cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tom Gorman
Tom Gorman (født 19. desember 1946 i Seattle, Washington) er en tidligere amerikansk tennisspiller. Han var også fremgangsrik lagkaptain på det amerikanske Davis Cup-laget.
Naitō Katsutoshi
Katsutoshi vant en olympisk bronsemedalje i bryting under Sommer-OL 1924 i Paris. Han kom på tredjeplass i den nest letteste vektklassen, fjærvekt opp til 61,0 kg, i fristil bak de begge amerikanske bryterne Robin Reed og Chester Newton.
Tom Gorman
Gorman var som best ranket som nummer ti i verden (1974) og han vant sju single- og ni double-turneringer i løpet av sin tenniskarriere. Han var i double-finalen i Grand Slam-turneringen French Open i 1971
Ekkehard I den eldre
Ekkehard I den eldre av Sankt Gallen (født 910, død 14. januar 973) var en sveitsisk munk, lærer og poet som er mest kjent for Waltharius, epos på latin om sagnkongen Walter av Aquitaine. Han skrev også flere ekklesiologiske hymner.
Han ble også kalt «Hoved-Ekkehard» for å skille ham fra tre andre munker med samme navn ved det samme klosteret i Sankt Gallen.
Ekkehard var av adelig bakgrunn fra Jonschwyl-familien i Toggenburg i Sveits, og etter at han hadde gått inn i benediktinerordenen fikk han sin utdannelse ved klosteret i Sankt Gallen som lå i nærheten. Ved klosteret ble han etterhvert forfremmet og ble leder for skolen. Senere, under abbed Kralo, ble han valgt som domprost av klosteret, og for en tid ledet han for alle klosterets forretninger.
Ekkehard gjennomførte en pilegrimsreise til Roma hvor han ble vennlig holdt tilbake av pave Johannes XII som presenterte ham for en rekke relikvier av Johannes Døperen. Etter Kralos død avslo Ekkehard å bli dennes etterfølger på grunn av haltingen han led under fra en ødelagt fot. Imidlertid dirigerte han valget av Burkard, en sønn av grev Ulrich av Buchhorn, som styrte Sankt Gallen under Ekkehards råd og samordning. Ekkehard reiste senere et hospits foran klosteret for syke og fremmede, og han ble således betraktet som en rollemodell for veldedighet.
Ekkehard utmerket seg som en poet og skrev det verdslige eposet Waltharius som han baserte på en tidligere tysk tekst. Han dediserte dette diktet til biskop Erkanbald av Strasburg (965-991). Eposet beskriver fluktene til sagnkongen Walter av Aquitaine med den burgunderske prinsessen Hildegunde fra hunernes land, deretter om slaget ved Wasgenstein mellom Walter og Gunther og Hagen. Han skrev også flere eklektiske hymner og småstykker til ære for ulike helgener, som blant annet Johannes Døperen og sankt Stefanus.
Joseph Viktor von Scheffel utga i 1887 en roman med tittelen Ekkehard hvor sagnfiguren «Walter» opptrer.
Supermarine S.6
Supermarine S.6 er en 1920-talls britisk en-motors, en-seters konkurranse flybåt, et amfibium, bygget av Supermarine. S.6 fulgte linjene til Supermarines sjøfly som var konstruert for konkurransen om Schneider-troféet på 1920-tallet og 1930-tallet.
Konstruksjon og utvikling
Som følge av suksessen med Supermarine S.5 i Schneider-løpet i 1927 konstruerte R.J. Mitchell en etterfølger kalt Supermarine S.6. Han forbedret konstruksjonen av den tidligere S.5. Mitchell brukte nå utelukkende metall til byggingen. Selv om utformingen var klar, skulle den nye konstruksjonen utstyres med en ny motor, den tidligere på Napier Lion VIIB motor ble forkastet. Flyet skulle utstyres med en nyutviklet 1 900 hk (1 417 kW) Rolls-Royce R motor. Da det var problemer med kjølingen av en så kraftig motor ble det bygget inn radiatorer i pongtongene så vel som i vingene..
To fly (serie nr. N247 og N248) ble bygget ved Woolston og skulle opereres av RAF High Speed Flight. De ble levert i august 1929.
Operativ historie
De to S.6 racere deltok i Schneider løpet i 1929 som ble arrangert i Calshot, England. N247 ble føyet av Flying Officer H.R.D. Waghorn og oppnådde ennfart på 328,63 mph (528,88 km/t). N248 ble diskvalifisert da flyveren tok feil og svingte på innsiden av en markør. men ikke mindre, den satte verdensrekord over en strekning på 100 km i løpet.
Den britiske regjeringen trakk pengestøtten til neste Schneider løp i 1931, med takket være pengeinnsamling såvel som private donasjoner kunne britene delta, selv om de nå fikk bare ni måneder på å forberede seg. Alt ble gjort for å modifisere S.6. Den fikk en kraftigere 2,350 hk versjon av Rolls-Royce R motor og to fly ble bygget ved Supermarine som S.6B. De to eksisterende S.6 fikk betegnelsen S.6A med nye pongtonger med ekstra kjølraiatorer monteres i pongtonene og statisk-balanserte hør-og balanser. Alle fire S.6 ble bragt opp til samme standard og ni Rolls-Royce R motorer ble bygget (for reserve). Inntil 1960-tallet var S.6A N248 utstilt feilaktig som S.6B S1596 i en bygning ved Southampton Royal Pier. Den ble restaurert i 1983 og malt i fargene fra 1931, og står i dag i Solent Sky museum, i Southampton.
Socialisti Italiani
Socialisti Italiani (Italienske sosialister, SI) var et italiensk, sosialdemokratisk politisk parti som eksisterte fra 1994 til 1998.
Partiet ble grunnlagt den 13. november 1994, rett etter oppløsningen av Partito Socialista Italiano, som hadde vært en sentral del av den korrupsjonen som hadde blitt avslørt gjennom mani pulite-undersøkelsene. Partiet ble ledet av Enrico Boselli.
Ved regionalvalgene i 1995 dannet SI sammen med Alleanza Democratica og Patto Segni en liste under navnet Patto dei Democratici. Resultatene var imidlertid skuffende.
Foran parlamentsvalget i 1996 sluttet SI seg til Lamberto Dinis Rinnovamento Italiano, et sentrumsparti innen sentrum-venstre-koalisjonen l'Ulivo.
I 1998 ble partiet slått sammen med Partito Socialista Democratico Italiano (PSDI), deler av Federazione Laburista, deler av Partito Socialista, samt Lega Socialista. Det nye partiet fikk navnet Socialisti Democratici Italiani.
