cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Defcon (spill)
Diplomacy mode
I diplomacy mode er hele verden alliert i en stor allianse og målet er å holde seg på toppen uten om å bryte alliansen. I diplomacy mode er det også mye paranoia siden alliansen må bryte sammen for at det skal være en vinner. Da vil spillerne spionere på hverandre og finne ut hvor hverandres baser er. Dette vil føre til spenning blant spillerne og føre til full skala krig.
Big world
I big world mode er verdenen dobbelt så stor og det er dobbelt så stort innbyggertall. Styrkene forblir i sine normale størrelser noe som gjør at distansen missiler og styrker må reise er lengre.
Trofeer
Trofeene i DEFCON kan bare fås ved å kjøpe spillet på Steam
Stråling
Stråling er overføring av energi i form av bølger som forplanter seg gjennom rommet, eller gjennom et medium. Stråling inkluderer:
Noen typer bølger er avhengig av et medium for å forplante seg. Lydbølger forplanter seg ikke i vakum, men det gjør derimot lysbølger.
Bølger kan svinge enten i utbredelsesretningen eller transversalt (vinkelrett i forhold til utbredelsesretningen).
Noen bølger beveger seg med lysets hastighet, mens for eksempel mekaniske bølger beveger seg med lydhastigheten i mediumet.
Stråling fra en punktkilde har vanligvis en utbredelse som er lik i alle retninger og form som en geometrisk kule, hvor strålingens intensitet er invers proporsjonal med kvadratet av avstanden fra kilden.
Koločep
Koločep (lokalt også kjent som Kalamota, italiensk: Calamotta) er ei øy i Adriaterhavet, nær byen Dubrovnik i Kroatia. Koločep er den minste av tre bebodde øyer i øygruppa Elafitiøyene, og den sørligste bebodde øya i Kroatia.
Øya ligger om lag 1 km sør for fastlandet, og om lag 2 km vest for halvøya Lapad ved Dubrovnik. Det er ca. 5 km til havnen Gruz, fra Gruz er det daglige fergeforbindelser (20-30 min).
Det er to landsbyer på øya: Gornje Celo i øst og Donje Celo i vest. Landsbyene hadde i 2001 tilsammen et folketall på om lag 150, antallet fastboende er lavere enn dette i dag (2008). Landsbyene ligger i hver sin vik, ca. 3 km fra hverandre. Øya er bilfri, men det går småveier og gangstier over øya. Små elbiler og mopeder blir brukt til transport.
Koločep har mer enn 250 dager med sol i løpet av året. Klimaet er typisk middelhavsklima, og siden øya er så pass liten blir klimaet i stor grad styrt av Adriaterhavet. Havet styrer temperaturene, og holder temperaturen over 10 ºC om vinteren og under 27 ºC om sommeren.
Plantelivet på øya består blant annet av høye furu og olivenlunder. Det dyrkes ellers sitron og appelsin på øya.
Historie
Da Koločep var en del av Republikken Dubrovnik var øya et viktig skipsbyggings sted. To sjømenn på Christopher Columbus sitt skip «Santa Maria» var fra Koločep. Arkeologiske utgravinger har funnet spor som går tilbake til grekerne og romerne i antikken og fram til Napoleon sin tid. Den vesle øya på bare 2,3 km² har rester etter sju førromanske kirker.
I nyere tid var øya populær blant velstående familier fra Dubrovnik som bygde sommerhus her. I dag er turisme viktig, med hotellanlegget Villas Kolocep som hjørnesteinsbedrift på øya.
Gråhøe (Lom)
Gråhøe (også skrevet Gråhøi) er et fjell nord for Glittertinden i Jotunheimen nasjonalpark, i Lom kommune i Innlandet. Toppen er på 2 154 meter over havet og er blant de 100 høyeste i landet.
Squash under Panamerikanske leker 2011
Squash under Panamerikanske leker 2011. Squash var en av flere sporter i de 16. Panamerikanske leker som ble arrangert i Guadalajara i Mexico i perioden 14. til 30. oktober 2011. Det ble konkurrert om seks titler, single, double og lagkonkurranse for både damer og menn. Mexico ble beste nasjon med fire gullmedaljer.
Nådendal landkommune
Nådendal landkommune (svensk: Nådendals landskommun, finsk: Naantalin maalaiskunta) er en tidligere kommune i det finske landskapet Egentliga Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1963. Nådendal landkommune var en finskspråklig kommune.
Nådendal landkommune ble slått sammen med Nådendal by i 1964.
Liste over Norges næringsministre
Liste over Norges næringsministre omfatter statsråder i dagens Nærings- og fiskeridepartement samt statsråder i det tidligere Næringsdepartementet (1988–1993) og Nærings- og handelsdepartementet (1997–2013). Statsråder i Nærings- og energidepartementet (1993–1996) dekkes i Liste over Norges olje- og energiministre, og statsråder i det gamle Industridepartementet (før 1988) dekkes i Liste over Norges industriministre.
Fra 14. oktober 2021 er Jan Christian Vestre (Ap) næringsminister.
Marie Triepcke Krøyer Alfvén
Marie Triepcke Krøyer Alfvén (født 11. juni 1867 på Frederiksberg i Danmark, død 25. mai 1940 i Stockholm i Sverige) var en dansk maler. Hennes fulle navn før hun giftet seg første gang var Maria Martha Mathilde Triepcke. Hennes foreldre var innvandret til Danmark fra Tyskland.
Utdannelse
Det danske kunstakademiet var stengt for kvinnelige elever frem til 1888, og da den unge Marie Triepcke på 1880-tallet ville utdanne seg til maler, var hun henvist til privatundervisning. Hennes første lærer ble maleren Carl Thomsen, som drev en tegneskole i København. Vinteren 1888-1889 studerte hun i Paris under blant andre maleren Pierre Puvis de Chavannes. Også Anna Ancher var elev av Puvis de Chavannes i denne perioden.
Ekteskap og barn
I Paris møtte Marie også maleren Peder Severin Krøyer, som hun giftet seg med i Augsburg den 23. juni 1889. Ekteparet Krøyer fikk datteren Vibeke Krøyer i 1895.
Ekteskapet med P.S. Krøyer var stormfullt. I 1902 traff Marie den svenske komponisten Hugo Alfvén på Sicilia. Krøyer ville ikke gi Marie skilsmisse før i 1905, da Marie ble gravid med Alfvén og fødte datteren Margita Alfvén. Dette ble ansett som en stor skandale, og Maries ekteskap med Hugo Alfvén ble først inngått i 1912, etter P.S. Krøyers død. Marie bosatte seg i Stockholm sammen med Alfvén og sine to døtre, i det nybygde Alfvénsgaard. Også Maries annet ekteskap ble stormfullt. I 1928 søkte Hugo Alfvén skilsmisse, noe Marie motsatte seg, og paret ble først skilt i 1936. Skilsmissetvisten dreide seg i stor grad om hjemmet Alfvéngaard, som det var Marie som i første rekke hadde satt sitt preg på. Ved skilsmissen tilfalt boligen datteren Margita.
