cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Orkester
Orkesterets historie
Operaen oppstod i Italia og Tyskland fulgte ivrig etter. Det ble bygd operahus i Dresden, München og Hamburg. Ved slutten av 1600-tallet ble opera populært ved Henry Purcell i England, og ved Lully i Frankrike. Lully bidro også, i samarbeid med Molière, til å øke statusen til underholdningsformen ballett, ispedd instrumental- og vokalmusikk.
<!-- Usynlig tekst starter In the 17th century and early 18th century instrumental groups were taken from all of the available talent. A composer such as Johann Sebastian Bach had control over almost all of the musical resources of a town, where as Handel would hire the best musicians available. This placed a premium on being able to rewrite music for whichever singers or musicians were best suited for a performance—Handel produced different versions of the Messiah oratorio almost every year.
As nobility began to build retreats from towns, they began to hire standing bodies of musicians. Composers such as the young Joseph Haydn would have, then, a fixed body of instrumentalists to work with. At the same time, travelling virtuoso performers would write concerti that featured their skills, and travel from town to town, arranging concerts from whoever was there. The aristocratic orchestras worked together over long periods of time, making it possible for ensemble playing to improve over time.
This change, from civic music making where the composer had some degree of time or control, to smaller court music making and one-off performance, placed a premium on music that was easy to learn, often with little or no rehearsal. The results were changes in musical style and emphasis on new techniques. Mannheim had one of the most famous orchestras of that time, where notated dynamics and phrasing, previously quite rare, became standard (see Mannheim school). It also attended a change in musical style from the complex counterpoint of the baroque period, to an emphasis on clear melody, homophonic textures, short phrases, and frequent cadences: a style that would later be defined as classical.
Throughout the late 18th century composers would continue to have to assemble musicians for a performance, often called an "Academy", which would, naturally, feature their own compositions. In 1781, however, the Leipzig Gewandhaus Orchestra was organized from the merchants concert society, and it began a trend towards the formation of civic orchestras that would accelerate into the 19th century. In 1818, Boston's Handel and Haydn Society was founded, in 1842 the New York Philharmonic and the Vienna Philharmonic were formed, and in 1858, the Hallé Orchestra was formed in Manchester. There had long been standing bodies of musicians around operas, but not for concert music: this situation changed in the early 19th century as part of the increasing emphasis in the composition of symphonies and other purely instrumental forms. This was encouraged by composer critics such as E.T.A. Hoffmann who declared that instrumental music was the "purest form" of music. The creation of standing orchestras also resulted in a professional framework where musicians could rehearse and perform the same works over and over again, leading to the concept of a repertoire in instrumental music.
In the 1830s conductor François Antoine Habeneck, in order to perform the symphonies of Beethoven, which had not been heard in their entirety in Paris, began rehearsing a selected group of musicians. He developed techniques of rehearsing the strings separately, notating specifics of performance, and other techniques of cueing entrances that were spread across Europe. His rival and friend Hector Berlioz would adopt many of these innovations in his touring of Europe.
This was paralleled by a rapid standardization of instruments. The invention of the piston or valve by Stolzel and Blilmel, both Silesians, in 1815, was the first in a series of innovations, including the use of valves for the flute by Theobald Boehm and the innovations of Adolphe Sax in the woodwinds. These advances would lead Hector Berlioz to write his famous book on instrumentation, which was the first systematic treatise on the use of instrumental sound as an expressive element of music.
Kata Dalström
Anna Maria Katarina «Kata» Dalström (født Carlberg 18. desember 1858 på godset Emtöholm i Kalmar län, død 11. desember 1923) var en svensk radikal agitator og forfatter.
Orkester
Orkesterets historie
During the transition to using these instruments, which made the performance of more difficult works easier, many composers, including Wagner and Berlioz, notated the brass parts for some of their compositions for "natural" instruments rather than the newer valved instruments. This practice made it possible for players with natural horns, for instance, to perform from the same sheet music as players with valve instruments. However, over time, use of the valved instruments became standard, indeed universal, until the revival of older instruments in the contemporary movement towards authentic performance (sometimes known as "historically informed performance").
Kata Dalström
Foreldre og oppvekst
Foreldrene var, Maria Augusta Carlswärd, som ble mor når Kata bare 17 år gammel, mens faren var titulær professor, Johan Oscar Carlberg, forstander ved Åtvidabergs kobberverk. Han var 24 år eldre enn henne, og hadde fått samtykke til ekteskapet av Maria Augustas far, som ikke engang hadde brydd seg om å spørre datteren hva hun syntes om arrangementet. Da hun naturlig nok protesterte mot å gifte seg ble hun satt i husarrest inntil hun gikk med sippe Johan Oscar inn på seg.
Orkester
Orkesterets historie
New orchestral effects were possible now that standing orchestras had been formed, winds and brass had been expanded, and had an increasingly easy time playing in tune with each other: particularly the ability for composers to score for large masses of wind and brass that previously had been impractical. Works such as the Requiem of Berlioz would have been impossible to perform just a few decades earlier, with its demanding parts for twenty woodwinds, as well as a gigantic brass ensemble including six horns, eight trumpets, eight trombones, and three tubas.
The next major expansion of symphonic practice came, ironically, from Wagner's Bayreuth orchestra, founded to play his musical dramas. Wagner needed to have a series of composers and notators for the complex scores he wrote, and had a specific role for the conductor of an orchestra that he described in his influential work "On Conducting". This led to a revolution in orchestral practice, and set the style for orchestral performance for the next eighty years. Wagner's theories changed tempi, dynamics, bowing of string instruments and the role of principals in the orchestra. Conductors who studied his methods would go on to be influential themselves.
Kata Dalström
Foreldre og oppvekst
Kata fikk også tre yngre brødre, men den ene var dødfødt og de andre to døde bare noen måneder gamle. Faren, som helst ønsket seg sønner, skal ved et tilfelle ha sukket og sagt til Kata: «Varför är du inte en pojke!» Hun fikk likevel en standsmessig oppvekst med egen guvernante, og sendes etterhvert som elev ved en internatskole i Örebro. Herfra ble hun imidlertid utvist på grunn av obsternasighet.
