cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Det parlamentariske råd
Historie
Ratifiseringen av Grundgesetz foregikk i de tyske delstatene i perioden 18. til 21. mai 1949. Bayern stemte imot Grundgesetz, men aksepterte at den hadde gyldighet også for dem, da flere enn 2/3 av delstatene hadde stemt for.
Parlamentarisk råd oppløste seg selv under forberedelsene til de første valgene til Forbundsdagen.
Gløta (Tynset)
Gløta er ei elv i Tynset og Folldal kommuner i Innlandet. Den er ei sideelv til Tunna og begynner som en rekke fjellbekker som samles ved Gløtlægret lengst nordøst i Folldal kommune. Herfra renner elva i hovedsakelig østlig retning gjennom Gløtdalen til den munner ut i Tunna to kilometer sørøst for Stugusjøen. Elva er 28,5 km lang, og har et nedbørfelt på 111,1 km². Middelvannføringen ved munningen er 1,22 m³/s.
Den øvre halvparten av nedbørfeltet ligger innenfor Knutshø landskapsvernområde, og myrområdene før samløpet med Tunna omfattes av Sørsjøen naturreservat. .
I dalsidene nord for elva ligger restene av Røstvangen gruver.
Carl Jonas Love Almqvist
Carl Jonas Love Almqvist (født 28. november 1793 i Stockholm, død 26. september 1866 i Bremen) var en svensk forfatter og komponist. Carl Jonas Love Almqvist var en usedvanlig mangesidig forfatter. Hans stil kunne tilordnes romantikken, men han gjelder på den annen side som en av de meste moderne forfattere innen den svenske språkdrakt. Han var sosialreformator og det man muligens senere ville kalle feminist, og særlig ett av hans skrifter gav han ry som (farlig) revolusjonær.
Bakgrunn
Faren, som eide gården Antuna i Upland, hvor Almqvist tilbragte sin barndom, var en tørr, prosaisk, prosesslysten natur. Moren, en datter av den kjente skribent bibliotekar Carl Christoffer Gjörwell, var en fin, følelsesfull personlighet der svermet for Rousseau; hun døde da Almqvist kun var 12 år gammel, men han elsket henne, og trekk av henne gjenfinnes i så godt som alle de fine og elskelige kvinneskikkelser han har skapt i sitt forfatterskap. Foreldrenes ekteskap synes ikke å ha vært lykkelig.
Almqvist blev student ved universitetet i Uppsala i 1808, og begynte tidlig å skrive.
Karriere
Sammen med et par likesinnede venner forlot han Stockholm, kjøpte en liten eiendom i Värmland, og giftet seg med en bondepike fra farens gård, som han etter eget sigende hadde elsket fra hun var 13 år, kalte seg «Bonden Love Carlsson» og levde som en bonde. Han var imidlertid ikke i stand til å livnære seg og sine av landbruket, betraktet det i virkeligheten nærmest som en sunn sport mens han skaffet seg inntekter på annen måte, især ved karttegning.
I lengden tilfredsstilte dette liv ham dog ikke, og i 1826 dro han igjen til Stockholm, hvor han livnærte seg heller kummerlig ved avskrivning, korrekturlesning og lignende. Endelig lysnet det for ham; han ble lærer ved Nya Elementarskolan, en nyopprettet skole som skulle eksperimentere med moderne pedagogiske ideer. Her var Almqvist på sin plass.
Med sin evne til å gripe det verdifulle i det nye, sin rike fantasi og fortellerkunst og sitt milde elskverdige vesen, ble han snart avholdt av de unge; hans mer omfattende enn dyptgående kunnskaper satte ham i stand til virkelig delvis å utføre det ham pålagte verv at skrive lærebøker i alle fag. Flere av hans lærebøker ble meget brukte, således hans berømte Svensk rättstafningslära (over 20 opplag). Dessuten har han skrevet en svensk, en gresk, en fransk og en «alminnelig» språklære, en lærebok i geometri, en Regnekunst for begynnere, og flere.
Etter et par års forløp ble han rektor for skolen. I 1830-årene begynner også hans dikteriske virksomhet å skyte Fart, og han må på denne tid ha hatt ganske gode inntekter. Men han var en dårlig økonom. Selv var han meget beskjeden i sine fordringer til livet (han var således en ivrig avholdsmann), men hans plikter som familieforsørger tynget hardt på ham; han forsøkte da forskjellige utveier til å oppnå bedre levekår.
I 1837 lot han seg prestevie, men hans håp om at oppnå et godt prestekall gikk ikke i oppfyllelse. Et par år deretter deltok han i en konkurranse om et professorat i estetikk og moderne språk i Lund, men skjønt hans venner anstrengte seg for å hjelpe ham til det, seiret hans konkurrent. Dette tok han seg meget nær av; og i hans forfatterskap inntrådte nå en tydelig vending. Før hadde det estetiske hatt overvekten; fra nå av blir det samfunnsreformatoriske fremherskende.
I en lang rekke skrifter, såvel i diktningens som i avhandlingens form, retter han dristige angrep på næt sagt alle hevdvunne ideer og institusjoner i samtiden. Amorina (allerede delvis trykt 1822, men da tilintetgjort på foranledning av hans farbror, biskop Almqvist), som oppkaster problemet om forbryterens tilregnelighet, vakte mindre oppmerksomhet.
Annerledes gikk det novellen Det går an med sitt angrep på den vedtagne form for ekteskapet. Den fremkalte, foruten en hissig kamp i pressen, en rekke stridsskrifter, de fleste rettet mot Almqvist. Ettersom han var presteviet ble han endog innstevnet for Uppsala domkapitel, hvor han imidlertid slapp fra det med en formaning.
Imidlertid måtte han av flere grunner oppgi sin stilling ved «Nya elementarskolan» og var nå henvist til å leve av sin penn. Sin dikteriske virksomhet fortsatte han, men ble dessuten medarbeider ved det opposisjonelle «Aftonbladet». Til tross for en forsert produksjon ble hans økonomiske stilling imidlertid mer og mer fortvilt. Til sist innlot han seg med en beryktet ågerkarl, v. Scheven, og i sine transaksjoner med ham synes han ganske visst ikke å have vært helt klar over grensene mellom tillatelig og utillatelig.
Ijuni 1851 flyktet Almqvist plutselig fra Sverige og begav seg over Danmark til Amerika. Straks etter fremkom det rykter om at han hadde forsøkt å ta av dage den han hadde lånt penger av ved gift. Han ble virkelig også anklaget for retten, og prrsteembedet ble ham fradømt. Det synes imidlertid ikke å ha foreligget det minste bevis for at Almqvist hadde begått den forbrytelse han ble anklaget for.
