cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dag-Sveinung Dalen
Dag-Sveinung Dalen (født 26. juni 1990) er en ledende norsk travkusk oppvokst på Lillestrøm. Han ble i 2020 og 2021 landschampion i Norge ved å vinne flest løp av samtlige kusker. Dalen har vunnet over 1000 løp. Deriblant flere storløp.
Slaget i Bergen 1181
Slaget i Bergen 1181 var det første av flere større bondeoppstander mot birkebeinerne i Norge. Sverre Sigurdsson var dårlig likt av de konservative bøndene, som så på birkebeinerne som røverpakk og kriminelle overgripere. Spesielt skulle vestlendingene og senere vikværingene ha en sterk motvilje mot det nye kongedømmet. Opprørerne håpet å komme overraskende på kong Sverre, men ble isteden slaktet ned.
Bakgrunnen
Etter å ha kommet til Bergen i slutten av juni 1180 overvintret Sverre og birkebeinerne i byen til året etter. Den folkelige motviljen mot dem var sterk og gikk etterhvert over i det fiendtlige. Birkebeinerne måtte derfor holde seg innenfor byens grenser. De fikk derfor ikke vite stort om hva som foregikk rundt om langs Vestlandet.
Den 24. februar 1181, i den andre uken av langfasten etter den eldre kalender (etter vår kaldender mars 1181), oppdaget Sverres vakter langskip på vei inn i Vågen i nattemørket. Alarmen gikk, og birkebeinerne trodde at det var Magnus Erlingsson som var kommet med en hær. Birkebeinerne var spredt rundt i byen, slik at Sverre var tvunget til å dra helt til Ålrekstad for å finne sine menn. Der fikk han vite at det ikke var hærmenn, men en bondehær som var kommet til Bergen.
Jon Kurtiza hadde satset på et overraskelsesangrep for å drive vekk birkebeinerne uten å bli blandet inn i harde kamper. Slik gikk det ikke. I stedet for å toge inn mellom bygningene i byen, gikk deler av bondehæren på land ved Nordnes. En annen del av bondehæren kom til Holmen på den andre siden av Vågen og kom til Kristkirken og kongsgården. Da Sverre hørte dette besluttet han å dra ned til byen og samle mennene sine ved kirkene.
Slaget
Ved Allehelgenskirken i Vågsbunnen fylket Sverre birkebeinerne sine og rykket ut på vollene og over til Nordnes hvor størsteparten av bondehæren sto. Jon Kurtiza hadde samlet vossinger, osterøyinger og nordhorder, kanskje så mange som opptil tusen mann; åpenbart flere enn birkebeinerne.
Ved daggry gikk birkebeinerne til angrep. Sverres saga kan fortelle at birkebeinerne hugg ned bøndene, og at noen av dem flyktet, noen hoppet i sjøen for å komme seg ut til skipene sine, og mange druknet underveis. Styrken på Holmen der Jon Kutiza var kommet med sitt skip ble også slått tilbake. Restene av bondehæren rodde ut av Vågen, mens de overlevende etterhvert fikk grid av Sverre.
Etterspillet
Sverre seilte kort tid etterpå rundt om i Hardanger og Hordaland for å tukte bøndene, men de fleste ville ikke møte Sverres straff og rømte derfor østover til Viken. Samtidig hadde Magnus Erlingsson dratt nordover fra Danmark til Viken som fremdeles var under hans kontroll.
Sgian-dubh
Sgian-dubh (på gælisk: s̪kʲɪnˈt̪uh, ofte anglifisert som: skean dhu ˌskiː‿ən ˈduː) er en liten énegget kniv som bæres som en del av en skotsk Highland dress sammen med kilt. Den stikkes inn under den øvre del av kiltens strømper slik at bare den øvre del av skjeftet er synlig. Vanligvis bæres en sgian-dubh på høyre legg, men kan variere avhengig av om brukeren er høyre- eller venstrehendt.
Etymologi og stavemåte
Navnet kommer fra gælic sgian-dubh. Den opprinnelige betydningen av dubh er svart. Dette kan ha sammenheng med at det på tidlige kniver ofte ble benyttet myreik i skjeftet. Myreik er svart av farve. En annen forklaring ut fra historie og teorier rundt opprinnelsen til våpenet kan dubh her også forstås som skjult. Dette forbundet med tradisjonen fra det skotske Highland at en hensatte sine våpen ved inngangen når en ankom som gjest.
Det finnes alternative stavemåter på engelsk som «skene-dhu» og «skeandhu».
Opprinnelse
Sgian-dubh kan være en videreutvikling av sgian-achlais, en daggert som kunne gjemmes i armhulen. Denne ble brukt av skottene i det 17. og 18. århundre. Den var noe større enn en moderne sgian-dubh og ble båret øverst i ermet eller i foret i jakken.
Høflighet og etikette tilsa at når en var på besøk hos en venn skulle en ikke bære skjulte våpen. Dermed ble sgian-achlais flyttet fra den skjulte plassen i armhulen til å bli stukket ned i strømpen og holdt på plass av strømpebåndet.
Myreik, nær svart på farve, er et meget hardt materiale og ofte brukt som skjefte. Dette kunne erstatte horn som også var mye brukt. Utsmykningen med sølv og edelstener reflekterer skottenes skepsis til papirpenger. På denne måten bar han med seg mesteparten av sitt jordiske gods. Sgian-dubh, «den sorte kniv», ble ofte båret som et skjult våpen i armhulen. En kan anta at sort her kan forstås som skjult, mer enn bare å henvise til den sorte skaftet. Når en Highlander hadde etterlatt alle sine våpen ved inngang slik skikken var, beholdt han dette skjulte våpenet. På den tid var det utrygt å avgi alle våpen og fremstå helt ubevæpnet, om ikke fra verten, så kunne en når som helst måtte ta opp kampen mot eventuelle andre inntrengere. Av respekt for verten var det vanlig å flytte den skjulte dolken fra armhulen til en mer synlig plassering i strømpen.
En ser ofte at en sgian-dubh inngår i portretter av menn i kilt fra midten av det 19. århundre. Et portrett av Colonel (oberst) Alasdair Ranaldson MacDonell of Glengarry utført av Henry Raeburn henger i det skotske nasjonalgalleriet. Her bærer MacDonell en Highland Scottish dirk på høyre side i beltet og i toppen av høyre strømpe sees et sammensatt par med to sigan-dubhs. Et lignende portrett finnes i samlingene til Skottlands nasjonalmuseum.
