cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brenz
Brenz er en elv i Baden-Württemberg og Bayern i Tyskland og er en av sideelvene til Donau fra venstre. Elven har sitt utspring ved byen Königsbronn og renner 55 kilometer før den munner ut i Donau ved Lauingen, et par kilometer vest for Dillingen. Elven renner for øvrig gjennom byene Königsbronn, Heidenheim, Giengen og Lauingen.
Jus primae noctis
Jus primae noctis, latin for «retten til den første natt» (fransk: droit de seigneur), var inntil 1700-tallet angivelig en godseiers eller adelsherres rett til å ha den første natt med bruden når en av hans leilendinger giftet seg.
Det er uklart i hvilken utstrekning, om i det hele tatt, denne retten ble praktisert. På 1700- og 1800-tallet ble den av mange sett på som et historisk faktum, mens den i nyere tid blir nesten helt avvist av historikere. Det er dog vanskelig å avgjøre hvilke regler som kan ha eksistert sosialt og i spesifikke regioner, men som en generell og vedtatt legal statutt i europeiske land kan den dog helt avvises.
Den spiller imidlertid ofte en rolle i litteraturen, eksempelvis i Mozarts opera Figaros Bryllup, hvor handlingen dreier seg om kammertjeneren Figaros snedige avverging av at hans herre, grev Almaviva, skal håndheve denne retten overfor den skjønne Susanna.
Brudenugg
Brudenuggen er det folkelige navn på den som får ligge først med brura. Peter Christen Asbjørnsen har et erotisk eventyr med samme tittel. Jenta skal giftes bort, men lover sin kjæreste, skredderen, at han uansett skal få henne på bryllupsnatta. Brudgommen overrasker dem i mørket, men brura klarte i tide å hoppe ut av senga og gjemme seg bak hodegjerdet, slik at ektemannen kun fikk hånda full i skredderens greier da han grep etter hennes kjønnsdeler. Han tror kona er likeens utstyrt som ham selv. For mange alen rødt klede og flere tønner salt påtar skredderen å sy om kona for ham, slik at de i tillegg får tilbringe hele honningmåneden sammen.
Nye Sverige
Nye Sverige eller Nya Sverige var en svensk koloni på 1600-tallet i Nord-Amerika i de nåværende amerikanske delstatene Delaware, Pennsylvania og New Jersey. Kolonien eksisterte i 17 år fra 29. mars 1638 til september 1655. Innbyggertallet var 358 i 1654, etter erobringen av Fort Casimir.
Den første koloniseringen, 1638
Sverige hadde under tredveårskrigen stadig behov for økte inntekter for å finansiere felttogene på kontinentet. Én utvei var å underlegge seg områder der Sverige kunne få privilegier på handel og tollinnkreving; dette var særlig effektivt i Nord-Tyskland og Baltikum. Et alternativ som mange stater forsøkte på 1600-tallet, var å skaffe seg oversjøiske kolonier. I 1636 ble det dannet et svensk-nederlandsk kompani som skulle etablere svenske kolonier og handelsstasjoner i Nord-Amerika. Det var finansiert halvt av nederlandske kjøpmenn og halvt av høyadelige svensker med rikskansler Axel Oxenstierna i spissen. Etableringen var et paradoks, siden de svenske koloniene i Nord-Amerika kom til å ligge i stadig konflikt med nederlendere.
Kompaniet utrustet to skip, «Calmare Nyckel» og «Fågel Grip», bemannet halvt av svensker og halvt av nederlendere. Lederen for ekspedisjonen var nederlenderen Peter Minuit, som var godt kjent i Nord-Amerika, og som i 1624 hadde kjøpt Manhattan fra indianerne for litt tøy, noen glassperler og en flaske brennevin.
Etter å ha seilt over Atlanterhavet kjøpte ekspedisjonen i 1638 land fra indianerne ved Delaware-elven, kalt Nye Sverige eller Nova Suecia. Ekspedisjonen var så svakt bemannet at samarbeid med indianerne var livsnødvendig. Det ble bygget et fort ved bielven Minquas Kill, til de nederlandske nabokolonistenes store irritasjon. Det ble kalt Fort Christina etter den daværende svenske dronningen.
I løpet av 1638 og 1639 forlot ekspedisjonens to skip kolonien og etterlot 26 menn under ledelse av Måns Nilsson Kling til å forsvare Nye Sverige og Fort Christina. Peter Minuit forsvant i en storm i Karibia.
Ny kontakt med Sverige
I april 1640 kom Calmare Nyckel tilbake med en ny kommandant for Nye Sverige, Peter Holländer Ridder. Han brakte med seg en prest, noen soldater og flere kolonister. Besetningen på Fort Christina hadde latt fortet forfalle etter at den ble etterlatt til seg selv i 1639, men Ridder fikk reparert og forsterket det, og bygget nye hus og en kirke.
Ridder var en ekspansiv leder, og fra indianerne kjøpte han nytt land langs Delawareelven, slik at den svenske kolonien etterhvert ble 200 km lang. Hensikten med landkjøpene var å skaffe seg monopol på handelen med indianerne, som kolonien hele tiden hadde et godt forhold til. Forholdet til nederlenderne ble derimot bare dårligere; rett etter at Ridder kom til Nye Sverige, ble en svensk småbåt beskutt med kanon fra et nederlandsk fort. Det var den samme striden om handelsprivilegier som utspilte seg i større skala i Europa.
Kolonikompaniet ble etterhvert helt overtatt av svenskene, og ny kapital ble skutt inn. I februar 1643 kom det ytterligere to skip fra Sverige, «Fama» og «Svanen», med soldater og kolonister som skulle overta etter nederlenderne som inntil da hadde vært med og bemannet fortet. Med på skipene var en ny guvernør for kolonien, Johan Printz. I tillegg til den eksisterende indianerhandelen hadde han fått instruks om å sette i gang dyrking av tobakk, vin og silke, og å drive fiske og utvinning av salt. Ett år senere kom det enda en ekspedisjon fra Sverige, men fra våren 1644 til høsten 1646 var det ingen kontakt med hjemlandet.
