cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
442 Eichsfeldia
442 Eichsfeldia er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Vesta. Den ble oppdaga den 15. februar 1899 av Max Wolf og Friedrich Karl Arnold Schwassmann fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter den tyske regionen Eichsfeld.
Badidae
Badidae er en familie av små ferskvannsfisker fra Sør-Asia. Den fargerike Dario dario fra Vest-Bengal og Assam blir brukt som akvariefisk.
Siciliansk barokk
Siciliansk barokk er den særegne form for barokk arkitektur som fikk fotfeste på øya Sicilia utenfor sørspissen av Den italienske halvøy på 1600- og 1700-tallet. Stilarten er lett gjenkjennelig ikke bare ved sine typiske barokke kurver, men også ved sine masker og putti.
Gustav Klimt
Gustav Klimt (født 14. juli 1862 i Baumgarten ved Wien i Østerrike, nå i bydelen Penzing, død 6. februar 1918 i samme by) var en østerriksk art nouveau-maler som er kjent for å ha skapt sin egen stilretning, Wiener Secession, med elementer hovedsakelig fra symbolismen og flere andre stilretninger. Klimts hovedmotiv var kvinnekroppen.
Siciliansk barokk
Den sicilianske barokk fikk en bred og rask start etter at et stort jordskjelv i 1693 førte til store gjenoppbygningsprosjeter. Lokale arkitekter, ofte med utdannelse fra Roma, fikk nærmest fritt frem til å utfolde og utvikle seg. Omkring 1730 kan man si at den sicilianske barokken var blitt distinkt og hadde funnet sin form. Fra 1780-årene ble den imidlertid gradvis avløst av nyklassisistisk arkitektur.
Gustav Klimt
Bakgrunn
Meningen var at Klimt skulle lære seg farens yrke, men han fikk et stipend som gjorde det mulig for ham å begynne ved Kunstgewerbeschule Wien Wiens kunstfagskole der malere som Ferdinand Laufberger og Michael Rieser var lærere. Der studerte Klimt arkitekturtegning og annet fra 1876 til 1883.
Kunstner
Fra 1883 til 1892 hadde han sammen med broren Ernst og skulptøren og maleren Franz Matsch (1861–1942) et felles ateliér kalt Compagnie.
I 1897 grunnla Klimt foreningen Wiener Secession (Sezessionbevegelsen, Wiener-Sezessionen) sammen med arkitekten Joseph Maria Olbrich. Bevegelsen besto av «utbrytere» fra den konservative kunstnerforeningen Genossenschaft bildender Künstler Wiens (Künstlerhaus). Disse hadde som mål å frigjøre maleriet fra 1800-tallets akademiske tradisjon.
Suksess som maler
Klimts berømte og betydningsfulle «Kysset» (Der Kuss, olje på lerret 1907-1908) er blant de mest sentrale verkene innen jugendstilen. Det henger i Österreichische Galerie Belvedere.
Maleriet «Portrett av Adele Bloch-Bauer» befant seg til våren 2006 på Belvederemuseet i Wien, hvor det ble ansett for å være en sentral del av den naajonale kulturarv. Men en voldgiftsrett avgjorde at bildet tilhørte Adele Bloch-Bauers niese, Maria Altmann, hvis jødiske familie fikk fratart maleriet av nazistene under andre verdenskrig. Salgsprisen på Klimts Portrett av Adele Bloch-Bauer ble imidlertid overtruffet allerede fem måneder etter, da et maleri av Jackson Pollock ble solgt for 140 millioner dollar i november 2006.
Fotball under Sommer-OL 1984
Fotball under Sommer-OL 1984. Fotball var med på det olympiske programmet for attende gang under OL 1984 i Los Angeles. Seksten lag deltok og turneringen ble avviklet mellom 29. juli og 11. august. Frankrike beseiret Brasil med 2-0 i finalen og ble olympiske mestere i fotball. deltok i gruppespillet etter at en rekke kommuniststater valgte å boikotte lekene. Norge fikk derfor Øst-Tysklands plass. Etter de innledende kampene mot Chile (0-0), Frankrike (1-2) og Qatar (2-0) kom Norge på tredjeplass i sin gruppe og var dermed utslått.
Søramerikansk sjøløve
Søramerikansk sjøløve (Otaria flavescens) er en sel i øreselfamilien.
Beskrivelse
Hannene er opptil 2,5 meter lange og veier cirka 300 kg. Deres pels Er på oversiden mørkebrun og på undersiden gulbrun. De har en man som er litt lysere. Hunner har en vekt på omkring 140 kg og blir to meter lange. Hunnenes pels er lysebrun og har uregelmessige flekker.
Utbredelse
Søramerikansk sjøløver lever i Stillehavet langs Sør-Amerikas kyst fra Peru til Ildlandet. I Atlanterhavet forekommer de fra sør i Brasil til kontinentens sørlige spets. Kolonier finnes dessuten på Falklandsøyene. Vandrende individer har blitt observert lenger nord.
Atferd
I paringstiden er hannene de første i kolonien og innen hunnene ankommer kjemper hannene om bra plasser. De stridende partene forsøker å bite hverandre til den svakeste forlater plassen. De fremgangsrike hannene vaker over opp til 18 hunner og parer seg med dem. I gjennomsnitt er det tre hunner per hanndyr. Unge hanndyr danner iblant små grupper og forsøker å røve bort noen hunner. Det medfører at hannen nesten ikke får mat og søvn i paringstiden.
Hunner føder oftest én unge og parer seg kort tid etter fødelsen på nytt.
Slektstre
Kladogrammet over viser slektskapet i øreselfamilien.
443 Photographica
443 Photographica er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 17. februar 1899 av Max Wolf og Friedrich Karl Arnold Schwassmann fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Navnet betyr fotografi.
Statoil Norge
Statoil Norge, opprinnelig Norsk Olje, var et datterselskap av olje- og gasselskapet Statoil (senere kalt Equinor). Selskapet drev et nett av Statoil-merkede bensinstasjoner i Norge etter at Statoil overtok Norol i 1991. Norol var etablert etter at Norsk Brændselolje, Norske OK og Norsk Hydros oljedivisjon fusjonerte i 1976. Norsk Brændseloljes historie strekker seg tilbake til 1920.
De 500 utsalgsstedene varierte fra lokale kjøpmenn til store servicesentre. Utsalgsstedene tilbød bensin, diesel, fastfood, dagligvarer og bil- og fritidsprodukter. Mange stasjoner tilbød tjenester som bilvask, dekkskift og enkel bilservice. Dessuten drev selskapet også salg og distribusjon av produkter som fyringsolje og parafin, drivstoff til båter, fly og stasjonære motorer samt smøremidler og gass.
