cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget ved Old Byland
Hærtokt og hevn
Det synes usannsynlig at Bruce hadde større tillit til Thomas av Lancaster som refererte til seg selv som «kong Arthur» i sine forhandlinger med skottene. Navnet var en kode i tilfelle korrespondansen skulle falle i fiendens hender. Bruce var derimot rask til å dra fordeler av ufreden og tendensen til borgerkrig i England. Ikke før hadde våpenhvilen av 1319 gått ut i januar 1322 dro Svarte Douglas, Thomas Randolph, jarl av Moray og Walter Stewart over grensen i et større angrep på det nordøstlige England. De tre kommandantene spredte seg over regionen: Douglas angrep Hartlepool, Randolph angrep Darlington og Stewart angrep Richmond.
Thomas av Lancaster hadde sin hær i Pontefract og gjorde ingenting for å stoppe dem. Kong Edvard ignorerte det skotske angrepet og instruerte sin løytnant i nord, Andrew Harclay, sheriff av Cumberland, til å konsentrere sin innsats mot de opprørske engelske baronene i stedet og som han endelig beseiret i slaget ved Boroughbridge. I etterdønningene av de innbyrdes engelske krigene dro de skotske hærmennene med enkelhet tilbake over grensen uten motstand.
Andrew Harclay var for øvrig den eneste mann som noen gang greide å beseire Robert Bruce i en form for militært sammenstøt etter 1308 da han i 1315, som guvernøren av Carlisle, slo tilbake alle angrep som Bruce gjorde mot byen.
Edvards invasjon
På den samme tiden som kong Edvard var klar til å angripe tidlig i august var Bruce klar til å ta imot ham. Han ledet sine tropper over til West March og herjet jordbruksområdene mellom Carlisle og Lanchester før han trakk seg tilbake til Lothian for å møte engelskmennene. Han benyttet seg av den samme taktikken som William Wallace hadde benyttet i 1298: all avling ble ødelagt og brent og all buskapen ble fjernet. Bruces instruksjoner til befolkningen var å evakuere og etterlate seg ingenting. Edvards hær jagde en hær som nektet å slåss. I hele Lothian ble det sagt at engelskmennene fant kun en eneste ku i dårlig forfatning, noe som fikk jarlen av Surrey til å bemerke: «Dette er den kjæreste steiken jeg noensinne har sett. Den har iallfall kostet mer en tusen pund!»
Utover å ødelegge klosteret Holyrood Abbey utenfor Edinburgh oppnådde den engelske invasjonen ingenting. I henhold til Lanercost-krøniken led hæren av både sult og dysenteri. Mer alvorlig var effekten på den nasjonale moralen på grunn av den vanærende tilbaketrekningen av en utsultet hær. Det var bortimot like ille som nederlaget ved Bannockburn, men enda verre skulle det bli. Engelsk tilbaketrekning hadde alltid betydd angrep fra skottene. For Robert Bruce var det en mulighet han hadde ventet på i årevis; å angripe England med all kraft. Etter hvert som kong Edvard ledet hæren sørover til Carlisle i en sørgelig forfatning hadde han uten å vite det Robert Bruce og skottene i hælene.
Robert Bruces invasjon
Robert Bruce krysset Solway Firth, innløpet mellom nordvestlige England og sørlig Skottland, med mange krigere som var rekruttert på Argyll og de ytre øyene og dro mot Yorkshire i sørøst. Den 26. september slo engelskmennene leir i Durham mens Bruce ledet sine styrker over West March til Carlisle den 30. september. Her ble han i fem dager og herjet omgivelsene mens han hele tiden var godt informert om kong Edvard og den engelsk hærens befatning.
Det tapte symbol
Det tapte symbol (engelsk The Lost Symbol) er en spenningsroman fra 2009 skrevet av den amerikanske forfatteren Dan Brown. Boken er Browns femte roman. Det tapte symbol har, som Engler og demoner og Da Vinci-koden, Robert Langdon som hovedperson. Handlingen utspiller seg i Washington D.C. Boken var tidligere kjent under arbeidstittelen The Solomon Key.
Slaget ved Old Byland
Robert Bruces invasjon
Freidigheten og hastigheten over det skotske angrep utsatte Edvard for fare, selv på egen jord. Han oppholdt seg på Rievaulx Abbey sammen med dronning Isabella hvor freden hans ble forstyrret av skottenes herjinger. Det eneste som sto mellom dem og en kongelig premie var en større engelsk hær under ledelse av John de Bretagne, 1. jarl av Richmond.
Det tapte symbol
Handlingsreferat
Robert Langdon, en anerkjent professor ved Harvard University, blir invitert til å holde et foredrag ved United States Capitol. Invitasjonen kommer tilsynelatende fra hans tidligere mentor, en frimurer av 33. grad ved navn Peter Solomon, som nå er sjef ved Smithsonian Institution. Salomo har også bedt Langdon om å ta med en liten, forseglet pakke som han hadde betrodd Langdon flere år tidligere.
Men når Langdon kommer til Capitol, får han imidlertid vite at invitasjonen han mottok ikke var fra Salomo - men fra Salomos kidnappere. En person som kaller seg Mal'akh utga seg for å være Salomons assistent, og som har lagt igjen Salomons avskårne høyre hånd midt i Capitol. Mal'akh kontakter deretter Langdon og beskylder ham for å ha funnet «Mason's Pyramid» som frimurerne mener skal være skjult et sted i Washington D.C. samt «Det tapte ord».
Slaget ved Old Byland
Robert Bruces invasjon
Rundt den 5. oktober sammenkalte Bruce hæren og fortsatt marsjen sørøst gjennom dalføret Eden og gjennom Aire. Den 13. oktober var skottene i Northallerton. Skottene hadde marsjert 160 km på kun 8 dager og den engelske kongen som var 15 km øst for Thirsk ved Rievaulx fikk øyensynlig et sjokk da han oppdaget at nå var det ham som ble angrepet.
Det tapte symbol
Handlingsreferat
Mal'akh krever å få disse gjenstandene fra Langdon, ellers kommer Solomon til å bli myrdet. Langdon møter Inoue Sato, en avdelingsleder fra CIA. Sato påstår at Mal'akh utgjør en trussel mot USAs nasjonale sikkerhet, selv om hun nekter å utdype videre. Når de undersøker Salomos hånd, oppdager de spor som fører dem til et rom i Capitols kjeller, hvor de oppdager en liten pyramide som mangler en stein, med en inskripsjon skåret inn i den. Sato konfronterer deretter Langdon med et røntgen-system som ble tatt av en veske han gikk med når Langdon gikk inn i Capitol-bygningen. Dette systemet avslører en mindre pyramide i pakken som Langdon brakte som svar på forespørselen fra kidnapperen som tidligere utga seg som Salomons assistent.
