cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den andre krigen i Kongo
Uvelkommen «støtte»
Da Kabila tok kontroll over hovedstaden i mai 1997, møtte han på store hindre når han skulle styre landet han gav det nye navnet Den demokratiske republikken Kongo. I tillegg til politiske konflikter mellom ulike grupper som ville ha makt og en enorm utenlandsgjeld, viste de utenlandske allierte seg å være uvillige til å forlate landet da Kabila ba om det. Det tydelige rwandiske nærværet i hovedstaden gjorde mange kongolesere urolige, og Kabila ble av mange sett på som en nikkedukke for utenlandske krefter.
Spenningen nådde et foreløpig høydepunkt den 14. juli 1998, da Kabila avskjediget sin rwandiske stabssjef James Kabarebe, og erstattet ham med den kongolesiske Celestin Kifwa. Kabila skal ha følt at han da hadde nok politisk støtte i DR Kongo til å markere avstand mot de landene som hadde hjulpet ham til makten. Selv om denne episoden gjorde det allerede vanskelige forholdet til Rwanda verre, hjalp det litt at Kabarebe ble Kifwas militærrådgiver. To uker senere var de diplomatiske manøvrene over for Kabila. Da takket han Rwanda for hjelpen, og beordret alle rwandiske og ugandiske tropper ut av landet. I løpet av 24 timer ble de rwandiske militærrådgiverne som bodde i Kinshasa flydd ut av landet. Banyamulengene som bodde øst i landet, var den gruppen som ble mest uroet av denne ordren. Deres konflikter med de etniske gruppene rundt seg, hadde vært gnisten som utløste den første krigen i Kongo, og de ble også et redskap for Rwanda for å forårsake hendelser over grensen til DR Kongo. Banyamulengene ville enda en gang bli gnisten som utløste en større konflikt.
1998–1999
Den innledende offensiven fra opprørerne ble en trussel for Kabila-regjeringen i løpet av få uker. Regjeringen ble reddet gjennom hurtig inngripen fra flere andre afrikanske stater. Det så en stund ut som om, på grunn av at opprørsstyrkene ble presset tilbake, det skulle eskalere til en konvensjonell krig mellom flere nasjonale hærer. Dette ble avverget da frontlinjene stabiliserte seg i 1999. Etter dette ble konflikten i stor grad kjempet av irregulære grupper, og det var små endringer i territoriene de ulike gruppene hadde kontroll over.
Den 2. august 1998 gjorde banyamulengene i byen Goma opprør. Rwanda tilbød seg umiddelbart å gi assistanse til banyamulengene, og tidlig i august var en godt væpnet gruppe, Rassemblement Congolais pour la Démocratie (RCD) (Kampanje for kongolesisk demokrati) etablert. Gruppen bestod hovedsakelig av banyamulengener og var fikk støtte av Rwanda og Uganda. Denne gruppen fikk fort kontrollen over den ressursrike østlige provinsen, og la hovedbasen sin i Goma. RCD tok raskt kontroll over byene Bukavu og Uvirai Kivu. Den tutsiledede rwandiske regjeringen, som var allierte med Uganda og Burundi, gjorde også framstøt, og okkuperte en del av det nordøstlige Kongo. For å kaste ut rwanderne, fikk president Kabila hjelp av militante hutuer i det østlige Kongo, og hisset opp folkeopinionen mot tutsiene, noe som resulterte i flere offentlige lynsjinger i gatene i Kinshasa. 12. august gav en major i hæren denne uttalelsen da han mante til motstand på en radiostasjon i Bunia i østkongo. «Folk må ta med seg en machete, et spyd, en pil, en hakke, spader, river, spiker, køller, elektriske gjerder, piggtråd, steiner og slike ting, for, mine kjære lyttere, å kunne drepe de rwandiske tutsiene.» Rwandiske myndigheter hevdet også at en betydelig del av det østlige Kongo var «historisk rwandisk». Rwanderne anklaget Kabila for å organisere et folkemord mot deres medtutsier i Kivuregionen. I hvor stor grad den rwandiske intervensjonen faktisk var motivert av et ønske om å beskytte banyamulengenene og ikke bruke dem som et dekke for egne regionale mål, er ukjent.
I et dristig trekk, kapret opprørere fra DR Kongo et fly og fløy det til myndighetene sin base i Kitona på atlanterhavskysten, hvor de fikk støtte fra flere av myndighetenes styrker som gjorde mytteri og slo følge med kaprerne. Flere byer i øst og rundt Kituna falt i rask rekkefølge, etter som de kombinerte styrkene til RCD, Rwanda, Burundi og Uganda overkjørte regjeringssoldatene, og alle diplomatiske forsøk på å løse konflikten fra andre afrikanske land rant ut i sanden.
Rolf Øivind Utgård
Han var fra 1970-tallet engasjert i ml-bevegelsen, med i AKP(m-l) og Rød Valgallianse.
Utgård studerte sosialantropologi ved Universitetet i Oslo, men fra 1973 var han snekker på heltid. Han fikk ansettelse ved Aker Kværner i 1976, ble heltids tillitsvalgt fra 1982, og var hovedtillitsvalgt i Kværner, og var i alt tillitsvalgt der i 16 år. I denne tiden satt han i konsernstyret i Kværner fra 1987 til 2003, og i de siste ti årene av styreperioden ledet han også det europeiske konsernutvalget av tillitsvalgte i Kværner.
Den andre krigen i Kongo
1998–1999
Opprørsoffensiven ble brått snudd, da Kabilas diplomatiske anstrengelser til slutt bar frukt. Kongolesere øst og vest i landet viste en sterk nasjonalfølelse, og avviste den andre invasjonen utført av rwandiske og ugandiske styrker på to år. De første afrikanske landene som svarte på Kabilas bønn om assistanse var andre medlemmer av Southern African Development Community (Det sørafrikanske utviklingsfellesskapet) (SADC). Selv om medlemmene i SADC er forpliktet til et felles forsvar om noen av medlemmene blir utsatt for aggresjon fra andre land, inntok flere av medlemmene et nøytralt ståsted i konflikten. Myndighetene i Namibia, Zimbabwe og Angola, derimot, støttet Kabila og hans regjering etter et møte i Harare i Zimbabwe 19. august. I de kommende ukene ble også Tsjad, Libya og Sudan (som ikke er medlemmer av SADC) med i konflikten på Kabilas side.
Rolf Øivind Utgård
Etter fusjonen mellom Aker og Kverner i 2002 var Utgård i ett år seniorkonsulent ved FaFo, og tok mastergraden i historie med spesialisering innen arbeidsliv, fagbevegelse og omstillinger. Som rådgiver gir Utgård særlig bistand i omstillingsprosesser og om samarbeid mellom partene i arbeidslivet.