Statoil Norge leverte drivstoff til både sivil og militær luftfart og var representert på alle større flyplasser i Norge. I tillegg forsynte Statoil Norge fiskeflåten og skipsfarten med marine drivstoffer og bunkers gjennom et nett av kystanlegg.
Statoil hadde også hatt en stor suksess med sin «frokostklubb». Man kunne kjøpe en kopp på en Statoilstasjon og fylle den opp med gratis kaffe, te, kakao og mer på over 500 Statoilstasjoner i Norge. I tillegg fikk medlemmene hver måned rabatt på ett utvalgt produkt.
Salg av stasjonene
I 2010 skilte Statoil ut bensinstasjondriften i selskapet Statoil Fuel & Retail som ble børsnotert på Oslo Børs. I 2012 solgte Statoil sine eierandeler til det kanadiske selskapet Alimentation Couche-Tard for 8,6 milliarder kroner. Ifølge avtalen hadde stasjonene mulighet til å bruke merkenavnet Statoil frem til slutten av 2019, men lanseringen av det nye merkenavnet Circle K ble påbegynt allerede i 2016
Madelia
Madelia er en by i Watonwan County, Minnesota, USA med et innbyggertall på 2 340 (2000).
Knut Hamsun bodde en periode i Madelia under sitt USA-opphold fra 1882 til 1884.
Fangst
Til fiske brukes ulike typer fiskeredskaper, som garn, not og line m.m. Til hvalfangst bruke man gjerne harpun. Til selfangst bruke man såkalt hakapigg og rifle. Til pelsdyrfangst brukte man helst feller eller snarer som fangstredskap, for ikke å skade pelsen. Denne fangstformen er imidlertid for en stor del nå erstattet med pelsdyroppdrett.
1524 Joensuu
1524 Joensuu er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 18. september 1939 av Yrjö Väisälä i Åbo. Asteroiden er oppkalt etter den finske byen Joensuu.
Audiopain
Audiopain er et norsk thrash metal-band som ble stiftet i 1996 under navnet Hæ?.
Etter å ha gitt ut demoen LVT i 1997 skiftet de navn til Audiopain i 1998. Bandet ga så ut tre EP-er, i 1999, 2000 og 2002. Etter dette har bandet stort sett bare spilt inn split-album, inkludert Überthrash og Überthrash II. Bandet ga ut sitt første full-lengde studioalbum The Traumatizer i 2004. I april 2007 kom bandet med en ny vinyl EP A Bomb's View før full-lengderen The Switch to Turn off Mankind ble sluppet i oktober samme år. Christian Holm overtok trommestikkene etter Bjarne Guntveit våren 2008.
Andre prosjekter
I 2001 var Sverre Dæhli gjestevokalist (sammen med Apollyon fra Aura Noir) på Darkthrones sang «Command» fra albumet Plaguewielder. Petter Berntsen har split i Ghoul-Cult, Ved Buends Ende og Virus. Christian Holm spiller også i Nekromantheon.
Jon D. Bech
Jon Dagfinnson Bech (født 7. juli 1944 i Oslo) er en norsk diplomat og tidligere ambassadør. Han tok Utenriksdepartementets aspirantkurs i 1973 og har blant annet tjenestegjort ved ambassadene i Cape Town (1973 -75), Kairo (1979 – 80) og Dar-es-Salaam (1980 – 82). Han var sekretær for Stortingets utenriks-og konstitusjonskomite 1988-1990 og var minister og nestkommanderende ved ambassaden i London 1991 – 1994. I 1997-2000 var han ekspedisjonssjef og sjef for domstolavdelingen i Justisdepartementet. I årene 2001 – 2004 var han Norges ambassadør til Sør-Afrika. Jon Bech har også vært polar- og midtøstenrådgiver i Utenriksdepartementet.
Bech er utdannet cand. jur. (1969) og cand. mag. (1972) fra Universitetet i Oslo. Han har også hatt et års studieopphold ved Centre for International Affairs ved Harvard University (1986 – 87).
George Coedès
George Coedès (født 10. august 1886 i Paris i Frankrike, død 2. oktober 1969 samme sted) var en ekspert i sørøstasiatisk arkeologi og historie. Coedès ble direktør for det thailandske nasjonalbiblioteket i 1918, og i 1929 ble han leder for L'École française d'Extrême-Orient, en stilling han beholdt fram til 1946. Deretter bodde han i Paris inntil sin død i 1969.
Han skrev to kjente tekster innenfor sitt fagområde: The Indianized States of Southeast Asia (1968, 1975) og The Making of South East Asia (1966), såvel som tallrike artikler hvor han utviklet konseptet om det indianiserte kongerike. Moderne studier har riktignok vist at indianiseringen var mindre komplett enn Coedès hadde ment og at mange innfødte trekk overlevde under den indiske overflaten.
Coedès krediteres for å ha gjenoppdaget det tidligere kongeriket Srivijaya, som var sentrert omkring den moderne indonesiske byen Palembang.
Studiekompetanse
Studiekompetanse er en kvalifikasjon innen utdanning som kan oppnås etter å ha fullført og bestått videregående opplæring i Norge. Kompetansen krever gjennomføring av en kombinasjon av fag i den videregående skolen og kvalifiserer til opptak til høyere utdannelse ved høyskole og universitet dersom karakterene er gode nok til å konkurrere seg inn. Generell studiekompetanse er påkrevd for opptak til de fleste studier. For noen studier er det krav om spesiell studiekompetanse med økt fordypning innen realfag.
Fem utdanningsprogram leder til studiekompetanse. Disse er studiespesialisering, idrettsfag, kunst, design og arkitektur, medier og kommunikasjon og musikk, dans og drama. Videre kan studiekompetanse oppnås etter yrkesfaglig utdanning, ved å ta påbygging til generell studiekompetanse med eller uten fullført fag- og svennebrev. Tas påbygging etter fullført Vg2 yrkesfag består skoleåret av 35 timer per uke. Tas kurset etter fullført yrkeskompetanse eller fag- og svennebrev består tilbudet av 23 timer per uke.
Det er utviklet kombinasjonsløp der yrkesfaglig utdanning er kombinert med studiekompetanse. Det ene er et 3-årig tilbud innen praksisrettet studiekompetanse tilpasset en rekke yrkesfaglige utdanningsprogram. Det andre er det 4-årige tilbudet Yrkes- og studiekompetanse (YSK) som gir både fagbrev og studiekompetanse.
Det er også en mulig vei til generell studiekompetanse etter en ordning kalt 23/5-regelen. Forutsetninger er at søker må fylle 23 år eller mer det året det blir søkt. Med søknader med det foreligge dokumentasjon på fullført og bestått de seks sentrale studiekompetansefagene og for minst 5 års arbeidspraksis og/eller utdanning.