Langdon forklarer at han aldri var klar over innholdet i pakken, men bare tok vare på pakken på Solomons vegne. men Sato nekter å tro på dette. Hun forsøker å ta Langdon i varetekt. Men før hun rekker å arrestere ham, blir hun og Anderson angrepet av Warren Bellamy, en arkitekt og frimurer, som deretter flykter sammen med Langdon i all forvirringen. Bellamy forklarer at også han har vært i kontakt med Mal'akh, og nå ønsker han Langdons hjelp til å redde Peter Solomon.
Mal'akh blir avslørt for å være en frimurer, med en rekke tatoveringer som dekker nesten hele kroppen. Han begynte å infiltrere organisasjonen flere år tidligere for å få tak i en eldgammel kraftkilde - som han nå forlanger at Langdon skal låse opp, i retur for Peter Solomons liv. Mal'akh ødelegger også det Smithonsonian-sponsede laboratoriumet til Dr. Katherine Solomon, Peters yngre søster, hvor hun gjennomførte en rekke eksperimenter i Noetic Science. Men Katherine klarer å stikke av, og slår seg deretter sammen med Langdon og Bellamy.
Pinklon Thomas
Pinklon Thomas (født 10. februar 1958 i Pontiac, Michigan, USA) er en amerikansk bokser. Han var WBC-verdensmester i tungveksboksing 1984–86.
Slaget ved Old Byland
Slaget ved Byland
Edvards nevø John de Bretagne, hadde tatt posisjon ved Scawton Moor, mellom Rievaulx og Byland Abbey. Tallene er noe uklare på hvor stor den engelske hæren var, men neppe mer enn 1000 mann. Ettersom kong Edvard var i Rievaulx og hans hær i Byland har det blitt antydet at det var et bevis på hans feighet, men forklaringen kan være skottenes uventende raske frammarsj. John de Bretagne ble rett og slett sendt av gårde for å gi Englands konge en sjanse til å slippe unna.
Pinklon Thomas
Han ble verdensmester 31. august 1984 da han beseiret den regjerende WBC-mesteren Tim Witherspoon på poeng i en tolvrunderskamp. Han forsvarte tittelen i juni 1985 mot Mike Weaver. Han mistet verdensmestertittelen 22. mars 1986 til Trevor Berbick som vant en tolvrunders kamp på poeng. I 1987 fikk han en tittelkamp mot den ubestridte verdensmesteren Mike Tyson. Thomas ble rundjult i første runde, men klarte å holde seg stående ut runden. I 5. runde traff Tyson med voldsomme kombinasjoner og sendte en groggy Thomas i gulvet. Han klarte ikke å reise seg innen dommeren hadde talt til ti, og kampen var over.
Thomas bokset 51 kamper som profesjonell, han vant 43, hvorav 33 på knockout, tapte 7 og 1 endte uavgjort.
Slaget ved Old Byland
Slaget ved Byland
Douglas fikk ansvaret med å lede framstormingen og Thomas Randolph hengte seg på angrepet oppover bakken mot engelskmennene. Samtidig krøp en gruppe høylendere opp klippene på den engelske flanken og angrep ovenifra. Hensikten var at Stewart skulle storme mot Rievaulx med kavaleriet og angrip og kanskje ta engelskmennenes konge til fange. Engelskmennene kastet steiner og skjøt med piler mot de fremadstormende skottene. To riddere ledet engelskmennene, Thomas Ughtred og Ralph Cobham, og slaget gikk inn i en hard nærkamp på åskammen. Cobham, som etter sigende var den beste ridderen i England, tok flukten og Ughtred ble tatt til fange. Kampen ebbet ut da høylenderne angrep bakfra, kanskje ledet av Robert Bruce selv. Lanercost-krøniken forteller bittert om de engelske som flyktet. Også John de Bretagne ble tatt til fange og mange andre ble drept i flukt.
Stewarts menn nådde Rievaulx, men kong Edvard hadde allerede dratt fra stedet i all hast og til og med etterlatt seg en formue, og ikke minst skjoldet og sitt personlige segl som ble erobret for andre gang av Robert Bruce. Første gangen var etter Bannockburn, og også denne gangen sendte skottenes konge det tilbake til den engelske kongen for understreke den andres underlegenhet. En gruppe franske riddere ledet av Henry de Sulley ble tatt til fange.
Ettermæle
Antallet som ble drept var ikke i nærheten av slaktingene ved Bannockburn, men ydmykelsen var desto større ved at slaget i Byland ble utkjempet i midten av kong Edvards kongedømme. Englands konge ble beskrevet i Lanercost-krøniken ved at han hadde «hjertet til en kylling og en taper i krig» ('ever chicken hearted and luckless in war'). Etter Byland, forteller Thomas Grey i Scalicronica var skottene så innbitte og voldsomme og deres ledere så dristige og engelskmennene så feige at forholdet var likedan som en hare løpende foran en jagende hund. «Hvilken større skam for engelskmennene at deres konge blir jaget fra sted til sted av skottene», skrev Bridlington-krøniken.
Til tross for at slaget ved Byland ble stilt i skyggen av slaget ved Bannockburn, også i krønikene, var slaget et vitnemål på Robert Bruces dyktighet som general i så vel strategi og taktikk. Nederlaget tvang kong Edvard til forhandlingsbordet og en våpenhvile ble signert for tretten år. Hendelsene i England tvang likevel Bruce til å bryte avtalen i 1327 og nye hærtokt ble foretatt i England uten at engelskmennene klarte å demme opp. Det samme året ble kong Edvard avsatt og senere drept på en nedverdig måte.
Litteratur
Primære kilder
Sekundære kilder
Müglitztal
Müglitztal er en kommune i Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen. Kommunen er en del av forvaltningsfellesskapet Dohna-Müglitztal. Müglitztal har 2 110 innbyggere (31. desember 2009).
Kommunen befinner seg 22 km sørøst for Dresden, og ble opprettet den 1. mars 1994 gjennom en sammenslåing av de tidligere kommunene Burkhardswalde, Maxen, Mühlbach og Weesenstein i den daværende Landkreis Pirna.
Müglitztal var en kommune i Landkreis Pirna fra 1. mars til 1. august 1994. Fra 1. august 1994 frem til 1. august 2008 var den en del av i Landkreis Sächsische Schweiz, og siden 1. august 2008 har den vært en del av Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge.
Anglesey
Anglesey (walisisk Ynys Môn) er en øy og et grevskap utenfor nordvestkysten av Wales. Den er skilt fra fastlandet av et smalt strede, Menaistredet. To broer knytter Anglesey til resten av Wales: Menai Suspension Bridge bygget av Thomas Telford i 1826 og en nyere Britannia Bridge.