I Amerika oppholdt Almqvist seg i omkring 14 år; om hans liv og virksomhet der er så godt som intet opplyst. Han ernærte sig mest ved undervisning og journalistikk, men fortsatte også sin tidligere skribentvirksomhet.
Forfatterskap
Almqvists forfatterskap er mangesidig: episk, lyrisk og dramatisk diktning; etiske, estetiske og sosiale essayer, avisartikler, lærebøker – ja endog som komponist er han fremtrådt med en del sanger (songes kaller han dem), som ofte er av en gripende skjønnhet.
Hans hovedverk er Törnrosens bok (utkom fra 1832 til 1850), en broget samling avhandlinger og diktninger, høyst fantastiske, ofte bisarre, men likeså ofte høyst inntagende. I yyre henseende sammenholdes disse av en ramme: på "«Jaktslottet» samles en krets av interessante mennesker som opplsser sine verker og diskuterer forskjellige materier; den indre enhet utgjøres av det helhetssyn på menneskelivet i alle dets faser som Almqvist vil hevde ved alle sine skrifter.
En folkelivsskildring er også Det går an, skjønt tendensen her er det vesentlige: Almqvist krever større uavhengighet for ektefellene, nemlig fullstendig økonomisk uavhengighet, samtidig med at han krever et renere, sedeligere syn på ekteskapet.
Almqvist ble et motsigelsens tegn; at han er genial, benektes neppe mer, men dommen faller imidlertid høyst forskjellig ut. Mens noen fant at han er blitt overvurdert av sin samtid, mente andre at først etter hundre år ville svenskene forstå Almqvists overlegenhet og yte hans store fortjenester rettferdighet.
Toppserien 1997
Toppserien 1997 ble vunnet av Trondheims-Ørn. Bøler og Verdal rykket ned.
Air America
Air America var et flyselskap som i hemmelighet var eiet av den amerikanske etterretningsetaten CIA. Air America støttet hemmelige operasjoner i Sydøst-Asia under Vietnamkrigen. I løpet av sommeren 1970 disponerte organisasjonen rundt 50 fly og 30 helikoptre, og hadde over 300 piloter, copiloter og fraktspesialister. Selskapet var i drift fra 1950 til 1976.
Peter Grimwade
Peter Grimwade (født 8. juni 1942, død 15. mai 1990) var en britisk manusforfatter og regissør, som er mest kjent for å ha jobbet på TV-serien Doctor Who.
Etter at han ble ansatt hos BBC i 1960-årene, jobbet han som produksjonsassistent på Doctor Who-historien Spearhead from Space (1970). Han hadde også denne stillingen i fem historier til. I 1977 fikk han sin første sjanse til å regissere da han fikk jobben som regissør av modellsekvensene i historien The Robots of Death mens historiens regissør filmet på location. Tom Baker, som da spilte Doktoren, brukte Grimwades navn istedenfor Grimwold i den fiktive sykdommen Grimwolds syndrom, som blir nevnt i historien. Historiens produksjonsleder, George Gallacio, ga Grimwade senere sjansen til å regissere episoden Out of Body, Out of Mind av TV-serien The Omega Factor (1979). Grimwade var også på denne tiden produksjonsassisten på BBCs dramatisering av John le Carres Tinker, Tailor, Soldier, Spy.
Før dette skrev Grimwade også historiene Time-Flight og Mawdryn Undead. Han ble også spurt om han ville skrive Planet of Evil. Han ble frustrert på grunn av at kravene til historien var i konstant forandring på grunn av uvisshet om hvor den skulle spilles inn og utbytting av skuespillere. Han lot derfor Saward gjøre ferdig manusene. Grimwade har også skrevet og regissert The Come-Uppance of Captain Katt for ITVs barneserie Dramarama. Den handlet om det som skjedde under produksjonen av en science fiction-serie med lavt budsjett og Grimwade sa at den var inspirert av hans opplevelser da han jobbet på Doctor Who.
Grimwade forlot BBC og jobbet hovedsakelig med å produsere opplæringsvideoer. Han døde i 1990 av leukemi.
Flere av skuespillerne som jobbet med Grimwade sa han var veldig krevende. Saward sa i et intervju at hvis skytevåpnene brukt i Earthshock var ekte, ville Grimwade ha vært død før den første innspillingsdagen var over. Denne oppfatningen ble delt av skuespillerne i serien på kommentatorsporet på DVD-utgivelsen. Janet Fielding sa dog senere i kommentatorsporet for Logopolis at sluttresultatet var bra. I samme kommentatorspor var Tom Baker og forfatter Christopher H. Bidmead enige med henne og de komplimenterte lyssettingen og fotografiarbeidet og sa at Grimwade var veldig dedikert til serien og sitt arbeid.
Statens vegvesen
Statens vegvesen er et norsk forvaltningsorgan som skal arbeide for et sikkert, miljøvennlig, effektivt og universelt utformet transportsystem som vil dekke samfunnets behov for transport og fremme regional utvikling. Statens vegvesen er underlagt Samferdselsdepartementet. Som vei- og veitrafikkforvalter har Statens vegvesen ansvar for veiadministrasjon på riks- og europavegene. Dette innebærer å ta vare på, planlegge, utvikle, drifte og vedlikeholde vegene. Etaten har også ansvar for riksvegfergene.
Fra 2020 har Statens vegvesen ansvar for riksveiene og oppgavene knyttet til disse. Fylkeskommunene fikk samtidig samme rolle knyttet til fylkesveiene - oppgaver knyttet til fylkesveiene er altså ikke lenger utført av Statens vegvesen, men blir utført av det enkelte fylke som eier fylkesveien.
Rio Maria
Rio Maria er en kommune i delstaten Pará i nordregionen av Brasil.
Statens vegvesen
Som fagorgan skal Statens vegvesen bidra med utredninger, fakta og forslag til Samferdselsdepartementets arbeid med Nasjonal transportplan, statsbudsjettet og andre stortingsdokumenter. Forskning og formidling av resultatene, utvikling av retningslinjer og veiledningsmateriale og kontakt med relevante utdanningsinstitusjoner, er viktig i den sammenheng.
En viktig del av etatens fagansvar er blant annet å bidra til løsninger som er gode for natur, miljø og trafikksikkerhet. Videre bidrar Statens vegvesen med fagkompetanse på områder som helhetlig bypolitikk og kollektivtransport.
