cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tysklands samling
Valg av side
Debatten om den foreslåtte nasjonale grunnlov stilnet da nyheten om italienske troppebevegelser i Tirol, og nær den venetianske grense, nådde Wien i april 1866. Den østerrikske regjering beordret delvis mobilisering i sine søndre regioner; italienerne svarte med å beordre full mobilisering. På tross av rop om rasjonell tanke og handling, fortsatte Italia, Preussen og Østerrike å presse mot væpnet konflikt. Den 1. mai gav Vilhelm von Moltke kommandoen over de prøyssiske væpnede styrker, og dagen etter iverksatte han fullskalas mobilisering. I riksdagen støttet gruppen av mellomstore stater, kjent som Mittelstaaten (Bayern, Württemberg, og storhertugdømmene Baden og Hessen, og hertugdømmene Sachsen-Weimar, Sachsen-Meiningen, Sachsen-Coburg, og Nassau), fullstendig demobilisering innad i forbundet. Disse individuelle regjeringer avviste den potente kombinasjonen av løfter og vage (eller direkte) trusler som Bismarck benyttet for å få deres støtte mot Habsburgerne. Det prøyssiske krigskabinett forstod at deres eneste støttespillere blant de tyske stater mot Habsburgerne var to små fyrstedømmer på grensen til Brandenburg, som hadde lite militær styrke eller politisk innflytelse: Storhertugdømmene Mecklenburg-Schwerin og Mecklenburg-Strelitz. De forstod også at Preussens eneste utenlandske alliert var Italia.
Motstanden mot Preussens maktbaserte taktikk kom til syne i andre sosiale og politiske grupper. På tvers av de tyske stater, byråd, liberale parlamentariske medlemmer som favoriserte en forent stat, og handelskammer – som ville se store fordeler i en samling – motstod de enhver krig mellom Preussen og Østerrike. De mente at en slik konflikt kun ville tjene de kongelige dynastier. Deres egne interesser, som de forstod som «sivile» og «bourgeois», virket irrelevant. Folkeopinionen motsatte seg også prøyssisk dominering. Katolske befolkninger langs Rhinen – særlig i kosmopolitiske områder som Köln og i den tungt befolkede Ruhrdalen – fortsatte å støtte Østerrike. Sent på våren var de fleste viktige stater mot Berlins forsøk på å omstrukturere de tyske stater gjennom makt. Det prøyssiske kabinett så tysk enhet som en maktsak, og et spørsmål om hvem som hadde styrken og viljen til å bruke denne makten. Samtidig så de liberale i Frankfurtparlamentet tysk enhet som en prosess av forhandling, som ville føre til maktfordeling blant mange parter.
Østerrike isolert
Selv om flere tyske stater innledningsvis støttet Østerrike, forble de på defensiven og maktet ikke å ta effektive initiativ mot prøyssiske tropper. Den østerrikske armé sto derfor mot den teknologisk overlegne prøyssiske armé med støtte kun fra Sachsen. Frankrike lovte hjelp, men det kom for sent, og var utilstrekkelig. Noe som videre kompliserte Østerrikes situasjon var at den italienske mobilisering langs Østerrikes søndre grense krevde en spredning av styrker vekk fra slaget med Preussen, for å sloss i den tredje italienske frigjøringskrig på en annen front i Venezia, og langs Adriaterhavet. Det dagslange slaget ved Königgrätz, nær landsbyen Sadová, gav Preussen en ubestridt og avgjørende seier.
Realpolitik og Det nordtyske forbund
En rask fred var essensiell for å holde Russland ute av konflikten, før de gikk inn på Østerrikes side. Preussen annekterte Kongeriket Hannover, Elektoratet Hesse, Nassau og byen Frankfurt. Hesse-Darmstadt mistet visse territorier, men ikke sin suverenitet. Statene sør for elven Main (Baden, Württemberg og Bayern) signerte separate avtaler som gjorde dem pålagt å betale krigserstatning, og danne allianser som førte dem inn i Preussens interessesfære. Østerrike, og de fleste av deres allierte, ble ekskludert fra Det nordtyske forbund.
Slutten på den østerrikske herredømmet over de tyske stater flyttet Østerrikes fokus til Balkan. I 1867 godtok den østerrikske keiser Franz Josef en avtale (Det østerriksk-ungarske kompromiss av 1867), hvor han gav hans ungarske andeler lik stats som hans østerrikske domener, noe som opprettet dobbelmonarkiet Østerrike-Ungarn. Freden i Praha (1866) gav milde krav til Østerrike, hvori Østerrikes forhold til den nye nasjonstaten Italia undergikk kraftig omstrukturering; selv om østerrikerne var langt mer suksessfull på slagmarken mot italienske tropper, mistet monarkiet den viktige og rike provinsen Venezia. Habsburgerne avstod Venezia til Frankrike, som deretter formelt gav kontrollen over området til Italia. Den franske befolkning mislikte den prøyssiske seier, og krevde Revanche pour Sadová («Hevn for Sadova»), noe som viser den antiprøyssiske holdningen i Frankrike – noe som senere ville akselerere i månedene før den fransk-prøyssiske krig. Den østerriksk-prøyssiske krig skadet også forholdet til den franske regjering. Ved et møte i Biarritz i september 1865 med Napoleon III, hadde Bismarck latt det bli forstått (eller Napoleon trodde han hadde forstått) at Frankrike kunne annektere deler av Belgia og Luxembourg, i bytte mot nøytralitet i krigen. Disse annekteringene manifesterte seg aldri, noe som førte til animositet fra Napoleon mot Bismarck.
Nederlagets realitet for Østerrike førte til en revurdering av interne divisjoner, lokal autonomi, og liberalisme. Det nye nordtyske forbund hadde sin egen grunnlov, flagg, og myndighets- og administrasjonsstrukturer. Gjennom militær seier hadde Preussen under Bismarcks innflytelse overkommet Østerrikes motstand mot et forent Tyskland. Østerrikes innflytelse over de tyske stater ble ikke bare brutt, men krigen splintret opp ånden til den pangermanske enhet: de fleste tyske stater hatet prøyssisk maktpolitikk.
