cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Didi Heiberg
Familie
Didi Heiberg het opprinnelig Hansine Didrike Tollefsen og het ved fremførelsen av sine første roller Didrike Tollefsen. Hennes far var maskinist Hans Tollefsen fra Jølster, og moren het Jacobine Gjertine Nygaard. Også to av hennes søstre hadde mindre roller ved Den Nationale Scene – Karen Dorothea (1859-94) og Jacobine Augusta Tollefsen (1870-90). Hun ble 1. april 1885 gift med forfatter, teatersjef og dramatiker Gunnar Heiberg (1857–1929).
Liv og virke
Didi Heiberg debuterte ved Den Nationale Scene den 24. september 1882 i rollen som Agnes i Brand. Hun var Svanhild i Kjærlighedens Komedie (1883), Thora i De unges forbund (1883), Dagny i Hærmændene paa Helgeland (1884), Hedvig i Vildanden (urpremieren den 9. januar 1885). Regine i Gengangere (1985) og Rebekka West i Rosmersholm. Etter at Gunnar Heiberg kom til teatret som ny teatersjef i 1884, giftet hun seg med ham i 1885, og ble med ham tre år etter, da han vendte tilbake til Kristiania.
I Kristiania hadde Didi Heiberg blant annet hovedrollen som Anna Hielm i ektemannens (altså Gunnar Heibergs) stykke Kong Midas, også i urpremieren Det Kongelige Teater i København den 17. januar 1890, og i den etterfølgende turneen på nordiske scener. Stykket ble ikke antatt på Christiania Theater, men hadde sin norske debut 17. april 1890 på Tivoliteatret. Ekteskapet med Heiberg – som hadde interessert seg for Oda Krohg i 1893 – varte til 1896. Hun var igjen Agnes i november 1896, ved Dagmarteatret i København. I 1901 var hun engasjert ved Arbeidernes Teater i København.
Imatra økonomiske region
Imatra økonomiske region (svensk: Imatra ekonomiska region; finsk: Imatran seutukunta) er en økonomisk region i landskapet Södra Karelen i Finland. Regionens areal er 2,574 km², og i 2011 var folketallet 43,563. Imatra økonomiske region består av følgende kommuner:
Tidløs (Postgirobygget)
Tidløs er det syvende albumet til den norske rockegruppen Postgirobygget og ble utgitt i 2007. Albumet lå totalt 13 uker på VG-lista i 2007, hvor det hadde 1.-plass som beste plassering. Låten «Tidløs» ble nominert til Spellemannprisen 2007 i kategorien årets hit, men nådde ikke opp.
Jacob Hegel
Jacob Deichmann Frederik Hegel (født 16. februar 1851 i København, død samme sted 1918) var en dansk forlagsbokhandler.
Han var sønn av forlegger Frederik Hegel og hans hustru Elisabeth Ulrikke Eleonore Bagge. Han ble den 9. oktober 1874 gift med sin kusine, Julie Bagge (1857–1924). Selveste Henrik Ibsen skrev bordsang til bryllupet, «Løvet rasler, blade falder», på melodien som P.L. Rasmussen skrev til N.F.S. Grundtvigs dikt, «Danmark dejligst Vang og Vænge».
I 1877 ble han tatt inn i sin fars firma, som nå ble hetende Gyldendalske Boghandels Forlag (F. Hegel & Søn). Ved farens død i 1887 overtok Jacob Hegel eneansvaret for forretningen. Forlagsbokhandelen gjorde han i 1903 om til aksjeselskap.
Jacob Hegel ble etatsråd i 1908. Han var innehaver av Dannebrogordenen, Dannebrogordenens hederstegn og St. Olavs Orden.
Autodidakt
En autodidakt (fra gresk autodídaktos, «selvlært») person er selvlært og har ingen formell utdanning innen det faget vedkommende utfører.
Av områder hvor folk ofte kaller seg autodidakte, kan eksempelvis nevnes kunst, musikk, litteratur, skuespill og håndverk. Dessuten kan noen områder være så smale at en egentlig utdannelse ikke eksisterer.
Ordet autodidakt oppfattes av enkelte som negativt ladet, da det forbindes med en person som ikke er utdannet i tradisjonell forstand. Leonardo da Vinci er et typisk eksempel blant en lang liste andre selvlærte mennesker som har hatt stor innflytelse på verden.
Rudolf Marti
Rudolf «Ruedi» Marti (født 7. april 1950), sveitsisk bobkjører som deltok i de olympiske vinterleker 1976 i Innsbruck og 1980 i Lake Placid.
Marti vant en olympisk sølvmedalje i bobsleigh under vinter-OL 1976 i Innsbruck. Han var med på det sveitsiske laget som kom på andreplass i firerbob bak Øst-Tyskland.
Fire år senere, under vinter-OL 1980 var han med på det sveitsiske laget som kom på andreplass i firerebob. De andre på laget var Ulrich Bächli, Joseph Benz og Erich Schärer
Serra Azul de Minas
Serra Azul de Minas er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Beveridge-rapporten
Beveridge-rapporten er en rapport for trygdeordninger av økonomen, baron William Beveridge i 1942. Rapporten ble utarbeidet på oppdrag av regjeringen i Storbritannia.
Noen av punktene denne planen inneholdt var:
Maciej Krezel
Maciej Krezel (født 27. august 1991) er en polsk handikappidrettsutøver som konkurrerer i alpint. Han representerer klubben Start i Katowice.
Han representerer Polen i de paralympiske vinterlekene 2010 i Vancouver, og han deltar i slalåm og storslalåm for sittende.
Max Stiepl
Stiepl tok uventet sølv i sin EM-debut i 1934, og slapp en skikkelig «bombe» ved å sette verdensrekord på 5,000 meter – 8.18,9 – på Hamar. Han tok bronse under VM i 1937. Under OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen tok han bronse på 10 000 meter og 5.-plass på både 1,500 meter og 5,000 meter.
Han var med på å prege internasjonal skøytesport fram mot andre verdenskrig, men var for dårlig på sprinten til at det noen gang ble noen tittel på ham. Han ble østerriksk mester 5 ganger før andre verdenskrig (1934–38) og 5 ganger under og etter krigen (1943, 1947–50).
Han fortsatte karrieren etter andre verdenskrig, og deltok under OL 1948 i St. Moritz. Hans hadde sin siste internasjonale opptreden under VM i Davos 1951.