Forelskelse og ekteskap
Etter at hun forelsket seg i en kanalbygger i hjemtraktene, sendte foreldrene Kata bort for å bo hos en familie i Stockholm. Husets frue var søster til den liberale politikeren og forfatteren August Blanche, som ble valgt inn i riksdagen i 1859 på arbeiderstemmer. Hun var også personlig venn av sosialdemokraten Hjalmar Brantings foreldre. Denne kretsen stimulerte også Kata til å innta radikale standpunkter.
Orkester
Orkesterets historie
With the advent of the early music movement, orchestras where players worked on execution of works in styles derived from the study of older treatises on playing became common. These include the London Classical Players under the direction of Sir Roger Norrington and the Academy of Ancient Music under Christopher Hogwood, among others.
The late 20th century saw a crisis of funding and support for orchestras in the United States and, to a lesser extent, in Europe. The size and cost of a symphony orchestra, compared to the size of the base of supporters, became an issue that struck at the core of the institution. The drastic falling-off of revenues from recording, tied to no small extent to changes in the recording industry itself, began a period of change that has yet to reach its conclusion. Critics such as Norman Lebrecht were vocal in their diagnosis of the problem as the "jet set conductor" and the problems of orchestral repertory and management, while other music administrators such as Michael Tilson Thomas and Esa-Pekka Salonen argued that new music, new means of presenting it, and a renewed relationship with the community could revitalize the symphony orchestra.
Kata Dalström
Forelskelse og ekteskap
De ble gift i 1878 og fikk sju barn, men deres ekteskap ble ifølge Kata «en kamp mellan tvenne utpräglade viljor.» Etter å ha flyttet omkring etter som Dalström ble knyttet til nye anlegg og virksomheter slo de seg til sist til ro i Stockholm.
Orkester
Orkesterets historie
In the meantime, orchestras made their way to the mass culture. Versatile composer Michael Jackson used symphonic orchestra to implement his artistic self-expression in postmodern music and neoclassical pieces (Morphine, 1997, Childhood, Little Susie, 1995, Speechless, 2001).
Kata Dalström
Politisk arbeid og agitasjon
I 1880-årene kom Kata, preget av sin høyborgerlige bakgrunn, først i kontakt med ulike borgerlige kvinneorganisasjoner, som for eksempel «Föreningen för gift kvinnas äganderätt». Hun var dessuten ivrig opptatt av å utdanne massene og utga blant annet flere bøker om nordisk mytologi, gresk mytologi, vikinger og om buddhisme. Hun var til å begynne med liberal, men beveget seg etter hvert over i mer radikal retning mot sosialismen. Allerede i 1892 ble hun oppfordret av Hjalmar Branting til å melde seg inn i det nyetablerte Socialdemokratiska arbetarpartiet, SAP, men hun drøyde fremdeles til året etter, i 1893, før hun, som en sjokkartet opplevelse for ektemannen og egen slekt, tok skrittet over i partipolitikken som medlem av SAP. Det vakte på den tid oppsikt at en 36-årig kvinne av borgerskapet kunne bli sosialdemokrat, men hun var godt forberedt og hadde nøye studert den sosialdemokratiske bevegelsens viktigste programartikler, deriblant det tyske sosialdemokratiets Erfurtprogram av 1891, som var blitt et internasjonalt forbilde for sosialdemokrater.
Orkester
Orkesterets historie
A conductorless orchestra: The post-revolutionary Первый Симфонический Ансамбль (Pervyi Simfonicheskii Ansambl' – First Symphonic Ensemble) was formed in the USSR in 1922. The unusual aspect of the orchestra was that, believing that in the ideal Marxist state all men are equal, its members felt that there was no need to be led by the dictatorial baton of a conductor; instead they were led by a committee. Although it was a partial success, the principal difficulty with the concept was in changing tempo. The orchestra survived for ten years and had to be disbanded only when the individual talents began to rebel against the rigid control under which they were expected to play.
Kata Dalström
Politisk arbeid og agitasjon
Kata startet sin politiske karriere med å forsøke organisere kvinner av arbeiderklassen i Stockholm. Spesielt rettet hun seg mot tekstilarbeiderskene, som jobbet 90 prosent på akkord og hadde 60 timers arbeidsuke.
Orkester
Orkesterets historie
Some ensembles, such as the Orpheus Ensemble, based in New York City, have had more success, although decisions are likely to be deferred to some sense of leadership within the ensemble (for example, the principal wind and string players).
Kata Dalström
Politisk arbeid og agitasjon
Fra 1897 var hun virksom i «Kommittén för den kvinnliga agitationen», inntil komiteen i 1902 ble omgjort til «Kvinnornas Fackförbund». Med mandat fra de organiserte vestsyerskene opptrådte hun som «Västsömmerskornas delegat» ved etableringen svenske LO, hvor hun som eneste kvinne ble plukket ut til å delta i styringsgruppen.
Orkester
Orkesterets historie
Others have returned to the tradition of a principal player, usually a violinist, being the artistic director and running rehearsals (such as the Australian Chamber Orchestra). Usynlig tekst slutt -->
Kata Dalström
Politisk arbeid og agitasjon
Hun argumenterte imidlertid så krast for at Landsorganisationen i Sverige skulle være tilknyttet SAP, at den fremtidige LO-formannen ,Herman Lindqvist, sa til henne at han helst hadde ønsket å få stappet henne ned i en sekk og druknet henne i Nybroviken, på grunn av alle problemene som LOs tvungne tilslutning til SAP skulle medføre. Beslutningen om obligatorisk medlemskap i SAP ble vedtatt med stort flertall av LO-kongressen, men ble omgjort noen år senere.
Orkester
Husorkester
Husorkestre har det vært ved flere restauranter i Norge, blant annet Theatercafeen der Reidar Thommessen var kapellmester.
Kata Dalström
Politisk arbeid og agitasjon
Det var på denne tiden at Kata begynte sine legendariske agitasjonsturneer. Hun var en temperamentsfull personlighet og viste et brennende engasjement som fenget tilhørerne. Under den første agitasjonsreisen til Skåne i juli 1901, var hun imidlertid så nervøs at hun under et møtene besvimte av, hvorpå avholdsmannen og den fremtidige finansministeren Thorsson helte i henne portvin for at hun skulle overvinne redselen og komme til hektene igjen. Også hun var aktiv i avholdsbevegelsen.