Statens vegvesen som myndighetsorgan innebærer ansvar for kontroll av kjøretøy, tilsynsoppgaver og gjennomføring av førerprøver. På flere områder har etaten myndighet til å utvikle og godkjenne regelverk og fatte vedtak som gjelder trafikant og kjøretøy. Statens vegvesen har myndighet til å vedta forskrifter og normaler på enkelte områder for offentlig vei, og håndheve lover, forskrifter og normaler på riksvei. Der nasjonale mål utfordres, kan sektoransvaret gi myndighet til å gi innsigelse på planer etter plan- og bygningsloven.
Organisering
Statens vegvesen er et forvaltningsorgan underlagt Samferdselsdepartementet og består av seks divisjoner og Vegdirektoratet. Divisjonene er: Drift og vedlikehold (Tromsø), Utbygging (Bergen), Transport og samfunn (Trondheim), Trafikant og kjøretøy (Arendal), IT (Drammen) og Fellesfunksjoner (Moss).
Fem regionale avdelinger er opprettet med utgangspunkt i der Statens vegvesen tidligere hadde sine regionvegkontor: i Bodø, Molde, Leikanger, Arendal og på Lillehammer. Dette er geografiske avdelinger for divisjonene Drift og vedlikehold samt Transport- og samfunn, med ansvar for kontakt med regionale og lokale myndigheter og næringsliv.
Ved inngangen til 2020 hadde Statens vegvesen 6,619 ansatte fordelt på 6,396 hele stillinger. Av disse var 38,4 % kvinner. Bemanningen ble i 2019 redusert med 410 hele stillinger, tilsvarende 6,6 %.
Virksomhet
Vegvesenets budsjett for riksveiene er på om lag 31,7 milliarder kr (2019). Det inkluderer om lag 5 milliarder fra bompenger til utbyggingsformål. Bevilgningene fordeler seg til oppgaver innenfor drift, vedlikehold og nybygging.
Tunneler og bruer
Topografiske forhold i Norge er en stor utfordring for utbygging av infrastruktur. I Norge har vi mer 1 040 tunneler på riks- og fylkesveinettet. Til enhver tid er 30–40 tunneler under bygging. En del av disse erstatter eldre tunneler. Tunnelene er i gjennomsnitt én km lange.
Riks og fylkesveinettet har om lag 19.760 trafikkerte bruer, ferjekaier og andre bærende konstruksjoner (f.eks. støttemurer). Mange av bruene er relativt korte, men Norge har 861 bruer som er lengre enn 100 meter. 22 bruer er lengre enn 1000 meter.
Produktivitet i norsk veibygging
Vegvesenet har uttalt at det har dannet seg en myte om at norsk vegbygging er dyr og lite effektiv. Vegdirektoratet utga i 2017 en rapport om kostnadene i veibygging i de nordiske landene. Når man korrigerer for grunnforhold og antallet bruer og tunneler var forskjellenene større mellom prosjekter enn mellom landene. Av ni undersøkte veiprosjekter var Vegvesenets utbygging av motorveien på E6 langs Mjøsa det nest billigste. Det dyreste var et danske prosjekt.
Førerkort og kjøretøy
Statens vegvesen har 70 trafikkstasjoner rundt i landet. Mange av tjenestene på trafikkstasjonene kan også utføres elektronisk i Statens vegvesens selvbetjeningsløsninger.
Som myndighetsorgan har Statens vegvesen ansvar for kontroll av kjøretøy, tilsynsoppgaver og gjennomføring av førerprøver. På flere områder har etaten myndighet til å utvikle og godkjenne regelverk og fatte vedtak som gjelder trafikant og kjøretøy.
Det er 3,333 millioner registrerte kjøretøy i Norge, hvorav 203,538 var elektrisk drevne (31.12.2018).
Det ble foretatt mer enn 1,133 millioner kjøretøyregistreringer (førstegangsregistrering, omregistrering, bruktimport, ombygging) i 2018.
Statens vegvesen utsteder årlig 435,400 nye førerkort (førstegangsutstedelser og fornyelser).
Trafikksikkerhet
Norge har tre år rad (2015, 2016 og 2017) blitt kåret til Europas mest trafikksikre land av European Transport Safety Council.
Et sentralt mål for Vegvesenet er å arbeide for null drepte og hardt skadde i trafikken. Vegvesenet jobber systematisk med å øke trafikksikkerheten. I 1970 døde 560 personer i trafikken. I 2018 ble 108 drept på norske veier. I 2001 lanserte Stortinget nullvisjonen.
Investeringene som følger av Vegvesenets handlingsprogram for 2018 til 2024 skal føre til 25 færre drepte og hardt skadde på veiene i året. Kampanjer, kontroller og sikre kjøretøy skal bidra til trekke tallene ytterligere nedover.
Hans Petter Blad
Hans Petter Blad (født 13. oktober 1962) er en norsk forfatter, dramatiker og regissør.
Statens vegvesen
Trafikksikkerhet
Statens vegvesen har nasjonal kampanjeaktivitet knyttet til temaene oppmerksomhet i trafikken, bilbeltebruk, fart og samspill mellom syklister og bilister.
Hans Petter Blad
Han debuterte som forfatter i 2002 med romanen I skyggen av små menn midt på dagen. Boka ble utgitt som hovedbok i Cappelens bokklubb, noe som er sjeldent for debutanter. I 2005 kom romanen De nysgjerrige, som av forlaget blir omtalt som den ultimate studentromanen. Som dramatiker er nok Blad best kjent for teaterstykkene Små Menn, Tell til hundre og Eksorsistene.
Statens vegvesen
Trafikksikkerhet
Mye av den nasjonale aktiviteten er styrt gjennom Nasjonal tiltaksplan for trafikksikkerhet på veg, som Vegvesenet, Politiet, Trygg Trafikk, Utdanningsdirektoratet, KS og Helsedirektoratet står bak. Arbeidet ledes og koordineres av Statens vegvesen. Siste utgave av planen er for perioden 2018–2021.
Hans Petter Blad
Sammen med Erik Poppe har han også skrevet manus til filmen Schpaa fra 1999. Blad skrev også manuset, sammen med regissør Hans Petter Moland til filmen Gymnaslærer Pedersen etter Dag Solstads bok.
Statens vegvesen
Nasjonal transportplan (NTP)
Regjeringen legger hvert fjerde år fram stortingsmeldingen om nasjonal transportplan som beskriver utviklingstrekk og store prosjekter på veier, jernbanen, kysten og for lufthavnene.
