cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Silvio Meincke
Silvio Meincke (født 1942) er en brasiliansk luthersk prest, salmedikter og teologiprofessor. Han har skrevet flere salmer, og er blant annet representert med en salme i Norsk salmebok 2013.
Meincke studerte teologi i São Leopoldo før han ble ordinert til prest i den lutherske kirken i Brasil. Senere ble han professor i systematisk teologi ved Escola Superior de Teologia. Han jobbet der i åtte år, før han begynte som rådgiver for sosiale spørsmål ved Centro Ecumênico de Catequese e Assessorias i São Leopoldo.
Han har fokusert mye på fattigdom i et så rikt land som Brasil, periodevis i oposisjon til militærdiktaturet som var i landet. Dette har kommet til uttrykk blant annet i salmetekster.
Sammen med Astor Dalfert dannet han i 1990 koret Vocal Liberdade, som Meinche skrev flere sanger til. Koret ble invitert til Europa av den lutherske kirken i Tyskland, og gjorde flere konserter i Tyskland, Østerrike og Sveits.
Han har gitt ut flere bøker, og salmene hans er representert i salmebøker i flere land.
Puertollano gasskraftverk
Puertollano gasskraftverk  er et gasskraftverk i Ciudad Real i Spania. Det har en installert produksjonskapasitet på 318 MW, fordelt på 1+1 turbiner. Dette er et av landets mellomstore fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt. Anlegget stod ferdig i 1998. Operatør er E.ON. Brenselkilden er kullgass.
De totale CO2-utslippene i 2007 var ca. 1 039 550 tonn og året etter i 2008 kun 265 480, utslippskvoten var samme år 754 691 tonn.
Lee Seung-hoon (freestylekjører)
Lee Seung-hoon (født 2005) er en sørkoreansk freestylekjører.
Jon Anders Halvorsen
Jon Anders Halvorsen er lege og folkesanger.
Lee Seung-hoon (freestylekjører)
Han representerte Sør-Korea under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble nummer 16 i halfpipe.
Jon Anders Halvorsen
Halvorsen er utdannet cand. med. fra Universitetet i Oslo (1996), er spesialist i hudsykdommer (2007) og har doktorgrad (Ph.D.) fra det Medisinske fakultet ved Universitetet (2011).
Halvorsen er utdannet folkesanger ved Ole Bull Akademiet på Voss (1998–2000). Han vant Landskappleiken i vokal folkemusikk i 2002. Spilte prins Sveinung (Tamino) i Tryllefløyta (2005-06) og har hatt duosamarbeid med Tore Bruvoll. Han framførte bestillingskonserten Langsmed Straumen på Telemarkfestivalen, 2017.
Halvorsen er bosatt i Ullevål hageby, Oslo.
Noll tolerans
Noll tolerans er en svensk action-thriller-film som hadde svensk premiere 29. oktober 1999. Filmen er regissert av Anders Nilsson, med Jakob Eklund i hovedrollen som Johan Falk. Filmen ble fulgt av flere andre i samme serie, med flere av de samme skuespillerne.
Handling
Ved juletider foregår et rovmord i en gullsmedbutikk sentralt Göteborg. Kriminalinspektør Johan Falk, som har fri fra jobb, tar opp jakten på gjerningsmennene med bil og innhenter dem på Nordstan. Falk klarer å skyte en av gjerningsmennene, mens den andre tar en kvinne med barn som gisler. Det er fire vitner på stedet, men forbryteren skyter en mann for å skape frykt, og klarer så å rømme. Politiet mottar gode beskrivelser fra tre vitner, og kan identifisere restauratør og gangsteren Leo Gaut som den tredje gjerningsmannen.
Dagen etter trekker alle tre vitnene tilbake sine forklaringer, og Gaut må løslates på grunn av mangel på bevis. Falk nekter å la saken ligge, og oppsøker Gaut i hans hjem. Falk sier at han vet at Gaut har truet vitnene. Falk oppsøker deretter de tre vitnene og prøver å få dem til å avgi ny forklaring, men blir overrumplet av at Gaut anmelder ham for overgrep. Ettersom det er lett å bringe på det rene at Falk faktisk har vært hjemme hos Gaut, ser det mørkt ut for Falk. Han går under jorden for å finne ut både hvordan Gaut klarte å få tak i adressene til vitnene, og hvordan vitnene kan overtales til å fortelle hva de egentlig så.
Enrico Caetani
Enrico Caetani (født 6. august 1550 i Sermoneta i Italia, død 13. desember 1599 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Han var i slekt med kardinalene Niccolò Caetani di Sermoneta (kreert 1536), Bonifacio Caetani (1606), Antonio Caetani (1621) og Luigi Caetani (1626).
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Gammeldans
Gammeldans er et samlebegrep for europeiske danseformer som kom til Norge fra slutten av 1700-tallet og utover. Gammeldanstradisjonen forbindes ofte med trekkspill-/toraderbasert musikk, og typiske danseformer er reinlender, vals, masurka og polka.
Runddanstradisjonen er på ingen måte entydig, samtidig kan det vel sies at uttrykket slik vi møter det her i nord er ulike sjatteringer av interessante sammenblandinger mellom europeisk og bygdenorsk kultur. På den ene siden kan runndanstradisjon ligger tett opp mot den tradisjonelle hardingfele-/felebaserte bygdedanstradisjonen. På den andre siden kan gammeldanstradisjonen ligge nær det moderne dansebanduttrykket. Mellom disse ytterpunktene er det også stor variasjonsrikdom.
«Byslåtter» og «bydans»
Felespillere på 1800-tallet kunne kalle runddansmusikk for «byslåtter», og flere av dem spilte en og annen byslått innimellom de andre slåttene. Så ble det mulighet for å få svingt seg i en «bydans» for dem som hadde lært seg litt. Byslått-tradisjonen ble til dels utviklet på den eldre bygdedansens premisser både med tanke på innhold, form, bruk og funksjon.
Musikk
Gammeldansmusikk er et samlebegrep for flere former av tradisjonell dansemusikk med røtter i nordisk folkemusikk. Musikkformen bærer i seg toner fra både tradisjonell folkemusikk og populær countrymusikk.
De mest tradisjonelle stilartene innen gammeldansmusikk er reinlender, polka, masurka, ril og vals, men begrepet gammeldansmusikk favner et mye videre musikalsk begrep enn kun disse musikkformene. Til musikkformen brukes også gjerne mer moderne musikkinstrumenter enn i tradisjonell folkemusikk, selv om akustiske instrumenter som trekkspill og fele må kunne sies å være svært sentrale også innen gammeldansmusikken.