Konstruksjon
Tidlige blad hadde varierende utforming, noen hadde en «clipped» utforming der den ytre 1/3 delen av bladet falt i en rett linje eller en konkav bue ned fra knivens rygg mot spissen som var nær bladets senterlinje. Dette er samme utforming som den kjente Bowiekniv. En annen utforming var «drop point» hvor den ytre delen også faller, men nå i en konkav bue. På dagens kniver er «spear-point» den mest vanlige der bladet ligner en tveegget dolk, men med en bred rygg ca halve bladets lengde. Denne er ofte utført med dekorativt filarbeider som gir en taggete eller bølgende mønster langs knivens rygg. Vanlig bladlengde er 3-3,5 tommer (7,5 – 8.8 cm)
Idet en moderne sgian-dubh bæres som en seremoniell del av en nasjonaldrakt og ikke som et verktøy eller for selvforsvar, er bladet ofte enkelt laget, ofte i rustfritt stål. Skjeftet kan være laget i støpt plast i stedet for kunstferdig håndlagede ornamener. Beslagene kan være i støpt metall og med syntestiske «edelstener». Enkelte er ikke kniv i det hele tatt, men støpt i ett stykke inkludert «slire». En kan også finne kunstferdige eksemplarer som er et mesterstykke i håndsverk med treskurd i skjeftet av ibenholt eller myreik og beslag i sølv. Som motvekt til bladet kan skjeftets øvre ende være besatt med stener i røkkvarts og bladet utformet laget i damaskusstål eller etset med keltiske symboler eller heraldiske motiver.
Tradisjonelt er sliren laget av lær med forsterkninger i tre og med beslag i sølv eller andre metaller. Dette kan være håndsmidd og gravert eller støpt- Ofte er metalldelene kunstferdig utførmet med symboler som den skotske tistel, keltisk taurarbeide eller heraldisek elmenter så som et våpenskjold. Det er da et paradoks at dette normalt er skjult når sliren bæres stukket ned i strømpen. Dette er også årsaken tiil at mange slirer er sterkt forenklet.
Våpenlovgivning
Sgian-dubh har ved flere anledninger blitt nektet i USA og endog i Scotland.
Som med andre kniver og stikkvåpen må en sgian-dubh tas med som innsjekket bagasje under flyreiser. I Scotland er det tillatt etter Criminal Law (Consolidation) (Scotland) Act 1995 å bære en sgian-dubh eller annet våpen, som del av en nasjonaldrakt. Tilsvarende gjelder i England og Wales.
I Norge vil en sgian-dubh komme i samme kategori som en bunadskniv og tillatt å bære til nasjonaldrakt.
Ivarsfjorden
Ivarsfjord (nordsamisk: Vuoiddasvuotna) er en fjordarm av Hopsfjorden i Gamvik kommune i Finnmark. Fjorden har innløp mellom Ytre Værnes i vest og Indre Hopsneset i øst og strekker seg 3,5 kilometer nordøstover til Ivarsfjordbotnen i enden av fjorden.
Bygden Ivarsfjord ligger på vestsiden av fjorden. På østsiden ligger en liten gård ved en ås kalt Sukkertoppen. To holmer ligger i fjorden, Torvholmen og Sandholmen.
Khami
Khami var en by i det sørlige Afrika, i det som nå utgjør vest- og sentral-Zimbabwe. Khami ligger 22 km vest for byen Bulawayo, provinshovedstad i Matabeleland North. Ruinene av Khami er i dag et nasjonalmonument i Zimbabwe, og har siden 1986 også stått på UNESCOs verdensarvliste.
Khami var hovedstad for Torwadynastiet som hersket i området fra 1450-1683. Byen ble i 1683 okkupert og ødelagt av en opprørshær fra Munhumutapastammen, ledet av Changamire Dombo. Etter alt å dømme har det ikke vært noen bosetting i byen etter dette, og det etterfølgende Rozvidynastiet etablerte seg med sin nye hovedstad i Dhlo-Dhlo (Danamombe).
Pavelig bulle
En bulle er et pavelig skriv som er utstedt i en spesiell anledning.
Khami
Byen hadde sju høytliggende områder beregnet på kongelige, og åpne områder i dalen som var beregnet på andre innbyggere. Ruinene omfatter et kongelig tilfluktssted, et kors som antas plassert der av samtidige misjonærer, innhegninger og en støttemur. Muren er dekorert i rutemønster.
Pavelig bulle
Opprinnelse
Navnet kommer fra latin bulla, som opprinnelig var en rund plate av metall, som i sin tur hadde fått navnet fra latin bullire ('å koke') fordi den kunne minne om en boble som flyter på vann. Ordet ble i middelalderen tatt i bruk om de store blyseglene som pavelige og kongelige dokumenter ble utstyrt med, og derfra ble det omkring det 13. århundre overført til selve dokumentet.
Khami
Byplanen er en videreutvikling fra Great Zimbabwe, som var den forutgående regionale hovedstaden.
Pavelig bulle
Opprinnelse
Navnet bulle ble fra 13. til 15. århundre brukt om de fleste dokumenter som ble utstedt av pavene, uansett hvilken form de hadde. Men fra 15. århundre begynte man å skille skarpere mellom forskjellige typer dokumenter, og en bulle ble da definert som et apostolisk brev med blysegl. Det kjennetegnes også ved at paven alltid skriver under som «''episcopus, servus servorum Dei» («biskop, Guds tjeneres tjener»).
I noen få tilfeller er blyseglet erstattet med et forgylt segl; det mest kjente eksemplet er bullen hvor pave Leo X ga Henrik VIII av England tittel Defensor Fidei ('Troens forsvarer'), en tittel de britiske monarker fortsatt bruker til tross for at reformasjonen førte til brudd med pavestolen.
Utover seglet er det ingen forskjell mellom en bulle og et apostolisk brev, og det er ingen klare retningslinjer for når man skal bruke det ene eller det andre, med ett unntak: Proklamasjonen av et jubelår utstedes alltid som en bulle. Dette er i dag så godt som det eneste bruksområde for buller.
Bannbulle
Ordet bannbulle brukes ofte om en bulle som inneholder en ekskommunikasjon. Dette er ikke noe egentlig begrep innenfor den pavelige administrasjon, men er velkjent blant annet fra omtalen av bullen Decet Romanum Pontificem, i hvilken Martin Luther ble bannlyst av pave Leo X den 3. januar 1521.
Slaget på Ilevollene
Slaget på Ilevollene i 1180 var et slag mellom kong Sverre Sigurdsson og kong Magnus Erlingsson på Ila i Trondheim. Slaget ble en stor seier for kong Sverre.