Hans Petter Blad
Blad har laget filmer som I siste åndedrag og Hodiak fra 1994 som handler om Hilmar Hodiak som etter åtte år i utlendighet kommer hjem for å spore opp kvinnen og barnet han forlot i Norge. Hun har funnet seg en ny mann som ikke liker at Hilmar kommer hjem. Dette utløser en rekke begivenheter som får katastrofale følger for dem alle.
Statens vegvesen
Nasjonal transportplan (NTP)
Gjeldende plan ble lagt vedtatt i Stortinget i juni 2017 og har et tidsperspektiv på 12 år, fra 2018 til 2030.
Noen nøkkeltall for NTP :
Handlingsprogram for 2018–2023
Når NTP er vedtatt i Stortinget utarbeider etatene hver sine handlingsprogram som detaljerer satsningene. Det gjeldende er Statens vegvesens handlingsprogram for 2018 – 2023.
I denne seksårsperioden investerer Vegvesenet om lag 135 milliarder kr fordelt på 50 store riksvegprosjekter. I samme periode åpner 30 vegprosjekter.
Bevilgningene til vedlikehold av vegnettet øker med om lag 20 prosent. Mye av økningen vil gå til oppgradering av tunneler på riksveiene.
28 milliarder kroner satses på miljøvennlig transport i de ni største byområdene.
Bevilgningene skal øke mest i den andre seksårsperiode (2024–2029).
Forskning
Statens vegvesen igangsetter og gjennomfører anvendt forskning. Forskningen foregår i tett samspill med utførende forskningsinstitutt eller universitet. Statens vegvesen kan også som byggherreorganisasjon teste resultater i fullskala.
Virksomhetsstrategi
Vegvesenet vedtok i 2017 en ny virksomhetsstrategi som skal gjøre etaten i stand til å levere gode framtidsrettede tjenester i en periode preget av store endringer. Strategien peker ut områdene hvor etaten har et særlig utviklingsbehov og bidrar til å tydeliggjøre vegvesenets framtidige rolle.
Vegvesenet har tre kjerneområder: veg, transport, trafikant og kjøretøy. Ut fra disse har etaten formulert fem overordnede mål:
Veghistorie og Norsk vegmuseum
Statens vegvesen har ansvar for å ta vare på egne kulturminner. Vegkulturminner i form av gamle veier og bruer viser utviklingen i teknologi på ulike fagområder. De gir folk gode opplevelser for rekreasjon og sporer til undring og ettertanke. Statens vegvesen har utarbeidet sin egen "Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner".
Norsk vegmuseum er et av Norges største teknisk industrielle museum. Museet har flere tusen kvadratmeter innendørs utstillinger, en stor museumspark og en unik over 200 meter lang bergtunnel med fjellsprengningshistorie. Museet er nærmeste nabo til Hunderfossen Familiepark på Fåberg og har gratis inngang. Museet er svært populært hos alle som har interesse for store maskiner, biler, motorsykler og veghistorie. Museet eies og drives av Vegdirektoratet og har et nasjonalt ansvar for norsk veghistorie.
Shukra
Shukra (शुक्र,சுக்ரன், ಶುಕ್ರ, IAST Śukra), sanskrit for «klar, ren» eller «glans, klarhet», er navnet på sønnen til Bhrigu, veileder for Daityas og guru av Asuras, identifisert med planeten Venus og en av Navagrahaene (med adressering शुक्राचार्य Shukracharya). Han presiderer over Shukravar (devanagari: शुक्रवार) eller fredag​​. Han er beskrevet blant annet som ridende på en kamel, hest eller krokodille. Han holder en stav, perler og en lotus og noen ganger en pil og bue.
Statens vegvesen
Veghistorie og Norsk vegmuseum
Norsk vegmuseum åpnet i 1992, og er etatsmuseum for Statens vegvesen. .
Historie
Veietaten kan spore sitt sitt opphav tilbake til 1664, da kaptein Jens Hauritz ble utnevnt til veiinspektør i Akershus stiftamt. Året etter ble han generalveimester sønnenfjells, samtidig som Nicolaus Helvaderus fikk samme embete nordenfjells. Dermed gikk landet inn i den militære periode i norsk veibygging. Seinere lå ansvaret for veier under juristene i Justisdepartementet, inntil Frederik Stang i 1846 opprettet en stilling som veiassistent under Indredepartementet. Målet var å få mer fagkunnskap, men uten å la ansvaret for veiene flyttes for langt unna de politiske beslutningene i departementet.
Den første veiassistenten ble ingeniørkaptein H.K. Finne. De neste to tiårene ga en kraftig økning i statens bidrag til veiutbygging. Finne ble i 1852 etterfulgt av ingeniøroffiser Christian Vilhelm Bergh i et nytt veiingeniørkontor i Indredepartementet.
Et eget veidirektorat kom først i 1864, etter lang tids kamp fra ingeniørene. Christian Vilhelm Bergh ble der den første veidirektør.
Vegdirektoratet har siden vært plassert under Arbeidsdepartementet 1885–1944, Trafikkdepartementet 1944–1945 og Samferdselsdepartementet 1946–.
Statens Bilsakkyndige
Statens Bilsakkyndige ble opprettet fordi myndighetene innså behovet for å styrke bilkontroll og førerkvalitet, og for å bistå politiet med etterforskning av trafikkulykker. Statens Bilsakkyndige ble overført fra politimyndighetene til vegdirektøren i 1928. Utover på 1960-tallet overtok Statens Bilsakkyndige myndighet fra politikamrene til å registrere motorkjøretøy og utlevere skilter. Overleveringen gikk gradvis og til forskjellige tidspunkter ved de enkelte politikamre.
Andre verdenskrig
Statens vegvesen samarbeidet med den tyske okkupasjonsmakten under andre verdenskrig. Dette styrket den norske infrastrukturen, men mange av dem som bygde de nye veiene var krigsfanger som ofte arbeidet under svært dårlige forhold, og flere av dem døde. Vegvesenet ble ikke gransket etter krigens slutt.
Kort tid etter angrepet på Norge 9. april 1940 fikk Vegvesenet besøk av en tysk offiser som beordret dem til å sette i stand veiene så fort som mulig. Vegvesenet ble styrt av Reichskommissariat Norwegen fra mai 1940. Heinz Klein, som hadde ansvar for veiarbeid i rikskommisariatet, kjente veidirektør Andreas Baalsrud fra før krigen, da Klein hadde vært på besøk i Norge. Rikskommisariatets leder Josef Terboven sørget for arbeidskraft til veiutbygging i form av krigsfanger fra Jugoslavia. Mange av disse døde under arbeidet, noe som har gitt E6 mellom Botn og Saltnes kallenavnet Blodveien.
