cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Værlegata 8 (Moss)
Historie
Husene i Værlegata ble oppført i 1830-50 og lå på den tiden i en småbygate, men nå har roen senket seg mer over nabolaget og vi vet at beboerne i Værlegata dyrker frukt og grønt, og en av dem har bikuber i hagen sin. Værlegata ble regulert til spesialområde for bevaring i 1984. Mot slutten av 1800-tallet var ikke gaten bare et typisk arbeiderstrøk, her bodde det nemlig både arbeidsmenn, kjøpmenn og bankkasserer. Fram til 2019 gikk gata fra rundkjøringen i Kransen og Bedehuset sørover til Klevberget. Gata ble opparbeidet i 1836 og ble da kalt Kugate. Den nederste delen av Værlegata ble revet i våren 2019 til fordel for ny jernbanestasjon.
Byggestil
Værlegata 8 har 2 etasjer og en kjeller samt en tomt. Den øvre etasjen er bygd av panel i trevirke som skal imitere murstein (se bildet øverst i artikkelen). Dette ble gjort fordi etasjen under ikke hadde håndtert vekten av vanlig murstein. Resten av bygget er opparbeidet i mur og ble i 1920 påbygget mot nummer 10. , dette kan tydelig observeres på mursteinene som er bygget opp av gråsteinsmur. Husets fremtid er per i dag veldig sikret. Huset er vernet etter vernekategori 2 og er et kulturminne og vernet hus, noe som indikerer at huset kommer til å bli værende i mange flere år, og blir ikke revet ned. I følge nåværende beoer stod det tidligere et bryggerhus på tomten, men det hadde ingen verneverdig verdi og ble i nyere tid erstattet med en garasje.
Tidligere beboere og deres historie
Informasjonen i tabellen nedenfor er hentet fra papirutgave fra digitalarkivet av Matrikulerede eiendomme i Moss 1933-1868. Johan Wilhelm Olsen, het opprinnelig Johan Wilhelm Wiberg da han ble født den 7. januar 1829 i Bergen. Ettersom han ble voksen så endret ham etternavnet til Olsen for å hedre sin daværende pleiemor som het Olsen. Olsen jobbet som kjøpmann i Bergen, og opplevde både oppganger og nedganger i sin karriere. Han var alene om sine utfordringer, men han var en trofast person som ikke ga opp. Hans nærmeste var sjokkert over at han holdt ut gjennom omstendighetene sine. Denne evnen skulle i senere tid lønne han godt, ettersom han fikk besøk av Prins Oscar Fredrik som hadde interesse for museet Olsen eide. Dette var starten på et av de viktigste forholdene til Olsen, og han var lettet over at han endelig fikk trofast forhold med prinsen.[1] Olsen døde i 1898, årsaken til døden er fortsatt ukjent, men han ble 69 år, som på den tiden var veldig gammelt, så vi kan konkludere at han døde av naturlige årsaker som bl.a. aldring.[2]
Det er bekreftet at J. W. Olsen hadde barn, men kildene er uenige om hvor mange. Olsen er sønn av Johannes Wilhelm Wiberg (10. april 1802 – 1884) og Karen Elisabeth Smith (23. oktober 1801 – 24. september 1884). [3] I senere alder flyttet han til sin søster Laura i Moss.
2. ^ «Kjøpmann Olsens historiske arv». Bergensavisen. 16. august 1997.
3. ^ «Johan Wilhelm Wiberg Olsen – Hvorfor ble han pleiebarn?».
Kilde: Digitalarkivet, (1893). Matrikulerede eiendomme i Moss
Alpint under Asiatiske vinterleker 1990
Alpint under Asialekene 1990. Alpint var en av flere sporter under de andre Asiatiske vinterleker som le arrangert i Sapporo i Japan. Det var fire øvelser i alpint, slalåm og storslalåm for både menn og kvinner. Konkurransene ble avviklet mellom 10. og 13. mars 1990. Japan ble beste nasjon, de vant alle fire gullmedaljene.
Allmenninger i Trondheim
Allmenninger i Trondheim er allmenninger i Midtbyen i Trondheim som både er brukt om tidligere middelalderske gateløp og for åpne plasser mellom bryggerekker i bykjernen og på Bakklandet. Allmenning som begrep har sin opprinnelse fra middelalderen og er for Trondheims del omtalt for første gang gjennom Magnus Lagabøtes bylov fra 1276. Allmenninger i Trondheim fungerte både som torg, møteplasser og ferdselsårer. De fungerte med tiden også som brannhindrende gater, med en større bredde enn øvrige middelalderske gateløp.
Historie
I middelalderen gikk allmenningene i Trondheim på tvers av langstretene og var med på å sikre byens befolkning adkomst til Nidelva med sine bryggehus og havner. Byens allmenninger utgjorde ellers sammen med streter og veiter et sammenfattet gatenett. De fleste av Trondheims allmenninger hadde ikke egennavn i middelalderen, men de ble likevel identifisert gjennom himmelretning eller plassering rundt i byen.
Ved bybrannen i 1598 ble det etablert to allmenninger i Nedre allmenning og Øvre allmenning på 14 favners bredde. Disse var byens bredeste gater og gikk i retning øst-vest. Nedre gikk fra elva i øst og vestover til Moritsveita, mens Øvre lå lenger sør og gikk fra elven vestover til Munkhauggata og Moritsveita. En allmenning som gikk i retning nord-sør var Bredegate, som gikk under navnet Langstrete i middelalderen. Denne gikk fra Domkirkegården i sør og nordover gjennom sentrale deler av byen før den endte opp ved bryggene og fjorden.
Felles for allmenningene som var anlagt som gateløp før bybrannen i 1681 var at de ble regulert bort ved Cicignons byplan. Som følge av denne byplanen, og påfølgende reguleringer etter senere bybranner, ble det anlagt nye åpne plasser i bryggerekker i enden av gater både mot elva og fjorden. Dette var allmenninger som skulle fungere som brannsikring for å forhindre ytterligere spredning hvis det skulle oppstå brann i en del av bryggerekken. Også enkelte gater i Trondheim som ble anlagt som branngater etter bybrannene i 1841 og 1842 kan betraktes som allmenninger.
Laundroid
Laundroid var en kombinert vaske- og klesbrettemaskin som skulle vaske, tørke, stryke og brette klær, for så å frakte dem til et integrert klesskap. Den ble markedsført som verdens første robot som kunne vaske og brette klær, og var planlagt å komme i salg i 2017 (senere justert til 2019).