Krig med Frankrike
Innen 1870 hadde tre av de viktige leksjonene av den østerriksk-prøyssiske krigen blitt tydelig. Den første var at, gjennom maktbrukt, kunne en mektig stat utfordre de gamle allianser og interessesfærer etablert i 1815. For det andre, gjennom diplomatisk manøvrering kunne en dyktig leder skape et miljø hvori en rivaliserende stat kunne erklære krig først, og dermed tvinge stater alliert med «offeret» til å entre krigen for å hjelpe lederen. Og til slutt, da prøyssisk militærkapasitet var langt større enn Østerrike, var det tydelig at Preussen var den eneste staten innad i forbundet (eller blant de tyske stater generelt) som var kapabel til å beskytte dem alle fra mulig innblanding eller aggresjon. I 1866 var de fleste mellomstore tyske stater imot Preussen, men innen 1870 hadde disse statene blitt lokket og presset inn i gjensidig beskyttende allianser med Preussen. I det tilfellet at en europeisk stat erklærte krig på en av deres medlemmer, ville de alle komme til den angrepne stat. Med dyktig manipulering av europeisk politikk skapte Bismarck en situasjon hvori Frankrike ville spille rollen som angriperen i tyske anliggender, mens Preussen ville være beskytteren av tyske rettigheter og friheter.
Interessesfærene kollapser sammen i Spania
Ved Wienerkongressen i 1815 reetablerte Metternich og hans konservative allierte det spanske monarki under kong Ferdinand VII. I de neste førti år støttet stormaktene det spanske monarki, men hendelsene i 1868 ville videre sette prøve på det gamle system. En revolusjon i Spania kastet dronning Isabella II, og tronen forble tom mens Isabella levde i overdådig eksil i Paris. Spanjolene, som lette etter en passende katolske etterfølger, hadde tilbydd tronen til tre europeiske prinser, hvorav hver ble avvist av Napoleon III, som fungerte som en regional maktmegler. Til slutt, i 1870, tilbød riksforstanderne kronen til Leopold av Hohenzollern-Sigmaringen, en fyrste av den katolske, unge Hohenzollern-linje. Den påfølgende oppstyr har blitt kalt Hohenzollern-kandidaturet av historikere.
De neste ukene var det spanske tilbud på alles lepper i Europa. Bismarck oppfordret Leopold til å godta tilbudet. En vellykket installering av en konge av Hohenzollern-Sigmaringen ville bety at begge sider av Frankrike ville grense mot tyske konger av Hohenzollern-slekt. Dette kan ha vært en tilfredsstillende tanke for Bismarck, men det var uakseptabelt både for Napoleon III, og Agenor, duc de Gramont, hans utenriksminister. Gramont skrev et skarpt formulert ultimatum til Vilhelm, som Hohenzollern-familiens overhode, og kunngjorde at hvis noen Hohenzollern-fyrster aksepterte den spanske kronen, ville den franske regjering reagere – selv om han ikke beskrev hvordan reaksjonen ville være. Fyrsten trakk seg som kandidat, og krisen ble stoppet, men den franske ambassadøren i Berlin ville ikke la saken ligge. Han oppsøkte den prøyssiske konge direkte, mens Vilhelm var på ferie i Bad Ems, og krevde at kongen gav en offentlig uttalelse hvor ville si at han aldri ville støtte installeringen av en Hohenzollern på Spanias trone. Vilhelm nektet å gi en så altomfattende uttalelse, og han sendte en avsending til Bismarck via telegram, hvor han beskrev de franske krav. Bismarck brukte kongens telegram, kalt Emsdepesjen, som en mal for en kort uttalelse til pressen. Med forkortede og skarpere formuleringer ved Bismarck – og videre forandringer i dens oversettelse av det franske byrået Havas – skapte Emsdepesjen furore i Frankrike. Den franske befolkning, fortsatt bitre over tapet ved Sadová, krevde krig.
Militære operasjoner
Napoleon III hadde forsøkt å sikre territoriale kompensasjoner fra begge sider både før og etter den østerriksk-prøyssiske krig, men på tross av sin rolle som megler i fredsforhandlingene endte han opp med ingen gevinst. Han håpet deretter at Østerrike ville bli med i en hevnkrig, og at dens tidligere allierte – særlig de tyske statene Baden, Württemberg, og Bayern — ville bli med i krigen. Dette håpet viste seg å være nytteløst, da traktaten av 1866 ble iverksatt, og forente alle de tyske stater militært – om ikke særlig lykkelig – for å kjempe mot Frankrike. I stedet for en hevnkrig mot Preussen, støttet av forskjellige tyske allierte, gikk Frankrike inn i en krig mot alle de tyske stater, uten noen egne allierte. Omorganiseringen av militæret ved Albrecht von Roon, og Moltkes operasjonelle strategi kom sammen til stor suksess mot Frankrike. Den prøyssiske mobiliseringens hurtighet forbløffet franskmennene, samt den prøyssiske evne til å konsentrere sin styrke ved spesifikke punkter – som minnet om Napoleon Is strategier sytti år tidligere – overveldet den franske mobilisering. Ved å utnytte deres effektivt utplasserte jernbanenettverk ble prøyssiske tropper levert til kampområder vel uthvilte, og kampklare, mens de franske troppene måtte marsjere store avstander for å nå slagmarken. Etter en rekke slag, spesielt ved Spicheren, Wörth, Mars la Tour, og Gravelotte, beseiret prøysserne de fremste franske arméer, og rykket mot hovedbyen Metz, og den franske hovedstad Paris. De tok Napoleon III og en hel armé til fange ved Sedan den 1. september 1870.
Kunngjøring av Det tyske keiserrike
Den ydmykende fangsten av den franske keiseren, og tapet av den franske armé i seg selv, som marsjerte inn i fangenskap ved en provisorisk leir i Saarland («Leir Lidelse»), kastet den franske regjering inn i kaos; Napoleons energiske motstandere kastet hans regjering, og proklamerte Den tredje franske republikk. Den tyske overkommando forventet en innledende fred med franskmennene, men den nye republikken nektet å overgi seg. Den prøyssiske armé omringet Paris, og holdt det beleiret fram til midten av januar, mens byen ble ørkesløst bombardert. Den 18. januar 1871 erklærte de tyske fyrster og veteranmilitærlederne Vilhelm som «Den tyske keiser» i Speilsalen i Slottet i Versailles. I den følgende freden i Frankfurt avstod Frankrike de fleste av sine tradisjonelt tyske regioner (Alsace og den tysktalende del av Lothringen); betalte en krigserstatning, beregnet (utfra befolkning) til å være nøyaktig tilsvarende krigserstatningen som Napoleon Bonaparte krevde av Preussen i 1807; og aksepterte tysk administrasjon av Paris og mesteparten av Nord-Frankrike, med «tyske tropper som skulle trekkes ut i stadier, basert på hvert avdrag av erstatningen».