Bakgrunnen
Etter at birkebeinerne seiret i slaget på Kalvskinnet i juni 1179 oppholdt de seg i Nidaros. Et tokt til Bergen ble gjort kort etterpå da de fikk høre at Magnus Erlingsson hadde dratt til Viken for sommeren for å kunne holde kaupangen i Oslofjorden i besittelse fram til høsten. Hva som hendte der er ikke kjent, men mye tyder på at vestlendingene var fiendtlig stemt mot fredsbryterne fra de nordlige områdene. Sverre overvintret på Nidaros fram til våren 1180, da Magnus Erlingsson vendte tilbake til Vestlandet.
Etter å ha budt ut leidang i Vestlandet og Sørlandet fra øst for Lindesnes til Møre og Romsdal i nord, dro Magnus Erlingsson med en mektig hær til Trondheimsfjorden og stoppet først ved Byneset ved Nidaros med flåten. Sverre var underrettet om denne hærens ankomst og sendt ut en styrke som overfalte deler av hæren ved Byneset før de trakk seg hurtig tilbake. Overfallet ved Byneset og Sverre Sigurdssons mobilisering av leidangsmenn i Trøndelag må ha hindret Magnus fra å fortsette videre inn mot byen. Isteden la han flåten til ved Munkholmen rett utenfor Nidaros.
Sverre startet forhandlinger med Magnus Erlingsson for å kjøpe tid til å forberede seg og styrke forsvarsverkene. Han hadde en treborg ved Ila og et palisadeverk tvers over eidet mellom Trondheimsfjorden og Nidelven. Magnus Erlingsson var klar over Sverres styrke. Med en sterk hær av leidangsmenn og bymenn kunne ikke et angrep på byen skje uten store vanskeligheter. Da Sverre Sigurdsson fikk høre at de to hærene skulle møtes til slag ved Ila var Magnus enig. Ila var en landstripe mellom Nidelven og Trondheimsfjorden. Sverre hadde styrkene sine i en treborg som lå der. Den var bygget av erkebiskop Øystein Erlendsson for lenge siden. Ila var ganske smalt med en bredde på knappe 200 meter.
Om morgen den 27. mai 1180 tok heklungere ned skipsteltene på skipene og rodde inn mot land ved Ila.
Slagoppstillingen
Ofte er halve seieren vunnet hvis en hær selv kan velge slagmarken og Ilevollene var et godt eksempel på denne regelen. På et slikt smalt sted kunne ikke heklungere gjør bruk av sin tallmessige overlegenhet. Dessuten hadde Sverre ikke bare sikret begge flankene, men også redusert heklungeres muligheter til annet enn et frontalt angrep uten støtte fra de bakenforliggende styrkene. I tillegg hadde birkebeinerne treborgen i ryggen som de kunne flykte inn i om slaget gikk dårlig. Vestover var terrenget langtfra velegnet for retrett og ville ikke ha gitt heklungere samme fordel.
Magnus Erlingsson på sin side var tilsynelatende overbevist om at deres tallmessige overlegenhet ville oppveie eventuelle ulemper. De gikk opp på Steinberget fra Ilavika slik at deres motstanderne skulle kunne se hvilken overmakt de skulle slåss mot. Morgensolen lå lavt slik at de måtte vente i flere timer for ikke å få solen rett i øyene. Da solen var kommet høyere og mer mot sør, fylket birkebeinerne seg på vollen i en tilsynelatende enkel fylking med oppbudet av trøndere og bymenn på høyre fløy mot sjøen og Sverres hird på den andre fløyen på motsatt side.
Da Magnus oppdaget Sverres merke (fane) konkludert han med at Sverre hadde konsentrert den sterkeste hærstyrken mot sjøsiden der heklungeres fartøy lå. I virkeligheten hadde Sverre latt Gudlaug stallare ta med seg merket ettersom nettopp der var fylkingen på sitt tykkeste, og kunne dermed stå imot et angrep. Sverre på sin side kunne storme fram med sin egen hird på venstre fløyen og angripe med stor kraft. Magnus hadde stilt opp en reservestyrke på Steinberget under Nikolas Arnesson som kunne settes inn ved behov.
Størrelsen på hærene
Magnus Erlingssons hær var et leidangsoppbud fra Møre og Romsdal, Sogn og Fjordane, Hordaland, Rogaland, trolig Agder og kanskje Telemark sammen med lendmenn med deres følge og styrker fra forrige året reist på Viken. Hvor stor denne hæren var er ikke kjent, men man kan anta at det var minst 4 000 mann eller mer.
Sverre Sigurdsson på sin side hadde en erfaren elitestyrke på mellom 200 til 300 mann og med tilleggstyrker telte hæren hans kanskje opptil tusen mann eller flere. Han hadde mobilisert bymennene i Nidaros som kanskje tellet opptil tusen mann og leidangen i Trøndelag kunne kanskje ha gitt et par tusen mann eller mer selv om topografien på Ila ikke tillatt større styrkekonsentrasjon. Hvor mange som tilsammen deltok i storslaget på Ilevollene er ukjent, men man antar at mellom 4 000 til 8 000 kan ha vært mulig.
Slaget
Sverre og Magnus satt deres fylkinger i bevegelse mot hverandre. Magnus Erlingsson med hele hans hird, gjestene og lendmenn i deres følge angrip inn mot den høyre fløyen hvor Sverres merke var. Sverres hær gjøv løs på motsatt side samtidig som en egen styrke ble sendt mot Nikolas Arnessons reservestyrke og opptok denne. Med svakere og mindre krigsvante menn i veien kunne birkebeinerne slå seg inn og driver vekk heklungere.
Samtidig presset heklungere hardt på fylkingen av leidangsmenn og bymenn at de begynte å vike bakover. Det var slagets kritiske øyeblikk og Sverre til hest så det. Øyeblikkelig rir han dit og oppildnet dem til å stå på og slåss videre, kanskje satte han inn flere menn for å styrke formasjonen som viste tegn på å bryte sammen. Det var i dette øyeblikket Sverres plan slo til. Heklungeres venstre fløy var blitt slått ned og da snur birkebeinerne til høyre på heklungeres høyre fløy. Fanget inn av angrep fra venstre fløy og tildels i ryggen samtidig som de bakre tropper flykter i uorden opp på Steinberget snur slaget til Sverres fordel. Heklungere ble under press fra to kanter ettersom Nikolas Arnesson ikke kunne komme dem til hjelp. Magnus Erlingssons leidangsmenn kunne ikke utrettet mer da panikken spredte seg og de begynte å flykte til alle kanter.