Utpå 1800-tallet kom munnspillet, enraderen og toraderen til Norge. Særlig ble toraderen populær som dansespillinstrument. Den gav fra seg relativt mye låt, og den eldre bygdedansen hadde fått konkurranse. Så kom trekkspillet eller accordeonet som det også blir kalt i mer klassiske sammenhenger. Trekkspillet hadde en haug med toner, standardbass og melodibass.
Gjennom hele 1980- og 1990-tallet betydde Titanofestivalen mye for gammeldansmiljøet i hele Norden, men spesielt i Norge der festivalen hvert år arrangerte NM i gammeldansmusikk.
Gammeldans-artister
Freddy Kristoffersen var en av de gammeldans-artistene som solgte flest album i Norge, totalt har han solgt ca. en halv million album. Han spilte inn 234 låter og totalt 22 album.
Brygosmaleren
Brygosmaleren var en gresk keramiker og/eller vasemaler som virket i Athen mot slutten av det 6. og begynnelsen av det 5. århundre f.Kr.. Navnet kommer fra signaturen Brygos som forekommer på flere vaser fra perioden; det er usikkert om det dreier seg om en person som både malte og dreide vasen, eller om det var to forskjellige personer involvert, og man bruker derfor et tilnavn.
Hans bruk av vridde lemmer og dramatiske avkortinger viser tydelig innflytelse fra Onesimos, og det er mulig at Brygosmaleren var hans elev. Maleren var svært produktiv, og mer enn tohundre vaser er attribuert til ham. Den han er mest kjent for er Brygoskoppen, en kylix i rødfigurstil som viser «Iliupersis», det vil si plyndringen av Troja. Vasen står i Louvre.
Brygos
Judo under Sommer-OL 1980 – 65 kg menn
65 kg for menn i judo under Sommer-OL 1980 i Moskva ble arrangert i juli 1980 på Luzhniki Palace of Sports.
Riesa
Riesa er en større kretsby i Landkreis Meißen i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen, Byen har 34 777 innbyggere (31. desember 2008).
Riesa var kretshovedstad i Kreis Riesa fra 1952 til 1990, og i Landkreis Riesa fra 1990 til 1994. Fra 1. august 1994 frem til 1. august 2008 var byen innlemmet i Landkreis Riesa-Großenhain, som oppstod gjennom en sammenslåing av kretser i forbindelse med kretsreformen i Sachsen i 1994 og 1996. Siden 1. august 2008 har byen vært en del av Landkreis Meißen.
Psoquillidae
Psoquillidae er gruppe svært små insekter som tilhører gruppen støvlus (Psocoptera). De er ikke parasitter men lever av ulikt organisk materiale.
Utseende
Disse støvlusene kan ha fullt utviklede eller mer eller mindre reduserte vinger. Antennene består av mer enn 20 ledd, disse har ikke ringmønster. Føttene er tre-leddete. Vingene har tydelige årer, vingemerket er ikke fortykket. Årene CuP og A1 (i vingens bakre del) møtes ikke ved vingekanten.
Levevis
Lite er kjent om biologien til denne gruppen.
Utbredelse
Familien ser ut til å være utbredt i alle verdensdeler, hyppigst i varme områder.
Matt Redman
Matt Redman (født 14. februar 1974 i Watford, England) er en britisk kristen sanger og låtskriver. Hans sangtekster er innen lovsang, tilbedelse og hengivelse til Jesus (Gud).
Noël Delberghe
Noël Delberghe (født 25. desember 1897, død 15. eller 17. september 1965) var en fransk svømmer og vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris. Delberghe ble olympisk mester i vannpolo under OL 1924 i Paris. Han var med på det franske laget som vant vannpoloturneringen. Det var tretten nasjoner som stilte lag. Frankrike slo Belgia med 3-0 i finalen. Delberghe spilte alle fire kampene og scoret et mål. De andre spillerne på det franske laget var Robert Desmettre, Paul Dujardin, Georges Rigal, Henri Padou, Albert Deborgies og Albert Mayaud.
São Mateus
São Mateus er en kommune i delstaten Espírito Santo i sørøstregionen av Brasil.
Henri Honoré Giraud
Henri Honoré Giraud (født 18. januar 1879, død 11. mars 1949 ) var en fransk general som kjempet i både første og andre verdenskrig. Han ble tatt til fange under begge krigene, men rømte hver gang. Etter sin andre rømning gikk han inn i De frie franske styrker.
Tidlige liv
Henri Giraud ble født i Paris, inn i en familie fra Alsace. Han ble uteksaminert fra Saint-Cyr militærakademi i 1900 og gikk inn i den franske hæren. Han tjenestegjorde i Nord-Afrika før han i 1914 ble overført tilbake til Frankrike da første verdenskrig brøt ut, hvor han befalte Zouave-tropper. Han ble tatt til fange under slaget ved Guise i august 1914, da han ble alvorlig såret, men unnslapp to måneder senere, og returnerte til Frankrike via Nederland.
Etterpå tjenestegjorde Giraud med franske tropper i Konstantinopel under General Franchet d'Esperey. I 1933 ble han overført til Marokko for å kjempe mot Rif (kabylske) opprørere. Han ble tildelt Æreslegionen etter tilfangetagelsen av Abd el-Krim. Senere ble han den militære kommandant av Metz.
Sun Jingbo
Sun Jingbo (født 10. november 2003) er en kinesisk freestylekjører.
Henri Honoré Giraud
Tilfangetagelse og rømning
Da den andre verdenskrig begynte, var Giraud medlem av «Conseil supérieur de la guerre», og var uenige med Charles de Gaulle om taktikken med bruken av pansrede styrker. Han ble kommandant for den 7. armé da den ble sendt til Nederland 10. mai 1940 og var i stand til å hindre tyske tropper ved Breda 13. mai. Deretter ble den utarmede syvende hæren slått sammen med niende. Mens de prøver å blokkere et tysk angrep gjennom Ardennene, ble han tatt til fange av tyske tropper i Wassigny 19. mai. Han ble tatt til Festung Königstein nær Dresden som ble brukt som et høysikkerhetsfengsel for krigsfanger.
Sun Jingbo
Han representerte Kina under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble nummer 18 i halfpipe.
Olaus Martens Nicolaissen
Olaus Martens Nicolaissen (født 29. desember 1846 på Dyrøya, Øksnes i Nordland, død 1. februar 1924 i Tromsø) var en norsk antikvar og arkeolog.