Svensk ekspansjon
Mellom 1646 og 1648 kom det to skip til Nye Sverige («Gyllene Hajen» og «Svanen»). Samtidig satte Printz i gang en ekspansiv politikk i den lille kolonien. Målet var å overta kontrollen med handelen langs Delaware-elven på bekostning av de mer tallrike nederlenderne.
Vojtěch Loudín
Vojtěch Loudín (født 11. november 1990) er en tsjekkisk skøyteløper som konkurrerer i kortbaneløp. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hans beste individuelle resultat var nummer 26 på 1500 meter.
Nye Sverige
Svensk ekspansjon
Han anla Fort Älvsborg sør i kolonien nær en engelsk bosetning. Den skulle avverge en eventuell trussel fra engelskmennene, samtidig som den skull stenge innløpet til Delawareelven. Nord i kolonien anla han fortene Nya Göteborg, Nya Vasa og Nya Korsholm. Det ble bygget smier, en kirke og et ølbryggeri, og nytt land ble dyrket opp.
Det hadde nå utviklet seg en regulær maktkamp mellom svenskene og nederlenderne, situasjonen sto og vippet. I 1649 sendte Sverige ut skipet «Kattan», godt utstyrt med både kolonister, soldater og våpen. Hadde det nådd frem, ville stillingen sannsynligvis ha utviklet seg i svensk favør. Dessverre for svenskene grunnstøtte skipet på veien og ble plyndret av spanjoler. I stedet var det nederlenderne som tok initiativet, og i 1651 anla de det sterke fortet Fort Casimir nedenfor Fort Christina. Dermed var svenskene i realiteten stengt inne ved Delaware-elven.
Kolonien går til grunne
Fort Casimir hindret svenskene i å drive den livsnødvendige handelen med indianerne, og i 1652 slo også avlingene feil på grunn av mye regn. Det gikk utforbakke med kolonien. Spenningen mellom den harde guvernør Printz og kolonistene økte, og i august 1653 ble en av de ledende kolonistene, Anders Jönsson, henrettet etter anklage om forræderi. Situasjonen ble så tilspisset at Printz i oktober dro tilbake til Sverige med familien sin. Ny guvernør ble hans svoger Johan Papegoja.
I mai 1654 skjedde det noe som må ha fortonet seg som et mirakel for de svenske kolonistene: Det store orlogsskipet «Örnen» seilte inn i Delaware-elven, og en del av mannskapet inntok 21. mai Fort Casimir omtrent uten motstand. Fortet endret navn til Trefaldigheten, siden det ble overtatt på Trefoldighetssøndagen. Plutselig var svenskene herrer langs Delaware, og flere av de nederlandske kolonistene måtte sverge lydighet til den svenske kronen.
Dette ble mer enn de langt tallrikere nederlenderne i den nye verden kunne godta, og det ble sendt styrker mot Nye Sverige både over land og sjø. Fortet Trefaldigheten ga seg uten kamp 2. september 1655, og 15. september ga Fort Christina seg. Dermed var svensk herredømme i det nåværende USA over for alltid, selv om mange av de svenske kolonistene ble værende.
En stor del av kolonistene var finner fra det daværende østre Sverige. De svenske og finske nybyggerne var de første europeerne som bygget hus av lafteverk i Nord-Amerika.
Demografi
I 1654 var innbyggertallet 70, før «Örnen» ankom med omtrent 250 passasjerer (deriblant tidligere innbyggere som doktor Timen Stiddem).
Totalt 600 personer ankom kolonien fra Sverige.
31. serierunde i Premier League 2008/09
31. serierunde i Premier League 2008/09 begynte lørdag 4. april 13:45 med Blackburn Rovers mot Tottenham Hotspur. Videre ble det spilt seks kamper 16:00 før Fulham og Liverpool møttes 18:30. Runden ble avslutta søndag 5. april med Everton – Wigan Athletic 16:00 og Manchester United – Aston Villa 17:00.
Arntor (album)
Arntor er Windir sitt andre studioalbum, og Valfar spiller alle instrumentene selv på dette albumet. Historien i sangen «Svartasmeden og Lundamyrstrollet» et hentet fra et gammel eventyr fra Sogndal som Asbjørnsen og Moe plukket opp.
A New Day at Midnight
A New Day at Midnight er det sjette musikkalbumet fra David Gray, utgitt i 2002. Singler fra dette albumet er The Other Side (2002) og Be Mine (2003). Albumet gikk rett inn på 1.-plass på Billboard 200 i USA første uken det var i salg, og lå totalt 49 uker på listen. Albumet er dedikert Davids far, Peter Gray, som døde i 2001.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av David Gray unntatt hvor annet er notert.
Ante Šimundža
Ante Šimundža (født 28. september 1971 i Maribor) er en slovensk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er hovedtrener for den bulgarske klubben.
Karriere som klubbspiller
Šimundža startet karrieren som ung spiller i Železničar Maribor, og gikk til Maribor etter Slovenia ble uavhengig i 1991. Han spilte 170 seriekamper og scoret 64 mål for klubben i løpet av de påfølgende seks sesongene. Šimundža spilte for en rekke klubber i 1997 og 1998, men på grunn av skadeproblemer i ene ankelen, returnerte han til Maribor. I 1999/2000-sesongen spilte han fast for laget, da de kvalifiserte seg til UEFA Champions League. Han ble matchvinner i første runde av gruppespillet, da Maribor slo Dynamo Kyiv på bortebane.
I 2001 gikk Šimundža igjen til en klubb utenlands, da han spilte først for RAA Louviéroise, etterfulgt av Aluminij. Šimundža avsluttet karrieren som profesjonell spiller i slovanske Šmartno ob Paki.