Marie Triepcke Krøyer Alfvén er begravet på kirkegården i Leksand i Sverige.
Verker
Marie Triepcke debuterte i 1888 som maler på den juryerte utstillingen på Charlottenborg, som den gang var det offisielle visningssted for ny kunst. I 1891 var hun for øvrig med på å grunnlegge Den Frie Udstilling, en kunstnersammenslutning som ble stiftet i protest mot adgangskravene til det etablerte Charlottenborg. Marie og P.S. Krøyer dro i 1891 til Skagen, der de ble en del av den nordiske kunstnerkolonien som betegnes som Skagenmalerne. I de kommende årene malte hun lite, og utviklet i stedet en stadig sterkere interesse for innredning og formgivning.
Argulus mongolianus
Argulus mongolianus er en art av fiskelus. Dette er en type krepsdyr som lever som parasitter på større dyr, i regelen fisk. Arten ble beskrevet i 1939.
Anatomien er særegen, kroppen er sammenklemt og et stort skjold dekker det meste av den, men på undersiden er kroppens ledd og anatomi godt synlig. Inndelingen i hode, kropp (thorax) og bakkropp (abdomen) er tydelig. Arten er mellomstor, den er noen mm lange. Øynene er store tydelige, og de har også et naupilus-øye. Begge antenne-parene er omdannet til haker som holder fiskelusen fast i vertsdyret.
Severo-Kurilsk
Severo-Kurilsk (russisk: Се́веро-Кури́льск, japansk: 柏原 – Kashiwabara) er en by i Sakhalin oblast i Russland. Den ligger på øya Paramushir, lengst nord på øygruppen Kurilene. Innbyggertall: 2 592 (folketelling 2002), 5 180 (folketelling 1989).
Byen var under japansk styre mellom 1875 og 1945.
Sachsen-Saalfeld
Hertugdømmet Sachsen-Saalfeld, eller bare Sachsen-Saalfeld, var en historisk stat og et såkalt ernestinsk hertugdømme regjert av huset Wettin innenfor den nåværende tyske delstaten Thüringen. Hertugdømmet ble opprettet i 1680 for Johann Ernst, gjennom utskillelsen av et område som tidligere hadde tilhørt Sachsen-Gotha. Hertugdømmet ble i 1735 innlemmet i Sachsen-Coburg-Saalfeld.
Canal Street (Manhattan)
Canal Street er en gate i Lower Manhattan i New York City. Den løper fra East Broadway vestover til West Street, gjennom Chinatown. Gaten danner den sydlige grensen av SoHo og Little Italy samt den nordlige grensen av TriBeCa.
Kurilsk
Kurilsk (russisk: Курильск) er en by i Sakhalin oblast i Russland. Den ligger på øya Iturup i Kurilene, rundt 450 km sørøst for Juzjno-Sakhalinsk. Per 2006 hadde Kurilsk 2 005 innbyggere, noe som er en nedgang fra folketellingene i 2002 og 1989, som var på henholdsvis 2 233 og 2 699.
Historie
Stedet hvor dagens Kurilsk ligger, var tidligere en bosetning av ainoer, som var øyenes opprinnelige befolkning. Det opprinnelige navnet var Sjana, som betyr noe sånt som stor bosetning ved en elvs nedre løp. Mot slutten av 1700-tallet oppstod en bosetning av russiske kolonister. I 1800 opprettet Japan en garnison. I Shimodaavtalen ble de sørlige Kurilene lagt under Japan, og landsbyen Shanamura (japansk: 紗那村) hørte frem til slutten av andre verdenskrig i 1945 under det japanske underprefekturet Shana (idag: underprefekturet Nemuro). Etter krigen kom øyene og Kurilsk under Sovjetunionen, og i 1947 fikk stedet bystatus, under sitt nåværende navn.
Økonomi og næringsliv
Kurilsk er sentrum for fiskerier, lakseoppdrett og fiskeindustri. Det finnes også virksomheter innen bygningsindustri. I Kurilsk ligger en seismologisk stasjon og en tsunami-varslingsstasjon.
Sante Ceccherini
Sante Lorenzo Minotti Ceccherini (født 15. november 1863, død 9. august i 1932) var en italiensk fekter som deltok i de olympiske leker 1908 i London.
Ceccherini vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1908 i London. Han var med på det italienske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i sabel bak Ungarn. De andre på laget var Marcello Bertinetti, Riccardo Nowak, Alessandro Pirzio Biroli og Abelardo Olivier.
Skatitoxenini
Skatitoxenini er en gruppe (stamme) av biller som hører til familien kortvinger.
Levevis
Artene lever underjordisk i tuene til termitter.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i det sørlige Afrika (Zimbabwe, Namibia).
Carl Arbo
Carl Oscar Eugen Arbo (født 17. august 1837, død 20. mai 1906) var en norsk lege og fysisk antropolog fra Drammen, kjent for sine undersøkelser av norske rekrutter og teorier om folkeopphav.
Arbo, som var bror til maleren Peter Nicolai Arbo, tok medisinsk embetseksamen i Christiania i 1865. Etter studier i utlandet og arbeid ved sinnssykeasylet i den norske hovedstaden fikk han i 1868 stilling som kompanikirurg i Kristiansand. Fram til 1902 arbeidet han som militærlege.
Fra 1893 bodde Arbo i Kristiania, der han døde i 1906.
Gassulykke
En gassulykke er en ulykke der en gass eller gasser er involvert og fører til skader på mennesker, dyr, materiell eller annet.
Underveis (Johansen)
Underveis er et musikkalbum med Bjørn-Peder Johansen, utgitt i 2003. Dette er hans debutalbum som soloartist.
Chocolate
«Chocolate» er en dansepop-sang skrevet av de britiske låtskriverne Karen Poole og Johnny Douglas for Kylie Minogues niende studioalbum Body Language (2003). Den fikk en blandet mottakelse fra kritikere. Sangen ble utgitt som albumets tredje singel sommeren 2004, og nådde førsteplass i Ukraina og Chile, og topp 10 i Ungarn, Romania, Russland, og Storbritannia.
Peter Copley
Peter Copley (født 20. mai 1915 i Bushey i Hertfordshire i England, død 7. oktober 2008 i Bristol i England) var en skuespiller.