Han overtok ansvaret for den antikvariske samlingen ved Tromsø museum samtidig som han var lærer ved Tromsø seminar fra 1880 frem til sin død i 1924. Nicolaissen gjorde en stor innsats i arkeologisk grunnforskning ved å registrere fornminner fra Lurøy til Sør-Varanger. Han foretok også en rekke utgravninger, særlig av gravhauger.
Henri Honoré Giraud
Tilfangetagelse og rømning
Giraud planla sin flukt nøye over to år. Han lærte tysk og pugget et kart over området. Den 17. april 1942 senket han seg ned klippe til fjellfestningen. Han hadde barbert av seg barten og var iført en tyrolerhatt. Han reiste til Schandau for å møte sin SOE-kontakt. Gjennom ulike knep, nådde han den sveitsiske grensen og til slutt snek inn i Vichy-Frankrike. Etter rømnigen fra fengselet, fortalte han marskalk Pétain at Tyskland ville tape, og de måtte kjempe i mot. Vichy-regjeringen nektet å sende Giraud tilbake til tyskerne.
Olaus Martens Nicolaissen
Nicolaissen mottok i 1922 Kongens fortjenstmedalje for sine arkeologiske arbeider.
Han samlet også inn folkeminne, og gav ut blant annet Sagn og eventyr fra Nordland (1879).
Henri Honoré Giraud
Samarbeid med de allierte
Girauds flukt ble snart kjent over hele Frankrike. Heinrich Himmler beordret Gestapo til å drepe ham, og Pierre Laval forsøkte å overtale ham til å vende tilbake til Tyskland. Giraud støttet Pétain og Vichy-regjeringen, men nektet å samarbeide med tyskerne.
Giraud ble i hemmelighet kontaktet av de allierte, som ga ham kodenavnet Kingpin. Han planla allerede for dagen da amerikanske tropper ville gjøre landgang i Frankrike. Han gikk med på å støtte en alliert landgang i Fransk Nord-Afrika, forutsatt at kun amerikanske soldater ble brukt, og at han eller en annen fransk offiser ble sjefen for en slik operasjon. Han betraktet dette siste vilkåret nødvendig for å opprettholde fransk suverenitet og myndighet over araberne og berberfolket i Nord-Afrika.
Giraud utpekte general Charles Mast som sin representant i Algerie. På et hemmelig møte 23. oktober med den amerikanske general Mark W. Clark og diplomat Robert Murphy, ble de enige om invasjonen, men amerikanerne lovet bare at Giraud ville være i kommando «så snart som mulig». Giraud, som fortsatt var i Frankrike, svarte med krav om en skriftlig erklæring om at han ville bli sjef innen 48 timer etter landing, og for landinger i Frankrike og Nord-Afrika. Giraud insisterte også på at han ikke kunne forlate Frankrike før 20. november.
Men Giraud hadde forventet å lede hele operasjonen, og standhaftig nektet å delta på noe annet grunnlag. Han sa «hans ære ville bli besudlet» og «Giraud vil være en tilskuer i denne affæren».
Men innen neste morgen hadde han endret mening. Han nektet å reise umiddelbart til Alger, men ble værende i Gibraltar til 9. november. På spørsmål om hvorfor han ikke reiste til Alger svarte han: «Du har kanskje sett noe av de store de gaullistiske demonstrasjonen som ble holdt her sist søndag. Noen av demonstrantene sang La Marseillaise. Jeg stiller jeg meg helt bak! Andre sang Chant du Depart [en militær ballade]. Ganske tilfredsstillende! Andre igjen ropte 'Vive de Gaulle!' Ingen innvendinger. Men noen av dem ropte Død over Giraud! Jeg syntes ikke noe om det i det hele tatt.»
Pro-allierte elementer i Algerie hadde avtalt å støtte allierte landganger, og tok kontroll over Alger om natten 7.-8. november. Byen ble deretter okkupert av allierte tropper. Fortsatt var det motstand i Oran og Casablanca. Giraud fløy til Alger den 9. november, men hans forsøk på å ta kommandoen over franske styrker ble avvist, og hans kringkastede ordre til franske tropper om å stanse motstand og bli med de allierte ble ignorert.
I stedet viste det seg at admiral Darlan, som tilfeldigvis var i Alger, hadde reell myndighet. Selv Giraud skjønte dette. Til tross for Darlans Vichy-omdømme, anerkjente de allierte ham som leder av franske styrker, og han beordret franskmennene til våpenhvile og bli med de allierte den 10. november.
Den 11. november okkuperte de tyske styrkene Sør-Frankrike. Forhandlingene fortsatte i Alger. Den 13. november ble Darlan anerkjent som høykommissær for det franske Nord- og Vest-Afrika, mens Giraud ble utnevnt til kommandør av alle franske styrker under Darlan.
Alt dette skjedde uten referanse til De frie franske styrkers organisering av de Gaulle, som hadde hevdet å være den legitime regjeringen i Frankrike i eksil.
Så, den 24. desember ble Darlan myrdet under mystiske omstendigheter. På ettermiddagen 24. desember 1942 kjørte admiralen til sitt kontor i Palais d'Ete og ble skutt ned på døren til kontoret sitt av en ung mann på 20 år, Fernand Bonnier de La Chapelle, en monarkist. Den unge mannen ble stilt for krigsrett etter ordre av Giraud og henrettet den 26. Med den sterke støtte fra de allierte, spesielt Eisenhower, ble Giraud valgt å etterfølge Darlan.
Leder av Afrikaarméen
Etter at admiral Darlan ble myrdet, ble Giraud hans de facto etterfølger med alliert støtte. Dette skjedde gjennom en serie av konsultasjoner mellom Giraud og de Gaulle. De Gaulle ønsket å satse på en politisk stilling i Frankrike og ble enige om å ha Giraud som øverstkommanderende, som den mer militært kvalifiserte av de to. Det er sannsynlig at han beordret at mange franske motstandsledere som hadde hjulpet Eisenhowers tropper å bli arrestert, uten noen protest fra Roosevelts representant, Robert Murphy. Giraud tok del i Casablanca-konferansen, med Roosevelt, Churchill og de Gaulle, i januar 1943. Senere, etter svært vanskelige forhandlinger, aksepterte Giraud å undertrykke de rasistiske lover, og å frigjøre Vichy-fanger fra den forferdelige søralgeriske konsentrasjonsleirene. Henri Giraud og Charles de Gaulle ble da medpresidenter i Comité français de la Libération Nationale og de frie franske styrker. Giraud ønsket å fjerne alle rasistiske lover umiddelbart, men var bare Cremieux-dekretet ble umiddelbart restaurert av general de Gaulle. De Gaulle konsoliderte sin politiske posisjon på bekostning av Giraud fordi han var mer oppdatert med den politiske situasjonen.