Okkupasjonsmakten regnet Vegvesenet og direktør Baalsrud for å være svært samarbeidsvillige. Imidlertid er det sannsynlig at Baalsrud fikk beskjed fra London om å sørge for at stillingen som veidirektør ikke ble overtatt av en nazist, noe som kunne gjort forholdene verre. Likevel kan flere av Vegvesenets arbeider under krigen regnes som krigsviktige, altså viktige for tyskernes innsats. Det er også mulig at Baalrud ble utsatt for mye press. Få dokumenter fra krigen er bevart i Vegvesenets arkiver, og deres samarbeid med okkupasjonsmakten har vært lite snakket og skrevet om.
Biltilsynet
Bilsakkyndige var opprinnelig organisert gjennom Vegdirektoratet, og ble lagt inn under Statens vegvesen i 1977 og samtidig omdøpt til Biltilsynet.
Trafikkstasjoner
I 1995 ble ansvaret for driften av vegnettet organisatorisk slått sammen med Biltilsynets tjenester og andre trafikkfunksjoner i en ny trafikkavdeling. Etter dette ble både ”Driftsavdelingen” og ”Biltilsynet” borte som betegnelser på enheter i Statens vegvesen. Utestasjonene fikk samtidig betegnelsen trafikkstasjoner.
Navn
Et navn er en merkelapp for en person, et dyr, et sted, en ting, et produkt (som i merkenavn) eller til og med en idé eller et konsept, vanligvis brukt for å skille dem fra hverandre. Navn kan identifisere en klasse eller en kategori av ting eller en enkelt ting, enten unikt eller innenfor en gitt kontekst. I grammatikken skiller en gjerne mellom fellesnavn, det vil si ord og betegnelser på konkrete eller abstrakte substantiver, og egennavn, det vil si individualiserende navn på enkeltpersoner, bestemte gjenstander, steder og så videre. Et egennavn skal i de fleste språkkulturer alltid skrives med stor forbokstav.
Personnavn
Navneskikkene varierer i ulike kulturer i verden, men i de fleste land er det vanlig å gi en person et navn. I Kina var det tidligere vanlig at jentebarn ikke hadde noe formelt navn, og gifte kvinner fikk bare mannens etternavn som navn.
Et navn har ofte flere deler, men det er ofte en av delene som brukes i dagligtalen. Hvilket av disse navnene dette gjelder avhenger av forholdet mellom personene og graden av formalitet. Navnet som brukes i dagligtalen kalles fornavn eller døpenavn i Norge og Danmark, first name, given name eller Christian name i engelskspråklige områder. Fornavn blir i mange land en feil fremstilling, fordi navnet som brukes i dagligtalen ikke kommer først. Det er derfor vanlig å bruke betegnelsen særnavn.
Et personnavn har også mange steder et tilnavn («tilnavn» brukes også om økenavn og andre), i Norge kalles dette etternavn, men andre steder i verden kommer ofte dette navnet først. I Norge ble det først påbudt med etternavn så sent som 1905. Før denne tid bruktes patronymikon (farsnavn) for folk flest. Det var stort sett høyborgerlige og adelige som hadde etternavn (familienavn) før denne tid.
I antikkens Roma brukte man praenomen (fornavn), nomen (navn) og cognomen (tilnavn), slik at for eksempel Gaius Julius Caesar het Gaius, tilhørte slekten (gens) Julia med tilnavnet Caesar. Når vi omtaler statsmannen Gaius av slekten Julia med tilnavnet Caesar som Julius Caesar så omtaler vi samtlige mannlige medlemmer av Caesar grenen av familien Julia. Det er som om vi skulle omtale en person som heter Per Lund Møller som Lund Møller, selv om flere i familien har mellomnavnet Lund.
I Norge er mellomnavn (til forskjell fra mange andre land) et navn som er et slektsnavn, som kommer før slektsnavnet som brukes som etternavn. Det betyr at man ikke fritt kan ta det mellomnavnet man ønsker seg.
Ola Bjerkaas
Ola Bjerkaas (født 25. november 1952) er en norsk embedsmann og politiker. Fra 2007 til 1. november 2009 var Bjerkaas fungerende fylkesmann i Nordland for Hill-Marta Solberg.
Navn
Personnavn
I Russland brukes det fornavn, patronymikon og slektsnavn (etternavn), slik som Vladimir Ilitsch Uljanov, som viser at Vladimir er sønn av Ilya i slekten Uljanov. (Han ga seg selv et pseudonym, Lenin).
I mange muslimske land er det arabisk navneskikk, men i ulike former. I Dubai vil Ladins sønn ha Osama som særnavn (fornavn) og bin-Ladin (eller bin -Laden) som tilnavn (etternavn). Tilnavnet er et patronymikon på samme som McDonald en gang i tiden var et patronymikon i Skottland, og O'Donnell var det i Irland (begge betyr sønn av Donald). I Pakistan har man ingen prefiks (bin-, Mc og O' betyr av) og Osamas sønn vil hete Ali Osama, og hans sønn Rehman Ali og så videre.
Personnavn i Norge
I Norge har det eksistert flere forskjellige systemer for personnavn. Fra gammelt av bestod personnavn i Norge av et fornavn og et patronymikon (f.eks. Magnus Erlingsson eller Kristin Sverresdatter). Frem til ca. 1900 hadde de fleste nordmenn fortsatt navn av denne typen. Fra høymiddelalderen hadde noen få slekter, stort sett adelsslekter, i tillegg slektsnavn, men slektsnavn ble sjelden brukt til daglig før et stykke ut på 1600-tallet selv i familier som hadde slike navn. I tillegg til bruken av patronym ble det etter hvert, særlig fra 17–1800-tallet, vanlig å føye til navnet på gården eller husmannsplassen man bodde på; dette fungerte mer som en slags adresse enn et slektsnavn, og navnet fulgte opprinnelig gården og ikke slekten. Spesielt i borgerlige familier finner man etter hvert også bruk av mellomnavn, dette ble vanligere fra 1700-tallet i noen få familier, ofte som oppkalling f.eks. etter barnets faddere eller andre slektninger.
Navneskikken i Norge er parallell med navneskikken i Danmark, slik at navnebruken i Norge fulgte etter danskene. I 1526 ble det påbudt for adelen med faste slektsnavn. Man så også fra rundt 1600 en tendens til at borgerlige familier i Danmark tok faste slektsnavn, og noen ganger kunne det være patronymnavn som «frosset» (f.eks. navnet Ibsen). Først på 1800-tallet ble det vanlig i brede lag i Danmark med faste slektsnavn, som vanligvis var patronymer som frosset på 1800-tallet. I Norge kom faste slektsnavn i bruk i et lite antall borgerlige familier, særlig fra ca. 1600. Bruken av faste slektsnavn, og «frossede» patronymnavn, ble først vanlig i Norge utenfor byene ca. 1900, noe senere enn i Danmark.
