cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kirovbakken
En av pilarene som tårnet i K90-bakken hviler på blir sprøytet med vann om vinteren, slik at det danner seg et tykt islag når det fryser. Ispilaren brukes til isklatrekonkurranser.
27. juni 2010 brøt det ut brann i K90-bakken, og en del av tårnet ble ødelagt. Den russiske staten har bevilget penger til å reparere og oppgradere hoppanlegget, blant annet planlegges å bygge en helt ny K40-bakke ved siden av K90-bakken, samt å oppgradere K25-bakken. Ombyggingen skal være ferdig i 2013.
New Wave of British Heavy Metal
New Wave of British Heavy Metal (NWOBHM) (den nye bølgen med britisk tungmetall) oppstod i slutten av 1970-årene og var en reaksjon på den tidens frafall av heavy metal-band som for eksempel Led Zeppelin, Deep Purple og Black Sabbath, som alle opplevde problemer på grunn av konflikter innad i bandene, tretthet og fremveksten av punkorientert musikk.
«Opprøret» ble i de fleste tilfeller satt i assosiasjon med band som Judas Priest (predaterer egentlig sjangeren), Iron Maiden, Def Leppard, Saxon, Venom, Samson, Girlschool og Diamond Head, i tillegg til hardrock-band som Motörhead fra Birmingham og AC/DC, som egentlig ikke var en del av NWOBHM-bølgen (og for sistnevntes tilfelle heller ikke britisk, men australsk). Både Iron Maiden og – spesielt – Def Leppard opplevde en større suksess, for Def Leppard spesielt i USA. De mange andre, og mindre, bandene skulle imidlertid få stor innflytelse på senere band som blant andre Mötley Crue, Poison og Guns N' Roses.
NWOBHM ble musikalsk sett karakterisert av bestemte og kraftige akkorder, raske gitarsoloer og skrikende (og ofte oktavmessig høye) vokaler, hvor tekstene ofte var inspirert av fantasysjangeren, det okkulte og rollespill. Musikken var imidlertid overraskende melodisk, til forskjell fra punk og senere speed metal-band som Metallica og Megadeth.
NWOBHM led etter hvert samme skjebne som mange andre musikalske retninger; majoriteten av bandene klarte ikke å følge opp suksessen, mens de som klarte det beveget seg bort fra sjangeren og mot tradisjonell hardrock eller pop metal. I midten og slutten av 1980-årene hadde USA blitt midtpunktet for heavy metal, med band som Van Halen, Guns N' Roses og nevnte Metallica, hvor de to sistnevnte spesielt var tilhengere av NWOBHM, og spilte inn coverlåter av Saxon (Guns N' Roses) og Angel Witch (Metallica). De få NWOBHM-bandene som fremdeles er igjen i dag, og da spesielt Iron Maiden, synes fremdeles å leve i bølgen fra 1980-årene.
Glorieusesøyene
Glorieusesøyene (fransk: Îles Glorieuses) er en gruppe franske øyer og holmer på totalt 5 km² som ligger i nordlige del av Mosambikkanalen, 80 km nordvest for Madagaskar. Høyeste punkt er 12 meter over havet.
Erika Lechner
Erika Außendorfer-Lechner (født 28. mai 1947) er en italiensk tidligere aker som deltok i de olympiske vinterleker 1964 i Innsbruck, 1968 i Grenoble og i 1972 i Sapporo.
Lechner ble olympisk mester i aking under Vinter-OL 1968 i Grenoble. Hun kom på tredjeplass i konkurransen ener for damer, bak Ortrun Enderlein og Anna-Maria Müller fra Øst-Tyskland. Men de østtyske damene ble diskvalifisert ettersom de ulovlig hadde varmet meiene på kjelkene. Østtyske Angela Knösel som kom på fjerdeplass ble også diskvalifisert. Sølv- og bronsemedaljene gikk til Christa Schmuck og Angelika Dünhaupt begge fra Vest-Tyskland.
Glorieusesøyene
Øygruppen består av to øyer Grande Glorieuse og Ile du Lys, samt tre holmer. Øya Grande Glorieuses er sirkelformet og 3 km bred. Øya har tett vegetasjon, hovedsakelig kokosnøttpalmer som er rester etter en nedlagt plantasje. Øya har en 1 300 meter lang flystripe.
Ile du Lys som ligger nord for Grande Glorieuses er omtrent 600 meter lang og består av sanddyner. Tidligere utvinning av fosfat (guano).
Historie
Glorieusesøyene ble navngitt og bebodd i 1880 av franskmannen Hippolyte Caltaux, som anla en kokosnøtt- og maisplantasje. Tolv år senere ble øygruppen annektert av Frankrike. I perioden mellom 1914 og 1958 ble det utdelt konsesjoner til selskaper fra Seychellene for bruk av øyene kommersielt.
Øygruppen var frem til 3. januar 2005 administrert som en del av Réunion, men administreres nå som en del av Îles éparses, som inngår i De franske sørterritorier.
Både Madagaskar og Komorene krever suverentitet over øygruppen.
WC
WC kan referere til:
Diego Maradona
Diego Armando Maradona (1960–2020) var en argentinsk fotballspiller og senere trener. Han regnes av mange som en av verdens beste fotballspillere gjennom alle tider, og ble sammen med Pelé kåret til «Århundrets spiller».
Maradona spilte for klubbene Argentino Juniors, Boca Juniors, FC Barcelona, SSC Napoli, Sevilla FC og til slutt Newell's Old Boys. I italienske Napoli ledet han laget til to gull i Serie A, og han i deltok i VM for i 1982, 1986, 1990 og 1994. I VM i 1994 endte hans landslagskarriere da det ble funnet spor av efedrin i en dopingkontroll.
Flere titusen var møtt opp da kisten ble fraktet i bilkortesje gjennom Buenos Aires 26. november 2020. Kisten var på lit de parade i presidentpalasset og det ble holdt tre dager landesorg i Argentina i forbindelse med dødsfallet.
Oppveksten
Maradona vokste opp i Villa Fiorito i Argentina, en slumby i den sørlige utkanten av Buenos Aires. Familien hans var fattig og hadde flyttet dit fra provinsen Corrientes. Han var eldste sønn og har to yngre brødre, Hugo (el Turco) og Eduardo (Lalo) som også ble profesjonelle fotballspillere. Han har også tre eldre søstre.
Da Maradona var ti år gammel, ble han oppdaget av en talentspeider mens han splite for den lokale klubben Estrella Roja. Han ble tatt inn hos Los Cebollitas ("De små løkene"), juniorlaget til Buenos Aires sine Argentinos Juniors. Som ballgutt i tolvårsalderen underholdt han tilskuere på førstedivisjonskamper med balltriks i pausene.