Den andre krigen i Kongo
1998–1999
Dermed begynte en mangesidet krig. I september 1998 holdt zimbabwiske styrker, som hadde blitt fløyet inn til Kinshasa, stand mot en opprørsoffensiv som nådde utkanten av byen, samtidig som angolanske styrker angrep de angripende opprørerne nordfra og østover fra det angolanske territoriet i Cabinda-provinsen. Denne inngripenen fra flere land reddet Kabila og regjeringen hans, og presset opprørerne sine frontlinjer vekk fra hovedstaden. Dette var ikke nok til å knuse opprøret, og motoffensiven stod i fare for å bli en direkte konflikt med regjeringshærene fra Rwanda og Uganda, som organiserte opprøret.
Rolf Øivind Utgård
I 1994 var Utgård deltidsansatt som fagligpolitisk rådgiver i sekretariatet i Nei til EU. Utgård er en ivrig Marka-gjenger, og utga boka På skøyter i marka i desember 2007, en bok som handler om skøyteløping på vannene i Oslomarka og i vannene sørøstover i Akershus og Østfold.
Den andre krigen i Kongo
1998–1999
I november 1998 ble det meldt om en ny Uganda-støttet opprørsgruppe MLC nord i landet. Den 6. november innrømmet Rwandas president Paul Kagame for første gang at rwandiske styrker støttet opprørerne i RCD av sikkerhetsgrunner. Dette skjedde etter en forespørsel fra Nelson Mandela, som ville få igang fredssamtaler. 18. januar 1999 gikk Rwanda, Uganda, Angola, Namibia og Zimbabwe med på en våpenhvile på en konferanse i Windhoek i Namibia. RCD var ikke invitert til konferansen, så kampene fortsatte.
Utenfor Afrika, forholdt de fleste land seg nøytrale, men presset på for å få en slutt på volden. Ikke-afrikanske stater var ekstremt nølende til å sende tropper til regionen. Flere vestlige gruve- og diamantselskap, stort sett fra USA, Canada, Australia og Japan, støttet Kabila, og fikk som takk for dette forretningsavtaler i begge krigene. Dette ble sterkt kritisert av menneskerettighetsgrupper. Michael Ross har kalt dette fenomenet «booty futures» (en futureskontrakt på plyndring - altså salg av rettighetene til utvinning av naturressurser i fremtiden, uavhengig av i hvilken grad man har kontroll over disse naturressursene når kontrakten inngås). Dette gjorde nok at konflikten i DR Kongo ble forlenget siden partene kunne skaffe seg inntekter fra salg av fremtidige utvinninger, uten å være avhengige av å kontrollere ressurser for å kunne profittere av dem.
Zimbabwe
Regjeringen i Zimbabwe sendte tropper for å støtte Kabila i 1998. President Robert Mugabe, som ble lokket av Kongos store naturressurser og et ønske om å øke sin egen status og påvirkningskraft i Afrika, var den ivrigste tilhengeren for å gripe inn på Kabilas side. Kabila og Mugabe hadde skrevet under på en avtale verdt 200 millioner dollar, som angikk flere selskap eid av Mugabe og hans familie. Det kom også flere rapporter om gruvekontrakter som ble framforhandlet til selskap under Mugabe-familiens kontroll. Mugabe kjempet mot å bli erstattet av Nelson Mandela som det sørlige Afrikas viktigste talsmann. Krigen var for Mugabe også en sjanse til å konfrontere en annen fremtredende afrikansk president, Ugandas Yoweri Museveni. Som leder for SADCs «Organ for politikk, forsvar og sikkerhet», trodde Mugabe at han kunne ta tilbake posisjonen som regionens viktigste talsmann med å hjelpe Kabila. Mugabe presenterte krigen som en anstrengelse for å støtte en «demokratisk valgt regjering». Involveringen i krigen utløste en kraftig nedgang i den zimbabwiske økonomien, og verdien på den zimbabwiske dollaren. I tillegg førte det til en akutt mangel på kontanter.
Angola
Den angolanske regjeringen hadde kjempet mot Mobutu Sésé Seko i den første krigen i Kongo på grunn av hans støtte til opprørergruppen UNITA i borgerkrigen i Angola. Den angolanske regjeringen ville få slutt på UNITA-operasjoner i det sørlige Kongo, der man byttet diamanter hentet fra den opprørerstyrte delen av Angola mot utenlandske våpen. Angola hadde ingen tro på at en ny president ville vise seg mer effektiv en Kabila, og fryktet at kampene ville lede til et maktvakuum som bare ville tjene UNITA. Inngrepene til de erfarne angolanske styrkene var avgjørende for utfallet av begge krigene.
Lokh - pobeditel vody
Lokh - pobeditel vody (originaltittel: Лох — победитель воды) er en sovjetisk film fra 1991, regissert av Arkadij Tigaj.
Den andre krigen i Kongo
Namibia
President Sam Nujoma hadde interesser i Kongo som på mange måter tilsvarte Mugabes interesser, med flere familiemedlemmer dypt involvert i den kongolesiske gruveindustrien. Namibia som land, hadde få nasjonale interesser i krigen, og det at landet gikk inn i krigen ble møtt med sinne og avsky av befolkningen og opposisjonelle politikere.
Tsjad
Kabila hadde først avskrevet mulighetene for å få støtte fra det fransktalende Afrika, men etter et møte i Libreville i Gabon 24. september, gikk Tsjad med på å sende 2000 mann. Frankrike oppmuntret Tsjad til å bli med i konflikten, som en måte å få tilbake innflytelse i en region hvor franskmennene hadde trukket seg tilbake i skam etter folkemordet i Rwanda i 1994. Intervensjonen fra Tsjad ble en fiasko, og styrkene ble anklaget for alvorlige brudd på menneskerettighetene og plyndring helt fra starten. De trakk seg derfor fort tilbake, etter både nasjonalt og internasjonalt press.
Libya
Regjeringen til Muammar al-Gaddafi organiserte planleggingen av troppeforflyttingen fra Tsjad, noe som var overraskende, det anstrengte forholdet mellom landene tatt i betraktning. Gaddafi kan ha sett på dette som en måte å tjene penger, men det er også sannsynlig at et sterkt motiv var ønsket om å bryte ut av den internasjonale isolasjonen Libya var i som et resultat av bomben i et Pan Am-fly over Lockerbie i Skottland i 1988.
Liste over ordførere i Ulstein
Liste over ordførere i Ulstein i Møre og Romsdal.
