cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Malcolm III av Skottland
Malcolm og Vilhelm Rufus
I 1092 begynte freden å smuldre opp. Basert på enkelte historikeres oppfatningen om at skottene kontrollerte det meste av dagens Cumbria har det blitt foreslått at Vilhelm Rufus’ nye festning ved Carlisle og hans bosetning av engelske bønder i de omliggende områdene var grunnen til uroen. Imidlertid er det ikke sannsynlig at Malcolm kontrollerte Cumbria, og at striden isteden angikk de engelske eiendommene som var gitt til Malcolm av Vilhelm Rufus’ far i 1072. Malcolm sendte budbringere for å diskutere spørsmålet og Vilhelm Rufus aksepterte et møte. Malcolm reiste da sør til Gloucester, stoppet ved klosteret Wilton Abbey for å besøke sin datter Edith og svigerinne Cristina. Malcolm kom fram den 24. august bare for å finne ut at Vilhelm Rufus nektet å forhandle og isteden insisterte på at uenigheten måtte bli dømt og avgjort av de engelske baronene. Dette nektet Malcolm å akseptere og reiste straks tilbake til Skottland.
Malcolm hadde Edvard, sin eldste sønn med Margaret og sannsynligvis utpekt som arving (eller tánaiste), med seg og dessuten sin andre sønn, Edgar. Selv for de harde og nådeløse tidene den gang var skottenes herjing av Northumbria sett på som spesielt brutal.
Død
Da Malcolm marsjerte nordover igjen ble han overfalt av Robert de Mowbray, jarl av Northumbria, hvis landområder som Malcolm hadde herjet. Angrepet skjedde i nærheten av Alnwick den 13. november 1093. Den gamle skotske kongen ble drept av Arkil Morel, steward ved festningen Bamburgh Castle. Denne konflikten ble senere kjent som slaget ved Alnwick. Edvard ble dødelig såret i det samme slaget. Inisfallen-annalene forteller at Malcolm «ble drept med sin sønn i et ubevoktet øyeblikk i slaget». Malcolms hustru Margaret døde kort tid, ble det sagt, etter å ha mottatt nyheten om deres død fra Edgar. Ulster-annalene sier:
Malcolms lik ble fraktet til klosteret Tynemouth Priory for å bli gravlagt. Det kan senere ha blitt gravlagt på nytt ved Dunfermline Abbey under hans sønn Aleksanders regime, eller kanskje på Iona.
Den 19. juni 1250, etter at Malcolms hustru Margaret ble helgenerklært av pave Innocent IV ble hennes jordiske levninger atskilt og plassert i et relikvieskrin. Tradisjonen vil ha det til at skrinet ble båret til høyalteret i Dunfermline Abbey, men da det skulle passere forbi Malcolms grav ble det med ett for tungt til å flyttes. Av denne grunn ble Malcolms levninger også atskilt og ble gravlagt ved siden av Margaret ved alteret.
Ekteskap og familie
Omkring 1065 giftet han seg med Ingebjørg Finnsdatter. Paret fikk tre sønner:
Ingebjørg døde ikke senere enn 1070, og Malcolm giftet seg med Margaret og som gjorde mye for å fremme kristendommen i den romersk-katolske formen i Skottland på bekostning av den eksisterende gæliske kirken. Margaret og Malcolm fikk åtte barn sammen:
Itamaracá
Itamaracá er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Huset Hauteville
Hauteville (fransk: Maison de Hauteville, italiensk: Casa d'Altavilla) er en normannisk adelsslekt som hadde sitt opprinnelige område i Coutances på Cotentinhalvøya i Normandie. Denne fikk etter hvert stor betydning i Europa, Asia og Nord-Afrika gjennom sine erobringer og etableringer i middelhavsområdet, særlige i det sørlige Italia og Sicilia. De deltok også i normannernes erobring av England i 1066.
Opprinnelse
Slektens opprinnelse har røtter fra de norrøne nordboere som bosatte seg i Normandie på 900-tallet. Det er sagt at de nedstammer fra Hiallt, en nordboer som bosatte seg på Cotentinhalvøya og opprettet landsbyen Hialtus Villa (Hauteville) fra hvor slekten siden har sitt navn. Stedsnavnet Hauteville kan derimot bety «høyby», og fra nøyaktig hvilken landsby som slekten tok sitt navn fra er vanskelig å identifisere med nøyaktig, men moderne forskning har favorisert Hauteville-la-Guichard.
Den første i slekten som skaper seg et navn som kan dokumenteres er Tancred av Hauteville (980-1041), og står derfor som grunnlegger av slekten. Han forble til sin død en mindre baron av Normandie, men han hadde tolv sønner og minst to døtre med to hustruer, Muriel og Fressenda. Hans lille farsarv kunne ikke tilfredsstille hans sønners behov på land og ære, og åtte av dem dro sørover til Mezzogiorno for å søke sin lykke der.
I henhold til Goffredo Malaterras krønike De Rebus Gestis Rogerii Calabriae et Siciliae Comitis et Roberti Guiscardi Ducis fratris eius ble en Aubrey eller Alverardus igjen i Normandie. Han var en fjerde sønn med Tancreds andre hustru Fressenda (eller Freisen). På tiden til Domesday Book i 1086 er en Alverardus eller Aluericus Hautville (Halsvilla, Altavilla eller Hauteville) omtalt som å ha tidligere eid land i Compton Martin i Somerset, England. Hans slektning Ralf de Hauville (også Halsvilla) er omtalt i Domesday Book som en overleietaker i Wolfhall i Burbage i Wiltshire. Alverardus er antagelig den som opprettet slekten Hauteville i Somerset mens Ralf mest sannsynlig grunnla Hauville i Wiltshire/Berkshire.
Mezzogiorno
De eldste av de tolv sønnene, Vilhelm I av Hauteville (kjent som Vilhelm Jernarm, død 1046) og Drogo (død 1051), var de første som ankom i sør en gang rundt 1035. De utmerket seg mot Det bysantinske riket slik at Vilhelm ble gjort til greve av Apulia og Calabria og herre av Ascoli mens Drogo ble herre av Venosa. I 1047 ble Drogo bekreftet av keiser Henrik III av Det tysk-romerske rike som Vilhelms arving og som vasall av den keiserdømmet. Deres neste bror Humphrey av Hauteville (fransk: Onfroi de Hauteville), etterfulgte Drogo og beseiret pave Leo IX i slaget ved Civitate den 18. juni 1053, noe som gjorde slekten Hauteville til de mektigste i region. Civitate har blitt sammenlignet med slaget ved Hastings for dens betydning i historien til normanniske Italia. Han ble tilsvarende etterfulgt av en fjerde bror, Robert Guiscard (1059–1085), den første ved Tancreds andre hustru. Avhengig av kildene ble han beskrevet som «den ressursfulle», «den feige», «den lure», eller «den forsiktige».