Šimundža har sammenlagt 256 spilte kamper og 87 scoringer i den slovenske toppserien. Šimundža, som er betraktet som en av Maribors store spillere, står sammen med Gregor Židan notert med flest spilte kamper for klubben på 1990-tallet.
Landslagskarriere
Šimundža spilte første kamp for Slovenias herrelandslag i fotball 9. oktober 1999, og kom til å spille sammenlagt tre kamper for landslaget fram til 1999. Med landslaget har han spilt mot Estland, Bosnia-Hercegovina og Hellas.
Karriere som trener
Šimundža startet trenerkarrieren som ungdomstrener i Železničar Maribor, hvor han selv startet fotballkarrieren som ung spiller. I 2008 ble han assistenttrener for Maribor, som ble trent av Darko Milanič. Han var en del av Maribors trenerapparat fram til 2011, da han ble hovedttrener for Mura 05. Šimundža gjorde en innsats for klubben, som gikk fra å være nedrykkskandidat til å kvalifisere seg til kvalifiseringen av en av UEFAs kontinentale turneringer som tredje beste lag i serien.
Šimundža aksepterte en treneravtale med Grazer AK i juni 2012. Han har siden 30. september 2013 vært hovedtrener for Maribor.
M56 Scorpion
M56 Scorpion var en panserjager utviklet spesielt for de amerikanske flybårne styrker og ble produsert av Cadillac mellom 1953 og 1959. Den ble brukt av amerikanske styrker i vietnamkrigen, og noen få ble overført til Marokko og Spania.
Chassiet ble også brukt som grunnlag for blant annet et pansret personellkjøretøy, 81 mm og 107 mm selvdrevne bombekastere, panserjageren M40 med en 106 mm rekylfri kanon og selvdrevet luftvern med fire 12,7 mm mitraljøser.
Midlothian
Midlothian er en av Skottlands regioner, og et stattholderskap. Det grenser mot South Lanarkshire, Scottish Borders, East Lothian, City of Edinburgh og West Lothian. Administrasjonsbyen er Dalkeith.
Det finnes også et tradisjonelt grevskap med samme navn. For dette brukes ofte den eldre skrivemåten Mid Lothian, eller det alternative navnet Edinburghshire. Som sistnevnte antyder, omfatter det City of Edinburgh. Det grenser mot West Lothian, Lanarkshire, Peeblesshire, Berwickshire og East Lothian.
Historie
Etter at den romerske okkupasjonen av Britannia sluttet på 400-tallet, ble Lothian befolket av et folk som snakket brittonsk og utgjorde en del av Gododdin, innenfor Hen Ogledd eller «Old North». Lothian var også et tradisjonelt navn for denne delen av Skottland som hadde sin opprinnelse i kongeriket Lothian. Det hadde sitt navnet fra kong Loth av Gododdin som styrte fra sin ’hovedstad’ eller samlingssted på høyden Traprain Law på begynnelsen av 500-tallet. På 600-tallet falt Gododdin til anglere, og Lothian ble en del av kongeriket Bernicia. Bernicia forente seg til kongeriket Northumbria som selv ble en del av det tidlige kongeriket England. Lothian kom under kontroll av de skotske kongene på 900-tallet.
I middelalderen var Lothian åsted for flere historiske konflikter mellom kongedømmene Skottland og England. Slaget ved Roslin fant sted i 1303 ved Roslin som en del av den første skotske uavhengighetskrigen. En skotsk hær ledet av Simon Fraser og John Comyn beseiret en hær ledet av den engelske kommandanten John Segrave.
Sammen med andre deler av Lothians var området involvert i Henrik VIII av Englands Rough Wooing («grove beiling»), en krig med England mellom 1543 og 1551 da det skotske protektoratet hadde brutt forlovelsen mellom dronning Maria Stuart og den engelske tronarvingen. Festningen Roslin Castle, sete for jarlen av Caithness, ble ødelagt i 1544 av hæren til Henrik VIII.
På 1600-tallet var området med i krigen om de tre kongedømmene, der general George Monck hadde sin base på Dalkeith Castle som det engelske samveldets kommandør i Skottland. Etter monarkiet ble gjeninnført, kulminerte Pentland-opprøret i regionen med slaget ved Rullion Green i 1666, en avgjørende seier for regjeringsstyrkene mot de opprørske konvenanterne.
I 1650 kom Oliver Cromwells hær til Dalkeith. Hans offiser general George Monck var kommandør i Skottland, og regjeringen i landet var basert på Dalkeith Palace.
Den politiske kampanjen i Midlothian i årene 1878-80 av den britiske liberale politikeren William Gladstone har gått inn i historien som et tidlig eksempel på moderne politisk kampanje, noe som resulterte i at Gladstone tok valgkretsen Midlothian fra det mangeårige konservative parlamentsmedlemmet William Montagu-Douglas-Scott, 6. hertug av Buccleuch, og fortsatte deretter med å bli britisk statsminister.
Loven om lokalstyre i Skottland fra 1889 etablerte et ensartet system med grevskapsråd (County Council) og og endret grensene for mange av Skottlands grevskap. Deretter ble Midlothian County Council opprettet i 1890. Midlothian County Council var basert på Lothian Chambers i Edinburgh. Under lokale regjeringsreformer i 1975 ble Midlothian et distriktsråd i Lothian-regionen, og i 1996 ble det nåværende enhetsrådsområdet opprettet. Den inneholder byene Dalkeith, Bonnyrigg og Penicuik, samt en del av Pentland Hills Regional Park, Rosslyn Chapel og Dalkeith Palace.
Den 1. juni 1978 ble Midlothian vennskapsbyer med amerikanske Midlothian, Illinois, en forstad til Chicago.