Den andre krigen i Kongo
Sudan
Ubekreftede rapporter i september indikerte at den sudanesiske regjeringen sendte styrker for å kjempe mot opprørere i Orientale-provinsen, tett ved den sudanesiske og ugandiske grensen. Sudan etablerte aldri noe sterkt militært nærvær inne i DR Kongo, men gav støtte til tre ugandiske opprørsgrupper; Lord's Resistance Army (Herrens motstandshær), Uganda National Rescue Front II (Den ugandiske nasjonale redningsfronten II) og Allied Democratic Forces (Allierte demokratiske styrker), som et svar på ugandisk støtte til Sudan People's Liberation Army/Movement (Det sudanske folkets frigjøringshær eller frigjøringsbevegelse).
Liste over ordførere i Ulstein
1838-1841	Andreas Hofgaard Winsnæs 1842-1843	Nils Toresen Nedrelid
Den andre krigen i Kongo
1999–2000
Den 5. april 1999 nådde spenningene innad i RCD angående banyamulengenenes dominans et høydepunkt. Lederen for RCD, Ernest Wamba dia Wamba, flyttet basen sin fra Goma til det Uganda-kontrollerte Kisangani for å lede en utbrytergruppe kalt Forces for Renewal (Styrker for fornyelese). Enda et tegn på oppløsning kom da Ugandas Museveni og Kabila den 18. april inngikk en våpenhvileavtale i Sirte i Libya, etter megling av Muammar al-Gaddafi. Både RCD og Rwanda hadde nektet å være med på disse forhandlingene. 16. mai ble Wamba vraket som leder for RCD, til fordel for en mer rwandavennlig leder. Sju dager senere barket de ulike delene av RCD sammen i kamp om Kinshasi. Den 8. juni møttes de ulike fraksjonene for å forsøke å danne en felles front mot Kabila, men til tross for dette klarte man ikke å løse problemene. Da Uuganda opprettet den nye provinsen Ituri, var dette gnisten som utløste de etniske sammenstøtene i iturikonflikten, av og til referert til som en «krig i krigen». Til tross for vanskelighetene gjorde det diplomatiske arbeidet at man fikk krigens første våpenhvile. Våpenhvileavtalen fra Lusaka ble underskrevet i juli 1999 av de seks krigførende landene DR Kongo, Angola, Namibia, Zimbabwe, Rwanda og Uganda. 1. august skrev også MLC under på avtalen, mens RCD nektet å skrive under. Avtalen sa at styrker fra alle parter, under en felles militærkommisjon, skulle samarbeide for å spore opp, avvæpne og dokumentere alle væpnede grupper i Kongo, med særlig vekt på de gruppene man viste hadde spilt en rolle i folkemordet i Rwanda. Lite ble gjort for å følge opp dette.
Liste over ordførere i Ulstein
1844-1845	Martinus Mortensen Overaae
Colm Feore
Colm Feore (født 22. august 1958 i Boston i Massachusetts) er en kanadisk skuespiller som har opptrådt på teater, film og TV både i Canada.
Liste over ordførere i Ulstein
1846-1849	Hans Nicolai Wraamann 1850-1853	Martinus Mortensen Overaae 1854-1855	Hans Nicolai Wraamann
Den andre krigen i Kongo
1999–2000
FNs sikkerhetsråd satte av rundt 90 mann for å støtte våpenhvilen i august 1999. Dette forhindret ikke at alle sider anklaget hverandre for å bryte våpenhvilen i de kommende månedene. Det ble snart klart at en liten episode kunne utløse større handlinger.
Colm Feore
Feore og hans familie var bosatt i Irland i hans tidligere år og flyttet senere til Windsor i Ontario, der Feore vokste opp. Etter endt eksamen fra Ridley College i St. Catharines, Ontario, studerte Feorge ved National Theatre School of Canada i Montreal, Quebec og ved University of Windsor i Ontario. I Canada, var Feores mest kjente rolle som statsminister Pierre Trudeau i den kritikerroste TV mini-serien Trudeau, en rolle som han ble tildelt en Gemini Award for beste opptreden av en skuespiller i en hovedrolle.
Liste over ordførere i Ulstein
1855.	Jon Pedersen Branda
Den andre krigen i Kongo
1999–2000
Spenningen mellom Rwanda og Uganda nådde et bristepunkt tidlig i august, da styrker fra Uganda People’s Defense Force (Det ugandiske folkets forsvarsfront) og Rwandan Patriotic Army (Den rwandiske patriotiske hær) støtte sammen i Kinsangani. I november hevdet den regjeringskontrollerte TV-stasjonen i Kinshasa at Kabilas hær hadde blitt gjenoppbygd og stod klar for å fullføre sitt «oppdrag for å frigjøre» landet. Rwandiske styrker startet da en stor offensiv, og gikk mot Kinshasa før de kunne bli kastet ut.
24. februar 2000 autoriserte FN en styrke på 5 537 mann som skulle overvåke fredsavtalen. Styrken ble kjent under sitt franske akronym; MONUC. Kampene fortsatte imidlertid mellom regjeringen og opprørsstyrker, og mellom ugandiske og rwandiske styrker. Det var flere sammenstøt og offensiver over hele landet, der kampene mellom Uganda og Rwanda i Kisangani i mai og juni 2000 var de største. Den 9. august ble en regjeringsoffensiv stoppet av MLC i den ekvatoriale provinsen med elven Ubangui, nær Libenge. Selv om de militære operasjonene ikke førte fram, lykkes heller ikke diplomatiske forsøk på å løse konflikten, enten gjennom bilaterale samtaler, eller gjennom FN, Den afrikanske unionen eller det sørafrikanske utviklingssamarbeidet.
Liste over ordførere i Ulstein
1874-1875	Lars Hansen Hareide	(H)
Den andre krigen i Kongo
2001
En livvakt skjøt og skadet Laurent Kabila i et attentatforsøk 16. januar 2001 i Zimbabwe. To dager senere døde Kabila av skadene han fikk. Det er ikke kjent hvem som beordret drapet, men de fleste mente Kabilas allierte stod bak, og at de var leie av dobbelspillet hans. De var også frustrerte over at han ikke hadde klart å lage en progresjonsplan for introduksjonen av en demokratisk konstitusjon som skulle føre til frie valg. Angolanske tropper var synlig tilstede ved Kabilas begravelsesprosesjon i Kinshasa.
Liste over ordførere i Ulstein
1876-1881	Johannes Pedersen Scheide 1882-1883	Ole Johannessen Teigene (V)
Den andre krigen i Kongo
2001
Kabilas sønn, Joseph Kabila, ble enstemmig valgt av det kongolesiske parlamentet som farens etterfølger. Dette var i stor grad på grunn av Robert Mugabes støtte, men også fordi de fleste av parlamentsmedlemmene hadde blitt håndplukket av Kabila. Den nye presidenten møtte Rwandas president Paul Kagame i USA i februar.Her ble Rwanda, Uganda og opprørere enige om en tilbaketrekningsplan, og Rwanda og Uganda startet en tilbaketrekning av tropper fra frontlinjen.