Det var Robert Guiscard som begynte erobringen av Sicilia, noe som førte til et kongedømme sytti år senere, da han gjenopptok krigen mot Det bysantinske rike. Sammen med den dyktige krigføringen til hans yngste bror Roger Bosso (1031–1101) begynte de to samle berømmelse rundt i Middelhavet. I henhold til William av Apulias krønike Gesta Roberti Wiscardi («Dådene til Robert Guiscard»), skrevet på heksameter hadde han fram til invasjonen av Sicilia ikke deltatt i maritim krigføring. Det var under denne erobringen at Guiscard at han transportere over 200 tropper på kun 13 farkoster, en erfaring som fikk innflytelse på den normanniske invasjonen i England. I 1071 gjorde paven ham til hertug og han og det ennå ikke helt erobrede Sicilia til sin bror Roger i 1071 med tittelen av greve. Robert Guiscards sønner og arvinger, Bohemond (1058–1111) og Roger Borsa (1060–1111) kjempet mot hverandre over arven, og Roger Bosso, yngste sønn av Tancred, siden kalt for Roger I av Sicilia begynte å overstråle den slektsgrenen i Apulia. Roger forente de bysantinske, lombardiske, normanniske og sarasenske (muslimsk) elementene på Sicilia under et styre og tillot ikke religiøse forskjeller å legge hindringer i veien for sine erobringer.
Roger ga en mektig stat i arv til sine sønner, Simon (1093–1105) og Roger II (1095–1154). Det var sistnevnte, etter å ha vært arvtaker til Simon i 1105, begynte å søken etter å forene alle besittelsene til slekten Hauteville til et rike: Apulia og Calabria, da under Roger Borsas sønn Vilhelm II og Taranto, som var blitt gitt til Bohemond som forsoning etter å ha blitt berøvet Apulia, med hans eget Sicilia.
Kongedømmet Sicilia
Da Vilhelm døde i 1127 ble unionen mellom hertugdømmet og grevskapet gjennomført, og Rogers søken etter kongekronen begynte. I den forestilling at konger hadde styrt i Palermo i antikken, ga Roger sin støtte til motpave Kletus og motpaven tronet pliktskyld ham som konge av Sicilia på juledagen 1130.
Roger tilbrakte det meste av tiåret som begynte med hans kroning og som endte med hans store Assise di Ariano («rettsmøtene i Ariano»), en rekke lover som ble proklamert i Ariano sommeren 1140, ved å bekjempe den angriperen etter den andre og slå ned opprør fra hans fremste vasaller, Grimoald av Bari, Robert II av Capua, Ranulf II av Alife, Sergius VII av Napoli og videre. I 1139 mottok Roger ved fredsavtalen i Mignano anerkjennelse og aksept for sitt kongedømme fra den lovlige paven. Det var gjennom hans admiral Giorgio av Antiokia at han deretter kunne erobre byen Mahdia (i dagens Tunisa) og tok da den høyest uoffisielle tittelen «konge av Afrika». I henhold til den muslimske forfatteren Ibn al-Athir ville han ha erobret 'hele Afrika' om han ikke hadde vært forhindret ved en 'stor krig' med Bysants
Rogers sønn og etterfølger var Vilhelm den dårlige (1131–1166), skjønt hans nedsettende tilnavn er avledet hovedsakelig fra hans mangel på popularitet hos krønikeskriverne som støttet opprør blant vasallene som han knuste. hans styre endte i fred i 1166, men hans sønn, Vilhelm den gode var mindreårig. I løpet av guttens regentstid var kongeriket rystet av en uro som nesten veltet den herskende familie overende, men til sist roet det seg og styret til Vilhelm er husket for to tiår med bortimot sammenhengende fred og framgang. For dette fikk han tilnavnet «den gode» (og i kontrast til farens tilsvarende nedsettende). Hans død uten arvinger i 1189 kastet derimot riket på nytt inn i kaos.
Tancred av Lecce grep tronen, men måtte forsvare den mot opprøret til sin fjerne fetter Roger av Andria, og invasjon fra Henrik VI av Det tysk-romerske rike på vegne av sin hustru Constance, datter av Roger II. Henriks styrker ble for overveldende og kongeriket Sicilia falt i 1194.
Korstogene
Bohemond var den naturlige lederen av korsfarerne, og ved hjelp av list erobret han Antiokia ved Orontes, og ble ikke med korsfarerne videre til Jerusalem med resten av hæren, men ble værende i den nyerobrede byen for å hamre ut et fyrstedømme for seg selv der. Tancred forlot også hovedgruppen av korsfarere ved Heraklea Kybistra for å slåss for området Kilikia, ikke langt fra Antiokia. Å skaffe seg en stor stat som det som hans fettere hadde hamret ut i Europa var det ikke mulig for Bohemond å skaffe seg. Han ble tungt beseiret i slaget ved Harran i 1104, og tvunget til i 1108 å inngå fredsavtalen i Devol med Det bysantinske rike. Hans sønn Bohemund II arvet uansett korsfarerriket, som på sin side ga det videre til sin datter Constance, som styrte det fram til 1163.
Genealogi
Vilhelm av Hauteville regnes som slektens grunnlegger. Med sin hustru Muriel (eller Muriella) hadde han følgende etterkommere:
Sand-Sauda-ruten
Sand-Sauda-ruten er en lokal hurtigbåtrute i Rogaland fylke, med daglige avganger fra Stavanger og Sauda via varierte mellomsteder i Ryfylke. Ruten har en lang tradisjon som kommunikasjonsåre mellom storbyområdet Stavanger/Sandnes og industristedet Sauda, både for passasjer- og godstrafikk.
Historie
«DS Ryfylke» var etter all sannsynlighet det første dampskipet som anløpte Sauda i forbindelse med passasjertrafikkrutene som ble opprettet. Ingen tilgjengelige kilder oppgir nøyaktig årstall, men «DS Ryfylke» ble satt i rute for Ryfylkefjordene, samt Haugesund og Bergen i 1855. Post- og godstrafikk kan ha anløpt havna i Sauda mye tidligere, da det ble satt dampskip på oppdrag i landet så tidlig som 1828. I 1886 ble Sauda tatt opp som fast anløpssted.