En søker kan få vurdert egen realkompetanse dersom vedkommende er over 25 år med fullført grunnskole, men uten fullført videregående opplæring. En realkompetansevurdering kan ende med hel eller delvis studiekompetanse.
Historie
Frem til 1982 ble avlagt eksamen etter videregående opplæring betegnet examen artium. Examen artium var norsk variant av en tradisjonell overgangseksamen som ga adgang til akademiske studier. I Norge ble examen artium avholdt første gang i 1813 etter dansk modell. Den kunne avlegges ved et gymnas som hadde reallinje, naturfaglinje og/eller språklinje (engelsk/latin), samt musikklinje hos enkelte gymnas.
Louis-Ernest Dubois
Louis-Ernest Dubois (født 1. september 1856 i Saint-Calais i Frankrike, død 23. september 1929 i Paris) var en av den katolske kirkes kardinaler, og erkebiskop av Rouen 1909–1920 og Paris 1920–1929. Han ble kreert til kardinal i 1916 av pave Benedikt XV, med Santa Maria in Aquiro som tittelkirke, og deltok på konklavet 1922 som valgte pave Pius XI.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Alf-Jørgen Aas
Alf-Jørgen Aas (født 5. juli 1915, død 20. august 1981) var en norsk maler fra Trondheim.
Waziristan
Waziristan (Pashtu: وزیرستان, «Wazirernes land») er en fjellregion i det nordvestlige Pakistan, på grensen til Afghanistan, med et areal på omkring 11.585 km². Det er en del av Pakistans føderalt administrerte stammeområder, og betraktes dermed som utenfor landets fire provinser.
Alf-Jørgen Aas
Han var elev ved Statens kunstakademi i 1934-1938 under Axel Revold, Jean Heiberg og Georg Jacobsen, og debuterte på Høstutstillingen 1936. Fra 1965 var han tilsatt som professor ved Statens kunstakademi og han var rektor samme sted fra 1970 til 1973. I tillegg hadde han mange tillitsverv i kunstnerorganisasjoner.
Waziristan
Waziristan dekker området vest og sørvest for Peshawar, mellom Tochi-elven mot nord og Gomal-elven mod sør. Khyber Pakhtunkhwa ligger rett øst for Waziristan. Området var et uavhengig stammeområde inntil 1893, utenfor Det britiske imperiet og Afghanistan. Stammenes angrep på det britiskstyrte territoriet var et konstant problem for britene, noe som førte til gjentatte straffeekspedisjoner mellom 1860 og 1945. Området ble en del av Pakistan i 1947.
Alf-Jørgen Aas
Aas malte blant annet landskap og stilleben i dekorativ koloritt.
Waziristan
Av administrative grunner er Waziristan delt i to agenturer; Nord-Waziristan og Sør -Waziristan, med et beregnet befolkningstall pr. 1998 på henholdsvis 361.246 og 429.841. De to delene har helt ulik karakterer, selv om begge stammer er undergrupper av Wazirstammen og snakker et felles Waziri-språk. De er kjent som et krigerfolk, og er kjent for sine gjentatte blodfeider.
Wazirstammerne er inndelt i understammer styrt av landsbyenes eldste, som møtes i stammerådet Loya Jirga. Sosialt og religiøst betraktet er Waziristan et ekstremt konservativt område. Kvinner voktes omhyggelig, og hvert hjem må ha en mann i spissen. Samholdet innenfor stammen holdes også sterkt ved hjelp av de såkalte Kollektive Ansvarslover innenfor Grense-lovovertredelses-regulativet.
Tilstedeværelsen av Taliban i området har vært gjenstand for internasjonal bekymring, særlig etter starten av krigen i Afghanistan i 2001.
Colonia Valdense
Colonia Valdense er en by og en kommune i Colonia-departementet i det sørvestlige Uruguay.
Historie
Byen ble grunnlagt i 1856 av valdensere innvandrere fra Piemonte. Kommunen ble etablert i 2013.
Befolkning
Colonia Valdense hadde 3 235 innbyggere i 2011.
Kilde:
Transport
Ruta 1 forbinder Colonia Valdense med Montevideo (øst) og Colonia del Sacramento (vest).
444 Gyptis
444 Gyptis er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 31. mars 1899 av Jérôme Eugène Coggia fra Observatoire de Marseille i Marseille. Den oppkalt etter Gyptis, kona til Massalias grunnlegger Portis.
Ávila (provins)
Ávila er en provins i den autonome regionen Castilla y León i Spania. Provinshovedstaden er byen Ávila.
Ávila grenser til provinsene Valladolid, Salamanca, Cáceres, Toledo, Segovia og Madrid. Nesten er tredjedel av befolkningen (53 272 av 167 032) bor i hovedstaden Ávila. Den nordlige delen av provinsen er del av slettelandet på Meseta Central, mens den sørlige delen er fjellandskap med fjellkjeden Sierra de Gredos som er del av den større Sistema Central. Den høyeste fjelltoppen i provinsen er Pico de Almanzor som er 2 592 meter over havet.
1525 Savonlinna
1525 Savonlinna er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 18. september 1939 av Yrjö Väisälä i Åbo. Asteroiden har fått sitt navn etter det finske navnet på byen Nyslott.
Simo (Finland)
Simo er en kommune i landskapet Lappland i Finland, omtrent 50 kilometer fra Sveriges grense. Kommunen har 3 717 innbyggere og et areal på 1 483,50 km², derav 18 51 km² er vann. Simos tre største nabobyer er Uleåborg (120 753 innbyggere), Kemi (23 689 innbyggere) og Torneå (22 617 innbyggere).
Demografi
I 2001 hadde Simo 3 895 innbyggere, og tallet har årlig sunket med omtrent 20 personer. Arbeidsledigheten i 200 var 20,7 %, mens resten av Lappland hadde 21,0 %.
Kommunen har grunnskole og videregående skole, mens det nærmeste universitetet ligger i Uleåborg.
Advanced Squad Leader
Advanced Squad Leader (ASL) er et brettspillsystem for detaljert simulering av mindre trefninger i andre verdenskrig.
ASL ble utviklet av Avalon Hill, senere oppkjøpt av Hasbro, og de nåværende rettighetshaverne er Multi-Man Publishing (MMP) under lisens fra Hasbro.