Liste over ordførere i Ulstein
1884-1895	Martinus Kolbeinsen Bjørndal	(V) 1896-1897	Ole Johannessen Teigene	(V)
Den andre krigen i Kongo
2001
Washington Post stilte den vestlig utdannede og engelsktalende Joseph Kabila, opp som en kontrast til faren. Den nye presidenten skulle være en som fikk diplomater til å «håpe at ting hadde forandret seg», mens «Laurent Kabila stod som den viktigste hindringen mot en fredelig avslutning på krigen som startet i 1998 for å avsette ham.» Våpenhvilen fra Lusaka «forble uoppfylt i stor grad på grunn av at han stadig startet ny offensiver samtidig som han blokkerte FNs fredsstyrker fra å operere i det regjeringsstyrte territoriet.» En analytiker fra det London-baserte Economist Intelligence Unit er sitert på å ha sagt at «den eneste hindringen har vært Kabila, fordi Lusakaavtalen krevde en demokratisering av regjeringen, og det var en trussel mot hans posisjon.»
Liste over ordførere i Ulstein
1898-1901	Martinus Kolbeinsen Bjørndal	(V) 1902-1904	Ole Johannessen Teigene	(V)
Den andre krigen i Kongo
2001
I april 2001 undersøkte et ekspertpanel fra FN ulovlig utvinning av diamanter kobolt, koltan, gull og andre lukrative ressurser i Kongo. Rapporten de kom med anklaget Rwanda, Uganda og Zimbabwe for systematisk å utnytte de kongolesiske ressursene, og bad FNs sikkerhetsråd om å igangsette internasjonale sanksjoner
Liste over ordførere i Ulstein
1905-1910	Hans Nilsen Rise	(V) 1911-1913	Arne Ingebrigtsen Grimstad	(V)
Den andre krigen i Kongo
2001
Til tross for at det hyppig kom anklager om overgrep i DR Kongo, fikk den rwandiske regjeringen stadig mer internasjonal støtte enn hva det betraktelig større DR Kongo fikk. Den rwandiske presidenten Paul Kagame var internasjonalt respektert for sitt lederskap, som fikk en slutt på folkemordet i Rwanda, og for hans anstrengelser for å samle og gjenoppbygge landet.
Paul Botten-Hansen jr.
Paul Botten-Hansen jr. (født 20. mars 1864 i Christiania, død 22. november 1948 i Vardal) var en norsk lektor og personalhistoriker.
Liste over ordførere i Ulstein
1914-1922	Hans B. Osnes	(B) 1923-1928	Knut Andreassen Strand	(V) 1929-1931	Sverre J. Lynge	(V)
Den andre krigen i Kongo
2002
Det ble gjort flere forsøk på å få slutt på volden, uten at noen av disse var vellykkede. I 2002 ble Rwandas situasjon verre. Mange medlemmer av RCD gav enten opp kampen, eller slo seg sammen med Kabila. I tillegg ble banyamulengenene, ryggraden i Rwandas militsstyrker, stadig mer slitne av de endeløse kampene om kontroll over Kigali. Et stort antall deserterte, noe som førte til voldelige sammenstøt mellom dem og rwandiske styrker. Samtidig ble Kabila den yngres posisjon i vest stadig sterkere. Internasjonal hjelp ble også gjenopptatt, ettersom man fikk inflasjonen under kontroll.
Liste over ordførere i Ulstein
1932-1934	Knut Andreassen Strand	(V)
Den andre krigen i Kongo
2002
Sun City-avtalen ble underskrevet 19. april 2002. Den var et rammeverk som skulle gi DR Kongo en felles flerpartiregjering og demokratiske valg, men kritikerne merket seg at det ikke var noen plan for hvordan man skulle samle hæren, noe som forhindret planen i å være så effektiv som den kunne ha blitt. Det har blitt rapportert om flere brudd på Sun City-avtalen, men den førte til en nedgang i kampene.
Ceratomia undulosa
Ceratomia undulosa er en sommerfugl som tilhører familien svermere (Sphingidae). Denne svermeren finnes i Nord-Amerika.
Liste over ordførere i Ulstein
1935-1945	Leif H. Saunes	(V) 1946-1947	Knut Andreassen Strand	(V)
Ceratomia undulosa
Utseende
Em middelsstor til stor (vingespenn 76 – 110 mm), grålig-spraglete svermer som varierer en god del i fargen. Brystet er grått med en klokkeformet, svart tegning og hvite kanter, bakkroppen har tre svarte streker. Forvingen er gråspraglete med mer eller mindre tydelige, mørke, bølgete tverrbånd, bakvingen er grå med tre utydelige, mørke tverrbånd. Bakvingens underside har et påfallende, siksak-tverrbånd. Larven er lyst grønnlig med tydelige, hvite skråstriper på sidene. Huden er ganske glatt, ryggsiden ofte noe gulaktig. Hornet på bakkroppen er ganske stort og rosa-aktig. I alle fall hos utvokste individer er åndehullene (spiraklene) ovale og røde.
Liste over ordførere i Ulstein
1948.	Martin Ulstein	(V)
Ceratomia undulosa
Levevis
Larven lever på en lang rekke forskjellige løvtrær, blant andre ask, virginiasommersnø, liguster, eik og hagtorn.
Liste over ordførere i Ulstein
1948-1959	Knut A. Ertesvåg	(V)
Ceratomia undulosa
Utbredelse
Arten finnes i det sørlige Canada og i USA, fra østkysten vestover til Alberta og Texas.
Liste over ordførere i Ulstein
1960-1963	Jan Remø	(H) 1964-1967	Per A. Dimmen	(H) 1967.	Peter K. Saunes	 (Ap)
1968-1975	Oskar V. Sundgot	(KrF) 1976-1979	Olav B. Urke	(KrF) 1979-1987	Asbjørn Flø	(Sp) 1988-1993	Ottar Kaldhol	(Ap) 1993-1995	Arne Walderhaug	(KrF)
Den andre krigen i Kongo
2002
30. juli 2002 signerte Rwanda og DR Kongo en fredsavtale kjent som Pretoriaavtalen etter fem dagers samtale i Pretoria i Sør-Afrika. Samtalene dreide seg i hovedsak om to områder. Det ene var tilbaketrekningen av de rundt 20 000 rwandiske soldatene i Kongo, og det andre var å få tak i gamle rwandiske soldater og avvæpning av hutumilitsen Interahamwe, som var en aktiv deltager i folkemordet i Rwanda i 1994, og fortsatte å operere i de østlige delene av Kongo. Rwanda hadde tidligere nektet å trekke seg tilbake før hutumilitsen var oppløst.