Den 13. september ledet Giraud landsettingen på Korsika som bevæpnet Korsikas kommunistorienterte Front national motstandsgruppe. Dette resulterte i mer kritikk fra de Gaulle, og han mistet medformannskapet i november 1943.
Da de allierte fant ut at Giraud hadde sitt eget etterretningsnettverk, tvang den franske komiteen ham fra hans stilling som øverstkommanderende for de franske styrkene. Han nektet å godta en stilling som generalinspektør for hæren, og valgte å trekke seg tilbake. Den 28. august 1944 overlevde han et attentat i Algerie.
Etterkrigstiden
Den 2. juni 1946, ble han valgt til den franske konstituerende forsamling som en representant for Parti républicain de la liberté og bidro til å skape grunnloven til den fjerde franske republikk. Han forble medlem av krigsrådet og ble dekorert for sin rømning. Han utga to bøker, Mes Evasions (Mine rømninger, 1946) og Un seul but, la Victoire: Alger 1942-1944 (Et eneste mål, seier: Algerie 1942-1944 , 1949) om sine opplevelser.
Henri Giraud døde i Dijon i Frankrike den 11. mars 1949.
Aceca kraftverk
Aceca kraftverk er et gasskraftverk med oljedrift ved Toledo i Spania. Det har en installert produksjonskapasitet på 632 MW, fordelt på 2 turbiner. Dette er et av landets mellomstore fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1968 og stod ferdig i 1970. Operatør er UFG. Brenselkilden er naturgass og olje.
De totale CO2-utslippene og -kvotene i 2008 var:
Munnspill
Teknisk bakgrunn
Lyden i munnspillet lages ved at man blåser luft ("utpust" for den som spiller) eller suger luft ("innpust") i hullene på framsiden. Luftstrømmen går inn i en smal gang og blir presset forbi en smal åpning i reedplata* som er nesten dekket av en metalltunge. Denne metalltunga, eller stemmetunga, er ca. 2 mm bred og fra 10 – 20 mm lang, tykkelse < 0,5 mm. Den er festet med nagler til reedplata i én ende og luftstrømmen som passerer på de tre frie sidene setter stemmetunga i bevegelse. Bevegelsene (eg. vibrasjonene) gir lyd. Lydens kvalitet (her: overtonemengde) og pitch (lys eller dyp tone) bestemmes av materialet i stemmetunga (ofte messing for å unngå rust), av tykkelsen på stemmetunga, av lengden samt av vektfordelingen (ved å slipe litt av innerst ved naglen får man dypere tone, ved å skrape ytterst på stemmetungen får man lysere tone). De kortere stemmetungene gir lys tone.
* Reedplata er en metallplate inne i munnspillet som har omtrent samme størrelse som munnspillet, og hvor det er festet mange stemmetunger.
Diatonisk munnspill
Det vanlige diatoniske munnspillet kalles også "bluesmunnspill". Det har 10 hull, har ingen knapp, er låst til én toneart (man får kjøpt alle durskalaene), har begrenset levetid (3 – 4 måneder ved intensiv bruk). Det har to reedplater med stemmetunger montert bare på én side (én plate inneholder utpusttonene, den andre inneholder innpusttonene). Det populært sett mest karakteristiske ved instrumentet er at man kan "bende" toner på innpust. Dvs. at man setter stemmetunga for utpust i det samme hullet i bevegelse (i de to nederste oktavene er utpusttonene en halv- eller heltone lavere enn innpusttonene).
Hvilket diatonisk munnspill
Ofte spilles munnspill i en annen dur enn de er stemt. F.eks. et munnspill som er stemt i C-dur spilles i G-dur. Dette kalles for å spille "Cross harp" eller i "second position". Dette brukes ofte i blues og rock og de manglende tonene fremskaffes ved bending. Nedenfor følger en tabell over hvilken dur munnspillet skal være påstemplet for å spille i lag med en gitar eller sang. F.eks. gitar eller sang i G-dur: Bruk et munnspill som er stemt i C-dur (påstemplet C) og spill G-dur ved å spille "Cross harp" ("second position").
Kromatisk munnspill
Kromatisk munnspill kjennetegnes først og fremst ved at det har en knapp på siden og at man kan spille i alle tonearter på ett munnspill. Det har stemmetunger for både ut- og innpust montert på én reedplate. Munnspillet har to reedplater, men hvis den ene er stemt i C er den andre stemt i C#. Knappen på siden av munnspillet er festet til en langsgående slide som styrer hvilken reedplate lufta skal styres til. Dermed har man tilgang til alle 12 toner i en kromatisk skala pluss noen overlappende toner/enharmoniske toner (H# = C og E# = F) (til sammen 7 + 7 = 14). De har mellom 10 og 16 hull, men 12 er vanligst (gir tre hele oktaver+). Vanlig omfang for 12-hullsmunnspill er c1 til d4. Vanlig omfang for 16-hullsmunnspill (også kalt tenorspill) er liten c til d4. I tillegg finnes 14-hulls munnspill fra liten g til d4 og 12-hullsmunnspill fra liten g til g3; begge kan kalles altmunnspill. Kromatiske munnspill er mest brukt til jazz, viser, vanlige sanger, klassisk musikk, men det finnes også noen som spiller blues på kromatisk spill. Mens det er vanlig å bruke spiss munn for å få én tone av gangen på et diatonsik spill bruker man tunga til å dekke over hull på kromatisk munnspill, noe som gir større muligheter for å variere klangen med munnen og hodet i tillegg til med hånda.
Bassmunnspill
Bassmunnspill brukes i munnspillorkestre og er stort sett kromatiske (kan spille alle tonearter). De har ikke knapp, veier mye, alle tonene er på utpust og C og C# reedplata er montert i hvert sitt munnspillhus som er hengslet sammen til en enhet. Hohner og Tombo lager bassmunnspill, men Tombo har en såkalt minibass som er en del lettere enn Hohnerbassen.
Tremolomunnspill
Tremolomunnspill er bygget opp som et diatonisk munnspill bortsett fra at det har dobbelt sett av alle toner. Tonene er stemt ørlite forskjellig og dette lager en svingningsforskjell som oppfattes som tremolo. Stemmetungene for både ut- og innpust er montert på samme reedplate, og som nevnt har man to tilnærmet identiske reedplater på munnspillet. Tremolomunnspillet har en karakteristisk deling av hullene på langs (sett forfra). Munnspillet er populært i Asia, hvor det stemmes på en annen måte enn det som er vanlig i Europa. De asiatiske tremolomunnspillene har tre fulle oktaver, men mangler den dominante akkorden i nederste oktav som er et kjennetegn ved Ricthersystemet. Forskjellen på de unisone tonene på de asiatiske tremolomunnspillene er mindre, noe som gir mindre tremolo effekt. Tremolomunnspill fra Europeiske produsenter er stemt etter Ricthersystemet, og har typisk større intervall mellom de unisone notene noe som gir en større tremoloeffekt.