Oddbjørn Jonstad
Oddbjørn Olav Jonstad (født 22. januar 1944) fra Naustdal er en norsk politiker (FrP, senere Norsk Folkeparti) som på slutten av 1990-tallet markerte seg som sterk innvandringsmotstander. Synspunktene vakte dengang såpass oppsikt at han ble ekskludert fra Fremskrittspartiet i 1999. Han har senere ledet et nasjonalistisk småparti og et innvandringskritisk nettsted.
Etter examen artium på Firda Gymnas på Sandane og militærtjeneste i Vardø i Nord-Norge, utdannet Jonstad seg til sivilingeniør (elektro) på NTH (nå NTNU). Han kom til Oppegård i 1979 og ble i 1987 valgt inn i kommunestyret for Fremskrittspartiet, noen år senere også inn i formannskapet. Han var formann for lokalpartiet i mange år. Han ble landskjent i 1999 da han tok til orde for at flyktninger og asylsøkere skulle bo i leirer til de trygt kunne reise hjem igjen. Hen ble like etter ekskludert fra FrP. Han gjorde seg også bemerket ved å foreslå for kommunestyret å erklære Oppegård som sosialistfri sone. Etter eksklusjonen i 1999 dannet han Norsk Folkeparti. Partiet stilte til valg med Jonstad på topp i alle fylker i 2001, men fikk bare 0,06 prosent av stemmene på landsbasis. I 2002 ble partiet splittet. Jonstad ble kastet som leder, og partiet skiftet navn til Nasjonalalliansen. Jonstad ble siden leder for restene av det opprinnelige Norsk Folkeparti.
Høsten 1999 gikk han ut og kritiserte NRKs programledere med innvandrerbakgrunn. Jonstad ønsket ikke programledere som han mente opptrådte «unorske på skjermen». I 2007 kom han med lignende utspill i forbindelse med 17. maifeiringen.
I august 2011 publiserte han lister med personer han klassifiserer som innvandringsvennlig på nettstedet Korsfarer.no. I 2015 etablerte Jonstad nettstedet milorg.no, der han sammenligner innvandringen til Norge med okkupasjonen under andre verdenkrig, og argumenterer for at «Storting, regjering, høyesterett og media er på okkupantenes side – som naziregjeringen under krigen».
Våren 2019 var Jonstad immatrikulert som student ved juridisk fakultet ved Universitetet i Oslo, men er pr. 2020 ikke lenger tilknyttet fakultetet.
Utover dette har Jonstad skrevet fire lokalhistoriske bøker og utarbeidet et billedleksikon om Oppegård.
Kihnu
Kihnu (tysk: Kühnö, svensk:Kynö, estlandssvensk uttale: k:ine) er den syvende største øya i Estland. Øya utgjør brorparten av Kihnu kommune. Med et areal på 16,38 km² (rundt 7 km i nord/sør-retning og 3,3 km i øst/vest-retning på det bredeste) er dette den største av øyene i Rigabukta. I 2010 hadde den et folketall på 489 – en fremgang på to personer siden 2007, men en klar tilbakegang siden 2004.
Geografi
Øya er flat, med høyeste punkt bare 8,5 moh og har en samlet kystlinje på 36,2 km. Kihnu ligger 12 km fra nærmeste fastland, halvøya og nabokommunen Tõstamaa.
Kihnu tilhører Pärnu fylke. Sammen med noen andre, ubebodde småøyer utgjør øya Kihnu kommune. Med et samlet areal på bare 16,65 km² er det den minste kommunen i fylket.
Øya har fire landsbyer: Lemsi, Linaküla, Rootsiküla og Sääre. Øyas estlandssvensker bodde i landsbyen Rootsiküla (Rootsi er «Sverige» på estisk) fram til de flyktet til Sverige i 1944. I Säärekülä er øyas rådhus og postkontor. I Linaküla ligger øyas sykestue, den ni-årige grunnskolen, kirken, Kihnu museum, bibliotek og det nye kulturhuset.
Kihnu fyr er et av landets høyeste og viktigste fyrtårn for seilingen i Rigabukta.
Vegetasjon og dyreliv
Kihnus flate geografi gjør at øyas trær er relativt lave. Kystlinjen består av blomsterenger, ofte med einer. Kystlinjen er også beiteområder for kyr, som ofte har store innslag av rullestein og sanddyner. Den lave høyden (opptil 8.5 moh) i det indre av øya og i den sandholdige området vest på øya er dekket med furuskog.
Befolkningstettheten gjør at de frie naturområdene er for begrensede for store ville dyr, og stammen av ville dyr består vesentlig av hare, rødrev og piggsvin. Men det er et stort fugleliv med en rekke ulike arter, og farvannene omkring består av en stor stamme sild, ål og flyndre, samt vernete sjøpattedyr som havert.
Klimaet på øya er noe mildere og mer kystklima enn hva som er vanlig i resten av Estland, men da Rigabukta fyser igjen om vinteren medfører dette at klimaet blir noe tørrere enn vanlig kystklima, og det er vanlig med mye snø om vinteren.
Forhistorie og middelalder
Øya har i liten grad vært gjenstand for systematiske arkeologiske utgravninger, men det er funnet spor etter kortvarige bosetninger som er opptil 3 000 år gamle. Øya er i historiske kilder omtalt første gang i 1386 (som «Kyne»). Men den har vært bebodd permanent siden 1518.
Årene før Livlandskrigen var øya under kontroll av Storfyrstedømmet Moskva som i 1547 ble Tsar-Russland. Under Livlandskrigen var øya under skiftende kontroll av flere land. Årene 1562 til 1565 var øya under Danmark, og deretter fram til 1575 under Polen-Litauen, for så fram til 1582 være under Tsar-Russland. Ved Livlandskrigens slutt i 1583 ble øya igjen en del av storhertugdømmet Polen-Litauen.
Del av Sverige 1600-1710
Som følge av den ekspansive politikken til Erik XIV av Sverige i Østersjøområdet, kom øya fra 1600 igjen under svensk kontroll etter at den svenske kongen sendte en hær til Estland etter oppfordring fra bymyndighetene i Reval. Øya forble under svensk styre i hele den svenske stormaktstiden, sammen med resten av Estland og Livland. Under det svenske styret ble den lutherske religion innført på øya til fortrengsel av Den katolske kirke.
Det russiske keiserrike 1710-1918
Under den store nordiske krig kom øya under kontroll av Det russiske keiserrike. På denne tiden var det 60 hushold med tilsammen 400 innbyggere på øya, men da det brøt ut pest etter krigen, var det bare 60 personer igjen.
I 1819 ble øyas innbyggere under tsar Aleksander I av Russland frigitt fra livegenskapet og alle innbyggerne fikk etternavn. Etter løfte fra tsar Nikolaj I av Russland om eierskap til landeiendommene (ett løfte som ikke ble innfridd), konverterte øyas befolkning til Den ortodokse kirke i årene 1846-1847. Den tidligere lutherske kirken, bygget i 1786, ble gjennom ombygginger og vedlikeholdsarbeider, samt innvendige ominnredninger omgjort til en ortodoks kirke viet til St. Nikolai, og framstår slik idag.