Copley valgte å gi opp en karriere i Royal Navy for å begynne som skuespiller. Han debuterte på teater i 1932 og på film i 1934. Gjennom sin karriere spilte han over 100 roller på TV, inkludert opptredener i The Bill, The Avengers, Poirot og Doctor Who.
Argulus mexicanus
Argulus mexicanus er en art av fiskelus. Dette er en type krepsdyr som lever som parasitter på større dyr, i regelen fisk. Arten ble beskrevet i 1995.
Anatomien er særegen, kroppen er sammenklemt og et stort skjold dekker det meste av den, men på undersiden er kroppens ledd og anatomi godt synlig. Inndelingen i hode, kropp (thorax) og bakkropp (abdomen) er tydelig. Arten er mellomstor, den er noen mm lang. Øynene er store og tydelige, og de har også et naupilus-øye. Begge antenne-parene er omdannet til haker som holder fiskelusen fast i vertsdyret.
Cephalaxis
Cephalaxis er en slekt av små, rødlige eller brunlige køllebiller.
Levevis
De voksne billene finnes gjerne i råtnende plantemateriale, som kompost, løvstrø, under bark eller lignende. De fleste lever sannsynligvis av midd og andre små leddyr.
Utbredelse
Slekten er utbredt i India.
Trirammatus
Trirammatus er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) Pterostichinae i familiegruppen løpebiller.
Utseende
Middelsstore, avlange, blankt svarte løpebiller. Kjevene er forholdsvis lange og sigdformede.
Systematisk inndeling
thumb|200px| Trirammatus selkirki
Méba-Mickaël Zézé
Méba-Mickaël Zézé (født 19. mai 1994) er en fransk sprinter. Han har gull på 4 x 100 meter stafett fra U23-EM i friidrett 2015 som fremste internasjonale meritt.
Idrettskarriere
Zézé deltok ved Ungdoms-VM i friidrett 2011 i Lille Métropole i Frankrike, der han fikk to medaljer. Individuelt fikk han bronse på 100 meter, med tiden 10,57, og han deltok også på Frankrikes stafettlag som fikk bronse på 4 x 100 meter. Han løp også 200 meter, der han kom på 5.-plass. Frankrike vant 4 x 100 meter stafett ved European Youth Olympic Festival 2011, med Zézé på laget. På nasjonalt nivå vant han 60 meter og 200 meter ved det franske ungdomsmesterskapet, og han satte fransk innendørsrekord for ungdom på 200 meter med tiden 21,05 sekunder. Ved det franske mesterskapet utendørs vant han 100 meter i ungdomsklassen.
Han ble fransk juniormester på 200 meter innendørs og utendørs i 2012. Han deltok også ved junior-VM i friidrett 2012. På 200 meter der fikk han 27. beste tid i innledningsheatet, og gikk ikke videre til semifinalen. Han deltok også på det franske laget på 4 x 100 meter stafett, men de ble diskvalifisert i innledningsheatet.
I 2013 ble han igjen fransk juniormester innendørs på 60 meter og 100 meter. Han var også med å vinne det franske mesterskapet i stafetter, på 4 x 100 meter. Ved junior-EM i friidrett 2013 kom han på 6.-plass på 200 meter, og Frankrike kom på 4.-plass på 4 x 100 meter. I august deltok han ved VM i friidrett 2013, der han var med på Frankrikes stafettlag på 4 x 100 meter. De løp på 38,97 i innledningsheatet, som var 17. beste tid, og gikk dermed ikke videre til finalen. Ved Jeux de la Francophonie 2013 i september kom han på 5.-plass på 200 meter, og han fikk sølv på 4 x 100 meter sammen med det franske stafettlaget.
Zézé vant både 100 meter og 4 x 100 meter stafett ved det franske U23-mesterskapet i 2015. Han ble tatt ut til U23-EM i friidrett 2015, og der vant Frankrike gull på 4 x 100 meter stafett, to hundredeler foran Tsjekkia.
Jan Tore Holvik
Jan Tore Holvik (født 1942) er en norsk siviløkonom og tidligere ambassadør.
Håvik kraftverk
Håvik kraftverk er et vannkraftverk ved Austefjorden i Volda kommune i Møre og Romsdal.
Det er et elvekraftverk som utnytter et fall på 30 meter.
42nd Street
42nd Street er en gate i Manhattan i New York City, kjent for sine mange teaterhus, særlig i området der den krysser Broadway ved Times Square. Gaten løper i øst–vest-retning. Blant bygningene på gaten er Chrysler Building, Grand Central Terminal og Port Authority Bus Terminal. Lengst øst på 42nd Street ligger FN-bygningen.
Panserskip
Panserskip eller kystslagskip er en lite eksakt beskrivelse av en type krigsskip: et panserskip kan være et hvilket som helst krigsskip som er beskyttet av panser. Den skipstypen som helst blir betegnet som panserskip var en type forholdsvis tungt pansrede krigsskip med store kanoner, men med et deplasement på langt mindre enn 10 000 tonn.
Håvik kraftverk
Kraftverket er eid av lokal grunneier. Han har bygd hele anlegget selv, inkludert turbinen. Generatoren er på 11 kW.
Panserskip
Skipstypen oppstod som et videreutvikling av monitorene, som hovedsakelig mindre lands mariner hadde benyttet til kystforsvar siden den amerikanske borgerkrigen, frem til denne skipstypen mistet sin militære verdi mot 1870. Monitorene hadde lavt fribord og egnet seg dårlig langs værutsatte kyststrøk. Panserskipene var et skip med høyt fribord, kraftig panser for størrelsen, og kraftige kanoner. Skipene hadde ikke spesielt gode egenskaper på åpent hav, og var beregnet på kystforsvar. Skipstypen har muligens sitt opphav i den svenske Svea-klassen panserskip, bygget fra 1883: HMS «Svea», HMS «Göta» og HMS «Thule».
Avhengig av hvilken definisjon en velger, varierer epoken hvor panserskipene var gjeldende. Som mindre, pansrede kystforsvarsskip holdt skipstypen seg til rundt 2. verdenskrig, hvor de eldste panserskipene fremdeles var i bruk i noen mariner (deriblant Norges). Før og etter 2. verdenskrig ble skipstypen erstattet av skip som motortorpedobåter, jagere og fregatter. Panserskipene var som oftest de største skipene i de marinene de var en del av.