Orkester
Andre betydninger
I antikkens Hellas var orkesteret området mellom auditorium og proscenium (eller scenen), og her var koret og musikerne plassert. Der er herfra det moderne orkester har fått sitt navn.
Kata Dalström
Politisk arbeid og agitasjon
I 1900 ble Kata valgt inn i SAPs programkomité, hvor hun ble sittende frem til partikongressen i 1905. Hun var også delegat på en rekke kongresser i perioden frem til 1911. Dessuten var hun en sentral skikkelse i den såkalte Rösträttsdemonstrationen i Stockholm 20. april 1902. Selv innenfor partiapparatet tilhørte hun den venstreradikale fløy og kom stadig til å identifisere seg mer med det sosialdemokratiske ungdomsforbundet, og dets kritikk av SAP-ledelsens opportunistiske tilpasning av partiets politiske prinsipper, og av de revisjonistiske linjene.
Katas krasse holdninger førte til bekymringer hos partikollegene, men som en kan se av et innlegg fra en diskusjon i programkomiteen i 1903 visste Kata å ta til kraftig motmæle:
Tilhenger av unionsoppløsningen i 1905
Mens Hjalmar Branting først inntok det standpunktet til unionskrisen med Norge, at Sverige burde ta grep og innføre hva han kalte "en verklig union", var Kata blant dem som gikk mot partilederen, og påpekte: «Låt unionen gå. Bron mellan arbetarna i båda länderna kan ändå ej brista.»
Sosialdemokratiets partikongress i februar 1905 tok stilling for det norske folkets rett til selv å bestemme over sine egne disposisjoner. Selv Branting endret syn. Han tok nå standpunkt for oppløsning av unionen, og krevde: «Norge ur dina händer konung!» Branting ble straks anklaget av amalganistene for å være «norskmutad».
Forfeilet taktikk under storstreiken i 1909
Under storstreiken i 1909 valgte LO-ledelsen å forholde seg helt passiv, og løftet ikke en finger for å organisere de streikende til kamp. Selv Social-Demokraten oppfordret de streikende arbeiderne til i stedet for å kjempe vider "begagna vackra sommardagar och ledigheten till besök i det fria."
Kata så imidlertid med bekymring på den kompakte motstanden fra arbetsgivernes side og forsøkte å holde liv i stridsviljen. I et dagboksnotat etter flere ukers streik skriver hun fortvilet:
I begynnelsen av september trakk LO sin støtte, og arbeidsgiverne fulgte raskt opp seieren ved å avskjedige og svartliste de mest aktive og stridslystne arbeiderne. Flere av dem hadde ingen annen mulighet til å skaffe seg jobb i Sverige og så nødt for å emigrere til Amerika. Nederlaget førte dessuten til masseutmeldelser fra LO. På kort tid mistet Landsorganitationen en tredjedel av sine medlemmer, mens SAPs medlemstall ble halvert.
Arbeiderbevegelsen under første verdenskrig
Det måtte imidlertid en krig til før Kata, og rundt 10 000 radikale arbeidere i Sverige, kom til den erkjennelsen at de stilte spørsmål ved den sosialdemokratiske ledelsens dømmekraft. Rivaliseringen mellom de europeiske stormaktene var nådd bristepunktet, og det var noe så ubetydelig som mordet i Sarajevo, 28. juni 1914 som ble den utløsende faktor for verdenskrigen.
I årevis hadde de europeiske sosialdemokratene advart mot en kommende storkrig, og ønsket å forhindre konfliktspiralen å utvikle seg, men da krigen brøt ut valgte likevel majoriteten av de sosialdemokratiske lederne i Sverige å stille seg bak de respektive borgerlige regjeringene om å mane til forsvar av «fosterlandet». Branting rykket til og med ut og forsikret den sittende regjeringen Hammarskjöld om sosialdemokratenes lojalitet: «Inför krigets tryck måste varje folks inre sociala strider, hur skarpa de än är i följd av klassmotsättningarna, för ögonblicket träda tillbaka.»
Den sosialdemokratiske gruppen som satt i Riksdagen stemte for økte bevilgninger til militæret, selv om vesntrefløyen reserverte seg mot å oppdi den antimilitaristiske linjen og kritiserte Brantings «borgfred».
Antikrigskonferansen i Zimmerwald i Sveits og fredsarbeidet
Den sosialistiske idé om at arbeidere i alle land måtte stå sammen, uavhengig av landegrensene, og ikke la seg misbruke av borgerlige, nasjonale interesser førte til at det på initiativ fra det italienske sosialistpartiet ble avholdt en antikrigskonferanse i Zimmerwald i Sveits i september 1915. Lederne av de svenske sosialdemokratenes ungdomsforbund Zeth "Zäta" Höglund og Ture Nerman tok del i møtene, og konferansen vedtok et manifest, ført i pennen av Leo Trotskij, som oppfordret arbeiderklassen i de krigførende land til å kreve fred straks, uten anneksjoner, nasjonal selvbestemmelsesrett og sosialistisk statsstyre.
Konferansen førte til at ungdomsforbundet tok initiativ til en ekstra forbundskongress som skulle diskutere spørsmålet om «arbetarklassens ställning vid ett eventuellt krigsutbrott» i det nøytrale Sverige. Partiledelsen frarådet arbeiderbevegelsens organisasjoner å delta, men kongressen ble likevel holdt.
Arbeiderfredskongressen, som den ble kalt, vedtok et manifest om at det for fredssakens del var nødvendig «att förberedelser vidtas för organiserandet av en utomparlamentarisk massaktion till mötande av alla krigsplaner.» Kata valgte her å gå imot Branting og hans fordømmelse av kongressen. Uten minste tvil forsvarte hun ungdomsforbundets standpunkter og de forræderibeskyldninger som ble reist mot enkelte av talerne.
Partisprengningen i 1917
I forbindelse med sosialdemokratenes tiende partikongress i februar 1917 krevde partiledelsen at venstrefløyen også skulle erklære seg villig til å gripe til våpen for fedrelandet dersom det kom til krig. Dermed gikk det mot full splittelse i partiet.
Kata ble til og med foreslått til leder i partiets arbeidsutvalg, men ble ikke valgt inn før ved neste kongress, i juni 1918. Samme måned deltok hun også i opprettelsen av en samorganisasjon av de venstresosialistiske kvinnegruppene.