Paweł Brożek
Paweł Łukasz Brożek (født 21. april 1983 i Kielce i Helligkorsvoivodskapet) er en polsk tidligere fotballspiller.
Han hadde tidligere kontrakt med Trabzonspor, men er fra 30. januar 2012 lånt ut til Scottish Premier League-klubben Celtic for resten av 2011-2012-sesongen.
Han begynte sin karriere i 1998/99-sesongen i Polonia Kielce, sammen med sin tvillingsbror Piotr. Han fortsatte å spille for GKS Katowice, og debuterte for Wisła Kraków i april 2001.
Han har spilt 7 kamper for, og scoret en gang. Han var med i VM i fotball 2006 i Tyskland, hvor han nesten scoret et mål mot, med et imponerende skudd som gikk i tverrliggeren, etter at hans lagkamerat Ireneusz hadde gjort det samme. Hans debut for det var mot  i 2005.
Gro Nylander
Bakgrunn og familie
Nylander er datter av distriktslege John Gabriel Nylander og fysioterapeut Gerda Nylander, født Winther, og hun er født i Skien. Etter et par år i Telemark og Oslo flyttet familien til fiskeværet Mehamn i etterkrigstidens nedbrente Finnmark. Hun vokste opp der, i Oslo og senere i skogsbygden Snertingdal. Hun var gift med lege Harald Tov Rivrud (1941–1971) fra 1964. Etter at hun ble enke i 1971 ble hun gift på nytt i 1975 med arkitekt Øyvind B. Almaas. Hun er mor til Dag Halvor Nylander og er bonusmor til Jon Almaas.
Karrière
Etter artium på Gjøvik utdannet hun seg først til fysioterapeut, deretter til cand.med. ved Universitetet i Oslo i 1978, der hun også tok flere eksamener i barnepsykologi og pedagogikk. Hun ble dr.med. ved Universitetet i Oslo med avhandlingen Mutagenicity testing of human body fluids i 1989, og ble spesialist i medisinsk genetikk i 1988 og i fødselshjelp og kvinnesykdommer i 1993.
Som aktiv i mor-til-mor-organisajonen Ammehjelpen fra startåret, og senere i Norges første nyfeministgruppe Blid men beinhard vokste hennes interesse for kvinnesak, selvbestemt abort, fødeforhold, amming og små barn til et livslangt engasjement.
Etter noen år på Kirurgisk avdeling på Bærum sykehus, med bistilling på helsestasjon, har hun arbeidet som gynekolog og fødselslege, først på Bærum og Ullevål sykehus, og fra 1983 og frem til 2017 på Kvinneklinikken ved Rikshospitalet (nå del av Oslo universitetssykehus), avbrutt av en fireårig forskerperiode på UiO, ved Institutt for medisinsk genetikk. I denne perioden ble hun også spesialist i medisinsk genetikk, og påviste ved sitt doktorgradsarbeid bl.a. at røyking under svangerskapet kan føre til endringer i arvestoffet. Dette førte igjen til flere aktive perioder i Statens tobakksskaderåd. Hun har publisert en rekke vitenskapelige artikler internasjonalt. Hun har bistått Helsedirektoratet med retningslinjer for småbarnsernæring og for barselomsorg, og Legeforeningen med handlingsplan mot røyking blant gravide og småbarnsforeldre.
Gjennom hele yrkeslivet har Nylander arbeidet med å formidle populærvitenskap til folk flest. Hun var tidlig ute i diverse spørrespalter, bl.a. i Foreldre og Barn og Norsk ukeblad, i Legens brevkasse i NRK, Helsetelefonen, helsenettstedet Dr. Online og andre internettbaserte opplysningsfora, og har skrevet ni egne bøker, solgt i over 170 000 bare i Norge (2019). Hun er publisert på åtte språk.
På 1990-tallet ledet hun norske helsemyndigheters «Mor–barn-vennlig initiativ» for å fremme amming, en oppfølging av et felles initiativ fra Verdens helseorganisasjon og FNs barnefond. I 1999 ble Nasjonal kompetansetjeneste for amming etablert på Rikshospitalet, med utgangspunkt i Mor–barn-vennlig initiativ og med Nylander som leder.
Hun er ansvarlig for manus og regi av ammefilmen Bryst er best, som er oversatt til mange språk, brukt i over 50 land. Hun foreleser over store deler av verden, bl.a. om bakgrunnen for den økningen av ammeforekomsten i Norge fra 1970-tallet frem til i dag.
Nylander har hele sitt voksne liv vært aktivist med engasjement bl.a. i kvinnesak, Nei til atomvåpen, Aksjonen for nedleggelse av Fornebu. Hun sitter i dag i styret for Besteforeldrenes klimaaksjon, som reaksjon på det urettferdige i at neste generasjon overtar en skadet og forurenset jord. Hun deltar aktivt i media som samfunnsdebattant.
Jan Erik Rekdal
Jan Erik Rekdal (født 10. februar 1951) er en norsk lyriker og litteraturviter. Han er professor i keltiske språk og kultur ved Institutt for lingvistiske og nordiske studium, Universitetet i Oslo og har oversatt irsk litteratur til norsk.
Rekdal er medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi.
Ole Evinrude
Ole Evinrude (født Ole Andersen Aaslundeie 19. april 1877 i Hunndalen i Vardal, død 12. juli 1934 i Milwaukee i USA) var en norsk-amerikansk oppfinner. Han er mest kjent for at han i 1907 bygde den første påhengsmotoren som hadde praktisk nytteverdi. Motoren fikk navn etter oppfinneren: Evinrude. Gjøvik kommune har reist et minnesmerke over ham i Hunndalen. Navnet Evinrude, som han tok i bruk i USA, stammer fra husmannsplassen Evenrudstuen under gården Evenrud i Vestre Toten, hvor hans mor var født.
Volmar Wikström
Volmar Wikström (født 27. desember 1889 i Pargas, død 10. juni 1957 i Helsingfors) var en finsk bryter som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm og 1924 i Paris.
Wikström vant en olympisk sølvmedalje i bryting under Sommer-OL 1924 i Paris. Han kom på andreplass i vektklassen, lettvekt opp til 66,0 kg, i fristil bak Russell Vis fra USA.
Ole Evinrude
Ole Andersen Aaslundeie utvandret til Wisconsin i 1882 sammen med moren Beatha Olsdatter og sine to småsøsken. Han var da fem år gammel. Faren Anders Olsen hadde utvandret høsten før, og kunne nå sende amerikabillett til resten av familien. Da Ole var ti år tok faren ham ut av skolen, slik at han kunne arbeide på farmen. Om vinteren arbeidet han i en tobakksbutikk.