Panserskip i Norge
Norsk marinepolitikk hadde i en lang periode vært tilpasset rikenes felles utenrikspolitikk på vegne av den svensk-norske unionen som stort sett gikk ut på tilbakeholdenhet stilt ovenfor den teknologiske utviklingen; Utviklingen av krigsskipet, som fra midten av 1850-årene hadde gjennomgått en rivende utvikling, med for eksempel innføring av nytt artilleri, nytt driftmaskineri, nye konstruksjonsmetoder og pansring. Etter å ha forsøkt å henge med i 1850- og 1860-årene, gikk man over til forsiktighetsregelen omkring innføring av ny teknologi forutbestemt av rammer innenfor et mer passivt kystforsvar. Det var ansett for å være fornuftig å sette sin lit til små, forholdsvis billige og pansrede fartøytyper som monitoren og små dampkanonbåter, og senere også noe større kanonbåter med tung bestykning.
Etter at modernisering av forsvaret nærmest var blitt et folkekrav i 1880 og 1890-årene, ble det av Stortinget i 1895 vedtatt å bevilge 10 millioner kroner til marinen – 8,5 millioner av dette var satt av til byggingen av to panserskip. Allerede i 1888 hadde man stilte seg spørsmålet om hvordan sjøforsvaret av nasjonen skulle være så snart man hadde realisert svakheter ved Flåteplanen av 1877- at den ikke dekket et behov for havgående skip, bare to kanonbåter av den største klassen var ferdigbygget. Spørsmålet startet mange år med debatt og stort folkelig engasjement, støttet av andre begivenheter som den svenske sabelraslingen i konsulatspørsmålet i 1895.
Det svenske forbildet
Det svenske panserskipet HMS «Oden» (bygget 1896) ble valgt som modell for de norske panserskipene. Denne klassen av 3 planlagte skip for bygging 1896-1899 var ytterst nytt, med det aller siste innenfor den nye skipstypen panserskip; skipene hadde for eksempel en rekke nyheter som et skrog seksjonert i 200 vanntette avdelinger. To roterende tårn med én kanon hver erstattet de tidligere kanontårnene med to kanoner for bedre presentasjoner under ildgivning. Det var mulig å ha bedre panserbeskyttelse innenfor et begrenset deplasement med et tynnere, men sterkere panser av en type kalt Harvey-pansring.
To skip ble bestilt fra verftet Armstrong i Newcastle on Tyne, England; «Harald Haarfagre» kom til Norge 25. desember 1897, og «Tordenskjold» ble levert 16. mai 1898. Opprinnelig skulle det første fartøyet het «Cort Adeler» etter en dansk-norsk admiral i 1600-tallet, men kong Oscar satt seg mot, og som et kompromiss ble navnet sløyfet til fordel for et kongenavn, «Harald Haarfagre».
Leveransen av disse to panserskipene avslørte den egentlige norske målsettingen for svenskene som hadde blitt forklart at HMS «Oden» som forbilde var for at de norske fartøyene skulle være tilpasset unionens fellesforsvar. I virkeligheten hadde man bygget på kunnskap om de svenske skip, og få med seg den seneste utviklingen på området med assistanse av den største og mest erfarne verft for leveranser av store krigsskip den gang. Panserdekket på de svenske panserskipene var horisontalt i motsetning til de norske panserskipene som hadde skrånende panserdekk og dermed hadde generelt bedre beskyttelse på bredsiden. Skrånende panserdekk kom til den svenske marinen med HMS «Oscar II» levert i april 1907.
Tordenskjold-klassen
De to skipene hadde et deplasement på 3920 tonn fullt utrustet, og var 92,7 meter lange, 14,8 meter brede og stakk 5,7 meter dypt. Panseret var på 178 mm i vannlinjen (beskyttelse mot torpedoer), kanontårnene 203, og dekket hadde 50 mm panser. Under panserhuden av stål var det rom fylt med kokosmasse, som var ment å svelle opp dersom den kom i kontakt med vann, og tette sprekker og hull som følge av skade fra granater. Samme prinsipp ble brukt på senere panserskipsklasser bestilt til Norge. Skipene hadde et utvalg 2 x 21 cm og 6 x 12 cm kanoner, samt 6 x 76 mm og 6 x 37 mm hurtigskytende kanoner. I tillegg var der to torpedorør under vannlinjen i bredsiden på skipet – de første undervanns utskytningsrør i det norske sjøforsvaret.
Opprinnelig hadde fartøyene sortmalte skrog og gulmalte skorsteiner. Fartøyene var også utsmykket med forsiringer for og akter, en slags siste rest fra de store seilfartøyene som i flere århundrer kunne være rikt utsmykket. Det var først på begynnelsen av 1900-tallet at den karakteristiske gråfargen slo gjennom i de fleste marineflåter verden rundt, og under leveransen av de to yngre panserskipene til det norske sjøforsvaret i år 1900 var disse gråmalte. Gråmalingen fungerte bedre som kamuflasje – men allikevel var panserskipene lett å oppdage i siktbart vær så lenge disse var kullfyrte. Også når skipene var under horisonten, var det mulig å se den tette og svarte kullrøyken på lang avstand.
Eidsvold-klassen
Under løsrivelsen fra Sverige i 1905 var marinen en viktig sikkerhet for Norges uavhengighet. Den svenske marinen var vesentlig sterkere, men Norges marine var mer innrettet på et kystforsvar, og ville nyttegjøre seg de trange sundene og mange holmene for forsvar av kysten. Den kjente Admiralstriden handlet blant annet om hvordan de norske panserskipene skulle benyttes i en eventuell krig mot Sverige i 1905. Mens Christian Sparre forsvarte en strategi hvor skipene holdt seg langs kysten og beskjøt svenske skip fra avstand, mente Jacob Børresen at en direkte konfrontasjon med den svenske marinen i åpen sjø var det mest hensiktsmessige. Det ble meget spent i flere uker mellom den 9. juni da det rene norske flagg gikk til topps på samtidige krigsskip og den 14. oktober da mannskapene endelige fikk lov til å dra hjem etter forhandlingene hadde munnet ut i en politisk løsning. Løsrivelsen endte altså uten krigshandlinger, men det var ikke mangel på dramatiske episoder som da «Tordenskjold» ved uhell støtte på en mine ved Melsomvik 24. september uten at denne sprang. Den 25. november eskorterte panserskipene «Norge» og «Tordenskjold» det nye kongehus inn til hovedstaden Oslo i det nye kongeriket som en bekreftelse på deres rolle i løsrivelsesprosessen.
«Nidaros» og «Bjørgvin»
Etter 1900 ble det foreslått nye bevilgninger til panserskip hvert eneste år fram til 1912, men dette ble aldri vedtatt av Stortinget. Bevilgningen var ment å gå til ytterligere ett panserskip lik «Norge». I 1912 ble den sikkerhetspolitiske situasjonen i Europa så alvorlig at Stortinget bevilget 20 millioner til ekstraordinære forsvarsinvesteringer.