Man vet med sikkerhet at DS «Haukelid» korresponderte «DS Ryfylke» i rute mellom Stavanger og Sauda fra 1869
Etter lange diskusjoner innad i handelsstanden i Stavanger, ble det i 1854 bestemt at det skulle settes inn dampskip i rute mellom Stavanger og ryfylkebygdene. Dette stod i sterk kontrast til datidens økende satsning på norsk sjøfart hvor seilskuter sto i spissen. Dampskipsteknologien var forholdsvis ny og svært kostbar. Skipene var ikke egnet i åpne farvann på grunn av skjøre skovelhjul, og skepsisen var stor rundt spørsmålet om å innføre dampskipsruter. Bønder og handelsstander i Ryfylke viste lite eller ingen interesse for planene, men et fåtall ryfylkinger kjøpte aksjer i Det Stavangerske Dampskibsselskab (heretter DSD) som ble stiftet 12. februar 1855.
Skip som har gått i rute Stavanger-Sand-Sauda
Tabellen viser omtrentlige årstall ut ifra når skipet begynte å gå i rute første gang, og frem til det er kjent at skipet har gått i andre ruter.
Mesosternus
Mesosternus er en slekt av biller som hører til undergruppen praktskarabider (Rutelinae) i den store familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
En middelsstor, lyst gulbrun skarabide, hode og pronotum er litt rødlige og mørkere.
Levevis
Arten lever i tåkeskog 1600-1800 meter over havet. Larvene utvikler seg i råtne trestammer.
Utbredelse
Artene er utbredt i Mellom-Amerika (Mexico, El Salvador, Honduras, Nicaragua).
Ruth Graham
Ruth Bell Graham (Ruth McCue Bell) (født 10. juni 1920 i Qingjiang i Jiangsu i Kina, død 14. juni 2007 i Montreat i Nord-Carolina i USA) var en amerikansk filantrop, poet, forfatter og maler.
Hun var gift med evangelisten Billy Graham.
Bakgrunn
Ruth Graham var datter av L. Nelson Bell og Virginia McCue Bell. Foreldrene var presbyterianske misjonærer i Kina. Hun ble født og vokste opp i Kina, som Ruth McCue Bell.
Hun begynte sin skolegang ved en skole i Pyongyang, men ble uteksaminert fra en skole i Montreat i North Carolina.
Hun flyttet til USA, høsten 1937, 17 år gammel. Hun begynte studier ved Wheaton College, ved Chicago, Illinois. Her møtte hun medstudenten Billy Graham. Den 13. august 1943 giftet de seg. Sammen fikk de fem barn, Franklin, Nelson, Virginia, Anne og Ruth. Franklin Graham, har overtatt sin fars plass i Billy Graham Evangelistic Association. Datteren Anne Graham Lotz, leder for AnGeL ministries.
Familieliv, kristent arbeide
I 1945, begynte Billy Graham som evangelist hos Youth for Christ og samtidig flyttet paret til Montreat, ikke langt fra hennes foreldre.
I 1950 etablerte Billy Graham Billy Graham Evangelistic Association, forkortet: BGEA Ministries, med hovedkontor i Minneapolis. Idag i Charlotte, North Carolina. Etterhvert som barna vokste opp deltok Ruth mer og mer i organisasjonen.
I 1996, mottok hun sammen med sin mann prisen The Congressional Gold Medal under en seremoni i U.S. Capitol Rotunda i Washington, D.C..
Hun var støttespiller for Billy Grahams tjeneste som verdensevangelist og leder for the Billy Graham Evangelistic Association. Hun kom med både råd og forslag.
Ruth Graham døde 87 år gammel, om ettermiddagen den 14. juni 2007, i sitt hjem, Little Piney Cove, i Montreat, North Carolina. Hun er begravet ved the Billy Graham Library i Charlotte, North Carolina.
Bibliografi
Ruth Graham var poet og forfatter, hun har skrevet 11 bøker. Samt 3 bøker sammen med Gigi Graham. Ruth Graham har også bidratt med artikler i aviser og tidsskrift.
Egne bøker:
Som medforfatter sammen med Gigi Graham:
Om Ruth Graham
Everybody Loves My Baby
Everybody Loves My Baby også kjent som Everybody Loves My Baby, but My Baby Don't Love Nobody but Me er en sang skrevet av Spencer Williams og Jack Palmer som ble gitt ut i 1924.
Kwashiorkor
Kwashiorkor er en sykdom som kommer av mangel på proteiner, og som oftest rammer barn. Når kroppen skal bygge opp nye celler, er protein et nødvendig byggestoff. Hvis en får for lite mat, brukes kroppens proteiner i cellene som energikilde. Da blir for eksempel proteinrikt muskelvev brukt til produksjon av andre proteiner. Det blir også mangel på proteinet albumin som det er mye av i blodet. Albumin sørger for å holde væske i blodårene ved å skape osmotisk trykk. Mangel på albumin gjør at væske siver ut i vevet og danner hevelse (ødem) og det siver ut i bukhulen (peritoneum) og skaper væske i bukhulen (ascites) som gir den store magen.
Andre symptomer kan være veksthemning, skrumpning i huden, tarmene og musklene. Mangel på vitamin A kan medføre blindhet. Diarè og mangel på appetitt er også symptomer som kan oppstå. Det gjør at det blir vanskelig å behandle mennesker med sykdommen. Sykdommen er dødelig og er en av årsakene til den høye barnedødligheten i mange fattige land. Barn rammet av denne sykdommen kan bli psykisk utviklingshemmet og få utviklingen sin forsinket i tillegg til å vokse mindre hvis de ikke blir behandlet tidlig nok.
Russland under Paralympiske vinterleker 2010
Russland deltok i de paralympiske vinterlekene 2010 i Vancouver i Canada. De sender 32 deltakere, som deltar i langrenn, skiskyting og alpint.
Itambé (Pernambuco)
Itambé er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Anne Graham Lotz
Anne Graham Lotz (født 21. mai 1948) er en amerikansk kristen predikant og forfatter. Hun er leder for og grunnlegger av AnGeL Ministries. Hun er i Skandinavia særlig kjent som frontfigur i den internasjonale forkynnelseskampanjen «Just Give Me Jesus» som er nært knyttet til den norske, tverrkirkelige grasrotorganisasjonen JesusKvinner.
Anne Graham Lotz er datter av Billy Graham og Ruth Graham. Billy Graham er verdensevangelist og grunnlegger av Billy Graham Evangelistic Association. Annes bror, Franklin Graham, har overtatt lederplassen etter sin far.