Den russiske revolusjon
I begynnelsen av november 1917 styrtet bolsjevikene, som hadde oppnådd majoritet i rådet, den borgerlige regjeringen og skapte en arbeider- og bonderegjering. Det svenske venstrepartiet stilte seg entusiastisk til nyheten om bolsjevikenes maktovertakelse. Kata tok også klar stilling for bolsjevikene. Gjennom en serie taler og pamfletter ga hun uttrykk for sin tilslutning til revolusjonen. I en brosjyre fra 1918, skriver hun:
Valgnederlag og opprør
Det svenske venstrepartiet innfridde ikke forventningene om en liknende fremgang som deres russiske forbilder. Etter en urolig vår i 1917, med en rad sultdemonstrasjoner og streiker, opplevde venstrepartiet et sviende Valgnederlag samme høst. Mens det mer høyreorienterte sosialdemokratiske partiet, som virkelig hadde anstrengt seg for å dempe følgene av hungersnøden fikk 230 000 stemmer og 86 mandater i Riksdagen, mottok venstresosialistene 60 000 stemmer og kun 11 mandater. Fra Stockholm kom det ikke en eneste venstresosialist inn i Riksdagen. Resultatet var så skuffende for partiet at Kata som var på agitasjonsreise i Dalarna lot publisere et høylytt "Fy!" til Stockholmsvelgerne.
Borrestranden
Borrestranden ligger på Kirkebakken sør for Horten by ved Borrehaugene i Borre Nasjonalpark i Vestfold kommune.
Kata Dalström
Valgnederlag og opprør
Ikke lenge etter var Kata dypt engasjert i en annen folkelig opprørsbevegelse som foregikk i Finland. Inspirert av oktoberrevolusjonen i Russland i 1917 vant revolusjonstilhengerne flertallet i det finske sosialdemokratiske partiet. Samtidig rustet de borgerliga seg for å opprettholde den bestående ordning gjennom samarbeidsavtaler med den tyske generalstaben. I januar 1918 ble det dannet en sosialdemokratisk revolusjonsregjering i Helsingfors, mens Mannerheims hvitegardister innledet en uavhengighetskrig (= inbördeskriget) fra Vasa.
Rødt eller hvitt i Finland
Borgerne erobret snart overtaket ved hjelp av minst 12 000 tyske soldater. Ved krigens slutt satt det cirka 90 000 'røde' fanget i borgernes konsentrasjonsleire. 13 000 av dem døde i fangenskap og det ble i tillegg utstedt mer enn 500 dødsdommer fra statforbryterdomstolene. Mange av de overlevende ble dømt til lange fengselsstraffer, men Kata gikk med stor energi inn på å forsvare de finske revolusjonære, og bekjempe propagandaen som ble spredd for å få Sverige til å gripe inn med militær hjelp til de 'hvite'. Hun la opp et stramt program med omfattende agitasjonturneer, blant annet en flere måneders strabasiøs reise omkring i Norrland i 1919.
Krigsaktivistene overøste Kata med anklager, og i Östersundsposten ble hun omtalt som «strupavskärarnas hjälpkärring», og ble truet med represalier: «Hon kan t[ill] o[ch] m[ed] så gammal och gapig hon är riskera en grundlig risbastu.»
Komintern
I mars 1919 ble det samlet rundt femti delegater i Moskva for å ta stilling til opprettelsen av en ny, Tredje internasjonale, som ikke bare skulle erstatte den forrige som kollapset 1914, men også være basert på den marxistiske lære, med en klar revolusjonær strategi.
Kata, som også hadde vært delegat ved den Andre internasjonalens kongress i København i 1910, var en varm tilhenger av den nye, kommunistiske internasjonalen. Noe som også kom til uttrykk da hun sommeren 1920 tok del i Kominterns andre kongress i Moskva, sammen med et tjuetalls andre, kvinnelige delegater.
Med sine 61 år var hun nå for en veteran å regne blant de mer enn 200 delegatene, de aller fleste under 40 år. Selve reisen til kongressen var dessuten en prøvelse. Kata reiste fra Norge i en liten fiskebåt over Nordishavet, for å ta landeveien videre via Vardø og Murmansk, gjennom Kolahalvøya og det russiske Karelen til Petrograd, og derfra til Moskva.
Av kongressprotokollen fremgår det at hun tok aktivt del i diskusjonene om vilkårene for deltakelse i den nye internasjonalen. Hun forklarte at venstrepartiet uten vilkår fullt og helt sluttet opp om Komintern: «För oss är proletariatets diktatur och arbetarklassens beväpning förutsättningar för att framgångsrikt genomföra den socialistiska revolutionen.» Uttrykket «proletariatets diktatur», som var lånt direkte fra Karl Marx' tenkning hadde fremdeles ikke fått den elitistiske utformingen som i sær stalinismen tilla begrepet, og var nærmest synonymt med arbeidernes maktutøvelse for å trygge proletarenes posisjon mot kontrarevolusjonære. Likevel var det krasse ord å høre fra en kvinne som bare få år tidligere hadde betraktet seg selv som buddhist og nå omtalte seg som teosof.
Kata sluttet seg hundre prosent til de «21 tesene» som ble vedtatt av kongressen, og som krevde disiplinert opptreden av medlemsorganisasjonene, og forutsatte at alle partier som ville bli medlemmer i den nye internasjonalen skulle kvitte seg med «reformister och vacklande element» i sine styrer og lederverv.
For Kata var Den kommunistiske internasjonalen «proletariatets international», og hun ville ikke se noen gjentakelse av de forfeilede, løse anslag som den forrige internasjonalen led av: «En löst sammanfogad Tredje International skulle i dessa ohyggliga kamptider vara lika betydelselös och maktlös som den Andra Internationalen var vid krigsutbrottet 1914.»
For det svenske venstrepartiet innebar det at partiet ble splittet og at et betydelig mindretall forlot partiet, som i tråd med de 21 tesene ble omdøpt til Sveriges kommunistiska parti.
De siste leveårene
I mars 1923 agiterte Kata i Hälsingland, Västmanland og Östergötland, men hennes krefter var ved å ta slutt. I begynnelsen av desember 1923 ble hun rammet av et ondartet hjerteinfarkt og ble innlagt på sykehuset i Åsö. Hun kom seg på beina igjen, men en blodpropp gjorde situasjonen alvorlig. Hun døde bare en uke før fylte 65 år.