Betydning for samlingsprosessen
Seier i Den fransk-prøyssiske krig viste seg å være hjørnestenen i nasjonalistsaken. I den første halvdel av 1860-tallet hevdet både Østerrike og Preussen å tale for de tyske stater; begge holdt fast ved at de kunne støtte tyske interesser i utlandet, og beskytte tyske interesser hjemme. I et svar på Slesvig-Holstein-spørsmålet viste de seg begge ivrige til å gjøre slikt. Etter en seier over Østerrike i 1866 begynte Preussen å internt hevde sin autoritet til å tale for de tyske stater, og forsvare tyske interesser, mens Østerrike begynte å vende mer og mer oppmerksomhet til sine besittelser på Balkan. Seieren over Frankrike i 1871 utvidet prøyssisk hegemoni i de tyske stater til et internasjonalt nivå. Med proklamasjonen av Vilhelm som Kaiser inntok Preussen lederskap av det nye keiserriket. De sydlige stater ble offisielt inkorporert i et forent Tyskland ved freden i Versailles i 1871 (signert 26. februar 1871; senere ratifisert i freden i Frankfurt den 10. mai 1871), som formelt endte krigen. Selv om Bismarck hadde ledet overgangen fra et løst konføderert Tyskland, til en føderal nasjonstat, hadde han ikke gjort det alene. Samlingen ble oppnådd ved å bygge på en tradisjon av rettslig samarbeid under Det tysk-romerske rike, og økonomisk samarbeid gjennom tollforeningen. Vormärz' vanskeligheter, de liberale av 1848s påvirkning, viktigheten til von Roons militære omstrukturering samt von Moltkes strategiske briljans spilte alle en rolle i den politiske samlingen.
Politisk og administrativ forening
Det nye tyske keiserrike omfattet 25 stater, blant dem tre hansabyer. Keiserriket virkeliggjorde den Kleindeutsche Lösung («lilletyske løsning») i motsetning av den Großdeutsche Lösung eller «den stortyske løsning», som ville ha inkludert Østerrike.
Heðin Mortensen
Heðin Mortensen (født 7. april 1946 i Trongisvágur) er en færøysk sosialdemokratisk politiker (Jv.). Han er fra 1. januar 2021 Tórshavns borgermester. Han var også kommunens borgermester 2005–2016. Mortensen har også vært Færøyenes samferdselsminister 2018–2019 og medlem av det færøyske Lagtinget i flere perioder.
Liv og virke
Han vokste opp i Trongisvágur og Tórshavn som sønn av tømrer Martin Eli (Eliesar) Mortensen og hustru Ethel Jespersen. Han er gift med Hjørdis Egholm fra Tórshavn, som han har fire barn med. Etter folkeskolen gikk han i lære som maskin- og bilmekaniker hos Wenzel Petersen. I 1978 ble Mortensen bilkontrollør og skadetakstmann i Tryggingarfelagið Føroyar.
Tysklands samling
Konstituerende stater i keiserriket
Selv om det ofte beskrives som en forbund av monarker var Det tyske keiserriket egentlig et forbund av 26 stater.
Heðin Mortensen
Liv og virke
Mortensen har vært innvalgt i kommunestyret i Tórshavn siden 1973, frem til 1988 valgt på Petur í Gongs partiuavhengige liste, kalt Borgaralistin eller Uttanflokkalistin. Fra 1988 var Mortensen kandidat til kommunestyret og Lagtinget for Sambandsflokkurin. Han var kommunens viseborgermester 2001–2005. På Lagtinget møtte han periodevis 1989–1991 og 1993, senere fast innvalgt fra Suðurstreymoy 1998–2004. I 2004 meldte han overgang til Javnaðarflokkurin, og tiltrådte som borgermester i Tórshavn for dette partiet året etter. I 2015 ble han på nytt innvalgt på Lagtinget.
Tysklands samling
Keiserrikets politiske struktur
Det nordtyske forbunds grunnlov av 1866 ble (med noen språklige justeringer) Det tyske rikes forfatning av 1871. Med denne forfatningen fikk det nye Tyskland noen demokratiske egenskaper: særlig en riksdag, som – i motsetning Preussens parlament – gav borgerne representasjon på grunnlag av valg med stemmerett for alle menn over 25 år. Videre var valgene generelt sett uten sjikanering, noe som avlet stolthet i det nasjonale parlament.
Lovvedtak krevde imidlertid samtykke fra Forbundsrådet, Bundesrat, et føderalt råd med representanter fra de forskjellige statene. Preussen hadde stor innflytelse i dette rådet. Preussen hadde 17 av 58 delegater, mens 14 stemmer var tilstrekkelig for å nedlegge et veto.
Heðin Mortensen
Liv og virke
Han har vært styreformann i kommunenes arbeidsgiverforening Kommunufelagið, det interkommunale kraftselskapet SEV samt Føroya Handilsskúli.
Tysklands samling
Keiserrikets politiske struktur
Preussen hadde derved kontroll både over den lovgivende makten og den utøvende makten. Det var den prøyssiske kongen som var Kaiser og som utpekte en forbundskansler. Kansleren var utelukkende ansvarlig overfor keiseren. Offisielt var kansleren en «enkeltmannskabinett», og var alene ansvarlig for utførelsen av alle statsanliggende. I praksis fungerte statssekretærene som uoffisielle porteføljeministre med ansvar for finans, krig, utenriksanliggende, osv.
Heðin Mortensen
Liv og virke
Mortensen har hatt en rekke verv i idretts- og kulturlivet, blant annet som formann i Havnar Róðrarfelag 1973–1979, formann i Tórshavnar Ítróttarráð 1975–1978, president i Ítróttasamband Føroya 1980–2008 samt formann i Havnar Sjónleikarfelag 1996–2003.
Tysklands samling
Keiserrikets politiske struktur
Med unntak av årene 1872–1873 og 1892–1894 var kansleren samtidig statsminister i det keiserlige dynastiets hjemkongerike Preussen. Riksdagen hadde makten til å vedta, endre eller avvise lovforslag (men makten til å ta initiativet til et lovforslag tilhørte kansleren).
Heðin Mortensen
Æresbevisninger
Mortensen har mottatt en rekke nordiske utmerkelser for sitt engasjement innen idretten. Han ble utnevnt til ridder av Dannebrogordenen i 1991 og forfremmet til ridder av 1. klasse i 2003.
Tysklands samling
Keiserrikets politiske struktur
De andre statene beholdt sine egne regjeringer, men de mindre staters militærstyrker falt under prøyssisk kontroll. Militæret til de større statene (som kongerikene Bayern og Sachsen) beholdt noe selvstyre, men de undergikk store reformer for å koordinere de med de prøyssiske militærprinsipper, og falt under forbundregjeringens kontroll i krigstid.