Shangchuan Dao
Shangchuan Dao, eller Shangchuandao (forenklet kinesisk: 上川岛, tradisjonell kinesisk: 上川島, pinyin: Shàngchuāndǎo), også Sancian eller bare Shangchuan, er en øy i provinsen Guangdong i Folkerepublikken Kina. Den ligger 14 km fra fastlandet ute i Sør-Kina-havet. Innbyggertallet er på ca. 16 000. Den er den største øya i provinsen Guangdong etter at øya Hainan ble utskilt som en egen provins i 1988.
Øya er på 137,3 km², med en kyststripe på 217 km. Den ble skilt fra fastlandet etter siste istid. Vest for Shàngchuāndǎo ligger den mindre øya Xiachuan Dao.
Øya var en av portugisernes første handelsstøttepunkter for handelen med Sør-Kina og Kanton på 1500-tallet. Den fremtredende jesuitten og misjonæren Frans Xavier døde her den 3. desember 1552 av febersyke – han hadde oppholdt seg på øya i påvente av en mulighet til å bli smuglet inn i Kina. Han ble senere helligkåret, og hans første grav på øya er nå et valfartssted for katolikker. En fransk jesuitt bygde det opprinnelige valfartskapellet over graven i 1699. Det er blitt restaurert en rekke ganger; den siste restaureringen, betalt av en jesuittdrevet skole i Hongkong, ble ferdig i 2006.
Administrativt er Shàngchuāndǎo og tolv småøyer som sammen regnes som Shàngchuān zhèn 上川镇, 上川鎮 en av de tyve storkommuner i byfylket Taishan. Byene Dalangwan og Shadi 沙堤 ligger på Shàngchuāndǎo.
Tim Flowers
Flowers startet sin keeperkarriere i Wolverhampton Wanderers FC som tenåring. Han gikk videre til Southampton FC, hvor keeperlegenden Peter Shilton var førstekeeper. Han var reservekeeper noen år, før han ble fast sisteskanse som 22-åring.
Etter noen fantastiske sesonger ble storklubbene interessert i hans tjenester. Storsatsende Blackburn Rovers FC fikk tilslaget, og Flowers ble overført for rekordsummen 2 millioner pund.
Han vant Premier League med Blackburn i sin andre sesong. I samme periode var Flowers ofte i. Det førte til tilsammen 9 landskamper. Selv om han var en jevnt god keeper, gjorde han noen tabber i prøve-VM i Frankrike sommeren 1997, som førte han ut av landslagsdiskusjonen.
Sent på 1990-tallet mistet han førsteplassen i Blackburn, samtidig med at klubben rykket ned. Flowers gikk da videre til Leicester City FC, hvor han tilbrakte noen sesonger før han ble keepertrener i samme klubb. Sommeren 2004 overtok han som keepertrener i Manchester City.
Ekkolokalisering
Ekkolokalisering eller biosonar er orientering gjennom reflektert lyd, helst i form av ultralyd (høyfrekvent lyd). Noen dyr har utviklet ekkolokalisering til det ekstreme (et sanseapparat), for bedre å kunne orientere seg i mørke og for å kunne fange byttedyr de ellers ikke ville sett. Også mennesker bruker ekkolokalisering, men ikke i samme utstrekning. For alle som bruker ekkolokalisering er hørselen svært viktig. Ekkolokalisering fungerer omtrent som audioelektroniske navigasjonsapparater som ekkolodd og sonar.
Ekkolokalisering hos tannhval
Hos hvaler (først oppdaget hos tumler i 1947 ) kan ekkolokalisering deles inn i to typer; fløyting og klikking. Fløytingen består av kontinuere FM lyder, med en frekvens på opp mot 60 kHz. Ikke alle hvaler kan fløyte, men hos de hvaler som kan det, følger gjerne fløytelyden klikkingen. Klikkingen består av korte smalbåndslyder (40–200 µs), med en frekvens på 35-160 kHz (avhengig av art, jo mindre des mer høyfrekvent) og en intensitet på 150-227 dB. I praksis betyr dette at ulike arter har ulik nytte av sin biosoner. Store arter har lenger rekkevidde, men får trolig en mindre detaljert bilde tilbake. Mennesker kan ikke oppfatte ultralyd uten bruk av audioelektroniske hjelpemidler, men i beste fall høre lyd i området 20 Hz-20 kHz.
I praksis sendes klikkene ut fra melonen, som forsterker lyden og trolig fungerer som en retningsstyrt parabolantenne. Ekkorefleksene mottas gjennom den nedre kjeven, der den bakre delen også har et hulrom som består av akustisk fett. Derfra sendes informasjonen til hjernen, som så omdanner den til et «bilde» dyret kan forstå.
I senere tid har en rekke forskere stilt spørsmål ved bruken av moderne audioelektroniske navigasjonsapparater som bruker ultralyd og infralyd (lavfrekvent lyd), fordi man kan tenke seg at disse kan være en medvirkende årsak til at stadig flere hvaler feilnavigerer og strander (havner på land). Det finnes blant annet klare indkasjoner på at blekhodenebbhvaler har strandet som følge av sonarbruk. Konkrete svar på gåten finnes imidlertid fortsatt ikke. Det er også et problem at eksempelvis delfinenes ekkolokaliseringsorgan ikke er så fintfølende at dyra registrer fiskenett og lignende. Det hender derfor alt oftere at slike dyr havner i trålposen til fiskefartøy og drukner.
Ekkolokalisering hos mennesker
Det har også blitt påvist at mennesker kan utvikle en form for ekkolokalisering som kan være nyttig, ikke minst blant sterkt synshemmede og blinde, som ofte (naturlig) bruker hørselen på en måte som seende ikke gjør eller har behov for å gjøre. Man kan hevde at fenomenet er et resultat av en spesiell form for oppmerksomhetsretting (bevisst eller ubevisst), der individet har lært og blitt flink til å bruke reflektert lyd som informasjonskilde.