Øyen ble et eget grevskap 1. april 1996, da den ble utskilt fra Gwynedd. Anglesey tilhører fortsatte det bevarte grevskapet Gwynedd. Grevskapet dekker også andre øyer enn selve Anglesey.
Historie
Angelsey har lenge vært assosiert med druider. Omkring år 60 angrep Gaius Suetonius Paulinus øyen, som romerne kalte Mona, for å fjerne druidene som maktfaktor. Han ødela en helligdom og de hellige lundene. Vikinger, angelsaksere og normannere invaderte også øyen, og i det 13. århundre ble den tatt av Edvard I av England.
Øyen er fruktbar og nokså flat. Det er noen høydedrag, som Cadair Mynachdy og Holyhead Mountain. I middelalderen var den kjent som Wales' brødkurv, fordi den forsynte andre områder med korn. Den ble også kalt «Môn Mam Cymru» («Wales' mor»). Dette ga den stor strategisk verdi i maktkampen mellom engelskmenn og walisere.
Stedet Llanfairpwllgwyngyllgogerychwyrndrobwllllantysiliogogogoch, som ligger på Angelsey, er kjent for å ha verdens lengste stedsnavn.
Hans Christian Ørsted
Hans Christian Ørsted (født 14. august 1777, død 9. mars 1851) var en dansk fysiker og kjemiker. Han er kjent som den første som fremstilte aluminium i 1825, og for å ha oppdaget at det er en forbindelse mellom elektrisitet og magnetisme. Ørsteds oppdagelse var at det rundt en strømførende ledning er et magnetfelt. Han ble oppmerksom på dette en dag han skulle gjøre et forsøk med å varme opp en ledning ved å sende sterk strøm gjennom den. I rommet der hvor han utførte eksperimentet, i nærheten av ledningen, lå det tilfeldigvis en kompassnål. Ørsted oppdaget at kompassnålen beveget seg når han satte på strømmen.
Denne forbindelsen hadde egentlig den italienske fysikeren Gian Domenico Romagnosi oppdaget 18 år tidligere, men han fikk ikke offentliggjort det. Ørsted offentliggjorde sine funn om dette i 1820. Ørsteds oppdagelse av at elektrisk strøm medfører magnetisme, ansporet engelskmannen Michael Faraday til å forsøke å gjøre det motsatte: Å omdanne magnetisme til elektrisitet. 11 år etter at Ørsted hadde offentliggjort sin oppdagelse, lyktes Faraday med å indusere en elektrisk strøm ved hjelp av magnetisme.
Ørsted (Oersted) har fått en målenhet oppkalt etter seg, Oe, for magnetisk feltstyrke. Ørsted var også en fremgangsrik kjemiker, han var for eksempel den første som greide å utvinne aluminium av kaliumamalgam og aluminiumklorid. Han var også aktiv i arbeidet for å fremme naturvitenskapen i Danmark, og grunnla Selskabet for Naturlærens Udbredelse.
Amu-Darja
Amu-Darja (usbekisk: Amudaryo, tadsjikisk: Омударё eller дарёи Ому – Omudarjo eller darjoi Omu, turkmensk: Amyderýa, russisk: Амударья – Amudarja, persisk: آمودریا – Âmudaryâ, arabisk: جيحون – Jīḥūn, i antikken kalt Oxos, Oxus, Oaxus) er den lengste elva i Sentral-Asia. Elva dannes ved samløpet av elvene Vakhsj og Pjandzj i Tadsjikistan, og renner mot nordvest over Turanbekkenet, til den munner ut i Aralsjøen i Usbekistan. Amu-Darja er 1415 km lang, regnet fra samløpet med Vakhsj, og 2540 km regnet fra utspringet i Pamir. Den har et nedbørfelt på 534 739 km².
Elvas navn og historie
Elva var i antikken kjent under det greske navnet Oxos, som er etymologisk beslektet med Vakhsj, Amu-Darjas største sideelv, og begge navnene er sannsynligvis avledet av et tidligere navn på hele elva. Den ble av Ptolemaios kalt Oxiana palus. Elva spilte en viktig rolle i Persias historie, og under Aleksander den stores felttog.
Amu-Darja var i arabiske kilder fra middelalderen kjent som Jaihun eller Gihun, som er en avledning av Gihon, det bibelske navnet på en av de fire elvene i Edens hage. Jaihun var sannsynligvis influert av Dgihun, som er det tradisjonelle navnet elva ble gitt av folkeslagene som bodde i regionen, og elva blir av enkelte lokale folk fremdeles kalt ved navn som etymologisk er beslektet med Jaihun.
Selv om elva var velkjent i antikken, så var Amu-Darja lite kjent i Europa helt frem til 1700-tallet. Det første noenlunde pålitelige kartet over elva ble laget i 1734, men systematisk utforskning i regionen tok først til på slutten av 1800-tallet.
Det nåværende «Darja» kommer fra gammelpersisk: «Darajah», via middelpersisk/pahlavi: «Drayak», og betyr sjø eller veldig stor elv, mens «Amu» er fra byen Āmul, som nå er kjent som Turkmenabat.
I de hinduistiske skriftene Vayu Purana og Matsya Purana blir Oxus nevnt som elva Chakshu, som renner gjennom landene til stammene Tushara (Rishika?), Lampaka, Pahlava, Paradas og Shaka m.fl. Elva nevnes også i Avesta, zoroastrismens religiøse hovedskrift.
Geografi
Amu-Darja har sitt utspring i Pamirfjellene i Tadsjikistan, hvor elvene Pamir og Wakhan begge er blitt regnet som Amu-Darjas kilde. Pamir-elva begynner i innsjøen Zor Kul på grensa mellom Tadsjikistan og Afghanistan, mens Wakhan starter fra en isbre øverst i Waghjirdalen, hvor Afghanistans, Pakistans og Kinas grenser møtes.
Elva danner grensen mellom Afghanistan og Tadsjikistan helt fra Zor Kul-sjøen i Pamir til den renner inn i Usbekistan rundt 70 km nedstrøms fra samløpet med Vakhsj. Herfra danner den grensa mellom Afghanistan og Usbekistan over ca. 200 km, og passerer Termiz og Den Afghansk-Usbekiske vennskapsbru. Elva danner deretter grensa mellom Afghanistan og Turkmenistan for ytterligere 100 km før den ved Mukri forlater grensa og renner inn i ørkenen i Turkmenistan. Her ligger også starten på Karakumkanalen, som leder vann fra Amu-Darja til Mary og Aşgabat i de sentrale delene av Turkmenistan lengre vest. Like etter, ved Kerki, tar Karsjikanalen av til høyre, og leder vann til Talimardsjan-reservoaret og jordbruksområdene sør i Usbekistan.
