cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sigrid Undset
Forfatterskap
Undset begynte sin forfattervirksomhet mens hun arbeidet som kontordame. Hennes litterære verk handlet særlig om konfliktene knyttet til kvinner som brøt de tradisjonelle kjønnsrollemønstrene, enten det var samtidige bykvinner eller historiske skikkelser. Motsetningsforholdet mellom ideal og virkelighet er et tema som går igjen, kanskje spesielt tilspisset i romanen som ble hennes gjennombrudd: Jenny fra 1911. Dette er, ifølge Anne-Lisa Amadou, den eneste av hennes nåtidsromaner som antyder en «ekte» kjærlighetshistorie.
Undset hadde en sterk forankring i folkeviser og sagalitteratur, og hennes første litterære forsøk var en historisk roman, med emne fra Danmark i det trettende århundre. I 1905 leverte hun denne fortellingen, Aage Nielssøn til Ulvholm, til Gyldendal forlag i København. Undset er selv kilde til anekdoten om at forlagssjef Peter Nansen skal ha nøyd seg med å svare: «Forsøk Dem ikke mer på historiske romaner. Det kan De ikke.» Fra et brev Undset skrev til lillesøsteren Signe datert 31. juli 1905, vet vi at Nansen i virkeligheten sendte henne «et pent brev», der han skrev at han ikke kunne tilrå utgivelse, men at han fant «meget talent» med «partier af megen finhed og megen styrke» i manuskriptet hennes, og at det ville interessere ham å se henne «behandle et moderne emne». Avslutningsvis advarte han henne «mot forkledning – dvs historie naturligvis». Manuskriptet til Aage Nielssøn til Uvholm er bare indirekte kjent, men motivet ble utviklet videre i Olav Audunssøn i Hestviken (1925).
Hun debuterte i 1907, med samtidsromanen Fru Marta Oulie. Denne gang sendte hun manus til det norske forlaget Aschehoug. Romanen ble først refusert, men etter at forfatteren Gunnar Heiberg hadde lest manus og anbefalte utgivelse, ble boken likevel antatt.
I 1924 offentliggjorde hun en samling nedtegnelser hun hadde gjort av eventyr moren og barnepikene hadde fortalt henne. Sigrid Undset kjente til den norske og danske folketradisjonen og fortalte gjerne eventyr selv. Utgivelsen ble gjort i samarbeid med Rikard Berge.
Sigrid Undset var i en årrekke medlem av Forfatterforeningens litterære råd og foreningens formann fra 1936 til 1940.
Fra 1928 til hennes død i 1949
Undset fikk Nobels litteraturpris i 1928 for de historiske romanene om Kristin Lavransdatter: Kransen, Husfrue og Korset. Hun gav halvparten av pengene hun fikk til et legat for familier med psykisk utviklingshemmede barn, og resten ble fordelt mellom Legat for ubemidlede katolikker og Forfatterforeningens stipendiefond.
I tillegg til nobelprisen ble Undset tildelt en rekke andre ordener og utmerkelser for sitt virke. Hun ble i 1930 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for fremragende litterære arbeider». I 1947 ble hun forfremmet og tildelt storkorset av St Olavs Orden «for fremragende litterært virke og fortjenester av fedrelandet.» Undset var den andre kvinne som ble tildelt storkorset av denne ordenen, den første var kronprinsesse Märtha. Hennes innsats for Norge under krigen bidro til denne utmerkelsen. Undset ble i 1928 utnevnt til ridder av Den islandske falkeorden og i 1929 mottok hun den pavelige utmerkelsen Æreskorset Pro Ecclesia et Pontifice. I 1947 ble hun tildelt Kong Christian Xs frihetsmedalje.
Våren 1941 ble hun tildelt en kristen kulturpris av Assumption College i Canada. Under tiden i USA ble Undset utnevnt til æresdoktor ved Russell Sage College, Rollins College og Smith College. I USA ble hun i 1943 også utnevnt til Honorary Associate ved National Institute of Arts and Letters og i 1945 til Fellow av American Geographical Society. I januar 1944 ble hun av Jewish Welfare Board i New York hedret med en citation i anerkjennelse av hennes innsats for de som kjempet for den allierte sak.
I Norge ble Undset i 1945 utnevnt til æresmedlem i Foreningen til norske Fortidsminnesmerkers Bevaring og året etter til livsvarig medlem av Den Norske Forfatterforening. Allerede i 1928 var hun blitt utnevnt til livsvarig medlem av Det norske studentersamfunn.
Posthumt
En del av Sigrid Undsets boksamling ble gitt til Gunnerusbiblioteket i Trondheim som testamentarisk gave.
I 1991 ble det satt opp en skulptur av henne i Stensparken i Oslo. Billedhugger var Kjersti Wexelsen Goksøyr.
Våningshuset på Bjerkebæk ble fredet i 1983, og et publikumsbygg åpnet i 2007. Fra 2011 er Bjerkebæk en avdeling av stiftelsen Lillehammer museum.
Danu-sonen
Danu er en selvadministrerende sone i Myanmar, angitt av landets grunnlov av 2008. Den ligger i Shan-staten, og administreres av Danufolket. Sonen består av de to mindre kommunene Ywangan og Pindaya. Sonens offisielle navn ble annonsert ved dekret 20. august 2010.
Erica Faye Watson
Erica Faye Watson (26. februar 1973 i Chicago i USA, død 27. februar 2021 i Jamaica) var en amerikansk skuespillerinne, komiker og forfatter.
Watson vokste opp i Chicago. Hun gikk på St. Thomas the Apostle Elementary School og Kenwood High School, og til slutt ved Columbia College Chicago.
Hun er best kjent for sine roller i filmene Precious og Chi-Raq.
Politiskolen (Danmark)
Politiskolen er Danmarks politis sentrale utdannelsesinstitusjon, som dels forestår den ca. fire år lange utdannelse til politibetjent, og dels etter- og videreutdannelse av det eksisterende politipersonalet. Politiskolen er beliggende i Brøndbyøster.
Skolen, som ble etablert som Statens Politiskole i juli 1914, er organisert som en avdeling under Rigspolitiet og ledes av en politimester. Skolen har ca. 500 studenter og 130 ansatte.
Før skolens etablering krevde det ikke en bestemt formell utdannelse å bli ansatt i politiet, dog var Københavns Politiskole etablert i 1909. Først i 1944 fikk den statlige skolen permanente lokaler – dengang på Artillerivej på Islands Brygge. Siden 1996 har skolen holdt til i Brøndbyøster.