Norsk Plateproduksjon
Norsk Plateproduksjon (etablert 1988, nedlagt 1996) var et norsk plateselskap drevet av Ivar Dyrhaug, en underavdeling og finansiert av Gunnar Hordvik fra Plateselskapet i Trondheim (1980–92). Norsk Plateproduksjon figurerte etterhvert i variert samarbeid med Sony BMG som til slutt tok over selskapet. Blant kjente utgivelser var de landskjente Dance with a Stranger, Bjørn Eidsvåg og Steinar Albrigtsen som også figurerte hyppig i av eierens ledende TV-program. Selskapet hadde prefikset ID etter eieren.
Orlando Pizzolato
Orlando Pizzolato (født 30. juli 1958 i Thiene, Vicenza) er en italiensk tidligere friidrettsutøver (maratonløper). Hans fremste meritter er trolig de to seirene i New York City Marathon (1984 og 1985), fulgt av bronsemedaljen på samme distanse under EM 1986 i Stuttgart.
Den barabinske steppe
Den barabinske steppe (også kalt Barabasteppen, russisk: Барабинская низменность) er en skogkledt, flat slette i Det vestsibirske lavland i Russland. Den er et viktig russisk jordbruksdistrikt. Steppen har et areal på 117 000 km², og ligger mellom elvene Irtysj og Ob. Barabinsk er den største byen på steppen.
Lancelot Royle
Lancelot Carrington Royle (født 31. mai 1898, død 19. juni 1978) var en britisk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris. Royle vant en olympisk sølvmedalje i friidrett under OL 1924 i Paris. Han var med på det britiske stafettlaget som kom på andreplass på 4 x 100 meter for menn med tiden 41,2 bak USA som vant med 41,0 som var ny verdensrekord. De andre på laget var Harold Abrahams, William Nichol og Walter Rangeley.
Ulrich Bächli
Ulrich «Ueli» Bächli (født 5. januar 1950) er en sveitsisk tidligere bobkjører som deltok i de olympiske vinterleker 1976 i Innsbruck og 1980 i Lake Placid.
Bächli vant en olympisk sølvmedalje i bobsleigh under vinter-OL 1976 i Innsbruck. Han var med på det sveitsiske laget som kom på andreplass i firerbob bak Øst-Tyskland.
Fire år senere, under vinter-OL 1980 var han med på det sveitsiske laget som kom på andreplass i firerebob. De andre på laget var Rudolf Marti, Joseph Benz og Erich Schärer
Höllviken
Höllviken er et tettsted i Vellinge kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 10 607 innbyggere. Her ligger bl.a. Höllvikens skulpturpark.
Finn Lorens Nilsen
Finn Lorens Nilsen (født 13. juni 1959) er en norsk forfatter.
Gerd Janne Kristoffersen
Gerd Janne Kristoffersen (født 18. november 1952 i Verdal) er en norsk tidligere politiker (Ap) og tidligere fungerende og assisterende fylkesmann. Hun var ordfører i Verdal 1999–2005 og var innvalgt på Stortinget fra Nord-Trøndelag i perioden 2005–2013. Hun var assisterende fylkesmann i Nord-Trøndelag og konstituert som fylkesmann fra 1. oktober 2017 til embetet ble nedlagt ved årsskiftet 2017/2018. Deretter var hun assisterende fylkesmann i Trøndelag til hun gikk av med pensjon i 2019.
Bakgrunn og yrkeskarriere
Hun er utdannet sykepleier fra Innherred sykepleierhøgskole fra 1974, og har senere videreutdannet seg i ledelse og pedagogikk. Hun har hatt ulike stillinger som sykepleier, faglærer og oversykepleier, det meste av tiden ved Innherred sykehus.
Politisk arbeid
Hun var medlem av Verdal kommunestyre og formannskap 1991–1995, medlem av Nord-Trøndelag fylkesting 1995–1999 og ordfører i Verdal 1999–2005. Av tillitsverv i partiet kan nevnes nestleder i Nord-Trøndelag Arbeiderparti 1997–1999, medlem av Arbeiderpartiets landsstyre 1997–1999, medlem av Arbeiderpartiets gruppestyre på Stortinget 2008–2009 samt leder i Nord-Trøndelag Arbeiderparti 2008–2012. Hun var innvalgt på Stortinget fra Nord-Trøndelag i 2005, hvor hun satt i Stortingets finanskomité. Hun ble gjenvalgt ved stortingsvalget i 2009 og var medlem i Kirke-, utdannings- og forskningskomiteen.
Mahanadi (elv)
Mahanadi er en elv i India. Den er 885 kilometer lang.
Eurovision Song Contest 1981
Eurovision Song Contest 1981 var den 26. utgaven av Eurovision Song Contest, EBUs årlige sangkonkurranse for organisasjonens medlemmer. Konkurransen fant sted i Irland etter landets seier året før med Johnny Logan og «What's Another Year». Konkurransen ble produsert av den irske kringkasteren RTÉ og ble avholdt lørdag 4. april 1981 i RDS Simmonscourt Pavilion i Dublin. Dette var andre gang Irland arrangerte konkurransen, og programleder var Doireann Ní Bhriain.
Avstemningen ble svært tett, og til slutt vant Storbritannia med gruppen Bucks Fizz og «Making Your Mind Up». Dette var Storbritannias fjerde seier i konkurransen, og vinnersangen fikk stor kommersiell suksess etter konkurransen. Den toppet den britiske singellisten i tre uker, i Norge lå den syv uker på den norske singellisten. Like bak Storbritannia fulgte Tyskland og Frankrike. Sveits ble nummer fire, mens vertslandet Irland tok femteplassen. Norge endte i motsatt ende av resultatlisten. Det norske bidraget «Aldri i livet» og Finn Kalvik kom helt sist uten poeng. Dette var Norges sjette sisteplass og tredje gang landet endte opp uten poeng.
Bakgrunn
Etter å ha vunnet med Johnny Logan og «What's Another Year» i Haag året før, var det Irland som sto vertskap for andre gang. Første gang var i 1971, da konkurransen ble arrangert i Dublin. Den irske kringkasteren RTÉ la konkurransen tilbake til Dublin, denne gang i RDS Simmonscourt Pavilion, tilhørende Royal Dublin Society (RDS). Arenaen ble vanligvis brukt til hesteshow. Israel var tilbake etter ett års pause, mens Jugoslavia kom tilbake etter fem års pause. I tillegg trakk Italia seg, angivelig på grunn av manglende interesse i hjemlandene. Kypros debuterte i konkurransen dette året, og deltakerantallet nådde 20 land – en tangering av rekorden fra 1978.