VM 1986
Av mange huskes Maradona best fra kampen mot i VM 1986. I denne kampen scoret Maradona to bemerkelsesverdige mål. Det første målet scoret han med hånden, men dommeren (Ali bin Nasser) så ikke dette og godkjente scoringen. Hans andre mål mot England i kvartfinalen – en spektakulær 65 meter dribling gjennom seks engelske spillere fra egen banehalvdel – blir vanligvis kalt «århundrets mål» eller, i Argentina, «det kosmiske svevet» (el barrilete cosmico på spansk).
Etter fotballkarrieren
Diego Maradona har etter sin karrieres avslutning kjempet mot overvektsproblemer, likesom han også i perioder har hatt problemer med misbruk av kokain. På tross av dette glemmer hans fans ham ikke, og Maradona har mottatt flere hedersbevisninger og ærestitler etter sin karrieres avslutning, deriblant en kåring av et av hans mål i 1986 som VM-historiens beste mål under en sluttrunde (det andre målet mot England, hvor han driblet av seks menn innen han skårte). I 2007 var han innlagt på en psykiatrisk institusjon, angivelig for avvenning fra alkohol. I februar 2009 ble han bestefar.
Trener for Argentina
I 2008 ble Diego Maradona utnevnt som ny landslagstrener for Argentina. Maradona ledet Argentina til Fotball-VM i Sør-Afrika 2010. Argentina slo Uruguay 0-1 (første borteseier i Uruguay på 34 år) og tok fjerdeplass i gruppa. Uruguay fikk kvalifiseringsplassen bak. Hvis Argentina hadde tapt og Ecuador vunnet sin kamp mot Chile, ville VM blitt uten Argentina.
I Fotball-VM 2010 i juni 2010 startet Argetina med å slå Nigeria 1-0, og de slo deretter Sør-Korea 4-1 med hat-trick av Gonzalo Higuain. I den siste kampen i gruppespillet vant Argentina 2-0 over Hellas som gjorde at Argentina vant sin gruppe og gikk videre til sluttspillet, hvor neste motstander ble Mexico. Etter å ha slått Mexico 3-1 tapte de neste kamp mot Tyskland og røk deretter ut av turneringen. 15. juli 2010 ble Maradona tilbudt en ny fireårskontrakt som ville gitt ham ansvar for det argentinske landslaget til VM 2014 i Brasil. Den 27. juli samme år gjorde det argentinske fotballforbundet en helomvenning hvor det bestemte seg for å ikke fornye hans kontrakt.
Personlig
Diego Maradona var far til den italienske sandfotballspilleren Diego Sinagra.
Benjamin Henry Latrobe
Benjamin Henry Boneval Latrobe (født 1. mai 1764 ved Fulneck i West Yorkshire i England, død 3. september 1820 i New Orleans i Louisiana i USA) var en britiskfødt amerikansk arkitekt. Han er best kjent som en av arkitektene bak oppføringen av Kongressbygningen i Washington, og en rekke andre byggverk som konstituerte en amerikansk form for klassisistisk arkitektur. Han omtales som «amerikansk arkitekturs far».
Bakgrunn
Etter å fra tolv års alder ha studert i det tyske Oberlausitz og senere foretatt flere studiereiser i Europa, vendte Latrobe tilbake til England i 1784 og gikk i lære hos John Smeaton.
Arkitekt i England
Han arbeidet deretter en tid med andre arkitekter. Han var vlant annet med på byggingen av Basingstokekanalen. Ingeniør John Smeaton]og hans assistant William Jessop arbeidet på kanalen sammen med Benjamin Henry Latrobe, det som først og fremst ble fraktet på kanalen var tømmer fra Basingstoke.
I 1791 åpnet han et eget kontor i London. Etter vanskeligheter med å få godkjennelse og betaling for planlagte prosjekter gikk imidlertid dette konkurs.
Arkitekt i USA
Han emigrerte til USA 1796 og bosatte seg i Virginia der han til å begynne med arbeirdet på statsfengselet i Richmond. Han flyttet senere til Philadelphia der han åpnet sitt arkitektkontor. Latrobe var en av de første formelt utdannede profesjonelle arkitektene i USA og var påvirket av inntrykk fra sine reiser i Italia samt britiske og franske arkitekter som Claude Nicolas Ledoux. Han var en neoklassisk arkitekt og er blant annet kjent for utformingen av den gamle katedralen i Baltimore, den første romersk-katolske katedral bygd i USA.
Etter at han hadde oppført antikkinspirerte bygninger i blant annet Philadelphia ble han av Thomas Jefferson tilknyttet byggevirksomheten i Washington, D.C. som inspektør (Surveyor of the Public Buildings of the United States) og ledet i perioden 1803–1817 fullbyrdelsen av bygningene på Capitol Hill.
Mosambikkanalen
Mosambikkanalen (portugisisk: Canal de Moçambique, fransk: canal du Mozambique, engelsk: Mozambique Channel) er sundet mellom Madagaskar og Mosambik, og regnes som en del av Indiahavet. Kanalen er 460 km bred på sitt smaleste punkt mellom Angoche, Mosambik og Tambohorano, Madagaskar.
Benjamin Henry Latrobe
Arkitekt i USA
Latrobe tilbragte sine siste leveår i New Orleans, der han arbeidet med et vannverksprosjekt. Han døde i 1820 av gulfeber.
MIDI
MIDI (Musical Instrument Digital Interface) er en industristandard som definerer noter i et digitalt musikkformat, presist og konsist. Kommunikasjonsprotokollen lar datamaskiner, synthesizere, lydkort, trommemaskiner og andre elektroniske instrumenter kontrollere og utveksle informasjon.
Benjamin Henry Latrobe
Arkitekt i USA
Han er blitt kalt «den amerikanske arkitekturns far».
Mosambikkanalen
Kanalens dypeste punkt ligger 230 km fra Mosambiks kyst, og er på 3 292 meter.
MIDI
De aller fleste elektroniske lydverktøy støtter i dag MIDI, og det utgjør et sentralt bindeledd i komponeringsprosessen for de fleste moderne musikere. MIDI kan også brukes til lysstyring.