Stepan Fjodorov
Stepan Valerjevitsj Fjodorov (russisk: Степан Валерьевич Фёдоров; født 8. mai 1987 i Kemerovo) er en russisk aker som har konkurrert siden 1999. Hans beste resultat i en større konkurranse er en 26.-plass i singelkonkurransen i VM i aking i 2008 i Oberhof, Tyskland. Han representerte Russland under Vinter-OL 2010.
Ole Evinrude
Hans store interesse for forbrenningsmotorer førte til at han laget en automobil med en egenprodusert luftkjølt 4-sylindret forbrenningsmotor montert på en ramme av eiketre. Konstruksjonen var vellykket, men finansieringen manglet.
Utenbordsmotor
Evinrude fikk ideen om å lage en utenbordsmotor fordi han på det tidspunkt hadde en kjæreste på den andre siden av sjøen hvor han bodde. For å spare krefter utviklet han da en «automatisk romaskin» som rett og slett var en totaktsmotor som han festet i bakparten av prammen.
I 1906 giftet Ole seg med irskfødte Bess Emily Carr. Året etter ble deres eneste barn, Ralph Stanley født. I 1907 bygde Ole sin første bensindrevne påhengsmotor, og «Evenrude» påhengsmotor var en realitet. Den lignet ikke på noen av konkurrentenes modeller; den var på alle måter mer praktisk og driftsikker.
I 1909 ble Evinrude Motor Company stiftet i Milwaukee. Navnet ble tilpasset det amerikanske markedet og Evinrude ble etter hvert et verdenskjent båtmotormerke. Firmaet var et partnerskap mellom Bess og Ole, hvor hun hadde ansvaret for forretningsdriften. I 1911 hadde deres tekniske overlegenhet utkonkurrert andre produsenter av småbåtmotorer. På grunn av Bess' dårlige helse ble Evinrude Motor Company solgt i 1914. Ekteparet trakk seg tilbake i håp om at helsen til Bess skulle bedres.
Selskapet overlevde så vidt Den store depresjonen. I 1934 ble sønnen Ralph president i selskapet, som omsider begynte å tjene penger igjen. I 1935 var det fusjonerte selskapet Outboard Marine and Manufacturing Corporation (OMMC) verdens største produsent av påhengsmotorer, og et av de 500 største industriforetakene i USA. Denne framgangen fikk aldri Bess og Ole ta del i. Bess døde av kreft i 1933. Ole tok tapet av hustruen svært hardt og isolerte seg fra omverdenen frem til han selv døde 12. juli 1934, 14 måneder etter sin hustru.
Hans Feibusch
Hans Nathan Feibusch (født 15. august 1898 i Frankfurt am Main, død 18. juli 1998 i London) var tysk maler og grafiker. Han er kanskje best kjent for sine religiøse frescomalerier, i over 30 kirker i England. Forøvrig har han laget 12 store verdslige fresker til kommunehuset i Newport med motiver fra byens historie. Disse ble malt mellom 1961 og 1964.
Ambohimanga
Kongehøyden Ambohimanga, 21 km nord for hovedstaden Antananarivo på Madagaskar regnes av mange gassere som nasjonens vugge og et hellig sted, en status området har hatt i 500 år.
Hans Feibusch
Liv og virke
Han tjenestegjorde for den tyske hæren på Østfronten under første verdenskrig, 1916-1918.
Fra 1925 bodde Feibusch atter i Frankfurt, der han ble medlemmer av Frankfurts kunstnerforbund (Frankfurter Künstlerbund) og fikk benyttet et atelier ved karmelittklosteret, sammen med Rudolf Heinisch og Benno Elkan. I 1931 mottok han i 1931 den prøyssisk estatspris fra Max Liebermann, for bildet Der Fischhändler.
Ambohimanga
Området ble vedtatt av UNESCO som verdensarvminne i 2001. Begrunnelsen er at stedet er det tydeligste symbolet for det gassiske folkets identitet, og at stedet inneholder kulturhistoriske anlegg fra flere århundrer.
Hans Feibusch
Liv og virke
Bare to år etter, i 1933, ble han utelukket fra Frankfurter Künstlerbund - han var jøde.
I 1937 ble han erklært for entartet av nazistene, men han hadde allerede flyttet til England i 1933. To av verkene ble beslaglagt. Et av dem var Zwei schwebende Figuren (konfiskert i Städtische Galerie i Frankfurt am Main) ble på utstillingen Entartete Kunst i München presentert sammen med arbeider av Jankel Adler og Marc Chagall under overskriften «Offenbarung der jüdischen Rassenseele».
Hans første offentlige murfreske var The Footwashing (1937), for New Methodist Hall i Colliers Wood, etter oppdrag fra Edward D. Mills. Han var venn av George Bell, den anglikanske biskop av Chichester, og det var ved hans innflytelse at han begynte å få kirkelige oppdrag til fresker med religiøse motiver. Blant de første var i biskopens privatkapell i bisperesidensen i Chichester. Mange, men ikke alle, av hans fresker skulle bli i bispedømmet Chichester, som en Pilgrim's Progress i St Elisabeth's i Eastbourne, Christ in Majesty i St Mary's Church i Goring-at-Sea), Den bortkomne sønn i All Saints i Iden, St John Baptising Christ i baptisteriet i Chichester Cathedral, og en fødselsscene i St Wilfrid's Church i Brighton. Andre var i kirker i Coventry, Wellingborough, Preston, Paulsgrove og Exeter; Christchurch Priory i Dorset; og andre i St Ethelburga's Bishopsgate og St Alban the Martyr i Holborn i London.
Han første utstilling i landet var under Royal Academy summer exhibition i 1944.
Han skapte en svær stort treenighetsscene i St Alban the Martyr i Holborn i 1966 - hans største enkeltstående arbeids - sammen med det fjorten korsveisstasjoner og en bronsefigur av Kristus utenfor kirken. Han konverterte til kristendommen og ble døpt og konfirmert i Church of England i 1965, ogdet var i St. Albans-kirken han gikk til gudstjeneste.
Et annet stort arbeide er Adoration of the Cross i St Michael and All Angels i Harrow. Mer arbeid i London var i St John's Church i Waterloo.
Han gjorde også ikkereligiøse arbeider i landsbyen Portmeiron i Wales som resultat av hans vennskap med Clough Williams-Ellis, og hans portrett av Ellis er i National Portrait Gallery. Han dekorerte også bygninger i Dudley og Newport. En serie på tolv store murfresker av Feibusch dekorerer Newport Civic Centre og gjengir byens historie. De ble utført i perioden 1961-4. Dolman Theatre i Newport har en murfreske malt av Feibusch i 1967.