I andre halvdel av 1800-tallet vokste det fram en særegen steinindustri på Kihnu. Kystbyene Pärnu og Riga manglet akutt bygningsstein, og lokalbefolkningen på øya slo seg opp som leverandører med egne frakteskuter. I årene fram til første verdenskrig, ble øya overbefolket, med et samlet folketall på rundt 1 200. Dette medførte blant annet at naboøya Manilaid ble befolket med 26 familier med til sammen 100 personer fra Kihnu.
Etter første verdenskrig
Under arbeidsløsheten på Kihnu i mellomkrigstiden ble øyas havn og steinmolo utbygget som nødsarbeid. Øya ble ikke direkte rammet av kamphandlingene under andre verdenskrig, men øyas flåte av fiskebåter ble ødelagt og mellom 1/3 og 1/4 av befolkningen, herunder hele den estlandssvenske befolkningen flyktet i forkant av Den røde armés framrykking i 1944. Flyktningstrømmen gikk hovedsakelig til de vestlige landene (378 personer), men også til øya Ruhnu (22 personer) og etterlot rundt 600 personer på øya.
Sovjettiden
Etter andre verdenskrig har folketallet vært stabilt rundt 600 innbyggere. I sovjettiden ble øyas økonomiske liv organisert et stort kollektivbruk med navnet Noukogude Partisan («Den sovjetiske partisan») tilknyttet fiskeriene. Denne ble i 1973 integrert med et større kollektivbruk i Pärnu med navn Pärnu Kalur («Fiskeren fra Pärnu»). Dette medførte at all beslutningsmyndighet ble flyttet til fastlandet og befolkningen på Kihnu mistet muligheten til selv å ta beslutninger som angikk øya. Videre med det et overfiske av ressursene og en forvaltning av naturen som forstyrret den sårbare økologiske balansen og bæreevne i farvannet rundt øya.
Etter sovjetsystemets sammenbrudd og oppløsningen av kollektivbruket ble øya organisert som en egen kommune.
Kultur
De normene som ligger til grunn for dagens tilværelse på øya har endret seg som i resten av samfunnet, mens mange tradisjoner blir aktivt opprettholdt. Den mest distinkte av disse er feiring av bryllup og en del merkedager og kirkelige høytidsdager.
Maleren Uno Roosvalt (f. 1941) besøkte øya første gang som student i 1960, og ble siden en hyppig besøkende som har skildret landskapene her i mange malerier. Han illustrerte også barneboken Aabets i 2009, den første noensinne som er trykket på Kihnu-dialekten.
Bevaring av bryllupstradisjonene på Kihnu var et hovedpunkt i kandidatsøknaden for å bli et verdensarvsted. Ivaretakelsen av disse tradisjonene blir ansett for å gi en særlig god anledning til å ivareta viktige kulturarv-elementer, både skikker, poesi- og musikalske uttrykk, samt tradisjonelt håndverk.
Immateriell kulturarv (UNESCO)
Kihnu ble nominert til UNESCOs liste over verdens Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv i 2003 og tatt inn på listen i 2008. Begrunnelsen var øyas særegne tradisjoner og dialekt. Øya har blant annet en levende folkedraktskultur og denne drakten er fortsatt i daglig bruk blant øyas kvinner. Et sentralt kulturelement er øyas bryllupstradisjoner og folkesangtradisjoner.
I dag er det stor arbeidsløshet på Kihnu, i likhet med mange andre områder i Estland. Opptaket på UNESCOs verdensarvliste har imidlertid gitt håp om økt turisme på øya.
Kinako
Kinako er et pulver laget av røstede soyabønner som er avskallede og knust til et fint pulver. Det er lysegult/brunt. Ordet kommer fra japansk kinako (黄粉 or きなこ), som betyr «gult pulver».
Kinako brukes ofte som strø på riskaker eller andre tradisjonelle japanske søtsaker. Det finnes også drikker med kinako. En søtsak kalt yaseuma (やせうま) er en type brede hvetenudler som drysses med kinako og sukker. Dette er en sørjapansk spesialitet.
Heidi Røneid
Heidi Røneid (født 16. desember 1982) er en norsk frilansjournalist, programleder og sjakkommentator. Hun jobber blant annet for NRK, hvor hun ved flere anledninger har vært kommentator med fokus på sosiale medier under sjakksendinger. Hun er også sjakkommentator på TV 2. Røneid er en av deltakerne i NRK-serien "Villdyrhjerte" (mars 2022). Hun er også gründer og arrangør av Oslo Vegetarfestival og aktiv i organisasjonen Fugleadvokatene. I juni 2022 ble Røneid tildelt "Oslo miljøpris Årets grønne innbygger" for å "senke terskelen for at flere skal prøve miljøvennlig og plantebasert mat".
Røneid spiller sjakk i Sjakklubben Stjernen,og bridge i Asker Bridgeklubb. Som sjakkspiller er hennes beste rating (fra januar 2016 til juni 2017) 1,702 poeng.
Røneid er programleder for podkastene Sjakkademiet (Podme), Luftslottet-svindel i verdensklasse (Podme), Kattepine (NRK) og Aktivistene (NRK). Hun har jobbet som reporter og researcher for Dagsnytt Atten, Aktuelt, Kulturnytt og Ukeslutt, og som dokumentarskaper for Radiodokumentaren på P2. Fra mai 2007 til juni 2008 var hun ansvarlig redaktør i RadiOrakel, hvor hun tidligere hadde vært redaksjonssjef. Hun har også jobbet i Radio Tango og i organisasjonen NOAH. Sommeren 2016 var hun programleder for morgenprogrammet Tidenes Sommer på NRK P13.
Røneid er utdannet møbeldesigner og lærer, og samboer med advokat Odd Harald Eidsmo Barder.
Åsta-ulykken
Hendelsesforløp
Tog 2302 forlot Trondheim klokken 07.45 om morgenen tirsdag 4. januar 2000. Toget hadde dieseldrevet lokomotiv av type Di 3 nr. 625 samt tre personvogner, B3 25674, B3 25598 og BF11 21522. Det var i rute og skulle til Hamar. Ved avgang fra Røros stasjon var toget 21 minutter forsinket på grunn av forsinkelser med kryssende tog underveis. Ved Røros stasjon var det også bytte av lokomotivfører. Forsinkelsen ble imidlertid redusert, og ved ankomst og utkjøring fra Rena stasjon var toget bare 7 minutter forsinket. Det var 75 personer ombord, inkludert lokomotivfører og konduktør, da toget forlot Rena klokken 13.07. Ved utkjøring fra Rena stasjon viste signalet grønt («kjør»), og loggen som ble tatt ut fra Hamar togledersentral etter ulykken samt vitneobservasjoner indikerer også at hovedsignalet viste «kjør».