Historie
De første synthesizere dukket opp på midten av 1900-tallet. På denne tiden var alle synthesizere analoge. Man styrte da tonene ved å variere spenningen inn på VCOer (Voltage Controlled Oscillator). Senere, mot slutten 1970-årene, kom de digitale synthesizerene fra Korg, Roland Corporation og Yamaha Corporation. Etter som antallet modeller steg, samtidig som prisene falt, ble det vanligere at musikere og lydstudioer eide flere ulike synthesizere. Disse var ofte store og tunge, og det oppsto derfor et behov for å kunne styre flere instrumenter fra samme klaviatur. Siden det ikke fantes noen standard for kommunikasjon mellom instrumentene, så utviklet hver leverandør sin egen protokoll for å la instrumentene kommunisere. Dette bekymret Dave Smith fra Sequential Circuits og Ikutaru Kakehashi fra Roland. De var redde for at inkompatibiliteten mellom de ulike produsentene ville begrense salget av synthesizere. De begynte derfor å snakke om et felles instrumentspråk i 1981. På NAMM-messen i januar 1982, samlet Dave Smith og Chet Wood de store synthesizer-produsentene, og begynte på en ny kommunikasjonsstandard de valgte å kalle MIDI (Musical Instrument Digital Interface). I 1983 kom de første instrumentene med MIDI-interface på synthesizerne Sequential Circuits Prophet-600 og Rolands JX3P. Disse fungerte sammen, og et nytt kapittel innen elektronisk musikkhistorie ble skrevet.
MIDI-standarden
Den første utgaven av MIDI-standarden var på kun åtte sider. Den beskrev de mest standard kommandoene, som note på, note av, volum osv. Den beskrev også hvordan hardwaren skulle se ut. Da den ble tatt i bruk av flere produsenter, ble MIDI-standarden raskt mer omfattende, og dekker nå de fleste styringsbehov fra musikk til scenelys.
Hardware
Hardwaren som er beskrevet i MIDI-standarden er kabler, kontakter og litt om hvordan signalet skal leses og sendes.
Kabel
Kablene som brukes til MIDI-kommunikasjon er en skjermet vridd kabel med to ledere. I hver ende har den en DIN-5D hannplugg. Lederne i kabelen skal kobles likt i begge ender til pinne 4 og 5 (til høyre og venstre for den midterste pinnen). Skjermen skal kobles til pinne 2 (den midterste pinnen). Spesifikasjonen sier at en MIDI-kabel skal være maks 15 meter.
Kontakter
Kontaktene som brukes er hovedsakelig av typen DIN-5D. På grunn av at MIDI tidlig ble brukt av programvare på datamaskiner, så inneholder også MIDI-spesifikasjonen en beskrivelse av hvordan man lager en overgang mellom standard DIN-kontakter og den tidligere mye brukte 15-pin spillporten.
Elektronikk
Siden MIDI blir brukt til å koble sammen musikkinstrumenter, er det krav til elektronikken som skal forhindre unødvendig støy som oppstår når man kobler sammen flere elektriske gjenstander som har egne strømforsyninger. MIDI-spesifikasjonen krever derfor at signaler leses ved å sende det igjennom en optokopler. Det er en slags elektrisk bryter som styres av lys. Den forhindrer at elektriske feil på det ene instrumentet skal påvirke det andre. Signalet ut skal være 5 volt, og digitalt signal 0 sendes ved å sette 5 volt på begge ledningene. Samtidig skal pinne to på MIDI-kabelen kun kobles på MIDI-utgangen, og ikke på MIDI-inngangen.
Linthal vannkraftverk
Linthal vannkraftverk, er et sveitsisk vannkraftverk med en installert produksjonskapasitet på 340 MW. Det skal utvides til 1 000 MW innen utgangen av 2015. Det er et såkalt pumpekraftverk med et øvre vannmagasin og et nedre.
MIDI
Signaloppbyggning
MIDI signalet har en hastighet på 31250 symboler per sekund. En byte sendes ved å sende en start-bit, så en byte, og deretter en stopp-bit. Dette betyr at det kan sendes 3125 bytes per sekund. Ett MIDI signal består igjen vanligvis av en til tre bytes. MIDI-spesifikasjonen sier at den første biten skal bestemme om byten som blir sendt er en kommando eller en beskrivelse av kommandoen.
Programvare som støtter MIDI-standarden
og mange flere.
MIDI på PC
På 90-tallet inneholdt nesten alle lydkort en synthesizer som støttet General MIDI (dvs. et instrumentregister med de vanligste instrumentene). Kvaliteten på disse var som regel svært dårlig, og skulle man ha god lydgjengivelse, måtte man enten investere i et mer kostbart lydkort eller kjøpe en datterbord til å sette på det eksisterende lydkortet. Idag leveres mange lydkort uten MIDI-støtte, men så dekkes også behovet til en viss grad av at Windows XP har en såkalt soft-synth integrert i standard programvarepakke. I stedet for at det da sendes MIDI-kommandoer til en MIDI-modul (som for eksempel Roland MT-32 eller Roland SC-55, benyttes en programvare til å generere PCM-lyd ut ifra de MIDI-kommandoer som sendes. Ulempen med en software synthesizer er at det alltid vil være en tidsforsinkelse ved prosessering, noe som vanskeliggjør live avspillinger. Kvaliteten på software synthesizere varierer også, og den som følger med Windows XP er kun av middels kvalitet.
Det er idag vanskelig å få kjøpt lydkort som følger utviklingen på synth-siden, og det er idag mest vanlig å bruke eksterne lydmoduler for profesjonelle MIDI-avspillinger.
Se også:
São João de Pirabas
São João de Pirabas er en kommune i delstaten Pará i nordregionen av Brasil.
São João do Araguaia
São João do Araguaia er en kommune i delstaten Pará i nordregionen av Brasil.
Cantharis pulicaria
Cantharis pulicaria er en av billene i delgruppen (underfamilien) storbløtvinger i familiegruppen bløtvinger.
Utseende
Cantharis pulicaria er 7-8 mm lang. Hodet er helt svart, men noe lysere på siden. Pannen har en forhøyning mellom antennefestene. Dekkvingene Palpenes (munnføtter) endeledd er økseformet og ikke smalt, ovalt. Antennenes tredje ledd er dobbelt så langt som antennens andre ledd. Brystskjoldet (pronotum) svart med bredt gulrødt på sidene og vanligvis med en smal gulrød kant både foran og bak. Brystskjoldet har bare en svak innbuktning i bakkanten og har en overflaten som ikke er grovt rynket eller punktert. Brystskjoldets bakhjørner er avrundet avsatt, men ikke utstående.Beina er svarte. Leggene på bakbeina er vanligvis krummet inn mot. Dekkvingene med svakt oppstående hårbekledning, som ikke ligger rett ut til sidene, men litt skrått bakoverrettet. Dekkvingene skjuler hele bakkroppen og har en svart eller brunsvart grunnfarge. Ligner svært mye på den litt større Cantharis obscura.