For å bli opptatt på skolen må man gjennomgå fire prøver, en helseundersøkelse hos egen lege og eventuelt en legefaglig vurdering hos Rigspolitiets bedriftslege. Man kan forberede seg til prøven på skolens nettsider, på samme måte som mange folkehøyskoler i Danmark tilbyr forberedelseskurs.
Tia-Adana Belle
Tia-Adana Belle (født 15. juni 1996) er en barbadisk friidrettsutøver som konkurrerer i hekkeløp.
Hun representerte Barbados under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i forsøksheatet på 400 meter hekk.
Olsen-banden deruda’
Olsen-banden deruda er en dansk filmkomedie fra 1977 regissert av Erik Balling. Manuset ble skrevet av Balling og Henning Bahs. Det er den niende i den danske filmserien om Olsen-banden, og den første uten Børge Jensen. Den norske filmen Olsenbanden og Data-Harry sprenger verdensbanken bygger på dette filmmanuset.
Handling
Egon, Kjeld og Benny forsøker å åpne opp et pengeskap, på en fabrikk. Egons plan blir imidlertid spolert fordi en vekter sover på sofaen rett ved siden av pengeskapet. Egon blir arrestert. Etter Egons løslatelse fra fengsel, blir han konfrontert med at Benny og Kjeld ikke lenger ønsker å vite noe om hans kriminelle aktiviteter, noe de anser som håpløst og utdaterte. I stedet setter Kjeld og Benny sin lit til Yvonnes unge nevø Georg, som tidligere studerte i USA og bruker den nyeste datateknologien for å begå forbrytelser. Motvillig må Egon ta del i Georgs kupp.
Men Egon stikker en spiker inn i en antenne på datamaskinen, og deaktiverer den slik at kun dataspill kan spilles med den. Irritert forlater Georg bygningen, og overlater de tre til seg selv. Dermed kan Egon begynne å gjennomføre sin egentlige plan sammen med Kjeld og Benny. I sentrum står den korrupte politikeren Holm-Hansen. Men Holm-Hansen instruerer deretter mester Hansen, Egons erkefiende, om å finne og eliminere Egon og hans medskyldige. Mester Hansen klarer faktisk å ta tak i Egon, og pengene han stjal fra en bank. Når Benny også blir tatt, blir Kjeld stående igjen på egen hånd. Egon ønsker å stjele tilbake pengene, men innser at han trenger Georgs hjelp for å komme seg gjennom det kompliserte sikkerhetssystemet.
Canfranc internasjonale jernbanestasjon
Canfranc internasjonale jernbanestasjon (spansk: Estación international de Canfranc, fransk Gare internationale de Canfranc) er Europas nest største jernbanestasjon (målt etter størrelsen på bygningene). Dette er spesielt bemerkelsesverdig med tanke på at byen i nærheten, Canfranc, bare har 500 innbyggere. Den ble åpnet i 1928 av Alfonso XIII.
Grunnen til at stasjonen er så stor, samtidig som den ligger i et område med forholdsvis få beboere, er at den var grensestasjon mellom Frankrike og Spania. Det er sporbrudd mellom Spania (1668mm) og Frankrike (1435mm), og dermed måtte gods og passasjerer bytte tog for å komme videre. Dette gjorde det nødvendig med en stor jernbanestasjon.
Stasjonen var opprinnelig eid av Frankrike og Spania i fellesskap. Senere ble eierskapet overdratt til regionregjeringen i Aragon. Stasjonen ligger på spansk side av grensen, mens en av perrongene anses som fransk territorium. Etter at Aragon kjøpte stasjonen har omtrent 100.000 spanske turister besøkt stasjonen årlig. Turistene kommer blant for å besøke vintersportstedene Astun og Candanchú. I 2017 ble det meldt at Aragon vurderte å pusse opp stasjonsbygget og kostnaden ved oppussing ble anslått til 200 millioner euro.
Under den spanske borgerkrigen ga Franco ordre om stenge tunnelen på spansk side for å hindre at republikanerne smuglet inn våpen.
Under andre verdenskrig var Canfranc en vanlig fluktrute fra Vichy-Frankrike til Spania og videre til Portugal. Flere tusen jøder, blant andre Max Ernst og Marc Chagall, flyktet via Canfranc til Lisboa i det nøytrale Portugal. Stasjonen ble brukt av den franske motstandsbevegelsen og spioner. Tyske styrker tok kontroll over Canfranc i 1942. Den spanske regjeringen sendte wolfram til Tyskland via stasjonen og fikk bomber og granater i bytte.
Fransk trafikk
Etter ei broulykke i 1970 bestemte SNCF (de franske statsbaner) seg for å stenge en del av den franske linja og heller sette opp busser. Dermed kom det ikke noen flere tog fra den franske sida til Canfranc internasjonale jernbanestasjon. Dette har ført til at denne perrongen til dels har grodd igjen. Imidlertid er det lokale krefter som kjemper for å åpne jernbanestrekningen igjen, og SNCF jobber nå (2021) med å pusse opp en del av sporlegemet fram til Bedous.
Spansk trafikk
Det går fortsatt tog mellom Canfranc og Zaragoza to ganger daglig.
Dallas Buyers Club
Dallas Buyers Club er en amerikansk biografisk dramafilm fra 2013. Filmen er regissert av Jean-Marc Vallée, skrevet av Craig Borten og Melisa Wallack, og har Matthew McConaughey, Jared Leto og Jennifer Garner i hovedrollene. Den er bygget på den sanne historien om Ron Woodroof, en aids-pasient som begynte å smugle ulovlige legemidler til Texas for å finne en måte å kurere sykdommen på.
Handling
Elektrikeren Ron Woodroof (Matthew McConaughey) blir diagnostisert som hiv-positiv i 1986 og gitt 30 dager å leve. Deretter gjorde han alt for å finne en alternativ behandling, inkludert å smugle ulovlige legemidler inn i Texas, i samarbeid med dr. Eve Saks (Jennifer Garner) og den aids-positive transkvinnen Rayon (Jared Leto). Dette igjen hjalp til for å etablere en måte hvor andre hiv- og aids-positive mennesker kunne få samme behandling som ham.
Om filmen
Filmen mottok seks Oscar-nominasjoner, for beste film, beste mannlige skuespiller i en hovedrolle (McConaughey), beste mannlige skuespiller i en birolle (Leto), beste originale manus (Borten og Wallack), beste klipp (Vallée og Pensa) og beste make-up og hårstyling (Adruitha Lee og Robin Matthews).
McConaughey og Leto vant for øvrig en Golden Globe-pris hver i sine klasser.
Jackie Baumann
Jackie Baumann (født 24. august 1995) er en tysk friidrettsutøver som konkurrerer i hekkeløp.