Ytelse
Roboten var selvgående, og brettet klesvasken ved hjelp av bildegjenkjenning og robotarmer. Brettingen tok omtrent 3 til 10 minutter for ett enkelt plagg, eller over natten for en hel klesvask.
Historie
I 2015 ble Laundroid vist frem på forbrukerelektronikk-utstillingen CEATEC i Tokyo, Japan. Den hadde blitt utviklet i samarbeid mellom selskapene Daiwa House, Panasonic og Seven Dreamers. I november 2016 annonserte Seven Dreamers at de hadde fått sikret ytterligere 60 millioner dollar i en finansiering ledet av Panasonic Corp., Daiwa House Industry Co. og SBI Investment Co.
De første maskinene ville bare være i stand til å brette klærne, men det endelige produktet som var planlagt å komme i salg i 2019 skulle være et fullverdig system som kunne vaske, tørke og brette klær.
Den 23. april 2019 annonserte Seven Dreamers at de hadde gått konkurs. De hadde da 20 millioner dollar i gjeld til 200 kreditorer ifølge Teikoku Databank.
Asiatiske vinterleker 1990
Asiatiske vinterleker 1990. De andre Asialekene i vinteridrett ble arrangert i Sapporo, Hokkaidō i Japan i perioden 9. til 14. mars 1990. Det var 305 utøvere fra ni nasjoner som deltok i seks sporter. Japan ble beste nasjon med atten gullmedaljer foran Kina med ni.
Deltakende nasjoner
Hjemmenasjonen Japan stilte med den største troppen 80 utøvere og Kina med den nest største med 73 utøvere. Nye nasjoner som ikke var med under lekene i 1986 var Kinesisk Taipei, Filippinene og Iran. Hongkong, som deltok under forrige leker i 1986, sendte ikke noen utøvere til lekene i 1990.
Sporter
Det var en sport mindre enn i de første vinterlekene fire år tidligere, ellers var det de samme sportene med unntak av kunstløp.
Lucas Watzenrode
Lucas Watzenrode (eller Watzelrode eller Waisselrod; alternativt Lucas Watzenrode den yngre (polsk form: Łukasz Watzenrode, født 30. oktober 1447 i Thorn (Toruń), død 29. mars 1512 samme sted) var fyrstbiskop av Ermeland og begunstiger av sin nevø, astronomem Nicolaus Copernicus.
Tidlig liv
Familien og dens navn stammet fra den schlesiske landsby Weizenrodau. Lucas Watzenrode var sønn av kjøpmannen Lucas Watzenrode den eldre (1400–62). Han studerte ved akademiet i Kraków, ved universitetet i Köln og universitetet i Bologna.
Etter at hans søster Barbara og hennes ektemann Niklas Koppernigk døde i eller rundt år 1483, tok Lucas seg av deres fire barn; Katharina, Barbara, Andreas og Nicolaus - den sistnevnte ble den kjente astronomen Kopernikus.
Historisk bakgrunn
Bispedømmet Ermland, som tidligere par i den tyske ordens områder, hadde ved Freden i Thorn i 1466 havnet under den polske konges beskyttelse. På bakgrunn av denne fredstraktaten hadde den polske konge rett til å utnevne biskopen. Men verken domkapitlet eller deres nylig valgte biskop, Nicolaus von Tüngen (1467–89), anerkjente kongens rett til å gjøre så.
Polen anfektet valget av von Tüngen, og dette førte til prestenes krig (1467–79) og til den første traktat i Piotrków Trybunalski (1479), hvorved domkapitlet ble forpliktet til å innhente den polske konges samtykke. Bispedømmet Ermland ble gjort til suffragan under erkebispedømmet Riga, som den gang ble ledet av erkebiskop Michael Hildebrand.
Biskop
Denne overenskomsten var noe vag, noe som viste seg i 1489 da den neste biskopen, Lucas Watzenrode, ble valgt. Han mottok mitraen fra pave Innocens VIII mot kong Kasimir IV Jagiellons uttrykte vilje; han ville heller ha sett Frederik, en av sine sønner, som biskop der. Watzenrode strittet imot dette, og da Kasimir døde i 1492 og ble etterfulgt av Johann I Albert, kunne Watzenrode tilslutt etablere eksempsjon av bispedømmet fra Riga. Med den annen traktat i Piotrków Trybunalski (1512) godtok de påfølgende biskoper en begrenset polsk kongelig innflytelse på valgene. Den hellige stol betyraktet bispedømmet eksempt til 1992, da det ble opphøyet til erkebispesete med suffraganer.
Biskop Watzenrode residerte i Heilsberg (nå Lidzbark). Han var en dyktig organisator av områdets indre anliggender. Han reorganiserte katedralskolen og planla å grunnlegge et universitet i Elbing (Elbląg). Han fremholdt at Den tyske orden nå hadde sluttført sitt oppdrag i Østersjøområdet, ved det at folkene der hadde konvertert til kristen tro, og mente at den nå burde sendes avsted til mer hedenske områder. Det osmanske rike var en vedvarende trussel og hadde erobret store deler av Europa, og biskopen foreslo at ordenen skulle «ta opp kampen mot tyrkerne».
Bispedømmet ble utsatt for gjentatte væpnede angrep fra Den tyske orden, som ville gjenerobre territoriet. Og Polen prøvde å få slutt på fyrstebispedømmets autonomi, og selv få kontrollen der. I dette farvannet voktet Watzenrode over Ermlands interesser og beholdt vennlige forbindelser med Polen. Han var en klar motstander av Den tyske orden, og kort etter hand død løp det rykter om at de hadde forgiftet ham.
Familie
Watzenrode lok seg av sine foreldreløse to nevøer og to nieser. Katharina giftet kjøpmannen og byråden Barthel Gertner, om Barbara ble nonne i benediktinerordenen. Watzenrode sendre brødrene Nicolaus (Copernicus) og Andreas til studier ved Krakówakademiet og Italia (Bologna, Padova, Ferrara). Etter studiene assisterte Copernicus sin onkel i administrasjonen; han var hans nærmeste rådgiver og hans personlige lege.
Watzenrode tok seg også av sin sønn Philipp Teschner, hvis mor var datter av rektoren for Johannes-skolen i Thorn. Da Watzenrode ble biskop, sørget han for at Philipp Teschner ble borgermester i Braunsberg.
FoldiMate
FoldiMate var et amerikansk selskap som utviklet en klesbrettemaskin. Brukeren mater ett og ett klesplagg i toppen, og kan hente ferdigbrettede klær i bunnen.
Selskapet ble grunnlagt i 2012, og hadde som mål om at deres klesbrettemaskin skulle komme på markedet innen utgangen av 2019. I juli 2021 avsluttet selskapet sine virksomheter.