Tog 2369 forlot Hamar i rute klokken 12.30 med 10 passasjerer ombord. Toget var et dieseldrevet motorvognsett av type 92 og bestod av motorvogn BM 92.14 og styrevogn BFS 92.84. Motorvognen var plassert først i togsettet. Toget skulle til Rena for så å returnere til Hamar. Ved Rudstad stasjon stoppet toget og plukket opp én passasjer. Dette skjedde klokken 13.06, og i henhold til ruten skulle toget hatt et opphold her til klokken 13.10 for kryssing med tog 2302 (toget nordfra). Toget forlot Rudstad klokken 13.07 med totalt elleve personer ombord inkludert lokomotivfører og konduktør. Undersøkelseskommisjonen for ulykken kunne ikke finne noe som tydet på at signalet her viste «kjør», og kommisjonen skriver at «loggen indikerer at utkjørssignalet ikke viste grønt og at sporvekslen ved utkjøring fra Rudstad stasjon var kjørt opp av nordgående tog.»
Trafikkstyringen på Rørosbanen mellom Hamar og Røros styres av togledersentralen på Hamar. Vedkommende togleder på det aktuelle tidspunktet hadde også ansvaret for å følge med på den mer trafikkerte strekningen Hamar–Eidsvoll. Ifølge undersøkelseskommisjonen konsentrerte toglederen seg om sistnevnte strekning grunnet større trafikk der og sjekket ikke skjermene som viste hva som skjedde på Rørosbanen. Det var ikke installert lydalarm (akustisk alarm) som varsler at to tog er på kollisjonskurs på denne sentralen, og selv om en melding V2 – VEKSELKONTROLL MANGLER RUDSTAD i rød skrift nederst på skjermen fra klokken 13.08 indikterte at det var i ferd med å skje en ulykke ble ikke toglederen oppmerksom på dette før ca. klokken 13.11.30, altså etter 3 minutter.
På tidspunktet for ulykken var det ikke installert verken automatisk togstopp eller togradio. Den eneste måten å få kontakt med togene på var via mobiltelefon. Lokomotivfører på nordgående tog hadde ringt inn sitt mobiltelefonnummer til togleder på en tidligere vakt. Dette var ikke blitt oppført på den listen hvor numrene skal føres opp. Også konduktøren på sørgående tog hadde ringt inn mobiltelefonnummeret til samme togleder, men heller ikke dette ble ført på riktig liste. Toglederen fant ett nummer og ringte dette, men det viste seg at det var nummeret til et annet tog. Da vakthavende togleder ble oppmerksom på hva som var i ferd med å skje fant han ikke de korrekte mobiltelefonnumrene og fikk ikke kontakt med noen av togene.
Togene støtte sammen ved Åsta stasjon mellom Rudstad og Rena klokken 13.12.35. Motorvognen i det nordgående toget, tog 2369, ble totalt ødelagt, mens styrevognen i det samme toget fikk mindre skader og ble stående på sporet. Lokomotivet i det sørgående toget, tog 2302, fikk store skader i fronten og veltet over på siden. Den første vognen ble kraftig bøyd og sporet av. Også den neste vognen sporet av, men ble stående i sporet. Den siste vognen ble stående på sporet. Det oppstod umiddelbart etter sammenstøtet en kraftig brann i området ved lokomotivet og restene av motorvognen, og noen minutter senere også i den første vognen. Brannen spredte seg etter hvert også til de to siste vognene.
Det omkom totalt 19 personer i sammenstøtet og brannen som fulgte. 67 personer overlevde ulykken. Den siste overlevende ble tatt ut av toget ca. klokken 17.00. Ingen av de overlevende ble livstruende skadd.
Utbygging av ATC og togradio
NSB hadde lenge planlagt å bygge ut både fjernstyring (CTC) og ATC på Rørosbanen. Utbyggingen av CTC og ATC på strekningen Hamar–Røros var opprinnelig planlagt å være fullført innen 1993. Det ble budsjettert separat for ATC på strekningen Hamar–Røros i statsbudsjettene for 1992 og 1993. Fjernstyringen ble imidlertid forsinket da Rudstad stasjon ble besluttet oppgradert fra holdeplass til stasjon. Dermed ble ATC-utbyggingen på strekningen også utsatt, og den opprinnelige utbygningsplanen ble senere erstattet av en ny hovedplan for ATC-utbygging på strekningen. Fjernstyringen på hele strekningen Hamar–Røros ble ferdig i 1994, mens ATC først ble tatt i bruk i 2001 og var fullt utbygd i 2003. Rørosbanen fikk togradio (GSM-R) i 2004.
Avgangsprosedyre
Jernbaneverket og NSB innførte 1. september 1997 en ny avgangsprosedyre for persontog. Denne sa at bare lokomotivføreren – og ikke som tidligere både lokomotivføreren og konduktøren – var pålagt å kontrollere at utkjørhovedsignalet fra en stasjon viste «kjør» før toget ble satt i gang fra en stasjon. Dette skjedde til tross for at Statens jernbanetilsyn ikke godtok at den nye avgangsprosedyren ble innført også på Rørosbanen pga. de spesielle forholdene der. Jernbanetilsynet protesterte, også til Samferdselsdepartementet, hvor de fikk medhold, uten at dette fikk noen konsekvenser for avgangsprosedyrens utførelse.
Undersøkelseskommisjon
Det ble ved kongelig resolusjon oppnevnt en undersøkelseskommisjon som var uavhengig av Jernbaneverket og NSB BA «for å foreta de nødvendige undersøkelser for å bringe på det rene de faktiske omstendigheter omkring ulykken på Rørosbanen 4. januar 2000 og årsaken til den.» Videre kan kommisjonen «dessuten ta opp andre forhold i tilknytning til ulykken. Kommisjonen skal fremme forslag om de tiltak som etter Kommisjonens mening bør treffes for å hindre nye ulykker av lignende art.» Kommisjonen bestod da den ble oppnevnt 7. januar 2000 av fem medlemmer. Ytterligere ett medlem ble, på kommisjonens anmodning, oppnevnt av Justis- og politidepartementet 26. juli 2000:
Kommisjonen avga sin rapport, NOU 2000: 30, Åsta-ulykken, 4. januar 2000, til Justis- og politidepartementet 6. november 2000. Kommisjonen konkluderte med at «Åsta-ulykken fikk skje fordi det i Jernbaneverket var grunnleggende mangler i sikkerhetstenkningen og sikkerhetsstyringen som innebar at det mangelfulle sikkerhetsnivået på strekningen til dels ikke ble oppdaget og uansett ikke fulgt opp. Disse grunnleggende mangler i sikkerhetsstyringen omfatter alle de deler av Jernbaneverkets virksomhet som Kommisjonen har sett på og er derfor å betrakte som en alvorlig systemfeil.» og at «Etter Kommisjonens oppfatning må den direkte årsak til ulykken enten knytte seg til feil i signalanlegget eller at det forelå en menneskelig feilhandling.», men at «Kommisjonen kan ikke med sikkerhet forklare den direkte årsaken til ulykken 4. januar. Hverken signalfeil eller menneskelig feilhandling kan utelukkes som årsak.»