I dag kan navn i Norge bestå av et ubegrenset antall fornavn, og i tillegg av flere mellomnavn, og et etternavn (som kan være et dobbelt etternavn). Det er også lov å ta patronym- (navn avledet av farens fornavn) eller matronymnavn (navn avledet av morens fornavn) som etternavn eller mellomnavn. I blant ser man dermed den gamle navnetradisjonen med patronym kombinert med den borgerlige navnetradisjonen med faste slektsnavn.
Pikenavn
Pikenavn eller jentenavn kan på norsk bety enten navn som vanligvis blir gitt jenter eller det etternavnet kvinnen hadde før hun ble gift og overtok mannens etternavn.
Samiske navn
«Navn på samisk er bygd opp annerledes enn på norsk. Patronymikon kommer først, ikke sist som i tradisjonen lenger sør. Man har utgangspunkt i en forelder, besteforeldre eller oldeforeldre som er berømt og kjent i lokalsamfunnet. Så beskrives slektskapsforholdet til vedkommende. For eksempel Niljasaš-Jovnna Mággá. Transformert til norsk: Nils fra Garagasniemi sin sønn Jon sin Magga, Magga Jonsdatter Niittyvuopio». Et annet eksempel er «Fire-Mathis» : Han har særnavnet Mathis, i likhet med sin far, bestefar og oldefar.
Transnistrias flagg
Transnistrias flagg er vannrett delt i rødt, grønt og rødt. Offisielt skal flagget som benyttes av myndighetene ha stjerne, hammer og sigd i øvre hjørne ved stangen. Dette er da å anse for et statsflagg. Varianter av flagget uten de kommunistiske symbolene er offisielt tillatt benyttet av andre enn offisielle myndigheter.
Transnistrias flagg er identisk med det flagg som under Sovjetunionen ble ført av den Moldaviske SSR. Da dette landet ble selvstendig brøt Transnistria ut, men beholdt symbolene så godt som uendret. Utbryterrepublikken fører også det gamle moldaviske emblemet fra sovjettiden.
Erik Stock
Erik Stock (født 10. mai 1971 i Oslo) er en tidligere norsk fotballspiller som er mest kjent for sin proffkarriere i nederlandsk fotball på 1990-tallet. Stock spilte ungdomsfotball for Fagerborg BK, Frigg Oslo FK og PSV Eindhoven før han signerte proffkontrakt med NEC Nijmegen i 1991. Med denne klubben fikk han to sesonger i Eredivisie fra 1994 til 1996.
Stock fikk også én sesong i den norske Tippeligaen med Viking FK i 1996, men gikk videre året etter til FC Oss. Han avsluttet karrieren med én sesong i VVV-Venlo etter å ha spilt flere sesonger i Helmond Sport. Med unntak av de to sesongene i Eredivisie med NEC og en sesong i norsk fotball spilte han samtlige kamper i Eerste divisie, som er den nederlandske førstedivisjonen. Erik Stock fikk også flere kamper på aldersbestemte landslag for Norge, fra G15 til G19.
Wilhelm Heinrich Solf
Wilhelm Heinrich Solf (født 5. oktober 1862, død 6. februar 1936) var en tysk diplomat, jurist og politiker. Han var i 1918 statssekretær, og dermed leder av utenriksdepartementet for Det tyske keiserrike.
Bakgrunn og utdannelse
Solf ble født i en svært velstående og liberal familie i Berlin. Han studerte ved universitetet i Anklam (Pommern) og Mannheim, hvor han tok eksamen i 1881. Senere studerte han orientalske språk, særlig sanskrit, i Berlin, Göttingen og Halle, og tok doktorgraden i filologi vinteren 1885. Påvirket av en av sine lærere, den velkjente indologen Richard Pischel, skrev han en elementær sanskrit-grammatikk.
Etter å ha tatt doktorgraden arbeidet han ved universitetsbiblioteket i Kiel mens han avtjente verneplikten ved marineinfanteriet. Imidlertid ble han snart klassifisert som tjenesteudyktig og dimittert.
Tidlig diplomatisk karriere
Han trådte inn i den tyske utenrikstjenesten 12. desember 1888 og ble stasjonert ved det tyske generalkonsulatet i Calcutta 1. januar året etter, hvor han arbeidet i konsularavdelingen. Imidlertid forlot han konsulartjenesten for å studere jus ved universitetet i Jena. Han tok den juridiske doktorgrad i september 1896, og ble rettsassessor samme år. Hans juridiske utdannelse gjorde ham kvalifisert for høyere stillinger i utenrikstjenesten. Han ble ansatt ved Utenriksministeriets koloniavdeling og i 1898 utnevnt til distriktsdommer i Dar-es-Salaam. I 1899 ble han konsilpresident i Apia på Samoa.
Senere karrière
Etter hjemkomsten fra Samoa ble Solf utnevnt til statssekretær for kolonisaker (koloniminister), en stilling han innehadde frem til 1918. Solf foretok reiser til bl.a. Tysk Sydvest-Afrika (dagens Namibia) og Tysk Øst-Afrika i 1912 og til Kamerun og Togo i 1913.
Solf førte derfor lobbyvirksomhet for å få til en fredsavtale allerede i 1917 og 1918. Han var motstander av den uinnskrenkede ubåtkrigføringen, som bragte USA inn i krigen.
Helt på slutten av krigen ble han i oktober 1918 utnevnt til Tysklands utenriksminister. I denne egenskap innledet han forhandlinger om våpenhvile som trådte i kraft 11. november det året. Han gikk av som utenriksminister 13. desember samme år, midt under den tyske revolusjonen.
Deretter var han frem til 1920 visepresident for Deutsche Kolonialgesellschaft. Fra 1920 til 1928 var han Tysklands ambassadør til Japan. Solf gis mye av æren for å ha gjenopprettet det gode forholdet mellom Tyskland og Japan, som kulminerte med undertegnelsen av den tysk-japanske traktaten av 1927. Da han kom tilbake til Tyskland ble han styreformann for Deutsches Auslands-Institut i Stuttgart.
Selv om han støttet valget av konservative Paul von Hindenburg som president, var han selv mer sentrumsorientert og ble medlem av det liberale Deutsche Demokratische Partei. Etter at partiet ble tvangsoppløst i 1933, planla han å grunnlegge et nytt sentrumsparti, men planene lyktes ikke.