Et av de mest kjente ekkolokaliserende menneskene er amerikaneren Ben Underwood. Han mistet begge øynene på grunn av kreft da han var tre år gammel. I femårsalderen lærte han seg å ekkolokalisere, og i dag (2007) lever han som en normal tenåring som sykler, spiller ball og står på rullebrett.
Philadelphia Eagles
Philadelphia Eagles er et profesjonelt amerikansk fotballag basert i Philadelphia, Pennsylvania. Eagles konkurrerer i National Football League (NFL) i ligaens National Football Conference (NFC) i East-divisjonen. Laget spiller hjemmekampene sine i Lincoln Financial Field.
Eagles ble stiftet i 1933 som en erstatning for Frankford Yellow Jackets etter at de gikk konkurs, da en gruppe ledet av Bert Bell sikret rettighetene til et NFL-lag i Philadelphia. Laget har nådd sluttspillet 29 ganger, vunnet 16 divisjonstitler (12 i NFC East), nådd fire NFL Championship Games før sammenslåingen av AFL og NFL med seier i tre av dem (1948, 1949 og 1960), og nådd fire Super Bowls, med seier i Super Bowl LII i 2017.
Per 2023 har tretten personer med tilknytninger til Eagles har blitt innlemmet i Pro Football Hall of Fame: Chuck Bednarik, Burt Bell, Bob Brown, Harold Carmichael, Brian Dawkins, Sonny Jurgensen, Greasy Neale, Tommy McDonald, Pete Pihos, Norm Van Brocklin, Steve Van Buren, Dick Vermeil og Reggie White.
Philadelphia Eagles’ største rivaler er New York Giants, det eldste laget i NFC East og et av de eldste i ligaen. NFL Network rangerte rivaliseringen mellom disse to lagene som den «beste rivaliseringen» noensinne, og Sports Illustrated rangerte det som det fjerde beste i NFLs historie, og ifølge ESPN er rivaliseringen en av de mest intense og velkjente i idrettens historie. Philadelphia Eagles er også bitre rivaler av Dallas Cowboys, en rivaliseringen som har blitt mer kjent siden 1960-tallet. Historisk har de også vært rivaler av Washington Commanders. Også overfor Pittsburgh Steelers retter de skytset; forholdet mellom Eagles og Pittsburgh Steelers er kjent som «The Battle of Pennsylvania» og kan spores tilbake til 1933. Disse to lagene er fra forskjellige deler av samme delstat.
Laget har konsekvent vært et av lagene i NFL med høyest tilskuertall og alle kamper siden -sesongen har vært utsolgt. Eagles’ tilhengere har blitt pekt ut som de mest fryktinngytende i NFL.
I 2023 verdsatte Forbes og Statista laget til $4,9 milliarder, 10. høyest i ligaen.
NFL i Philadelphia (1899–1931)
«Frankford Athletic Association» ble stiftet i mai 1899 i Suburban Club. Prisen på en andel i foretaket var 10 USD, men i stedet for å kjøpe andeler kunne man tegne medlemskap til en pris av mellom 1 USD og 2,50 USD, noe som var tilgjengelig for alle. Foretaket var regnet som en ideell organisasjon og alle medlemmene og andelseierne hadde tilhørighet til lokalsamfunnet. Ifølge vedtektene skulle alt overskudd doneres til veldedighet. Det opprinnelige «Frankford Athletic Association» ble trolig oppløst i forkant av 1909-sesongen. Selve fotballaget bestod takket være flere av spillerne som hadde vært med siden stiftelsen i 1899, og de fortsatte å spille kamper under navnet «Loyola Athletic Club». I 1912 begynte laget igjen å spille under navnet «Frankford Athletic Association».
På begynnelsen av 1920-tallet ble Frankford Atheltic Association's Yellow Jackets kjent som et av de beste uavhengige fotballagene i USA. I 1922 gikk Philadelphia City Champion-laget Union Quakers of Philadelphia inn i Frankford, og det samme året ble laget uoffisielle Philadelphia-mestere i amerikansk fotball. I 1922 og 1923 opparbeidet Yellow Jackets en seiersrekke på 6–2–1 mot lag som spilte i National Football League, som skulle føre til at Frankford Athletic Assocation ble innlemmet i NFL i 1924 og skiftet navn til Frankford Yellow Jackets. Halvveis inn i -sesongen gikk Yellow Jackets konkurs og ble nedlagt.
Bell og Wray-æraen (1933–1940)
Etter å ha lett etter en erstatning i ett år gav NFL et ekspansjonslag til en eiergruppe ledet av Bert Bell og Lud Wray, som fikk rettighetene til det nedlagte Yellow Jackets. Gruppen hadde en inngangspris på $3 500 (omtrent $42 500 i 2022) og tok over en gjeld til tre andre lag i ligaen på $11 000. Bell og Wray hentet inspirasjon fra logoen til national Recovery Administration—kjernen i Franklin D. Roosevelts New Deal —og valgte navnet Philadelphia Eagles. Selv om dette får det til å se ut som om Yellow Jackets stod over 1932-sesongen og returnerte som Eagles i 1933 ser verken ligaen eller laget selv på de to som samme lag, både fordi Yellow Jackets hadde hatt en periode med inaktivitet og at omtrent ingen av spillerne på Yellow Jackets spilte for Eagles i lagets første sesong.
Eagles, Pittsburgh Steelers og det nå oppløste Cincinnati Reds ble med i NFL som ekspansjonslag. Wray ble overtalt til å ta stillingen som Eagles’ første hovedtrener av Bell, som var Wrays lagkamerat da de spilte amerikansk fotball i college for Penn. Laget skulle originalt spille hjemmekamper i Shibe Park, som var hjemmebane for baseballaget Philadelphia Athletics. Etter at partene ikke kom frem til en avtale gikk laget til Athletics’ rivaler Philadelphia Phillies med et forslag om å spille i Baker Bowl.