Hun representerte Tyskland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i forsøksheatet på 400 meter hekk.
Lyrikkåret 1742
Lyrikkåret 1742 er en oversikt over utgivelser, hendelser, prisvinnere og avdøde personer med tilknytning til lyrikk i 1742.
Ivar Aavatsmark
Ivar Aavatsmark (1864–1947) var en norsk general og politiker (V) fra Høylandet i Namdalen. Han var stortingsrepresentant for Nord-Trøndelag fra 1907 til 1921 og blant Venstres ledende forsvarspolitikere i tiden rundt den første verdenskrig. Han var Norges forsvarsminister fra 1919 til 1920 og fra 1921 til 1923.
Aavatsmark var forsvarsminister i en tid da forsvaret ble økonomisk nedprioritert, samtidig som mange fryktet en arbeiderrevolusjon i Norge. Aavatsmark stod sentralt i arbeidet med hærordningen av 1910, flåteplanen av 1912, og som en viktig støttespiller for frivillig militærtjeneste i nedgangstiden i 1920- og 1930-årene.
Aavatsmarks karrière i Hæren strakk seg over seks tiår. Han oppnådde generalmajors grad. Han var i mange år sjef for 5. divisjon i Trondheim, deretter sjef for 2. divisjon og kommandant på Akershus festning.
Aavatsmark var lenge engasjert i Den Norske Frimurerorden, og innehadde flere verv. Han fungerte som leder av ordenen under den andre verdenskrig.
Familie
Ivar Aavatsmark ble født på slektsgården Åvassmarka ved Grungstadvatnet på Høylandet i Namdalen, den gang en del av Grong prestegjeld og herred. Dette har vært et typisk skogbruksdistrikt, og med gården fulgte skogeiendommer på 11 000 dekar og eget gårdssagbruk. Gården hadde vært i slektens eie siden 1763. Han var sønn av Anders Pedersen Aavatsmark (1820–1906) og Margrethe Salamonsdatter Mørkved (1821–1902), som nest yngste sønn i en søskenflokk på åtte. En søster var gift med stortingsmann Lorents Mørkved, og deres datter var gift med fylkeslandbrukssjef og stortingsmann Albert Eggen. Ivar Aavatsmark var fetter av redaktør og stortingsmann Ole Severin Aavatsmark samt onkel til forstmann Ivar Aavatsmark.
Aavatsmark var elev ved borgerskolen i Namsos og Trondhjems katedralskole, og tok studentereksamen som privatist i 1886. Han ble konfirmert i Vår Frue kirke i 1882, og var da bosatt i Søndre gate.
Han giftet seg med sangerinnen Ida Flodin (1870–1957) i Den tyske kirken i Helsingfors i Finland den 24. november 1898. Hun var datter av embedsmann Frithiof Flodin og Fanny Virginia Basilier, som i sin tur var søster av sangerinnen Ida Basilier-Magelssen. Ivar og Ida Aavatsmark fikk seks barn sammen, hvorav fem vokste opp. Datteren Fanny Aavatsmark (gift MacTaggart) var journalist og bosatt nesten hele sitt voksne liv i Skottland. Deres sønn, Armas Aavatsmark, var bryggerimester og disponent i Bryggerienes Fellesagentur i Mo i Rana, hvor han satt i kommunestyre og formannskap for Høyre. Datteren Laila Aavatsmark var konsertpianist og kammermusiker.
Militær karrière
Mellom 1886 og 1889 var Aavatsmark kadett ved Krigsskolen, og tjenestegjorde i Trondhjem og Kristiansand. I 1890 ble han premierløytnant, og etter ett år i Hans Majestet Kongens Garde ble han aspirant i Generalstaben i 1894. I staben arbeidet Aavatsmark særlig med jernbanesaker, og han markerte seg senere som en varm forkjemper for Nordlandsbanen. Han fullførte tiden som aspirant i 1898, og fikk da kapteins grad.
Han foretok noen studiereiser for å studere militære kommunikasjonsforhold i utlandet, finansiert gjennom stipend. Blant annet fikk han stipend for å reise til Østerrike for å studere militære jernbanetransportforhold i 1900, og for å reise til Finland i 1903. Han var adjoint (stabsadjutant) 1900–1903, og deltok i de østerrikske keisermanøvrene i Galicia i 1900.
Rundt århundreskiftet var Aavatsmark med familie bosatt i Elisenbergveien på Frogner i Kristiania. I 1904 døde eldstebroren Per Aavatsmark, uten sønner som overlevde ham, og Ivar Aavatsmark tok derfor over slektsgården for en periode. Han var bosatt på gården mellom 1906 og 1911. Per Aavatsmarks datter, Margrethe, overtok slektsgården i 1917. Ivar Aavatsmark bodde senere i Steinkjer, som første beboer i regimentsboligen på Steinkjersannan, og på Singsaker i Trondhjem frem til 1928.
Han fortsatte sin militære karrière, og avla generalstabeksamen i 1903, gikk ut av Generalstaben i 1906, og var den første lærer i det nye faget kommunikasjonslære ved Krigsskolen 1903–1911. Aavatsmark var oberstløytnant og sjef for Namdalens bataljon 1911–1915, oberst og sjef for Nordre Trondhjems 13. infanteriregiment 1915–1919. Han var generalmajor fra 1919 og sjef for 5. divisjon fra 1919. Det kom da en del beskyldninger om at dette avansementet var å forstå som belønning for politisk innsats. Aavatsmark var sjef for 2. divisjon og kommandant på Akershus festning fra 3. juli 1928 til 11. desember 1932, da han tok avskjed i henhold til aldersgrenseloven. Etter tiden i kommandantboligen på festningen flyttet ekteparet til Thomas Heftyes gate på Frogner.
Stortingsrepresentant
Aavatsmark var innvalgt på Stortinget fra Snåsa krets i Nordre Trondhjems amt (kalt Nord-Trøndelag fra 1919) mellom 1907 og 1921. I denne perioden praktiserte man direkte flertallsvalg i enmannskretser. Kretsen bestod av Steinkjersbygdene og Indre Namdalen. Han møtte sterk konkurranse ved samtlige valg fra kandidater som Hans Konrad Foosnæs, Ole Langhammer og Ola Five. Valgt til Aavatsmarks vararepresentanter ble Ola Five, Lorents Mørkved og Albert Eggen.