Tir n’a Noir
«Tir n'a Noir» er en melodi av Øyvind Staveland som Kolbein Falkeid satte ord til og er en av de mest kjente sangene til gruppen Vamp. Den ble første gang sluppet på gruppens debutalbum Godmorgen, søster i 1993. Bandets vokalist Jan Toft synger hovedvokal mens Rita Eriksen synger enkelte partier i sangen som stemmen til tekstens Mary McKear. Sangen har siden vært et fast innslag på de fleste av Vamps konserter.
Amu-Darja
Geografi
Historiske nedtegnelser viser at elva i forskjellige perioder har rent både til Aralsjøen (fra sør) og til Det kaspiske hav (fra øst). Opp til rundt 500 f.kr. rant elva mot vest fra Khorezm-oasen til Sarykamysjsjøen, og videre til Det kaspiske hav. Enkelte kilder tyder også på at vannføringen fra de store isbreene i Pamir på 1200- og 1300-tallet e.kr. var stor nok til at Aralsjøen rant over, med avløp mot Det kaspiske hav. Fra 1600-tallet har imidlertid elva utelukkende munnet ut i Aral, unntatt ved flommer store nok til at vann rant over til Sarykamysjsjøen.
Tir n’a Noir
Sangen Tir n'a Noir ble spilt inn av Vamp i 1993, og etter det i 1996 ble sangen spilt inn og gitt ut på nytt på livealbumet «Folken». Da også med Rita Eriksen på gjestevokal. I 2001 spilte Vamp inn albumet Camomile i samarbeid med den japanske artisten Emi Fujita. Emi Fujita synger duett med Rita Eriksen på flere av låtene inkludert Tir n'a Noir.
Amu-Darja
Geografi
Amu-Darja var tidligere seilbar over 1450 km, fra Aralsjøen til Termiz, men de nederste strekningene (nedstrøms Turkmenabat) er nå ikke lenger seilbare på grunn av elvas reduserte vannføring. Men selv før dette var båttrafikken på Amu-Darja beskjeden, på grunn av dens skiftende og ustabile elveløp.
Tir n’a Noir
2006 ble den gitt ut på singel, etter at den havnet på VG-lista topp 20. På samme singel var også en karaokeversjon av sangen. Vamp hadde også turné med Kringkastingsorkestret (KORK) samme året, i tillegg til at de ga ut plate sammen. På denne plata kunne man finne igjen låta «Tir n'a Noir». Denne gangen var det Vidar Johnsen som sang, med Øyvind Staveland på enkelte av versene. Øyvind Staveland er også den personen som spiller fløytesoloen i sangen. I 2010 ga Vamp ut et nytt album sammen med Kringkastingsorkesteret, I Full Symfoni II, og også her var «Tir n'a Noir» med, denne gangen med Paul Hansen og Eivør Pálsdóttir fra Færøyene på vokal. Pálsdóttir sang sine partier på færøysk.
Amu-Darja
Hydrologi
Amu-Darjas vannføring øker fra mars til mai, når snøen smelter på slettene og nedbøren i form av regn øker. Når isen og snøen i høyfjellene smelter i løpet av sommeren får vannføringen igjen ny næring. Fra september til februar avtar vannføringen gradvis, og om vinteren fryser elva helt eller delvis til i de øvre delene. Isen går av elva igjen i februar/mars, og danner ofte isdemninger som noen ganger kan briste plutselig og forårsake oversvømmelser nedstrøms.
Tir n’a Noir
Sangens Tir n'a Noir refererer til Tír na nÓg, et mytisk land i irsk mytologi. Teksten handler om en mann som har mistet kona si. Han savner henne svært. Han blir gammel og ligger døende, når han er død «seiler» han til Tir n'a noir, som er himmelen, for å møte sin kone.
Stavelands melodi har fått oppmerksomhet utenlands, og flere engelske oversettelser finnes. En av de mest brukte tekster er gjort av briten David Mindel.
Amu-Darja
Hydrologi
Elva fører med seg en svært stor sedimentlast, som føres ut på slettelandet og blir liggende som sandbanker i et ustabilt og skiftende elveløp som stadig endrer seg. Etter at elva kommer ut fra fjellene renner den ut over den tørre Turansletta, hvor Amu-Darja mister mye av sin vannføring, både gjennom naturlige prosesser som fordampning og infiltrasjon i bakken, og gjennom avledning av vann til irrigasjon.
Mellom 1911 og 1960 var Amu-Darjas årlige vannføring inn i Aralsjøen gjennomsnittlig 56 km³. I Karakumkanalen renner årlig 12 km³ (rundt 400 m³/s). På sin vei over ørkenen mister elva anslagsvis 40 % av vannføringen, som rundt 1970 var rundt 25 km³ årlig. Irrigasjonsprosjekter har siden 1970-tallet forbrukt 50 km³ eller mer, slik at Amu-Darja som oftest ikke lenger når frem til Aralsjøen. Elvas lengde er dermed mesteparten av året redusert til rundt 2 300 kilometer.
Miljøproblemer
Bruk av vann fra Amu-Darja til irrigasjon har vært en hovedårsak til at Aralsjøen har krympet dramatisk i størrelse siden slutten av 1950-tallet. Før 1970-tallet munnet Amu-Darja ut i Aralsjøen gjennom et omfattende og vidt forgreinet delta. Den sovjetiske regjeringen begynte imidlertid på begynnelsen av 1950-tallet å bygge et omfattende system av demninger, vannreservoarer og kanaler, som ledet enorme vannmengder bort fra elva for å bruke det til kunstig vanning av bomull og andre avlinger på slettene i Turanbekkenet. Det største prosjektet var Karakumkanalen, som ble fullført på 1960-tallet for å føre vann fra Amu-Darja vestover inn i Turkmenistan. Bortledningen av vann til irrigasjonsformål medførte at vannmengden som nådde frem til Aralsjøen ble sterkt redusert, og sjøen begynte dermed også å minke i størrelse.
Økt kunstig vanning på de varme og tørre slettene har også medført økt fordampning fra jordbruksområdene, som igjen har ført til saltavleiringer som gjør jordsmonnet ufruktbart. Gjennom avrenning har saltet igjen havnet i Amu-Darja, og saltholdigheten i elvevannet har økt. På 1990-tallet stoppet vannføringen fra Amu-Darja inn i Aralsjøen helt opp i en til tre måneder de fleste årene. Sjøer og myrområder i det tidligere deltaet tørket opp, og våtmarkene rundt elva krympet til en brøkdel av sin tidligere størrelse. Det gjenværende, forurensede vannet i Amu-Darjas nedre løp og i det tidligere deltaet er nå praktisk talt livløst.