Nok en gang var finalearenaen og deltakerne beskyttet av tungt bevæpnede vakter av frykt for terror og uventede politiske demonstrasjoner. Blant annet ble favorittene fra Storbritannia, Bucks Fizz, fotfulgt av vakter bevæpnet med maskinpistoler. Politistyrken i Dublin var også forsterket med 250 politifolk som voktet hotellene som artistene bodde på. Showet ble også truet av en streik blant irske tv-journalister som brøt ut kort tid før finalen. Sendingen gikk ut til et potensielt publikum på 500 millioner kroner, og RTÉs budsjett for arrangementet var på 10 millioner norske kroner.
Sendingen
Programmet startet med en kortfilm med bilder fra ulike steder i Irland, før programleder Doireann Ní Bhriain ønsket seerne velkommen på irsk, engelsk og fransk. Deretter startet konkurransen. Østerrike var første land ut, mens Sverige var det siste. Norge hadde startnummer 13 – mellom favorittene fra Irland og Storbritannia.
En rekke tidligere deltakere var tilbake dette året. Østerrikske Marty Brem hadde deltatt året før som en del av gruppen Blue Danube, mens Jean-Claude Pascal, som deltok for Luxembourg, hadde vunnet konkurransen i 1961. Danmark stilte med Tommy Seebach og Debbie Cameron som hadde fått en sjetteplass med «Disco tango» to år tidligere. Anita Skorgan hadde deltatt for Norge i 1977 og 1979, og hun var denne gang tilbake som korist for Finn Kalvik. Björn Skifs deltok for Sverige, slik han også gjorde i 1978. Trioen Peter, Sue og Marc deltok for Sveits for fjerde gang, de hadde tidligere deltatt i 1971, 1976 og 1979. Gruppen er også de eneste som har sunget fire bidrag på fire forskjellige språk – fransk, engelsk, tysk og italiensk. Bucks Fizz-medlemmet Cheryl Baker hadde deltatt for Storbritannia med bandet Co-Co i 1978, og Maxi i den irske gruppen Sheeba hadde deltatt som soloartist for Irland i 1973.
De store favorittene dette året var Storbritannia og Tyskland, med Irland og Sveits som utfordrere. Den britiske gruppen Bucks Fizz gjorde seg bemerket da de mannlige sangerne dro av jentenes skjørt halvveis ute i fremføringen. Bucks Fizz fikk også betalt for den livlige opptredenen sin, for etter en svært jevn avstemning vant de en knapp seier over Tyskland. Dette var Storbritannias fjerde seier i konkurransen. Vinnersangen, «Making Your Mind Up», solgte til gull i Storbritannia og ble en av årets mestselgende singler i landet. Sangen tok seg også inn på hitlister verden over og toppet listene i flere land. I Norge nådde den en andreplass på VG-lista. Pausenummeret var ved det irske folkemusikkbandet Planxty som fremførte et lengre musikkstykke. Stykket ble kalt «Timedance» og var en reise gjennom irsk musikk og sangkultur gjennom historien. Dansere fra Dublin City Ballet akkompagnerte, og nummeret var på mange måter en forløper til Riverdance, som fikk verdenssuksess etter pausenummeret sitt i Eurovison Song Contest 1994. Planxty ga ut «Timedance» på singel, og den nådde en tredjeplass på den irske singellisten etter finalen.
Norges bidrag
NRK hadde nok en gang invitert ti kjente komponister til å levere inn bidrag til Melodi Grand Prix. En av dem var Finn Kalvik som vant en klar seier med sin «Aldri i livet». Etter seieren var pressen skeptisk, og Aftenposten mente vinnermelodien ikke var iørefallende nok til å hevde seg internasjonalt. VG var ikke mer positiv og slaktet sendingen og kalte vinnerlåten «liketil». I den internasjonale finalen var Norge det 13. bidraget ut på scenen, og Finn Kalvik hadde med seg Anita Skorgan, Iselin Alme, Kari Gjærum, George Keller og Nissa Nyberget som korister. Sigurd Jansen dirigerte det norske bidraget. I avstemningen fikk ikke Norge et eneste poeng og endte helt sist. Dette var andre gang på tre år at Norge fikk null poeng, og i Storbritannia spekulerte pressen på om Norge bevisst gikk inn for å få null poeng. Norges delegasjonsleder, Harald Tusberg, ble overmannet av pressen etter avstemningen og strålte: «Det er nesten ingen som vil snakke med vinnerne i forhold til meg. Dette er det morsomste jeg har vært med på». Tross sisteplassen ble «Aldri i livet» en hit i Norge, og sangen lå på VG-lista i syv uker, med en tredjeplass som beste plassering. Kommentatorer var Knut Aunbu for NRK Fjernsynet og Erik Heyerdahl for NRK Radio. Sverre Christophersen leste de norske stemmene fra NRK Marienlyst i Oslo.
Avstemningen
Hvert land hadde en jury med elleve lekfolk mellom 16 og 60 år, som bedømte de andre landenes sanger med poeng fra 1 til 5. Deretter summerte jurysekretæren sammen stemmene. Sangen som fikk flest jurystemmer, ble tildelt 12 poeng fra den nasjonale juryen. Andreplassen fikk 10, tredjeplassen 8, fjerdeplassen 7 og så videre ned til tiendeplassen som fikk 1 poeng. Altså ga hver jury 12, 10 og 8–1 poeng til sine ti favorittsanger. Det var ikke lov å stemme på bidraget fra sitt eget land. Oppsynsmann for avstemningen var Frank Naef fra EBU. Hvert land hadde en representant som leste opp juryens poeng via telefon på direkten under avstemningen.
Avstemningen var svært tett dette året, og underveis vekslet fem land på å lede. Før nest siste land skulle avgi sine stemmer, lå tre land i tet med like mange poeng: Storbritannia, Sveits og Tyskland. Sveits skulle avgi stemmer nest sist og kunne ikke stemme på seg selv. Storbritannia fikk 8 poeng fra Sveits og behøvde bare fire poeng fra den siste juryen for å være sikret seieren. Fra den siste juryen fikk Sveits bare 1 poeng og mistet med det sjansen til å vinne. Storbritannia vant etter å ha fått åtte poeng fra den siste juryen, selv om Tyskland fikk de maksimale tolv poengene. Sveits ble forbigått av Frankrike og ble nummer fire. Sveits fikk flest tolvpoengere til tross for at landet bare klarte en fjerdeplass. Storbritannia mottok imidlertid poeng fra alle de andre landenes juryer. Den norske juryen hadde Sveits på topp, mens Storbritannia bare fikk 3 poeng. Norge endte sist for sjette gang – og uten poeng for tredje gang.