Hærordning og flåteplan
På Stortinget arbeidet Aavatsmark for flertall for Hærordningen av 1910, og deretter for dens sjømilitære motstykke Flåteplanen av 1912. Hærordningen medførte at hærens beredskap ble styrket, ble karakterisert som «den beste Norge har hatt». Forslaget vakte sterk motstand fra Arbeiderpartiets representant Adam Egede-Nissen, som under debatten om hærordningen i august 1909 foreslo konsekvent nøytralitet og full avvæpning av forsvaret. Fra og med hærordningen hadde Hæren i resten av mellomkrigstiden soldatutdanning gjennom 48 dagers rekruttskole.
Under debatten om Flåteplanen av 1912 var Aavatsmark svært aktiv på Stortinget. En egen forsvarskommisjon av 1910 hadde foreslått planen, og det ble bestilt to panserskip i Storbritannia som skulle ha hovedbase i Bergen. Aavatsmark viste til nabolandet Finlands kamp mot den tsar-russiske okkupasjonsmakten i debatten om denne merkbare styrkingen av marinen:
"«De senere aar, ikke minst 1911, har i mange henseende vært et varselsaar for de smaa og svake nationer, og jeg mener det er klokt at akte paa tidens tegn, at den nation som ikke selv har evne til at holde sig oppe i det store kappløp, blir ubarmhjertig traadt under føtter. Vi har et meget nærliggende eksempel paa at en nation her i Norden som i dag skritt for skritt erobres av en annen nation uten at en eneste magt i Europa hever sin røst for at støtte eller hjelpe.»"
Også Aavatsmark markerte i debatten støtte til opprustingsmotstandernes krav om sosiale reformer, men la til at sosiale reformer ville ha liten verdi uten samtidig å sikre landets selvstendighet.
Aavatsmark, Holtfodt og Arbeiderpartiet
De øvrige representantene oppfattet Aavatsmark som en mann sterkt preget av sin militære bakgrunn, og som opptatt av Forsvarets renommé. Dessuten anså de ham som vesentlig mer smidig og kompromissvillig enn partikollega og rival Christian Theodor Holtfodt, som var forsvarsminister 1914–1919. Faktisk ble Aavatsmark sammen med Christian Sparre og Ludvig Kragtorp regnet som de fremste kritikerne av Holtfodts militære prioriteringer.
Einerglansvikler
Einerglansvikler (Cydia duplicana) er en sommerfugl i gruppen av viklere (Tortricidae).
Ivar Aavatsmark
Aavatsmark, Holtfodt og Arbeiderpartiet
Holtfodt var ansett som en tradisjonalist i militær sammenheng, og allerede ved utnevnelsen av ham kommenterte Social-Demokraten: «Den nye statsraad hører til de yderliggaaende militaristeer, en fæstningsfanatiker av de værste». Fra høsten 1914 var det imidlertid bred enighet om den overordnede forsvarspolitikken på Stortinget, og det var bare Arbeiderpartiet som motsatte seg forsvarspolitiske avgjørelser med sitt anti-militaristiske, men dog revolusjonære, grunnlag. Denne holdningen førte til en utbredt frykt for et sosialistisk revolusjonsforsøk blant de borgerlige politikerne, herunder også Aavatsmark.
Forsvarsminister
Aavatsmark ble, etter historiker Nils Ivar Agøys vurdering, forbigått til posten som forsvarsminister både ved regjeringsdannelsen i 1913 og etter at Hans Vilhelm Keilhau gikk av i 1914. Agøy mente at dette kunne skyldes at Knudsens regjering ville beholde en pålitelig partikollega som kommandant i Trøndelag grunnet revolusjonsfrykten. Rudolf Peersen gikk av som forsvarsminister i juni 1919, etter bare tre måneder i embetet, og Aavatsmark tiltrådte den 17. juni. Regjeringen gikk av 21. juni 1920, men Aavatsmark ble på nytt forsvarsminister i Otto Blehrs andre regjering fra 22. juni 1921 til 6. mars 1923, etter at Otto Blehr ganske uventet ble statsminister for andre gang. Aavatsmark stilte ikke til gjenvalg til Stortinget i 1921, som også ble et svært dårlig valg for Venstre ettersom Bondepartiet gjorde sitt inntog.
Einerglansvikler
Utseende
En middelsstor (vingespenn 13-19 millimeter), brun vikler. Forvingen har en smal, kommaformet, hvit flekk ved bakkanten, i den ytre delen to sølvfargede tverrstriper som danner en "V", og ved framkanten 4-5 hvite tverrflekker. Bakvingen er samme farge som forvingens bunnfarge.
Levevis
Larvene lever i barken på einer (Juniperus communis), av og til også på andre bartrær. De lever på steder der busken har blitt skadet ved soppangrep eller mekanisk skade og det har flytt ut kvae. De voksne viklerne flyr fra mai til juli.
Ivar Aavatsmark
Forsvarsminister
Aavatsmark måtte ta stilling til om Forsvarets hemmelige revolusjonsberedskap, militær bevoktning av streikebrytere og andre av Forsvarets maktmidler kunne settes inn mot «indre fiender». Som statsråd fastsatte han for første gang egne regler for Forsvaret i urolige tilstander. Han mente at Forsvaret burde kunne samarbeide med frivillige, privatpersoner såvel som organisasjoner, i innenrikspolitiske stridigheter, men samtidig – i hemmelighet – at Hans Majestet Kongens Garde ikke burde rekruttere fra eksempelvis større industriarbeidsplasser for å unngå potensielt revolusjonære elementer. Fra 1920 hadde den revolusjonære holdningen blant mange i arbeiderbevegelsen ebbet ut, men eksempelvis dannelsen av Norges Kommunistiske Parti i 1923 medførte at Aavatsmarks oppdemming overfor den ytre venstreside fortsatt var aktuell.
Einerglansvikler
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa, most øst til Romania, og finnes også i det nordlige Asia. I Norge er den funnet over hele landet og er kanskje den vanligste arten i slekten Cydia.
Ivar Aavatsmark
Forsvarsminister
Hans tid som forsvarsminister ble allikevel preget av mellomkrigstidens nedprioritering av Forsvaret. Selv om mange snakket om Forsvarets betydning, var egentlig ingen partigrupper på Stortinget villige til å bevilge de midlene som faktisk var nødvendige. Dessuten var datidens politikere og offiserer opptatt av andre typer trusselbilder, slik som sosialistisk revolusjon, snarere enn den type klassiske angrepskrig som Norge senere ble utsatt for 9. april 1940. Dessuten gjennomgikk militær teknologi og doktrine grunnleggende endringer i perioden 1905–1940, og en opprustning i takt med dette ville være svært kostbar for et lite industrialisert land som Norge. I praksis ble Aavatsmarks oppgave å sørge for et fungerende forsvar innenfor minimale økonomiske rammer og en tilbakeskuende militsideologi.