Skarver
Etymologi
Den norske beskrivelsen på disse fuglene er skarv og stammer fra det norrøne uttrykket skarfr, som egentlig er et lydord. Det beskriver trolig nakent fjell, som i overført betydning kan beskrive både nakent fjell, naken berg- og steingrunn og nakne klippeformasjoner, jamfør det norske uttrykket skarv og ur eller betegnelsen skarvur. Man finner således også uttrykket i norske stedsnavn, som i Hallingskarvet og Prestholtskarvet. Siden disse fuglene ofte er å se i slike omgivelser, kan man derfor tenke seg at våre forfedre kalte den akkurat det de så; fugler på skarv eller fugler i skarvura. (Kilde: Bokmålsordboka) At også fjellrype på flere dialekter kalles skarv eller fjellskarv forsterker inntrykket en slik opprinnelse for det norske navnet på disse fuglene, selv om en slik tolkning savner videre dokumentasjon.
Skarven blir noen steder også kalt sjøkråke. Dette har sammenheng med den engelske beskrivelsen cormorant, som opprinnelig kommer til det engelske språket fra den latinske beskrivelsen corvus marinus, som altså betyr sjøkråke, men via ei fransk dialekt. Man kan derfor tenke seg at også den engelske beskrivelsen er et lydord.
Taksonomi
Et særpreg blant skarvene er ifølge flere autoriteter artenes store fysiologiske likhet med hverandre. Familien viser svært liten morfologisk diversitet innad, kanskje med et lite unntak for den flygeudyktige galapagosskarven (P. harrisi). Dette gjør seg spesielt gjeldende på den sørlige halvkule, og særskilt i den subantarktiske sonen og rundt New Zealand, der mange former er nært beslektet og populasjonene har begrenset utbredelse på mindre isolerte øyer og kyststrekninger. Dette har vanskeliggjort arbeidet med å bestemme hvor mange arter og underarter som faktisk finnes.
Phalacrocoracidae (skarver) var tidligere plassert i ordenen Pelecaniformes (pelikanfugler), men Jarvis et al. (2014) reviderte Pelecaniformes og revitaliserte ordenen Suliformes (sulefugler) og flyttet skarvene dit, sammen med Fregatidae (fregattfugler), Sulidae (suler) og søstergruppen Anhingidae (slangehalsfugler).
Beskrivelse
Skarver er mellomstore til store (45–100 cm) vannfugler med en robust, avlang kropp og lang hals. Hanner blir generelt fysisk større og tyngre enn hunner, og har dessuten dypere nebb. Hodet er avlangt og framstår som en forlengelse av halsen, og det lateralt flate nebbet er relativt langt og smalt, med en karakteristisk krok ytterst. Lemmene er plassert langt bak på kroppen og føttene er bestyrket med svømmehud mellom tærne. Vingene har moderat størrelse i forhold til kroppen og er avrunda. Stjerten er kileformet og består av 12–14 stive fjær.
Noen skarver har en karakteristik fjærtopp fremst på hodet og kalles derfor toppskarver, med referanse til det engelske uttrykket shags (og uttrykket cormorants som refererer til alle andre skarver). Det er imidlertid uklart om toppskarver kan skilles ut som en egen gruppe i familien, annet enn visuelt. Noen toppskarver har også blå hudring rundt øyet og blir ofte referert til som blåøyeskarver, men det er tilsvarende uklart om disse utgjør en egen gruppe blant skarvene. De er imidlertid nært beslektet.
Fjærdrakten er hovedsakelig glinsende sort eller svært mørk (med et skinnende grønt eller blågrønt skjær), men flere arter har hvit eller gråhvit underside. Mange arter har også innslag av hvitt i det sorte, herunder symmetriske flekker av hvitt. Innslag av andre farger er vanlig på den bare hudflekken ved øynene og huden ved nebbroten. Fjærdrakten er imidlertid lik mellom kjønnene. Alle skarver har en fettkjertel nær haleroten som fuglene bruker til å impregnere fjærdrakten med, men fjæras struktur gjør at vannet allikevel låses i fjærdrakten når fuglene er i vannet, for å gjøre dem mer kompakte (øke tettheten) under dykking. Når fuglene så kommer til land er fjærdrakten søkkvåt og må tørkes. De har imidlertid et isolerende lagt av luft nær huden, som holder dem varme. Når skarvene tørker fjærdrakten inntar individene en karakteristisk oppreist positur med utstrakte vinger, gjerne stående på en stein, stolpe, grein eller lignende forhøyning, mens den utnytter sol og vind i tørkeprosessen. Noen arter er imidlertid aldri observert med slik vingestrekking; blant annet den basale rødfotskarven, P. gaimardi, som også skiller seg ut i fjærdrakten, gjennom å være gjennomgående grå i fargen.
Utbredelse og habitat
Skarver har tilnærmet kosmopolitisk utbredelse, med størst diversitet i tropiske og tempererte soner. De er fraværende i arktisk Nord-Amerika (unntatt Alaska), det meste av Grønland og det meste av Sibir. Kun tre arter finnes i Europa; storskarv og toppskarv, som begge hekker i Norge, og dvergskarv, som er vanlig på Balkan og i Tyrkia.
Habitatet er variert. Skarv trives både i saltvann, brakkvann og ferskvann, herunder innsjøer, åpne sumper, saltvannsmyrer, fersk- og saltvanns reservoar, sakteflytende brede elver, elvemunninger og laguner. De aller fleste artene har imidlertid marin tilknytning og trives best ved kysten eller på øyer nær kysten. Artene i slekten Microcarbo (småskarver) er imidlertid typiske innlandsfugler som trives i ferskvann. Noen arter er imidlertid svært tilpasningsdyktige og trives både i innlandet og langs kysten. Dette er storskarven et eksempel på, i det nordlig storskarv (nominatformen) er en typisk marin kystfugl, mens kontinental storskarv er et eksempel på en underart som trives i både saltvann, brakkvann og ferskvann. Mest ekstrem er allikevel trolig den neotropiske flodskarven (P. brasilianus), som habiterer våtmarksområder og stilleflytende elver fra kysten av Nord-Amerika og sørover til det ekstreme Sør-Amerika, inkludert innsjøer og lignende i opp mot 5 000 moh i Andesfjellene.
Atferd
Skarver eter hovedsakelig fisk som de forfølger og fanger mens de dykker. Fiskene er som regel inntil 15 cm lange, men enkelte arter (som storskarven) kan fange fisk (ålefisk) opp mot 60 cm. Fangsten slukes hel. P. nivalis (inkludert i P. atriceps) skiller seg fra de andre artene, gjennom en diett som i hovedsak består av mindre bentiske arter, som virvelløse dyr (spesielt flerbørstemarker, snegler og Octopoda).