Katas nære venn og partikamerat Fredrik Ström skrev en diger biografi om henne: Kata Dalströms liv, öden och äventyr i kampen mot herremakten. (1930).
Jolly Cola
Jolly Cola er en brus som selges i Danmark, på Færøyene og på Grønland. I Norge ble den tidligere produsert av Brænne Mineralvatn. Brusen ble introdusert 14. mars 1959.
Chargé d’affaires
Chargé d'affaires er tittelen på to forskjellige kategorier diplomater, det vil si utsendinger i et fremmed land som skal ivareta hjemlandets interesser der. Kategoriene er chargés d'affaires en pied (ministres chargés d'affaires, stasjonssjefer) og chargés d'affaires ad interim (midlertidige stedfortredere), eller chargés des affaires. De representerer sin stat og nyter de samme privilegier og diplomatiske immunitet som andre diplomater.
Begrepet chargé d'affaires er fransk og betyr «ansvarlig for anliggendene». Det uttales []. Flertallsformen er chargés d'affaires.
Borre kirke
Borre kirke er en langskipet steinkirke fra 1100-tallet som ligger på Kirkebakken i Borre i Horten kommune i Vestfold.
Kirken er bygget i romansk stil. Inngangen ble bygd på 1920-tallet. Inne i kirken hang Borrekorset, et tre meter høyt trekors fra 1300-tallet. Originalen står nå i middelaldersalen på Historisk museum i Oslo. Altertavla av Abel Schrøder d.y. er fra 1665.
Kirken ble restaurert 1926/1928, og da ble våpenhuset i stein tilføyd.
Fytotron
Fytotron er et avansert anlegg for kontrollert plantedyrking. Navnet fytotron er satt sammen av det greske navnet for plante, phyto- og endelsen -tron. I en avansert fytotron kontrolleres plantenes vekstbetingelser elektronisk. Parametere det kan være viktige å styre er temperatur, lysmengde, natt- og daglengde, CO2-konsentrasjon og vann- og næringstilgang. Det betyr at det i en fytotron kan simuleres en rekke ulike klimatyper, med full kontroll på mange parametere. Frilandsdyrkning og dyrkning i veksthus gir ikke på langt nær samme grad av kontrollerbare betingelser.
En fytotron brukes blant annet til plantefysiologiske studier av plantenes vekst, men også innen genetikk, toksikologi og forurensingproblematikk.
Universitetet i Oslo (UiO), Universitetet i Tromsø (UiT) og Universitetet for miljø- og biovitenskap (UMB) på Ås (tidligere Norges landbrukshøgskole) har i dag egne fytotroner.
Abdur Rahman Khan
Abdur Rahman Khan (født 1844, død 1. oktober 1901), emir av Afghanistan, var sønnen til Afzul Khan, som var eldste sønnen til Dost Mohammed Khan, som hadde etablert Barakzais familiedynasti i Afghanistan.
Bakgrunn og tidlig karriere
Før hans død ved Herat 9. juni 1863 hadde Dost Mohammed utpekt Shir Ali Khan, sin tredje sønn, som sin etterfølger, og gikk da forbi sine to eldste sønner Afzul Khan og Azim Khan. I begynnelsen ble den nye emiren akseptert. Men etter noen måneder, satte Afzul Khan igang et opprør i den nordlige provinsen, mellom Hindu Kush-fjellene og Amu-Darja-elva, der han styrte da faren døde. Dette satte igang en hard kamp om makten mellom Dost Muhammeds sønner som varte i nesten fem år.
I denne krigen hevdet Abdur Rahman seg både med evne og et energisk mot. Selv om hans far, Afzul Khan, som ikke hadde noen av disse kvalitetene, inngikk forlik med emiren Shir Ali, ble snart emiren mistenksom ovenfor nevøens oppførsel i den nordlige provinsen. Abdur Rahman flyktet over Amu-Darja til Bukhara. Shir Ali kastet Afzul Khan i fengsel og et alvorlig opprør tok til sør i landet.
Til tross for den nye emirens svakheter, og noe sjalusi mellom de egentlige lederne, Abdur Rahman og hans onkel, møtte de igjen Shir Ali sine styrker og okkuperte Kandahar i 1867. Da Afzul Khan døde mot slutten av året, ble Azim Khan den nye herskeren med Abdur Rahman som guvernør i den nordlige provinsen. Men mot slutten av 1868 kom Shir Ali tilbake og et omfattende opprør til hans fordel førte til Abdur Rahman og Azim Khans nederlag ved Tinah Khan 3. januar 1869. Begge søkte tilflukt i Persia, Abdur Rahman satte seg derfra under russisk beskyttelse i Samarkand. Azim døde i Persia i oktober 1869.
Eksilperioden
Abdur Rahman var i eksil i elleve år til Shir Ali døde i 1879. Shir Ali hadde trukket seg ut fra Kabul da den britiske hær gikk inn i Afghanistan. Den russiske generalguvernøren i Tasjkent sendte bud etter Abdur Rahman og presset ham til å prøve lykken enda en gang på andre siden av Amu-Darja. I mars 1880 nådde en rapport India om at Abdur Rahman var i det nordlige Afghanistan og generalguvernør lord Robert Bulwer-Lytton åpnet samtaler med det resultat at den britiske regjeringen var villig til å trekke sine tropper ut og å anerkjenne Abdur Rahman som emir av Afghanistan, med unntak av Kandahar og noen tilstøtende distrikter. Etter forhandlinger fant et intervju sted mellom ham og Lepel Griffin, den diplomatiske representanten i Kabul til den indiske regjeringen. Griffin beskrev Abdur Rahman som en mann av middels høyde, med et veldig intelligent ansikt og med ærlige og høflige manérer, smart og overbevisende om saken.
Styre
Abdur Rahman ble offisielt anerkjent som emir 22. juli 1880. Storbritannia gav støtte i form av våpen og penger og lovet mer hjelp dersom landet ble utsatt for uprovosert utenlandsk militær innblanding. Emiren måtte til gjengjeld legge utenlandspolitikken på linje med den britiske. Den britiske tilbaketrekningen fra Afghanistan ble gjennomført etter avtalen og i 1881 overgav britiske tropper også Kandahar.