Underveis i avstemningen var det flere tekniske feil med poengtavlen. Blant annet fikk vertslandet Irland 310 ekstra poeng i stedet for de 10 som de fikk fra den luxembourgske juryen. Tyrkias 9 poeng forsvant også plutselig fra poengtavlen under avstemningen. Programleder Doireann Ní Bhriain hadde dessuten problemer med å få kontakt med den jugoslaviske juryen. Da hun omsider fikk kontakt og ba om resultatet, kvitterte den jugoslaviske oppleseren med å si: «I don't have it» (jeg har det ikke). Dette skapte latter i salen, men kommentaren skyldtes at den jugoslaviske poengoppleseren ikke hørte Dublin. Oppleseren var for øvrig Helga Vlahović, som selv skulle lede konkurransen i 1990.
Deltakere
Liste over deltakerne og det offisielle resultatet. Tabellen er rangert etter startrekkefølge, plasseringen og poengsummen finnes i kolonnene til høyre.
Poengtavle
Tavlen er ordnet etter stemmerekkefølgen i finalen.
12 poeng
Hvert land ga 12 poeng til sin favoritt. Under er en oversikt over alle 12-poengere som ble avgitt under avstemningen.
Kritikk mot konkurransen
De skandinaviske landene var stadig mer irriterte over språkregelen og gjentok ønsket om å få synge på det språket de selv ønsket. Svenske Björn Skifs kritiserte konkurransen for å være et show fremfor en sangkonkurranse og la til: «Det burde komme en regelendring som lar oss synge på engelsk.» Flere andre land var også misfornøyde, og kommentatorer og tv-folk ymtet frempå om at stil og show hadde vunnet over kvalitet og substans. Underholdningssjefen i franske TF1, Pierre Bouteiller, mente konkurransen besto av middelmådige sanger og lite talent, og landet trakk seg fra finalen det påfølgende året. I 1983 tok imidlertid konkurrenten Antenne 2 over jobben, og Frankrike var tilbake igjen i Eurovision Song Contest 1983.
Påstander om juks
Flere tiår senere hevdet Danmarks representant Debbie Cameron at den britiske seieren var fikset på forhånd. I en bok fra 2010 om kollegaen Tommy Seebach, hevdet Cameron at hun ble kontaktet av en mann da hun skulle sjekke ut av hotellet etter finalen. Mannen var ifølge Cameron en høytstående BBC-ansatt som fortalte at de hadde sabotert lyden på prøvene til Danmark, Israel og Tyskland. «Av politiske årsaker har det i lang, lang tid i forveien vært avtalt at Storbritannia skulle vinne Eurovision Song Contest. Jeg sto i kontrollrommet og var vitne til at alle landene som hadde en sjanse til å vinne over gruppen Bucks Fizz, ble sabotert av teknikerne. Og to av de landene hvor jeg så at dette skjedde, var under Danmarks og Israels sang.» Mannen er ukjent, og påstandene har aldri blitt ettergått.
Tross kritikken ble vinnersangen en stor kommersiell hit, og Bucks Fizz ble en av Storbritannias mest suksessrike grupper i 1980-årene. «Making Your Mind Up» solgte i fire millioner eksemplarer, og sangen nådde nummer én i ni land og kom inn på topp ti i blant annet Australia, New Zealand og Sør-Afrika.
Dirigenter
Mens Noel Kelehan var sjefdirigent, hadde hvert land med sin egen dirigent. Under er en liste over deltakerlandenes dirigenter, listet etter startrekkefølgen.
Poengopplesere
Hvert land hadde en talsperson som annonserte sitt lands poeng på engelsk eller fransk over telefon. Under er talspersonene i samme rekkefølge som under avstemningen:
Kommentatorer og sendinger
Finalen ble overført til alle deltakerlandene samt Island og flere land i Øst-Europa. De fleste landene hadde egne kommentatorer som formidlet informasjon og hendelser direkte til seerne. Oversikt over kommentatorer under Eurovision Song Contest 1981:
Second City Television
Second City Television er en canadisk komiserie som ble vist på canadisk TV fra 1976 til 1984. Serien handlet om en oppdiktet tv-stasjon kalt SCTV som lå i den oppdiktede amerikanske byen Melonville. Tv-serien bød på et bredt spekter av ulike sketser som handlet om alt fra matlagingsprogrammer til parodier på kjente tv-serier og reklamer. Den var laget slik at seerne fikk se hverdagen til tv-stasjonen SCTV, hvordan de jobbet med å finne på sketsjer og hvordan de forberedte seg til tv-programmene. Senere berømtheter som John Candy og Martin Short var sentrale i serien.
Tv-serien hadde flere kjente skuespillere som blant annet: John Candy, Robin Duke, Joe Flaherty, Eugene Levy, Andrea Martin, Rick Moranis, Catherine O'Hara, Harold Ramis, Tony Rosato, Martin Short og Dave Thomas.
SCTV vant to Emmy-priser.
Handling
Tv-stasjonen blir ledet av Guy Caballero, som blir spilt av Joe Flaherty. Caballero er en kynisk sjef som sitter i en rullestol for å få respekt av de andre, selv om han utmerket godt klarer å gå på egne ben. En annen kjent karakter i serien er Johnyy LaRue, som blir spilt av John Candy. LaRue er en egoistisk skuespiller som har veldig høye tanker om seg selv. Han er veldig rik og går alltid i en frakk med initialene JLR sydd i seg. To av de mest populære rollene i tv-serien var Bob og Doug McKenzie, som ble spilt av Rick Moranis og Dave Thomas. Bob og Doug er to stereotyper av to canadiere som stort sett sitter og drikke canadisk øl i programmet deres som ble kalt <<Great White North>>. I utgangspunktet var dette kun ment som fyllstoff for å fylle opp SCTV sin sendetid, men Bob og Doug ble raskt veldig populære hos fansen. Karakterene ble så populære at de debuterte i en film som het Strange brew i 1983. De har også ved senere anledninger hatt flere biroller i andre filmer.
Sesong 3: 1980-81
Showet ble tatt av luften for 1979-80 sesongen, men returnerte til produksjon etter at produsent Andrew Alexander og eier av Allarcom-ITV Edmonton, Charles Allard inngikk en avtale om å produsere SCTV i ITV Studios i Edmonton, Alberta. Candy, O'Hara, og Ramis forlot serien på dette tidspunktet, og ble erstattet av Tony Rosato, Robin Duke, og Rick Moranis. Moranis, en venn av Dave Thomas, var det eneste medlemmet av staben som ikke ble rekruttert internt.