Fuglene flyter tungt i vannet når de svømmer i overflaten, men har svært gode egenskaper som dykkere. De bruker stjerten som ror og er svært hurtige neddykket. Et par av artene (P. purpurascens og P. penicillatus) kan dykke ned til 50 m under vannoverflaten, men de fleste mindre artene dykker sjelden til mer enn 10 m. Normale dykk varer typisk omkring 20–40 sekunder, men også kortere dykk (10–15 sekunder eller kortere) er helt normalt. Noen hevder at enkelte skarver kan dykke i opp mot fire minutter, men de lengste dykkene som har blitt offisielt registrert varte i 95 sekunder (P. melanogenis og P. aristotelis).
Skarver er stort sett relativt hurtige flygere. Enkelte arter kan nå en toppfart på opp mot 80 km/t under flukt. De relativt små vingene (i forhold til kroppen), gjør at artene må slå konstant med vingene når de flyr. Galapagosskarv (P. harrisi) er imidlertid flygeudyktig og har sterkt reduserte vinger, som i størrelse kan sammenlignes med pingvinenes luffelignende vinger.
De fleste artene er standfugler eller fugler med korte migrasjonsmønstre i forbindelse med mattilgangen. Et fåtall arter er imidlertid regulære trekkfugler, som storskarv og toppskarv i sine nordligste utbredelser. Det samme gjelder for beringskarv (P. pelagicus) i Øst-Sibir og Alaska. Når skarven trekker flyr den i klassisk V-formasjon, for å spare energi.
Skarver hekker i kolonier, men koloniene kan variere betydelig i størrelse, fra noen få par til flere hundre tusen par. De tetteste koloniene kan ha så mange som tre par per kvadratmeter. Ulike skarvearter kan hekke i samme koloni, som dessuten kan inneholde andre sjøfugler, som måkefugler og pingviner og til og med pelssel. Marine skarver hekker på steinete kyststriper, øyer, holmer og skjær, og redet bygges som regel direkte på bakken, som oftest like over høyvannsmerket. I innlandet hekker skarvene også ofte sammen med andre vannfugler, som hegrer, storker, ibiser og slangehalsfugler. Innlandsfugler bygger som regel redet i trær og kratt i tilknytning til vann. Selve paringsakten skjer som regel på redeplassen. Hunnen legger normalt 2–4 egg, av og til så mange 6–7. De avlange eggene, som er blekgrønne eller blålige, legger hunnen i løpet av 2–3 dager. Foreldrene bytter på rugingen og eggene klekkes etter 23–35 dager.
Kyllingene, som er mørke i huden og nakne da de klekkes. De dekkes med ullen (sort, brun eller hvit) dun i løpet av den første uken etter klekkingen. Begge foreldrene varmer, forsvarer og mater kyllingene. Ungene må etter hvert som de vokser til selv hente opp maten fra foreldrenes magesekk, noe de gjør gjennom å stikke hodet ned i halsen på dem. Prosessen kan se voldsom ut, i det de voksne fuglene rister kraftig på seg, for å gjøre maten lettere tilgjengelig for avkommet, mens dette har hodet lang ned i halsen på den voksne fuglen. De tidligst klekte og fysisk største kyllingene har normalt størst sjanse til å overleve. Kyllingene vokser imidlertid raskt og er typisk flygedyktige etter cirka 35–50 dager, selv om noen ikke blir flygedyktige før etter omkring 80 dager.
Inndeling
Inndelingen av skarvefamilien følger Birds of the World. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl. Navn i parentes er uoffisielle.
Systematikk
Skarvene ble tidligere regnet til ordenen pelikanfugler (Pelecaniformes), men regnes nå til sulefugler (Suliformes). Skarvenes nærmeste nålevende slektninger er trolig slangehalsfuglene (Anhingidae), som regnes som en søstergruppe. De hadde trolig en felles forfar som levde for omkring 30 millioner år siden eller mer. Skyggefuglens plassering i systematikken har vært usikker, og den har vanligvis hatt sin egen familie, men AOU mente den var en del av pelikanfamilien. HBW Alive plasserer den imidlertid i sin egen familie, noe kladogrammet nedenfor også reflekter.
Guano
Skarver har blitt utnyttet som en ressurs av mennesker gjennom årtusener. Siden mange av artene er standfugler, har etterlatenskapene (guano) mange steder samlet seg opp i enorme deportiver, som enkelte steder (der regnet ikke har vasket det vekk) kan ha blitt mer enn 2 000 år gamle. Guanoen kan utnyttes som næringsrik gjødsel (nitrater og fosfater) og har mange steder blitt til et industrieventyr, på godt og vondt. Slaveri var blant ondene, i det slaver ble benyttet i utvinnelsen av guanoen. Mellom 1845 og 1875 ble det blant annet eksportert mer enn 20 millioner tonn guano fra Peru til Europa.
Fiske
Skarvenes usedvanlig gode fangstegenskaper har vært utnyttet som en ressurs av mennesker i Kina siden slutten av det 4. århundre før vår tidsregning, og det pågår der fortsatt. Det gjør det også i Japan, men der har den selsomme fangstmetoden snarere blitt til en turistattraksjon enn matauk. Metoden er også kjent fra Europa og andre deler av Den gamle verden. I Storbritannia ble metoden praktisert av medlemmer ved hoffet så sent som innpå 1600-tallet.
Halvtamme skarver påsettes en halsring, så byttet (fisken den fanger) ikke kan slukes. Et snøre festes til halsringen, slik at fuglen kan bringes tilbake. De sultne fuglene føres gjerne ut på en fiskerik innsjø eller lignende med båt, gjerne sittende på båtripen eller en vagl under transporten. I Japan skjer dette gjerne i solnedgangen. Båten har gjerne en metallkurv ombord, der det fyres opp med ved. Lyset fra bålbrannen tiltrekker seg fisk når lyset svinner. Framme ved fiskeplassen kastes fuglene på vannet, der de dykker og fanger fisk (som de altså ikke får slukt på grunn av halsringen). Fuglene trekkes inn med snøret og fangsten sikres. Noen fugler kan bli så tamme og godt dresserte, at de etter det regulære fisket slippes fritt på vannet uten halsring, så de kan spise. De som ikke er like tamme mates av fangsten.