Historie
Israeleren Gal Rozov syntes det var kjedelig å brette klær, og i 2010 sluttet han i sin jobb som programvareutvikler og grunnla FoldiMate. Han brukte to år på å utvikle en klesbrettemaskin.
I 2012 flyttet Rozov til USA for å arbeide sammen med robotutviklere i Silicon Valley. I 2013 fikk han patent på teknologien.
Etter noen innledende runder med investeringer ble den første prototypen produsert i 2016. Den ble presentert på CES 2017, og genererte mye interesse. På CES 2018 ble det vist frem en oppdatert prototype.
I januar 2018 uttrykte BSH Hausgeräte interesse for et samarbeid med FoldiMate.
Teknisk
Størrelsen er litt større enn en vanlig vaskemaskin. Ifølge utviklerne skal maskinen klare å brette en full vask på under 4 minutter.
Maskinen er avhengig av noe manuelt arbeid ved at brukeren må mate ett og ett klesplaggene inn i maskinen, typisk etter å ha hentet disse fra en tørketrommel eller tørkestativ. Maskinen har så en rekke hjul og armer som trekker klesplagget inn i maskinen, strekker det, og så bretter det. De brettede klærne plasseres så i en stabel i bunnen av maskinen.
Den kan brette klær på størrelse med skjorter, topper, bukser og kjoler, men ikke små klær som undertøy eller store tekstiler som sengetøy.
Tidlige versjoner hadde teknologi for å unngå rynker på stoffet samt duftfunksjoner, men maskinen ble redesignet og forenklet med sikte på å klargjøre produktet for markedet ved utgangen av 2019.
Jolo
Jolo kan være:
Sporvognstog
Sporvognstog består av flere separate vogner i tog, som regel motorvogn og tilhenger. I nyere tid blir sporvognstogene erstattet med leddtrikken, som kan utvides med flere segmenter i tråd med etterspørselen, men forskjellige sporveiselskaper kan fremdeles ha sporvogn med multippelkjøringsutstyr. Sammensettingen av et sporvognstog kan variere med hensyn til vogntyper og antall vogner. Et tog som utelukkende består av motorvogn er ikke ukjent.
Norge
I Oslo ble de største sporvognstogene i Norge sett i forbindelse med fotballkamp på Ullevål. Da cupfinalen ble arrangert 5. november 1995, var Oslo Sporveier (OS) heldig med å ha kjøpt utrangerte SM-91 trikker fra Göteborg, hvor multippelkjøring er vanlig i trikkedriften. Dermed kunne tre SM91-trikker settes sammen i et trevognstog med kapasitet på opptil tre hundre reisende. Fram til «italiatrikkene» overtok var «svensketogene» et vanlig syn på gatesporene i 1991 til 2002.
TBO55 kom i trafikk i 1956-57 og dermed utgjorde et tog sammen med MBO50-motorvognen. Disse sporvognstogene var beregnet for forstadsbanene, ikke minst ettersom utbyggingen av T-banen innebar at man skulle trafikkere disse nye banene fram til ferdigstillingen mange år inn i fremtiden. Da Lambertseterbanen ble utbygd, lekte OS med ideen om multippelkjørbare tog med bare motorvogner, men utstyret var dyrt og multippelvogner var dyrere å holde i drift. OS valgt å fortsette med tilhengerdrift med TBO55 (Tilhenger Boggi Oslo 1955), 30 vogner var levert fra Høka. Høka-togene med både toakslede og boggiutstyrte tilhengere bidro meget sterkt til overlevelsen av sporveien ettersom de var kapable, teknisk robuste og seiglivede gjennom de trange årene etter vedtaket om nedleggelse i 1960.
Da vedtaket ble omgjort i 1977, hadde høkatrikkene som enkeltvogn og tog mer eller mindre blitt uttjent, nytt materiell måtte til. Overflødig materiell i Göteborg hadde blitt tilgjengelig, så man kunne kjøpe tre tovogns tog av type M23/S27 i 1979. Men innkjøpet gav nytt liv for Høka-togene som ble modernist og overhalt for et lengre liv som enmannsbetjente tog siden april 1983. Den siste tilhenger med konduktør var den 8. juni 1984. I 1985 var det bare boggitilhengere tilbake, 33 i alt - som ble ombygd med ny fargesetting blant annet i rødt, helblått eller hellysblått. 10 tilhengervogner ble også kjøpt fra Göteborg i 1985 som TBG (Tilhenger Boggi Göteborg).
I 1992 ble de gjenværende tilhengervognene litrert om - TBO55 som ST55, S86T som ST86 og TBG som ST89. Etter leveransen av SL79/II og ferdigstillelsen av SM83 trikker (Høka med trekk hentet fra SL79) ble tilhengervognene etter hvert fortrengt til sekundære roller. SM83 ble ombygd for å kunne ha multippelkjøring, og dermed kunne man danne tog med tre vogner med kjøring rygg mot rygg. Under de omfattende sporarbeidene på begynnelsen på 1990-årene oppsto et ønske om å unngå midlertidige vendesløyfer, så toretningsvogner eller multippelkjørbare tog ble foretrukket.
På nytt fra Göteborg ble utrangerte trikker hentet, men denne gang som multippelkjørbare trikker av type M25 under den norske litreringen SM91. I 1996 ble det besluttet at samtidige vogner bygd før 1982 skulle utrangeres i forbindelse med innføringen av SL95. Etter flere episoder omkring teknisk svikt ble alle eldre Høka-vogner tatt ut av trafikk 13. september 1997. De fleste ble opphugd like etterpå med unntak av SM83, ST86 og ST89 som fortsatte fram til den 3. juni 2000. På denne dagen gikk det siste Høka-toget med SM83 nr. 203 og ST89 nr. 590.
Lokomotivtrukne tog
Sporvognstoget ble et foretrukket valg for trafikk ut til forstedene og lengre unna fra bysentre, enten med dampdrift eller med kabeldrift, ettersom flere kabelsporveier var anlagt med evnen til å trekke to vogner fremfor bare en enslig. Hestesporvognen var alltid begrenset til enkeltvogn, så det var med mekanisk kraft at flervogntog var blitt mulig innenfor sporveien. En vanlig skjebne for eks-hestesporvogner er å ende opp som passasjertilhengere trukket av motorvogn med damp-, strøm og forbrenningsdrift. Men ettersom hestesporvognen var dominerende innenfor sporveien, skulle de tunge lokomotivene få en kort levetid, ettersom de ofte var for tunge for eldre spor, før de ble erstattet med motoriserte passasjervogner.