Sesong 4 og 5: 1981-83
I 1981, ble SCTVintrodusert som et 90-minutters program på NBC som en erstatning (forThe Midnight Special). Mindre enn to måneder etter at sesong 3 ble avsluttet, var SCTV tilbake på lufta for sesong 4. Først ble programmet kalt SCTV Network 90, deretter SCTV Network. For denne gjentakelse av SCTV, Rosato og Duke forlot serien og endte opp som skuespillere iSaturday Night Live ). Candy og O'Hara returnerte til serie på dette tidspunktet. På grunn av kort til lage materiale for denne nye 90-minutters programmet, består flere av de tidligere episodene av sesong fire av gjentakelser av tidligere sketsjer fra sesong en, to og tre. Sesong fire på 25 episoder ble vist på en uregelmessig basis fra mai 1981 til juli 1982. Fra og med januar 1982, ble produksjonen av showet flyttet tilbake til Toronto, der resten av episodene også ble vist. Martin Short ble i programmet på slutten av sesong fire. Han spilte tre episoder før O'Hara, Thomas, og Moranis forlot programmet. En av disse episodene ble sendt som siste episode av sesong fire i juli 1982. I de resterende tolv episodene av sesong fem, ble serien utvidet med følgende biroller: John Hemphill og Mary-Charlotte Wilcox. Ingen av disse var hovedskuespillere i serien. I sesong fem returnerte både Ramis og O’hara for hver sin episode som gjesteartister.
Sesong 6: 1983-84
Høsten 1983 ønsket NBC å sende Friday Night på fredagskvelden. SCTV ble tilbudt en plass på sendeprogrammet tidlig på søndag kveld av NBC. Dette innebar at SCTV måtte endre på innholdet for å gjøre programmet mer familievennlig. Dette avviste produsentene av SCTV som i stedet valgte bli flyttet til betalingskanaler som Movie Central i Canada og Cinemax i USA. Deretter endret de navnet til SCTV Channel. Programmets nye sendetid ble 45 minutter. Nye episoder ble vist annenhver uke fra november, 1983 til juli, 1984. I den siste sesongen besto besetningen kun av Flaherty, Levy, Martin og Short. Candy, Thomas og O’Hara gjorde alle gjesteopptredener. John Hemphill og Mary Charlotte Wilcox dukket også opp fra tid til annen.
Fylkesvei 1442
Fylkesvei 1442 går mellom Bondibru/Sikta og Blakstad bru på Blakstad i Asker kommune.
Veien gir en tverrforbindelse mellom Fv167 Røykenveien og Fv165 Slemmestadveien sør for Blakstadelva.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 206.
Catalonia rundt 2009
Catalonia rundt 2009 var den 89. utgaven av Catalonia rundt, og foregikk fra 18. mai til 24. mai 2009 i Catalonia i Spania.
Boligkrisen i København 1908
Boligkrisen i København 1908 oppsto som følge av overbygging i årene forut for 1908, spesielt i den nye bydelen Islands Brygge. I 1908 ble markedet mettet, med den følge at nybygging av utleieleiligheter i København stoppet helt opp, med stor arbeidsledighet blant håndverkere som resultat.
Krisen gikk hardt ut over Privatbanken, som under Axel Heides ledelse hadde vært involvert i utbyggingen av Islands Brygge. En av følgene av krisen var opprettelsen av Arbejdernes Andels Boligforening i 1912, som en andelsboligform uten tilknytning til markedsmekanismene forøvrig.
Boligbyggingen falt til et lavt nivå, mens tilstrømningen av nye innbyggere til byen fortsatte, noe som medførte boligmangel etter første verdenskrig. Københavns Kommune måtte oppføre i første omgang midlertidige boliger og brakker, og senere permanente boligområder på 1920- og 1930-tallet.
Catalonia rundt 2009
I tillegg til ProTour-lagene ble de profesjonelle kontinentallagene Andalucía-Cajasur, Contentpolis-Ampo og Cervélo TestTeam invitert til å delta i rittet.
Alejandro Valverde vant sammenlagt, 15 sekunder foran Daniel Martin.
Mandag 18. mai 2009 - 1. etappe (Prolog): Lloret de Mar, 3,7 km (tempo)
{|
Serra da Saudade
Serra da Saudade er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Bodo Bittner
Bodo Bittner (født 5. februar 1940 i Berlin, død 23. september 2012) var en vesttysk bobkjører som deltok i de olympiske vinterleker 1976 i Innsbruck.
Bittner vant en olympisk bronsemedalje i bobsleigh under Vinter-OL 1976 i Innsbruck. Han var med på den vesttyske firerboben som kom på tredjeplass bak Øst-Tyskland og Sveits. De andre på laget var Wolfgang Zimmerer, Peter Utzschneider og Manfred Schumann.
Albert Speer
Han ble etter krigen dømt til 20 års fengsel for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten.
Bakgrunn og utdanning
Speer var født i en velstående familie i Mannheim, ifølge ham selv var barndommen ulykkelig. Speer begynte sine arkitekturstudier på Universitetet i Karlsruhe, senere skiftet han til Techhnische Universität München. I 1925 byttet han igjen - denne gang til Technische Universität Berlin – hvor han studerte under Heinrich Tessenow, som Speer beundret. Året etter eksamen i 1927 ble Speer Tessenows assistent, noe som var en stor ære for en mann på 23 år. Som Tessenows assistent underviste Speer i noen av hans fag, mens han fortsatte sine egne videregående studier. I München og senere i Berlin innledet Speer et nært og langvarig vennskap med Rudolf Wolters som også studerte hos Tessenow.
Hans datter Hilde Schramm (født 1936) er en tysk politiker for Bündnis 90/Die Grünen.
Hans sønn Albert Speer (1934–2017) var også arkitekt og byplanlegger. Speer jr hadde større innflytelse som byplanlegger enn faren som i liten grad fikk sine store planer realisert. Speer jr planla blant annet Expo 2000 i Hannover, Nigerias hovedstad Abuja, campus for Fudan-universitetet i Shanghai, og den såkalte Automobile City i utkanten av Shanghai. Han hadde spesielt stor betydning for hjembyen Frankfurt am Main der han blant annet planla bygget for den europeiske sentralbank.
Arkitekt for Hitler
Speer meldte seg inn i det nasjonalsosialistiske arbeiderpartiet NSDAP i 1931. Han begynte å arbeide for Hitler fra 1933 etter å ha imponert ham med et tegningsutkast til en monumental partimøte-tribune i Nürnberg. Bruken av sterke luftvernslys for å skape imponerende lyseffekter under det nasjonalsosialistiske partiets store utendørs kveldsmøter, var Speers idé. Hitler, som siden ungdommen hadde vært lidenskapelig oppslukt av monumental klassisk arkitektur, må ha tenkt at Speer var den som kunne gjøre hans enorme byggeplaner til virkelighet. I 1934 utnevnte Hitler den 29-årige Speer til stillingen «Førerens arkitekt». I denne posisjonen fikk han etter den nasjonalsosialistiske maktovertagelsen nærmest ubegrensede fullmakter og ressurser innenfor sitt område. Han ble utnevnt til professor, og som generalinspektør for byggvesenet i Berlin fikk han med sin stab ansvaret for å forme nasjonalsosialistiske Tysklands nye arkitektur i samsvar med Hitlers idealer. I 1936 imponerte Speer med «lyskatedralen» ved Olympiaden. De 150 lyskasterne var rettet opp mot himmelen, der blendende hvite søyler av lys kunne ses som gjenskinn så langt unna som i Frankfurt am Main – de hadde en effekt på førti tusen watt.