Det var Aavatsmark som tok initiativ til komiteen for de norske frivillige deltagerne i vinterkrigen 1939–1940.
Frimureri
Aavatsmark var lenge engasjert i Frimurerordenen. Han var ordførende mester i Den Norske Store Landsloge 1939–1947, og ble valgt inn i lederskapet i Den Norske Frimurerorden som stormesterens prokurator i 1939. Sommeren 1940 fikk han, sammen med storsekretær Brinchmann-Hansen, den svært tunge oppgaven med å forhandle med den tyske okkupasjonsmakten om frimurerordenens fremtid. Ordenens hovedkvarter var tidvis beslaglagt, men medlemmene styrte selv lokalene gjennom sommermånedene i 1940. Aavatsmark brukte denne tiden til å forhandle med tyskerne, og brukte det han som yrkesoffiser kalte «kasernetysk», i tillegg til at rangen som generalmajor gjorde inntrykk på motparten. I september samme år kom oppløsningsdekretet. Aavatsmark ble aldri formelt stormester i ordenen, men likevel de facto leder fra stormester Hans Rønnebergs død i 1941 og til Jacob Hvinden Haug ble valgt til ny stormester i 1945.
Ettersom oppløsningsdekretet hvilte over ordenen, og det tyske sikkerhetspolitiet holdt et skarpt øye med ordenens ledelse, var Aavatsmarks virksomhet i disse årene svært diskret. Da Frimurerordenen skulle velge en ny stormester i 1945, valgte Aavatsmark å takke nei til et kandidatur, da han ønsket yngre krefter til.
Utmerkelser
Aavatsmark ble tildelt en rekke ordener og utmerkelser for sitt virke. Han ble utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden i 1910, og til kommandør med stjerne i 1920 «for fortjenstfuld embedsvirksomhet.» Aavatsmark var innehaver av Kroningsmedaljen 1906 og Kong Haakon VIIs jubileumsmedalje 1905–1930.
Han var dessuten innehaver av en rekke utenlandske ordener, deriblant storkors av Dannebrogordenen, Finlands hvite roses orden og Italias kroneorden. Han var storoffiser av Æreslegionen, ble utnevnt til 3. klasse av den russiske Sankta Annas orden, kommandør av 1. klasse av den svenske Sverdordenen og ridder av 1. klasse av Vasaordenen. Aavatsmark ble tildelt 2. klasse av den finske Frihetskorsets orden og tildelt de finske Skyddskårens fortjenstkors. Han ble også tildelt Norges Røde Kors Hederstegn. I USA ble han utnevnt til ridder av brorskapet Lafayette-ordenen.
Aavatsmarkbreen, en isbre på Spitsbergen (Svalbard), er oppkalt etter ham, fordi han anbefalte for Stortinget å bevilge penger til å utstyre HMS «Farm» for Gunnar Isachsens Spitsbergen-ekspedisjoner i 1909 og 1910.
Ivar Aavatsmark er gravlagt en i familiegrav på Vestre gravlund i Oslo. Gravminnet er prydet med et portrettrelieff av ham i bronse.
Fujifilm
Datterselskaper
Fuji Xerox er et samarbeidsselskap mellom Fujifilm og nordamerikanske Xerox Corporation. Fujifilm kjøpte Sericol Ltd., et britisk selskap innen trykksverte som er spesialisert innen skjerm, web og digital skriveteknologi i mars 2005.
Kareem Abdul-Jabbar
Kareem Abdul-Jabbar (født 16. april 1947 som Ferdinand Lewis Alcindor Jr) er en tidligere amerikansk basketballspiller. Siden han er 218 cm høy, var han en naturlig center. Abdul-Jabbar byttet navn etter at han konverterte til islam på slutten av 60-tallet. Han har også skrevet to romaner om Sherlock Holmes.
Fujifilm
Fujifilm Norge
Selskapet er norsk generalagent for japanske Fuji Photo Film Co. og representerer Fujifilms produktspekter innen forretningsområdet foto og medisin. Fujifilm Norge importerer og distribuerer alle fotoprodukter fra Fujifilm, som inkluderer digitale kameraer, film, papir, kjemi, og maskiner for bildeproduksjon. Innen medisinsk utstyr representerer Fujifilm Norge avansert røntgenutstyr fra Fujifilm og ultralydutstyr fra Zonare. Selskapet er leverandør til både offentlig og privat helsevesen. Firmaet fylte 60 år i 2010 og har 14 ansatte. Fujifilm Norge har svensk eier og er en del av Axel Johnson International.
Kareem Abdul-Jabbar
NBA-karriere
Abdul-Jabbar spilte 20 sesonger i den amerikanske basketballigaen NBA for Milwaukee Bucks og Los Angeles Lakers. Han er NBAs nest mestscorende spiller etter Lebron James, gjennom tidene med 38 387 poeng og ble kåret til ligaens mest verdifulle spiller seks ganger. Abdul-Jabbar ble NBA-mester seks ganger; en gang med Milwaukee, de andre med Los Angeles.
Statistikker fra Abdul-Jabbars NBA-karriere
Tabellen viser Kareem Abdul-Jabbar sine statistikker i hans NBA-karriere. Noen av statistikkene ble ikke ført i enkelte deler av karrieren og er derfor ikke med.
Karriere ut over basketball
Abdul-Jabbar hadde en sentral rolle i Bruce Lee-filmen Game of Death fra 1978. I tillegg spilte han andre flykaptein i filmen Hjelp, vi flyr!. Han medvirket også i én episode i siste sesong av Under samme tak.
Som skribent har Abdul-Jabbar bidratt til det amerikanske sosialistiske tidsskriftet Jacobin.
Fylkesvei 5692
Fylkesvei 5692 går mellom Hove bru og Øydebust i Sunnfjord.
Strekningen ble fastlagt 2019, og består av en delstrekning av fylkesvei 511 (Sogn og Fjordane).
NM i landeveissykling 2016
Norgesmesterskapet i landeveissykling 2016 ble arrangert i perioden 19.–26. juni. Fellesstartene og gaterittene hadde start og målgang i Bodø sentrum, mens temporittene startet i Sundsfjord i Gildeskål kommune (senior menn) med målgang ved Saltstraumen i Bodø kommune.
Alexandre Willaume
Alexandre Willaume-Jantzen (født 20. desember 1972) er en dansk skuespiller.
I år 2000 ble han utdannet fra Statens Teaterskole. Han har medvirket på film, TV og i teater. I mai 2019 åpnet han sin første soloutstilling med malerier på RoS Gallery i Roskilde.