Birkebeinerne fulgte dem og hogde ned de som de kunne nå. Ettersom det er kjent at Sverre Sigurdsson var til hest, kan det bety at det var få ryttere som deltok i slagets siste og blodigste fase. Sverre selv blir lettere såret og måtte falle hesten for å berge seg fra en såret og desperat heklung. Denne ble straks slått ihjel av Sverres nærmeste menn.
Slaget er beskrevet i Sverres saga.
Etterspillet
Det tapet som Magnus Erlingsson og heklungere gikk på var massivt. Store deler av Magnus Erlingssons hird og lendmenn med følge var blitt drept. Seks lendmenn var blitt felt og en lendmann som ble forfulgt til sjøs etter slaget mister hele følget på tretti mann eller mer. Hvor mange som ble drept alt i alt er ikke kjent når man heller ikke vet hvor mange som deltok, men det må ha vært kanskje opptil tusen mann jevnt fordelt på begge sider.
Slaget demonstrerte Sverre Sigurdssons taktiske ferdigheter som feltherre og anfører med en sluhet og fleksible disposisjoner under press. Magnus Erlingssons lederskap var dårlig fordi han satset på et massivt angrep og hvor han som leder gikk i spissen for sine egne menn, men da hadde han ingen mulighet for å styre slagets gang.
Etter seieren rykket Sverre Sigurdsson med hæren mot sør til Bergen der bymennene hadde bedt Magnus Erlingsson om å bli for å forsvare byen, men Magnus flyktet videre til Danmark hvor Valdemar den store var konge. Norge tilhørte da Sverre.
Simpson County
Simpson County er navnet på to fylker i USA:
Daniel Boone
Boone er fortsatt et ikon i amerikansk historie. Han var en legende på sin egen tid, spesielt etter at en beretning om hans eventyr ble utgitt i 1784, som gjorde ham kjent i Amerika og Europa. Etter sin død var han en gjenganger i røverhistorier og oppdiktninger. Hans eventyr—ekte såvel som legendariske—var viktige for dannelsen av bildet om den arketypiske Western-helten i amerikanske folkeminner. I amerikansk populærkultur huskes han som en av de fremste tidlige nybyggerne, selv om mytologien ofte overskygger de historiske detaljene om hans liv.
Oppvekst
Boone ble født den 22. oktober 1734. Hans fødselsdato blir noen ganger oppgitt til å være 2. november 1734 — som er datoen ifølge den gregorianske kalender som ble innført i hans levetid — men Boone brukte oktoberdatoen. Han var den sjette av elleve barn i en familie av kvekere. Hans far, Squire Boone, Sr. (1696–1765), innvandret til Pennsylvania fra den lille byen Bradninch, Devon, England i 1713. Squire Boones foreldre, George og Mary Boone, fulgte etter sin sønn til Pennsylvania i 1717. Squire, som jobbet hovedsakelig som vever og smed, giftet seg med Sarah Morgan (1700–1777) i 1720, hvis familiemedlemmer var kvekere fra Wales. I 1731 bygde Boones familie en tømmerhytte i Oley Valley, nå Daniel Boone Homestead i Berks County, hvor Daniel ble født.
Boone tilbrakte sine første år i det som den gang var det vestlige grenseområdet av Pennsylvania. Det fantes flere landsbyer med innfødte amerikanere i nærheten. De pasifistiske kvekerne fra Pennsylvania hadde generel et godt forhold til indianerne, men presset fra den stadig økende hvite befolkningen tvang mange indianere til å flytte vestover. Boone fikk sin første rifle i 1747 og lærte å jakte av lokale hvite og indianere, noe som markerte starten på hans livslange kjærlighet for jakt. Amerikanske folkeminner la ofte vekt på Boones jaktferdigheter. I én historie dro den unge Boone på jakt i skogen med noen andre gutter. Skriket fra en puma skremmer guttene vekk, med unntak av Boone, som rolig ladet pistolen sin og skjøt dyret i hjertet idet det passerer ham. Historien kan både være sann og usann, i likhet med mange andre historier om Boone, men den ble fortalt så ofte at den ble en del av folks populære tankebilde av ham.
I Boones ungdom sto familien hans i sentrum av en kontrovers i kvekermiljøet. Hans foreldre ble i 1742 tvunget til å unnskylde seg offentlig etter at deres eldste barn, Sarah, giftet seg med en såkalt «worldling», eller ikke-kveker, mens hun var synlig gravid. Da Boones eldste bror, Israel, også giftet seg med en ikke-kveker i 1747, støttet Squire Boone sin sønn og ble derfor utstøtt av kvekerne. Hans kone fortsatte derimot å treffe sine barn jevnlig på månedlige møter. Som en mulig konsekvens av denne kontroversen, solgte Squire eiendommen sin i 1750 og tok med seg familien til Nord-Carolina. Daniel Boone gikk aldri i kirken igjen, selv om han anså seg for å være kristen og passet på å få døpt alle barna sine. Familien Boone slo seg omsider ned ved elven Yadkin, i det som er dagens Davie County, omtrent 3 km vest for Mocksville.
Fordi han brukte så mye tid på jakt i sin ungdom, endte Boone opp med lite formell utdannelse. Ifølge et familiesagn skal en skolelærer en gang ha uttrykt sin bekymring over Boones utdannelse, men hans far var ubekymret og skal ha sagt «la jentene ta seg av stavingen, så vil Dan ta seg av skytingen…». Boone fikk noe opplæring fra sine familiemedlemmer, men hans rettskrivning forble uortodoks. Historikeren John Mack Faragher advarer derimot om at folkebildet av Boone som udugelig er misvisende, ved å påstå at Boone «oppnådde et nivå av lese- og skrivekyndighet som var likt de fleste menn på hans tid». Boone tok jevnlig med seg lesestoff på sine jaktturer — Bibelen og Gullivers Reiser var favorittene — og han var ofte den eneste lese- og skrivekyndige personen i gruppene med nybyggere. Boone underholdt iblant sine jaktkolleger ved å lese for dem rundt kveldsbålet.
Jeger, ektemann og soldat
Som ung mann tjenestegjorde Boone i det britiske militæret under den franske og indianske krig (1754–1763), som var en kamp om kontrollen over landet vestenfor Appalachene. I 1755 var han vognkjører under general Edward Braddocks forsøk på å drive franskmennene ut av Ohio Country, som endte med katastrofe i slaget om Monongahela. Boone vendte hjem etter nederlaget, og den 14. august 1755 giftet han seg med Rebecca Bryan, som var fra en nabogård i Yadkin Valley. I starten av ekteskapet bodde paret i en hytte på farens gård. De fikk ti barn sammen.