Historiske argumenter og keiserrikets sosiale anatomi
Sonderweg-hypotesen gir ansvaret for Tysklands vanskelige 1900-tall på det svake politiske, rettslige og økonomiske grunnlaget til det nye keiserriket. Den prøyssiske eiendomseliten, junkerne, fortsatte å ha en vesentlig del av politisk makt i den forente staten. Sonderweg-hypotesen gir deres makt ansvar for mangelen av et revolusjonært gjennombrudd av middelklassen, eller av bønder i samarbeid med urbane arbeidere, i 1848 og igjen i 1871. Nyere forskning i rollen til de store bourgeoisi — som inkluderte bankmenn, handelsmenn, industrilister og entreprenører — i den nye statens konstruksjon har i stor grad avvist påstanden om politisk og økonomisk dominans av junkerne som en sosial gruppe. Denne nyere forskning har vist viktigheten av handelsstandene til de hanseatiske byer, og det industrielle lederskap (den siste særlig viktig i Rheinland) i den pågående utviklingen av Det andre rike.
Videre studier av de forskjellige samfunnsgruppene i Vilhelms Tyskland har alle bidratt til et nytt syn på perioden. Selv om junkerne, sannelig, fortsatte å kontrollere offiserkorpset, dominerte de ikke sosiale, politiske og økonomiske anliggender like mye som Sonderweg-teoretikerne har spekulert. Østlig Junker-makt hadde en motvekt i de vestre provinsenes storbourgeoisi, og i den voksende profesjonelle klassen av byråkrater, lærere, professorer, doktorer, advokater, vitenskapsmenn, etc.
Forbi den politiske mekanisme: grunnleggelse av en nasjon
Hvis samlingene ved Wartburg og Hambach hadde manglet en konstitusjon og et administrativt apparat, ble det problemet adressert mellom 1867 og 1871. Men, som tyskerne oppdaget, skapte ikke store taler, flagg og entusiastiske publikum, en grunnlov, en politisk reorganisering, og tilførselen av en keiserlig overbygning; og den reviderte tollunionen av 1867–68, en nasjon.
Et nøkkelelement til en nasjonstat er opprettelsen av en nasjonal kultur, ofte – dog ikke alltid – gjennom bevisst nasjonal politikk. I den nye tyske nasjonen forsøkte en «kulturkamp» (1872-79) som fulgte politisk, økonomisk og administrativ samling å adressere, men med bemerkelsesverdig lite suksess, noen av motsetningene i det tyske samfunn. Særlig var striden om språk, utdanning og religion. En germanisering av ikketyskere i Keiseerriket ble iverksatt, inkludert polske og danske minoriteter, startet med språk, spesielt det tyske språk, tvangsutdanning (germanisering), og den forsøkte opprettelsen av et standardisert pensum for disse skoler, for å promotere og feire ideen om en delt fortid. Til slutt strakk den seg til det nye keiserrikets befolknings religion.
Integrasjonen av det jødiske samfunn
Germaniserte jøder forble en annen sårbar befolkning i den nye tyske nasjonstaten. Siden 1780, etter frigjøringen gjort av den tysk-romerske keiser Josef II, hadde jøder i de tidligerre Habsburgterritoriene opplevd en stor grad av økonomiske og rettslige privilegier som deres motstykker i andre tyske territorier ikke hadde: de kunne eie land, for eksempel, og de behøvde ikke leve i et jødisk kvartal (også kalt Judengasse, eller «Jødefeltet»). De kunne også gå på universiteter og gå inn i profesjoner. Under den revolusjonære og napoleonske æra brøt mange av de tidligere sterke barrierer mellom jøder og kristne ned. Napoleon hadde beordret frigjørelsen av jøder på tvers av territorier underlagt fransk hegemoni. Som deres franske motstykker, sponset velstående tyske jøder salonger; spesielt hadde flere jødiske salonnières viktige samlinger i Frankfurt og Berlin, hvori tyske intellektuelle utviklet sin egen form for republikansk intellektualisme. Gjennom de påfølgende tiår, fra nesten umiddelbart etter franskmennenes tap, begrenset reaksjoner på blandingen av jøder og kristne den intellektuelle innvirkningen til disse salongene. Foruten disse salongene fortsatte jøder en germaniseringsprosess hvori de med egen vilje tok til seg tyske kleskoder og språk, og arbeidet med å bli en del av de fremvoksende tyske offentlige sfærer på 1800-tallet. Den religiøse reformbevegelsen blant tyske jøder speilet denne innsatsen.
I samlingsårene spilte tyske jøder en viktig rolle i det tyske profesjonelle, intellektuelle og sosiale livs intellektuelle grunnlag. Fordrivelsen av jøder fra Russland på 1880-tallet og 1890-tallet kompliserte integrasjonen inn i den tyske offentlighet. Russiske jøder ankom nordtyske byer i tusenvis; siden de var betydelig mindre utdannet og velstående forferdet deres dystre fattigdom mange germaniserte jøder. Mange av problemene knyttet til fattigdom (som sykdom, overbefolkede hus, arbeidsløshet, skolefravær, motstand mot å lære tysk, osv.) understreket deres egenart for ikke bare tyske kristne, men og for den lokale jødiske befolkningen.
Skrivingen av nasjonens historie
Et annet viktig element i nasjonsbygning, historien om den heroiske fortid, ble skrevet de nasjonalistiske tyske historikere som den liberale konstitusjonalisten Friedrich Dahlmann (1785–1860), hans konservative student Heinrich von Treitschke (1834–1896), og andre mindre konservative, som Theodor Mommsen (1817–1903) og Heinrich von Sybel (1817–1895), for å nevne to. Dahlmann selv døde før samlingen, men han la fundamentet for de fremtidige nasjonalisthistoriene gjennom hans historier om den engelske og den franske revolusjon, ved å støpe disse revolusjonene som fundamentale til konstruksjonen av en nasjon, og Dahlmann selv så Preussen som det logiske midlet til en samling.
Giuseppe Arcimboldo
Giuseppe Arcimboldo (også stavet Arcimboldi; født 1527 i Milano, Italia, død 11. juli 1593 samme sted) var en italiensk arkitekt, ingeniør og maler som er mest kjent for å ha malt fantasifulle «portretter» bygd opp av objekter som frukt, grønnsaker, blomster, fisk og bøker. Han malte gjenstandene arrangert som stillebener slik at de formet hoder som i et fikserbilde. Delene er symbolske for helheten. «Il Bibliotecario» er eksempelvis bygget opp av bøker, og «Flora» av blomster. På denne måten har han bygget opp serien Årstidene og serien Elementene. Arcimboldo var et renessansemenneske som like gjerne egnet seg til skulptur, vitenskap, arkitektur og klesformgiving, som til maleri. I 1562 ble han hoffportrettøren til den tysk-romerske keiseren Maximilian II og senere også til hans sønn Rudolf II.