Bibliografi
Anne Graham Lotz er forfatter og har skrevet flere bøker. Hun har som forfatter mottatt priser for enkelte av bøkene og noen har vært bestselgere. Hennes bøker er oversatt til flere språk. Hun har også bidratt med artikler i aviser og tidsskrift.
Norge under Paralympiske vinterleker 2002
Norge deltok med i alt 27 deltakere i de paralympiske vinterlekene 2002 i Salt Lake City i USA. Disse tok til sammen 19 medaljer.
Gabriel av Belgia
Gabriel av Belgia (født Gabriel Baudouin Charles Marie/Gabriël Boudewijn Karel Maria; født 20. august 2003 i Anderlecht, nær Brussel) er en belgisk prins. Han er sønn av kong Philippe og hans kone, dronning Mathilde. Han er sønnesønn av kong Albert II.
Prins Gabriel er bror til prins Emmanuel og nummer to i arverekken etter søster prinsesse Elisabeth.
Munkeliv kloster
Munkeliv kloster i Bergen ble trolig opprettet av kong Øystein Magnusson (konge 1103-1123). Hans-Emil Lidén mente ut fra kunsthistoriske vurderinger at Munkeliv ble påbegynt om lag 1120. Klosteret ble bygd på Nordnes, i det området av Bergen som fortsatt kalles Klosteret.
Klosterbygningene ble brukt av benediktinerordenen, birgittinerordenen og av cistercienserne.
Mikaelskirken
Klosterkirken var en steinkirke viet til erkeengelen Mikael. Den er arkitekturhistorisk påvirket fra Nord-Italia og Lund domkirke.
Da Bergen Gascompagnie la vann- og gassledninger utover Nordnes, støtte da på murrester. En utgravning ble iverksatt under ledelse av Nicolay Nicolaysen. Utgravningene pågikk fra 27. august til 22. oktober 1860. I starten deltok fire arbeidere og en oppsynsmann, men snart var 24 feltarbeidere i sving. Redskapene var delvis nyinnkjøpt, delvis utlånt fra byens håndverkere. Under utgravningene ble det blant annet funnet et marmorhode som tolkes som å være et portrett av Øystein Magnusson. Det er i så fall Norges eldste kongeportrett, og oppbevares på Bergen museum.
Selve kirken viste seg å være 35m lang og 14m bred målt utvendig. Skip og kor var i samme bredde, koret var apsidalt (formet som en halvsirkel) avsluttet. Korets bredde evar større enn lengden i øst-vest-retning. Det er svært sjeldent i Norge.
Under koret hadde kirken en kjeller (krypt) med hvelvet tak, der seks frittstående pilarer og tolv pilastre bar ti små krysshvelv samt to mer irregulære hvelv lengst øst. Dette er trolig det eldste hvelvet vi har sikre spor etter i Norge.
Nederst på halvsøylene (baser) hadde de såkalte attisk baseprofil. Den den ene pilarbasen var dobbelt S-formet, såkalt karnisprofil. Innvendig var korets og skipets murer kledd med rektangulære kvadersteiner hovedsakelig av kleberstein, det samme hadde trolig yttermurene. Alle pilarer, halvsøyler, kapiteler, baser og liknende var hogd av til dels meget fin kleberstein.
Kapitelene er temmelig nøyaktige kopier av klassiske, korintiske kapiteler med en dobbel nedre bladkrans. Den er dekket med bladstengler med løv som skyter opp, og dels omgir midtrosettene som har stått under abakusplatens (på toppen av søylene) hjørner. Begge kapitelene mangler hjørnene og abakusplaten. Det er funnet et fragmentet av et et slikt hjørnestykke i krypten.
En søylebase med fire gapende dyrehoder ble funnet i krypten. Dyrene er beskrevet som flate, runde hoder med spisse små ører, store mandelformede øyne, en rynkete neserygg, og nesevinger eller værhår som er rullet opp i spiraler (volutter). Hodets nedre del domineres av en gapende kjeft. Den er beskrevet som en tausnodd valk (som må oppfattes som en overleppe), en fremstikkende, hengende tunge og store kjegleformede tenner i saksebitt.
I vest var det et tårn fra 1200-årene.
Historikk
Munkeliv ble grunnlagt som benedikterkloster, og fikk sentral plassering midt i Bergen, der man også fant Norges største geistlige miljø. Her var det før svartedauden i 1349 ikke mindre enn fem klostre og over 20 kirker og kapeller. Pesten førte til omfattende nedgang av klostrenes inntekter. Munkeliv kloster opplevde et bortfall av inntekter på rundt 80 %. Dette kan leses av Munkelivs brevbok som kom i stand da klosteret i 1427 overgikk til birgittinerne. Den gir godt innsyn i forvaltningen av klosterets eiendommer og nedgangen i jordleie etter svartedauden.
I Munkeliv kloster var det tidlig i 1420-årene bare åtte benediktinermunker tilbake. Overgangen til birgittinerordenen kan ha vært et forsøk på å få et mer levedyktig konvent i klosteret. Som dobbeltkonvent kunne man rekruttere både menn og kvinner, og birgittinerordenen var dessuten mer populær enn benediktinerordenen, til stede i denne verden og opptatt av moral, lidelse og rettferdighet i dette liv, i kontrast til benediktinerne som stod for et lukket klosterliv, stengt for verden rundt. Men heller ikke birgittinerne klarte å få Munkeliv på fote.
Munkeliv hadde vært landets rikeste kloster, med jordegods fra Lista til Nordfjord og fra Valdres til Vesterhavsøyene. I 1320 hadde det 35 nonner. I tillegg må det ha vært noviser, leksøstre og tjenerskap tilknyttet klosteret.
Nonneseter kloster ble oppløst av kong Kristian I (regjeringstid 1450–81), og eiendommene overført til Munkeliv.
Birgittinerne i Munkeliv hadde 85 medlemmer i 1462. Nonnene i birgittinerordenen flyttet så til Hovedøya i Oslofjorden, mens de tolv cisterciensermunkene fra Hovedøya flyttet til Bergen. Klosteret ble gjenoppbygget av cistercienserne.
Birgittinerne kom tilbake til Munkeliv i 1478. Der ble de til 1531, da klosterfunksjonen ble nedlagt. En kort stund på 1500-tallet, etter at Kristkirken på Holmen var revet, tjente klosterkirken likevel som domkirke i Bergen.
Munkelivklosterets bygninger tjente i den siste katolske tid som bispegård, til de ble ødelagt i brann.