Eksterne lenker
bt.no: Se munnspillklubben Club Harmonica spille.
Johannes von Miquel
Johannes von Miquel (født 21. februar 1829 i Neuenhaus, død 8. september 1901 i Frankfurt am Main) var en prøyssisk politiker og statsmann.
Bakgrunn
Johannes von Miquel ble født 1829 som sønn av en fransk emigrantfamilie. Han studerte fra 1846 til 1849 jus i Heidelberg og Göttingen og ble dr.jur.
Politisk karriere
I 1848 deltok han i den demokratiske studentbevegelsen, og i denne tiden ble han overbevist liberalist. Han skaffet seg et navn som advokat i Göttingen, og begynte å delta i det politiske liv. I 1859 var han medgrunnlegger av den tyske Nasjonalforeningen, og ble i 1864 innvalgt i kongeriket Hannovers annetkammer. Med tiden ble hans politiske synspunkter stadig mer høyreorientert. Fra 1865 til 1870 var han borgermester og overborgermester i Osnabrück. Mellom 1867 og 1882 var han leder for høyrefløyen blant de nasjonalliberale i Preussens parlament, landdagen. I 1867 grunnla han Nationalliberale Partei og ble innvalgt i det prøyssiske parlamentet og i Riksdagen. Som riksdagsmann var han en av de mest fremstående i utarbeidelsen av rikslovgivningen, og sammen med Eduard Lasker foreslo Miquel utarbeidelsen av en felles sivil lovbok for Tyskland, Bürgerliches Gesetzbuch (se lex Miquel-Lasker).
I 1880 ble han som etterfølger etter Daniel Heinrich Mumm von Schwarzenstein valgt til overborgermester i Frankfurt am Main. Gjennom sin vellykkede sosiale finanspolitikk gjorde han den ærverdige keiserbyen til en oppadstrebende metropol og la grunnlaget for byens økonomiske suksess. I hans regjeringstid ble det foretatt en rekke viktige utbyggelser, bl.a. kanaliseringen av Main og oppføringen av Frankfurts hovedjernbanestasjon (1888).
1890 ble Miquel kalt til Berlin som prøyssisk finansminister. Han fikk igjennom reformen av de direkte skattene, og var en av de mest innflytelsesrike ministrene. Han utviklet et revolusjonerende beskatningssystem (inntektsskatt og formuesskatt), som også dagens tyske skattesystem i det vesentlige er bygget på. I 1897 ble han visestatsminister i Preussen (visepresident for statsministeriet). Han ble adlet samme år.
Scleromystax
Scleromystax er en slekt fisker, nærmere bestemt pansermaller, som har blitt skilt ut fra søstergruppen Corydoras. Gruppen er bare delvis beskrevet. De fleste artene har stor forskjell mellom kjønnene; hannene har odontoder foran og ved gjellelokkene, og rygg- og brystfinnene er to-tre ganger lengre enn hos hannene. Scleromystax salmacis er et unntak, da kjønnsforskjellene er mindre hos denne arten.
Artene har i likhet med Corydoras en viss utbredelse i akvariehandelen.
Losen og hans hustru
Losen og hans hustru (Lodsen og hans hustru) er en roman fra 1874 av den norske forfatteren Jonas Lie.
Sandalsfossen
Sandalsfossen er en foss i Sandalselva i Myklebustdalen i Breim i Gloppen kommune i Sogn og Fjordane. Den har et fritt fall på ca. 120 meter på veien fra Myklebustbreen mot Sanddalsvatnet. I samme område ligger den enda høyere Strupenfossen.
Fossen ble i 2009 søkt utbygget til kraftproduksjon, men søknaden ble avvist.
Losen og hans hustru
Romanen regnes som den første sjøroman og den første ekteskapsroman i norsk litteratur. Hovedpersonen er losen Salve Kristiansen og hans hustru Elisabeth. De to er barn av henholdsvis en fraktemann og en fyrvokter. Salves temperament og sjalusi slites av at hustruen tidligere hadde vært forlovet med en sosialt høyestestående sjøoffiser. Sjalusi, tvil og kvernende mistanker er ved å fortære losen inntil Elisabeth tvinger ham ut av tvangstankene. Skildringen av Elisabeth og hennes initiativkraft for å redde mannen og forholdet, gjorde at Lie ble hyllet av Camilla Collett som «den første ridder i vår litteratur for den våknende menneskeverdighet i kvinnen».
Conchaspididae
Conchaspididae er en liten familie med plantelus som hører til gruppen skjoldlus, Coccoidea. De er insekter med sugende munndeler og hører til i den store gruppen nebbmunner.
Levevis
Familien lever på en rekke ulike planter, mest på busker og trær, men også på orkidéer, vortemelk-planter og flere andre grupper. Hunnene går gjennom fire nymfestadier, hannene gjennom fem.
Utbredelse
Familien finnes i alle økosoner bortsett fra Antarktis, men forekomsten i Australia og den palearktiske sone begrenser seg trolig til innførte arter. De fleste er tropiske, men familien forekommer også i et ganske kjølig klima i det sørlige Sør-Amerika. De finnes ikke i Europa.
São Roque do Canaã
São Roque do Canaã er en kommune i delstaten Espírito Santo i sørøstregionen av Brasil.
Gustav Legnavsky
Gustav Legnavsky (født 23. september 2005) er en newzealandsk freestylekjører.
Han representerte New Zealand under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble nummer 19 i halfpipe.
Eldbjørg Brekke
I 2010 ga hun ut kunstboka Et kjærlighetens menasjeri på eget forlag. Boka ble utgitt i tilknytning til Litteraturfestivalen på Lillehammer i mai 2010.
Kjørebane
Kjørebanen er den delen av en vei eller gate som er beregnet for kjøretøy og/eller annen ferdsel, uavhengig av hvilken retning det ferdes. En kjørebane kan bestå av flere kjørefelt (motgående eller samme retning).
Alternativt kan kjørebane også referere til den del av et annet område for fremføring av maskinelt kjøretøy. For eksempel en oppmerket bane i en hall eller tunnel.