I 1759 brøt det ut en konflikt mellom britiske kolonister og cherokeer, som var deres tidligere allierte i den franske og indianske krig. Etter at Yadkin Valley ble raidet av cherokeer, rømte mange familier, inkludert Boones, til Culpeper, Virginia. Boone tjenestegjorde i Nord-Carolinas milits under det såkalte cherokee-opprøret og var borte fra sin kone i omtrent to år. Ifølge én historie var Boone borte så lenge at Rebecca antok at han var død, og inngikk et forhold med hans bror Edward («Ned»), og fødte datteren Jemima i 1762. Historien forteller videre at Boone skal ha vært forståelsesfull og ikke blitt irritert på Rebecca da han kom tilbake. Det er ikke klart om historien er sann eller ei, men Boone oppdro Jemima som sitt eget barn. Boones tidlige biografer kjente til denne historien, men publiserte den aldri.
Boones arbeid førte også til lange opphold hjemmefra. Familien vokste, og han forsørget den ved å arbeide som profesjonell jeger og fangstmann. Nesten hver høst dro Boone på «langjakt» i flere uker eller måneder. Noen ganger jaktet han alene, andre ganger sammen med en liten gruppe menn. En slik langtur kunne om høsten resultere i hundrevis av hjorteskinn som kunne selges på markedet, og om vinteren var det først og fremst bever og oter som var byttedyrene. Jegerne vendte hjem hver vår for å selge fangsten til kommersielle pelshandlere. Hjorteskinn (engelsk: «buckskin») ble kalt «bucks», og dette er opphavet til at den amerikanske dollaren den dag i dag kalles «buck» i amerikansk slang.
Nybyggere skar ofte inn meldinger på trær og skrev sine navn på grottevegger, og Boones navn eller initialer har blitt funnet flere steder. En av de mest kjente inskripsjonene ble skåret inn i et tre i dagens Washington County i Tennessee, som viser «D. Boon Cilled a. Bar [killed a bear] on [this] tree in the year 1760». En lignende har blitt bevart i museet til Filson Historical Society i Louisville, Kentucky; der står det at «D. Boon Kilt a Bar, 1803». Med tanke på at navnet til Boone ble stavet uten en «e» til slutt, kan disse inskripsjonene være senere forfalskninger; det eksisterer en rekke forfalskninger knyttet til Boone.
På midten av 1760-tallet begynte Boone å se seg om etter et nytt sted å bo. Befolkningen vokste i Yadkin Valley etter at den franske og indianske krig var over, og dette hadde ført til at det ble færre dyr å jakte på. Boone fikk derfor problemer med å få endene til å møtes; han ble ofte stilt for retten fordi han ikke hadde betalt gjelden sin, og han solgte jorda han eide for å betale kreditorene sine. Etter at faren hans døde i 1765 reiste Boone sammen med broren Squire og noen andre menn til Florida, som var blitt britisk territorium etter krigen, for å se an muligheten for å slå seg ned der. Ifølge familiehistorien kjøpte Boone en tomt i Pensacola, men Rebecca nektet å flytte så langt fra venner og familie. Familien Boone flyttet i stedet til et mer avsidesliggende område i Yadkin River Valley, og Boone begynte å jakte vestover i Blue Ridge Mountains.
Kentucky
Boone kom først til Kentucky om høsten 1767 da han var ute på en langjakt sammen med sin bror Squire Boone, Jr. Under Braddock-ekspedisjonen noen år tidligere hadde Boone hørt om Kentuckys fruktbare land og rikelige viltbestand av sin vognkompanjong John Findley, som hadde vært i Kentucky for å handle med indianerne. I 1768 møttes Boone og Findley igjen, og Findley skrøt enda mer av Kentucky. På samme tid hadde nyheten om Fort Stanwix-avtalen kommet, hvor irokeserne hadde oppgitt sitt krav på Kentucky og overgitt området til britene. Dette, sammen med uroen i Nord-Carolina, var sannsynligvis hovedårsaken til at Boone utvidet det området han utforsket.
I mai 1769 begynte Boone på en to års jaktekspedisjon i Kentucky. Den 22. desember 1769 ble han og en medjeger tatt til fange av shawneer, som konfiskerte alt skinnet deres og ba dem om å forlate området og aldri komme tilbake. Shawneene hadde ikke skrevet under på Fort Stanwix-avtalen, og siden de regnet Kentucky som sin egen jaktmark, anså de alle amerikanske jegere for å være tjuvjegere. Boone fortsatte imidlertid å jakte og utforske Kentucky frem til han vendte tilbake til Nord-Carolina i 1771, og dro tilbake dit for å jakte på høsten 1772.
Den 25. september 1773 dro Boone med familien og en gruppe på 50 emigranter ut på det første forsøket av britiske kolonister på å etablere en bosetting i Kentucky. Boone var fortsatt en obskur jeger og feller på den tiden. Ekspedisjonens mest fremtredende medlem var William Russell, en velkjent virginianer og fremtidig svoger til Patrick Henry. Den 9. oktober ble Boones eldste sønn James og en liten gruppe menn og gutter, som hadde forlatt hovedgruppen for å hente forsyninger, angrepet av en gruppe delawarer, shawneer og cherokeer. I etterkant av Fort Stanwix-avtalen hadde indianerne i området holdt en debatt for å løse problemet med innstrømmingen av nybyggere. Denne gruppen hadde valgt, med historiker John Mack Faraghers ord, «å sende en beskjed om deres opposisjon mot bosettingen…». James Boone og William Russells sønn Henry ble tatt til fange og på grusomt vis torturert til døde. Drapets brutalitet sendte sjokkbølger i nybyggerområdene, og Boones gruppe avlyste umiddelbart ekspedisjonen.
Denne massakren var en av de første hendelsene i det som senere ble kjent som Lord Dunmores krig, en strid mellom Virginia og hovedsakelig shawneer fra Ohio Country, om kontroll over det som er dagens Vest-Virginia og Kentucky. Sommeren 1774 dro Boone og en kamerat frivillig til Kentucky for å varsle landmålerne der om krigens utbrudd. De tilbakela totalt mer enn 1,300 km i løpet av to måneder for å varsle de som ennå ikke hadde kommet seg ut av området. Etter tilbakekomsten til Virginia hjalp Boone til med å forsvare kolonistenes bosettinger langs elven Clinch og ble forfremmet til kaptein i militsen og hyllet av sine medborgere. Etter den korte krigen, som endte like etter virginianernes seier i slaget ved Point Pleasant i oktober 1774, gav shawneene opp sine krav på Kentucky.