Abedissen Anne Olavsdatter i Munkeliv skrev et brev til Olav Engelbrektsson rundt 1530, der hun redegjør for klosterets fortvilte situasjon: «Kjære ærverdige far og herre. Deres nåde skal vite at jeg og hele mitt kloster er ført ut i stor sorg og fortvilelse fordi vi har tapt Kvalvåg og Laksevåg og de beste jordene vi hadde og som her lå nærmest. Og i tillegg har de stor uvilje både mot kloster og kirker, og derfor får vi ingen hjelp fra noen, men alle sliter oss ut og volder oss sorg og sier at vi skal ut av klosteret, og ikke bør få med oss noe. Dessuten lar de sine kuer og hester beite ned både åker og eng for oss, og alt de kan gjøre for å volde oss sorg. Og her er dyrtid, og derfor har vi nå pantsatt klenodier til klosteret, og likevel har vi nå 600 gylden i gjeld...Vår far bispen som burde gi oss gode råd, han er hele tiden borte...Kjære herre, nest Gud i himmelen står nå vårt høyeste håp til Deres nåde.»
I 1536 brente Tord Roed ned klosteret. Også murene ble brutt ned. Ved kongebrev av 17. mars 1562 fikk Erik Rosenkrantz tillatelse til å ta ut stein fra murrestene til sin privatbolig, Murhvelvingen.
Urtehage
Munkene og nonnene dyrket urter i en urtehage i skråningen mot Puddefjorden. Hagen ble overtatt av Løveapoteket i Bergen som brukte den som apotekhage og dyrket medisinske planter til bruk i apoteket. Mot slutten av 1800-tallet ble området utbygd.
Donovan Bailey
Donovan Bailey (født 16. desember 1967 i Manchester i Jamaica) er en canadisk friidrettsutøver.
13 år gammel flyttet Bailey til Canada, der han spilte basketball. Han begynte å konkurrere i friidrett i 1991, men satset ikke ordentlig før i 1994. På denne tiden var han også en profesjonell aksjemegler.
Året etter fikk han sitt internasjonale gjennombrudd. Under friidretts-VM i Göteborg 1995 vant Bailey både 100 meter og 4 x 100 m stafett.
Han gjentok dobbelttriumfen under OL i Atlanta 1996, der han satte verdensrekord med tiden 9,84. Mange canadiere følte at Bailey gjenopprettet æren for canadisk friidrett etter dopingskandalen med Ben Johnson fra OL 1988 i Seoul. Bailey vant sitt tredje VM-gull med Canadas stafettlag i 1997, da han fikk sølv på 100 meter etter Maurice Greene.
Donovan Bailey la opp i 2001.
Donovan Bailey holder fremdeles verdensrekorden på 50 meter innendørs med tiden 5,56.
Nanjingmennesket
Nanjingmennesket (Homo erectus nankinensis, kinesisk: 南京人, pinyin: Nánjīng rén, eller 南京猿人,  Nánjīng yuánrén) ble oppdaget i mars 1993 i Tangshangrotten ved Nanjing i provinsen Jiangsu i Kina. Funnet dreide seg om fossiler fra menneskelige skallebenplater og tenner. Nanjingmennesket tilordnes Homo erectus.
Funnet ble gjort i grottene på 60–97 cm dybde av Liu Luhong, en arbeider fra området.
Analyseresultater viser at Nanjingmennesket levde for mellom 580 000 og 620 000 år siden i det sørlige Kina.
Fossilene er utstilt i Nanjingmuseet i Nanjing.
Steve Cooreman
Steve Cooreman (født 29. desember 1976) er en belgisk fotballspiller som for øyblikket er kontraktsløs. Han har tidligere spilt for Hamarkameratene. Han gikk gratis til Hamar-klubben fra den belgiske eliteserieklubben Gent foran 2006-sesongen, og var tilsiktet en rolle på høyreback som erstatter for sin landsmann Axel Smeets.
Parlamentsvalget i Italia 2008
Parlamentsvalget i Italia 2008 ble avholdt den 13. og 14. april 2008 Valget ble utlyst etter at president Giorgio Napolitano oppløste parlamentet den 6. februar i kjølvannet av regjeringskrisen der statsminister Romano Prodi tapte en avgjørende avstemning i senatet.
Steve Cooreman
Cooreman signerte kontrakt med klubben etter å ha imponert daværende hovedtrener Frode Grodås på en treningskamp på La Manga, og fikk sin tippeligadebut for HamKam mot Viking den 9. april 2006. Han regnes for å være en hurtig spiller med et markant skuddbein og lange innkast som sitt spesialfelt.
Han har for øvrig etter sin ankomst til Kamma ikke klart å spille seg til fast plass i førsteelleveren, noe alvorlige fotskader kan være forklaringen for. Som et resultat av dette skal Cooreman angivelig ha fått beskjed av trener Arne Erlandsen om at klubben ikke stod i veien for eventuell overgang til andre klubber.
Parlamentsvalget i Italia 2008
Valget ble vunnet av Silvio Berlusconi, som representerte den dominerende koalisjonen på høyresida. Hovedmotstanderen, Walter Veltroni som var den moderate venstresidas statsministerkandidat, innrømmte allerede kvelden den 14. april at han hadde tapt valget. Høyresida flertall i begge kamre. Det ligger derfor an til at Berlusconi kan danne sin tredje regjering.
Valgordning
Det ble benyttet samme valgordning som ved parlamentsvalget i 2006, altså en ordning basert på forholdstallsvalg. Valgordningen tillot samtidig at partiene dannet formelle koalisjoner. Simpelt flertall av stemmene var nok til å sikre absolutt flertall i deputertkammeret, grunnet en ordning som ga flertallsbonus til den seirende koalisjonen.
Landolfo Maramaldo
Han ble kreert til kardinal 21. desember 1381 av pave Urban VI.
Sammen med kardinal Pietro Pileo di Prata skrev han et brev mot pave Urban VIs vold, og ble dermed avsatt av denne paven. Men pave Bonifatius IX rehabiliterte ham som kardinal den 18. desember 1389.
Itapetim
Itapetim er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Den sino-indiske krig
Den sino-indiske krig, også kjent som den sino-indiske grensekrig eller den kinesisk-indiske krig, var en grensekrig som ble utkjempet i de høytliggende, omstridte grenseområdene mellom India og Folkerepublikken Kina. Krigen er kjent for sine vanskelige forhold, ettersom hele krigen ble utkjempet over 4250 meter over havet. Dette førte til store problemer for begge sider, ettersom alpin krigføring er en svært krevende form for krigføring. Krigen er kjent for at ingen av partene tok i bruk sine luftstrids- eller sjøstridskrefter.