Tapet av panserskipene var et hardt slag for marinen, som trengte nye, tidsmessige fartøyer for å kunne opprettholde et godt forsvar av kysten.
Mellomkrigstid og planer om artilleriskip
HMS «Gorgon» ble etter krigen tilbudt Norge, men tilbudet ble ikke akseptert. Fester for torpedonett og skott i vannlinjen gav skipet ekstra bredde i forhold til originalen (fra 16,8 m til 22,4 m), montert i ettertid i England, gjorde at skipet ikke kunne dokksettes ved marinens hovedverft i Horten. Britene forsøkt å selge panserskipet også til Argentina, Peru og Romania, men ingen av disse landene ønsket å akseptere tilbudet. HMS «Gorgon» ble deretter brukt som målsfartøy i årene mellom 1922 og 1928. Pengene betalt for de to skipene ble tilbakebetalt, og ble investert i andre forsvarstiltak i Norge, politisk sett hadde Norge beveget seg inn i en forsvarsfiendtlig periode sammen med dårligere økonomi.
Det skulle vise seg å være utenfor det politisk mulige å få satt de allerede eksisterende fartøyene i forsvarlig stand i mellomkrigstiden, og planer om anskaffelse av nye panserskip, omdøpt til «artilleriskip», forlot ikke planleggingsstadiet. De fleste flåteplanene som var forelagt regjeringen og Stortinget i årene mellom 1922 og 1936, anbefalte erstatning av de eldre panserskipene, som heller ikke hadde fått de nødvendige moderniseringstiltak en burde forvente. I et forslag fra 1926 er det nedskrevet at et nytt artilleriskip ville koste 14 millioner kroner, en meget betydelig sum den gang.
I 1936 ble der forelagt en ny flåteplan, der man skisserte opp planer for et moderne artilleriskip. Det skulle ha bestykning på 4 x 203 mm hovedskyts, 4 x 12 cm sekundære skyts og 4 x 40 mm luftvernskyts. Fartøyet skulle bygges med panserdekk, ha en toppfart på 22 knop med moderne maskineri og ville ha et deplasement på om lag 4500 tonn. Den private forsvarsorganisasjonen «Foreningen Norges Sjøforsvar» som i flere år hadde drevet en kampanje for nye artilleriskip, utarbeidet flere illustrasjoner i forsøk på å vinne politisk støtte og én av disse kan være den eneste mulige tegningen av et artilleriskip fra mellomkrigstiden som eksisterer. Illustrasjonen viser et skip med moderne utseende med to svære kanontårn, to sekundære kanontårn langs bredsiden, et stort kommandotårn og en stor skorstein samt en overbygning mellom skorsteinen og overbygningen akter. Luftvernskytset ble montert akter.
Planene ble aldri vedtatt, og det ble ikke bygget flere panserskip for den norske marinen.
Kamphandlinger i 1940
Ved krigsutbruddet for andre verdenskrig den 3. september 1939, var panserskipene fremdeles de største skipene i det norske sjøforsvaret. Under Tysklands angrep på Norge 8./9. april 1940, lå de to norske panserskipene «Norge» og «Eidsvold» i Narvik. Begge hadde blitt sendt nordover i november som en reaksjon på det sovjetiske angrep på Finland. På grunn av den strategisk viktige malmeksporten hadde Nord-Norge kommet i en utsatt posisjon der ulike stormaktsinteresser kolliderte.
Kommandørkaptein Per Askim på «Norge» hadde allerede før avreisen fra Horten fått problemer med beredskapen, han hadde vært tvunget til å søke om ekstrabevilgning for at besetningene kunne få prøveskutt geværene sine. Denne episoden avslørte en meget lang rekke defekter med beredskapsnivået og tilstanden på de to utkommanderte panserskipene i en tid med til dels kontraproduserte politiske rammebetingelser. Man hadde sett seg tvunget til å demontere ildlederutstyret på «Tordenskjold» og andre fartøyer, for å få komplette ildledelsesutstyr i de to yngste panserskipene, luftvernskyts måtte hentes fra motortorpedobåtene i Horten som 2 x 40 mm Bofors, 2 x 20 mm Oerlikon luftvernkanoner og 6 mitraljøser for hvert skip. Disse hastetiltakene for å bøte på forsømmelsene var ikke tilfredsstillende for et skip som kunne komme i kamp. Oerlikon-kanonene var ombord, uten at besetningene hadde instruksjonsbeskrivelser og stridsammunisjon. Forsvarsdepartementets ordre om å utruste de to panserskipene «Norge» og «Eidsvold» til nøytralitetstjeneste ble gitt 18. september 1939.
Om morgenen den 9. april ved kl. 03.20 fikk panserskipene det første varsel fra bevoktningsbåten «Kelt» om observasjon av fremmede krigsfartøyer passerte inn Ofotfjorden. Flaggskipet «Norge» la straks ut fra kai i Narvik havn. «Eidsvold» var allerede sendt ut i innløpet til havnen. Kommandørkaptein Willoch ombord på «Eidsvold» hadde fått ordre om å skyte på tyske fartøyer, men ikke britiske.
Fra jageren «Wilhelm Heidkamp» som kom inn i fjorden, ble det sjøsatt en båt med en parlamentær som tok kontakt med panserskipet og anmodet Willoch om å overgi seg. Etter det var avslått, gikk parlamentæren ombord i sin båt og skjøt opp et rødt signallys som tegn på at man skulle avfyre en torpedosalve rett mot «Eidsvold». På bare få sekunder ble fartøyet senket, truffet av tre torpedoer. 177 av mannskapet omkom.
Mary Pickfords filmografi
Mary Pickfords filmografi som skuespiller:
Etterkrigstiden
Etterkrigstiden er den vanlige europeiske og nordamerikanske betegnelsen på perioden i verdenshistorien etter 1945, på samme måte som man bruker betegnelsen mellomkrigstiden om perioden 1918–1939 mellom første og andre verdenskrig. Begge begrepene er utvilsomt eurosentriske, ved at «krigene» i de to begrepene refererer til de to dominerende krigene på det europeiske kontinentet.
Panserskip
Kamphandlinger i 1940
«Norge» hadde ankret opp utenfor malmkaien i Narvik havn, og kom i strid med de tyske jagere «Bernad von Arnim» og «Georg Thiele» som fortsatte videre inn i havnebassenget ved kl. 04.45. Kommandørkaptein Askim gav umiddelbart ordre om å åpne ild med styrbords batterier, men sikteforholdene var dårlig i mørket, og det var ruskevær med mye sne. Tyskerne hadde også problemer med den elendige sikten og dermed på måfå sendt ut flere torpedosalver – de to siste torpedoene som ble sendt ut traff omtrent midtskips på «Norge», som sank svært raskt. 105 personer omkom.