Tysklands samling
Skrivingen av nasjonens historie
Heinrich von Treitschkes Deutsche Geschichte im neunzehnten Jahrhundert, publisert i 1879, har muligens en misledende tittel: den gir størst fokus på Preussens historie i stedet for de andre tyske staters historie, og den forteller historien om de tysktalende folk gjennom en forkledning av Preussens skjebne å forene alle de tyske stater under sitt lederskap. Opprettelsen av denne borussiske myte (Borussia er det latinske navnet på Preussen) etablerte Preussen som Tysklands redningsmann; det var skjebnen at alle tyske stater ble forent, denne myten holder fast ved at det var Preussens skjebne å klare dette. Ifølge denne teorien spilte Preussen den fremste rolle i å føre de tyske stater sammen til en nasjonstat; kun Preussen kunne beskytte tyske friheter fra å bli undergravd av fransk eller russisk innflytelse. Historien fortsetter ved å spille på Preussens rolle i å redde tyskere fra gjenoppblomstringen av Napoleons makt i 1815, ved Waterloo, skape noe lignende en økonomisk enhet, og forene tyskere under ett stolt flagg etter 1871. Det er nasjonalisthistorikerens rolle å skrive en nasjons historie; dette betyr at å se nasjonens fortid med målet om en nasjonalistisk historie i tankene. Prosessen av å skrive historie, eller historier, er en erindringsprosess og tilgivelsesprosess: å velge visse elementer som skal husker, det vil si, lagt vekt på, og ignorere eller glemme de andre elementer og hendelser.
Mommsens bidrag til Monumenta Germaniae Historica la grunnlaget for mer forskning på studien av den tyske nasjon, og utvider tanken om Tyskland til andre områder enn Preussen. Som en liberal professor, historiker og teolog, og generelt en titan blant det sene 1800-talls lærde, var Mommsen og en delegat til Det prøyssiske representantenes hus fra 1863-1866 og 1873-1879; han var også delegat til Reichstag fra 1881-1884, for det liberale tyske fremskrittsparti (Deutsche Fortschrittspartei) og senere for Det nasjonale liberalparti. Han motsatte seg de antisemittiske program i Bismarcks Kulturkampf og den vonde og bitende teksten som Treitschke ofte brukte i publikasjonen av hans Studien über die Judenfrage (Studier på det jødiske spørsmål), som oppfordret assimilering og germanisering av jøder.
Giuseppe Arcimboldo
Biografi
Arcimboldo ble født i Milano, som sønn av en maler som jobbet ved Duomo di Milano. Han er kjent som formgiver av serien Historier av Katarina av Alexandria, glassmaleriene i Duomo. I 1556 arbeidet han med Giuseppe Meda i utførelsen av freskene i Monza-katedralen.
Tysklands samling
Noter
<references group='nb'/>
Giuseppe Arcimboldo
Biografi
I 1562 ble han hoffportrettisten til Maximilian II i Habsburghoffet i Wien, og senere, til sønnen Rudolf II ved hoffet i Praha. Begge skal ha likt Arcimboldos usedvanlige portretter.
Han var også hoffdekoratør, kostymedesigner og kunstekspert. Hans stil, tidlig pre-surrealistisk portrettskildring, ble mye kopiert av hans samtidige, noe som gjorde det vanskelig til tider å skjelne hans verk fra etterlignere. Arcimboldos verk har blitt alt annet enn glemt.
Mange av hans verker ble stjålet fra Rudolf IIs samlinger av svenske plyndrere i Praha i 1648 under tredveårskrigen, etter en ordre fra Christina av Sverige.
Hans verk finnes i Wiens Kunsthistorisches Museum og Habsburg Schloss Ambras i Innsbruck, Louvre i Paris, så vel som tallrike muséer i Sverige. I Italia finnes flere av hans verker i Cremona, Brescia og Uffizi i Firenze. Wadsworth Atheneum i Hartford, Connecticut, Denver Art Museum i Denver, Colorado og Candie Museum i Guernsey innehar også deler av hans arbeider.
Robert Smithson
Robert Smithson (født 2. januar 1938, død 20. juni 1973) var en amerikansk kunstner. Hans kunstnerskap er et av de mest betydningsfulle fra den amerikanske «land art»-bevegelsen på 1960- og 70-tallet.
Smithson arbeidet på begynnelsen av 1960-tallet innenfor et minimalistisk formspråk, og kan regnes som en av minimalismens foregangsfigurer (i tillegg til Sol LeWitt, Robert Morris og Donald Judd). På denne tiden gjorde han seg også bemerket som kunstkritiker i tidsskrifter som Artforum.
I 1966 begynte Smithson å eksperimentere med ideer om landskap, spesifikke steder og kartlegging. Hans bruk av topografiske kart fra et utsmykkingsarbeid for flyplassen i Dallas, Texas resulterte i et større prosjekt basert på kart og kartlegging, som også inkluderte kunstinstitusjoner og museer. Året etter startet Smithson å undersøke industriområder, og ble interessert i hvordan maskiner kunne omforme landskapet på måter som kunne sammenlignes med antikkens monumenter. Dette resulterte i serien av «Non-sites», eller «ikke-steder», hvor Smithson samlet jord og stein fra bestemte steder, som så ble installert i gallerier som skulpturer, ofte kombinert med speil og glass.
Smithsons mest kjente arbeid, «Spiral Jetty» fra 1970, består av en 500 meter lang og tre meter bred, spiralformet molo som strekker seg ut i innsjøen Store Saltsjø i Utah. «Spiral Jetty» betydde et skifte fra arbeidet med «Non-sites» innenfor gallerirommet, til «sites» – stedspesifikke arbeider som ikke kan flyttes fra stedet de er utført i. Smithsons arbeid tok med dette en mer eksplisitt institusjonskritisk vending. «Spiral Jetty» og andre «earthworks» markerte for Smithson en avstandtaken fra kunstverket som en vare som kan kjøpes og selges, eller plasseres innenfor et gallerirom.
Et viktig utgangspunkt for Smithsons landskapsprosjekter var undersøkelsen av naturens bevegelse mot økende uorden og tilfeldighet (entropi). Det «entropiske» landskapet kunne for Smithson avdekke både den opprinnelige fortiden og den mulige fremtiden.
Robert Smithson omkom i en flystyrt i Amarillo, Texas i 1973, da han var ute på rekognoseringstokt i forbindelse med et nytt landskapsprosjekt («Amarillo Ramp»).