Tintagel
Tintagel (kornisk: Dintagell, opprinnelig Trevena, kornisk: Tre war Venydh) er et verdslig sogn og landsby som ligger ved kysten av Atlanterhavet i Cornwall. Befolkningen i sognet utgjør 1820 mennesker og området utgjør 4281 acre. Landsbyen og festningen Tintagel Castle som ligger rett ved er assosiert med legendene som omgir kong Arthur og ridderne av det runde bord. Landsbyen har senere år blitt et yndet mål for turister fra mange steder i verden og er et av de mest besøkte steder i Storbritannia.
Stedsnavn
Toponymister har hatt vanskeligheter med å forklare opprinnelsen til navnet Tintagel: det er sannsynlig at det er fra normannisk-fransk da kornisk på 1200-tallet manglet myk g (i/j i de tidligste former). Om det er kornisk da vil 'Dun' = festning (Oliver Padel foreslår Dun -tagell («smalt sted») i sin bok om korniske stedsnavnelemener og kan være riktig); det er en mulig språklig beslektet form på Kanaløyene: Tente d'Agel, men det er fortsatt tvil knyttet til spørsmålet.
Navnet opptrer første gang i Geoffrey av Monmouths Historia Regum Britanniae (ca 1136 på latin) som Tintagol, noe som antyder en uttale med en hard «g» lyd som i det moderne engelske ordet «girl». Men i Layamons Brut (manuskript Cotton Otho, 482), skrevet på tidlig mellomengelsk, er navnet gjengitt som Tintaieol. Denne stavingen antyder en myk konsonant som i moderne engelsk «j»; den andre delen av navnet vil bli uttalt tilnærmelsesvis som -ageul vill være på moderne fransk.
En ofte sitert keltisk etymologi (som i Oxford Dictionary of English Place-Names aksepterer synet til Padel (1985)) er kornisk *din, «festning» (keltisk *dūn-, «festning» = irsk dún, «festning», sammenlign med walisisk dinas, «by») + *tagell, «nakke, hals, innsnevring, smalt» (= walisisk tagell, «gjeller, halshud»).
Tintagel, Trevena og Bossiney
Dagens landsby Tintagel var tidligere kjent som Trevena (kornisk Tre war Venydh) inntil postvesenet etablerte Tintagel som navnet på midten av 1800-tallet. Inntil da hadde Tintagel alltid vært navnet på neset og sognet.
I landsbyen finnes også Old Post Office, «det gamle postkontor», et steinhus bygd på grunnmuren av et herregods fra 1300-tallet, og som ble et postkontor på 1800-tallet. Huset er i dag listet som gradert I og er eid av National Trust.
Bossiney (kornisk: Boskyni) er en mindre landsby som er i det nordøstlige delen av den større landsbyen Tintagel som den grenser opp mot. Bossiney ble nevnt i Dommedagsboken som et herregods (som Botcinnii), og som ville også ha omfattet Trevena.
Den arthurianske myte
I Geoffrey av Monmouths Historia Regum Britanniae (ca. 1136), lar forfatteren Gorlois, hertug av Cornwall, sin hustru Igraine plassere i Tintagol mens han selv er i krig (posuit eam in oppido Tintagol in littore maris: «han plasserte henne i oppidum Tintagol ved bredden av sjøen»). Merlin forkledde Uther Pendragon som Gorlois slik at Uther kunne gå inn i Tintagol og møte Igraine, som trodde hun møtte sin ektemann. På denne måten ble Uther far til kong Arthur med henne.
Tintagel er også benyttet som fokus i den arthurianske mythos av poeten lord Alfred Tennyson i diktet Idylls of the King.
Historie
I normannisk tid ble en liten borg etablert ved Bossiney, antagelig før folketellingen i Dommedagsboken i 1086. Bossiney og Trevena ble etablert som et borough i 1253 av Richard, jarl av Cornwall. I Dommedagsboken er der i alle fall to herregods i dette sognet (for muligheten av et tredje, se Trethevy). Bossiney (som omfattet Trevena) ble holdt fra munkene i Bodmin av jarlen av Cornwall: det var land for 6 plough og 30 acre av beitemarker som før den normanniske erobringen i 1066 var blitt holdt fra munkene av Alfwy. Munkene i Bodmin holdt Treknow for dem selv: der var det land for 8 plough og 100 acre av beiteland. Tintagel ble et av 17 Antiqua maneria (gamle herregods) i hertugdømmet Cornwall.
Sognets festdag ble tradisjonelt feiret ved Tintagel den 19. oktober. Det var festdagen for den hellige Dionysius (engelsk Saint Denis eller Denys), skytshelgen for kapellet i Trevena. Den egentlige datoen var 9. oktober, men festen ble flyttet framfor grunnet kalenderreformen i 1752. Markedshallen og stedet for markedet var i nærheten av kapellet. En del historiske ressurser om Tintagels historie kan bli funnet på nettstedet Vision of Britain. Befolkningstall og annen historisk statistikk kan bli funnet ved nettstedet |title=Vision of Britain Vision of Britains statistikk
Som parlamentarisk valgkrets ble boroughet Bossiney, en av de råtne valgkretser i Cornwall, ble gitt retten til å sende to medlemmer av parlamentet ca 1552 og fortsatte å gjøre det fram til 1832 da dets status som borough ble fjernet. Landsbyene Trevena og Bossiney ble fram til tidlig på 1900-tallet adskilt av marker langs vegen Bossiney Road.
Tithe-kommisjonens undersøkelse ble utført i 1840-41 og nedtegnet området for sognet område som bestående av 4280 acre, og av dette var jordbruksland 3200 acre. Land eid av den største landeieren, lord Wharncliffe, utgjorde 1814 acre, og det var 125 acre som var kirkegods. Presise detaljer om størrelse og eiendomsforhold for hvert stykke land ble gitt. Sidney Madge gjorde forskning av sognets historie og satte sammen et manuskript, Records of Tintagel, i 1945. Treknow er den største av de andre bosetningene i sognet, som også omfatter Trethevy, Trebarwith, Tregatta og Trenale.
Den 6. juli 1979 ble Tintagel kortvarig fokus for nasjonal oppmerksomhet i Storbritannia da en RAF Hawker Hunter jagerfly kræsjlandet i landsbyen etter at flyets motor sviktet. . Den uvanlige hendelsen førte til betydelige ødeleggelser og forskrekkelser, men ingen menneskeliv gikk tapt.