Richard Henderson, en velkjent jurist og dommer fra Nord-Carolina, leide Boone i etterkant av Lord Dunmores krig for å reise til cherokeebyene i dagens Nord-Carolina og Tennessee for å informere dem om det forestående møtet. I traktaten fra 1775 kjøpte Henderson cherokeenes rett på Kentucky for å etablere kolonien kalt Transylvania. Senere leide han inn Boone for å storme det som senere ble Wilderness Road, som gikk gjennom Cumberland Gap og inn sentralt i Kentucky. Sammen med en gruppe på 30 arbeidsmenn blinket Boone ut en vei til elven Kentucky, hvor han etablerte Boonesborough. Andre bosettinger, derav Harrodsburg, ble også etablert på denne tiden. På tross av et par indianerangrep, returnerte Boone til Clinch Valley og tok med seg familien og andre nybyggere til Boonesborough den 8. september 1775.
Amerikansk revolusjon
Volden i Kentucky økte da den amerikanske uavhengighetskrigen (1775–1783) brøt ut. Innfødte amerikanere som var misfornøyde med tapet av Kentucky som følge av traktater, anså krigen som en mulighet for å drive ut kolonistene. Enkeltvise nybyggere og jegere ble deres vanlige angrepsmål, noe som førte til at mange valgte å forlate Kentucky. På senvåren 1776 var det færre enn 200 kolonister igjen i Kentucky; de oppholdt seg for det meste i godt beskyttede bosteder i Boonesborough, Harrodsburg og Logan's Station.
Den 14. juli 1776 ble Boones datter Jemima og to andre tenåringsjenter tatt til fange utenfor Boonesborough av indianere, som førte jentene nordover mot shawneenes byer i Ohio country. Boone og en gruppe menn fra Boonesborough fulgte etter. To dager senere tok de igjen indianerne og gjennomførte et bakholdsangrep på indianerne mens da de hadde stoppet for et måltid. Jentene ble reddet og indianerne jagd vekk. Dette ble den mest feirede hendelsen i Boones liv. James Fenimore Cooper skapte en fiktiv versjon av situasjonen i sin klassiske bok Den siste mohikaner (1826).
I 1777 begynte Henry Hamilton, den britiske viseguvernøren av Canada, å rekruttere indianske krigere for å raide bosettingene i Kentucky. Den 24. april angrep shawneene Boonesborough under ledelse av høvding Blackfish. Boone ble skutt i ankelen utenfor sitt eget fort, men ble båret i sikkerhet innenfor palisadene av Simon Kenton, som nettopp var ankommet til Boonesborough, mens kulene haglet fra alle kanter. Kenton ble senere Boones nærmeste venn og en legendarisk nybygger.
Shawneene fortsatte sine angrep utenfor Boonesborough og drepte kveg og ødela avlinger. Da nybyggernes matlagre begynte å gå tomme behovet for salt for å berge den gjenværende beholdningen av kjøtt bestemte Boone seg i januar 1778 for å ta med 30 mann for å hente salt i saltkildene ved elven Licking. Den 7. februar 1778 ble han overrasket og fanget av Blackfish sine krigere mens han jaktet etter kjøtt til ekspedisjonen. Boones gruppe var tallmessig kraftig underlegen, og han forsikret derfor sine menn om at det var lurere å overgi seg enn å kjempe imot.
Blackfish ønsket å fortsette til Boonesborough for å erobre bosettingen siden det nå bare var en liten forsvarsstyrke der, men Boone overtalte ham til å tro at kvinnene og barna ikke var tøffe nok til å overleve en vintervandring. I stedet lovet Boone at Boonesborough skulle overgi seg til shawneene den kommende våren. Boone hadde imidlertid ikke mulighet til å fortelle sine menn om at han brukte bløff for å forhindre et umiddelbart angrep på Boonesborough. Han gjennomførte sin strategi så overbevisende at mange av hans egne menn konkluderte med at Boone hadde gått over til britenes side.
Boone og hans menn ble tatt med til Blackfish sin by Chalahgawtha, hvor de ble tvunget til å gå spissrot. På sedvanlig måte adopterte shawneene noen av fangene inn i stammen for å erstatte falne krigere. De andre ble ført til Hamilton i Detroit. Boone ble adoptert inn i en shawneefamilie i Chillicothe, muligens i familien til Blackfish selv, og gitt navnet Sheltowee («Store Skilpadde»). Den 16. juni 1778, da han fikk nyss om at Blackfish skulle vende tilbake til Boonesborough med en stor styrke, klarte Boone å rømme og vendte hjem. Han red 260 km på hesteryggen, og etter at hesten hans måtte gi tapt fortsatte han til fots.
Mens Boone var fraværende hadde hans kone og barn (med unntak av Jemima) dratt tilbake til Nord-Carolina fordi hun fryktet at han var død. Da han returnerte til Boonesborough var flere av hans egne menn i tvil om han virkelig var til å stole på, siden han tilsynelatende hadde levd i fred og fordragelighet sammen med shawneene i månedsvis etter at han var blitt tatt til fange. Boone svarte med å lede et forkjøpsangrep mot shawneene over elven Ohio, og deretter ved å hjelpe dem med å forsvare Boonesborough gjennom en ti dagers beleiring som Blackfish innledet 7. september 1778.
Etter beleiringen fikk kaptein Benjamin Logan og oberst Richard Callaway — som begge hadde nevøer som fortsatt var i fangenskap hos Blackfish — reist tiltale mot Boone for hans nylige aktiviteter. I krigsretten som fulgte, ble Boone funnet «ikke skyldig» og ble i tillegg forfremmet etter rettens høring. På tross av frifinnelsen ble Boone ydmyket av krigsrettsdommeren, noe han sjelden snakket om i ettertid.
Etter rettssaken dro Boone til Nord-Carolina for å ta med seg familien sin tilbake til Kentucky. Høsten 1779 startet ferden, sammen med en stor gruppe emigranter, inkludert bestefaren til Abraham Lincoln. I stedet for å bli i Boonesborough, grunnla Boone et nytt nybyggersted i et nærliggende område som ble kalt Boone's Station. Boone tjente på denne tiden gode penger på å finne brukbare landområder der andre nybyggere kunne slå seg ned. Etter at Virginia grunnla Kentucky County måtte nybyggere inngå avtaler med Virginia om nye landkrav. I 1780 fikk Boone omtrent $20,000 fra diverse nybyggere og reiste til Williamsburg for å kjøpe ordne skjøter på de eiendommene de gjorde krav på. Under et opphold på et vertshus på vei til Williamsburg ble imidlertid disse pengene stjålet fra rommet hans da han sov. Noen av nybyggerne tilgav Boone dette tapet, mens andre insisterte på at han skulle betale tilbake det stjålne beløpet, noe som tok ham flere år å gjennomføre.