Down (band)
Down er et amerikansk sludge metal, doom metal-band som består av medlemmer fra mange kjente band, inkludert Pantera, Corrosion of Conformity, Superjoint Ritual, Crowbar og EyeHateGod.
Etter deres første utgivelse, NOLA, la bandet ut på en kort turne med 13 konserter før de tok en pause fra bandet for å fokusere på sine større band. Likevel solgte bandet nesten en halv million album. Det samme skjedde med deres andre album. Bandet ble samlet for å spille inn Down II: A Bustle in Your Hedgerow, etterfulgt av en turné før de tok en ny pause.
I mai og juni 2006 dro Down ut på sin første Europa-turné, og 5. juni 2006 besøkte de Norge og Rockefeller for aller første gang. 25. september 2007 kom bandets tredje studioalbum, Down III.
1526 Mikkeli
1526 Mikkeli er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 7. oktober 1939 av Yrjö Väisälä i Åbo. Asteroiden har fått sitt navn etter det finske navnet på byen St. Michel.
Sanskrit
Sanskrit er et av de eldste språkene i den indoariske greina av den indoeuropeiske språkfamilien og skrives i dag normalt med skriftsystemet devanagari.
Sanskrit er et arkaisk språk. Dateringen av språkets alder, henger sammen med dateringen av de eldste vediske skriftene. De eldste delene av Rigveda er i så måte datert til mellom 1500 f.Kr. og 1000 f.Kr. En nøyaktig datering er vanskelig, fordi disse tekstene ble overlevert muntlig i flere hundre år før de ble nedskrevet.
Sanskrit er et klassisk kulturspråk og et liturgisk språk. Gjennom indisk historie har sanskrit hatt en betydningsfull rolle som medium for utbredelse av ideer og som bærer av høykultur. Hinduismens, deler av jainismens og mange av buddhismens hellige skrifter og filosofiske tekster er skrevet på sanskrit. Språket har også en omfattende sekulær litteratur med skuespill, poesi, eventyr og fagtekster. Gjennom buddhismens utbredelse ble sanskrit utbredt til Bakindia, de indiske øyer og Sentral-Asia, og ble et lingua franca for lærde, med en rolle som kan sammenlignes med latin i Europa.
Sanskrit deles inn i to tidsepoker, vedisk sanskrit fra 1500 f.Kr. til 500 f.Kr. og klassisk sanskrit fra 500 f.Kr. og fremover. I den vediske perioden snakker man videre om fem ulike tidsperioder eller dialekter. Klassisk sanskrit inndeles i fire dialekter. I tillegg benyttet den buddhistiske retningen mahāsāṃghika en egen sjargong kalt buddhistisk hybrid sanskrit fra det første århundre e.Kr. og fremover.
Sanskrit har hatt stor betydning for sammenlignende lingvistikk, og for utviklingen av moderne språkvitenskap overhodet. Mange moderne indiske språk nedstammer fra sanskrit. Ord med opphav i sanskrit utgjør omkring 50 % av vokabularet i moderne indoariske språk. Hindi og bengali bruker fortsatt sanskrit i nydannelse av ord.
Sanskrit ble i 2010 et av 22 offisielt anerkjente språkene i India, og et av Indias seks offisielle klassiske språk. Det er et offisielt språk i delstaten Uttarakhand, som har lovfestet skilting av stedsnavn, navn på regjeringens departementer og navn på embedsmenn på sanskrit, i et forsøk på å popularisere språket.
Etymologi
Sanskrit er idag navnet på et spesifikt språk innenfor den indoariske språkgruppen. Opprinnelig var det et sosiolingvistisk begrep og navnet på en dannet, kultivert og lærd tale. Det var en markør for sosial klasse. Det var en tale som stod i kontrast til dagligtalen blant folk flest, den såkalte prākrit som betyr «naturlig», «ordinær», eller «ikke kunstig», av roten prākṛta-. Sanskrit var «det kultiverte språket» som ble benyttet av de lærde i det gamle India til å skrive filosofiske eller vitenskapelige avhandlinger. Det ble også benyttet som liturgisk språk; det er noen ganger kalt dēva-bhāṣā, «det hellige språket» eller «språket til dēvaene (halvgudene eller englene)».
Ordet saṃskṛta- er et verbalsubstantiv som kan oversettes med «å sette sammen», «formet på en fullendt måte», «raffinert» eller «dyktig utformet». Det er avledet av roten saṃ(s)kar-, «å sette sammen», «arrangere», «forberede», hvor sam- betyr «sammen» (liksom det norske ordet sam- og samme) og (s)kar- betyr «å gjøre», «å lage». En fri oversettelse kan også være «grammatisk korrekt».
Denne betydningen kan selvsagt bare eksistere i avgrensede sosiale og kulturelle forhold. Saṃskṛta- gir nemlig bare mening i kontrast til prākrit, de «ordinære» eller «ikke-kunstige» språkene, og prākrit er en svært upresis benevnelse. For det første har sanskrit selv sin opprinnelse i dagligtale. For det andre omfatter «dagligtalen» mange ulike språk som fortjener å presiseres, deriblant pali og gāndhārī. Noen «prākriter» klassifiseres som middelindoariske språk, for å skille dem fra moderne «prākriter» som for eksempel hindustani, oriya, bengali og panjabi.
Indoeuropeisk språk
Sanskrit er en del av den indoariske språkfamilien. Disse språkene er indoeuropeiske, og har dermed felles utspring med de moderne indoeuropeiske språk og naturligvis de klassiske språkene latin og gammel gresk.
