har en svært spesiell fjærdrakt, i det den har to naturlige fargestoffer, turacin (rødt) og turacoverdin (grønt), som kun eksisterer hos turakoer. Fjærdrakten domineres av blått, blåfiolett, fiolett, grønt, rødt og gult i flere nyanser, ofte sterke farger. Et par av artene er også relativt fargeløse, nærmest grå og grå-hvite. Mange har dessuten en iøynefallende fjærkam på hodet.