Nybrottsmennene hadde lite til overs for et «sivilisert» samfunn, og flyttet vekk fra steder som Boonesborough når de ble «for overbefolket». Boone derimot var en ledende borger i Kentucky på denne tiden. Da Kentucky ble delt inn i tre Virginia fylker i november 1780, ble Boone forfremmet til oberstløytnant i Fayette Countys milits. I april 1781 ble han valgt til representant i Virginias lovgivende forsamling, som ble holdt i Richmond. I 1782 ble han valgt til sheriff i Fayette County.
I mellomtiden fortsatte den amerikanske uavhengighetskrigen. Boone sluttet seg til general George Rogers Clarks invasjon av Ohio Country i 1780. Han var med i slaget ved Piqua den 7. august. I oktober, mens Boone var ute på jakt med sin bror Ned, ble broren skutt og drept av shawneene. De trodde tilsynelatende at de hadde drept Daniel Boone og halshogd Ned før de tok med seg hodet hjem som et trofé. I 1781 reiste Boone til Richmond for å ta plass i den lovgivende forsamlingen, men britiske dragoner under Banastre Tarleton tok Boone og flere andre lovgivere til fange nær Charlottesville. Britene løslot Boone på prøve flere dager senere. Under Boones fangenskap overgav Cornwallis seg ved Yorktown i oktober 1781, men kampen fortsatte uavbrutt i Kentucky. Boone returnerte til Kentucky, og i august 1782 kjempet han i slaget ved Blue Licks, hvor sønnen Israel ble drept. I november 1782 tok Boone del i en annen ekspedisjon under Clark, inn i Ohio, som var krigens siste store felttog.
Forretningsmann ved Ohio
Etter revolusjonen bosatte Boone seg i Limestone (som endret navn til Maysville i 1786) og deretter i det raskt voksende elveområdet Ohio. I 1787 ble han valgt til Virginias statlige forsamling som representant for Bourbon County. I Maysville eide han et vertshus og jobbet som landmåler, hestehandler og eiendomspekulant. I begynnelsen var han velstående med totalt syv slaver innen 1787, noe som var relativt mange i Kentucky på den tiden. Boone ble en slags celebritet mens han levde i Maysville: på Boones 50-årsdag i 1784 gav historikeren John Filson ut The Discovery, Settlement And present State of Kentucke, en bok som inkluderte en krønike av Boones mange eventyr.
Grensekrigen med indianerne nord for elven Ohio fortsatte selv etter at uavhengighetskrigen var over. I september 1786 var Boone med på en militær ekspedisjon inn i Ohio Country ledet av Benjamin Logan. Da han kom tilbake til Limestone, gav Boone husly og mat til shawneene som var blitt tatt til fange under raidet og hjalp til med å forhandle frem våpenhvile og utveksling av fanger. Selv om den nordvestlige indianerkrigen ble trappet opp og varte frem til amerikanerne seiret i slaget ved Fallen Timbers i 1794, var ekspedisjonen i 1786 Boones siste militære opptreden.
Boone fikk etterhvert økonomiske problemer mens han bodde i Maysville. Ifølge det senere folkebildet var løypeskaperen Boone for lite sofistikert for sivilisasjonen som fulgte ham, og som til slutt bedro ham for sitt land. Boone var derimot ikke en simpel nybygger: han tok del i landspekulasjon i stor skala, ved å kjøpe og selge rettigheter på titusenvis av acre. Landmarkedet ved Kentuckys grense var kaotisk, og Boone feilet til slutt på grunn av en dårlig investeringsstrategi og fordi ærefulle holdning gjorde ham motvillig til å tjene på andres bekostning. Ifølge Faragher «manglet Boone de hensynsløse instinktene som kreves ved spekulasjon».
Boone flyttet i 1788 opp elven til Point Pleasant, Virginia (nå Vest-Virginia) som følge av sin frustrasjon over de rettslige stridene som fulgte med landspekulasjonen. Der ledet han en handelsplass og jobbet stundom som landmålerassistent. Da Virginia grunnla Kanawha County i 1789, ble Boone utpekt til oberstløytnant for fylkets milits. I 1791 ble han valgt inn i Virginias lovgivningsmakt for tredje gang. Han skrev under på å hjelpe Kanawhas milits med forsyninger, men hans gjeld forhindret ham i å kjøpe varer på kreditt, og han måtte derfor legge ned butikken og gå tilbake til jakting og felling.
I 1795 flyttet han med Rebecca tilbake til Kentucky, hvor de bodde i dagens Nicholas County på sønnen Daniel Morgan Boones landområde. Året etter søkte Boone til Isaac Shelby, den første guvernøren i den nye staten Kentucky, om en kontrakt for å vide ut Wilderness Road til en rute for vogner, men guvernøren svarte ikke og kontrakten og tillatelse ble heller gitt til noen andre. I mellomtiden fortsatte søksmålene over landområdestrider å strømme inn til Kentuckys rettsvesen. Boones resterende landrettigheter ble solgt for å betale rettsutgifter og skatter. I 1798 ble det utstedt en arrestasjonsordre for Boones etter at han ignorerte en vitneinnkalling i en rettssak, men sheriffen fant ham aldri. Samme år gav Kentucky navn på Boone County til ære for ham.
Molde Fotballklubb i 2011
I 2011 feiret Molde Fotballklubb hundreårsjubileum. Ole Gunnar Solskjær ble på senhøsten året før presentert som ny hovedtrener, noe som fikk stor oppmerksomhet i media. 19. juni var det på dagen 100 år siden klubben ble stiftet, noe som ble markert med hjemmekamp mot Sogndal samme dag. Molde vant 2–0 i spesialdesignete retro-drakter, og inntok 1.-plassen på tabellen for første gang i sesongen. Der ble de liggende ut sesongen, og i tredje siste serierunde sikret klubben sitt første seriegull.
Daniel Boone
Missouri
I 1799 flyttet Boone ut av USA til Missouri, som på den tiden var en del av Spansk Louisiana. Spanjolene, som var ivrige på å starte nybyggerområder i dette tynt befolkede området, tilfredsstilte ikke de rettslige kravene om at alle immigranter måtte være katolikker. Boone ønsket en ny start, og utvandret derfor med sin storfamilie til nåtidens St. Charles County. Den spanske guvernøren utpekte Boone til «syndikus» (dommer og jury) og kommandant (militær leder) av Femme Osage-distriktet. De mange anekdotene om Boones stilling som syndikus antyder at han ønsket å gi rettferdige dommer i stedet for å følge loven til punkt og prikke.