Norgesmesterskapet i bueskyting 1971
Norgesmesterskapet i bueskyting 1971 bestod av flere arrangementer som i 1971 kåret norgesmestere i bueskyting.
NM innendørs ble arrangert i Moss 28. mars. NM i skiveskyting ble arrangert i Tønsberg 21.–22. august. NM i jakt- og feltskyting ble arrangert i Rælingen 26. september.
Kongepokalen ble vunnet av Rolf Gulbrandsen.
Sort Sol (band)
Sort Sol er et dansk rockeband fra København som startet opp som punkband høsten 1977 under navnet Sods.
Gruppen deltok som Sods på Pære Punk i 1979 og i generasjons-manifestasjonen NÅ!!80 i Huset i Magstræde, København i 1980. Skiftet i 1983 navn til Sort Sol. I 1991 fikk gruppen en Grammy for Flow My Firetear.
Kulturkanonen
Bandets forestillinger i 1987–1988 kalt Sort Sol live, Carlton og Wurst er tatt opp i den danske kulturkanonen under scenekunst.
Raumabanen
Raumabanen er en 114,2 km lang jernbanestrekning mellom Dovrebanen (Dombås stasjon) og Åndalsnes. Banen er ikke elektrifisert. Dette er den eneste jernbanen som har stoppested i Møre og Romsdal.
Sommerstid kjøres det egne turisttog med moderne motorvogner (type 93) og lok med vogner (Di 4 med type 5-vogner). Mellom 1993 og 2007 var disse turistavgangene betjent av et veterantog trukket av damplokomotiv. Jernbanen passerer rett under den velkjente fjellformasjonen Trollveggen og over den kjente Kylling bru som er et ingeniørmessig kunstverk. I sin tid hadde ingen andre jernbaneanlegg i Norge så mange store broer, noe som hovedsakelig skyldes kryssing av Rauma elv og andre elver som Jora med Jora bru.
Utforming
På grunn av stor stigning ved Verma fikk banen en stor dobbelslyng med Kylling bru/Kylling tunnel i den ene slyngen og Stavem vendetunnel i den andre. Kylling tunnel går rett under E136. Bortsett fra Grønbogen vendetunnel ved Dombås var anlegget i sin tid enestående i Norge. Et lignende anlegg fantes bare på Gotthardbanen i Sveits. Dette vendesystemet ved Verma forlenger banen med 7,4 kilometer. Jernbanen krysser Rauma seks ganger mellom Bjorli og Åndalsnes, med Kylling bru som den største.
Bakgrunn
Det var planer om å forlenge Raumabanen til en endestasjon ved Spjelkavik i Borgund.
Anlegg
Arbeidet begynte 12. januar 1912. Anlegget begynte på Dombås (med Jora bru) og banen ble åpnet parsellvis til Åndalsnes. Forarbeider ved Romsdalsfjorden tok til i 1909. Anleggsarbeiderne, rallar, kom fra mange kanter av landet og fra Sverige. Arbeiderne ble for en stor del innkvartert på gårdene, mens det i Øverdalen (omkring Verma) var så stor konsentrasjon av arbeidere at det måtte reises anleggsbrakker.
Etter åpning av Stavem kraftverk i 1918 fikk anlegget i tunnelen elektriske vifter og boremaskiner. Mellom Kylling bru og Foss bru går banen i en 8 km lang skjæring langs bergveggen. Nederst i dalen inn mot Åndalsnes ble banen anlagt på sand og leire, og går til dels gjennom dype skjæringer i løsmasser. Ved Åk truet utglidning av leire traseen. Åndalsnes stasjon ble anlagt på fylling i langgrunt område ved fjorden. Nedenfor Vermafossen bru går skjæringen et stykke gjennom bratt og grov ur på svakt underlag av jord og denne mest utsatte strekningen på Raumabanen kalles av den grunn «Rensken». Mellom Fossbrua og Stuguflåten er det en høydeforskjell på 400 meter over en strekning på 23 km.
I 1921 ble banen åpnet for trafikk fra Dombås og frem til Bjorli, til Verma i 1923. På Bjorli ble installert en svingskive. Den 29. november 1924 ble banen offisielt åpnet av Kong Haakon, og dagen etter gikk det første ordinære rutetoget. Det hadde da gått med 14,5 millioner arbeidstimer til anlegget som kostet omkring 49 millioner kroner i 1924 (opprinnelig budsjett var 8 millioner kroner i 1908). Anleggsarbeidet ble for det meste utført med håndkraft, i tillegg ble hester, bensinlokomotiv og damplokomotiv brukt som trekkraft. Over 500 mann (tidvis 600) var sysselsatt mens arbeidet pågikk. Syv arbeidere omkom i anleggsperioden, en minnestein ble reist ved Stavemtunnelen. En del av arbeiderne reiste videre til anlegget av Flåmsbana som tok til i 1923.
Endringer
Banelegemet ble utbedret på 1970-tallet da tresvillene ble erstattet av betongsviller, og svillene lagt i pukket i stedet for den opprinnelige sanden. Utbedringen kostet 70 millioner kroner (kroneverdi for 1973).
Bottheim stasjon var ubetjent stoppested fra 1964, senere revet. I 2006 ble E136 lagt utenom de opprinnelige jernbaneundergangene ved Vasstranda, og ny kulvert bygget ved Halsa. Den smale undergangen ved Skirimoen er den siste av de opprinnelige. Den nye traseen for E136 gikk gjennom stasjonsområdet for Romsdalshorn stoppested, stoppstedet ble samtidig nedlagt og stasjonsbygningen flyttet til Horgheimseidet.
Vendesystemet øverst i Romsdalen
En av de store utfordringene var det bratte og trange partiet ved Verma (mellom Bjorli/Stuguflåten og den flate dalbunnen) der stigningen ville være for stor for lokomotivene. Løsningen ble å bygge en vendetunnel som sammen med svingen ved Kylling bru utgjør en dobbelslyng som gjør strekningen 7,5 km lengre og som samtidig reduserte stigningen til 20 ‰. Det er 19 meter stigning i den 1400 meter lange tunnelen. Strekningen fra Bjorli til Foss utgjorde størstedelen av arbeidsinnsatsen på Raumabanen. Vendetunnelen alene tok ni år å bygge og kostet 1 million kroner, tunnelanlegget begynte i begge ender og møttes i midten med bare 4 cm avvik. I vendesystemet inngår også en kort tunnel (Kylling tunnel) under bebyggelsen på Verma og under E136, samt Kylling bru der jernbanen krysser dalen og fortsetter i motsatt retning.