Levevis
Cantharis pulicaria finnes på blomster, trær og busker. juni og juli. i juni og juli. Larvene lever som predatore (rovdyr).
Liste over pattedyr i Norge
Liste over pattedyr i Norge er en oversikt over pattedyr med ville bestander på norsk territorium, inkludert Svalbard og Jan Mayen, slik dette er beskrevet i Norsk Zoologisk Forenings Liste over ville pattedyr i Norge (2013). Lista er sortert etter slektskap.
Innledning
Pattedyrenes innvandring skjedde for alle nålevende pattedyrs vedkommende etter siste istid, den faunaen som levde her mellom tidligere istider hadde enten vandret sørover eller dødd ut. Noen av dagens pattedyr er innførte til landet. De fleste artene har en sirkumpolar utbredelse i forbindelse med Nordishavet, og er tilpasset et arktisk klima. Lemen er eneste art som ser ut til å ha sin hovedutbredelse i Norge.
De tidligste innvandrerne var hvaler og seler, tett fulgt av rein, rødrev, fjellrev og menneske. Typiske skogsarter som elg, brunbjørn og mange gnager- og flaggermusarter har først kunnet etablere seg etter at landet var blitt skogkledd. Den norske pattedyrfaunaen er relativt artsfattig, men det forventes at flere nye europeiske arter vil klare å etablere seg der i framtiden. Villsvin ble utryddet i bronsealderen, nordkaper og svartrotte i historisk tid. Villsvin har vandret inn igjen fra Sverige, mens moskusfe, som var utbredt i landet i forrige mellomistid, har blitt introdusert på nytt.
Pattedyrs leveområder. Pattedyrene lever i alle slags biotoper i Norge; fra bybakgårdene til isbreen, skoggrensa og det karrige skjæret. Husmus og brunrotte er fullstendig knyttet til menneske. Også rødrev og grevling er vanlig i byer. Flere arter trives best i landbrukets kulturlandskap, som for eksempel vånd, rådyr, rødrev, grevling og piggsvin.
Mange av de større pattedyrene, som elg, hjort, brunbjørn, ulv, gaupe, mår og bever, har sin hovedutbredelse i barskog og blandingsskog, noe som er med på å underbygge den utbredte forestillingen om at «ville dyr lever i skogen». Rein, lemen, jerv og røyskatt er dyr som har sin hovedutbredelse på fjellet, det vil si over tregrensa, eller i vierbåndet opp mot tregrensa. Oteren er et kystdyr, som både trives i havet og langs strandkanten. Noen av de sjølevende pattedyrene har sin hovedutbredelse ut mot det åpne havet (som havert), mens nise og steinkobbe er kystnære. Vågehvalhunnene kan trekke inn i fjordene, men de fleste hvalene lever langt ute fra kysten.
Vernestatus. Arter som er truet av utryddelse i Norge er registrert på Norsk rødliste for arter, med en gradert vurdering som rangerer fra «hensynskrevende»/«nær truet» til «kritisk truet». Også arter hvor bestandssituasjonen er ukjent kan bli listet opp på rødlisten. Nye arter som ikke er ønsket i norsk fauna blir listet på norsk svarteliste, og slike pattedyr (villsvin, mink og mårhund) vil det normalt være tillatt å jakte på hele året. Dyrene er svartelistet fordi man frykter at bred introduksjon av arten kan ha uønskede økologiske konsekvenser.
Pattedyrarter som tidligere har hatt utbredelse i Norge
Utbredelsen av tidligere tiders pattedyrfauna i Norge er lite kjent, takket være istiden som etterlatt lite fossiler. Noen mer eller mindre mineraliserte knokler fra større pattedyr er identifisert og gir en pekepinn om faunaen i forrige mellomistid. Den mest kjente av disse artene er moskusfe. Et knokkelfunn av to ryggvirvler i 1913 er den direkte foranledningen til gjeninnføringen av denne arten. Knoklene er anslått til å være omkring 30 til 50 000 år gamle.
Rester av ullhåret mammut er funnet flere steder i Gudbrandsdalen, på Skreia og ved Jessheim. Karbondatering viser at funnene er 40 til 55 000 år gamle. Den norske mammuten var av den sibirske typen og har vandret inn østfra.
I torvprøver fra Finnmark som stammer fra omkring samme tid som moskus- og mammutfunnene er det funnet spor av DNA fra neshorn. Opphavet er trolig ullhåret neshorn, samme art som var utbredt i Sibir på denne tiden. Dette viser at denne arten også etter all sannsynlighet må regnes til arter som har hatt Norge son naturlig utbredelsesområde i mellomistider.
Chandoline vannkraftverk
Chandoline vannkraftverk, er et sveitsisk vannkraftverk med en installert produksjonskapasitet på 150 MW. Vassdraget som utnyttes er elva Dixence, en sideelv til Rhône. Anlegget ligger i kantonen Valais, helt sørvest i Sveits. Reservoarmagasinet som gir vannfall til kraftstasjonen er demningen ved Grand Dixence.
Det er installert i alt 10 turbiner, og fallhøyden er 1.748 meter.
Ben Shepherd
Ben Shepherd (født 22. september 1968) er en amerikansk musiker og er mest kjent som bassgitarist i Soundgarden fra 1990–1997. Han ble interessert i musikk da han arbeidet som roadie for Nirvana og spilte sammen med Chad Channing. Han har vært med å lage mange forskjellige sanger sammen med Soundgarden, slik som f.eks Head Down og Half. Half var den første sangen der Ben sang solo sammen med Soundgarden.
Biografi
Shepherd ble født på en amerikansk militærbase på Okinawa i Japan. Senere flyttet familien til Texas og til Bainbridge Island i Washington. I barndommen var han med i flere punkband. Etter ungdomsskolen begynte Shepherd å jobbe sammen med Nirvana. Dette inspirerte ham til å bli musiker.
Soundgarden (1990–1997)
Shepherd ble medlem av Soundgarden i 1990 da Jason Everman sluttet i bandet. Ben ble etter hvert veldig viktig for bandet på deres nye album Badmotorfinger der han hjalp til på sangene Somewhere og Jesus Christ Pose. I 1994, på deres mest populære album Superunknown, sang han solo i sangen Half som var en veldig eksperimentell sang. I 1996 ble Soundgardens siste studioalbum Down on the Upside gitt ut, hvor han bl.a hjalp til med å skrive sangene «Zero Chance», «Dusty», «Ty Cobb», «Never Named», «Switch Opens», og «An Unkind». «Ty Cobb» er den eneste sangen sammen med Jesus Christ Pose som ble utgitt som singel fra det albumet. I 1997 ble Soundgarden oppløst.