Ayub Khan, en av Shir Ali Khans sønner, marsjerte mot nettopp Kandahar fra Herat, nedkjempet troppene til Abdur Rahman og okkuperte byen i juli. Denne alvorlige hendelsen opprørte emiren som til å begynne med ikke hadde foretatt seg noe særlig. Han ledet en styrke fra Kabul, møtte Ayubs hær i nærheten av Kandahar, og den totale seieren han vant der tvang Ayub Khan til å flykte til Persia. Fra den tiden hadde Abdur Rahman et nokså godt grep om tronen og i løpet av de neste årene konsoliderte han sin dominans over hele Afghanistan og nedkjempet opprør med en hard og kontant bruk av sin despotiske autoritet. Den mektige Ghilzai-stammen gjorde motstand mot hans maktbruk, men de ble knust i slutten av 1887. I samme år prøvde Ayub Khan forgjeves å komme tilbake fra Persia. I 1888 gjorde emirens fetter, Ishak Khan, et opprør mot ham i nord, men det endte i ingenting.
I 1885, da emiren var på en konferanse med den britiske visekongen Lord Dufferin i India, kom nyhetene om en trefning mellom russiske og afghanske tropper ved Panjdeh over et omstridt område i grensedelingen nordvest i Afghanistan. Abdur Rahmans holdning til dette kritiske tidspunktet er et godt eksempel på hans politiske praktiske visdom. For en som hadde vært en krigens mann siden sin ungdom, som hadde vunnet og tapt mange kamper, var det å tape et omstridt grenseland i beste fall en uheldig hendelse, men det var ikke grunn nok til å tilkalle britene selv om de hadde garantert hans territorium slik det var. Å kreve sin rett gjennom fiendtlige handlinger ville antagelig kun føre til en russisk invasjon fra nord, og hans britiske allierte ville kaste en hær inn i Afghanistan fra sørøst. Hans interesser lå i å holde mektige naboer, enten det var venner eller fiender, ute av hans kongedømme. Han visste at dette var den eneste politikken som ville bli støttet av hele den afghanske nasjonen, og selv om et oppgjør med Russland virket nært forestående for en stund, mens den indiske regjeringen gjorde klart en hær for oppgjøret, hjalp emirens reserverte og gjennomtenkte tone i konsultasjonene med å snu balansen mellom krig og fred, og forsterket mulighetene for en fredelig løsning. Abdur Rahman forlot de han møtte i India med inntrykket av en snartenkt handlingens mann, med stor selvtillit og mot, men ikke uten indikasjoner på alvorligheten som så ofte preget hans styre. Hans forbindelser med eliten i India, virket å gi ham mye tilfredshet.
Hauho
Hauho er en tidligere kommune i landskapet Egentliga Tavastland i Finland. Kommunen ble sammen med Kalvola, Lammi, Renko og Tuulos sammenslått med Tavastehus kommune 1. januar 2009.
Abdur Rahman Khan
Styre
Fra slutten av 1888 tilbrakte emiren 18 måneder i de nordlige provinsene som grenset til Amu-Darja-elva, der han var opptatt med å roe ned landet som hadde vært forstyrret av opprør og med å straffe med en hard hånd alle de en visste eller mistenkte å ha deltatt i opprør. Kort tid etterpå (i 1892) lyktes han endelig å slå ned motstanden av Hazara-stammen, som forgjeves forsøkte å forsvare sin uavhengighet, innen deres høytliggende områder, fra den sentrale autoriteten i Kabul. Dette medførte at over 60 prosent av Hazarafolket ble massakrert, og fikk de fleste som overlevde til å flykte til Britisk India.
I 1893 ble sir Henry Durand sendt til Kabul av regjeringen i India for å løse grensetvisten mellom nordøstlige Afghanistan og de russiske besittelsene. Emiren viste sin sedvanlige evne til diplomatiske forhandlinger, han hadde en tendens til å få sitt syn eller krav til å se ut som den reelle situasjonen. Byttene av territorium ble inngått og det tette forholdet mellom indiske og afghanske myndigheter ble bekreftet, og en forståelse ble nådd om den viktige og vanskelige grensen mellom Afghanistan i øst mot India. I 1895 måtte emiren takke nei til en invitasjon til et besøk i England fra dronning Victoria på grunn av dårlig helse. Hans andre sønn Nasrullah Khan ble sendt i stedet.
Abdur Rahman døde 1. oktober 1901 og ble etterfulgt av sin sønn Habibullah Khan. Han hadde nedkjempet alle forsøk fra rivaler for å ta tronen, han hadde brutt ned makten til de lokale lederne og temmet de sta stammene. Hans ordrer var uimotståelige gjennom hele området. Hans regjering var et despotisk militærregime som hvilte på en velfungerende hær. Hæren ble administrert gjennom funksjonærer med absolutt lydighet. Ordrer ble utført uten avvik og kontrollert gjennom et vidtrekkende system av etterretning. Men hans utøvelse av sin personlige autoritet fikk altfor ofte pletter av unødvendig grusomhet. Han lyktes i å innføre en organisert regjering på den mest herdede og mest uregjerlige befolkningen i Asia. Han brukte europeiske oppfinnelser for å styrke hæren, men satte seg hardt mot alle oppfinnelser som jernbane og telegraf som kunne gi europeere et feste innenfor landet hans. Hans innholdsrike liv, hans faste personlighet, landets posisjon som buffer mellom det indiske og det russiske imperium og med den dyktigheten han holdt balansen i forhandlinger med dem, alt dette tilsammen gjør ham til en betydelig figur i hans samtid i asiatisk politikk og vil merke hans styre som en epoke i afghansk historie.
Jeppe på Bjerget
Jeppe på Bjerget, opprinnelig Jeppe paa Bierget eller den forvandlede Bonde, er en komedie av Ludvig Holberg fra 1722. I verkets fortale fra 1723 forteller han at han har lånt motivet fra Jakob Bidermanns satiriske reiseroman Utopia (1640) som gjenga fortellingen om bonden Menalcas som velges til narrefyrste under et karneval.