Liste over ordførere i Ulstein
1995-2003	Jan Berset	(H) 2003-2011	Hannelore Måseide	(Ap, 2008-2011 partiløs)
Den andre krigen i Kongo
2002
6. september signerte man Luandaavtalen, som formaliserte freden mellom Kongo og Uganda. Avtalen tok sikte på at Uganda skulle trekke sine styrker ut av Bunia og at forholdene mellom de to landene skulle bedre seg, men implementeringen av avtalen viste seg vanskelig. Elleve dager senere ble den første rwandiske soldaten ble trukket ut av det østlige Kongo og 5. oktober erklærte Rwanda at tilbaketrekningen var fullført. MONUC bekreftet at over 20 000 soldater var trukket ut av landet.
Liste over ordførere i Ulstein
2011- 2015     Jan Berset	 (H)
Den andre krigen i Kongo
2002
21. oktober publiserte FN rapporten fra ekspertpanelet som hadde sett på hvordan de væpnede gruppene utnyttet naturressursene. Både Rwanda og Uganda nektet for påstandene om at høytstående tjenestemenn og militæret var involvert i ulovlig handel med plyndrede ressurser. Den zimbabwiske forsvarsministeren Sydney Sekeramayi hevdet at det zimbabwiske militæret trakk seg ut av DR Kongo i oktober 2002, men i juni 2006 meldte reportere at en styrke på 50 mann hadde blitt igjen i landet for å beskytte Kabila.
17. desember signerte de kongolesiske partiene i den interkongolesiske dialogen, det vil si: regjeringen, MLC, RCD, RCD-ML, RCD-N, den hjemlige politiske opposisjonen, representanter for embedsverket og Mai Mai, Den globale og allinklusive avtalen. Avtalen skisserer en plan for en overgangsregjering som skulle ende i parlaments- og presidentvalg i løpet av to år. Avtalen markerte den formelle slutten på den andre krigen i Kongo.
Liste over ordførere i Ulstein
2015 - Knut Erik Engh (FrP)
Den andre krigen i Kongo
2003 og fremover: Overgangsregjeringen
18. juli 2003 startet overgangsregjeringen sitt arbeid, slik det ble lagt opp til i Den globale og allinklusive avtalen mellom de krigførende partene. Avtalen forplikter partene til å gjennomføre en plan for å gjenforene landet, avvæpne og integrere de krigførende partene og holde valg. Det har vært flere problemer i prosessen, noe som har resultert i fortsatt ustabilitet i store deler av landet og en forsinkelse i de oppsatte datoene for valg fra juni 2005 til juli 2006.
Hovedgrunnen til svakhetene i overgangsregjeringen har vært at flere parter i krigen har nektet å gi fra seg makt til en sentralisert og nøytral administrasjon. Noen grupper opprettholdt militære kommando- og kontrollstrukturer uavhengig av regjeringens, men den internasjonale krisegruppen har rapportert at disse strukturene gradvis har blitt redusert. Et stort problem med offentlig korrupsjon, som gjør at statlige tjenestemenn, soldater og prosjekter for å bedre infrastrukturen ikke får de ressursene de trenger, fører også til ustabilitet.
30. juli 2006 ble de første valgene holdt i DR Kongo, etter at befolkningen hadde godkjent den nye grunnloven. En ny valgrunde ble holdt 30. oktober.
Rwandas grensesikkerhet
Rwanda vil at DR Kongo skal kaste ut FDLR som opererer fra kongolesisk territorium, og har også tilbudt tropper som hjelp i dette. Regjeringen i Kinshasa er mistenksom ovenfor Kigalis påvirkning i området, og virker ute av stand til å gjøre noe med FDLR. Som en konsekvens av dette støtter Rwanda det fortsatte opprøret fra general Nkunda. Dette vil sannsynligvis pågå så lenge Rwanda føler at grensen er truet av hutuopprørere.
Militser
Krigen i Kongo har stort sett vært uten store slag eller klart definerte frontlinjer. Selv om et stort antall soldater fra de nasjonale hærene til flere land har vært involvert, har lederne vist seg varsomme med å risikere styrkene sine i åpen kamp. Utstyr og trening av militæret utgjør en stor investering for fattige land, og tap ville vært vanskelig å erstatte. I tillegg er Kongo et svært stort land, noe som har gjort at militæravdelingen har vært plassert på strategisk viktige plasser, som havner, flyplasser, gruvesentre og de få store veiene, i stedet for å vokte over klart definerte områder.
Som et resultat har krigen i stor grad blitt utkjempet av løselig organiserte militsgrupper. Disse utrente og i stor grad udisiplinerte gruppene har i stor grad bidratt til den grove volden i konflikten med flittig bruk av plyndring, voldtekter og etnisk rensing. Det har også gjort fredsavtaler mye vanskeligere å få i stand, da militsene har fortsatt kamphandlingene, trass våpenhvileavtaler mellom hovedaktørene. Disse ukontrollerte militsene og deres allierte i ulike regjeringer har drept mange kongolesere, men enda flere har dødd som følge av sykdommer og sult som har kommet i kjølvannet av krigen.
Plyndring av ressurser
Mye av konflikten fokuserte på å få kontroll på de store naturlige ressursene i DR Kongo. Statene rundt de store sjøene i Afrika har i stor grad dekket sine militærutgifter under konflikten ved inntekter de har fått fra diamanter og tømmer hentet fra det østlige Kongo. Dette har blitt styrt av offiserer fra de ugandiske og rwandiske hærene, som selv har tjent seg rike i prosessen. Etter som tiden har gått, har den rwandiske hæren blitt mindre interessert i å finne opprørere og dem som var ansvarlige for folkemordet i landet, og mer interesserte i å styrke sin innflytelse inne i DR Kongo. Okkupasjonsstyrkene i området har pålagt lokalbefolkningen høye skatter og konfiskert det meste av husdyrene og mye av maten i området.
Kamp om kontrollen over ressursene mellom anti-Kabilastyrker har og resultert i konflikt. Ugandiske og rwandiske styrker støtte sammen i Kisangani, og RCD delte seg i to fraksjoner, noe som svekket anti-Kabilastyrkene betraktelig. Kabilas styrker var imidlertid for svekket til å utnytte dette.
Voldtekt som våpen
Voldtekt ble brukt som et våpen i krigen gjennom hele konflikten. I oktober 2004 rapporterte menneskerettighetsgruppen Amnesty International at 40 000 tilfeller av voldtekt hadde blitt rapportert de siste seks årene. Mesteparten av disse var fra Sør-Kivu. Dette er ufullstendige tall, da organisasjonene som finner tallene ikke har tilgang til store deler av konfliktområdet, og bare kvinner som har fått behandling for overgrep blir registrert. Det faktiske tallet vil derfor være betraktelig høyere. Alle væpnede grupper i konflikten har gjort seg skyldige i voldtekt, selv om de ulike militsene står bak de fleste. Et spesielt medisinsk problem som har oppstått i kjølvannet av de utbredde overgrepene, er den abnormalt høye andelen kvinner som lider av vaginal fistula, som oftest som en følge av gjengvoldtekter. De utbredte voldtektene har, i tillegg til fysiske og psykiske traumer for de enkelte kvinnene, bidratt til spredningen av seksuelt overførbare sykdommer som HIV.