Hater (1993-Nåtid)
I 1993 startet Shepherd og Matt Cameron et sideprosjekt som ble kalt Hater, sammen med John McBain fra Monster Magnet. Det var det første albumet der Ben sang solo. Senere begynte han å jobbe på Haters' andre studioalbum The 2nd. Albumet ble gitt ut i 2005.
Wellwater Conspiracy (1997–1998)
Wellwater Conspiracy ble startet i 1997 av Matt Cameron, Ben Shepherd og John McBain. Shepherd var vokalisten på det første studioalbumet, men i 1998 sluttet han i bandet og Matt overtok som vokalist.
Jyotisha
Jyotisha (sanskrit ज्योतिष, jyotiṣa, hindi ज्योतिष, jyotiṣ) er klassisk indisk astronomi og astrologi. Ettersom jyotisha ofte brukes for å finne gode tider for blant annet ofring og giftemål, og er beskrevet i vedanga, kalles jyotisha ofte vedisk astrologi.
Grahas
I Jyotisha benyttes ni grahas eller navagrahas (devanagari: ग्रह, sanskrit: gráha).
Rāshis
Rashi (sanskrit: Rashi, "del".) I jyotisha kalles dyrekretsen kalpurusha, den evige tiden som ikke har noen begynnelse eller slutt. I Vedas kalles ekliptikken Sudarshan Chakra, hjulet i handen på Herren Vishnu, skaperen av universet. Hela chakra er 360 ° og er delt inn i 12 rāshis på 30 °, hvilket tilsvarer 12 stjernebilder som stjernetegn. Progresjonen gjennom stjernetegnene er den kosmiske utviklingen av sjelen. Jyotisha benytter sideriske stjernetegn.
Innertkirchen vannkraftverk
Innertkirchen vannkraftverk, er et sveitsisk vannkraftverk med en installert produksjonskapasitet på 259 MW, fordelt på 205 MW fra anlegg nr I fra 1942, og 54 MW fra anlegg nr II fra 2007. Vassdraget som utnyttes er Susten-Gadmental, ikke langt fra hovedstaden Bern. Anlegget ble påbegynt i 1940, og stod ferdig utbygd i 1942, med en senere utvidelse i 2007.
Blodigle
Blodigla (Hirudo medicinalis L. 1758) kalles også for legeigle, og er en leddorm med tre kjever. Den kan forveksles med hesteigle (Haemopis sanguisuga), men hesteigla kan ikke bite gjennom menneskehud. Blodigla finnes i næringsrike vann langs kysten fra Oslofjorden til Nordmøre. Arten er ikke spesielt hardfør, og det er usikkert om arten egentlig hører hjemme i norsk natur, eller om den har fått menneskelig hjelp til spredningen, fordi iglene har vært verdifulle i medisinsk sammenheng. Uansett har spredningen foregått for flere hundre år siden. Blodigla er en fredet art som alle arter det ikke er jakttid på. Den regnes fra 2021 som livskraftig LC, og er derved ute av Norsk rødliste for arter.
Biologi
Blodigla er hermafroditt, og legger egg. Ungene likner de voksne, men er mindre. Blodigla kan gjøre seg tilnærmet flate og svømme elegant gjennom vannet, eller de kan se ut som en pølse når de er fulle av blod. De har sugeskåler i begge ender, og kan flytte seg bortover på land med disse. Blodigla har tre kjever med tenner, og den lever av blod som den suger fra dyr (også mennesker), også fra frosker og padder. Blodigla suger seg fast og biter seg gjennom huden, samtidig som den skiller ut et antikoagulerende stoff, hirudin som tilføres verten. Blodigla etterlater et Y-formet merke i huden. Såret vil blø en stund etter at igla har sluppet taket. Ett måltid i året er tilstrekkelig for blodigla. Det er dokumentert at individer kan oppnå en alder av 30 år.
Medisinsk bruk
Blodigla ble brukt til årelating, og var et av middelalderens viktigste medisinske hjelpemidler. Bartskjæreren var kirurgen blant middelalderens håndverkere, og behersket kunsten å årelate sine pasienter. Blodiglene var ett av bartskjærerens redskaper. Fra omkring år 1300 var det innvandring av tyske håndverkere til norske byer.
På 1800-tallet ble blodiglene også benyttet på sykehus. I 1850 ble det brukt 100 millioner blodigler på sykehusene bare i Paris. Florence Nightingale brukte blodigler i behandling av pasienter, og i den første norske lærebok i sykepleie fra 1877 er bruk av blodigler utførlig beskrevet. Forfatteren advarer mot forblødning etter iglesetting på mindreårige. "Det har ikke saa sjelden hendt at man om Morgenen har funnet Barnet dødt og svømmende i Blod".
Kunnskap og tradisjoner har levd videre i folkemedisinen helt opp til vår tid. Igle- og koppekoner var en egen kategori i Adressebok for Oslo i årene før og etter år 1900.
Blodigler er en droge som var i salg på apotekene til inn på 1900-tallet. Man hadde spesielle iglekrukker til å oppbevare levende blodigler på. Det fortelles om hvordan gutter kunne skaffe seg ekstrainntekter ved å senke kroppen sin i ei tjønn der det var igler og la dyrene bite seg fast, slik at de kunne samles på et glass og selges på apotek i nærmeste by. Helt fram til 1959 var igler å få kjøpt på enkelte norske apotek.
Blodigler til medisinsk bruk ble også produsert ved oppdrett, slik Peter Møller gjorde ved Lilleborg omkring 1850.
I Bergen ble blodigler solgt fra apotek fram til 1930-årene. De ble levert på glass med saltvann og for å få igla til å bite kunne man smøre litt rømme på huden. Etter bruk kunne igla igjen legges tilbake i glasset med saltvann og returneres til apoteket. Den fordøyde sitt måltid, og når den ble slank kunne den igjen leveres ut til bruk.
I 1980-årene fikk blodiglene fornyet aktualitet i forbindelse med kirurgi, ved påsying av legemsdeler. Det vanskelige er å få blodomløpet i gang igjen, og blodtilførselen til en påsydd kroppsdel er det enkleste. Blodigler kan sørge for å fjerne blod fra en påsydd finger, til også venene fungerer.