Mat
Skarver ble og blir fortsatt utnyttet av mennesker som mat, både som egg og fugl. Blant noen amerikanske urfolk og stammefolk i Britisk Columbia har skarver og andre sjøfugler stått for omkring 5–10 prosent av dietten. Skarver og egg har også blitt utnyttet i kosten av kystbefolkninger mange andre steder i verden, spesielt i mindre utviklede deler av den, men også til en viss en grad i industrialiserte deler. Kjøtt av skarver har utpreget smak av tran og ble derfor ofte hengt eller gravet i en tid. En annen måte å kvitte seg med transmaken er å legge kjøttet i eddikvann eller fløte.
Stora Enso
Stora Enso er et finsk-svensk selskap og verdens nest største skogsindustrikonsern. Det har sete i Helsingfors. Selskapet oppstod gjennom en fusjon mellom Finlands største skogsindustrikonsern Enso-Gutzeit Oy og det svenske selskapet STORA i 1998. Enso-Gutzeit Oy var opprinnelig et norsk selskap, grunnlagt av Wilhelm Gutzeit, i Norge som W. Gutzeit & Co. Sønnen Hans Gutzeit flyttet selskapet til Finland, der det ble kjent som Enso-Gutzeit Oy.
Stora Enso hadde i 2003 45 000 ansatte i 40 land, og solgte trevarer for over 100 milliarder kroner.
Solstugrenda (Oslo)
Solstugrenda (1–31, 4–42) er en vei på Hellerud i bydel Alna i Oslo. Det er en blindvei på vestsiden av Hellerudveien.
Navnet ble vedtatt i 1971.
Fylkesvei 7454
Fylkesvei 7454 går mellom Strandmoen og Leiråmo i Beiarn kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 494.
Zambias bank
Zambias bank (Bank of Zambia) er sentralbanken i Zambia. Den ble etablert 7. august 1964. Sentralbanken har hovedkontor i Lusaka, og et mindre kontor i Ndola.
Forhistorie
Den første institusjonen som hadde konturene av å være en sentralbank i Zambia var Southern Rhodesia Currency Board, som lå i Salisbury i Sør-Rhodessia (i dag Harare i Zimbabwe). Dette valutarådet ble etablert i 1938, og dekte områdene Nord-Rhodesia (som i dag er Zambia), samt Sør-Rhodesia og Nyasaland (i dag Malawi). Disse 3 områdene hadde et valutasamarbeid.
I 1954 ble eierskapet til dette valutarådet overført fra Sør-Rhodesia til den nyetablerte Føderasjonen av Rhodesia og Nyasaland (1953), som bestod av alle de 3 nevnte områdene.
Imidlertid har et valutaråd kun én oppgave – å utstede valuta. Det mangler dermed mange av de oppgavene en sentralbank normalt har.
Etableringen av sentralbanken
I mars 1956 ble Bank of Rhodesia and Nyasaland opprettet, for å gi føderasjonen en reell sentralbank. Den hadde alle de oppgavene en sentralbank normalt har, som ansvar for pengepolitikken, å være bankenes bank og regjeringens bank, samt forvalte landets valutareserver m.m.
Da føderasjonen ble oppløst 31. desember 1963 ble også Bank of Rhodesia and Nyasaland oppløst. Bank of Northern Rhodesia, som var Lusaka-kontoret under Bank of Rhodesia and Nyasaland, ble da også nedlagt, og 7. august 1964 ble Bank of Zambia formelt etablert. Ved starten hadde banken 100 ansatte.
Vekst og økt ansvar
Ved opprettelsen hadde banken kun to avdelinger; General Manager's department og Secretary's department, eller Direktørens kontor og Sentralbanksjefens kontor. Den første hadde ansvar for implementering av landets pengepolitikk, utstedelse av penger, bankdrift, statsobligasjoner, børskontroll og valutakontroll. Den andre hadde ansvar for personalsaker, administrasjon, internkontroll og sentralbankens styre.
I 1982 etablerte de en egne avdelinger for banknæringen og valuta ("Banking and Currency"), små bedrifter ("Small Scale Industries") og tilsyn ("Inspection").
I 1984 etablerte de egne avdelinger for statsgjeld, transport og statsobligasjoner.
I dag
Sentralbanken har alle de oppgaver en moderne sentralbank har;
Zambia har hatt økonomisk vekst de siste årene; i hele perioden 2009 til 2014 hadde de fra 5 til 10,3 % økning i BNP. Inflasjonen har vært høy, men variert en del; årlig inflasjon var 30,1% i 2000, men var nede i 8,2 og 8,9% 2006 og 2007. I 2015 var den 21,1%.
Sentralbanken hadde inflasjonsmål på 7% i 2015.
Ludovic Auger
Ludovic Auger (født 17. februar 1971 i Joigny) er en tidligere profesjonell fransk landeveissyklist. Han har syklet for det franske ProTour-laget Française des Jeux i 2005-2007.
Han vant Normandie rundt i 2000.
Datamus
Mus eller datamus er en styreenhet for en datamaskin. Etter tastaturet er musen den vanligste styreenheten for personlige datamaskiner.
Historie
Datamus ble oppfunnet i 1963 av Douglas Engelbart som da arbeidet med et datasystem kalt oN-Line. Ideen var at brukeren skulle kunne styre eller påvirke systemet, både maskinvare og dataprogrammer, med sin egen kropp, eksempelvis med anordning montert på en kroppsdel.
Denne typen datamus dominerte 1980-tallet og 1990-tallet, spesielt etter at Apple Computer i 1984 begynte å fremstille Macintosh-computeren. Det var den første populære hjemmecomputer som var utstyrt med mus. For en IBM-kompatibel PC med MS-DOS måtte brukeren lenge kjøpe en datamus selv som kom med et primitivt dataprogram, Pbrush som kunne male enkel grafikk.
Optisk mus
Den optiske mus ble oppfunnet av Steve Kirsh allerede i 1982 og fungerte kun på en spesiell musematte med grå og blå linjer. Etter hvert som datamaskinene ble kraftigere og rimeligere kom det mer komplekse datachips til å behandle de data som den optiske sensoren fanget opp og en optisk mus kunne brukes uten en spesiell musematte.
Moderne datamus
Det finnes i dag en rekke forskjellige trådløse mus som benytter seg av radiobølger, f.eks. Bluetooth eller proprietære protokoller, for å kommunisere med computeren. De fleste mus har i dag to knapper samt et hjul som kan brukes til flytte skjermbildet opp eller ned.
Apple har siden 1984 insistert på at kun én museknapp skulle være på deres datamus, og holdt fast på denne politikken fram til 2005 da firmaet lanserte multifunksjonsmusen «Mighty Mouse» (navngitt etter en tegnefilmfigur).