Elektrifiseringen av sporveien begynte ikke ved å sette elektromotoren i passasjervognen, men med elektriske lokomotiver med strømsko eller strømavtager. Det første lokomotivet med elektrisk kraft i prøvedrift var «The Judge» på 3 tonn, som var bygd av Thomas Edison for jernbaneutstillingen i Chicago, USA i sommeren 1883. I løpet av perioden mens utstillingen var åpen ble 27 000 passasjerer fraktet. Lokomotivet var forkledt som et damplokomotiv. Leo Daft hadde større suksess i sammenligning med sin berømte kollega Edison ettersom han åpnet den første elektriske banen i Baltimore, Hampden line på 3 kilometers lengde den 10. august 1885. Lokomotivene hentet sitt utseende fra «steam dummies». Daft gikk over til luftledningsdrift med strømtralle på selve ledningen i 1887, og staket dermed ut veien for andre fremdriftssystemer.
Lokomotivenes æra gikk mot slutten etter at Frank J. Sprague utviklet designen hvor man integrerte drivsystemet i understellet, hvor motorene hvilte dels på hjulakslingen, dels på understellets rammeverk. Med denne løsningen var det mulig å konstruere lette og praktiske motorvogner uten at det elektriske utstyret skulle stjele plass avdelt for nyttelasten. Den første trikken med Spragues design var levert til Richmond Union Railway i delstaten Virginia i 1888.
Biltrukne tog
En kuriositet i Nederlands samferdselshistorie er biltrukne sporvogntog i 1921-1931 i flere sporveisnettverk. Den nederlandske betegnelsen for dette er Tractortram. Av økonomiske årsaker varte hestesporveien lengre blant annet i Amsterdam ettersom elektrifiseringen bare var produktivt i de meste lønnsomme linjer. Gemeentetram Amsterdam (GTA) valgte å avløse hestene med bilkjøretøyer, som også fungerte som busser, som det første av flere sporveisoperatører i 1921. Dette unike toget med en buss og tilhengervogn med flenshjul var så vellykkede at andre kopierte GTAs eksempel, men bare som en overgangsfase mot busstjeneste. Linjen mellom Amsterdam og Sloten varte fra 1921 til 1925, men det var en annen linje som ble åpnet i det samme året, Groningen-Paterswolde-Elde, som vedvarte fram til 1929.
For å unngå misforståelser måtte bussen ha skilter med ordet «Tram». Tilhengervognen som regel var en hestesporvogn av relativ liten størrelse. Trekkekjøretøyet var ofte av type Ford T. Det er bildedokumentasjon av trevognstog med buss eller lastebil som trekkekjøretøy.
Tilhengerkjøring
Elektrifiseringen av sporveisnettverk over hele verden mellom 1890 og 1910 medførte en sterk vekst i kapasitet, ettersom man ikke trengte å ha egengenert kraft i motorvognen, som ble forstørret etter hvert som det elektriske utstyret ble forbedret. I Oslo hadde den typiske hestesporvognen en kapasitet på tjuefire passasjerer, både sitte- og ståplasser. Under innføringen av trikken den 3. mars 1894 mellom Majorstua og Jernbanetorget ble de første tilhengere tatt i bruk av Kristiania Elektriske Sporvei (KES). Flåten for KES besto av 7 motorvogner og 5 tilhengere ved startdatoen.
Ideen bak konseptet var enkelt; man skulle dekke økningen i trafikken i den daglige trikkedriften med tilhengere, som et billig alternativ i forhold til innsettelse/anskaffelse av motorvogner. De første tilhengervognene som kom i trafikk i løpet av mars måned, var primitive ved at disse ikke hadde understell, hjulføringer var festet til bunnrammen på vognen, og var levert fra den tyske karetmakeren Kühlstein i Berlin. Da Kristiania Sporveisselskab (KSS) tok opp konkurransen fra 1898 etter å ha elektrifisert sitt nettverk, ble mange av hestesporvognene ombygd til tilhengerkjøring. Denne skjebnen var meget vanlig over hele verden ettersom mange sporveiselskap satt med ledige vogner som ikke var uttjent.
Etter hvert ble tilhengervognene større og mer avanserte i oppbygging, spesielt innenfor bremsesystem og reisekomfort. Standardisering av trikkedesign hadde begynt å etablere seg i mellomkrigstiden, spesielt på 1930-tallet. Noen av de siste toakslede tilhengervognene i Sverige ble levert fra Hägglund til Malmö i 1949-1954. Den siste toakslede trikken i Vest-Europa ble bygd i 1961 for byen Graz i Østerrike. Den siste toakslede sporvognen i Øst-Europa ble bygd i 1969.
Fram til etterkrigstiden var den typiske tilhengervognen en toakslet vogn. Ett unntak var de treakslede tilhengervognene i Basel, hvor man i 1964 hadde en flåte på 42 tilhengervogner. Treakslede tilhengervogner var sett i flere byer deriblant Amsterdam, hvor de tjenestegjorde i årene mellom 1946 og 1983, og flere tyske byer deriblant Augsburg og München. I den sistnevnte byen var trevogns tog i M + T + T sammensetting vanlig fram til 1997.
Sporvognstog med styrevogn eksisterte på Lidingöbanen, hvor det i 1945-1952 ble satt inn 18 motorvogner og 12 styrevogner - en motorløs vogn med førerhus, på den svenske forstadsbanen fra Stockholm. Siden hadde 24 motorvogner og 13 styrevogner vært benyttet på forstadsbanene fram til disse var avløst av nyere trikker.
Leddelte tilhengervogner ble også utviklet, men disse var uvanlig nok til å ha blitt introdusert i noen få byer. I den tyske byen Bremen var de geometriske forholdene omkring sporgangene på bygatene for trange for bruk av vanlige leddsporvogner, så en egen type tilpasset det spesielle nettverket ble utviklet i samarbeid med trikkeprodusenten Hansa. Den første leddelte trikken ble levert til utprøving i 1959. Leddsporvognen var meget rommelig for sin størrelse, med en leddmekanisme som hindret overheng under sving i de trange gatene. Etter prøvedriften ble 74 motorvogner og 43 tilhengervogner levert i 1959 til 1967. Tilhengervognen kunne motoriseres om det ble nødvendig. I 1973-1977 ble hele trikkeflåten fornyet i Bremen under fellesbenevnelsen «Stadtbahn», 61 motorvogner og 58 tilhengervogner.
Rheinhardtbahn omkring byen Mannheim var alene om å ha tilhengervarianten av Düwag-leddsporvognen, ti ble bygd og levert i 1958-1964.