Norske definisjoner
Det blir ikke markert midtlinje dersom den samlede kjørebanen er smalere enn to standard kjørefelt. Kantmarkering kan likevel forekomme, men ikke på grusvei.
Kjørebanen kan ha ett eller flere kjørefelt, slik som på en motorvei, som i Norge må ha minst to felt.
Kjørefeltene i kjørebanen kan skilles med gul eller hvit markering.
Bredde på kjørebane i Norge
Bredden på kjørebanen varierer. Bredere vei gir økte byggekostnader. Nye veier bygges ofte etter vedtatte standarder som spesifiserer veibredden. Noen eksempler på standard vegbredder i Norge er:
Se også
Straßenquerschnitt
Stortingsvalget 2013 i Røst
Stortingsvalget 2013 i Røst ble avholdt 9. september 2013 i Røst kommune i Nordland.
Det var 348 stemmeberettigede velgere i Røst. Av disse avga 299 stemme, som fordelte seg slik:
3 forhåndsstemmer er ikke fordelt
Sabon kraftverk
Sabon kraftverk er et gasskraftverk med oljedrift i Spania. Det har en installert produksjonskapasitet på 470 MW, fordelt på 2 turbiner. Dette er et av landets mindre fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1972 og stod ferdig i 1975. Operatør er energiselsgapet UFG. Brenselkilden er naturgass og olje.
De totale CO2-utslippene ved Sabon-I i 2008 var ca. 393 900 tonn, utslippskvoten var samme år 309 975 tonn. Utslippene ved enheten Sabon-II var samtidig 211 730 tonn CO2.
Magnetosfære
En magnetosfære er et område rundt et himmellegeme hvor legemets magnetfelt har en dominerende innvirkning på bevegelsen til innkommende plasma og plasma dannet i himmellegemets egen atmosfære (ionisert av solvinden).
Jordens magnetosfære, ofte bare omtalt som magnetosfæren, strekker seg fra det øverste laget av ionosfæren og noe utover eksosfæren. De andre planetene i solsystemet som har en magnetosfære er Jupiter, Saturn, Uranus, Neptun og Merkur. Det er også påvist magnetfelt på Mars og jupitermånen Ganymede, men disse er for svake eller vekslende til å påvirke bevegelsen til plasma i nevneverdig grad. Av de nevnte planetene har Jupiter den desidert største magnetosfæren.
Herefoss bygdekvinnelag
Herefoss bygdekvinnelag ble stiftet 3. mai 1947 i Herefoss i Aust-Agder. Foreningen var et lokallag underlagt Norges bondekvinnelag. Laget het Herefoss bondekvinnelag i perioden 1947–1951.
Virksomhet
Laget utførte forskjellige typer praktisk arbeid, samlet inn penger, samt holdt ulike kurs, som for eksempel kurs i bunadssøm. På lagsmøtene var det andakt, foredrag av medlemmene, husmorråd, spørreklasse samt utfylling av lagsavisen Bygdekvinna. Laget ble lagt ned i 1999 på grunn av dalene medlemstall. Siste årsmøte var 20. oktober 1999.
Arkivet
Arkivet etter Herefoss bygdekvinnelag befinner seg på KUBEN i Arendal. Arkivet omfatter møtebøker, journaler, korrespondanse, medlemsliste, regnskap og den håndskrevne lagsavisa Bygdekvinna.
Plato von Ustinov
Plato Ustinov var en baron og eier av Park Hotel (Hotel du Parc) i Jaffa, Israel.
Godset, som senere ble til hotellet, var opprinnelig bygget for profeten George Adams. Den ble senere overtatt av London Society for Promoting Christianity Among the Jews og er i dag ungdomsherberge.
Hans sønn, Jona von Ustinov, var far til den britiske skuespilleren Peter Ustinov.
Flyslede
Flyslede er en luftpropelldrevet slede med flymotor ment for vinterkjøring på is og snø. Denne motorsleden kan også omtales som luftslede som var en populær betegnelse på de sovjetiske flysledene som ble kalt aerosani (russisk: aэросани, direkte oversatt: «luftslede»'.) Flysledenes popularitet skyldtes luftpropelldrift, ettersom det er en meget enkel og lett fremdriftsmetode på et nærmest friksjonsfritt underlag som is og snø, spesielt med meier som har stor glideeffekt. Luftpropellen skaper en luftstrøm man siden skyver fra seg for å komme i bevegelse. Dermed kan flysledene ta seg frem nærmest overalt så lenge det er gode kjøreforhold, og de kan oppnå stor hastighet. Dette ble videreført til amfibiekjøretøyet hydrokopteret som kunne flyte på åpent vann.
Norge
Helge Kvame, som var hotelleier på Eidsbugarden på midten av 1930-tallet, inngikk et samarbeid med Thor Hansen i A/S Jotunheimen & Valdresruten og fenrik Henru Jansen om hvordan man skulle forbedre kommunikasjonene vinterstid, som inntil da hadde foregått med hestetrukne kjøretøy over korte avstander. Fjellhotellene i Jotunheimen lå dessuten alltid i nærheten av vannveier som dannes av store sjøer, noe som gjorde det mulig å ha båttransport sommerstid. Som offiser i flyvebataljonen på Kjeller kunne Jansen frembringe komponenter fra flyvirksomheten som ikke lenger var flyvedyktige eller av verdi for videre bruk hos Hærens flyvåpen.
Den første motorsleden for passasjertransport over Tyin i 1935 besto av en innebygget «kasse» av kryssfiner, rom for inntil 7 passasjerer og en flymotor på 185 hestekrefter. Den gikk mer enn 50 turer mellom Tyin hotell og Tyinholmen, men høydedraget over til Eidsbugarden var ansett for å være for krevende for snøkjøretøyet, som kunne ta en bagasjekjelke på slep. En ny flyslede ble tatt i bruk i 1937 på strekningen mellom Tyin og Tyinholmen, hvor man blant annet tok seg opp på Skinneggen. Den var meget rask for sin tid, man kunne oppnå 100 km/t på kupert fjellterreng. Suksessen som ble høstet med de to privatbygde flysledene, ble fulgt opp med planer om serieproduksjon, og Gjøvik Støperi og Mekanisk Verksted fikk byggekontrakten på en flyslede for levering i 1938.