Som «Generalbygginspektør for rikshovedstaden Berlin (Germania)» utarbeidet han sammen med Hitler konkrete planer for omdanne det nye Germania til en verdenshovedstad preget av gigantiske praktbygninger. En enorm kuppelbygning, Volkshalle, skulle stå i sentrum. Dette ville ennå i dag vært verdens største bygning, hadde prosjektet blitt realisert. Planen var at den nye hovedstaden skulle stå ferdig i 1960. På grunn av krigen ble kun få av byggverkene ferdige, slik som Tempelhof lufthavn og det nye rikskanselliet. Det såvidt påbegynte prosjektet innebar massivt rivningsarbeide gjennom tett befolkete sentrumsstrøk i Berlin. Senere forskning har avdekket at Speer sto sentralt i tiltakene for å deportere byens jødiske innbyggere med den hensikt å skaffe tyskerne som var blitt hjemløse på grunn av ombyggingen, nytt husly.
Rustningsminister
Etter rustningsminister Fritz Todts død i en flyulykke i 1942, ble Speer utnevnt til hans etterfølger, både i regjeringen og som leder av Organisation Todt. De neste årene opplevde Tysklands krigsindustri en dramatisk produksjonsvekst som nådde toppen så sent som 1944. Det hevdes at Speers store organisasjonstalent og iherdige arbeidsinnsats, hensynsløse utnyttelse av tvangsarbeidere og tiltak i krigsindustrien bidro til å forlenge andre verdenskrig med omtrent ett år. Ved krigens slutt saboterte imidlertid Speer langt på vei Hitlers ordre om å ødelegge det som var igjen av tysk infrastruktur. I Nürnbergprosessen hevdet han at han på dette tidspunktet planla å drepe Hitler med gass via førerbunkerens luftekanaler, men at planen mislyktes fordi luftekanalene kort tid etter ble sikret.
Speer ble personlig hardt rammet av krigen da hans bror Ernst Speer (1906-1943) omkom i slaget om Stalingrad. Han er aldri blitt funnet. Siste tiden lå han på et feltsykehus uten vegger og bare delvis dekket av tak, syk av gulsott, med oppsvulmete bein og nyresmerter. Moren gråt i telefonen til Albert som hadde sendt Ernst til østfronten med løfte om forflytning til Frankrike straks felttoget var over. I det siste brevet fra Ernst skrev han at han var dradd tilbake til fronten i sin elendige tilstand, heller enn å se kameratene sine dø rundt seg på feltsykehuset. Erhard Milch ble sendt til Stalingrad for å stå for en overvåkning av luftforsyningen fra 15. januar 1943. Speer fulgte ham til lufthavnen. Milch lovet å prøve å finne Ernst og få ham ut med fly, men både Ernst Speer og restene av enheten hans viste seg å være sporløst borte, «savnet, antagelig døde». Et brev kom ut med fly, «fortvilt over livet, sint på døden, bitter på meg, sin bror».
Speers forhold til Hitler
Historikere har interessert seg for forholdet mellom Speer og Hitler. Det har blitt hevdet at hvis Hitler hadde en nær venn så må det ha vært Speer. De omgikkes ofte privat når Hitler oppholdt seg i Obersalzberg nær Berchtesgaden. Speers hus lå kun noen hundre meter fra Berghof og Speer med familie var ofte gjester på Berghof. Fru Speer og Eva Braun var nære venninner. Gjennom Speer dyrket Hitler sine gigantomane arkitektoniske visjoner. Hitler ble helt oppslukt av en modell av det nye Berlin/Germania som Speer ga ham som bursdagspresang. Byggeplanleggingen med Speer fungerte trolig som en kjærkommen virkelighetsflukt fra de voksende problemene med krigen.
Speer visste muligens noe om det forestående 20. juli-attentatet mot Hitler, men unngikk å bli innblandet og forble lojal helt til slutten. Med stor fare for eget liv fløy han inn i det omringede Berlin sentrum og møtte Hitler i Førerbunkeren kun få dager før Hitler begikk selvmord. I senere intervjuer tok Speer alltid avstand fra det nasjonalsosialistiske regimets forbrytelser. I sin dagbok fra fengselsoppholdet i Spandau, skriver Speer: «Både objektivt og følelsesmessig sto jeg ham [Hitler] nær nok, og samtidig var min bakgrunn og oppdragelse så vidt forskjellig fra hans at jeg – riktignok altfor sent – ble klar over det fremmedartede, uhyggelige og onde i hans vesen.»
Etter krigen
Under Nürnberg-prosessen ble Speer dømt til 20 års fengsel for sin bruk av slavearbeidere i krigsindustrien. Under rettssaken uttrykte han anger over å ha tilhørt det tredje rikets ledelse, og han tok avstand fra regimets forbrytelser, samtidig som han nektet for å ha hatt kjennskap til dem. Han nektet for kjennskap til utryddelsen av jødene. Denne opptreden, trolig også i kombinasjon med et sjarmerende og tillitvekkende vesen, medvirket til at han ble dømt mildere enn det han ellers ville ha risikert. Den sovjetiske dommeren var imidlertid mindre opptatt av hva Speer sa enn hva han faktisk hadde gjort, og stemte for å dømme ham til døden.
Han ble overført til Spandau-fengselet i 1947 for å sone dommen. Tross et løfte innledningsvis om å vise sin skyldfølelse ved å avstå fra å søke benådning, fikk han senere startet en kampanje for å bli løslatt før tiden. Denne mislyktes, og han ble først løslatt midnatt 1. oktober 1966, på dagen 20 år etter at han fikk fengselsdommen.