Studiet av sanskrit i den vestlige verden begynte på 1600-tallet. I 1651 ble diktsamlingen Śatakatraya («de tre århundrer»), av den indiske poeten Bhartṛhari fra det 5. århundre, oversatt til portugisisk. Studiene av sanskrit som ble gjennomført av språkforskerne Heinrich Roth (1620–1668) og Johann Ernst Hanxleden (1681–1731), ble av William Jones ansett som milepæler i oppdagelsen av den indoeuropeiske språkfamilien, og dermed også for grunnleggelsen av hele den moderne sammenlignende lingvistikk. I 1786 publiserte William Jones verket The Sanscrit Language hvor han hevdet at sanskrit, klassisk gresk og latin hadde et felles opphav, og at disse språkene videre var i slekt med gotisk, de keltiske språkene og persisk.
Den 2. februar 1786 holdt William Jones en tale for The Asiatic Society i Calcutta, hvor han uttrykte følgende:
Slektskapet blir åpenbart når man sammenligner vokabularet i sanskrit, gresk, latin og gotisk, britisk, gammel walisisk. Nedenfor ser man en oversikt over likhetstrekk i tallordene 1-9 i de ulike språkene.
Sanskritordet śūnya (शून्य, numerisk ०) er ikke direkte beslektet med latin og gresk. Det ble oversatt til arabisk som sifr (صفر), «ingenting». Fra arabisk kom det inn i latin som lånordet zefirum, og derifra inn i mange europeiske språk, som for eksempel fransk zéro, engelsk zero og norsk «siffer».
Andre eksempler er ordene for mor og far: mātṛ og pitṛ på sanskrit; mater og pater på latin og gammelgresk (μητηρ, πατηρ). Bror på sanskrit er bhratar (latin: frater, gresk: phrater), sønn er sunus, slange er sarpá (latin: serpens), konge er rājā (latin: regens), guder er deva (latin: divus, opphav til engelsk divine), okse på sanskrit er ukšan, og slik kunne William Jones finne flere tusen paralleller. Det klare og alderdommelige formsystemet til sanskrit gjorde det mulig å sammenligne andre grammatiske likheter mellom de tre språkene, og gjennom arbeidet til den sveitsiske forskeren Ferdinand de Saussure spilte dette en viktig rolle for utviklingen av språkvitenskapen. Den felles grammatiske grunnstruktur er påfallende: Det er tre kjønn, språket har kasus, tempora og modi. På sanskrit brukes alle de opprinnelig åtte indoeuropeiske kasus: nominativ, vokativ, akkusativ, instrumentalis, dativ, ablativ, genitiv og lokativ. I tillegg til singularis og pluralis (entall, flertall) har sanskrit også dualis (totall, som når to personer gjør noe).
Sammenligninger av deklinasjonen av substantiver gjorde det mulig for Ferdinand de Saussure å påvise distinkte særpreg i de tre språkene. Der hvor sanskrit hadde en s mellom vokalene, hadde latin en r, mens gresk ikke hadde noen konsontant. Det latinske substantiv genus viser ved sammenligning med gresk og sanskrit følgende:
Den sofistikerte sanskrit-analysen av den indiske forfatteren Pāņini fra 5. århundre, og av andre gammelindiske grammatikere, lå til grunn for flere moderne sanskritgrammatikker. Dette gjelder den som professor William Dwight Whitney (1827–1894) ved Yale University publiserte i 1879, og grammatikken av Jacob Wackernagel (1853–1938) ved universitetet i Basel, som ble publisert i årene 1896–1954. En tredje betydningsfull sanskrit-grammatikk ble utgitt av den tyske indologen Otto von Böhtlingk (1815–1904) i samarbeid med grunnleggeren av vedisk filologi, Rudolph von Roth (1821–1895), ved universitetet i St. Petersburg i årene 1855–1875.
Indoarierne
De nærmeste slektningene til sanskrit er de andre indoariske språkene i India og tilgrensende områder. Ut over dette er det de gamle iranske språkene gammelpersisk og avestisk som ligger nærmest. Sammen utgjør de indoariske og de iranske språkene en større språkgruppe kalt de indoiranske språk.
Som medlemmer av den indoeuropeiske språkfamilien stammer de indoariske språkene fra et antatt indoeuropeisk urspråk, som kan antas å ha blitt talt omkring 4000 f.Kr., på steppene i det som i dag er sørlige Russland. Fra den urindoeuropeiske befolkninga delte det seg en nomadisk folkegruppe som brukte benevnelsen «arier» (ārya, «edel») om seg selv, og som talte et forstadium til de indoiranske språkene. Etter å ha oppholdt seg en tid i Baktria, delte de seg omkring 2000 f.Kr. i en iransk og en indoarisk gren. Iranerne slo seg ned i det som i dag er nordlige og vestlige Iran 2000–1500 f.Kr. Indoarierne innvandra i flere bølger til den indiske halvøya, antageligvis rundt 1500 f.Kr. Kontakter mellom India og nordvest forklarer hvorfor både sanskrit, iranske språk, slavisk og det litauiske språk er satemspråk, mens de europeiske indoeuropeiske språkene i vest er kentumspråk. Det forklarer også finsk-ugriske ord i det indoiranske vokabular, og de rekonstruerte urindoeuropeiske ordene for flora og fauna.
De eldste kjente tekstene på sanskrit ble overleverte muntlig fra rundt 1500 f.Kr., før de ble nedskrevet rundt 500 f.Kr. De eldste bevarte indoariske tekstene er likevel ikke fra India, men fra Anatolia, hvor det eksisterte et indoarisk superstrat i det hurrittiske Mitanniriket i nordlige Mesopotamia og nordøstlige Syria. Der fantes det fra 1500 til 1200-tallet f.Kr. en herskende klasse som bar entydig indoariske navn og dyrka guder som Indra. I en lærebok i hesteskjøtsel, som mitannieren Kikkuli forfatta på 1400-tallet f.Kr. på hettitisk, finnes enkelte indoariske fagbegreper. Disse tidlige indoariske sporene i vestlige Asia forsvant sporløst etter Mitannirikets undergang.
Det finsk-ugriske substrat i sanskrit beviser kontakt mellom India og de uralske språkområdene i nord, hvordan dette enn skal fortolkes. I 1869 fremsatte den danske språkforskeren Vilhelm Thomsen en hypotese om en indouralsk språkfamilie. Hypotesen fikk ingen større støtte. Det er generell enighet om at de uralske og de indoeuropeiske språkene er adskilte språkfamilier, som ikke er genetisk beslektet. Lånordene er også tolket til støtte for teorien om den indoariske invasjon av India. Det bør derfor tilføyes at det også finnes et uralsk substrat i de ikke-indoeuropeiske indiske mundaspråkene og de dravidiske språkene, og at kontakten mellom India og de finsk-ugriske språkområder også var til stede uavhengig av indoeuropeerne.