Etterkrigstiden
Etterkrigstiden har også sterk referanse til den kalde krigen, og betegner således hele perioden som var preget av den kalde krigen fra 1945 til 1989. Kulturelt er etterkrigstiden kjennetegnet ved sterk velstandsutvikling, protestbevegelser og større fokus på individualisme. I årene etter krigen var folk i USA og Vest-Europa redde for en økonomisk krise i landene. Derimot skulle etterkrigstiden vise seg å bli en velstandsperiode for folket med industrialisering, mindre klasseforskjeller og bedre velstand blant folket.
Panserskip
Kamphandlinger i 1940
Begge skipene ble dermed senket av torpedoer fra tyske jagere, før panserskipene fikk gjort skade på de tyske skipene. 282 nordmenn hadde blitt drept. Kommandørkaptein Per Askim overlevde senkningen sammen med 89 andre fra besetningen på «Norge», og ble en av de meste kjente og aktede sjøoffiserer i Norge. Han mottok overgivelsen av den tyske marine i norske farvann som den sjømilitære representant fra de allierte den 8. mai 1945. Han kunne ikke belastes for tapet av panserskipene og de 282 liv ettersom hans oppdrag var svært vanskelig: å beskytte Narvik med de tildelte ressurser. Det fantes ikke støttefartøyer som kunne ha gitt vital assistanse. Planlagte fortifikasjoner på land som kunne ha vært til støtte, så som kystartilleri ved Ofotfjorden, var ikke påbegynt. De mange defekter ombord på «Norge» og «Eidsvold» samt en rekke mangler som dårlig internt kommunikasjons- og ildledelsesutstyr reduserte panserskipenes verdi som krigsfartøyer meget drastisk.
De siste norske panserskipene
De to eldste panserskipene, «Tordenskjold» og «Harald Haarfagre», var ikke utrustet som krigsfartøyer i april 1940. Tverimot hadde det vært besluttet at disse skulle være depotskip tross rapporter fra mai 1939 om god tilstand på skrog, maskiner, kjeler og annet. De to eldste panserskipene i norsk tjeneste var ikke i dårlig forfatning, og kunne derfor vært aktuelle for mobilisering. Fartøyenes kanoner ble foreslått demontert og overført til Ramsund kystfort ved Ofotfjorden, men det ble ikke noe av disse planene. Skipene ble tatt tilnærmet intakte i Horten av tyskerne den 9. april.
De ble begge overtatt av den tyske marinen, ombygget til flytende FlaK-batterier (antiluftskyts) og satt inn i tjeneste som henholdsvis «Nymphe» («Tordenskjold») og «Thetis» («Harald Haarfagre»). Den typiske bestykningen på disse luftvernsfartøyene var på 7 stk 10,2 cm kanoner, 2 stk 40 mm kanonskyts og 9 stk 20 mm maskinkanoner. Flakbatteriet «Thetis» ble skadet av to bomber under et flyangrep av allierte fra hangarskipene «Searcher», «Trumpeter» og «Queen» den 1. mai 1945 på den tyske flåtebasen i Kilbotn ved Harstad. Under seilas til Narvik den 17. mai 1945 med 180 tyske militære ombord på veg til Bogen, der en fangeleir var under oppføring, havarerte skipet 10 km utenfor Svolvær. Befolkningen på Svolvær fikk sin fredsfeiring ødelagt av de uventede skipbrudne som kom seg på land fra det grunnstøttede «Nymphe».
Begge skipene hadde overlevd krigen, og dermed ble levert tilbake til den norske marinen i 1945. «Thetis» etter overtakelsen, tjenestegjorde som losjiskip fram til 1947. «Nymphe» ble berget og senere solgt til opphugging tre år senere. Skipene ble hugget opp i 1947 og 1948, og var dermed de siste panserskipene i norsk tjeneste.
Se også
Panserskip "Norge" Video http://www.youtube.com/watch?v=7qY-eEKFqEU&feature=channel_video_title
Vannpolo under Sommer-OL 2016 – Menn
Vannpolo for menn under Sommer-OL 2016 fant sted fra 6. til 20. august 2016 på Maria Lenk Aquatic Center og Olympic Aquatics Stadium i Rio de Janeiro.
Chloe Sullivan
Chloe er et naturtalent i journalistikk, og var reporter og redaktør i skoleavisa The Torch, som utgis av Smallville High School. Chloe gikk der i samme klasse som Clark Kent. Hun er i familie med Lois Lane og studerte i serien journalistikk på Metropolis universitet. Hun har også jobbet som journalist i Metropolis-avisen Daily Planet.
Phlyctaenodini
Phlyctaenodini er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Chloe Sullivan
Chloe har, som eneste rollefigur bortsett fra Clark Kent, vært en del av serien gjennom samtlige ti sesonger, og blir generelt sett beskrevet som selvstendig, intelligent, nysgjerrig og impulsiv. Rollefiguren ble skapt spesielt for TV-serien, men har senere også figurert i tegneseriene om Supermann. Chloe er Clarks beste venn i serien, og er en viktig del av hans utvikling fra å kun være en gårdsgutt til å begynne et liv som superhelt.
Phlyctaenodini
Utseende
Middelsstore, langstrakte, mer eller mindre brunlige til svarte trebukker.
Utbredelse
Gruppen er utbredt på den sørlige halvkulen (Australia, New Zealand og det sørlige Sør-Amerika). Grupper med slik utbredelse lar seg gjerne spore tilbake til det tidligere Gondwanaland.
Paraguay under Panamerikanske leker 2011
Paraguay under Panamerikanske leker 2011. Paraguay deltok i de 16. Panamerikanske leker som ble arrangert i Guadalajara i perioden 14. til 30. oktober 2011. De kom på delt tjuefjerdeplass med to bronsemedaljer.
TAB-71
TAB-71 er et rumensk amfibisk pansret personellkjøretøy med åttehjulsdrift. Det er basert på det sovjetiske BTR-60PB, men med kraftigere motorer og bedre elevasjon på mitraljøsene i tårnet.
Den estiske sangfestivalen
Den estiske sangfestivalen (üldlaulupidu) arrangeres i Tallinn hvert femte år. Den ble først arrangert i 1869, den seneste fant sted 4.-7. juli 2019. I 2003 ble sangfestivalen inkludert på UNESCOs liste for Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv. Festivalen er det viktigste kulturelle og nasjonale samlingspunktet for det estlandske folket.