Flyktninger
Følgene av krigen internt i DR Kongo, var blant annet at 3,4 millioner mennesker ble fordrevet fra sine hjem, samtidig som tusener ble drevet inn i fattigdom. Flesteparten av de fordrevne er fra den østlige delen av landet. I tillegg til disse, er det også rundt 2 millioner flyktninger som har blitt plassert i Burundi, Rwanda, Tanzania og Uganda.
Pygméer
Pygméene er antatt å være urbefolkningen i store deler av de skatoriale skogene i Sentral-Afrika. I krigen ble pygméer jaktet på som dyr og også spist. Begge sider i krigen så på dem som undermennesker, og noen tror at pygmékjøtt kan gi magiske krefter. I Nord-Kivu har det vært kannibalisme utført av en gruppe kjent som «Les Effacers» (Utrydderne) som ville fjerne folk fra området, og med det gjøre det klart for å utvinne mineraler. FNs menneskerettsaktivister rapporterte i 2003 at opprørere hadde utført kannibalisme. Sinafasi Makelo, en representant for mbuti-pygméene har bedt FNs sikkerhetsråd om å anse kannibalisme som en forbrytelse mot menneskeheten og folkemord. Ifølge Minority Rights Group International er det mange beviser på massemord, kannibalisme og voldtekter mot pygméer, og man har oppfordret den internasjonale domstolen for krigsforbrytelser om å etterforske dette som en kampanje for å utrydde pygméene. Selv om de har blitt angrepet av nesten alle de væpnede gruppene, har opprørsgruppen Movement for the Liberation of Congo (Bevegelsen for frigjøring av Kongo) som er en del av overgangsregjeringen og fremdeles kontrollerer store deler av nordområdene, fått mesteparten av skylden for angrepene.
Konsekvenser for naturen
De ødeleggende følgene av krigen, både økonomisk og for samfunnet, har ført til alvorlige konsekvenser for naturen i regionen. I september 2005, rapporterte WWF at flodhestbestanden i Lake Edward i Virunga National Park hadde gått ned til rundt 900 individer fra anslagsvis 29 000 tretti år tidligere. Nedgangen kommer sannsynligvis av krypskyting for å få kjøtt og tenner. Tennene er brukt til å produsere ulovlig elfenbein. I tillegg til dette holder rundt halvparten av verdens 700 fjellgorillaer til i den samme nasjonalparken.
Juridiske konsekvenser
19. desember 2005 sa FNs internasjonale domstol at DR Kongos uavhengighet hadde blitt krenket av Uganda, og at Uganda hadde plyndret ressurser for millioner av dollar. Regjeringen i Kongo har krevet 10 milliarder dollar i erstatning.
Paul Botten-Hansen jr.
Bakgrunn
I 1894–1901 var han bestyrer av den private middelskolen i Vågå, og i 1901-1905 var han lærer ved Nes på Romerike. Dernest var han adjunkt ved den høyere skole i Ålesund 1906–1908 og i Kristiansand 1908–1909. I 1909 fikk han stilling som overlærer i Molde, og ble lektor ved byens gymnasium, «Molde kommunale høiere almenskole». Søtti år gammel, den 1. august 1934, gikk han av med pensjon fra lektorstillingen og bosatte seg i Vardal ved Gjøvik.
Botten-Hansen jr. ble gift i Hamar 17. august 1914 med Cecilia Bergljot Gjertrude Krogh (28. august 1875–31. mars 1965), datter av avdød adjunkt og skolestyrer, Jens Johan Krohg (23. april 1846–20. september 1897), og Anne Fernanda Selvig (2. februar 1852–7. november 1926).
Arbeid
Botten-Hansen jr. gjorde seg særlig bemerket gjennom utgivelsen av en matrikkel over samtlige norske studenter ved Universitetet i Christiania 1813–1894. Verket regnes blant personalhistorikere som en uvurderlig kilde til opplysning om akademiske borgere i Norge på 1800-tallet. I 1910 opplyser han fortsatt å ha befattet seg med «studenterfortegnelser». På dette tidspunkt opplyser han at det forelå i manuskript «et arbeide over studenterne fra 1813 til 1900, hvilket jeg dog vistnok ikke kommer til at utgi, da det er for omfangsrikt».
Han fikk mange offisielle verv. Botten-Hansen jr. var medlem av Molde skolestyre 1922–1924 (det siste året som viseformann), medlem av Molde skolers vikarkasse og av Molde og Omegns Riksmålsforening. Videre var han styreformann i Molde Folkeboksamling, varaformann i 10. krets av Filologenes og Realistenes Landsforening, og departementsoppnevnt representant i styret for Molde Folkeakademi.
Lionel Richie
Lionel Brockman Richie jr. (født 20. juni 1949 i Tuskegee, Alabama, USA) er en amerikansk R&B sanger, låtskriver, komponist, produsent og skuespiller.
Hans berømmelse startet da han var frontfigur i musikkgruppa The Commodores, et band som var meget populært i USA i 1970-årene. De hadde flere hits som for eksempel «Easy», «Three Times A Lady» og «Brick House». Richie forlot The Commodores i 1981 til fordel for en solokarriere og ble med det en av de mest suksessrike artistene på 1980-tallet, med fem nummer 1 hits og 13 topp-10-hits på rad i USA.
For sangen «Say You, Say Me» fra filmen Hvite netter vant Richie Oscar for beste sang i 1985.
Rundt 1984 adopterte han sin datter Nicole Richie, kjent fra blant annet Reality-TV-serien The Simple Life.
Han skrev også fredssangen «We Are the World» sammen med Michael Jackson. Den ble spilt inn og utgitt i 1985.
Richie ble innvotert i Rock and Roll Hall of Fame i 2022.
Melkekvote
Melkekvote er en maksimal mengde melk en landbrukseiendom har tillatelse til å produsere. Formålet er å hindre at det blir produsert mer melk enn det som kan omsettes. I Norge er det melkekvoter på kumelk og geitemelk. I Norge ble melkekvoter innført fra 1. januar 1983. Da hadde Australia, Canada og Østerrike dette allerede. EU hadde melkekvoter fra 1984 til 2015.