Utgravninger
Betydelige arkeologiske utgravningen ble påbegynt av C. A. Ralegh Radford på 1930-tallet på og rundt stedet for festning fra 1100-tallet og det avslørte at odden på Tintagel var stedet for et keltisk av høy status (i henhold til Ralegh Radford) eller en adelig festning eller handelsbosetning datert til 400- og 500-tallet i henhold til senere arkeologer, noe som er perioden umiddelbart etter at romerne trakk seg ut av Britannia. Funn av olje og vinkrukker fra Middelhavet har vist at det sub-romersk Britannia ikke var en isolert utpost det tidligere ble betraktet å være da omfattende handel med kostbare varer skjedde på tiden med middelhavsregionen. Funn fra utgravningene er blitt oppbevart ved Royal Cornwall Museum i Truro. I 1998 avdekket nye utgravninger den såkalte «Arthursteinen» som har blitt en del av de arthurianske legendene, men seriøse historikere mener at inskripsjonene ikke viser til kong Arthur. Det har også blitt foretatt to sesonger med undersøkelser av kirkegården i Tintagel tidlig på 1990-tallet.
Fortidsminner
Condolden, den største av gravhaugene fra bronsealderen er også det høyeste punktet i sognet. En annen er gravhaug er Menadue, og det er et antall andre langs klippene mot havet. I jernalderen var det antagelig bygdeborger ved Willapark og Barras Head, og i innlandet ved Trenale Bury. To romerske milsteiner funnet i Cornwall er ved Tintagel (disse ble tidligere beskrevet som beliggende ved Trethevy): den ene ble gjenfunnet i muren rundt kirkegården i 1889 og er i dag bevart i kirken. Inskripsjonen som kan bli lest er [I]mp C G Val Lic Licin', noe som vil referere til keiser Licinius (død 324).
Det er mange andre fortidsminner som kan bli funnet her, som de såkalte fotsporene til kong Arthur på øya og en utskåret stein fra Starapark som har blitt plassert utenfor Sir James Smith's School ved Dark Lane i Camelford. Rodney Castleden har skrevet om disse som ritualobjekter fra bronsealderen. «Kong Arthurs fotspor» er en grop i fjellet på det høyeste punktet på øya Tintagel Islands sørlige side. Den er ikke oppstått utelukkende av naturlige årsaker, men har blitt slipt og formet av mennesker på et tidspunkt i historien. Det kan ha vært brukt for innvielse av høvdinger eller småkonger da stedet er kjent for å ha en lang historie som strekker seg tilbake til «de mørke tidsaldre» i tidlig middelalder. Navnet «Kong Arthurs fotspor» er antagelig først funnet på i en guidebok fra 1800-tallet.
Steinkors, som det finnes to av, har begge blitt flyttet fra deres opprinnelige posisjon: de enkleste av de to er blitt beskrevet for å ha stått i Bossiney. «Aelnats kors», som ble funnet ved Trevillet og deretter flyttet til Trevena, har meget fine utskjæringer. Inskripsjonen kan bli lest som Aelnat fecit hanc crucem pro anima sua («Ælnat gjorde dette korset [til beste for] sin sjel») (på baksiden av steinen er navnene til fire av evangelistene nevnt): navnet på denne mannen er angelsaksisk og sammen med Alfwy nevnt i 1086 er han den eneste angelsakseren som er nedtegnet i forbindelse med dette området.
Betydningsfulle bygninger
Bortsett fra festningen og det gamle postkontoret ble bygningen til Tintagels grunnskole bygget ved Treven i 1914 for å erstatte den gamle kirkeskolen og blitt utvidet siden den gang. De som vil gå på den videregående skolen går på Sir James Smith's School i Camelford. Skolen ble grunnlagt i 1679, men flyttet til ny bygning i 1962. «Gift House» ble donert til landsbyen i 1923 av Catherine Johns og ligger ved siden av det gamle postkontoret.
Prestegården ble bygget tidlig på 1600-tallet og betydelige utvidelser ble gjort på slutten av 1700- og midten av 1800-tallet. På eiendommen er det tidligere kapellet Fontevrault og et kolumbarium eller dueslag som er et av de best bevarte i Cornwall.
«Kong Arthurs hall» i Trevena er en imponerende bygning fra tidlig på 1930-tallet. Det ble bygget for Frederick Thomas Glasscock (død 1923) som hovedkvarter for «Ridderne av det runde bords fellesskap», en selskapsforening som dyrket middelalderlegenden. Det står bak Trevena House og et utvalg av korniske steiner er brukt i konstruksjonen. De 73 glassmaleriene illustrerer fortellingene om kong Arthur og er gjort av Veronica Whall. Det er flere fine malerier som også har scener fra den arthurianske legenden som er gjort av William Hatherell.
I 1927 ble selskapsforeningen dannet av Glasscock for fremme kristne idealer og forestillingene om middelalderens høviskhet og ridderskap. Glasscock var selv innbygger av Tintagel, og bodde i huset «Eirenicon» som han selv hadde bygd og var selvsagt ansvarlig for byggingen av Kong Arthurs hall i form av en utvidelse av Trevena House som hadde vært boligen til John Douglas Cook, og bygd på det samme sted hvor den tidligere rådhuset og markedshallen hadde stått. Hallen er i dag benyttet som en frimurerlosje.
Kirker og kapeller
Sognekirken St Materiana er anglikansk og ble bygget i romersk tid, mens kirketårnet er fra senmiddelalderen. Nikolaus Pevsner skrev i 1950 at dateringen for kirken er usikker og menter at det er mulig at det er en del angelsaksiske trekk og at tårnet kan være fra 1200- eller 1400-tallet. Den står på en klippe mellom Trevena og Tintagel Castle og er listet som gradering I.
Den første kirken på det samme stedet var antagelig reist på 500-tallet, grunnlagt som en datterkirke av Minster: disse er i dag de eneste kirkene som er dedikert til den hellige Materiana som vanligvis er identifisert som Madryn, prinsesse av Gwent. Den eksisterende kirken kan være fra slutten av 1000-tallet eller tidlig på 1100-tallet. Tårnet ble reist 300 århundrer senere og den mest betydelige endringen var restaurasjonen i 1870 av Piers St Aubyn. Senere endringer omfattet flyttingen av orgelet to ganger og et antall nye glassmalerier i vinduene med mange helgenportretter av den hellige Materiana, sankt Georg og sankt Piran av Cornwall. Fontenen er normannisk, ganske grovt utskåret i kvartsporfyr som lokalt kalles elvan. Det er tre moderne kopier malerier fra de gamle mestre, og en romersk milepæl (som nevnt over). Tårnet har en klang fra seks klokker, som i alder går fra 1735 til 1945.