Men serieproduksjonen kom aldri i gang, ettersom det var et begrenset marked i Norge for flysledene som også ble bygd av andre i tillegg til Kvame, som i 1939 fikk sin fjerde og siste flyslede. Etter krigsutbruddet i 1939 ble all videreutvikling satt på hold, og etter krigen ble flysledene avløst av utenlandskbygde beltebiler ment for personbefordring, som ble brukt i busstjeneste som beltebuss. En femte flyslede kom til Tyinholmen hvor Widerøe hadde fått sin egen flyslede allerede i 1938. Men Kvames flysleder var «trepunktsfarkoster», ved å bruke to ski foran og en tredje bak som på en tre-hjuling. Dette gjorde dem lettmanøvrerlige og kjappe sammenlignet med andre, som Widerøe-flysleden som hadde to ski foran og to ski bak.
Flysleder ble ikke brukt bare i Jotunheimen, liknende kjøretøy ble sett blant annet i Hemsedal vinteren 1938–39 og ved Hornsjø Høyfjellshotell på fjellet Øyer i Gudbrandsdalen. Den siste har blitt bevart fram til 2013 på høyfjellshotellet. Flysleden i Hemsedal som kom i trafikk i 1939, var bygd av ingeniør Hønningstad som gjenbrukte komponenter fra både biler og fly. Sleden hadde en V8-motor på 80 hestekrefter og plass for fire passasjerer.
Sverige
Et spesielt prosjekt ble i 1940-årene startet av det svenske militæret, som ønsket seg sitt motstykke til de sovjetiske aerosani-flysledene, hos kjøretøysprodusenten Landverk som hadde spesialisert seg på bygging av panserkjøretøyer. Det ble kansellert da det viste seg at prototypen var ustabil og tung med en vekt på 6,5 tonn. Kallenavnet ispanser ble med rette brukt om denne pansrede flysleden som måtte ha en meget kraftig flymotor på opptil 980 hestekrefter, ettersom to tonn pansring var brukt i konstruksjonen. Men til tross for vekten klarte flysleden å oppnå 124 km/t på isen. «Sländan», som panserkjøretøyet het, ble opphugd etter prosjektet ble avblåst i 1948.
Historien begynte i mars 1944 da befalhaveren for Övre Norrland sendt en forskrivning til Forsvarsstaben i Stockholm hvor han foreslo pansarsläder for operasjoner innenskjærs langs norrlandskysten opp mot den finsk-svenske riksgrensen. Ideen var å ha tunge bevæpnede og lettbevegelige motoriserte forband som del av kystforsvaret vinterstid, når det hadde lagt seg is på Bottenhavet. Forsvarsstaben bad deretter ''Kungl. Armeförvaltningens Tygavdelnings Fordonsbyrå'' (KAFT) om å utrede dette forslaget. Prosjektet omkring «Sländen» ble godkjent for start av forsvarsstaben som ett «pansarbrytande vapen utrustat fordon, «Sländen», avsett att medelst propellerdriven förbränningsmotor framföras på istäckta vatten - » Byggingen begynte hos AB Landverk ett år senere etter at konstruksjonstegningsarbeidet var fullført.
I januar 1946, etter en del utprøvninger med sledekjøretøyet, ble motoren av type Mercury VI på 540 hestekrefter montert på «Sländen», som så ble sendt til F4 flybase på Frösön i Jemtland. Men under ferdigmonteringen av panserkjøretøyet eksploderte en varmeovn idet motoren skulle oppvarmes, og propellen ble totalskadet. Dermed måtte prøvekjøringen utsettes til mars mens en ny propell ble tilvirket. Men det var sent, og dermed ikke gunstige forhold for å utprøve et så tungt kjøretøy på isen i temperaturer som vekslet fra minus 7 til pluss 5 grader. Det var ikke mulig å fullføre utprøvingen med motordrift, dessuten viste det seg at motoren var for svak. Dermed måtte pansersleden sendes tilbake til Landverk for videre utbedring.
Man måtte vente til senvinteren 1947 før det var mulig å kjøre fram og tilbake på Storsjöns is uten hindringer. Med den eldre motoren oppnådde man bare 33 km/t, med den nye motoren av type Mercury XXIV på 980 hestekrefter skulle det vise seg at man kjørte så fort at KAFT var usikker på den teoretiske maksimalhastigheten på blank is. Flysleden oppnådde nesten 130 km/t på snødekt is. Men det var da man kjørte så fort det ble oppdaget at kjøretøyet ville bli ustabilt i mer enn 75 km/t. Besetningen måtte også beskyttes for å unngå kuldeskader i så stor fart. Det ble dermed besluttet at prosjektet skulle avblåses, og sjefen i KAFT anbefalte at pansersleden burde kasseres. I 1948 ble det registrert en rapport hvor det sto at «Sländen» hadde blitt oppbrutt i hovedverkstedet i F4 flybase. Men det gikk også rykter om at pansersleden skal ha gått gjennom isen i april 1947.
Den svenske flysleden var ikke alene om å ha pansring, sovjeterne bygde også pansrede motorsleder, som 02SS Aerosan (TsKB-50) på 4,7 tonn med et kanontårn i vinteren 1939–40. Det var oppgitt fordi det var for tungt.
Finland
Finland, de tusen sjøers land, har strengt vinterklima, noe som innebar islagte innsjøer som var vanlige kommunikasjonsårer ettersom snødekte veger ofte var ufremkommelige. Dermed oppsto en interesse for snøkjøretøyer relativt tidlig i den finske staten like etter selvstendigheten i 1918. Den første flysleden ble bygd av Asser Järvinen i flyfabrikken Valtion Lentokonetehdas (VL) for det finske flyvåpenet. Den var en åpen «motorslede» på tre ski av mindre størrelse i 1919. Samme år produserte Järvinen en større flyslede for personbefordring mellom flyfabrikken på øya Santahamina og den finske hovedstaden Helsinki, med plass for 15 passasjerer i et lukket rom. Den hadde to ski foran og en ski bak, som ble brukt for å styre flysleden, som hadde en rotasjonstempelmotor av merket Le Rhone på 120 hestekrefter, erstattet i 1923 med en rekkestempelmotor av merket Benz. Føreren satt ute i det åpne foran motoren i karosseriet. Flysleden fra Santahamina var også brukt for transport mellom Sveaborg (Soumenlinna) og Helsinki etter etablering av en større flyfabrikk for VL der i 1921.