Etter soningen
Etter løslatelsen vurderte Speer å vende tilbake til arkitektbransjen, men han kom frem til at han hadde vært for lenge borte fra arkitektgjerningen; han var ikke faglig oppdatert. Speer forstod dessuten at han ville forbli assosiert med de store byggeprosjektene fra det tredje riket og at det derfor ville bli vanskelig å fremstå som en troverdig moderne arkitekt. I stedet gjorde han karriere av å være det tredje rikets innsidevitne. Speer fremstilte seg selv som urettmessig dømt i Nürnberg fordi han, ifølge seg selv, ikke hadde kjent til Hitler-regimets mørkere sider. Hans offentlige avstandtagen fra den nasjonalsosialistiske tiden gjorde at han for mange tyskere fremstod som et slags moralsk alibi. Speer ble illustrasjonen på forestillingen om at de mange som hadde fulgt Hitler ikke selv hadde skyld i regimets forbrytelser, men snarere var ofre for en folkeforfører. Speer ble en etterspurt mann for massemedia, og skrev selv tre bestselgende bøker med temaer fra sin fortid. Under et besøk i Norge i 1980 ble han intervjuet av NRK (Olav Gran-Olsson). Besøket førte til en heftig debatt da det ble kjent, riktignok etter at han hadde forlatt landet.
Han døde plutselig i 1981 under et kort opphold i London, hvor han samme dag var blitt intervjuet av BBC.
Speer er begravet i Heidelberg i Tyskland.
Beskyldninger om «selv-iscenesettelse»
I 1982 begynte Speers image som den uskyldige, velmenende idealist å slå sprekker da den tyske historikeren ga ut en bok der han dokumenterte at Speers «selv-iscenesettelse» under selve rettssaken og i årene etter hans løslatelse ikke bygget på faktiske forhold, men at Speer derimot var en av de drivende kreftene bak utnyttelsen av «mindreverdige» slavearbeidere i den tyske krigsindustrien. Samtidig viser Schmidts bok at Speer, stikk i strid med sine egne påstander, hadde meget god innsikt i forholdene i og omkring tyske konsentrasjonsleirer, og at han flere ganger bebreidet SS for ikke å gå hardt nok frem overfor de innsatte. Speer hadde brukt sitt siste leveår på å prøve å forhindre at denne informasjonen ble offentliggjort. Imidlertid er det stadig uvisst hvorvidt Speer kjente til jødeutryddelsene. Selv om han kanskje ikke kjente detaljene, er det sannsynlig at Speer med sitt intellekt og sin posisjon som en av det nasjonalsosialistiske Tysklands mest sentrale maktpersoner, må ha undret seg over hva som egentlig foregikk.
I sin omfattende biografi fra 2017 forsterker og utdyper den tyske historikeren påstandene om at Speer i høy grad hadde iscenesatt en revisjonistisk fremstilling av sitt virke under annen verdenskrig. Brechtken avviste påstanden om at Speer i februar 1945 skulle ha vært involvert i planer om et attentat mot Hitler. En utstilling i Nürnberg samme år var viet kontrasten mellom Speers reelle holdninger og handlinger under krigen og historieoppfatningen som ble dannet i den senere forbundsrepublikken.
Gregor IX
Pave Gregor IX (født ca. 1170 i Anagni, død 22. august 1241 i Roma), fødenavn var Ugolino di Conti di Segni, var pave fra 1227 til 1241.
Han var nevø av tidligere pave Innocens III. (1198–1216), og videreførte hans politikk med hensyn til pavens uavhengighet. Gregor IX var kjent for sine diplomatiske evner, og politiske forståelse.
Kirkelig karriere
Han nedstammet likesom Innocens III adelsslekten Conti. I 1198 ble han kapellan i kurien. I 1206 kardinalbiskop av Ostia og dermed dekan for kardinalskollegiet. Som kardinal var han i pave Honorius III innerste krets og samarbeidet med ham overfor keiser Fredrik II av det tysk-romerske rike. Dessuten var han 1207–1209 legat i Tyskland.
Pave
Den 19. mars 1227 ble han valgt til pave.
Han startet sitt pontifikat med å suspendere keiseren for å ha utsatt det lovede sjette korstog. Etter hvert ble keiseren utestengt fra kirkens sakramenter og truet med avsettelse, og som konflikten tiltok, ble keiser Fredrik fratatt sin kontroll over kirken på Sicilia, sin føydale forpliktelse og forbindelse til paven, og dermed sin rett til å regne Sicilia som sitt område.
Frederik seilte fra Brindisi i juni 1228, men paven så ikke på dette som at keiseren overholdt sitt korstogsløfte, men som en provokasjon. Som ekskommunisert kunne ikke keiseren lede et korstog, og ble dermed ekskommunisert for andre gang. Frederik ankom det hellige land, men tempelridderordenen og andre nølte med å tilby støtte til en som nå var dobbelt bannlyst. Imidlertid var korstogshæren en liten armé i seg selv, så keiser Fredrik fremforhandlet en avtale med sultan Al-Kamil, underskrevet i februar 1229, der Jerusalem, Nasaret, Bethlehem og en liten kyststripe ble tilbakeført til kongeriket Jerusalem.
I 1233 overlot Gregor den pavelige inkvisisjonen til dominikanerordenen. Året ga han Vilhelm Arnaud og to andre i oppdrag å nedkjempe albigenserne i Languedoc (dvs. bispedømmene Toulouse, Albi, Carcassonne og Agen) som del av albigenserkorstoget.
Det var strid under hele pave Gregor IXs pontifikat, og den endte ikke før hans død 22. august 1241. Først en senere pave Innocens IV (1243–54) som kalte til korstog i 1245 fikk avsluttet den stadige trusselen fra Hohenstaufen-fyrstene.
Gregor IX kanoniserte Elisabeth av Ungarn og Antonius fra Padova; samt de to store tiggerordensgrunnleggerne den hellige Dominikus og Frans av Assisi. Sistnevnte hadde han lenge hatt et personlig vennskap med.
Serra do Salitre
Serra do Salitre er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Herbert Steffny
Herbert Steffny (født 5. september, 1953 i Trier) er en tysk tidligere maratonløpere, som representerte Vest-Tyskland.
Hans fremste meritt er bronsemedaljen fra EM 1986 i Stuttgart, bak de to italienerne Gelindo Bordin og Orlando Pizzolato.
Karl Prusik
Karl Prusik (1896–1961) var en østerriksk fjellklatrer og musikkpedagog, som først og fremst er kjent gjennom prusikknuten som han var den første til å beskrive.
Liv
Prusik var president for den østerrikske alpeklubben fra 1939 til 1941, og fra 1951 til 1953.
Etter første verdenskrig studerte Prusik musikkvitenskap. I 1923 tok han doktorgraden på luttenisten Silvius Leopold Weiss' komposisjoner og ble deretter lærer ved konservatoriet i Wien.
Klatrebedrifter
Prusik skal ha gått over 70 førstebestigninger og nye klatreruter. Først og fremst lyktes det ham som den første å gå Planspitzes nordvestvegg og å bestige sydvestkanten på Kleine Bischofsmütze i Gosaukamm (sammen med Roland Hamperl). Dessuten var han først opp Spiralweg (V) på Kleine Zinne og nordøstkanten på Kleiner Buchstein. Han er førstebestiger av den 2438 m høye Prusik Peak i delstaten Washington, som er oppkalt etter ham.