Stockholm
Spårvagnståg som det het i Sverige, var stort sett reservert for forstadstrafikk som Nockebybanen og Lidingöbanen i Stockholm. Trevognstog var ikke ett uvanlig syn i Stockholm siden 1920-tallet fram til etterkrigstiden da utbyggingen av T-banen omgjorde disse til matelinjer. Ettersom det ikke var mulig å rygge med et sporvognstog, måtte man ha store vendesløyfer som i Tegelbacken. Introduksjonen av styrevogn med type B24/B30 gjorde at man kunne kjøre i begge retninger uten å vende toget siden 1945. Dette skjedde som et resultat av planlegging for å omstille forstadsbaner for tunnelbane, men det ble ikke noe av planene.
Store sporvognstog oppsto på Örbybanen i søndre Stockholm i 1930-tallet med den kraftige motorvognen av type A13 som hadde fire elektromotorer, som kunne trekke to like store tilhengervogner av type B13 som også hadde boggier. Et slikt tog kunne kjøres i 60 km/t med samlet vekt på 80 tonn med kapasitet på 366 passasjerer. Etter ombyggingen til tunnelbanestandard ble sporvognstogene overført til andre forstadsbaner, men de ble utrangert i 1952 etter bare tjue års tjeneste.
I mellomkrigstiden ønsket SS å modernisere tilhengerflåten som besto av ombygde sporvogner, og etter en studietur i USA besluttet den hjortzbergske kommisjonen å introdusere en standardtype med midtinngang og boggier. 20 boggivogner ble levert fra MAN i Nürnberg og ASEA i Västerås under typebetegnelse B17 i 1922-1923 med interiøret delt i to kupeer og en midtplattform. Denne tilhengervognen skulle overleve inn i nye typer som B22 og B23 som var større og mer moderne konstruert. 40 B22 og 70 B23 vogner ble levert fra 1937 til 1944.
Dette fortsatte inn i den siste generasjonen blant forstadssporvognene med B24 ment for Ängbybanen i 1942. B24-tilhengervognen var egentlig en B23 med mindre endringer utover et førerrom i den ene enden. Dermed ble tilhengervognen en styrevogn. Motorvognene av type A24 ble også utstyrt for multippelkjøring så man fritt kunne skape et tog med forskjellige sammensetninger. Ett trevogns tog kan består av M + T + M eller M + T + T, men tovogns tog ble vanlig etter omdannelsen av forstadsbanene inn i matelinjer fra Nockeby og Lidingö.
I rushtid og ved behov kunne trikkene ha ekstra tilhengere med seg i indre Stockholm, og et spesielt tog fikk kallenavnet «Jitterbuggtåg», ombygde toakslede motorvogn og tilhengervogn fordi disse vugges under kjøring, dermed kallenavnet. Stockholm Spårvägsbolag (SS) hadde overtatt en flåte på 22 tilhengervogner etter overtagelsen av tidlige sporveiselskaper i 1918, den ble utvidet med 50 nye tilhengervogner av type B16 med samme passasjerkapasitet som motorvogner (A1 og A3) i 1920 for å ha standardiserte tog med lik utseende og kapasitet i vognene.
Multippelkjøring
Multippelkjøring gikk ut på samtidig kjørekontroll over flere enn en motorvogn eller et lokomotiv i ett tog. Separate motorvogner kan sammenkobles til en vognsenhet under kontroll av togføreren i et førerrom. Om et godstog må ha ekstra trekkraft kan man tilføye et ekstra lokomotiv uten ekstra besetning. Ettersom tilhengerskjøring var lite krevende med kontrollutstyr, var det ikke behov for multippelkjøring fram til etterkrigstiden. Men dette endret seg med introduksjonen av den meget kapable leddsporvognen som kunne ha stor passasjerkapasitet. Dette førte til at by etter by erstattet tilhengervogner med motorvogner på de mest trafikkerte trikkestrekningene, ettersom man vil standardisere trikkeflåten.
Göteborgs Spårvägar (GS) i Sverige var ledende på dette området ettersom de utviklet M25-serien som var satt i produksjonen i 1958 til 1963, som kunne kjøres i tog med bare en fører. Tovogns- og trevogntog med samtlige motorvogner av M25, M28 og M29 hørte til det normale i trikketrafikken i den svenske storbyen fram til disse ble erstattet av leddsporvogner. Dette var en fordel da høyretrafikken ble innført i 1967, ettersom det bare var å snu venstrevognen mot høyrevognen ende mot ende. En ubekreftet rekord ble satt på Angeredsbanen på første halvdel av 1980-årene, med et tog på hele 12 motorvogner.
Multippelkjøring kom tidlig til mellombytrikktrafikken og forstadsbanen, men i mange lokaliteter ble store forstadsvogner eller mellombytrikkvogner stort sett benyttet fremfor sporvogner ment for gatesporvei. Fram til bybanevognens ankomst var den tradisjonelle trikken det eneste transportmidlet som kunne kjøres i bygater og på forstadsbaner eller lokalbaner. Det meste karakteristiske eksemplet på denne unikheten er Wiener Stadtbahn i Wien som siden elektrifiseringen i 1925 benyttet ordinære gatesporvogner i tog på opptil 9 vogner fram til 1980-tallet. Fram til 1964 ble toakslede motor- og tilhengervogner brukt, siden fireakslede motor- og tilhengervogner. De ble erstattet med leddelte motor- og tilhengervogner fram til nedleggelsen i 1989.
Stockholm var tidlig ut med multippelkjøring ettersom man allerede i 1942 gikk inn for å gi forstadsmotorvogner utstyr for multippelkjøring ikke bare for å effektivisere forstadstrafikken, men også for å skaffe seg erfaringer for det fremtidige tunnelbanesystemet som ble vedtatt i juni 1941. Det ble dermed besluttet at Ängbybanen skulle ha togsammensetning som kan bestå bare av motorvogner, og den første motorvognen av type A24 med nr. 380 ble levert fra ASEA i juli 1944. Dermed kunne man bare vende toget ved å flytte seg fra førerrom til førerrom eller bruke triangelspor innenfor den plasskrevende vendesløyfen, og man kunne forstørre toget opptil seks vogner uten nevneverdige problemer. Forstadsbanene overlevde nedleggelsen av sporveien og trusselen fra T-banen, ettersom multippelkjørte tog holdt ut fram til århundreskiftet.