Kaptein Arvo Albert Tervasmaa, som begynte sitt arbeid som ingeniør i flyfabrikken i 1921, overtok ansvaret for fremstillingen av flysleder som hittil bare var ment for kjøring på is fremfor på snø. Han gikk over til fire ski med sitt andre kjøretøy, ettersom man får bedre vektfordeling og bedre kjøreegenskaper i terreng, ettersom fire ski lettere kan navigeres på et kupert underlag. Flysleden var viktig for det finske flyvåpenet ettersom de fleste flyplassene lå ved innsjøer som brukes som landingsstriper for flyene med skiunderstell og man hadde et behov for rask transport vintertid. Grensevaktstyrkene som måtte patruljere langs statsgrensen mot Sovjetunionen, over ufremkommelig landskap med dyp snø, var raskt ute med å anskaffe seg de såkalte I.T flysledene, som var i forskjellige varianter etter passasjertall. Som regel hadde disse finske flysledene flymotor på 100 hestekrefter enten som åpne eller lukkede sledekjøretøyer med plass for åtte til tolv passasjerer. De raskeste kunne komme opp i over 100 km/t.
De meste kjente flysledene fra Finland er Wegener-flysledene fra den tyske Grønlandsekspedisjonen i 1930. Alfred Wegener var en polarforsker som dro ut på polaroppdagelsesferder så tidlig som i 1906 da han kom for første gang til Grønland sammen med Ludvug Mylius-Erichsen i Danmarksekspedisjonen. Wegener hadde vært på Grønland flere ganger da han kom på ideen om en motorisert ekspedisjon på den grønlandske innlandsisen i 1929. Dette var nødvendig ettersom man ville reise flere værobservasjonsstasjoner, noe som innebar tungtransport. Det var ikke nok med hundesleder, så Wegener dro til Finland og forhandlet med Tervasmaa. To flysleder av type MR-30 ble bygd og levert til Tyskland. De to flysledene het Schneespatz (Snøspurv) og Eïsbar (Isbjørn). De var 5,5 meter lange og 2 meter brede med en rotasjonstempelmotor av type Siemens Sh-12 på 112 hestekrefter, og hadde en topptank på 15 liter og en sentraltank på 200 liter.
Forholdene på den grønlandske innlandsisen var svært vanskelige selv for flysledene, på grunn av dårlig vær og krevende terreng. Sterk vind gjorde det nærmest umulig å kunne operere med flysleder over lange avstander, ettersom tørr snø som var viktig, ikke var så vanlig. Dermed kom ekspedisjonen ut i store vanskeligheter slik at man igjen måtte bruke ski og hunder. På et forsyningstokt fra Eismitte stasjon forsvant Wegener og Rasmus Villemsun den 1. november 1930. Bare Wegener ble funnet, begravd av Villemsun hvis skjebne ikke er kjent. Det var først da været bedret seg og man hadde lært av innkjøringsproblemene at flysledene kom til sin rett - men bare for å finne Wegeners grav. De to flysledene ble etterlatt, den ene ble funnet og berget i 1973 og skipet til København.
ImageMagick
ImageMagick er et fritt og åpent multiplattform bildebehandlingsprogram for å vise, skape, konvertere, modifisere og redigere rastergrafikk. Programmet ble laget i 1987 av John Cristy. Det kan lese og skrive over 200 bildeformater. Det og dets komponenter blir mye brukt i andre frie og åpne programmer.
Flyslede
Finland
Utover på 1930-tallet fortsatte Tervasmaa produksjonen av flysleder for militær bruk, med bestemte typebetegnelser; MR som står for Moottorireki (motorslede) og PR som står for Panssarireki (panserslede). Med utgangspunktet i MR-30 videreutviklet Tervasmaa den finske flysleden som alle delte den samme selvbærende grunnkonstruksjonen. I 1939 ble to typer satt i produksjon, MR-40 som en åpen tremanns flyslede med maskingevær og PR-40 som en pansret variant med en kraftig Napier Lion XI A væskekjølt motor på 530 hestekrefter. Disse kom for sent til tjeneste under Vinterkrigen i 1939-40, men var i kamp i Fortsettelseskrigen i 1941-44. PR-40 var en skuffelse mens MR-40 fungerte relativt godt. MR-40 brukte radialmotor av merket Clerget eller Siemens-Halske Sh 12, og var blitt en lukket vogn med åpen topp hvor man monterte maskingeværet. Besetningen var på tre mann. PR-40 var ganske enkelt for tung, spesielt på islagte vann, og bare 10 eksemplarer ble bygget.
Under vinterkrigen fikk de finske militære anledning til å studere både intakte og ødelagte luftsleder fra Sovjetunionen. Spesielt var NKL-6/16 av interesse, noe som førte til produksjonen av MR-42 vinteren 1941-42. Disse hadde tre ski, og hadde spisse neser i motsetning til eldre MR-flysleder som hadde rund nese. 10 eksemplarer ble bygget. Disse ble etterfulgt den neste vinteren av en større variant, MR-43 basert på NKL-26, men uten pansring, og rundt 20 ble levert fra bilkarosserifabrikken i Helsinki. Gjenbruk av erobrede luftsleder var ikke uvanlig, men NKL-26 som hadde panserbeskyttelse, ble tatt i bruk under betegnelsen MR VP - Moottorireki, Venäläinen, Panssaroitu (Motorslede, Sovjet, Pansrede på norsk) Minst 3 NKL-26 ble tatt. Det er kjent at det tyske militæret fikk flere finskproduserte flysleder under krigen på Østfronten, men dette er lite kjent. En tysk variant av NKL-16-37, WH/WL, er kjent i offentlige dokumenter, men bakgrunnen er uklart, kan være fra Finland.
Sovjetunionen
I 1912 ble de første serieproduserte flysledene levert til det russiske militæret fra fabrikken Russko-Baltisky Vagonny Zavod (RBVZ) i Riga, Latvia, basert på en design av den kjente flyingeniøren Igor Sikorsky. Dette var slutten på en forhistorie som så smått begynte vinteren 1904-05, da ingeniøren S.S. Nezjdanovskij sammen med aeronautsingeniør N.E. Zjukovskij konstruerte en motorslede. En avbildning viste at den var lite annet enn en bred kjelke med et høyt stativ for en stor tobladet propell forut. Motorsleden kom i produksjon på fabrikken DUKS i 1907, og ble vist fram på en utstilling i Moskva i 1908, noe som vakte stor interesse for privatbygging av ulike design utover de neste årene. En av ingeniørene som var med på dette, hadde nylig avsluttet sin utdanning i det polytekniske instituttet i Kiev, Ukraina, hvor han bygde en egen flyslede. Denne mannen var Igor Sikorsky, en av de største luftfartøykonstruktører i sin samtid. Hans flyslede, som ble prøvekjørt vinteren 1909-10, oppnådde en hastighet på 74 km/t. Han vant også militærets oppmerksomhet under forsøkene av ulike luftsleder på et arrangement holdt av Vserossiisky Avtomobilny Klub (Allrussisk Bilklubb) og fikk oppgaven å produsere et design for den planlagte flysleden i Riga.