Levende tradisjoner i Europa
Tradisjonen med bruk av blodigler er fremdeles sterke i Øst-Europa. På Internett kan man i flere land finne medisinske institutter hvor det tilbyes behandling med blodiglekur. Fra oppdrett i Tyrkia kan man fremdeles i 2020 kjøpe blodigler til medisinsk bruk.
Blodigle eller legeigle
Den norske navnet blodigle stammer trolig fra tysk språk blutegel, på samme måte som det svenske blodigel. Navnet kan ha kommet til Norge med tysk håndverkskultur knyttet til bartskjærerfaget i middelalderen. På dansk brukes lægeigle som er i overensstemmelse med det latinske navnet.
Blodigle høres mer fryktinngytende ut enn legeigle, som enkelte biologer har begynt å bruke. Men det norske navnet blodigle har lange tradisjoner og stor folkelig utbredelse, ikke minst i de deler av landet der arten lever.
São Miguel do Guamá
São Miguel do Guamá er en kommune i delstaten Pará i nordregionen av Brasil.
Kwalliso
Kwalliso (eller kwan-li-so, som på norsk betyr omtrent «varetektssted») er en del av det nordkoreanske maktapparatet for å straffe politiske fanger innenfor et system som består av slavearbeids- og konsentrasjonsleirer. Kwalliso er ett av tre former for politisk straffeforfølgelse i landet. De to andre er mer kortvarige varetekts- og arbeidssentre (koreansk: chipkyŏlso) og langvarige arbeidsleirer (koreansk: kyohwaso) for henholdsvis forseelser og forbrytelser. Det er antatt at det innenfor leirsystemet finnes mellom 150 000 og 200 000 fanger.
I motsetning til andre og tilsvarende systemet, er fangene i slike sentre sendt dit uten noen form for forutgående straffeprosess. Dette gjelder også fangenes slektninger i tre ledd, i en form for sippenhaft. Fangenskapets lengde varierer, men mange må være i fangenskap hele livet. Straffearbeidet innenfor Kwalliso er tvangsarbeid innenfor gruvedrift (kull, gull og jernmalm), skogsdrift, sagbruk og landbruket. Leirene inneholder dessuten statsdrevne fabrikker og gårder.
Anslag tyder på at det ved inngangen av 2011 fantes seks kwalliso-sentre i Nord-Korea. Opprinnelig fantes det fjorten leire, men flere er slått sammen eller lagt ned. Noen av leirene ble lagt ned fordi en vurderte faren for å flykte ble for stor fordi leirene lå for nær den kinesiske grensa.
Nedlagte leire
Blant de mest kjente Kwalliso-leirene som er lagt ned er:
Struktur
Kwalliso-systemet er drevet av en egen politimyndighet, og har derfor ingen tilknytning til det nordkoreanske rettssystemet. Imidlertid er hver leir forventet å operere innenfor statens Jucheideologi.
Prinsipper
Fangene fortelles regelmessig at de er nasjonens fiender og har forrådt nasjonens leder, og fortjener henrettelse, men at Koreas arbeiderparti i sin barmhjertighet har bestemt at en skal få leve for å betale for ditt svik, gjennom tvangsarbeid, resten av livet.
Bakgrunnen for leirene er i stor grad bygget på kollektiv straff, der individene tar ansvaret for din egen klasses feil. Vaktene i Kwalliso understreker dette poenget ved å stadig vekk gravere inn Kim Il-sung’s taler i trær og ved inngangsdører. Grupper av fanger gis arbeidskvoter som må oppfylles. Hvis ikke blir de allerede små matrasjonene redusert.
Arbeidsforhold
Matrasjonene ligger under hva som er ansett som minimum for å overleve. Dette kombineres med hardt manuelt arbeid, noe som igjen fører til høye dødstall. Dette skyldes også dårlige hygieniske forhold. Mais er hovedføden i leirene, men kan suppleres ved at en arbeider får rasjoner av hvete eller kjøtt. I hver gruppe på fem personer finnes det en informant.
Leirene
Vakttårn og piggtrådgjerder skiller leirene fra omverdenen, såfremt terrenget ikke danner et naturlig gjerde. Fangene plasseres i landsbyer innenfor leirområdet. Enkeltfanger plasseres i større saler, mens familier plasseres i egne rom, der de får ansvar for eget liv, blant annet mattilførsel.
Områdene i fangeleirene er inndelt i flere soner, avhengig av om det er snakk om enkeltpersoner eller familier, og om de er knyttet til personer som har gjort noe galt, eller tenkt noe galt. Gruppene grupperes videre i to grupper for «revolusjonær påvirkning» eller «total kontroll».
Vitnemål fra flyktninger tyder på at til tross for leirenes hemmelighold, så er nordkoreanere flest klar over at det finnes et fangeleir-system, og refererer ofte til at folk som blir sendt til leirene «blir sendt til fjellene»
Catoclastus
Catoclastus er en slekt av biller som hører til gruppen praktskarabider (Rutelinae) i familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
Middelsstore, metallisk fargede skarabider. Oversiden er læraktig ujevn.
Utbredelse
Artene er utbredt i Sør-Amerika.
Cantharis pellucida
Cantharis pellucida er en av billene i delgruppen (underfamilien) storbløtvinger i familiegruppen bløtvinger.
Utbredelse
Cantharis pellucida finnes i Europa, østover i Asia. Finnes i Norge, den er ikke uvanlig.
Utseende
Cantharis pellucida er 10-13,5 mm lang. Hodet er lyst foran. Pannen har en forhøyning mellom antennefestene. Palpenes (munnføtter) endeledd er økseformet og ikke smalt, ovalt. Antennenes tredje ledd vanligvis lengre enn det andre leddet. Brystskjoldet (pronotum) er helt rødgult, uten mørk midtflekk, overflaten er nær helt glatt uten punktur. Brystskjoldet har bare en svak innbuktning i bakkanten og har en overflaten som ikke er grovt rynket eller punktert. Brystskjoldets bakhjørner er avrundet avsatt, ikke utstående. Beina er ganske lyse. Leggene på bakbeina er vanligvis krummet inn mot kroppen. Den ene kloen på alle beina har en liten, men tydelig rottann. Dekkvingene skjuler hele bakkroppen og har en svart eller brunsvart grunnfarge. Buken er normalt rødgul, likeså brystet, men dette kan være svart.
Levevis
Cantharis pellucida finnes på blomster, trær og busker. juni og juli. i juni og juli. Larvene lever som predatore (rovdyr).