Den første nasjonale sangfestival
Den første nasjonale sangfestivalen fant sted i Tartu 18.-20. juni 1869, etter to års ventetid på tillatelse fra myndighetene. Selv om mange av de eksisterende korene var blandet, insisterte Jannsen på at bare mannskorene skulle være representert på festivalen. Av denne grunn ble sangene sunget av 46 mannskor med til sammen 822 sangere. Fem blåseorkestre, bestående av 56 musikere, var også tilstede, og festivalen hadde omtrent 15 000 tilskuere.
Bare to sanger av sangene som ble framført var av estisk opprinnelse: «Mu isamaa on minu arm» og «Sind surmani». Disse var komponert av den estiske komponisten Aleksander Kunileid, og teksten skrevet av Lydia Koidula, datteren til Johann Voldemar Jannsen.
«Mu isamaa, mu õnn ja rõõm» (Mitt Fedreland, Min Stolthet og Glede), sangen som skulle bli estisk nasjonalsang etter selvstendigheten i 1920, ble også framført.
Den første nasjonale sangfestivalen var svært viktig for estlendernes nasjonale oppvåkningen, og la grunnlaget for de kommende festivalene. Mange ble inspirert av arrangementet, og mange nye kor ble dannet.
Tanken om at folk kan synge seg frie, også til politisk frihet, stammer fra denne festivalen. Det har blitt sagt at estlenderne sang seg til nasjonen.
1879-1910
Seks sangfestivaler fant sted i perioden 1879-1910. På tross av streng sensur fra myndighetene, spilte sangfestivalene en stor rolle i nasjonens kulturelle oppvåkning. For å få lov til å arrangere dem, måtte estlenderne ofte ty til kloke politiske manøvre.
Den sjette sangfestivalen ble holdt i Tallinn i 1910, og viste estlendernes sterke ryggrad. Alle sangene, bortsett fra to, var nemlig av estiske komponister, noe som var upopulært hos de russiske myndighetene. Det var 527 kor og blåseorkestre til stede, til sammen 10 100 artister, og for første gang var barnekorene representert. Publikum bestod av omtrent 35 000 mennesker.
Etter selvstendigheten
Etter første verdenskrig ble Estland selvstendig, og den åttende sangfestivalen ble arrangert sommeren 1923. Festivalprogrammet inkluderte kun verk komponerte av estlendere. Etter denne sangfestivalen bestemte arrangørene at festivalen skulle arrangeres hvert femte år. Til den niende festivalen i 1928 ble det bygget en sangscene i Lasnamäe, Tallinn, i dag kjent som Lauluväljak (sangfestivalplassen). Under den tiende festivalen i 1933 ble også kvinnekorene innlemmet. Den siste festivalen før andre verdenskrig fant sted i 1938.
I Sovjetunionen
Selv om Estland etter andre verdenskrig ble en del av Sovjetunionen, overlevde festivaltradisjonen. Den sovjetiske propagandamaskinen forstod at den store samlingen var en god mulighet til å vise hvor godt estlenderne likte å leve under kommunismen. Den tolvte sangfestivalen dermed fant sted i 1947, under streng kontroll av myndighetene. Likevel ble sangen «Mu isamaa on minu arm» (Mitt hjemland er min kjærlighet) med ny melodi av Gustav Hernesaks, sunget for første gang.
De sovjetiske myndighetene innså at sangen vekket nasjonale følelser, og forbød den dermed for kommende festivaler.
Sangtradisjonen ble holdt ved like gjennom sovjettiden. I 1956 ble universitetsstudentenes første sangfestival, «Gaudeamus», arrangert. Den var viktig for å skape kontakter med unge intellektuelle fra Latvia og Litauen. I 1962 ble den første sangfestivalen for elever arrangert, blant annet som et middel for å holde sangfestivaltradisjonen ved like.
I 1960 var sangscenen i Lauluväljak ferdig slik den er i dag, og den femtende sangfestivalen holdt. Men etter den siste sangen på det offisielle programmet nektet 30 000 sangere å forlate scenen. Publikum, som bestod av en fjerdedel av hele den estiske befolkningen, begynte å rope «Mu isamaa on minu arm», sangen sovjetmyndighetene hadde forbudt. Etter hvert begynte korene, uten dirigent, å synge. Sangen ble sunget flere ganger, og da det er vanskelig å få store, syngende folkemasser til å ti stille, ga til slutt myndighetene opp, og lot dirigenten – som også var sangens komponist – lede sangerne. Fra den dagen ble «Mu isamaa on minu arm» estlendernes uoffisielle nasjonalsang, og den blir fortsatt framført av korene og publikum som festivalen siste sang og klare høydepunkt.
Selv om myndighetene hadde forbudt å nummerere festivalene, ble det i 1969 åpenlyst feiret hundreårsjubileum. Feiringen startet i Tartu hvor en festivalild ble tent, og båret til Tallinn over to uker. På veien ble det gjort markeringer som hadde til hensikt å øke estlendernes selvbevissthet. Mange av sangene som ble sunget var fra den nasjonale oppvåkningstiden.
Den andre selvstendigheten
Den 20. august 1991 endte den sovjetiske okkupasjonen av Estland, og landet var igjen fritt. Siden selvstendigheten har tre nasjonale sangfestivaler blitt avholdt. Den tjuefemte festivalen fant sted i Tallinn 2.-5. juli 2009.
3. serierunde i Eliteserien 2021
3. serierunde i Eliteserien i fotball for menn 2021 startet søndag 16. mai med 3 kamper klokken 15:00, fortsatte med 3 kamper klokken 18:00 og en kveldskamp klokken 20:00. Runden ble avsluttet onsdag 19. mai med kampen mellom og. .
Bjørn Egge
Bjørn Egge (født 19. august 1918 i Kristiansand, død 25. juli 2007) var en norsk krigsveteran, FN-offiser, generalmajor og president i Norges Røde Kors.
Andre verdenskrig
Ved den tyske invasjonen av Norge i april 1940 deltok Egge i kampene i Sør-Norge, fortsatte så med illegalt arbeid og måtte flykte til Sverige. Egge var med under utbruddet av de såkalte Kvarstad-båtene i mars 1942. Han ble tatt til fange av tyskerne og var fange i tyske konsentrasjonsleirer blant annet 18 måneder i NN-leiren Sonnenburg, inntil han i 1945 ble reddet og brakt ut av fangenskap av De hvite bussene under Folke Bernadottes ledelse.