Mamadysj
Mamadysj (russisk: Мамадыш, tatarisk (latinsk): Mamadış) er en by i Republikken Tatarstan i Russland. Den ligger ved elva Vjatka, rundt 140 km øst for Kazan. Innbyggertall: 13 509 (folketelling 2002), 11 835 (folketelling 1989).
Den var opprinnelig en tatar-landsby. På 1600-tallet begynte russiske nybyggere å bosette seg i området. Den fikk byrettigheter i 1781.
Plikt
Plikt er en fordring, et (kategorisk) imperativ, krav eller skyldighet som man er bundet til å gjøre. Plikt og rett er motsatte rettsposisjoner: Til den enes rett svarer den annens plikt. I tillegg kan plikt også bety at rettssubjektene må gjøre noe uten at dette har motstykke i noen annens rett. Spesielt myndighetene kan ha plikt til å sette i verk tiltak uten at dette svarer til noen rett hos individene.
Chrysophora
Chrysophora er en slekt av biller som hører til gruppen praktskarabider (Rutelinae) i familien skarabider (Scarabaeidae). Slekten omfatter bare én art.
Utseende
En ganske stor (25-40 millimeter) og kraftig, skinnende grønn skarabide. Kroppsformen er nokså bred, overflaten på dekkvingene noe ruglete. Hannen har forstørrede bakbein med tykke lår og lange, krumme legger.
Utbredelse
Arten forekommer i Colombia, Ecuador og Peru.
Blueberry (film)
Blueberry er en fransk film fra 2004 basert på den franske westerntegneserien Blueberry, av Jean Giraud og Jean-Michel Charlier.
Coven
Et coven er en gruppe mennesker, tradisjonelt 13 i tallet, som møtes jevnlig for å praktisere heksekunst. I moderne heksekunst, som wicca, kan tre eller flere konstituere et coven. I de fleste tradisjoner er et coven selvstendig i forhold til de andre innen samme tradisjon, og anerkjenner ingen sentral myndighet. Coven møtes typisk for å feire måneritualer (også kalt esbater) og andre, årstidsbestemte fester, også kalt sabbater.
Blueberry (film)
Filmen er løst basert på tegneserien, og historien kan ikke identifiseres fra noen av tegneseriefortellingene. En del karakterer og hendelser er riktignok hentet fra Von Luckners gullgruve og Gjenferd og gullkuler, men forskjellene fra disse albumene er mange og vesentlige. Den nå avdøde Charliers familie var ikke fornøyd med fremstillingen, og tar avstand fra filmen. I filmen er det den franske filmstjernen Vincent Cassel som har hovedrollen som «Løytnant Mike Blueberry». Med seg har han blant andre Michael Madsen og Juliette Lewis i støttende roller. Denne franske filmen er spilt inn på engelsk, da temaet er den ville vesten fra Amerika på 1870-tallet. Jan Kounen har regien for filmen.
Handling
Den amerikanske marskalken Mike Donovan (spilt av Vincent Cassel) sliter med mørke minner etter dødsfallet til hans første store kjærlighet. Han forsøker å holde fred mellom de hvite og aboriginerne, som midlertidig hadde adoptert og tatt vare på ham.
Men de onde handlingene til Blount, en «hvit trollmann» fører til at Donovan ønsker å konfrontere skurken i de hellige fjellene - og samtidig erobre sin egen frykt og minner.
Sven-Åke Lundbäck
Sven-Åke Lundbäck (født 26. januar 1948) er en svensk tidligere langrennsløper.
Sven-Åke Lundbäck er en av få løpere som har vunnet individuelt OL-gull (Sapporo 1972, 15 km), VM-gull (Lahtis 1978, 50 km) og Vasaloppet (1981).
Under VM 1978 i Lahtis tok han i tillegg gull for Sverige på 4 x 10 km stafett.
Arild Plau
Arild Otto Plau (født 10. juli 1920, død 27. oktober 2005) var en norsk pianist, fagottist og komponist, opprinnelig fra Haugsbygd på Ringerike.
Rondon do Pará
Rondon do Pará er en kommune i delstaten Pará i nordregionen av Brasil.
Anton Flettner
Anton Flettner (født 11. november 1885 i Eddersheim som senere ble del av Hattersheim am Main i Tyskland, død 29. desember 1961 i New York City) var en tysk flyingeniør og oppfinner. Han har mange bidrag til dagens utforming av fly og helikopter. Han har også beskrevet Magnuseffekten som er årsaken til at fotballspillere kan skru en ball slik at den forandrer retning i lufta. Han utviklet trimror/servoror som finnes på nesten alle fly og mange skip.
Han har også utviklet en roterende ventilator som er vanlig på skip og mange andre innretninger, men denne ble samtidig også beskrevet av finnen Savorius, og det er usikkert hvem som har æren for utformingen. Flere av disse ventilatorene produseres av det engelske firmaet Flettner Ventilator Ltd.
Første verdenskrig
Under første verdenskrig arbeidet Flettner under grev Zeppelin med fjernstyring av raketter og førerløse fly ved hjelp av line. I denne tiden utviklet han trimror/servoror.
Etter første verdenskrig ledet han et forskningsinstitutt i Amsterdam som forsket innen aerodynamikk og væskestrømning.
Andre verdenskrig
Under andre verdenskrig ledet han det tyske firmaet «Anton Flettner, Flugzeugbau GmbH» som bygde helikoptre. Han hadde kontakt med Heinrich Himmler om helikopterutviklingen. Flettners kone, Lydia Freudenberg Flettner, var jøde. Himmler sørget for at en lavere tysk offiser med soldater eskorterte henne og hennes familie til Sverige der hun var resten av krigen.
Etter krigen flyttet Flettner til USA der han startet Flettner Aircraft Corporation som utviklet helikoptre for militært bruk. Flere av hans ideer preger Kaman-helikopterne.
Anton Flettner døde 76 år gammel 29. desember 1961.
Dixie Dean
William Ralph Dean (født 22. januar 1907, død 1. mars 1980), populært kalt Dixie Dean, var en engelsk fotballspiller. Han begynte karrieren i Tranmere Rovers, før han ble solgt til Everton for £3,000 i 1925. Han kom i 1926 ut for en stygg ulykke, der de fleste trodde han aldri ville ha mulighet til å sette sine ben på fotballbanen igjen, men etter å ha vært ute en sesong kom han sterkt tilbake. Han er den eneste spiller i engelsk fotball som har scoret 60 ligamål i en sesong (1927/28). Han spilte 16 landskamper for, hvor han scoret 18 mål.