Eagles’ første kamp kom den 15. oktober mot New York Giants i Polo Grounds i New York; de tapte kampen 56–0. Eagles fant lite suksess i sitt første tiår og klarte aldri å sikre mer enn fire seiere i en sesong. Lagets beste sesongresultat kom i deres andre år i NFL i, da de delte tredjeplassen i conferencen. Spillerstallen de første årene bestod i hovedsak av tidligere spillere fra Penn, Temple og Villanova, som kun tilbrakte et par år i ligaen før de gikk videre til andre karrierer.
I foreslo Bell et årlig college draft for å utjevne talentnivået i ligaen, noe som da var et revolusjonernede konsept i profesjonell sport. Lag fikk velge spillere i motsatt rekkefølge av sesongplasseringen, noe som fremdeles gjøres i dag, som førte til en økt interesse for sporten og garanterte at selv de dårligte lagene hadde nye muligheter hvert år med de beste spillerne fra college football. Mellom 1927 (året NFL gikk fra å være en spredt liga i midtvesten til en mer fokusert, nasjonal liga) og 1934 var det kun tre lag (Chicago Bears, New York Giants og Green Bay Packers) som vant ligatitler, utenom da Providence Steam Rollers vant i. Innen hadde laget opplevd såpass store økonomiske tap at det ble auksjonert bort. Bert Bell var den eneste som la inn bud, og ble dermed eneste eier. Wray nektet å ta et lønnskutt og forlot laget. Bell tok over som hovedtrener og ledet laget til et sesongresultat på 1–11 og sisteplass i ligaen.
Fra 1936 til 1939 spilte Eagles i Municipal Stadium sør i Philadelphia. I 1940 foreslo byen en økning på 66 % i leie og 10 % av billettinntekter, noe som førte til at Bell signerte en leiekontrakt med Shibe park (omdøpt Connie Mack Stadium i 1954). Eagles kunne også spille kveldskamper i Shibe Park da stadionet hadde fått installert lyskastere året før. I 1941-sesongen spilte Eagles årets første hjemmekamp i Municipal Stadium før de flyttet til Shibe Park. For å tilpasse Shibe park til amerikansk fotball i vintermånedene ble det satt opp ekstra sitteplasser, 22 rader med seter som stod omtrent over bakken. Målstengene stod langs linjen for første base og på venstre side av banen. Med de nye sitteplassene hadde stadionet en kapasitet på over 39 000, men Eagles trakk sjeldent flere tilskuere enn mellom 25 og 30 000. Laget avsluttet 1937 sesongen 2–8–1 og presterte svakt også de neste tre sesongene.
Thompson, Wolam & Happy Hundred-æraen (1941–1969)
I desember 1940 solgte Art Rooney Pittsburgh Steelers til Alexis Thompson og tok over halvparten av Bells andel i Eagles. Gjennom det som senere ble kjent som the Pennsylvania Polka byttet Rooney og Bell hele Eagles’ spillerstall og lagets territorielle rettigheter i Philadelphia til Thompson mot hans Steelers-spillere og rettigheter i Pittsburgh. I praksis byttet de to lagene plass. Rooney hadde gitt Bell en 20 % kommisjon på salget av Steelers. Bell ble hovedtrener for Steelers og Rooney ble general manager.
Greasy Neale-æraen (1941–1950)
Etter å ha tatt over eierskapet ansatte Thompson Earle «Greasy» Neale som hovedtrener. I hans første år med laget avsluttet Eagles -sesongen 2–8–1, og de forbedret seg ikke stort i med et sesongresultat på 2–9.
"Steagles" (1943)
Da andre verdenskrig førte til mangel på spillere i klarte ikke Eagles å stille med en full spillerstall og slo seg sammen med Pittsburgh Steelers under navnet «Phil-Pitt Eagles», bedre kjent som «Steagles». Gresay Neale delte stillingen som hovedtrener med Steelers’ hovedtrener Walt Kiesling. Laget avsluttet sesongen 5–4–1. Samarbeidet var aldri ment å være permanent, og ble oppløst ved slutten av -sesongen.
Under hovedtrener Greasy Neale og running back Steve Van Buren fikk Eagles lagets første vinnende sesong noensinne i, og med andreplass i og  nådde Eagles tittelkampen i NFL for første gang i. Det unge laget tapte 28–21 mot Chicago Cardinals i Comiskey Park i Chicago.
NFL-mestere (1948)
I møtte de Cardinals i NFL Championship Game 1948 på hjemmebane i en snøstorm. Eagles vant sin første NFL-tittel 7–0 foran de få tilskuerne som hadde møtt opp til tross for det dårlige været. Kampens eneste scoring kom i fjerde kvarter, da Steve Van Buren løp ballen inn for en 5-yard touchdown.
Før -sesongen solgte Thompson laget til en eiergruppe bestående av 100 kjøpere kjent som «Happy Hundred», hvor alle betalte $3 000 for en andel. Gruppen var ledet av forretningsmannen James P. Clark, men det var en av investorene, Leonard Tose, som senere skulle spille en viktig rolle for laget.
NFL-mestere (1949)
Eagles skulle ende opp med å nå NFL Championship Game for tredje år på rad. De ble sett på som favoritter før kampen og sikret en 14–0 seier for lagets andre tittel på rad uten å slippe inn poeng. Running back Steve Van Buren løp for 196 yards på 31 forsøk for Eagles, og forsvaret tillot ikke mer enn 21 yards på løp fra Rams.
I NFL Draft i 1949 brukte Eagles sitt første pick på All-American lineman/linebacker Chuck Bednarik fra University of Pennsylvania. Bednarik skulle ende opp med å bli en av de beste og mest likte spillerne i lagets historie.