Cantharis pellucida tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Liu Biao
Liú Biāo (tradisjonell kinesisk: 劉表; forenklet kinesisk: 刘表; født 142, død 208), stilnavn Jǐngshēng (景升), var en kinesisk krigsherre og guvernør for Jingzhou aktiv på slutten av Han-dynastiet og forspillet til de tre rikers tid i Kinas historie. Han var et medlem av Hàn-keisernes utvidede familie og delte deres etternavn. Han ble beskrevet som vakker, og var over åtte chǐ høy (ca. 1.86 m).
Mens Hàn-dynastiet ble svekket av de gule turbaners opprør utkjempet Liú Biāo en krig mot krigsherren Sun Jian. En av Biāos dyktige strateger, Kuai Liang, utarbeidet en plan for å drepe Jian ved å knuse ham med trestammer mens han var på vei mot Biāos hovedleir, og planen lyktes. Senere forsøkte Sun Jians to eldste sønner, Ce og Quan, å hevne sin far, men klarte ikke å beseire Biāo. Da den nordlige krigsherren og statsministeren Cao Cao skaffet seg stadig større makt, valgte Biāo å hverken støtte eller hindre ham, delvis fordi Sun Ce hadde beseiret ham i slaget ved Shaxian.
Også senere, under Caos avgjørende seier mot Yuan Shao i slaget ved Guandu i 200, valgte Biāo å være nøytral, til tross for at han var en av få andre krigsherrer som var mektig nok til å motsette seg de to partene. Senere valgte han å hjelpe Liu Bei, Caos fiende og et annet medlem av den utvidede keiserfamilien, ved å la ham bo hos seg, og dette gjorde ham til et mål for Cao Caos vrede. Etter at Cao hadde forent det nordlige Kina under sin ledelse, sendte han en stor hær for å erobre Jingzhou, men sammen med Liú Bei vant Biāos styrker flere tidlige seire mot den invaderende hæren. Etter å ha integrert restene av Yuan Shaos hær i sine allerede tallrike styrker, klarte riktignok Caos overlegne hær å presse Biāos styrker. Etter en forverring av forholdet mellom Biāo og Bei, forårsaket av innblandingen fra Cai Maos familie, var Liú Biāos folk i en svært vanskelig situasjon. I tillegg hadde Sun Quan vunnet en knusende seier over Biāos underordnede Huang Zu i slaget ved Xiakou.
Kort tid etter at Cao Caos hoverarmé startet sin offensiv mot Jingzhou døde Biāo av sykdom. Ifølge den historiske Míng-romanen Beretningen om de tre kongedømmer, skrevet av Luo Guanzhong, hadde han merket at han var døende lenge før han faktisk døde, og diskuterte med Liu Bei om hvilken av hans to sønner som skulle etterfølge ham. Det tradisjonelle valget ville ha vært hans eldste sønn Liu Qi, men han hadde rett i sin antagelse om at hans kone (Cai Maos søster) ville støtte hans yngre sønn Liu Cong. Han valgte følge Liu Beis rød, og valgte Qi til sin etterfølger. Etter hans død forandret kona hans testamente, slik at Cong overtok kontrollen over en stor del av Biāos landområder. Den svake Cóng overga seg umiddelbart til Cao Cao, mens hans eldre bror klarte å beholde kontrollen over én by. Til tross for provinsens strategiske plassering ble en rekke slag utkjempet i Jingzhou mellom de tre partene i de tre rikers tid.
Mendelejevsk
Mendelejevsk (russisk: Менделе́евск) er en by i Republikken Tatarstan i Russland. Den ligger ved Nizjnekamsk-reservoaret i elva Kama, rundt 200 km øst for Kazan og 20 km nord for Naberezjnyje Tsjelny. Innbyggertall: 22 027 (folketelling 2002), 18 085 (folketelling 1989).
Bosetningen vokste opp rundt en kjemisk fabrikk som ble grunnlagt i 1868. Den fikk bystatus i 1967.
George Dantzig
George Bernard Dantzig (født 8. november 1914, død 13. mai 2005) var en amerikansk matematiker som var professor i transportvitenskap og professor i operasjonsanalyse og i informatikk ved Stanford.
Biografi
Dantzig ble født den 8. november 1914 i Portland i Oregon. Han ble gitt mellomnavnet «Bernard» som et uttrykk for foreldrenes håp om at han skulle bli forfatter. Faren hans, Tobias Dantzig, var en russisk matematiker som hadde studert med Henri Poincaré i Paris. Tobias giftet seg med Anja Ourisson, en medstudent ved Sorbonne, og de innvandret til USA.
Dantzig tok en bachelor i matematikk og fysikk ved University of Maryland i 1936 og en mastergrad i matematikk ved University of Michigan i 1938. Etter en toårsperiode ved Bureau of Labor Statistics meldte han seg på doktorgradsprogrammet ved University of California, Berkeley. Ved utbruddet av andre verdenskrig tok Dantzig permisjon fra doktorgradsprogrammet for å slutte seg til det amerikanske luftforsvarets statistiske kontrollkontor. I 1946 returnerte han til Berkeley for å fullføre kravene i programmet sitt og han fikk sin ph.d. det samme året.
Han var medlem av The National Academy of Sciences, National Academy of Engineering og American Academy of Arts and Sciences.
Han mottok mange æresbevisninger, blant annet den første John von Neumanns teoripris i 1974, Nation Medal of Science i 1975 og en æresdoktorgrad fra University of Maryland i 1976. The Mathematical Programming Society hedret Dantzig ved å opprette Dantzigprisen, gitt hvert tredje år siden 1982 til en eller to personer som har vært av stor betydning innenfor feltet matematisk programmering.
Dantzig døde 13. mai 2005 i sitt hjem i Stanford, California av komplikasjoner fra diabetes og hjerte-karsykdom. Han var 90 år gammel.
Matematisk statistikk
En hendelse i Dantzigs liv ble opprinnelsen til en kjent urban legende i 1939 mens han var student ved UC Berkeley. I begynnelsen av en time, som Danzig var for sen til, skrev professor Jerzy Neyman to eksempler på berømte uløste statistikkproblemer på tavlen. Da Danzig kom antok han at de to problemene var hjemmelekse og skrev dem ned. Ifølge Danzig virket problemene som "litt vanskeligere enn vanlig", men et par dager etterpå leverte han inn ferdige løsninger på begge, mens han enda trodde at det var en oppgave som forlengst burde vært gjennomført.
Seks uker senere mottok Dantzig et besøk fra en begeistret professor Neyman, som hadde forberedt en av Dantzigs løsninger for publisering i et matematisk tidsskrift. Flere år senere forberedte Abraham Wald en publikasjon som kom til en konklusjon for det andre problemet og han inkluderte Dantzig som medforfatter da han hørte om den tidligere løsningen.