Utviklingen innenfor stadtbahn-trafikken i de tyske byene skulle lede til de første faktiske bybanevogner på 1970-tallet, blant annet i Köln med B100-serien om sporvogner med 100 km/t hastighet. Det ble normalt for trikkeprodusentene å tilby multippelkjøring i sine produkter ettersom de fleste sporveioperatører ville ha denne muligheten om man måtte ha ekstravogner i rushtiden og når det oppsto behov for ekstra transportkapasitet. Etter tysk lov (1997) må toglengden ikke overstige 75 meter for kjøring på bygater.
Togsammensetting
M betyr Motorvogn, T betyr tilhenger
Klesbrettemaskin
En klesbrettemaskin er en maskin for bretting av klesplagg. Den kan utgjøre en integrert del av et klesskap, hvilket var planen for Laundroid.
Industriell bruk
Til industriell bruk finnes det flere typer klesbrettemaskiner i forskjellige størrelser og varianter, hvorav noen er svært spesialiserte for visse typer klær, eller veldig store for å kunne brette store tekstiler som sengetøy.
Hjemmebruk
Det har vært flere forsøk på å produsere kommersielle klesbrettemaskiner til hjemmebruk.
FoldiMate var et amerikansk selskap som ble grunnlagt i 2010, og presenterte en prototype på en klesbrettemaskin først i 2016, deretter på Consumer Electronics Show i 2017, og en oppdatert prototype på CES i 2018. Brukeren måtte mate ett og ett klesplagg inn i maskinen fra toppen, og kunne hente ferdigbrettede klær i bunnen etter et par minutter. Målet deres var at FoldiMate skulle komme på markedet innen utgangen av 2019, men i juli 2021 ble det klart at selskapet avsluttet sine virksomheter.
Laundroid var en japansk kombinert vaske- og klesbrettemaskin som skulle vaske, tørke, stryke og brette klær, for så å frakte dem til et integrert klesskap - helt selvgående. Den ble først vist frem på forbrukerelektronikk-utstillingen CEATEC i 2015, og ble markedsført som verdens første robot som kunne vaske og brette klær. Målet var at Laundroid skulle komme i salg i 2017 (senere justert til 2019)  men i 2019 kunngjorde selskapet bak Laundroid, Seven Dreams, at de hadde gått konkurs. Utviklingen hadde blitt støttet av Daiwa House og Panasonic.
Simão Sessim
Simão Sessim (født 8. desember 1935 i Rio de Janeiro i Brasil, død 16. august 2021 i Rio de Janeiro) var en brasiliansk politiker.
Fra 1973 til 1977 var han borgermester i Nilópolis. Han var folkevalgt medlem av Brasils deputertkammer fra 1979 til 2019.
Sessim døde av covid-19 i august 2021.
Emir Muratović
Emir Muratović (født 6. november 1996) er en Bosnia-Hercegovina svømmer.
Han tok en 42.-plass for landet sitt på 50 meter fri under Sommer-OL 2020 i Tokyo og kvalifiserte seg derfor ikke til semifinalene på øvelsen.
Taktekker
Taktekker er en håndverker som er spesialisert innen tak- og membrantekkerfaget. Faget omfatter tekking av nybygg, rehabilitering, omtekking, service og reparasjoner av tak og fasader. I Norge er faget underlagt bygg- og anleggsteknikk innen de videregående programområdet Klima, energi og miljøteknikk med påfølgende læretid mot fagbrev.
Siste Kapitel
Bokens handling foregår for det meste på et sanatorium ledet av doktor Øyen.
Livet ivold
Livet ivold er et skuespill av Knut Hamsun skrevet i fire akter, og utgitt i 1910 av Gyldendal.
Personerne
Skuespillet hadde urpremiere på Nationaltheatret den 16. november 1910, og det ble i løpet av få år oppført på Europas viktigste scener. Blant annet ble det i alt 14 forestillinger på Nationaltheatret i 1910, 19 på Schauspiehaus i Düsseldorf, åtte ganger i München i 1913, fem ganger ved Deutsches Theater i Berlin i 1914, 12 ganger i Lorensbergsteatern i Göteborg i 1921 og fem ganger på Folketeatret i København i 1922. Stykket er dessuten blitt fremført i Hamburg, Zürich, Köln, Frankfurt og Moskva.
Fylkesvei 3190
Fylkesvei 3190 går mellom Apenes og Storgata i Horten.
Strekningen ble opprettet 2019, og består av den tidligere fylkesvei 710 (Vestfold), og den tidligere fylkesvei 703 (Vestfold).
Amalie Sporsheim
Amalie Sporsheim (født 9. april 2001) er en norsk skuespiller. Hun ble først kjent fra rollen som Malene Bredesen i NRKs dramaserie Rådebank (2020–2022), senere spilte hun rollen som Ingrid i Netflix-filmen Royalteen (2022).
Kamferdråper
Kamferdråper er et eldre legemiddel som inneholder kamfer.
Anvendelsesområde
Kamferdråper ble foreskrevet til bruk som styrkedråper for mennesker med angstlidelser eller generelt svak helse, men også som botemiddel for forkjølelse. Hanna Winsnes beskriver det sistnevnte anvendelsesområdet i en av sine noveller:"Omsider fik jeg øie på to gamle damer, er sidde på en bænk i dyb samtale. Den ene havde taget sin hat af, og holdt den i hånden, hun havde ingen kappe på, men kort afklippet gråt hår. Det originale ved hende drog mig til dem, jeg valgte min spadsertour bagenfor dem, og hørte følgende samtale:""'Jo! tag du, som jeg siger, 50 kamferdråber i aften; drik dig så en kop varmt øl med sukker og peber i ovenpå, og pak dig godt til, når du lægger dig, så skal du see, at u kommer i en god sved og så gåer forkjølelsen over.'"I visen Rytteren hed Reinald av Hans Hartvig Seedorf Pedersen lyder en av linjene: Kamferdråber, kvalme og tårefald og tandværksvrøvl,
ak tidsnok lærer piger at tælle op til ni!
Kan man hindre dem deri?
Bestanddeler
Ifølge Svenska Apotekens Formelsamling af 1968 skal kamferdråper tilvirkes av følgende bestanddeler :
Ghirmai Efrem
Ghirmai Efrem (født 4. april 1996) er en Eritrea svømmer.
Han tok en 46. plass for landet sitt på 50 meter fri under Sommer-OL 2020 i Tokyo og kvalifiserte seg derfor ikke til semifinalene på øvelsen.