Varianter
Styrekuler og andre varianter er senere blitt utviklet da mange har fått skader ved feil bruk av vanlige datamus. Disse skal være bedre å bruke rent ergonomisk, men ofte også en god del dyrere. På bærbare datamaskiner har de dessuten enten styreplater eller styrepinner innebygd. En styreplate er, som navnet sier, en trykk- og berøringsfølsom plate. Ved å bevege en finger på denne flaten beveges musepekeren over skjermen. To korte dunk med en finger tilsvarer vanligvis et dobbeltklikk med venstre museknapp. Styreflaten er vanligvis plassert under tastaturet med to, iblant tre, museknapper over, under eller ved siden av seg. Styrepinnen utøver samme funksjon, men er plassert midt på tastaturet (mellom bokstavene G, H og B). Dette er en gummisylinder som man kan vippe i alle retninger og slik bevege musepeekeren i samme retning som man vipper.
Brian Clough
Tiden som spiller
Clough skrev sin første profesjonelle fotballkontrakt med Middlesbrough FC i mai 1952, 17 år gammel. Foran 1955/56-sesongen hadde han fortsatt ikke debutert for klubben fra Nordøst-England, og han var på dette tidspunkt tredjevalg på spissplassen. Etter å ha scoret mange mål for reservelaget, fikk han imidlertid sjansen i ligakamp 17. september 1955 mot Barnsley FC. Under en måned senere, 8. oktober 1955, scoret han sitt første mål for Middlesbrough i 4–3-seieren over Leicester City FC. Totalt scoret han tre ligamål i 1955/56-sesongen. I den neste sesongen ble det 38 ligamål, mens han lagde 40 ligamål i 1957/58-sesongen og 42 ligamål i 1958/59-sesongen. I en kamp mot Brighton & Hove Albion FC 23. august 1958 scoret han fem ligamål, og dette er det fortsatt ingen andre spillere fra Middlesbrough som har klart etter 2. verdenskrig.
Etter å ha scoret 135 ligamål for Middlesbrough på fire år, ble det vanskelig å ikke ta ut Clough til det engelske landslaget høsten 1959, selv om Middlesbrough spilte i 2. divisjon i denne perioden. Debuten kom endelig i en kamp mot Wales 17. oktober 1959 – en kamp som endte 1–1. Hans andre og siste landskamp ble spilt 11 dager senere mot på Wembley. England tapte 3–2 i denne kampen, og det var nok en av årsakene til at Clough ikke fikk flere sjanser på landslaget.
Totalt ble det 197 ligamål, fem mål i Fa-cupen og to mål i ligacupen på Clough mens han spilte i Middlesbrough. Totalt scoret han 16 hat-trick, og det er syv mindre enn George Camsell.
Sommeren 1961 ble Clough solgt til Sunderland AFC for 42 000 pund. Han scoret i ligadebuten mot Walsall FC 19. august 1961, og stoppet på 29 ligamål i sin første sesong. Året etter så ut til å bli enda bedre, siden han ved juletider hadde 24 ligamål. Kneskaden han fikk 26. desember 1962 sørget imidlertid for at hans tid som fotballspiller var over. Etterpå spilte han tre A-lagskamper, og hans eneste mål etter kneskaden ble scoret mot Leeds United FC, for øvrig hans eneste toppseriemål.
Totalt ble det 54 ligamål og 9 mål i ligacupen på Clough mens han spilte i Sunderland.
Tiden som manager
Clough hadde i en liten periode ansvaret for juniorlaget til Sunderland før han i oktober 1965 ble manager i Hartlepool United FC. Han fikk med seg vennen Peter Taylor som assistentmanager, og han var med sine 30 år den yngste manageren i The Football League på denne tiden. I hans to sesonger som manager ble Hartlepools United, som klubben het før 1968, nummer 18 og nummer 8 i den engelske 4. divisjon.
Hans neste managerjobb var i Derby County FC, der han ble ansatt i juni 1967. Denne klubben hadde havnet på nedre del i 2. divisjon i 1966/67-sesongen, og Clough hadde ikke nevneverdig suksess i sin første sesong, ettersom klubben fikk en enda dårligere ligaplassering i 1967/68-sesongen. Etter å ha fått de spillertypene han ville ha foran 1968/69-sesongen, ble Derby County klare vinnere av 2. divisjon. Klubben hadde ingen problemer med å stabilisere seg på det øverste nivået, tre år senere ble de ligamestre. Clough hadde nå blitt en profilert manager, og kom ofte med kontroversielle uttalelser som ikke alltid falt i god jord hos styret til Derby County. Med tanke på den suksess han hadde hatt i klubben, kom det likevel som et sjokk på mange fotballinteresserte at han sa opp jobben 15. oktober 1973.
Deretter hadde han to korte opphold i Brighton & Hove Albion og Leeds United FC. Perioden i Leeds var veldig turbulent og han fikk sparken etter 44 dager – han falt i unåde hos spillerne.
Llangefni
Llangefni er administrasjonsby i grevskapet Anglesey, på øya ved samme navn utenfor Wales. Den ligger omtrent midt på øya ved elven Cefni, som den har navn etter. Byen het tidligere Llangygnar, etter sognekirken viet til St Cyngar.
Brian Clough
Tiden som manager
I januar 1975 tok Clough imot jobben som manager i Nottingham Forest FC der han hadde sin største suksess som manager. Da han overtok lå laget i 2. divisjon, men etter å ha skaffet seg noen av spillerne han hadde hatt i Derby, ble laget nummer 3 i 1976/77-sesongen. På den tiden rykket de tre øverste lagene direkte opp, og dermed var Nottingham Forest klar for det øverste nivået i engelsk fotball. Den neste sesongen overrasket klubben alle eksperter og vant ligaen med sju poengs margin til Liverpool FC. I tillegg til ligagull satte Forest også rekord med å gå 42 ligakamper uten tap, en rekord som først ble slått av Arsenal FC i august 2004, en måned før Clough døde.
Llangefni
Byen er også det viktigste kommersielle senteret på Anglesey. Den hadde tidligere øyas største kvegmarked, og er fremdeles viktig for landbruket. Utenfor byen ligger et industriområde hvor man blant annet finner en kjemisk fabrikk og et slakteri.
Brian Clough
Tiden som manager
Det ble ikke flere seriegull, men Clough fikk med seg to seire i Serievinnercupen med Nottingham Forest. Første gang var i 1979, mens de forsvarte tittelen i 1980. I tillegg vant han ligacupen fire ganger og supercupen en gang. Den eneste turneringen han ikke vant, var FA-cupen, der var Forest tapende finalist i 1991. Han pensjonerte seg som manager i 1993 etter å ha ledet Nottingham Forest i 18 år og over 900 obligatoriske kamper.
Llangefni
Oriel Ynys Môn-museet, som tar for seg Angeleys historie, ligger i byen. Museet eier Charles Tunnicliffes samling.