Eagles hadde en dårlig start på det nye tiåret. Laget åpnet 1950-sesongen mot AAFC-mesterne Cleveland Browns, som sammen med noen andre AAFC-lag hadde blitt med i NFL. Det var forventet at Eagles kom til å sikre en enkel seier over Browns, som da hadde vært dominerende i den mindre ligaen. Browns overrumplet derimot Eagles’ forsvar med 487 yards totalt, inkluder 246 pasningsyards, da de vant 35–10. Eagles klarte ikke å klatre tilbake til toppen og avsluttet sesongen 6–6.
Neale pensjonerte seg etter sesongen og ble erstattet med Bo McMillin. To kamper inn i 1951-sesongen måtte McMillin også pensjonere seg på grunn av magekreft, og ble erstattet av Wayne Millner ut sesongen før Jim Trimble ble ansatt som lagets nyeste hovedtrener.
Selv om restene av laget som dominerte på 1940-årene fremdeles klarte å holde seg kompetitive på begynnelsen av tiåret og unge spillere som Bobby Walston og Sonny Jurgensen ble hentet inn, var laget langt fra sin storhetstid gjennom det meste av 1950-årene.
Etter 1957-sesongen flyttet Eagles fra Connie Mack Stadium til University of Pennsylvanias Franklin Field. Franklin Field hadde en kapasitet på 60 000 sammelignet med Connie Macks 39 000. Stadionet var det første i NFL sommed kunstig spilleunderlag, da de byttet fra naturlig gress til AstroTurf i 1969.
Buck Shaw-årene (1958–1960)
I ble Buck Shaw ansatt som ny hovedtrener og quarterback Norm Van Brocklin ble hentet fra Los Angeles Rams gjennom et bytte. Året etter klarte Eagles å kjempe seg frem til en andreplass i Eastern Division. Bert Bell, tidligere eier og en av grunnleggerne av laget som da var ligaens kommissær, var i tribunen under en kamp mellom Eagles og Steelers den 11. oktober. Bell takket nei til VIP-setene Eagles hadde satt av til ham og kjøpte heller egne billetter for å sitte med tilskuerne. I fjerde kvarter fikk han et hjerteinfarkt og senere samme dag døde han.
1960: NFL-mestere
I 1963 kjøpte Jerry Wolman laget fra «The Happy Hundred» for $5 505 000 (tilsvarte $45 051 245 i 2019). I 1964 ansatte Wolan tidligere trener for Cardinals og Washington Redskins Joe Kuharich som lagets hovedtrener, med en 15-årig kontrakt.
Leonard Tose-æraen (1969–1984)
I kjøpte Leonard Tose laget fra Wolman for $16 155 000 (tilsvarte $110 372 954 i 2019), en rekordstor sum for et idrettslag på tiden. Toses første offisielle handling som eier var å sparke hovedtrener Joe Kuharich, som hadde et sammenlagtresultat på 24–41–1 i løpet av sine fem år. Han utpekte deretter tidligere Eagles-spiller Pete Retzlaff til general manager, og Jerry Williams som hovedtrener.
Da AFL og NFL ble slått sammen i 1970 ble Eagles plassert i NFC East-divisjonen sammen med erkerivalene New York Giants, Washington Redskins og Dallas Cowboys. Rivaliseringen med Giants, som har eksistert siden 1933, er den eldste i divisjonen og blir ofte utpekt som et av de beste i NFL.
I 1971 flyttet Eagles fra Franklin Field til det nye Veterans Stadium. Stadionet, ofte referert til som «The Vet», ble sett på som et ultramoderne sportskompleks. Etter at Eagles gikk 3–10–1 i, og begynte -sesongen med tre tap på rad, fikk Williams sparken og ble erstattet med assistenttrener Ed Khayat, som hadde vært defensive lineman da Eagles vant ligaen i 1960.
Laget tapte sine første to kamper under Khayat, men avsluttet sesongen med seks seiere og tre tap takket være et effektivt forsvar ledet av All-Pro safety Bill Bradley, som ledet ligaen i interceptions (11) og interception return yards (248).
Etter nok et dårlig år i hvor Eagles avsluttet sesongen 2–11–1 fikk Khayat sparken. Han ble erstattet av Mike McCormack, som sammen med Roman Gabriel og mottakeren Harold Carmichael blåste nytt liv i lagets angrepsstall. Laget fant også en ny general manager i Jim Murray, som bolstret lagets forsvarsstall med blant andre fremtidig Pro Bowl linebacker Bill Bergey. De store endringene førte derimot ikke umiddelbart til positive resultater, og McCormick fikk sparken etter at laget gikk 4–10 i.
Dick Vermeil-årene (1976–1982)
I ble Dick Vermeil ansatt som lagets nye hovedtrener for et lag som kun hadde hatt én positiv sesong mellom 1962 og 1975.
Det var flere problemer som møtte Vermeil da han skulle forsøke å vekke et lag som ikke hadde vært en seriøs konkurrent i over et tiår til live igjen. Til tross for flere unge talenter avsluttet Eagles -sesongen 4–10 - samme resultat som i 1975. I plukket Eagles opp quarterback Ron Jaworski fra Los Angeles Rams i et bytte mot tight end Charlie Young. Forsvaret, ledet av Bergey og defensive coordinator Marion Campbell, bygget opp et rykte for å være et av de tøffeste i ligaen. Eagles nådde sluttspillet igjen for første gang siden 1960, i en sesong hvor running back Wilbert Montgomery ble den første spilleren for Eagles med mer enn 1 000 yards i én sesong. I var Eagles igjen på topp, da de delte førsteplass i divisjonen med et sesongresultat på 11–5 og Wilbert Montgomery knuste klubbens gamle rekord for yards på løp med 1 512 yards. Eagles dominerte NFC i og møtte erkerivalene Dallas Cowboys i NFC Championship. Kampen ble spilt i minusgrader i Veterans Stadium, og endte med en seier for Eagles (20–7), og lagets første tur til Super Bowl (XV). Der møtte de Oakland Raiders i New Orleans, og var favorittene til å vinne. Det var derimot Raiders som sikret en 27–10 seier i en kamp hvor quarterback Jim Plunkett ble utpekt til MVP.