Stykket er spilt på mange måter opp igjennom tidene, både av profesjonelle teatre og av amatørgrupper. Noen ganger i naturalistisk-historisk retning, andre ganger i farsestil, eller med en psykologisk vinkling, med utgangspunkt i replikken: «De sier at Jeppe drikker, men ikke hvorfor han drikker.»
Til tross for - eller på grunn av - Jeppes dumheter, ble stykket svært populært. Det viser at de store ofte driver gjøn med de små, samtidig som alvorlige undertoner er til stede.
Komediens handling
Komediens tittelfigur er festebonde i landsbyen Bjerget på Sjælland. Han er i klemme mellom sin kone, Nille (med krabasken «Mester Erik») og ridefogden. I stedet for å prøve å løse sine problemer rasjonelt, fortrenger han dem med voldsom drikking – og forsterker dermed problemene så de nærmest blir uløselige. En ond sirkel er etablert.
Godseieren, «baronen», og hans folk beslutter seg for å spille Jeppe et puss. De bærer ham – sanseløst full – opp i baronens seng for å se hva som vil skje.
Jeppe våkner, spekulerer på om han er kommet i himmelen eller om han stadig er levende, og endrer karakter fra å være hundset med av alle og enhver, til selv å bli en undertrykker. Etter en «rettssak» ender Jeppe med å bli kastet tilbake i gjørma.
Baronens avsluttende ord
Baronen har fått det avsluttende ord og sier: <BLOCKQUOTE> </BLOCKQUOTE>
Et tilsvarende tema finnes i Den politiske Kandestøber, hvor det til slutt sies at det er like galt at en kannestøper blir borgermester, som at en borgermester blir kannestøper.
Om Holberg faktisk mente dette, er usikkert, og det er ikke mulig å gi noe entydig svar. Flere av Holbergs uttalelser kan tolkes ulikt, og han lot seg ikke påvirke av politisk korrekthet.
Holberg selv var Jeppes rake motsetning. Han levde asketisk; var tilbakeholden med stimulanser og mente at han hadde sin måteholdne livsstil å takke for at han ble frisk etter en malaria han pådro seg som ung på reisefot i Sør-Europa; og at han gikk til fots fremfor å fraktes i bærestol av lakeier.
Virkningshistorie
Jeppe på Bjerget er tatt med i den danske kulturkanonen fra 2006; i kanonen for scenekunst. I begrunnelsen står det: «''Mere end noget andet har dette drama hen over det danske land sluppet en afskyelig, løssluppen folkesjæl løs, der til stadighed hærger og ødelægger alene ved geni. Det er kunst som anarki, det højeste mål.''»
Den norske filmen Jeppe på bjerget fra 1933 er en av de første norske lydfilmer. Hauk Aabel hadde rollen som Jeppe.
Den svenske stumfilmen Skomagerprinsen fra 1920 er også basert på historien om Jeppe. Det ble laget en svensk opera i 2001, Jeppe – den grymma komedin, som løst bygger på skuespillet.
Det første utenlandske teaterstykket som ble oversatt til latvisk, var Jeppe på bjerget i 1790, og stykket regnes som opphav til Latvias profesjonelle teatertradisjon.
Robert de Vere, 6. jarl av Oxford
'''Robert de Vere, 6. jarl av Oxford''' (født 1257, død 1331) var sønn og arving av Robert de Vere, 5. jarl av Oxford. Han arvet jarledømmet fra sin far da denne døde i 1296. Robert tok del i en rekke militære kampanjer i Wales, Skottland og Frankrike, under Edward I, Edward II og Edward III. Hans eneste sønn, Thomas, døde før ham, så da han selv døde i 1331 ble han etterfulgt av sin nevø John de Vere, 7. jarl av Oxford.
Belarusisk rubel
Belarusisk rubel (BYR) var myntenheten i Belarus. Det var 100 belarusiske kopek i en belarusisk rubel, men kopekene ble ikke brukt fordi de er blitt nesten verdiløse grunnet inflasjon. Den 1. juli 2016 gikk landet over til å benytte ny belarusisk rubel (BYN). 10,000 gamle rubler ga 1 ny belarusisk rubel.
Dypen naturreservat
Dypen naturreservat ligger i Saltdal kommune i Nordland. Naturreservatet ligger på østsiden av Lønselva, i området øst for Lønsdal stasjon. Det har et areal på 6855 dekar. Området er vernet for å bevare en relativt lite påvirket furuforekomst. Området har tidligere vært del av Saltfjellet landskapsvernområde, men det har senere fått utvidet vern som naturreservat.
John de Vere, 7. jarl av Oxford
'''John de Vere, 7. jarl av Oxford''' (født 1312, død 1360) var nevø og arving av Robert de Vere, 6. jarl av Oxford. Han arvet jarledømmet fra sin onkel da denne døde uten overlevende barn i 1331. John var en av Edward IIIs høyest betrodde kommandører i hundreårskrigen i Frankrike og tok del i både slaget ved Crécy og slaget ved Poitiers. Han døde under en kampanje i Frankrike i 1360 og ble etterfulgt av sin sønn Thomas de Vere, 8. jarl av Oxford.
Munsöætten
Munsöætten er den første ætten eller slekten som styrte Sverige (eller deler av Sverige) som konger. I en del historisk litteratur kalles denne kongsslekten for fiktiv eller oppdiktet. Slektens historisk ekthet er derfor omdiskutert, og den er vanskelig å stadfeste da de historiske kildene er enten sparsomme eller fraværende.
Tradisjonelt er Munsöætten den kongeslekt som avløste de gamle sagnkongene fra Skjoldungene og Ynglingeætten i Sverige. De fleste av disse kongene er ikke historiske, men mytiske av samme årsak som nevnt overfor.
Som stamfar til Munsöætten regnes Bjørn Jernside, som man antar ligger begravd i Bjørnshaugen på Munsö (derav navnet).