Drift
De første 30 årene ble banen betjent av kullfyrte damplokomotiv. Vann til lokomotivet kom blant annet fra et eget høydebasseng ved Bjørmosen under Nesaksla. Høydebassenget ble også brukt til vannforsyning i Åndalsnes. Ved Bjorli stasjon er terrenget ved banen flatt og det manglet trykkvann, og det ble derfor bygget et vanntårn ved stasjonen (vannet ble pumpet fra elven opp i tårnet). På Flatmark ble det satt opp et vanntårn fordi bekker som kunne gitt trykkvann går tørre om vinteren. Diesellokomotiv ble tatt i bruk for passasjertogene i 1958, og i 1965 ble damplokomotiv tatt ut av bruk også for godstog. NSB tok i 2000 i bruk dieseldrevet vognsett med to vogner. Nattoget ble lagt ned i år 2000.
Den første tiden hadde passasjervognene 1., 2. og 3. klasse, der 3. klasse bød på trebenker og dårlig oppvarming. Fra 1924 fram til 1970-årene var Raumabanen hovedkommunikasjonsåren for person- og posttrafikk mellom Møre og Romsdal og hovedstaden. Fra Åndalsnes var det bussforbindelse til Ålesund, Molde og Kristiansund til og fra hver avgang og ankomst. Da Ålesund lufthavn på Vigra åpnet i 1960 og noen år senere flyplassene ved Molde og Kristiansund, fikk jernbanen konkurranse i reisetid til Oslo. Før Raumabanen gikk mye av persontrafikken fra Sunnmøre og Romsdal til Østlandet om Trondheim og videre med Rørosbanen. Fra 1908 gikk det rutebuss mellom Molde og Batnfjordsøra, der det var korrespondanse med rutebåt til Trondheim. Ruten ble betjent av Aarø Automobilselskap og var Norges første rutebilforbindelse. Med buss Molde-Batnfjordsøra unngikk reisende den værharde Hustadvika.
I 1990 fraktet banen 117,000 passasjerer og 174,000 tonn gods, i 1994 var tallene 131,000 og 192,000
Fra begynnelsen var bemanningen om sommeren på omkring 100 mann med banevoktere og ekstrahjelp. Banen hadde egen telefonlinje der alle telefonapparater var koblet til samme linje. Banen ble visitert to ganger daglig i tilfeller skader eller steinsprang.
Andre verdenskrig
Under den siste evakueringen av Dombås 30. april ble et stort togsett med fire lokomotiv, 14 passasjervogner og en antall godsvogner sendt mot Åndalsnes om natten. På dette tidspunktet hadde den siste biltransporten forlatt Dombås mens det fortsatt var omkring 1500 britiske og en del norske soldater igjen ved Dombås stasjon, disse skulle evakueres med siste togavgang. Noen kilometer fra Dombås ble flere norske soldater tatt ombord og på Lesja stasjon ytterligere 425 norske soldater. Toget sporet av i et bombehull ved Lesjaverk, elleve soldater ble drept og flere skadet i ulykken, ifølge Mølmen. Kynoch oppgir at toget forlot Dombås 29. april og at ulykken skjedde klokken 1 natt til 1. mai (etter at toget hadde blitt stående hele dagen på grunn av skinnebrudd lenger sør). De friskeste britiske soldatene fra det avsporede toget gikk videre til fots og nådde Verma formiddagen 1. mai der de søkte tilflukt i vendetunnelen der det også var et intakt togsett i beredskap. Togsettet fra vendetunnelen med soldater ombord kjørte til Åndalsnes i mørket kvelden 1. mai og soldatene ble evakuert fra Åndalsnes samme natt. Avsporingen ved Lesjaverk forsinket evakueringen med ett døgn.
Da Norge ble invadert 9. april 1940, ble 3 000 gullbarrer (49 tonn) i all hast fjernet fra Norges Bank før den tyske invasjonsstyrken nådde frem til Oslo. Fra Oslo ble lasten sendt til Lillehammer i lastebiler, hvor den ble plassert på et godstog som tok den til Åndalsnes, der lastebiler overtok og fraktet gullbarrene til Molde hvor britiske krigsskip ventet for å frakte lasten ut av landet. Dette hadde vært umulig hvis ikke Blücher var blitt senket av Oscarsborg festning i Drøbaksundet. Kongen, kronprinsen, regjeringens medlemmer, noen sivile tjenestemenn og general Ruges overkommando flyktet også gjennom Romsdalen og videre til Molde og Tromsø.
På Bjorli stasjon ble det bygget en stor jernbanerestaurant mellom 1925 og 1927 med plass til 700 spisegjester. Den var hovedsakelig beregnet på turister som kom med turistskip til Åndalsnes og som ble fraktet videre til Bjorli med tog gjennom Romsdalen. Restauranten ble truffet av en bombe i april 1940 og brant ned. Den ble aldri bygget opp igjen.
Operasjon Fieldfare forsøkte å sprenge brua januar 1945 for å hemme tysk transport gjennom Romsdalen. Brua fikk mindre skader og ble åpnet etter tre uker.
Guro (andre betydninger)
Guro har flere betydninger:
Edward Augustus Freeman
Edward Augustus Freeman (født 2. august 1823, død 16. mars 1892) var en engelsk historiker, og hans omdømme som historiker hviler hovedsakelig på hans monumentale History of the Norman Conquest (1867–1876), hans lengste fullførte verk. Felles for hans verker generelt er den grundighet i forsking og behandling, kritiske dyktighet, en bemerkelsesverdig grad av nøyaktige, og en innsikt i fortiden som han fikk fra sin praktiske erfaring fra mennesker og institusjoner. Han var i viktoriatiden en innflytelsesrik middelalderhistoriker sammen med William Stubbs og John Richard Green.
Biografi
Freeman ble født ved Metchley Abbey i Harborne, i dag en forstad til Birmingham. Hans foreldre, John Freeman og Mary Ann (Carless), døde begge mens han ennå var spedbarn, og han vokste opp hos sin bestemor. Han fikk utdannelse på private skoler og av privatlærere. Freemans verker omfatter mange som behandlet tidlig middelalder og den normanniske erobring av England, men han var også interessert i Sveits og komparativ konstitusjonell historie.