Sandbukta (Vefsn)
Sandbukta er en gård i Vefsn som ligger 27 km nord for Mosjøen. Veien dit følger Europavei 6 nesten helt frem. Gården ligger like etter at Fylkesvei 78 tar av mot vest fra E6. Gården ligger i nordøstenden av innsjøen Ømmervatnet. I vest grenser gården mot Almlia, i sør mot Ømmervatnet. I øst grenser gården mot Hattelva, og i nordøst mot Bjørkremma. I nordvest har gården grense i form av en spiss trekant som strekker seg opp mot Blåfjellets høyeste punkt, der alle grenesen til alle gårdene rundt fjellet møtes.
Langrenn under Asiatiske vinterleker 1990
Langrenn under Asiatiske vinterleker 1990. Langrenn var en av flere sporter under de andre Asiatiske vinterleker som ble arrangert i Sapporo i Japan. Det var seks øvelser, tre for menn og tre for kvinner. 10, 30 km og 4 x 10 km stafett for menn og 5, 10 km individueltt og 4 x 5 km stafett for kvinner. Konkurransene ble avviklet i mars 1990. Japan ble beste nasjon, de vant alle seks gullmedaljene.
Diosdado Miko Eyanga
Diosdado Miko Eyanga (født 10. oktober 1990) er en ekvatorialguineansk svømmer.
Han tok en 73. plass for landet sitt på 50 meter fri under Sommer-OL 2020 i Tokyo og kvalifiserte seg derfor ikke til semifinalene på øvelsen.
Cretaesalus
Cretaesalus er en utdødd slekt av biller som hørte til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Slekten levde i kritt-tiden.
Utbredelse
Arten er kjent fra øvre kritt fra Kasakhstan, for mellom 94 og 89 millioner år siden.
Panama under VM i svømmesport 2019
Panama deltok under VM i svømmesport 2019 i Gwangju i Sør-Korea fra 12 til 28. juli 2019.
Jolo (øy)
Geografi
Øya ligger i Suluarkipelet sør for Suluhavet, mellom den sørfilippinske øya Mindanao og Borneo. Øya er kjennetegnet av sine mange vulkankratere og vulkankjegler.
På Jolo lever en underart av sikahjort som er endemisk for denne øya alene.
Historie
Jolo var en gang sentrum for et mektig sultanat. Etter den spansk-amerikanske krig motsatte filippinere fra 1899 den nye amerikanske kolobialmakt. Mens motstanden var for det meste over omkring 1902 i resten av landet, vedvarte den på Jolo helt til 1916.
Urinprøve
Urinprøve er en prøve av urinen til bruk i medisinsk undersøkelse (urinundersøkelse). Urinprøven vil gi informasjon om ulike sykdomstilstander. Prøven tas så renslig som mulig i et lite uringlass, og urinveisåpningen bør være rent slik at det ikke tilkommer noen type forurensning som kan påvirke urinprøven. Det kan avdekkes om man har diabetes, hormonell ubalanse eller sykdommer i nyre og urinveiene. Ved svangerskapskontroller brukes det urinprøve for å avdekke urinveisinfeksjon, diabetes og svangerskapsforgiftning. Prøven tas av morgenurinen, og den må oppbevares kaldt inntil det skal medbringes til undersøkelse hos lege eller jordmor.
Paralucaninae
Paralucaninae er en gruppe at utdødde biller som hørte til familien hjortebiller (Lucanidae). Det er bare beskrevet én art, som levde i jura-tiden.
Utbredelse
Gruppen er bare kjent fra fossiler fra øvre jura fra Mongolia (151-145 millioner år før nåtid).
Zeppelin-Staaken R.VI
Zeppelin-Staaken R.VI var et fire-motors tysk biplan, et strategisk bombefly fra første verdenskrig og et Riesenflugzeug («gigantisk fly») et fly som ble bygget i noe antall under krigen.
Zeppelin-Staken R. VI var det mest tallrike av R-bombefly som ble bygget i Tyskland, og var også blant de første militære fly med lukket førerkabin (det første var det russiske Ilya Muromets). Bombeflyet var trolig det største fly bygget av tre som ble produsert i noe antall under første verdenskrig. Bare Siemens-Schuckert R. VIII prototype bombefly fra 1918-1919 var større enn Staaken R. VI med et vingespenn på 42,2 meter, nesten like stort som andre verdenskrigs Boeing B-29 Superfortress, og noe mindre enn 48 m vingespennet på Siemens-Schuckert R. VIII.
Konstrukjon og utvikling
Baumann var en tidlig ekspert på lette konstruksjonsteknikker og plasserte motorene i naceller montert mellom øvre og nedre vinge for å fordele belastningen og redusee vekten på nedre vinge.
Neste fly, VGO.III var en seks-motors konstruksjon med 160 hk Maybach-motorer (samne type motorer brukt i Luftskipet «Norge») drev de tre propeller. Den tjenstgjorde ved Riesenflugzeug Abteilung (Rfa) 500.
Flytter til Staaken
I 1916 flyttet VGO til Berlin-forstaden Staaken (derav navnet) for å benytte de enorme Zeppelin-hangarene der. Etterfølgeren til VGO III ble Staaken R. IV (IdFlieg antall R. 12/15), (den eneste Zeppelin-Staaken R-type som overlevde verdenskrigen). De seks motorer drev tre propeller: en traktor konfigurasjon i nesen og to pusher montert i naceller mellom vingene. Høsten 1916 ble Staaken prototype R. V, R. VI fullført.
Med fire direkt-drevne-motorene i en tandem push-pull-ordningen, og en lukket førerkabin, krevde R. VI ingen komplekse girkasser som de andre R-typer. Hver R. VI bomber kostet 557 000 Papirmark og nødvendig støtte av et 50-manns bakkemannskap. R. VI, krevde et kompleks 18-hjuls understell som bestod av to nesehjul og fire boggier med fire hjul i hver for bære vekten, og hadde to mekanikere som satt mellom motoren i åpne nisjer mellom hver nacelle. Bombene ble fraktet innvendig under de sentrale drivstofftanker, tre som hver kunne romme sju bomber. R. VI var i stand til å frakte 1 000 kg bomber.
Selv om det var konstruert av Versuchsbau på grunn av omfanget av prosjektet, ble R. IV bygget av andre bedrifter: sju Schütte-Lanz i skur på Flugzeugwerft Gmb Staaken, Berlin, seks av Automobil und Aviatik A. G. (Aviatik) og tre av Albatros Flugzeugwerke. 13 av produksjonmodellene ble tatt i bruk før våpenhvilen og benytt.
Operativ tjeneste
To R. VI ble tatt i bruk av Luftstreitkräfte (Den keiserlige tyske hærens Air Service), Riesenflugzeug-Abteilung (Rfa) 500 og Rfa 501, med den første levert 28. juni 1917.