Krasnyj Kholm
Krasnyj Kholm (russisk: Кра́сный Холм, oversatt: Rød ås) er en by i Tver oblast i Russland. Den ligger 160 km nordøst for Tver.
Ved bredden av elva Mologa, mindre enn tre kilometer fra Krasnyj Kholm, ligger ruinene av Antonievklosteret som ga opphav til byen. Klosterkatedralen ble bestilt av Andrej Bolsjoj i 1481. Den ble innviet i 1493 og ble ombygd i kalkstein et halvt århundre senere. Denne bygningen, som var den eldste i oblasten, ble lagt i grus av bolsjevikene. Den står fremdeles uten tak og forfallet fortsetter.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Óli Breckmann
Familie og yrkesliv
Han er sønn av handelsmann Ludvig Breckmann og hustru Astrid Dahl-Olsen i Tórshavn. Farfaren var Óli Breckmann, politibetjent og medlem av kommunestyret i Tórshavn i 15 år, mens morfaren var Gunnar Dahl-Olsen, sysselmann og sognestyreformann i Vestmanna i 26 år. Han er gift med Birna Midjord.
Han gikk gymnaset i Tórshavn. Han har mastergrad i engelsk fra University of Edinburgh fra 1971 samt bachelorgrad i historie og økonomisk historie fra University of Bristol fra 1974. Han var adjunkt ved gymnaset i Tórshavn 1974–1984 samt redaktør i Dagblaðið 1975–1991 og 1998–2002. Da han ble redaktør i 1975, la han større vekt på aktualitets- og næringslivsstoff, og gav Dagblaðið en friere og mer aggressiv stil med brodd mot «offentlig forsorg, kulturelite og venstreorienterte i alminnelighet». I 1977 var avisen Færøyenes nest største.
Oliver St John
Oliver St John (uttales «Sinjin») (født ca. 1598, død 31. desember 1673) var en engelsk dommer, diplomat og politiker som satt i det engelske Underhuset fra 1640 til 1653. I den engelske borgerkrigen støttet han parlamentet mot kong Karl I av England. Blant rojalister ble han kalt for «samveldets taljereip», the Dark Lanthorn.
Tidlig liv
St John var sønn av Oliver St John av Cayshoe og hans hustru Sarah Bulkeley, datter av Edward Bulkeley av Odell, Bedfordshire. Hans søster, Elizabeth St John, giftet seg med prest Samuel Whiting og utvandret til Boston i Massachusetts i 1636. Han tok eksamen fra Queens' College i 1616, og ble tatt opp ved Lincoln's Inn den 22. april 1619. Han ble called to the bar, gjort til advokat, i 1626. Han inngikk et fordelaktig ekteskap med arvingen Joanna Altham en gang rundt 1629 til tross for at hennes familie tvilte på at han var egnet. Ekteskapet satte ham blant annet i kontakt med Oliver Cromwell og John Hampden.
Han fikk fire barn med sin første hustru, men antagelig ved hustruens død hadde han ved 1639 hadde giftet seg på nytt med Elizabeth Cromwell, en kusine av Oliver Cromwell. Et av de få bevis angående hans andre hustru er et brev fra oktober 1638 fra Oliver Cromwell. Brevet avslører at Cromwell var en nær venn og øyensynlig delte en religiøs oppfatning med. Ekteskapet førte til et nært vennskap med Cromwell.
St John synes å ha kommet i vanskeligheter med rettssystemet i forbindelse med en opprørsk utgivelse, og for å ha assosiert seg til de framtidige populære lederne John Pym og lord Saye. St John ble kjent da han i 1638 forsvarte han John Hampden ved at han nektet å betale skipspenger, en skatt som Karl I forsøkte å pålegge uten godkjennelse fra parlamentet, og ved denne anledningen ga St John en berømt tale. Selv om dommerne dømte i mot de tiltalte, ble saken sett på som en moralsk seier mot kongens egenrådige bruk av kongsmakten.
Politisk karriere
I april 1640 ble St John valgt som parlamentsmedlem for valgkretsen Totnes i Devon i det korte parlamentet. Han ble gjenvalgt for Totnes for det lange parlamentet i november 1640. Han fungerte i nær allianse med Hampden og Pym, særlig i opposisjon til påleggelsen av skipspenger. I 1641, med den hensikt å sikre hans støtte, utnevnte kongen St John til solicitor general, juridisk rådgiver. Det forhindret ikke St John fra å ta en aktiv rolle i anklagene om høyforræderi mot Thomas Wentworth, kongens nærmeste rådgiver, og i å forberede lovvedtak av det populære parti i Underhuset. Han foreslo også virkemidler for finansielle reformer som var fordelaktige for kongen. Men han spilte et dobbeltspill ved tilsynelatende å arbeide for kongen, samtidig som han promoterte en radikal agenda. I mai 1641 skrev han utkastet til en lov som oppløste bispesystemet, ved å argumentere for at biskopene hadde tilranet seg makt som burde tilhøre sivile embetsmenn. Samtidig skjulte han sin egen medvirkning ved å overtale Edward Dering til å introdusere loven for parlamentet. Tilsvarende skrev han utkastet til loven om militsen som han fikk Arthur Hesilrige til å introdusere i Underhuset i 1641. Til sist ble han ikke uventet avskjediget som kongens juridisk rådgiver i 1643.
Da borgerkrigen brøt ut, ble St John raskt anerkjent som en av lederne for parlamentets sak. I krangelen som oppsto mellom hæren og parlamentet i 1647 stilte han seg på hærens side, og var således en av dem som ikke ble bortvist under Prides forvisning i 1649. Gjennom hele denne perioden hadde han Oliver Cromwells tillit. Etter Pyms død i desember 1643 arbeidet han tett med Henry Vane den yngre, og de kom til å bli oppfattet som lederne av Underhuset. Han arbeidet også med Cromwell for å forbedre parlamentets militære mulighet, og etter opprettelsen av New Model Army, sikret han fritak for Cromwell fra Self-Denying Ordinance, loven om selvfornektelse, det vil si at parlamentsmedlem ikke skulle inneha en militær kommando.
Juridiske aktivitet
I 1648 ble St John utpekt som Chief Justice of the Common Pleas, overdommer, og deretter henga han seg til juridiske plikter. Han avslo å fungere som en av kommisjonærene ved rettssaken mot kong Karl I og hadde ingen innflytelse på konstitusjonen av det engelske samveldet. I 1651 reiste han til Haag som en del av en utsending for å forhandle fram en avtale mellom England og republikken De forente Nederlandene, en diplomatisk oppgave han feilet fullstendig, noe som førte til første anglo-nederlandske krig. I det samme året ledet han en tilsvarende forhandling med Skottland, men denne gangen klarte han å oppnå det han ville, å klare gjøre en avtale for at Skottland gikk inn i samveldet med England og Irland.