Columbia County (Oregon)
Columbia County er et fylke i den amerikanske delstaten Oregon. Det ligger nordvest i staten og grenser mot Clatsop County i vest, Washington County i sør, og mot Multnomah County i sørøst. Det grenser også mot delstaten Washington i nord og øst.
Wilson McCoy
Wilson McCoy (født 6. april 1902, død 20. juli 1961) var en USA-amerikansk tegneserietegner, mest kjent som tegner for Fantomet, over en periode på rundt 30 år. McCoy ble født i Troy, Missouri, og hadde seks søsken. Han kom inn i tegnerbransjen som løpegutt for et reklamebyrå i St. Louis, og studerte senere tegning og kunst ved Washington University Art School.
Rundt 1940 fikk McCoy jobb hos Ray Moore, daværende tegner av Fantomet-stripene, og var hans assistent fram til 1942, da Moore ble innkalt til krigstjeneste. Moore overtok igjen da han kom tilbake fra krigen, men han hadde fått en krigsskade som gjorde jobben vanskelig, og måtte snart gi opp. Først i 1949 ble McCoy kreditert for tegningen.
McCoy var på besøk i Norge i 1955. Han tok Hurtigruten oppover hele norskekysten, og gikk innom flere avisredaksjoner og lot seg intervjue, som «Fantomets far» (Romsdals Budstikke 28. mai 1955 har artikkeltittelen Fantomet «personlig» på Norges-besøk på forsiden).
Gellenvraket
Gellenvraket (tysk: Gellenwrack) er et fartøysvrak som ble funnet i 1996 utenfor Rügen. Den første tiden etter vrakfunnet ble det antatt at vraket stammet fra middelalderen, men i 2011 ble det konstatert at vraket trolig er fra 1800-tallet.
Vraket er oppkalt etter halvøya Gellen i den sørlige enden av Hiddensee.
Vrakfunnet
I 1996 sendte det tyske Landesverband for Undervannsarkeologi M.V. ut fly for å ta luftfotografi av farvannet rundt Rügen. På ett av fotografiene ble et vrak oppdaget på grunt farvann, meget nær Hiddensee på vestkysten av Rügen. Det ble sendt ut dykkere for å undersøke nærmere. Dykkerne rapporterte om funn av et klinkbygd skip av eldre dato.
Sommeren 1997 ble Gellenvraket deretter undersøkt av et dykkerlag fra fartøyet «Seefuchs». Vraket lå bare få hundre meter vekk fra stranden, og på bare 3 meters dyp. Skipet hadde forlist med en last av kalkstein ombord, og dykkerekspedisjonen fant rester av kalksteinslasten da de undersøkte skroget på havbunnen. Etter å ha dokumenterte vraket og lasten med tegning, foto og video, tok dykkerne med seg flere planker for videre undersøkelser i dertil egnede laboratorier.
Skipets konstruksjon og datering
Den 9. august 2011 ble denne dateringen korrigert av Landesamt für Denkmalpflege Mecklenburg-Vorpommern. Basert på et dansk forskerteams nye undersøkelser av treverket, offentliggjorde de lokale kulturmyndighetene at vraket neppe var eldre enn ca. 200 år, og at skipet trolig ble bygget rundt år 1800.
Wilson McCoy
Wilson McCoy ble smittet av en tropesykdom på en Afrika-reise i 1961, og legene tilbake på sykehuset i Chicago i USA klarte ikke å diagnostisere sykdommen, så han ble sendt hjem igjen. Han rakk så vidt å fullføre den siste dagsstripehistorien, «Varulvens skikkelse», før han døde den 20. juli.
Omaga
«Omaga» (slang for Oh my God ) er en indiepopsang fra 2021 som fremføres av den tsjekkiske artisten Benny Cristo. Sangen ble utgitt 17. februar 2021 og var Tsjekkias bidrag i Eurovision Song Contest 2021 i Rotterdam i Nederland.
Om sangen
Sangen er skrevet av Cristo selv, sammen med låtskriveren og musikkprodusenten Filip Vlček. Sangen er i en litt annen stil og sjanger enn Cristo vanligvis synger, noe Vlček kommenterer: «jeg synes utfordringen har lykkes. Stilen passer ham godt». Sangen har engelsk tekst, med et par linjer på tsjekkisk.
Arteria ophthalmica
Arteria ophthalmica (norsk: Øyepulsåren) er en arteriell forgrening av carotis interna (den store halspulsåren) som forsyner øyet og andre strukturer i øyehulen.
Forløp
Like etter arteria carotis interna har passert inn igjennom dura (den harde hjernehinnen) og arachnoidea (spindelvevshinnen), avgår arteria ophthalmica fra denne. Arteria ophthalmica løper så igjennom canalis opticus nedenfor synsnerven, innhylset i hinner av dura og arachnoidea, hvor den i en kort distanse forløper lateralt for nerven og rectus superior til medial-siden av øyehulen, hvor den så vender forover og deler seg i sine to sluttgrener, arteria supratrochlearis og flere dorsale nasale grener.
Forgreninger
Forgreningene fra arteria ophthalmica inndeles gjerne i en orbital og en okulær gruppe.
Orbital gruppe
Den orbitale gruppen forsyner strukturer i og omkring orbita (øyehulen), herunder:
Okulær gruppe
Den okulære gruppen forsyner strukturer i øyet og dets muskler, herunder:
Blodforsyning
Forgreninger av arteria ophtalmica forsyner:
Okklusjon
Som ved okklusjon av arteria retinalis centralis, kan avlukninger av ophthalmica skyldes kardiovaskulær sykdom, men et "cherry red spot" er typisk fraværende og synet er vanligvis mer påvirket. Amaurosis fugax er en sykdomstilstand med forbigående tap av syn som påvirker blodgjennomstrømingen i ophthalmica, som kan f.eks. ses ved ortostatisk hypotensjon og positiv akselerasjon.
Bernt Hagtvet
Bernt Hagtvet (født 5. mars 1946 i Oslo) er en norsk statsviter, skribent og debattant. Hagtvet er professor emeritus i statsvitenskap ved Universitetet i Oslo og professor II i internasjonale studier ved Oslo Nye Høyskole, og har også vært professor II ved Universitetet i Bergen. Han er spesialist på ekstreme politiske bevegelser, demokrati, menneskerettigheter og folkemord.