Etter verdenskrigen
Etter krigen tok Egge videre utdannelse og ble uteksaminert fra Krigsskolen i 1947. Frem til slutten av 1960-årene arbeidet han med militær etterretning. Han fungerte som adjutant for forsvarsminister Jens Chr. Hauge og var norsk forsvarsattaché i Moskva.
Fra 1976 til 1980 var han nestkommanderende ved NATO Defence College i Roma. Han avsluttet sin militære karrière i 1983 som generalmajor og kommandant for Akershus festning.
Fra 1981 til 1987 var han president i Norges Røde Kors.
Han var ærespresident i Verdens krigsveteranforbund og beskytter for Stiftelsen Hvite busser til Auschwitz.
Dokumentaren En kriger for fred ble sendt på NRK.
Utmerkelser
For sin krigsinnsats ble Egge hedret med Krigsmedaljen. For sin innsats etter krigen ble Egge i 1980 utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden. Han mottok dessuten en rekke utenlandske hedersbevisninger og utmerkelser. Blant mye annet ble han Commander of the Order of the British Empire, ridder av den svenske Sverdordenen, storridder med stjerne av Den islandske falkeorden, offiser av den franske Æreslegionen og tildelt den polske Medal Pro Memoria. Han var også innehaver av Atlantic Star.
I 2005 ble Egge tildelt Henry Dunant-medaljen.
Kabul museum
Kabul museum er nasjonalmuseet i Afghanistan. Det ble grunnlagt i 1922 og ligger i sentrul av Kabul. Museet har hovedsakelig objekter funnet ved arkeologiske utgravninger i landet. Det ble offer for borgerkrigen i Afghanistan i 1994 da det ble truffet av en talibangranat og begynte å brenne. Etter brannen ble mange av gjenstandene flyttet, en god del ble fraktet ut av Afghanistan og ble oppbevart av British Museum og Louvre. Hoveddelen var fortsatt i Kabul da Taliban erobret byen og det ble plyndret og solgt ut av landet til samlere. Taliban og andre tjente gode penger på dette. En stund var historiske objekter en nesten like stor eksportartikkel som opium. Blant annet havnet et større parti mynter stjålet fra museet hos det norske selskapet Samlerhuset, de solgte myntene via sitt datterselskap "den norske myntklubb" til norske samlere som et sett kalt "2 000 år gamle mynter". Myntene ble funnet i byen Mir Zakah i 1992 av arbeidere som grav en grøft, de ble deretter overlevert museet.
Etter talibans fall ble det stengte museet gjenåpnet i 2003, man hadde da fått pengestøtte fra USA til å reparere bygningene og til drift de første årene. Ved gjenåpningen fraktet man tilbake mesteparten av gjenstandene oppbevart i Storbritannia og Frankrike. Det er anslått at museet i dag har ca. 23% av alle gjenstandene de hadde i 1994. Tallet er imidlertid sakte økende siden det ofte oppdages at det forsøkes å selge objekter stjålet fra museet og disse mange ganger blir tilbakeført. De stjålne myntene solgt i Norge er det aldri blitt gjort forsøk på å tilbakeføre til museet.
Mette Solli
Mette Solli (født 14. september 1974 i Molde) er en norsk kickbokser.
Solli er medlem av Fighter Kickboxingklubb og har vunnet en rekke titler, blant annet Proffverdensmester-tittel, VM-gull, EM-gull, nordisk gull og NM-gull. I mars 2009 vant hun sin sjette VM-tittel som profesjonell.
Hun har også deltatt i en rekke norske TV-serier, blant annet kjendisversjonen av 71° nord (2011), Mesternes mester (2015) og 4-stjerners middag (2018), hvor hun i sistnevnte serverte kongekrabbe med en dæsj pepper.
Kristin Otto
Kristin Otto (født 7. februar, 1966 i Leipzig) er en tidligere østtysk svømmer som vant seks gullmedaljer under sommer-OL 1988 i Seoul, Sør-Korea; 50 m og 100 m frisvømming, 100 m butterfly, 100 m ryggsvømming, 4x100 m frivømming stafett og 4x100 m medley stafett. Hun har også syv gullmedaljer og to sølvmedaljer fra langbane-VM 1982 i Guayaquil og langbane-VM 1986 i Madrid, samt syv gullmedaljer og en sølvmedalje fra langbane-EM i 1983, i Roma, og 1987 i Strasbourg.
Argulus melita
Argulus melita er en art av fiskelus. Dette er en type krepsdyr som lever som parasitter på større dyr, i regelen fisk. Arten ble beskrevet i 1891.
Anatomien er særegen, kroppen er sammenklemt og et stort skjold dekker det meste av den, men på undersiden er kroppens ledd og anatomi godt synlig. Inndelingen i hode, kropp (thorax) og bakkropp (abdomen) er tydelig. Arten er mellomstor, den er noen mm lange. Øynene er store tydelige, og de har også et naupilus-øye. Begge antenne-parene er omdannet til haker som holder fiskelusen fast i vertsdyret.
POSIX
POSIX (forkortelse for Portable Operating System Interface) er et sett med standarder som definerer et operativsystemuavhengig programmeringsgrensesnitt.
Før 1997 ble POSIX utviklet av IEEE og Open Group, og standardisert av ISO/IEC/IEEE 9945. I 1997 ble arbeidet overtatt av Austin Group, en arbeidsgruppe som er tilknyttet de nevnte standardorganisasjoner. Austin Group publiserer i dag nye revisjoner som en del av Single UNIX Specification, før de godkjennes av ISO som en POSIX-revisjon.
POSIX er et programkodelag mellom operativsystemet og applikasjonsprogrammene, som lar programmene kalle opp POSIX-funksjoner i stedet for operativsystemspesifikke funksjoner. Dette medfører at et applikasjonsprogram kan benyttes på flere forskjellige operativsystem, ved å rekompilere det. POSIX ble utviklet for UNIX, men finnes også for flere andre operativsystem.
Bakgrunn
Bakgrunnen for POSIX var de såkalte Unix-krigene som pågikk fra 1983 til 1993, hvor ulike leverandører av Unix kjempet for å etablere sin egen Unix-avart som en industristandard. POSIX var i så måte det første forsøket på å standardisere Unix, men standarden gjelder også for andre operativsystemer.
På midten av 1980-tallet, fantes det tre grunnleggende avarter av Unix: AT&T's UNIX System III (som var basis for Microsoft's Xenix, PC/IX som ble støttet av IBM og flere), AT&T's UNIX System V, som prøvde å etablere en ny Unix-standard, og Berkeley Software Distribution (BSD). Alle tre var utgått fra forsknings-Unix, men hadde divergert betraktelig. I tillegg var det også innbyrdes forskjeller på ulike varianter av Unix innad i disse tre «familiene».