Molde Fotballklubb i 2011
Mark Dempsey var assistenttrener, og Richard Hartis målvaktstrener.
Daniel Boone
Missouri
Boone jobbet som syndikus og kommandant frem til 1804, da Missouri ble en del av USA som følge av Louisiana-kjøpet. Fordi landområdene Boone hadde fått fra de spanske myndighetene stort sett var basert på muntlige avtaler, mistet han nok en gang sine rettigheter. I 1809 klaget han saken inn for Kongressen for å gjenvinne sine krav på de spanske landområdene, og dette fikk han gjennomslag for i 1814. Boone solgte mesteparten av sine landområder for å betale tilbake gammel gjeld fra tiden i Kentucky. Da 1812-krigen kom til Missouri deltok begge Boones sønner, Daniel Morgan Boone og Nathan Boone, men på den tiden var Boone for gammel for militær tjeneste.
Molde Fotballklubb i 2011
Tabellplasseringer etter serierunde
Kilde:
Daniel Boone
Missouri
Boone tilbrakte sine siste år i Missouri, og brukte mye tid på sine barn og barnebarn. Han jaktet og felte så ofte som hans nedsatte helse tillot. Ifølge en historie dro Boone i 1810 (eller senere) med en gruppe på langjakt langt mot vest til elven Yellowstone, noe som var en bemerkelsesverdig ekspedisjon for en mann på hans alder, dersom historien er sann. Andre historier om Boone på denne tiden skal ha det til at han foretok et siste besøk til Kentucky for å betale tilbake sine långivere, men noen eller alle av disse fortellingene kan være folkeminner. Den amerikanske maleren John James Audubon hevdet å ha jaktet med Boone i Kentuckys skoger omkring 1810. Flere år senere malte han et portrett av Boone, antakeligvis fra hukommelsen, men skeptikere har lagt merke til likheten med de velkjente portrettene til maleren Chester Harding. Boones familie insisterte på at han aldri kom tilbake til Kentucky etter 1799, selv om noen historikere tror at Boone besøkte sin bror Squire nær Kentucky i 1810 og dermed anser Audubons historie som sann.
Molde Fotballklubb i 2011
Runder
Tippeligaen 2011 ble preget av en del utsatte kamper og hengekamper, blant annet grunnet spillerstreiken og terrorangrepene. Kampene er her oppført etter rekkefølgen de er spilt i.
Daniel Boone
Missouri
Boone døde den 26. september 1820, i Nathan Boones hjem i Femme Osage. Han ble gravlagt ved siden av Rebecca, som døde 18. mars 1813. Gravene var umerkede frem til midten av 1830-tallet, og lå like ved Jemima (Boone) Callaways hjem i Tuque, omtrent 3 km fra nåtidens Marthasville, Missouri. I 1845 ble Boones levninger gravd opp og gravlagt på en ny gravlund i Frankfort, Kentucky. Oppgravingen skapte store fornærmelser i Missouri i ettertid, og et sagn ble også til om at Boones rester aldri fotlot Missouri. Sagnet forteller videre at Boones gravstein i Missouri hadde blitt feilaktig plassert i en annen grav, men at ingen hadde rettet opp i feilen. Boones slektninger i Missouri var misfornøyde med at Kentucky-folket ønsket å grave opp Boone, og lot feilen passere i stillhet slik at de gravde opp feil lik. Det finnes ikke noe samtidsbevis for at dette faktisk skjedde, men en rettsantropolog studerte i 1983 en gipsavstøpning av Boones hodeskalle som ble laget før gravleggelsen i Kentucky, og uttalte at det kunne være skallen fra en afroamerikaner. Sorte slaver ble også gravlagt ved Tuque, så det er mulig at feil levninger kan ha blitt tatt fra den tettfylte gravlunden ved en feiltakelse. Både gravlunden i Frankfort i Kentucky og Old Bryan Farm kirkegård i Missouri hevder å være i besittelse av Boones levninger.
Molde Fotballklubb i 2011
Sarpsborg 08–Molde
Ole Gunnar Solskjærs debut som A-lagstrener i en obligatorisk kamp endte med 0–3 borte mot Sarpsborg 08. Tidligere Molde-spiller Øyvind Hoås kompletterte Sarpsborg-lagets Tippeliga-debut med å heade inn kampens siste mål.
Daniel Boone
Kulturarv
Daniel Boone forblir et ikon i amerikansk historie, selv om hans status som en tidlig amerikansk folkehelt og senere som en fiksjonsfigur har ført til uklarheter rundt de faktiske detaljene om hans liv. Allmennheten husker ham som en jeger, pioner og «indianerbekjemper», selv om de er usikre på når han levde eller nøyaktig hva han gjorde. Mange steder i USA er oppkalt etter ham, inkludert Daniel Boone nasjonalskog, Sheltowee Trace Trail og Boone County (Missouri). Hans navn har for mange vært synonymt med amerikansk friluftsliv i lang tid. For eksempel var Boone and Crockett Club en miljøvernorganisasjon dannet av Theodore Roosevelt i 1887, og Sons of Daniel Boone var forløperen til speiderbevegelsen Boy Scouts of America.
Molde Fotballklubb i 2011
Molde–Stabæk
I hjemmekampen mot Stabæk tok Molde sin første 3-poenger for sesongen, og Solskjær sin første seier som A-lagstrener.
Daniel Boone
Fremtreden som legende
Mye av årsaken til at Boone fikk status som legende var John Filsons The Adventures of Colonel Daniel Boon, som var en del av hans bok The Discovery, Settlement And present State of Kentucke. Boken ble først utgitt i 1784, senere oversatt til fransk og tysk, og gjorde Boone kjent i Amerika og Europa. Den var basert på intervjuer med Boone, og inneholdt en stort sett virkelig fremstilling av Boones eventyr fra utforskingen av Kentucky og frem til slutten av den amerikanske uavhengighetskrigen. Likevel måtte Filson finne opp flotte filosofiske dialoger i denne «selvbiografien», siden Boone var en mann av få ord. Noen av avsnittene ble senere fjernet av redaktører og erstattet med noen av den mer plausible typen &mdash; selv om disse fortsatt var usanne &mdash. Filsons bok kom i stadig nye opplag og etablerte Boone som en av de første populære heltene i USA.