Et område av kirkegården ble utgravet i 1990-91 av Cornwall Archaeological Unit. Krigsmonumentet står i den vestlige enden av kirkegården og et moderne steinkors fra rundt 1910 står nær den sørlige inngangen.
Utvalgt liste av sogneprester siden 1850
Det var en normannisk kapell for den hellige Julietta (mor til helgenen Quiricus) ved festningen som avdekket i Ralegh Radfords utgravninger. Det er en enkel rektangulær bygning og koret er av en senere dato enn midtskipet.
Ved Trethevy er et kapell for sankt Piran og det var tidligere et annet anglikansk kapell ved Treknow. I middelalderen var det også et kapell for den hellige Dionysius ved Trevena: det årlige markedet ble derfor feiret i en uke på hans festdag den 19. oktober. Fra 1925 og fram til 2008 ble deler av prestegårdens ytre bygninger også benyttet som et kapell (Fontevrault Chapel). Navnet minnes klosteret i Frankrike i kommunen som i dag er kjent som Fontevraud-l'Abbaye, og som holdt Tintagel under sin beskyttelse i middelalderen. Det franske moderklosteret ble grunnlagt av Robert av Arbrissel.
Metodistkirken har kapeller ved Trevena og Bossiney. Tidligere var det flere kapeller for ulike metodistsekter, eksempelvis ved Trenale og Trewarmett. Metodistkirkegården ligger i Trewarmett.
Mennesker fra mange andre land har kommet til Tintagel for å se og minnes navnene til deres barn som har gått tapt grunnet spontanabort, dødfødsel og andre grunner. Navnene er nedtegnet i en egen bok, Miscarriage & Infant Loss Memorial Book, som blir oppbevart i kirken.
Lokalstyre
Byrådsmedlemmer blir valgt hvert fjerde år og de lokale myndighetene er fylkesstyret i Cornwall (Cornwall Council). Tidligere og fram til mars 2009 var sognet inn under området til nordlige Cornwalls distriktsråd. Sognerådets protokoller kan bli funnet på Tintagels nettsted.
Geologi, natur og hav
Kystlinjen rundt Tintagel er betydningsfull ettersom den består av skifer fra devonperioden i jordens oldtid. Omtrent en engelsk mil sørover fra Tintagel mot Treknow er kystlinjen blitt utgravd i omfattende grad for den denne harde skiferen for bruk som takstein. Steinbrudd i innlandet ved Trebarwith og Trevillet var fortsatt i produksjon fram til midten av 1900-tallet. Bortsett fra øya med Tintagel Castle omfatter kysten også Willapark og Start Point.
Det turkisgrønne vannet langs denne kysten får sin farge fra skiferen rundt Tintagel ettersom den inneholder kopper. Sterk sollys gjør vannet lyst turkisgrønn i fargen i varmt vann. Berggrunnen inneholder ulike metallmalm i små mengder. Noen få av disse ble utgravd på 1800-tallet.
Skipsvrak
Trebarwith var scene for forliset til skipet «Sarah Anderson» i 1886 hvor alle ombord omkom, men det mest berømte av forlisene skjedde den 20. desember 1893 ved Lye Rock da barken «Iota» ble drevet mot klippene. Mannskapet klarte å komme seg opp på berget og med en unntak av en ungdom på 14 år ble alle fire menn berget (tre av disse kom fra Tintagel: en av dem, Charles Hambly, mottok attesten Vellum og tre medaljer for tapperhet etterpå). Historien ble fortalt på vers i diktet «Musings on Tintagel and its Heroes» av Joseph Brown i 1897. Den omkomne gutten ble gravlagt i Tintagels kirkegård og graven er merket med et kors i tre, og hans navn er gjengitt i den offisielle italienske skikken med etternavnet først, Catanese Domenico.
Eiendommer tilhørende National Trust
National Trust, som arbeider for å bevare uberørte naturområder og historiske bygninger i England, Wales og Nord-Irland, eier og administrerer det gamle postkontoret i Trevena og fine klippene langs kysten, inkludert Glebe Cliff, Barras Nose og Penhallick Point. En gangsti langs kysten omfatter en del av turstien South West Coast Path.
Hoteller
Det mest kjente av hotellene er King Arthur's Castle Hotel (Castle Hotel, tidligere kalt for Camelot Castle Hotel) som er eid av sir Robert Harvey og ble åpnet i 1899. Arkitekten var Silvanus Trevail. Det står alene på et område som tidligere var kjent som Firebeacon. Mange fine byggesteiner er benyttet i konstruksjonen av bygningen.
I Trevena finnes Wharncliffe Hotel, som i dag har blitt omgjort til leiligheter, og ligger rett ved King Arthur's Hall. Det hiberno-saksiske Aelnat-korset står på eiendommen. Det er navngitt etter jarlen av Wharncliffe som var den største landeieren i sognet inntil hans eiendommer ble solgt på begynnelsen av 1900-tallet. På motsatt side av Wharncliffe står det tidligere Tintagel Hotel, tidligere vanligvis kjent som Fry's Hotel: dette var endestasjon for hestvognene i dagene før jernbanen ble strukket fram til jernbanestasjonen Camelford Station, og står på stedet for middelalderkapellet for den hellige Dionysius.
I nærheten av Dunderhole Point på Glebe Cliff står en bygning fra det tidligere skifergrustaket. Denne bygningen har blitt brukt som et ungdomhotell i mange år.
Plante og fugleliv
Det er mange ulike fuglesorter langs kysten. I 1935 nevnte en anonym skribenten Willapark stedet for mange flokker med sjøfugler, åtte arter. I innlandet beskrev han kråker, inkludert «kornisk kråke» (alpekråke) og ravn, foruten falker som kommer innom området. Skribenten skrev at «innenfor rekkevidde av Tintagel finnes det minst 385 sorter blomster, 30 typer gress og 16 bregner som kan bli funnet...» Ved 1950-tallet var det dog ingen flere kråker igjen å se. Denne fuglen finnes på Cornwalls emblem, og etter sigende skal den bære med seg kong Arthurs ånd. Arthur. B. H. Ryves har nevnt at alker fantes tallrike ved Tintagel, kanskje den største kolonien i landet. I 1942 kunne en annen amatørbotaniker nedtegne 262 typer blomster ved Tintagel.
I 1991 kunne en lokal fugletitter, Jon Hadwick, utgi boken Owl Light om sine erfaringer med å holde ti ugler og en musvåk.
I de tidligste dagene for foreningen for beskyttelse av fugler var Charles Hambly (også kjent for å berge forliste sjøfolk) en korrespondent for foreningen. Hundre år senere observerte Harry Sandercock at enda mer moderne jordbruksendringer ikke hadde redusert fuglebestanden.