Han ble kansler av Universitetet i Cambridge i 1651 og beholdt denne posisjonen fram til 1660 da monarkiet ble gjeninnført.
St John bygget Thorpe Hall ved Longthorpe i Peterborough mellom 1653 og 1656. Til tross for at han var forsiktig med å delta i politikken under protektoratet var han et medlem av statsrådet fra 1659 til 1660. St John forble lojal til Cromwell under hele protektoratet. Han støttet forslaget å gi kongekronen til Cromwell i 1657 på grunnlag av at en konges makt var definert av loven mens den nye posisjonen som Lord Protector var dårlig definert av loven og derfor potensielt åpent for diktatur. Til sist takket Cromwell nei til kronen.
I frivillig eksil
Etter restaurasjonen i England i 1660 da monarkiet ble gjeninnført med kong Karl II av England, skrev St John en redegjørelse av sine tidligere handlinger kalt The Case of Oliver St John, 1660, og denne apologia, unnskyldningen, gjorde det mulig for ham å unnslippe annen gjengjeldelse enn at han ble utestengt fra offentlige posisjoner. Han trakk seg tilbake til sitt herregods på landet i Northamptonshire. Her ble han fram til 1662 da han forlot England og dro til Basel i Sveits og deretter til Augsburg i Tyskland hvor han døde i desember 1673.
Óli Breckmann
Familie og yrkesliv
Foruten færøysk, dansk og engelsk behersker han latin, islandsk, fransk, spansk og tysk flytende.
Oliver St John
Familie
St John giftet seg først med Johanna Altham, den eneste datteren og arvingen til sir John Altham av Latton i Essex, og med henne fikk han to sønner og to døtre. I 1638 giftet han seg med Elizabeth, datter av Henry Cromwell, som han fikk to barn med. Hans sønn Francis ble parlamentsmedlem for Peterborough. Hans datter Walter St John av Lydiard Tregoze, en fjern slektning (se nedenfor), og var bestemor av vicomte Bolingbroke, konservativ politiker og filosof. Hans tredje datter Elizabeth giftet seg med John Bernard, 2. baronett, og deres datter Johanna Bernard giftet seg med Richard Bentley.
Óli Breckmann
Politisk arbeid
Breckmann ble første gang innvalgt på Lagtinget fra Suðurstreymoy som 26-åring i 1974, og satt der frem til 2011. Han var formann for Fólkaflokkurins lagtingsgruppe 1995–2004. Han har hatt sentrale verv i flere lagtingskomiteer, som Lagtingets utenrikskomité og Lagtingets finanskomité. Han var medlem av Færøyenes delegasjon til Nordisk råd 2004–2006.
Oliver St John
Familie
St John tilhørte senioravdelingen av en gammel familie. Det var to grener: familien St Johns av Bletsoe i Bedfordshire, og familien St Johns av Lydiard Tregoze i Wiltshire. Begge grener nedstammet fra familien St Johns i landsbyen Stanton St. John i Oxfordshire. Oliver St John var barnebarns barn av Oliver St John, som fikk opprettet adelstittelen Baron St John av Bletso i 1559, og en fjern fetter av den 4. baron som fikk opprettet tittelen jarl av Bolingbroke i 1624, og som tok en aktiv del i den engelske borgerkrigen på parlamentets side. Dennes sønn, den 5. baron St John, ble drept i slaget ved Edgehill.
Óli Breckmann
Politisk arbeid
Breckmann var medlem av Folketinget 1984–2001, hele tiden tilsluttet Det Konservative Folkepartis folketingsgruppe. Han gjorde seg snart bemerket også i Danmark for sine utfall mot alt som «blott hadde det minste anstrøk av sosialisme over seg». Han erklærte at han ikke ville stemme i danske, innenrikspolitiske spørsmål, men at han ville støtte Det Konservative Folkeparti om det stod om regjeringens overlevelse. Breckmann tolket dette vidt. I mai 1986 var Breckmann med på å vippe flertallet i Folketinget, slik at TV 2 ble opprettet som et alternativ til Danmarks Radio.
I 1980-årene hevdet han Færøyenes handels- og fiskeriinteresser i Sør-Afrika, til tross for Danmarks boikott av landet. I november 1986 ble det kjent at han skulle gjeste apartheidregimet i Sør-Afrika. «Hva raker det meg, at en flokk kujoner i Folketinget har vedtatt en sanksjonspolitikk overfor Sør-Afrika», skrev Breckmann i en pressemelding, og la til at han «gremmes over den moralske feigheten og intellektuelle uhederlighet» som han mente hadde preget Danmarks politikk overfor Sør-Afrika de siste årene. I 1988 støttet han også færøysk fiske utenfor Sør-Afrika og Namibia, i strid med FNs resolusjoner og Danmarks utenriksminister Uffe Ellemann-Jensens politikk. Dette bidrog antageligvis til fremgangen for Fólkaflokkurin ved lagtingsvalget i 1988.
I 1987 sørget Breckmann og en gruppe leger og fredsaktivister for å bringe åtte krigsskadde, afghanske barn til Norge for å bli operert, i all hovedsak med plastisk kirurgi. Hvert barn skulle representere ett år med krig etter Sovjetunionens invasjon av Afghanistan i 1979.
George Maxwell Richards
George Maxwell Richards (født 1. desember 1931 i San Fernando i Trinidad og Tobago, død 8. januar 2018 i Port of Spain ) var president i republikken Trinidad og Tobago. Han overtok som president 17. mars 2003 og ble gjenvalgt for sin andre femårsperiode 11. februar 2008.
Óli Breckmann
Politisk arbeid
Breckmann ble valgt til varamedlem av Lagtinget ved valgene i 2004 og 2008, men møtte begge valgperiodene, først for Bjarni Djurholm, så for Annika Olsen.
Utmerkelser
Han ble i 1994 utnevnt til ridder av Dannebrogordenen.
Ludwig Vörg
Ludwig Vörg (1911–1941) var en tysk alpinklatrer som deltok i førsteklatringen av Eigers beryktede «mordvegg».
Liv
Sammen med Ludwig Schmaderer og Adolf Göttner førsteklatret Vörg den 2000 meter høye vestveggen på Usjba i Kaukasus sommeren 1935. I 1937 klarte Vörg og Matthias Rebitsch å nå rett oppunder toppen av Eiger før et voldsomt uvær tvang dem ned igjen. Etter 100 timer under svært vanskelige forhold gjennomførte de en vellykket nedstigning, og ble med det de første som kom seg ned fra Eigers nordvegg med livet i behold. 21. til 24. juli 1938 ble Vörg, Anderl Heckmair, Heinrich Harrer og Fritz Kasparek de første som klatret Eigers nordvegg.