Spidding (sjakk)
En spidding (eller spidder) i sjakk er et angrep på to brikker som står på linje, og ligner på en binding. Den mest verdifulle brikken står foran en brikke med mindre eller samme verdi. Motstanderen tvinges til å flytte den mest verdifulle brikken for å unngå at den blir slått, og blottstiller dermed den mindre verdifulle brikken som så kan slås. De brikkene som kan spidde er dronning, tårn og løper.
I diagrammet til høyre er det svarts tur til å flytte. Her er svarts dronning på d5 truet av hvit løper på f3, og dersom dronningen flyttes i trygghet vil løperen kunne ta tårnet på b7. Dette er en situasjon som kalles en «relativ spidding», ettersom svart kan velge å ikke flytte dronningen (men da tape den i neste trekk).
I en «absolutt spidding» er det kongen som står foran en annen brikke, og kongen må flyttes i trygghet dersom den er truet ifølge spillets regler. I det nedre eksempelet er stillingen i forkant av en mulig «absolutt spidding».
Karl Scheffler
Karl Scheffler (født 27. februar 1869 i Hamburg, død 25. oktober 1951 i Überlingen) var en tysk kunstkritiker og forfatter.
Mælingen
Mælingen kan vise til følgende veier i Norge:
Tom Pape
Tom Christian Pape (født 23. juli 1950) er en tidligere norsk politiker (Ap). Han satt i bystyret i Oslo fra 1995 til 2007.
Pape har en mag. art.-grad i sosiologi fra Universitetet i Oslo. Han har siden arbeidet blant annet i Norsk Regnesentral og i FAFO.
Pape har hatt en lang rekke verv opp igjennom karrièren. Han var leder for Grünerløkka Arbeiderparti i perioden 1989-92 og styremedlem i Oslo Arbeiderparti 1992-98, og har i tillegg vært leder av helse- og sosialkomiteen i Oslo bystyre. Andre verv Pape har hatt inkluderer styreplass i OBOS 1988-95. Etter at den politiske karrièren til Pape tok slutt ble han styremedlem i Undervisningsbygg i 2007.
Pape fikk i 2005 stor oppmerksomhet i forbindelse med sin rolle i bystyrevedtaket om plasseringen av den nye amerikanske ambassaden. Denne saken var et politisk stridstema i Oslo Arbeiderparti, der partiet var delt i to fraksjoner. Bystyregruppen og Rune Gerhardsen gikk inn for at ambassaden skulle flyttes til Huseby, mens fylkesstyret og Jan Bøhler ikke ønsket dette. Pape var den eneste i Arbeiderpartiets bystyregruppe som gikk imot styrevedtaket til Oslo Ap, noe som (sammen med Ane Willumsens brudd med Venstre) såvidt sikret flertall for Huseby i bystyret, 30-29. Pape ble etter dette ikke renominert til bystyret.
Ibb (guvernement)
Ibb (arabisk: إب) er et av tjue guvernement i Jemen. Guvernementets areal er 5 350 km². I 2004 hadde Ibb 2 131 861 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Ibb.
Ranger Able
Able var en prøvesprengning av en atombombe under Operation Ranger. Detonasjonen ble utført på Frenchman Flat, i Nevada 27. januar 1951. Bomben var på 1 kilotonn (4,2 terajoule.)
Ibb (guvernement)
Distrikter
Guvernementet Abyan består av elleve distrikter:
Tegnsett
Tegnsett eller tegnkoding er det som i datamaskiner definerer hvilket lesbart symbol som representeres av et gitt heltall. All tekst i datamaskiner er remser av heltall, i denne sammenhengen kalt tegnkoder. Tegnkodenes digitale representasjon kan være oktetter, elektriske pulser, morsekode eller hva som helst som egner seg for elektronisk databehandling.
Det er viktig at tekstdata leses etter samme tegnsett som de ble skrevet med, ellers vil noen tegnkoder bli mistolket. Nordiske tegn og diakritiske tegn er mest sårbare for denne typen programvarefeil, ettersom de er forskjellig definert eller utelatt i forskjellige tegnsett. Når informasjon om hvilket tegnsett som er brukt ikke lagres sammen med teksten, som tilfellet er med tekstfiler, er dette et uunngåelig problem.
James Collett (1655–1727)
James Collett (født 16. august 1655 i London, død 29. mai 1727 i Christiania) var en engelsk kjøpmann som slo seg ned i Christiania og ble stamfar for slekten Collett i Norge.
Tegnsett
Det moderne Unicode (som er identisk med ISO/IEC-standarden ISO/IEC 10646) er en omfattende standard som inkluderer all verdens bokstaver, tall og andre symboler, og definerer hvordan hver av dem skal assosieres med en spesifikke tallverdier. Det finnes flere standarder for å oversette disse tallverdiene til oktetter. Noen eksempler er UTF-7, UTF-8, UTF-16, UCS-2 og UCS-4. I denne sammenhengen omfatter begrepet tegnsett også kodingen til oktetter.
James Collett (1655–1727)
Slekt
Man kjenner ikke James Colletts foreldre, og det har heller ikke vært mulig å finne forbindelser til den engelske Collett-familien. Men i signetet sitt benyttet han samme våpen som en gren av den engelske slekten. I alle fall ble James Collett stamfar til den norske Collett-slekten, med grener i Sverige og Danmark. I 1686 ble han gift med Karen Leuch (1666–1745), datter av rådmann Peder Nielsen Leuch, eier av Bogstad gård.
Tegnsett
Foruten Unicode finnes de nordiske bokstavene ÄÅÆÖØ og äåæöø (i den rekkefølgen) i følgende tegnsett: ISO-8859-1, ISO-8859-4, ISO-8859-9, ISO-8859-10, ISO-8859-14, ISO-8859-15 og ISO-8859-16. Bare de to siste av denne tegnsettfamilien inneholder eurotegnet €.
James Collett (1655–1727)
Liv
James Collett var født i London og drev som handelsmann import av trelast fra Norge. I 1683 besøkte han sin forretningsforbindelse Peder Nielsen Leuck i Christiania og ble en venn av sønnen Morten Lauck og dennes søster Karen. Han giftet seg med henne i 1686, men betraktet lenge oppholdet i Norge som midlertidig. Han virket i Christiania som faktor for engelske kjøpmenn som drev trelasthandel på Østlandet, men drev også handel på England for egen regning. Først i 1703 tok han borgerskap i Christiania, avla troskapsed til kongen og kjøpte den store bygården som ble i slektens eie til 1828. Collett var allerede omkring 1700 en av byens rikeste menn og fikk tittelen kommerseråd. Det første tiåret på 1700-tallet var en gunstig tid for handelen i Christiania, men i 1709 kom Danmark-Norge med i den store nordiske krig, som påførte Collett store tap, spesielt ved Carl XIIs besettelse av Christiania i 1716. Collettgården ble påført store skader, og taket mistet ved reparasjonen sin høye gavl og ble omgjort til valmtak. Likevel var han trolig Christianias rikeste mann ved sin død i 1727.