Selv som gutt var han interessert i religiøse emner, historie og utenrikspolitikk. Han vant et stipendium til Trinity College ved University of Oxford, og en annenklasse i gradseksaminasjon, og ble valgt til medlem av sitt college i 1845. Mens han var ved Oxford ble han meget påvirket av høykirkebevegelsen, et katolsk trekk i den engelske kirke på 1800-tallet, og han vurderte seriøst å bli prest, men oppga tanken. Han giftet seg med datteren til sin tidligere lærer, prost R. Gutch, i 1847, og gikk deretter inn i et livslangt liv av studier. Kirkearkitektur var hans største interesse, og han besøkte mange kirker og begynte å gjøre tegninger og skisser av bygninger på stedet og streket dem deretter opp i tusj. Hans første bok, unntatt hans andel i et bind om engelsk poesi, var History of Architecture (1849). Selv om han ikke hadde sett en eneste bygning utenfor England, inneholdt den en god gjennomgang av arkitekturens historie.
Etter å ha bodd flere steder kjøpte Freeman et hus kalt «Somerleaze» i nærheten av Wells i Somerset i 1860. Hans liv var anstrengende litterært arbeid hvor han skrev mange bøker og utallige artikler, blant annet var han en utrettelig bidragsyter til Saturday Review fram til 1878, da han sluttet å skrive for magasinet av politiske grunner. Hans artikler korrigerte mange feil og løftet nivået på historisk kunnskap blant de utdannede klasser. I noen år var han også en aktiv fylkesmagistrat.
Han var aktiv i det politiske liv som liberaler og tilhenger av William Gladstone, og støttet devolusjon («Home Rule») av 1886, men protesterte mot et senere forslag om å bibeholde irske medlemmer ved Westminster. Å gå inn i parlamentet var en av hans få ambisjoner, og i 1868 stilte han ut hell for Mid-Somerset. Utenlandspolitikk framfor innenriks var hans politiske hovedinteresse. Han hadde dyp mistillit til tyrkere og hadde sympati for mindre undertrykte nasjoner i østlige Europa. Han var framtredende i agitere mot grusomhetene i Bulgaria, hans taler var lidenskapelig og han ble anklaget for å ha uttalt ordene «Knus India!» ved et offentlig møte i 1876. Det var dog en misforståelse av hva han egentlig sa. Han ble gjort til kommandant av Frelserens orden av den greske konge for sin støtte til Hellas’ frihetskamp, og mottok også en orden fra prinsen av Montenegro.
Som mange europeere på denne tiden så Freeman den sosiale utvikling i henhold til rase, skjønt selv for hans tid var han ekstrem rasistisk i sine uttalelser. Da han reiste rundt i USA i årene 1881–1882 trakk han vidtrekkende konklusjoner angående sosiale innvirkninger av å blande raser. «Dette ville ha vært et stort land,» skrev han til en venn, «om kun hver eneste irlender hadde drept en neger, og blitt hengt for det.» For Freeman minnet «niggere» om «store aper kledd opp for lek». De var «heslige aper som Darwin opplagt hadde etterlatt uferdige.»
Som hans ytterliggående meninger hadde Freeman en sterk personlighet. Etter sigende var han utålmodig og tidvis ondskapsfull, men også bløthjertet og sjenerøs. Ved å være gjennomgående ærlig var det vanskelig for ham å forstå at en del verbal uoppriktighet var nødvendig i det sosiale liv. De venner han fikk fant ham sympatisk og hengiven, og privat var han etter sigende veltalende og humoristisk. Han betraktet det som sin plikt å avsløre skjødesløse og uvitende forfattere, og hadde en egen glede i å gjøre det. Selv arbeidet han hardt og metodisk, og arbeidet med flere verker samtidig. Kunst interessert ham ikke, unntatt arkitektur som han studerte livet ut.
Som historiker
Freeman hevet studiet av engelsk historie i to særskilte retninger: ved å insistere på historiens overensstemmelse, og ved å belære viktigheten av primære kilder. Historie er ikke, framhevet han, delt «av en skillevegg midt på» mellom oldtidshistorie og moderne historie, heller ikke brutt opp i fragmenter som om hver nasjon sto uavhengig av hverandre. Historie er mer enn en samling av fortellinger; den er en vitenskap, «vitenskapen om mennesket i hans politiske karakter». En student av historie vil, mens han anerkjenner all historie til å være innenfor hans rekkevidde, ha sin egen personlige rekkevidde hvor han må mestre hver eneste detalj (Rede Lecture). Hans egen rekkevidde omfattet gresk, romersk og tidlig engelsk historie, sammen med en del middelalderhistorie som angikk andre nasjoner, men hadde generell akademisk kunnskap om den øvrige europeiske historie. Freeman så på Roma som «den sentrale sannhet i europeisk historie», knyttet av dens enhet og skrev boken History of Sicily (1891–1894) delvis ettersom den illustrerte denne enheten. Han mente all historisk forskning var verdiløs om den ikke var basert på kunnskap om d opprinnelige autoritetene og kildene. Pussig nok hadde han aversjon mot å studere gamle manuskripter, og støttet seg heller på sekundære trykte kilder, og han har i ettertid blitt kritisert for at hans forskning ville ha stått bedre om han hadde selv hadde gått i større grad tilbake til originalkildene.
Freeman var en profilert forfatter og kvantiteten i hans arbeid var enorm, hans seksbinds verk om den normanniske erobring, hans uferdige historie om Sicilia, hans biografi over Vilhelm Rufus (1882), og hans essayer (1872–1879), og dessuten en rekke mindre bøker og artikler for aviser og magasiner. Hans omstendighet ble økt av hans uvilje mot å utelate noen detaljer, hvor enn ubetydelige de enn var. Hans lidenskap for detaljer fikk ikke bare hans verker til svulme til fryktinngytende proporsjoner, men var også skadelidende for bøkenes estetiske oppbygging. Verkenes lengde gjorde hans bøker også vanskelig å selge da kun historiestudenter leste de utallige sider han benyttet for en mindre historisk epoke. I en del av hans mindre bøker viste han dog større fortetning. Hans stil var korrekt, klar og viril, men ikke noe mer, og hans overbevisning om i størst mulig grad kun benytte ord av germansk opprinnelse begrenset hans ordforråd og gjorde setningene noe ensformige. Mens historikeren James Anthony Froude ofte avvek fra sine autoriteter, holdt Freeman sine autoriteter tett inntil brystet, og hans fortellinger er derfor tidvis ikke annet enn en oversettelse av deres ord. Sammenlignet med Froude, som kunne være unøyaktig, manglet Freeman den andres langt dyktigere litterære stil.