Denne historien begynte å spre seg og ble brukt som en motivasjonsleksjon som demonstrerte kraften i positiv tenkning. Etter som tiden gikk har Dantzigs navn blitt fjernet og fakta har blitt forandret, men den grunnleggende historien fortsatte i form av en urban legende og ble brukt som en innledende scene i filmen Den enestående Will Hunting.
Lineær programmering
Utstyrt med mekaniseringen av planleggingsprosedyrer for å støtte tids-steget anvendelsestrening og forsyningsaktiviteter, formulerte George Dantzig i 1947 lineærprogrammeringsproblemet som en matematisk model for planleggingsproblemet og fant opp simplexmetoden som løsning. Disse bragdene førte til titlene lineærprogrammeringens far og oppfinner av simplexmetoden.
Publikasjoner
Bøker av Dantzig:
Artikler, et utvalg:
Christa Schmuck
Christina «Christa» Schmuck (født 26. januar 1944 i Salzburg, Salzburg (delstat) i Østerrike), er en vesttysk tidligere aker som deltok i de olympiske vinterleker 1968 i Grenoble og i 1972 i Sapporo.
Schmuck vant en olympisk sølvmedalje i aking under Vinter-OL 1968 i Grenoble. Hun kom på femteplass i konkurransen ener for damer, bak Ortrun Enderlein, Anna-Maria Müller fra Øst-Tyskland, Erika Lechner fra Italia og østtyske Angela Knösel. Men de østtyske damene ble diskvalifisert ettersom de ulovlig hadde varmet meiene på kjelkene. Gullmedaljen gikk til Erika Lechner og Schmuck fikk sølv.
Hongrin vannkraftverk
Hongrin vannkraftverk, er et sveitsisk vannkraftverk med en installert produksjonskapasitet på 240 MW. Det er planer om å utvide til 420 MW. Anlegget stod ferdig utbygd i 1970. Det er et såkalt pumpekraftverk med et øvre vannmagasin og et nedre.
Pluto (andre betydninger)
Pluto kan referere til:
Må ikke forveksles med
Siegfried Alkan
Siegfried Alkan (født 30. mai 1858, død 24. desember 1941) var en tysk komponist.
I 1938 ble den aldrende Siegfrid Alkan et offer for «krystallnatten». Hans instrumenter ble ødelagt og han ble selv brutalt banket opp av nazister. På slutten av sitt liv måtte han bære den gule stjerne.
Mange av Alkans verker ser ut til å ha gått tapt. Blant de gjenværende komposisjoner er Gruß an die Saar (op. 32), O wüsstest du´s (op. 39), Neues Saarlied (op. 91) og Ur-Großmütterchen (op. 80), som var populær i tiden etter første verdenskrig.
How the West Was Won
How the West Was Won kan sikte til:
Linje E (New Yorks undergrunnsbane)
Linje E (E Sixth Avenue Express) er en undergrunnslinje ved New Yorks undergrunnsbane. Den har fargen blå på rutekart. Linjen betjener 32 stasjoner mellom Jamaica Center – Parsons / Archer eller rushtidssidesporet fra Jamaica – 179th Street i Queens til og World Trade Center på Lower Manhattan.
Polyteknisk Forening
Polyteknisk Forening er en norsk organisasjon som ble stiftet i Christiania 23. juni 1852, under navnet Den polytekniske forening, og er dermed Norges eldste medlemsnettverk. Siden 1905 har foreningen hatt sine lokaler i Rosenkrantz' gate 7 i Oslo («Håndverkeren»), og det er fremdeles her flertallet av foreningens arrangementer holdes. Opprinnelig var Polyteknisk Forening tenkt som et møtested for mennesker som primært var interessert i naturvitenskapelig tenkning, teknologi og moderne industri. I dag er nedslagsfeltet bredere, men fremdeles med en hovedvekt på teknologi, industri og samfunnsutvikling. Foreningen er uavhengig og ikke-kommersiell.
Fra 1854 utgav Polyteknisk forening tidsskriftet Polyteknisk Tidsskrift, et av verdens eldste i sitt slag. Det ble forløperen til dagens Teknisk Ukeblad.
H.M. Kong Harald og H.K.H. Kronprins Haakon er æresmedlemmer, og H.M. Kongen tar imot Polyteknisk Forenings President og Generalsekretær i audiens på Slottet årlig.
Polyteknisk Forening er et åpent medlemsnettverk, og det hadde på det meste et medlemstall på over 12,000 (1983). Pr. januar 2022 har foreningen ca. 2,000 medlemmer. Foreningen har egne medlemskap for studenter, seniorer og bedrifter og organisasjoner, og den har i dag over 60 bedrifts- og organisasjonsmedlemmer. Aider, Fritt Ord, NITO, Pexip, Tekna, Tryg og Teknisk Ukeblad er faste samarbeidspartnere.
Historie
Grunnlegger av Polyteknisk Forening, Anton Rosing, var utdannet ved Köbenhavn Polytekniske Anstalt. Den unge kjemiingeniøren Rosing mottok i 1855 et stipend for studier i utlandet, med den hensikt å studere agrikulturkjemi for å kvalifisere seg til å undervise i dette faget ved Norges Landbrukshøyskole på Ås. Rosing valgte jordbruket som sitt felt, med et underliggende mål om å bidra til å hjelpe Norge ut av den økonomiske ufriheten. Dette overordnede ønsket skulle senere bli målsetningen som forente og samlet menneskene fra alle de ulike akademiske feltene i Den Polytekniske Forening.
Foreningen ble stiftet av Rosing 23.juni 1852 og ble raskt et møtested for personer interessert i naturvitenskapelig tenkning, teknologi og moderne industri. I kretsen rundt Rosing finner vi Joh. B. Klingenberg, Peter S. Steenstrup, Oluf N. Roll, Oluf A. L. Pihl og Frederik Chr. Schübeler, som representerte både vitenskap og akademia, samt det praktiske yrkesliv. Alle hadde tatt utdannelse i utlandet og ønsket å fornye Norge ved hjelp av opplysning og debatt om betydningen av moderne naturvitenskap. Den Polytekniske Forening ble en arena og et tilholdssted for mange svært betydningsfulle personer for det norske samfunnet, blant dem grunnleggeren av Aker-konsernet Peter S. Stensrup, grunnleggeren av Kværner-konsernet Oluf Onsum, forstmannen og eventyrfortelleren Peter Chr. Asbjørnsen og kaptein Benedictus Klingenberg, som sto for moderniseringen av vannverket i Christiania og som bygget opp det første profesjonelle brannvesen.