Verdensarven i Mexico
Verdensarven i Mexico.
UNESCOs liste over verdens kultur- og naturarvsteder («Verdensarven») er en liste over natur- og kultursteder som har særlig betydning for menneskeheten. UNESCO fører listen, som stiller krav om at verdensarvområder skal vernes. UNESCOs liste over verdensarv er den mest utbredte miljøvernavtalen i verden.
Beylikova
Beylikova er en by med 7 471 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Eskişehir. Den ligger nordøst for Mahmudiye, nordvest for Sivrihisar, sørvest for Mihalıcçık og øst for Alpu.
James Collett (1655–1727)
Liv
James Colletts giftermål med Karen Leuch var innledningen til en tett forbindelse mellom slektene Collett og Leuch gjennom hele 1700-tallet. Hans sønn Peter Collett gikk i kompaniskap med Peder Leuch og dannet firmaet Collett & Leuch, som ble fortsatt av begge disses sønner. Hans sønnesønn var kjøpmann i Christiania James Collett (1728–1794), som ble gift med Karen Leuch (1733–1794) og oppførte Collettgårdens fløy mot Kirkegata. Deres sønn John Collett (1758–1810) overtok Collettgården og gården Ullevål i Aker. Professor Jonas Collett (1815–1851), gift med forfatteren Camilla Collett, var også etterkommer av den første James Collett.
Verdensarven i Mexico
Nedenstående liste tar for seg verdensarvsteder i Mexico. Årstallene (som står i parentes) angir når stedet ble opptatt på listen.
James Collett (1655–1727)
Liv
James Collett kjøpte i 1703 bygården på hjørnet av Kirke- og Tollbugaten, Collettgården. Den ble eid av hans etterkommere i 125 år, til sønnens sønnesønn Otto Collett (1784–1833), den siste eieren av handelshuset Collett & Søn, måtte selge den i 1828. Gården var fredet, men ble revet i 1939 og flyttet til Norsk Folkemuseum, hvor den ble gjenreist fra 1963 til 1982.
Frankie Faison
Frankie Faison (født 10. juni 1949 i Newport News, Virginia) ofte kreditert som Frankie R. Faison, er en amerikansk skuespiller.
Tegnsett
I ASCII-baserte tegnsett er det forskjell på tegnene for tallene og tallene selv; tegnene for tallene 0-9 har verdiene 48-57. På systemer der en byte er 8 bit, lagres også 7 bits ascii som 8 bit. Tegnsettet iso-8859-1 lagrer Å som 197, Æ som 198 og Ø som 216. Små bokstaver er 32 høyere enn de tilsvarende store. Enkle alfabetiseringsalgoritmer vil derfor sortere "ÆæØøÅå" som "ÅÆØåæø". De 256 første tegnene i unicode er de samme som i iso-8859-1, men bare de 128 første tegnene av utf-8 har samme digitale representasjon som i iso-8859-1, ettersom de 128 neste tar 2 oktetter i utf-8.
Frankie Faison
Faison studerte drama ved Illinois Wesleyan University i Bloomington, Illinois, hvor han også sluttet seg til Theta Chi Fraternity. Han giftet seg med Jane Mandel 26. desember 1988, og sammen har de tre barn: Blake, Amanda og Rachel. Faison fikk et æres-doktorgrad fra Illinois Wesleyan University i 2002. Faison begynte sin skuespiller-karriere i 1974 ved New York Shakespeare Festival i en produksjon med James Earl Jones i hovedrollen. Faisons neste rolle kom på TV, i den kortlivede serien Hot Hero Sandwich i 1979.
I 1986 dukket Faison opp i en filmatisering av Stephen King sin bok Maximum Overdrive. I 1988 spilte Faison sammen med Eddie Murphy og James Earl Jones i filmen Coming to Amerika i rollen som en utleier. Faison hadde også en rolle i Hannibal Lecter-serien, Nattsvermeren, oppfølgeren Hannibal og forløperen Red Dragon. Dermed var han den eneste skuespilleren bortsett fra hovedstjernen Anthony Hopkins som var med i alle filmene i denne trilogien.
Kelly McGillis
Kelly McGillis (født 9. juli 1957) er en amerikansk skuespillerinne som huskes best fra rollen som Charlie i Top Gun.
Noen der oppe
Noen der oppe er et musikkalbum med Ole Paus, utgitt i 1982. Albumet lå ni uker på VG-lista og endte med 14.-plass som beste plassering.
Kelly McGillis
McGillis studerte ved Juilliard School's Drama Division hvor hun opptrådte i oppsetningen Love for Love, regissert av John Blatchley. McGillis ble uteksaminert fra Julliard i 1983 og fikk roller i flere filmer kort tid senere. Hennes filmer inkluderer Vitne til mord med Harrison Ford, som hun mottok en Golden Globe-nominasjon for, Top Gun som flyinstruktøren Charlie i 1986 der hun spilte mot Tom Cruise og Val Kilmer. McGillis dukket opp i dusinvis av TV-og filmroller gjennom hele 1990-tallet før hun tok en pause fra skuespiller-yrket for noen år.
McGillis giftet seg med Boyd Black i 1979, de tok ut skilsmisse i 1981. Hun giftet seg deretter med Fred Tillman i 1989, og de hadde to døtre: Kelsey og Sonora, sammen. Paret skilte seg i 2002. McGillis kom ut som lesbisk i april 2009 under et intervju med SheWired.com, en LHBT-orientert nettsted. I 2010 inngikk Kelly McGillis sivilt partnerskap under en seremoni i Collingswood, New Jersey med Melanie Leis, en salgskonsulent fra Philadelphia. Hun og McGillis møttes for første gang i 2000 da Leis arbeidet som bartender. I 2012 spilte hun i filmen The Innkeepers.
Eric Prydz
Eric Sheridan Prydz (født 19. juli 1976 i Täby Stockholm, bosatt i Hollywood, California) er en svensk DJ og produsent. Gift med Sofie Prydz og har to barn.
Call On Me
Hans mest kjente låt, hitsingelen «Call on Me», er en coverversjon av Steve Winwoods sang «Valerie» fra 1982. Prydz' versjon klatret til topps på den britiske singellista fem uker i 2004. Prydz selv spiller ikke låten lenger. I et intervju hos radiokanalen Beats1 i 2019 forteller han at «Call on Me» er et typisk eksempel på en av de dårligste låtene han har laget. Den ble skrevet av noen andre, og han anser den derfor ikke engang som sin egen låt. Forrige gang vi vet han spilte «Call on Me» live var på Ibiza 8. august 2004.
The Violence
The Violence er en musikk-EP, og debututgivelsen til det alternative rockebandet I, Volatile.