Den høye kvaliteten av Freemans verker ble anerkjent av alle. Han ble gjort til D.C.L. ved Oxford og LL.D. ved University of Cambridge honoris causa, og da han besøkte USA på en forelesningsturne ble han varmt mottatt ved flere læresteder. Han tjenestegjorde ved kongelig oppdrag på kirkelig emner, utpekt i 1881. I 1884 ble han utpekt til regius professor i moderne historie ved Oxford, og var for en tid ikke tilstedeværende professor ved Cornell University. Hans forelesninger var ikke tett besatt da han ikke brydde seg om å tilpasse seg universitetets eksaminasjoner, og han var nok ikke den beste til å undervise unge studenter. Fra 1886 tvang dårlig helse ham til å tilbringe store deler av hans tid utenlands og han døde av kopper i Alicante mens han forleste i Spania.
Bøker og papirer
Freemans personlige bibliotek besto av rundt 6500 bind som ble kjøpt til Owens College av sir Joseph Whitworth og hvor biblioteket fortsatt oppbevares, skjønt ikke lenger sammenhengende. En katalog ble sammenstilt og utgitt av lærestedet. Hans personlige papirer sammen verker i manuskripter, brevsamling og rundt 6000 arkitektoniske tegninger av europeiske kirker er i biblioteket John Rylands Library.
Stibara
Stibara er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore til ganske store (de nordiske artene er 9-30 millimeter), sylindriske trebukker, grå- eller rødaktige på farge. Antennene er noe kortere enn kroppen. Pronotum er forholdsvis lite, sylindrisk, mye smalere enn dekkvingene, som er parallellsidige med markerte "skuldre".
Levevis
Larvene lever i levende stammer, mest på løvtrær. Noen kan gjøre betydelig skade og også drepe unge trær. De voksne billene gnager på bladene på larvenes næringstrær.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, fra India i vest til Vietnam i øst.
Crosley
Crosley, eller Crosmobile, var en liten uavhengig amerikansk produsent av kompakte biler, på grensen til mikrobiler. Først ble firmaet kalt Crosley Corporation og senere Crosley Motors Incorporated, de holdt til i Cincinnati, Ohio og var aktivt fra 1939 til 1952, kun avbrutt av andre verdenskrig. Stasjonsvognene deres var den mest populære modellen, men det ble også tilbudt sedaner, pickuper, kabrioleter, en sportsbil og til og med et lite jeeplignende kjøretøy.
Powel Crosley hadde slått seg opp innen radio og hvitevarer og ble kalt "The Henry Ford of Radio". Han var også en pioner innen radiokringkasting (WLW-radiostasjon), og eier av et major league baseball-lag (Cincinnati Reds).
For eksport gikk bilene under merket Crosmobile, fordi det i Storbritannia allerede eksisterte et bilmerke som het Crossley.
Historie
Allerede i 1937 hadde Crosley laget en prototype han kalte CRAD (Crosley Radio Auto Division). Denne lignet mer på en tre-hjuling fordi bakhjulene stod tett sammen, som på en BMW Isetta (1955).
Alle Crosleys modeller var lette (380 til 640 kilo) biler med stive aksler foran og bak, og motorer med mindre enn 1 liter (61 kubikktommer) slagvolum. Med unntak av de sent introduserte Hotshot- og Farm-O-Road-modellene, ble det store flertallet av alle Crosleyene bygget på en ramme med 80-tommers (2,03 meter) akselavstand og med bladfjærer.
Powel Crosley Jr. tjente sin formue innen bildeler og tilbehør, før han begynte å produsere andre forbrukerprodukter og Crosley-biler på 1920- og 1930-tallet. I 1925 ble selskapet hans den største produsenten av radioer i verden. Den økonomiske suksessen til produksjons- og radiokringkastingsbedriftene hans ga midler for Crosley til å forfølge sin livslange interesse for å produsere biler. Også hans bror Lewis Crosley var en dyktig forretningsmann og var med på i bilforetaket.
Under andre verdenskrig avviklet Crosley-selskapet sivil bilproduksjon og begynte produksjon av krigsmaterialer, inkludert utvikling av eksperimentelle kjøretøy. I 1946 gjenopptok Crosley produksjonen av kompakte kjøretøy ved anlegget i Marion, Indiana. Etter at gassrasjonering ble avviklet og de store bilprodusentene begynte å produsere større biler, falt forbrukernes interesse for Crosleys kompakte biler. Den siste Crosley-bilen rullet av samlebåndet 3. juli 1952, og selskapet fokuserte på sine andre, mer vellykkede forretningsforetak.
Egentlige ormeøgler
Egentlige ormeøgler er en familie som omfatter de fleste artene av ormeøgler. De er utbredt i Sør-Amerika og Afrika sør for Sahara, samt på De store Antiller, Jomfruøyene, Trinidad, Fernando de Noronha og Bioko.
Crosley
Historie
Powel Crosley ble innlemmet i Automotive Hall of Fame i 2010 og National Radio Hall of Fame i 2013.
Egentlige ormeøgler
De fleste artene er middelstore med en lengde fra snutespiss til kloakkåpning på 25–40 cm. Amphisbaena alba kan ha en totallengde på opptil 72 cm, og enkelte av de mindre artene, som Chirindia rondoensis, har en kroppslengde på bare 9–12 cm.
Formen på hodet varierer med måten de ulike artene graver underjordiske ganger. Arter med butt hode, som Amphisbaena i snever betydning og Zygaspis, stanger ganske enkelt hodet framover. De som har et spadeformet hode (Leposternon og Monopeltis), bøyer hodet ned, skyver framover, og løfter så den sammenpressede jorda opp i taket på gangen. Arter der hodet er formet som en loddrett kjøl, for eksempel Ancylocranium og Anops, stanger hodet framover, og komprimerer deretter jorda vekselvis på høyre og venstre side.
De fleste artene er eggleggende, men Loveridgea ionidesii og Monopeltis capensis er føder levende unger. Kullene er små og består som regel av to–fire avlange egg med læraktig skall. Det er mulig at størrelsen på kullene varierer med kroppsstørrelsen.
En fylogenetisk studie av de søramerikanske artene fra 2009 førte til at alle arter i slektene Cercolophia, Bronia, Aulura, Anops og Leposternon ble flyttet til Amphisbaena. Etter denne revisjonen er det to slekter med egentlige ormeøgler i Den nye verden: Amphisbaena med omtrent 94 arter og Mesobaena med to arter.
Douglas Hofstadter
Douglas Richard Hofstadter (født 15. februar 1945) er en amerikansk akademiker. Han er også kjent for boka Gödel, Escher, Bach: An Eternal Golden Braid, publisert i 1979, og vinner av Pulitzerprisen i 1980.
Han er sønn av fysikeren og Nobelpris-vinneren Robert Hofstadter.
Lensvik skole
Lensvik skole er en grunnskole (1-10 klasse) på Lensvik i Orkland kommune, Trøndelag.