Prusik ble særlig kjent for prusikknuten, som han første gang beskrev i Österreichische Alpenzeitung (1931), og som i dag regnes som den mest kjente klemknuten i verden. Fordelen med denne knuten er at den under belastning fester sikkert til tauet den griper rundt, mens den lett kan flyttes når den avlastes. Denne egenskapen gjør at den kan brukes i flere ulike situasjoner der det er nødvendig med egenredning eller forflytning langs et tau.
Verdensanskuelse
Som klatreinstruktør var Karl Prusik tilhenger av en sosialdarwinistisk retning som forsøkte å utvikle en «ny rasemessig og religiøs sannhet». Han var talsmann for en «sosialdarwinistisk legitimering av en kampalpinisme» som skulle skape et nytt menneske; klatreren som representant for «verdensåndens nyeste idé». Han viste til det Germania som beseiret romerne og de «åndelige raseegenskapenes» arvelighet. Samfunnsutviklingen i den første perioden av mellomkrigstiden tolket han slik at bybeboernes dekadente liv var i ferd med å svekke folket. Prusik var løytnant under Gebirgskrieg 1915–1918 og så alpinklatringens idealer som en vei til å styrke befolkningen før de neste krigsforberedelsene. Han la derfor grunnen til en «folkelig alpin ungdomselite» i Wien. Aktivitetsområdet var den åpent revansjistiske ungdomsorganisasjonen Akademischen Sektion Wien som ble grunnlagt i 1920 og som Prusik ledet fra 1921. Det er uenighet i litteraturen om han hevdet antisemittiske synspunkter. Rainer Amstädter mener han gjorde det i forbindelse med at han argumenterte for seksuell avholdenhet for «tyske» fjellklatrere. Nicholas Mailänder skriver derimot i sitt verk Im Zeichen des Edelweiss at Prusik gjennom artikler i Alpenverein Donaulands nyhetsblad viste at han støttet Sektion Donauland etter at de ble ekskludert fra Deutscher und Österreichischer Alpenverein (DuÖAV).
Andre verdenskrig
Prusik var en villig støttespiller av den nasjonalsosialistiske Alpenvereinselite som ble ledet av Arthur Seyss-Inquart (som senere ble dømt som krigsforbryter), og drev kurs for klatreinstruktører fram til 1940. I 1941, 45 år gammel, ble han innkalt som løytnant i den tyske Wehrmacht og forfremmet til Hauptmann (kaptein) i 1942. Han ble tildelt Kriegsverdienstkreuz av 2. klasse – en utmerkelse som ble gitt for innsats bak fronten. I 1947 vendte Karl Prusik tilbake fra krigsfangenskap og ble på ny første visepresident i den østerrikske alpeklubben.
Yadoukai
Yadoukai (夜道怪) er en meget uklar form for overnaturlig vesen eller ånd i japansk mytologi eller folkeminne som er svakt bevitnet. Disse skremmende vesenene var etter sigende ute og vandret om ved nattestid, og gjorde skade på eiendommer og folk, samt kidnapper barn.
Slaget ved Fort Washington
Slaget ved Fort Washington var britenes storming av det amerikanske fortet Fort Washington under den amerikanske uavhengighetskrigen 16. november 1776.
Yadoukai
Yadōkai (夜道怪), japanske tiggermunker fra fjellet Kōya som reiste rundt i Japan og prekte buddhisme, ble nedsettende kalt for Yadōkai om de hadde gjort skade, ugagn eller brutt loven.
Slaget ved Fort Washington
Fort Washington var et fort som ligger på det øverste punktet i det som nå er Manhattan i New York City. Fortet så ut over Hudson-elva. Sammen med Fort Lee som ligger tvers over elva i New Jersey hadde de to fortene ansvaret for å beskytte nedre Hudson mot britiske krigsskip under felttoget rundt New York sommeren og høsten 1776. Fortet ble holdt av rundt 2900 milits og soldater fra den kontinentale armé under kommandoen til oberst Robert Magaw. Under kampene på og rundt Manhattan var den amerikanske hæren som ble ledet av general George Washington som fortet var oppkalt etter, tvunget til å trekke seg tilbake nordover og etterlot fortene Washington og Lee isolert. Etter slaget ved White Plains vendte britene under general William Howe seg sørover og bestemte seg for å ta fortene.
Om morgenen den 16. november 1776 angrep rundt 8000 briter og hessere under ledelsen til den tyske general Wilhelm von Knyphausen Fort Washington. Den amerikanske garnisonen gjorde intens motstand, men de ble tvunget til å overgi seg da de britiske og hessiske styrkene klarte å bryte ned murene med kanoner. Fallet til Fort Washington var et stort tap av både menn og forsyninger for de amerikanske styrkene. Av garnisonen omkom 53 menn, 96 ble såret og resten (totalt 2818) ble krigsfanger. Knyphausen rapporterte sine tap til 78 døde og 374 sårede under stormingen av fortet.
Fire dager senere ble det isolerte Fort Lee evakuert og de fleste kanonene, kruttet og andre våpen ble etterlatt og falt i britiske hender. Med kollapsen til begge fortene, var Hudson åpen for britisk skipstrafikk, og handelsskip og krigsskip kunne bevege seg fritt uten alvorlig fare fra amerikanerne i resten av krigen.
Kjell Petter Opheim
Kjell Petter Opheim (født 9. april 1982) er en tidligere fotballkeeper fra Stryn. Han hadde en aktiv fotballkarriere fra 1998 og frem til 2009. Opheim var kjent for sin fysikk med en høyde på 203 cm høy. Han har tidligere spilt for Oslo Øst/Manglerud Star, Lyn og Moss. Han avsluttet sin karriere i moderklubben Stryn.
Maceió
Maceió er hovedstaden samt en kommune i delstaten Alagoas i nordøstregionen av Brasil.
Byen ligger mellom innsjøen Mundaú og Atlanterhavet og har om lag 901 000 innbyggere (2005). Tropisk klima med gjennomsnittstemperatur på 25°C. Byen har flere strender i sentrumsområdet, som Pajuçara, Ponta Verde, Jatiúca og Cruz das Almas.
Maceió har en internasjonal flyplass som ble modernisert i 2005. Byen har også bussforbindelse til andre byer i Brasil. Det finnes også jernbaneforbindelse til enkelte forsteder til byen.
Fiji under Sommer-OL 2008
Friidrett
Menn
Kvinner