Pierre de la Chapelle Taillefer
Pierre de la Chapelle Taillefer (død 16. mai 1312) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Carcassonne og så av Toulouse i Frankrike.
Tater
Tater eller de reisende er i dag personer som hører til en (omreisende) folkegruppe med norsk romani som nedarvet språk. Knytningen mot romani er beskrevet i artikkel Skandinaviske romanifolk. Begrepet tater er omstridt og regnes i hele Skandinavia, men særlig i Sverige (i den svenske formen tattare) siden slutten av 1900-tallet som et rasistisk uttrykk.
Bruken av ordene «tater» og «reisende»
Tidligere var betegnelsen «tater»
For å skille de reisende fra den øvrige norske befolkningen, viste Arnvid Lillehammer særlig til forestillingen om et felles opphav, giftermålsmønsteret med mye inngifte, nomadisk livsstil med stadig reising, særpregede yrker som hesteskjæring, kobber- og messingarbeid, vevskei- og kammakeri, og et eget språk.
En lov fra 1584 slo fast at tatere ikke fikk ta opphold i Norge, men at lensherrene hadde plikt til å jage dem. Ble de pågrepet, skulle de idømmes ett års straffarbeid og deretter jages av landet. Bønder som fikk i oppgave å jage omstreifere, ble kalt «stodderkonger» og er kjent fra Østlandet.
«Reisende» brukes som gruppebetegnelse av hele gruppa, mens gruppenavnet «tater» er omstridt. Det dreier seg nok opprinnelig om et eksonym (et gruppenavn brukt av storsamfunnet), men kilder så langt tilbake som til 1600-tallet, viser at «tater» også ble brukt som egenbetegnelse. I dag oppfatter mange «romani» som nedsettende og stigmatiserende. Andre endonymer (egenbetegnelser) er «tavring», «vandring» («vandriar»), «romano» eller «rommano». Fra storsamfunnets side har svært nedsettende termer som blant annet «fant» og «splint» ofte blitt brukt. Særlig fra slutten av 1800-tallet til 1980-årene ble begrepet «omstreifer» brukt fra myndighetenes side, som også er sett på som svært nedsettende.
Teorier om opphavet
Det er mange teorier om opphavet til taterne i Norge, som
Arnvid Lillehammer mente at de reisende i Norge kan føres tilbake til en eller flere grupper av rom, som kom hit på 1500-tallet. Det er flere eksempler på at de fikk tilsig fra fastboende og fra soldater opp gjennom generasjonene. De har derfor slektsrøtter til ulike grupper.
Kaleidoskop
Kaleidoskopet er et optisk instrument og et leketøy. Det besto opprinnelig av en spesielt konstruert speildel og et større antall fargede biter av tre eller plast. Nyere varianter gir samme type effekt, men er annerledes utformet.
Speilene er spesielt tilskåret og tilpasset slik at en ser et heksagon ved å titte i den ene enden. De fargede bitene kan ristes på slik at de sprer seg i stadig nye mønstre. Et felt av skopet viser egentlig bare en vinkel på 60 grader i den andre enden. På grunn av speileffektene vil en se en snøkrystallformet sekstakket stjerne.
Vlotho
Vlotho [] er en by i tyske delstaten Nordrhein-Westfalen i Regierungsbezirk Detmold (Ostwestfalen-Lippe) og hører til kretsen Herford.
Hans Moser
Hans Moser (født 19. januar 1901, død 18. november 1974) var en sveitsisk rytter som deltok i de olympiske leker i 1936 i Berlin og 1948 i London.
Tony Parsons
Tony Parsons (født 6. november 1953 i Romford) var en av de første gitaristene i det britiske heavy metal-bandet Iron Maiden. Han var imidlertid medlem av bandet i bare 10 uker i slutten av 1978, da han ikke likte seg på scenen, og heller ikke var noen spesielt god musiker. Han ble erstattet av Dennis Stratton.
Hans Moser
Moser ble olympisk mester i dressur under Sommer-OL 1948 i London. Med hesten «Hummer» vant han den individuelle konkurransen i dressur foran franske André Jousseaume på «Harpagon».
Yousif Kuwa
Yousif Kuwa Mekki (født 1945 i Jebel Miri, Sentral-Sudan, død 31. mars 2001 av kreft i Storbritannia) var en sudansk politiker, revolusjonær og kommandant for den sørsudanske frigjøringsbevegelsen.
Som med de fleste distriktene i Sudan, ble hans eksakte bursdag ikke registrert noen steder. Kuwas far var karriere-soldat, og familien flyttet mye i løpet av barndommen hans. Kuwa vokste opp som muslim og i den tro han var araber. Han studerte statsvitenskap ved universitetet i Khartoum. Ved universitetet ble Kuwa sterkt påvirket av ideene til Tanzanias første president Julius Nyerere, om den afrikanske historien og de forskjellige kulturene i Sudan. Kuwa fikk arbeid som lærer etter endt utdannelse, og han drev med undervisning i Darfur før han i 1981 ble valgt til den regionale forsamlingen Sør-Kordofan.
I 1985 og 1986 gjennomførte Kuwa militær trening i Etiopia før han begynte i den sørsudanske frigjøringsbevegelsen. Kuwa ble høyt respektert blant hans egen befolkning på grunn av hans karisma, visdom og militære kunnskaper. Yousif Kuwa ble diagnostisert med prostatakreft i 1998 og døde i mars 2001 under behandling i Norwich, England. Han døde før han fikk se signeringen av fredsavtalen mellom Sudan og Sør-Sudan.
Pitch Black
Pitch Black (også kalt The Chronicles of Riddick: Pitch Black) er en amerikansk science fiction-spenningsfilm fra år 2000, regissert av David Twohy. Den anses som gjennombruddsfilmen til Vin Diesel, som spiller hovedrollen.
Handling
Den farlige morderen Richard B. Riddick (Vin Diesel) blir transportert til et fengsel i et romskip. Når romskipet blir skadet av en kometstorm og må nødlande på en tom ørkenplanet, rømmer Riddick. Men når flyvende, kjøttspisende aliens begynner å angripe de overlevende, samarbeider Riddick med mannskapet for å lage en plan for å komme vekk fra planeten.
Australian Federal Police
Australian Federal Police (AFP) er en føderal politietat i Australia. Etaten ble opprettet i 1979 for å håndheve føderale lover, delvis med bakgrunn i bombeattentatet mot Samvelde-toppmøtet i Sydney i 1978.