Utdanning og virke
Hagtvet er utdannet ved UiB og UiO og var Fulbright-stipendiat ved Yale University (USA) og University of Oxford (England), hvor han ble M.A. i internasjonale studier i 1972 og M.Phil. i statsvitenskap i 1974. Som student møtte han Hannah Arendt, som ifølge han selv har vært et viktig faglig forbilde. På begynnelsen av 1980-årene arbeidet han ved Oppland distriktshøgskole på Lillehammer. Han var deretter forskningsleder og forskningssjef ved programmet for menneskerettigheter ved Chr. Michelsens Institutt fra 1983 til 1994, og samtidig professor II ved Institutt for sammenliknende politikk ved Universitetet i Bergen. I 1994 ble han ansatt som professor i statsvitenskap ved Universitetet i Oslo. Hagtvet er også styremedlem ved Senter for studier av Holocaust og livssynsminoriteter. Hagtvet har spesielt beskjeftiget seg med europeisk politikk, ekstrembevegelsers historie og sosiologi, og politisk teori. Innen politisk teori har han særlig konsentrert seg om demokrati- og menneskerettighetsstudier. I den senere tid har han fokusert på folkemord- og totalitarismestudier. Hagtvet ble emeritert (pensjonert) i 2016 og fikk samme år stilling som professor II i internasjonale studier ved Bjørknes Høyskole.
Offentlig debatt
Hagtvet har gjennom flere år utmerket seg som kritiker av særlig AKP(m-l), Rød Valgallianse og Sosialistisk Venstreparti. Videre har han vært sentral i stiftelsen Humanistiske sosialdemokrater, en stiftelse med mål om å «bevisstgjøre arbeiderpartipolitikere i spørsmål knyttet til religion og livssyn».
I 2003 kritiserte han AKP for ikke å ha tatt oppgjør med sin fortid, særlig støtten til Pol Pots regime. I etterkant av terrorangrepet mot regjeringskvartalet og Utøya 22. juli 2011 trakk Hagtvet en parallell mellom høyreterrorisme og venstrerrorisme ved å vise til at AKP (ml) angivelig var nær ved å takke ja til terrorbistand fra den tyske terrorgruppen Rote Armee Fraction (RAF). Tidligere AKP (ml) leder Pål Steigan hevdet Hagtvets påstander var ren løgn og krevde bevis for påstandene. Hagtvet har også tatt til orde for å granske SVs historie, et parti han har kritisert for «ukritisk begeistring» for bestemte diktaturer, særlig DDR.
I 2010 trakk han seg som foredragsholder under Bjørnsonfestivalen fordi festivalledelsen inviterte den svenske forfatteren Jan Myrdal, som Hagtvet betegnet som «folkemordsforsvarer og diktaturtilhenger». I forbindelse med debatten da Peter Handke mottok Ibsenprisen for 2014 tok Hagtvet avstand fra utdelingen og sa at Handke i sin litteratur ga «legitimitet til en av etterkrigstidens verste regimer og forbrytere, Milosevics, Karadzic? og Mladics etnisk rensende stor-serbiske nasjonalisme». Hagtvet innrømmet at han ikke hadde lest Handke, men henviste til Michael McDonalds artikkel «The Apologist» som han bygde sine anklager på.
Høsten 2016 blusset det opp en debatt omkring miljøet Nettverk for studier av totalitarisme (NEST), som Hagtvet er tilknyttet. Forfatteren Kjartan Fløgstad kritiserte NEST for å opptre som «tankepoliti» og ødelegge for den offentlige debatten med ukontrollerbare begreper som «de totalitære». Særlig demonstrerte den spanske borgerkrigen det problematiske med begrepsbruken, ifølge Fløgstad. Der var det den angivelige «totalitære» Sovjetunionen som støttet den demokratiske republikken, mens demokratiske land som USA, Storbritannia, Norge m.fl. offisielt førte en nøytralitetslinje, men som i praksis ofte endte med avgjørende støtte til Francos fascister. De hjemvendte brigadistene, som hadde kjempet mot Franco, ble derimot ofte straffet. Mange av dem var kommunister. Dette er en av grunnene til at norske historikere i liten grad har beskjeftiget med den spanske borgerkrigen, poengterte Fløgstad. Flere norske norske historikere støttet Fløgstads poeng. Hagtvet avviste Fløgstads kritikk og nektet å gå inn i noen polemikk fordi han betraktet ham som «en ren klovn i politiske og historiske spørsmål».
I 1999 laget han radioserien Humanisme i Norden (produsent Lisa Kristin Strindberg, NRK). Han var blant stifterne av Humanistiske sosialdemokrater i 2006.
Fra 2007 arrangerte Hagtvet, sammen med Anders Ravik Jupskås, jevnlige debattmøter («frokostmøter»), kalt «Frokost med Bernt», ved Det samfunnsvitenskapelige fakultet ved UiO.
Egypt under Sommer-OL 1924
Egypt under Sommer-OL 1924. 33 sportsutøvere fra Egypt deltok i åtte sporter under Sommer-OL 1924 i Paris. Egypt vant ikke noen medaljer.
Drammen Kvinnehåndball
Drammen Kvinnehåndball er et tidligere norsk håndballag fra Drammen, som ble dannet som en overbygningsklubb for Åssiden IF og IF Sturla. Klubben overtok Åssidens plass i seriesystemet fra sesongen 1999/2000. Klubben ble i 2007 lagt ned, grunnet økonomiske problemer.
Historikk
Lagets siste sesong som Åssiden IF var i 1998/99 og endte med at laget rykket ned fra 1. divisjon. Rekruttlaget spilte i 3. divisjon med Morten Berge som trener. I 1999/2000 startet Drammen Kvinnehåndballs debutsesong med Anita Hildeskår Hokstad som hovedtrener. Laget endte på 8.-plass i 2. divisjon, mens rekruttene som fortsatt spilte i 3. divisjon, hadde Anita og Tom Eirik Ruud som trenere. I 2000/2001-sesongen vant A-laget 2. divisjon med 7 poengs margin til neste lag, og rykket dermed opp i 1. divisjon. Rekruttene fortsatte å spille i 3. divisjon. A-laget endte i 2001/2002 som nummer 7 på tabellen blant 14 lag i 1. divisjon. Geir Oustorp hadde kommet inn som Anitas assistenttrener slik at rekruttlaget vant 3. divisjon og rykket opp til 2. divisjon.
A-laget kjempet helt i toppen av 1. divisjon hele 2002/2003-sesongen. Ledet en stund divisjonen, men endte til slutt på en klar 2.-plass etter Fredrikstad HK. Geir Oustorp var dette året hovedtrener for A-laget med Kristin Sønju som assistent. Rekruttlaget spilte sin første sesong i 2. divisjon med Tom Eirik Ruud som trener og berget plassen. I 2003/2004-sesongen fortsatte A-laget med Geir Oustorp som hovedtrener, mens Kristian Nilsen tok over som trener for rekruttlaget. Sesongen endte med at laget klarte å kvalifisere seg til Gildeserien Mellomspill B. Laget hadde en stund en mulighet til å rykke opp i Gildeserien, men lyktes ikke dette året. Rekruttlaget havnet midt på tabellen i 2. divisjon.