Vörg, som var Gefreiter, dvs korporal, i Wehrmacht, falt i kamp ved den polske landsbyen Siolo 22. juni 1941, den første dagen av Operasjon Barbarossa.
Mutual Admiration Society
«Mutual Admiration Society» er en sang skrevet av Harold Karr og Matt Dubey som ble gitt ut i 1956. Sangen er fra Broadway musikkalen Happy Hunting.
Al Hirt og Ann-Margret spilte inn sangen og ga den ut på albumet Beauty and the Beard i 1964.
Francesco Renzio
Francesco Renzio (født ca. 1330, død september 1390) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Han ble kreert til kardinal 21. desember 1381 av sin slektning pave Urban VI.
Han var onkel til kardinal Marino Bulcani.
Just Because
Just Because er en sang skrevet av Joe Shelton, Sydney Robin og Bob Shelton som ble gitt ut av Nelstone's Hawaiians i 1929.
Al Hirt og Ann-Margret spilte inn sangen og ga den ut på albumet Beauty and the Beard i 1964.
Promacropoides
Promacropoides er en slekt av biller som hører til undergruppen praktskarabider (Rutelinae) i den store familien skarabider (Scarabaeidae).
Utbredelse
Hver av artene er bare kjent fra ett eller to funnsteder, henholdsvis i Ecuador og Panama. Slekten er dermed den eneste i gruppen Heterosternina som forekommer utenfor Mellom-Amerika.
Abelsk kategori
I matematikken er en abelsk kategori en kategori med visse spesielle egenskaper. En kategori er abelsk hvis følgende aksiom er innfridd:
Itapissuma
Itapissuma er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Froland kirkegård
Froland kirkegård er en av tre kirkegårder i Froland prestegjeld. Den ligger i Froland kommune i Agder. De to andre kirkegårdene i prestegjeldet er Mjølhusmoen gravlund og Mykland kirkegård.
På Froland kirkegård ligger matematikeren Niels Henrik Abel begravet.
Stadion (Malmö)
Stadion er et fotballstadion i Malmö, som Malmö FF siden 2009 har hatt som hjemmebane.
Det første spadetaket ble tatt 23. april 2007 og innvielsen av arenaen skjedde den 13. april 2009. Arenaen ligger i Stadionområdet i Malmö, mellom Stadiongatan og gamle Malmö stadion. Mandag 3. mars 2008 meddelte det europeiske fotballforbundet UEFA at Stadion skulle være vertskap for finalen i U21-EM i fotball for herrer 2009.
Det første målet ble scoret av Labinot Harbuzi den 13. april 2009 under innvielseskampen mellom Malmö FF og Örgryte IS, som hjemmelaget vant 3-0.
Navn på stadionet
Den 12. juli 2007 offentliggjorde Malmö FF at navnerettighetene ville bli solgt til Swedbank og Sparbanksstiftelsen Skåne, som bandt seg til å betale minst 5 millioner kroner pr. år i ti år for at arenaen skulle hete Swedbank Stadion. Swedbank låner også ut 300 millioner svenske kroner til bygget.
Swedbank sponser også flere andre idrettsanlegg: Swedbank Arena i Örnsköldsvik, som er hockeylaget MODOs hjemmearena, Swedbank Park i Västerås, der blant annet Västerås SK spiller sine hjemmekamper fra 2008, og Friends Arena i Solna, som fra 2012 kommer til å være Sveriges nasjonalarena.
Ludovico Donato
Ludovico Donato (født ca. 1305, død 1385 / 1386 i Genova) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var generalminister for fransiskanerne.
Han ble kreert til kardinal 21. desember 1381 av pave Urban VI.
Han konspirerte mot pave Urban sammen med kardinalene Giovanni de Amelia, Adam Easton, Gentile de Sangro, Bartolomeo de Coturno og Marino Giudice. De ble fengslet på borgen i Nocera Umbria den  12. januar 1385, og ble henrettet i Genova i desember 1385 eller januar 1386. Eneste unntaket var kardinal Easton, som ble løslatt.
Kirkeparken videregående skole
Kirkeparken videregående skole ligger i Moss sentrum, med adresse Dronningens gate 22. Skolens opprinnelse skriver seg tilbake til 1832, da skolen ble grunnlagt med navnet Moss borgerlige realskole. Skolen har skiftet navn flere ganger, og het Moss gymnas inntil den fikk navnet Kirkeparken videregående skole i 1976.
Skolen tilbyr (per 2022) undervisning i studiespesialisering, informasjonsteknologi og medieproduksjon, idrettsfag, restaurant- og matfag, kunst, design og arkitektur, salg, service og reiseliv, musikk, dans og drama, service og samferdsel vg2 og påbygging til generell studiekompetanse. Sammen med disse utdanningstilbudene, har skolen også tilrettelagt opplæring og opplæring til voksne.
Den eldste delen av skolen er fra 1832 og bygningen er tegnet av Jacob Wilhelm Nordan.
Historie
Kirkeparken har en lang historie og har vært kjent under mange navn opp igjennom tiden.
Den tidlige tiden
Kirkeparken videregående skole startet sin historie i 1832 under navnet «Moss borgerlige realskole» med 36 gutter og 3 lærere. En av initiativtakerne var daværende byfogd David Vogt. Målet med undervisningen var å skape barna om til opplyste medlemmer av «Borgersamfunnet» og var på mange måter en forberedelsesskole for handelsborgerne – mer en handelsskole enn en lærd skole.
Fra 1839 fikk skolen en nybygd tømmerbygning midt i byen, på samme tomt som skolen står i dag.
Et nytt skolebygg i teglstein sto ferdig i 1882, nemlig dagens B-bygg som huser skolens ledelse, administrasjon, elevtjeneste og TO avdelingen (+ noen undervisningsrom). Bygningen hentet elementer fra sin nærmeste nabo, byens kirke.
I perioden frem til en ny lov om høyere allmennskoler i 1896 gikk skolen fra å være en niårig skole 6 – 15 år til å bli en fireårig middelskole med 11 – 15 åringer i 1897. Skolen skiftet navn til «Moss kommunale høiere skole». Nå ble det også en fellesskole hvor jenter også hadde adgang. I 1897 var det 122 gutter og 104 jenter. Skolen var fortsatt sterkt knyttet til borgerstanden.