Til dels mytisk slektstre i henhold til de informasjoner som kan leses fra den islandske Hervors saga:
Det finnes ytterligere konger som nevnes i andre kilder. Ettersom det var skikk og bruk hos sveaerne at kongene skulle velges, er det ikke merkelig at det stadig var flere konger samtidig som gjorde hevd på å være konge av Sveariket. Trolig er det også et antall konger som styrte sammen som medregenter. Kildene angir Bjørn på Håga og Anund Uppsale styrte sammen. Det gjorde også Olof Bjørnsson og Erik Seiersæl. Dessuten skal Erik Seiersæl ha blitt tvunget til å foreslå sin ufødte sønn Olof Skötkonung som medregent for at ikke Styrbjørn Sterke skulle bli det. Den enkleste forklaringen (utover det som ikke er riktig eller feil informasjon) er vel at skikken med samkonger og medregenter pågikk, og at kildene ikke brydde seg om å forklare detaljene om dette. Kongene i parentes er de konger som ikke nevnes i Hervars saga, men som nevnes i andre kilder:
Loke (navn)
Loke er en moderne form av det norrøne mannsnavnet Loki. Navnet har usikker betydning, men kan være dannet av lok, «slutt», eller loka, «å stenge, å låse, å avslutte».
Loke var en betydningfull figur i norrøn mytologi. En jotne bar også det samme navnet, Utgards-Loke.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Thomas de Vere, 8. jarl av Oxford
'''Thomas de Vere, 8. jarl av Oxford''' (født 1337, død 1371) var sønn og arving av John de Vere, 7. jarl av Oxford. Han arvet jarledømmet fra sin far da denne døde i 1360. Thomas tok del i flere av Edward IIIs militære kampanjer i hundreårskrigen i Frankrike. Da han døde i 1371 ble han etterfulgt av sin sønn Robert de Vere, 9. jarl av Oxford.
Signalling Connection Control Part
Signalling Connection Control Part (SCCP) er transportlagsprotokollen i SS7. Dette vil si at dette laget tilbyr utvidet støtte for routing, samt segmentering, flytkontroll. I tillegg er nivået connectionoriented og har feilrettingsfunksjoner. SCCP‐nivået er avhengig av MTP-nivåets grunnleggende routings- og feildeteksjonsfunksjoner for å kunne tilby den tjenesten det gjør.
Ravneberget fengsel
Ravneberget fengsel er et fengsel som ligger i Sarpsborg kommune i Østfold og er underlagt Kriminalomsorgens region øst.
Slovakisk koruna
Slovakisk krone eller slovakisk koruna (Sk – slovenská koruna) var valutaen som ble benyttet i Slovakia. Valutakoden var SKK. 1 koruna var inndelt i 100 halierer. Valuaten ble innført den 8. februar 1993, da både Slovakia og nabolandet Tsjekkia erstattet den Tsjekkoslovakisk korunaen med en egen valuta, etter delingen av Tsjekkoslovakia.
Den slovakiske kronen var bundet til euro den 25. november 2005 gjennom ERM2. Overgangen til euro fant sted den 1. januar 2009, med en kurs på 30,1260 sk pr. euro.
Valutaen var utgitt av Slovakias nasjonalbank (Národná banka Slovenska – NBS), som ble grunnlagt i 1993 og har hovedkontor i Bratislava.
A Temporary Dive
A Temporary Dive er et musikkalbum med Ane Brun. Det ble utgitt i 2005.
Jerome A. Cohen
Jerome Alan Cohen (født 1. juli 1930 i Elizabeth i New Jersey i USA) er en jusprofessor med spesialitet innen kinesisk rett, blant annet strafferett, ved New York University.
Crazy Horse minnesmerke
Crazy Horse minnesmerke er et monument av Crazy Horse under opparbeiding. Monumentet ligger ca. 40 km fra Mount Rushmore i Black Hills i Sør-Dakota. Den planlagte statuen gjengir Crazy Horse til hest mens han peker mot det fjerne.
Korczak Ziółkowski, som hadde jobbet med Mount Rushmore, fikk i oppdrag å lage monumentet. Han begynte på skulpturen 6. juni 1948, og arbeidet på den frem til sin død i 1982. Crazy Horse-skulpturens ansikt ble fulllført i 1998, og er (per 2019) fremdeles den eneste delen av statuen som er helt ferdig.
Hvis skulpturen skulle bli fullført, vil den være 195 meter bred og 172 meter høy, og dermed være verdens største skulptur. Arbeidet er finansiert av frivillige donasjoner. Når alt står ferdig er det også planlagt museer og universiteter rundt.
Kontroverser
Crazy Horse ble aldri fotografert i levende live. Skulpturen viser kun en skikkelse med generisk "indianersk" trekk. Han ble bevisst gravlagt hvor han ikke kom til å bli funnet. Ziolkowski så for seg monumentet som en metaforisk hyllest til ånden hans og de andre indianerne. Han sa: "Mitt land er der mine døde er begravd."
Tangaroa – Havets hersker
Tangaroa – Havets hersker er en norsk sakprosabok fra 2007. Den er skrevet av Torgeir Sæverud Higraff.
I Tangaroa - Havets hersker forteller Higraff historien om Tangaroa-ekspedisjonen. Balsaflåten Tangaroa og ekspedisjonen var ment som en hyllest til Thor Heyerdahl og hans Kon-Tiki-ekspedisjon. Andre bidragsytere i boka er flåtens øvrige besetning, Anders Berg, Olav Heyerdahl, Bjarne Krekvik, Øivin Lauten og Roberto Sala Rey. Boken er illustrert med bilder fra ekspedisjonen. Den beskriver både selve ekspedisjonen og de omfattende forberedelsene som måtte til.
Metal Jukebox
Metal Jukebox er et coveralbum fra det tyske power metal-bandet Helloween, utgitt i november 1999.
Bulma
Llista de personatges de Bola de Drac List of Dragon Ball characters Lista postaci występujących w Dragon Ball
Hafslund Telekom
Hafslund Telekom var et heleid datterselskap av Hafslund Venture. Hafslund Telekom hadde datterselskapet Hafslund Telekom Nettjenester. Hovedkontoret lå på Skøyen i Oslo. NextNet var tidligere et datterselskap av Hafslund Telekom. Hafslund Fibernett ble solgt ut av Hafslund Telekom i desember 2010, og het InFiber AS inntil de ble kjøpt av Broadnet, nåværende GlobalConnect.
Hafslund Telekom Nettjenester endret navn til Kvantel 1. januar 2013 og leverer tjenester innen fibernett, internett, bedriftsnett og telefoni. Kvantel ble kjøpt opp av Broadnet, nåværende GlobalConnect i 2018.