A-laget ble i 2004/2005-sesongen trent av Renate Flåhagen og Kristian Nilsen. Til tross for at mange spillere fra fjorårets lag hadde gått til andre klubber, ble sesongen gjennomført godt i 1. divisjon. Laget endte som nummer 6 på tabellen, noe som var mye bedre enn forventet. Flere av de unge spillerne hadde etablert seg på et godt 1. divisjonsnivå, mens rekruttene, med Dag Zakariassen som trener, også gjennomførte en grei sesong. Rekruttlaget endte som nummer 5 på tabellen, også dette var bedre enn forventet.
Foran 2005/2006-sesongen fikk A-laget ny trener i Vigdis Holmeset. Hun hadde vært hjelpetrener i Norstrand IF sesongen før og var trener for NTG Bærum. Hun hadde tidligere vært trener i eliteserien i fire år, to år for yngre landslag og 16 år for aldersbestemte lag. Rekruttlaget ble fortsatt tret av Dag Zakariassen.
Drammen KH kom på tredjeplass i 1. divisjon i 2006/07-sesongen. Laget hadde 17 seiere, 1 uavgjort og 8 tap. DKH spilte kvalifisering for eliteserien mot Våg Vipers, og vant én kamp og tapte én kamp. Våg gikk til i eliteserien på bedre målforskjell. Laget hadde allikevel en mulighet for å rykke opp dersom Norstrand og Bækkelaget hadde slått seg sammen til ett lag. Dette skjedde aldri, og klubbens økonomiske problemer ble til slutt så store, at de i 2007 må legge ned driften av klubben.
Sjurhaugfossen
Sjurhaugfossen er en foss i Lærdalselva i Lærdal kommune i Sogn og Fjordane. Elva faller her rundt ti meter mens den renner gjennom et trangt gjel.
Svenn Erik Medhus
Svenn Erik Medhus (født 22. juni 1982) er en norsk håndballmålvakt. Han spiller til daglig i ØIF Arendal i Postenligaen, samt for det norske landslaget.
I Norge har Medhus tidligere spilt for klubbene Randesund, Kristiansand IF og Sandefjord TIF.
Vila Velha
Vila Velha er en kystby og kommune i delstaten Espírito Santo i sørøstregionen av Brasil. Byen ligger cirka én mil fra Vitória, som er hovedstad i delstaten. Vila Velha dekker et område på rundt 211 kvadratkilometer.
Vila Velha er en del av det større Vitória metropolitan-området. I nord ligger Vitória, i vest Cariacica og Viana, i sør Guarapari og i øst Atlanterhavet.
Blant selskaper i området kan nevnes Garoto, en av Brasils største sjokoladefabrikker.
Historie
Vila Velha er den eldste byen i Espírito Santo, grunnlagt den 23. mai 1535. Opprinnelig ble byen kalt Vila do Espírito Santo. Grunnleggeren het Vasco Fernandes Coutinho. Byen ble delstatens hovedstad, en tittel den senere mistet. Coutinho, eier av Espírito Santo-kolonien, måtte reise tilbake til Portugal rundt år 1550 for å engasjere flere kolonister, noe det var mangel av.
På veien tilbake oppsto det problemer med å holde orden blant kolonistene, slavene og indianerne. Coutinho dro til Vitória-øya, og grunnla her den nåværende hovedstaden Vitória. Vila Velha ble da til en stille landsby, noe den forble inntil ganske nylig. År 1828 bodde det bare 1250 mennesker i Vila Velha. I dag er byen den største i delstaten, men dette har også medført sosiale problemer som kriminalitet.
Aïn Beïda
Aïn Beïda er en by i provinsen Oum el-Bouaghi i Algerie. Den ligger sørøst for byen Konstantin og nord for Khenchela.
Befolkningen består av arabere og berbere (kjent som Shawiyya).
Vatlestraumen
Vatlestraumen er en del av hovedleden i innseilingen til Bergen sydfra, nærmere bestemt passasjen mellom Bjorøyna i Øygarden kommune og fastlandet ved Hilleren og Håkonshella i Bergen kommune i Vestland fylke. Farleden mellom Litlesotra og fastlandet på Bergen-siden er her delt i to; Kobbaleia går på den andre siden av Bjorøyna. Farvannet i Vatlestraumen er bredere enn i Kobbaleia, og også bedre oppmerket med sektorlys. Men begge løpene er nautisk krevende på grunn av topografien, krav til flere store kursforandringer innenfor et kort tidsrom og den store trafikktetthet i og rundt farvannet av både større og mindre fartøy. I tillegg er strømpåvirkningene sterke og til dels uforutsigbare. Strømmen følger ikke alltid sundets retning, den kan i blant sette mot Revskolten lykt. Ettersom store fartøy er i konstant svingkondisjon i den ene eller andre retningen når de går gjennom Vatlestraumen, er det uforsvarlig for to større fartøy å møtes her. Derfor er det alminnelig praksis at større fartøy varsler på VHF kanal 16 om tidspunktet de vil passere gjennom Vatlestraumen.
I «Den norske los», utgitt av Sjøkartverket, beskrives Vatlestraumen slik:
«Vatlestraumen vender tidevannsstrømmen ved HW og LW. Den går N-over med stigende og S-over med fallende vann. På det sterkeste går strømmen flere knop og mange virvler oppstår til sjenanse for mindre fartøyer. Markerte bakevjer under land. Der blir krapp strømsjø når vind og tidevann går motsatt vei.»
Den 19. januar 2004 gikk MS «Rocknes» på en grunne rett ved Revskolten lykt i Vatlestraumen. Skipet forliste og 18 mennesker omkom. Det ble gjort noen midlertidige foranstaltninger i etterkant av ulykken, og sommeren 2012 ble grunnen sprengt ned til 14 meters dybde. Seilingsleden som tidligere var 220 meter på det smaleste, er nå 250 meter bred med denne dybden.
Terrassedynamikk
Terrassedynamikk er et musikalsk begrep som brukes når dynamikken i et musikalsk verk endrer seg mellom sterkt og svakt mellom to satser eller ved repetisjon. Terrassedynamikk ble først tatt skikkelig i bruk i barokken.
Svømming under VM i svømmesport 2013 – 50 meter fri kvinner
50 meter fri kvinner var en svømmeøvelse som ble arrangert under VM i svømmesport 2013 i Palau Sant Jordi i Barcelona i Spania den 3. og 4. august.
Semifinaler
Semifinalene ble avholdt fra kl 18.58.
Finale
Finalen ble avholdt kl 18.32.