Skolen ble etablert for mer enn 50 år siden, og skoleåret 2010/2011 hadde 182 elever. Skolen har 30 lærere og 6 assistenter.
Annet
I 1979 ble det reist en statue ved skolen i malt betong og helfigur av Harald Grønningen som ble laget av Petter Leth-Olsen.
Arnadal
Arnadal er et bygdelag og tidligere kirkesogn i Vestfold som ligger nordvest i den nye Sandefjord storkommune. Stedet tilhørte tidligere Stokke kommune inntil kommunesammenslåingen. Navnet er enten av norrønt ǫrn, ørn, eller av en indoeuropeisk rot or-/er-, strømme.
Tettstedet Fossnes med Arnadal kirke ligger i Arnadal. Likeså Vennerød skole og Borgeskogen næringsområde.
Frivilligheten i Arnadal er organisert i Arnadal idrettslag og i velforeningene Skåum vel, Gryte vel, Dyrsø vel og Fossnes vel.
Rhizosfæren
Rhizosfæren er et snevert område av jordsmonn som er direkte påvirket av planterøtters og mikroorganismers tilstedeværelse.
Vil du bli millionær?
Vil du bli millionær? er en norsk TV-quiz som gikk på TV 2 fra 2000 til 2011. Konseptet gikk ut på at man skulle svare på spørsmål og ved hvert riktig svar vant man penger og man kunne gå videre. Gikk man videre måtte man samtidig satse de pengene man allerede hadde vunnet. Man fikk fire alternativer å velge mellom og tre hjelpemiddel. Vanskelighetsgraden økte for hvert spørsmål og de virkemidlene man hadde til rådighet kunne bare benyttes en gang. Topp-premien var på to millioner kroner. Programmet var en norsk utgave av det britisk Who Wants to Be a Millionaire?. Konseptet er blitt solgt til over 100 land. Den norske utgaven ble kjørt nært opp til den original utgaven de første årene, men på slutten sendte TV 2 en norsk-utviklede variant med undertittelen «Hot seat». Det ble også arragert spesialsendinger med kjendiser som deltakere.
Den vant prisen for beste nettside under Gullruten 2000.
Seertall
Programmet hadde høye seertall i starten og var det første av TV 2s egenproduksjoner som passerte én millioner seere på fredagskvelden. Det skjedde mens Juritzen var programleder. Senere falt seertallene en del. For eksempel så ble premieren av 2008-sesongen sett av 458,000 og en markedsandel på 31 %.
Regler
Programmet tilbyr deltakerne store kontantpremier for riktig svar på totalt femten spørsmål, som øker i vanskelighetsgrad. Det er i tillegg fire svaralternativer for hvert spørsmål.
Høyeste premie i Norge er på en million kroner. I perioden 2000-2007 kunne man vinne 2 millioner kroner. Ved riktig svar på det femte og tiende spørsmålet i konkurransen, oppnår deltakeren en «garantisum». Det vil si at man er sikret det pengebeløpet man til da har vunnet, hhv. 10 000 og 100 000 kr, uavhengig om man svarer feil på noen av de neste spørsmålene.
Deltakeren har tre hjelpemidler til rådighet:
Otto Müller (bryter)
Otto Müller (født 21. juni 1899) var en sveitsisk bryter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Müller vant en olympisk bronsemedalje i bryting under Sommer-OL 1924 i Paris. Han kom på tredjeplass i vektklassen, weltervekt opp til 72,0 kg, i fristil bak sin landsmann Hermann Gehri og Eino Leino fra Finland.
Brisingamen
Brisingamen (norrønt Brísingamen), brisingasmykket eller halsringen til dvergene, var ifølge norrøn mytologi det vidunderlige smykket som Frøya bar.
Opprinnelsen
Fire dverger hadde smidd smykket, og Frøya fikk det etter at hun hadde tilbrakte ei natt med hver av dem. Annen betaling ville ikke dvergene ha. De fire smedene blir kalt for brisingene, og de bar navnene Alfrigg, Berling, Dvalin og Grerr. Skrivemåtene Alvrigg og Grer blir også brukt.
I norrøn mytologi er dverger ikke spesielt små, men de var vesen som bodde under jorda eller i berget, og som ikke tålte sollys. Dvergene er gode smeder og er opphavet til mange av de mest verdifulle eiendelene til æsene. Dvalin er også kjent for å ha ristet runer for æsene.
Kildene
Opprinnelsen til Brisingamen er fortalt i Sorletåtten, en tekst i Flatøyboka. Smykket er ellers omtalt i Haustlong i Skaldskaparmål, samt i Gylvaginning og Trymskvadet.
I Trymskvadet
Kvadet Husdråpa nevner fortellingen om da Loke stjal smykket. Idet Frøya våkner, er smykket borte og hun må be Heimdall om hjelp for å finne det. Til slutt finner de tyven ved et sted som kalles Singastein, og tyven viser seg å være luringen Loke, som har skapt seg om til en sel. Heimdall gjør seg selv om til sel og kjemper med Loke. Etter en lengre kamp klarer Heimdall å vinne og gir Brisingamen tilbake til Frøya.
Fra Trymskvadet:
I Beowulf
Smykket blir også nevnt som Brosingamen i det angelsaksiske dikteposet Beowulf hvor det blir sagt at Hama (sannsynligvis guden Heimdall under et annet navn) tok det tilbake til «den skinnende festningen», trolig Valhall. I diktet blir Brosingamen sammenlignet med et kostbart smykke som dronningen av Danmark gir til helten Beowulf som takk for at han drepte udyret Grendel. Beowulf gir det videre til sin dronning, Hygd, etter at han kommer tilbake til Götaland.
Halsringens betydning
Fra bronsealderen har arkeologene funnet bronsefigurer som fremstiller kvinner med halsringer. Det synes som om halsringer har hatt stor betydning som gravgave og offer. Noen halsringer har vært så store at de neppe har vært båret av et menneske, men sannsynligvis har prydet en gudefigur. «Gudinnen med halsringen», som arkeologene kaller slike funn, betegner en særskilt type gudinnetype fra denne perioden. Man mener også å ha sporet halssmykket på helleristninger.
I den gamle norrøne mytologien hadde dverger og alver en viktig funksjon, og det var særlig tette bånd mellom vanegudene, slik Frøya selv var, og disse. Dvergenes funksjon var å mestre trolldom og metall. De var dyktige smeder og kunne skape det overnaturlige, inkludert det vakre, som i smykker. De levde i stein og berg. De var også bare halvt menneskelig og eksisterte kun som hankjønn. Den norske religionshistorikeren Gro Steinsland slår derfor fast at de ikke kunne formere seg.