De ble først brukt på Østfronten i Kurland til august 1917. Nesten alle oppdragene ble fløyet om natten med 770 kg bombelaster som opererte mellom 2 000 og 2& 400 moh. Oppdragene varte fra tre til fem timer.
Rfa 501 ble overført til Gent, Belgia, for operasjoner både mot Frankrike og Storbritannia som begynte 22. september 1917 fra Sint-Denijs'Westren Airdrome. Rfa 501 senere flyttet sin base på Scheldewindeke Airdrome sør for Gontrode, mens Rfa 500 var basert i Castin, Frankrike, med sitt primære mål, franske flyplasser og havner.
Rfa 501 gjennomførte 11 angrep mot Storbritannia mellom 29. september 1917 og 20. mai 1918, slapp 27 190 kg bomber på 30 tokt. Flyene fløy individuelt til sine mål i månelyse netter, fikk målene oppgitt over radio etter take-off, og brukte Themsen som en navigasjonsmerke. Oppdraget var på 340 km og rundturen varte i sju timer. Ingen fly ble tapt i kamp over Storbritannia (sammenlignet med 28 Gotha G bombefly som ble skutt ned over England), men to havarerte da de kom tilbake til basen i mørket.
Fire R. VI er ble skutt ned i kamp (en tredjedel av det operative antall ), og seks andre som ble ødelagt i havari, i de 13 oppdrag under krigen. Seks av de 18 som tilslutt ble bygget overlevde krigen, eller ble fullført etter våpenhvilen.
Et havaristed oppdages
Svært lite er igjen av disse gigantiske bombeflyene. Nesten et århundre etter slutten på første verdenskrig identifiserte amatørhistorikere "Poelcapelle 1917 Association vzw" som arbeidet i Poelkapelle, nordøst i Ypres et vrak som ble funnet i 1981 av Daniel Parrein, en lokal bonde som pløyet sitt land. I en stund tenkte man at vraket var det franske flyveresset Georges Guynemers SPAD S. XIII, men det ble klart av verktøy som ble funnet på stedet at antagelsen ikke stemte, og videre forskning peket på at motoren var en Mercedes D. IVa, muligens fra et Gotha G bombefly. En sammenligning av deler var mangelfulle, siden de delene var felles for en rekke fly, andre enn Gotha G.
I 2007 fant forskeren, Piet Steen med litt hjelp fra Johan Vanbeselaere endelig et avgjørende ID etter å ha sett det karakteristiske motorrom i Kraków flymuseum. Med hjelp av polske flyhistorikere ble delene identifisert som de fra Zeppelin-Staaken R. R. VI 34/16 som havarert 21. april 1918 etter et oppdrag mot Royal Air Force flyplassen i Saint-Omer, Frankrike. R. VI ble skutt ned, tilsynelatende av antiluftkyts Anne armé, mens det prøvde å krysse frontlinjen. Alle syv besetningsmedlemmer omkom.
Operatører
Tyskland
Fylkesvei 3006
Fylkesvei 3006 går mellom Nansetgata og Hoffs gate i Larvik kommune.
Strekningen ble opprettet 2019, og består av den tidligere fylkesvei 114 (Vestfold), og den tidligere fylkesvei 109 (Vestfold).
Kenya under Afrikamesterskapet i friidrett 2006
Kenya deltok i Afrikamesterskapet i friidrett 2006 (utendørs) fra 9. til 13. august 2006 i Bambous på Mauritius.
Karbontrioksid
Karbontrioksid er et ustabilt oksid av karbon. Det er en fargeløs, giftig gass som ikke opptrer naturlig. Det kan blant annet fremstilles ved at man blåser ozon på tørris (som er frossen CO2), og det kan også oppstå i kjemiske reaksjoner mellom karbonmonoksid (CO) og molekulært oksygen (O2).
PlatinumGames
PlatinumGames er en japansk videospillutvikler. Selskapet er kjent for å ha utviklet blant annet Bayonetta, Metal Gear Rising: Revengeance og Nier: Automata. Det ble grunnlagt i 2006 av Shinji Mikami, Atsushi Inaba og Hideki Kamiya etter at Capcom stengte ned Clover Studio.
Værnesregionen brann- og redningstjeneste
Værnesregionen brann- og redningstjeneste (VRBRT) er et interkommunalt brannvesen, hvor kommunene Meråker, Selbu og Stjørdal samarbeider om å gi innbyggerne tjenester. Stjørdal er vertskommune.
VRBRT består av tre brannstasjoner, én i hver kommune.
Meråker brannstasjon
"Brannvesenet i Meråker er et deltidsbrannvesen med 18 deltidsansatte. Deltidsstyrken består av 14 brannkonstabler og fire utrykningsledere. Meråker har en brannordning uten krav til fast vaktoppsett, men alle helger og høytider er det en utrykningsleder på vakt. I perioder der man kan anta lavere oppmøte enn normalt, beordres lag med dreiende vakt."
Selbu brannstasjon
"Brannvesenet i Selbu er et deltidsbrannvesen med 17 deltidsansatte. Deltidsstyrken består av 13 brannkonstabler og fire utrykningsledere. Disse har firedelt dreiende hjemmevakt, fordelt på fire vaktlag. Et vaktlag er satt opp med en sjåfør/pumpemann, to røykdykkere og en utrykningsleder".
Stjørdal brannstasjon
"Beredskapsavdelingen i Stjørdal er bygd opp med en dagkasernert bemanning på fem brannkonstabler, bestående av en innsatsleder, en utrykningsleder og tre brannkonstabler, hvorav to er røykdykkere og en er sjåfør.
Utenom normal arbeidstid er det et vaktlag sammensatt av heltidsansatte og deltidsansatte som har samme oppbygging som dagstyrken.
Deltidstyrken består av ca. 22 brannkonstabler, og disse har firedelt dreiende hjemmevakt fordelt på fire lag og fire vikarer som kan tre inn ved sykdom/fravær."
Forebygging og brannsikkerhet
"Brannforebyggende avdeling er en pådriver for god brannsikkerhet i vårt dekningsområde. Det jobbes særlig mye opp mot de utsatte risikogruppene (eldre, rusmisbrukere, funksjonshemmede).
Våre feiere kontrollerer piper og ildsted, og informerer daglig regionens befolkning om brannsikkerhet."
Pauline Brunius
Emma Maria Pauline Brunius (født 10. februar 1881 i Stockholm i Sverige, død 30. mars 1954 i Stockholm i Sverige) var en svensk skuespiller, manusforfatter, regissør og teatersjef.