Eagles startet neste sesong på topp, med seks seiere på rad. Ved sesongslutt lå laget 10–6, som fikk dem til sluttspillet som et wildcardlag, hvor de ble slått ut i første runde av New York Giants 27–21. Etter at laget avsluttet -sesongen 3–6 trakk Vermeil seg, og ble erstattet av defensive coordinator Marion Campbell, også kjent som «The Swamp Fox». I januar 1983 annonserte Tose at datteren hans, Susan Fletcher, som var Eagles’ visepresident og juridiske rådgiver, eventuelt kom til å ta over etter han som lagets eier. I 1984 gikk det rykter om at Leonard Tose hadde vurdert å flytte laget til Phoenix i Arizona av økonomiske årsaker.
Norman Braman-æraen (1985–1993)
I måtte Tose selge Eagles til Norman Braman og Ed Leibowitz, to vellykkede bilhandlere fra Florida, for $65 millioner (tilsvarer $151 418 626 i 2019) for å betale en gamblinggjeld på $25 millioner (tilsvarer $58 237 933 i 2019) til casinoer i Atlantic City.
Buddy Ryan-årene (1986–1990)
Eagles nådde sluttspillet de neste to årene, men kom seg ikke forbi første runde, som frustrerte lagets tilhengere ettersom at laget konsekvent ble utpekt som et av de beste i ligaen. De to kampene mot Dallas i 1989 ble kjent som «Bounty Bowls». Eagles vant begge kampene lett (Cowboys avsluttet sesongen 1–15), og ble kjent for at Ryan kastet skjellsord mot Cowboys’ nye hovedtrener Jimmy Johnson og å ha satt en skuddpremie på Cowboys’ kicker, og for at Eagles-tilhengerne kastet snøballer. Under en Monday Night Footall-kamp den 12. november 1990 knuste Eagles Washington Redskins 28–14, hvor lagets forsvar scoret tre av fire touchdowns. Kampen fikk i etterkant kallenavnet «The Body Bag Game» på grunn av de fysiske skadene påført av Eagles-spillere mot motstandrene. Redskins’ startende quarterback ble slått i svime, og erstatningen hans ble også hardt skadet. Running back Brian Mitchell, som senere gikk til Eagles, måtte spille quarterback for Redskins. Redskins kom tilbake til Philadelphia i første runde av sluttspillet hvor de slo Eagles 20–6. Ryan fikk sparken 7. januar 1991 og ble erstattet med offensive coordinator Rich Kotite tre dager senere.
Etter at All-Pro defensive tackle Jerome Brown døde i en bilulykke dediserte laget og tilhengerne seg til å sikre seieren i. Kotite ledet laget til en seier i mot New Orleans Saints i sluttspillet i 1992, men mistet Reggie White til free agency i offseason. I perioden var det lagets forsvar, kjent som «The Gang Green», som bestod av Reggie White, Jerome Brown, Clyde Simmons, Seth Joyner, Wes Hopkins, Mike Golic, Byron Evans, Eric Allen, Andre Waters og Mark McMillian, som i stor grad sørget for lagets positive resultater. I hadde Eagles en lovende start, men falt sammen i løpet av sesongen og avsluttet 8–8.
Jeffrey Lurie-æraen (1994–nå)
Lagets eiere Norman Braman hadde blitt upopulær blant lokale tilhengere, og var polariserende innad organisasjonen. Jeffrey Lurie kjøpet Eagles 6. mai 1994 for rundt $185 millioner.
I Luries første sesong som eier gikk laget 7–9 og gikk glipp av sluttspillet. Rich Kotite fikk sparken og ble erstattet med San Francisco 49ers’ defensive coordinator Ray Rhodes, som også klarte å få 49ers-spilleren Ricky Watters til å gå over til Eagles som en free agent. I Rhodes’ første sesonge i startet Eagles sesongen svakt med tre tap i sesongens 4 første kamper. De kom deretter tilbke og avsluttet sesongen 10–6, med en plass i sluttspillet som et wildcardlag. I første runde spilte de hjemme mot Detroit Lions, hvor de vant 58–37. I neste runde ble Eagles derimot eliminert av Cowboys (30–11). Ironisk nok var dette Randall Cunninghams siste kamp med Eagles. Han scoret kampens eneste touchdown og Eagles’ siste touchdown i sluttspillet de neste seks årene.
I endret Eagles uniformene sine til en mørkere midnattsgrønn. Laget hadde en god start, med tre seiere i sine fire første kamper. I uke 5 møtte de Cowboys i Veterans Stadium, hvor Peete fikk en sesongendende kneskade. Til tross for skaden avsluttet Eagles sesongen 10–6, men ble igjen slått ut av sluttspillet i første runde (et 14–0 tap mot 49ers). Etter en middelmådig sesong i hvor Eagles gikk 6–9–1, falt Eagles til bunns i. Med et sammenlagtresultat på 3–13 hadde Eagles den verste sesongen i lagets historie, og lå på sisteplass i flere statistiske kategorier for angrepsspill. Tilskuertallene og lagmoralen gikk ned, som resulterte i at Lurie gav Rhodes sparken og ansatte Green Bay Packers’ quarterbacks coach Andy Reid som erstatning.
Andy Reid-årene (1999–2012)
Da Andy Reid ble utpekt til hovedtrener var han fremdeles relativt ukjent, og lagets tilhengere var skeptiske til han. I første runde av draftet i 1999 plukket han opp Donovan McNabb, som på tiden ikke ble sett på som et godt valg da lagets tilhengere hadde håpt at han skulle plukke Ricky Williams. I etterkant viste det seg å være riktig valg da McNabb utviklet seg til å bli en av historiens beste spillere. var nok et middelmådig år for Eagles, de vant kun fem kamper og solgte ikke ut to av hjemmekampene, som førte til en blackout på TV—de gjenværende seks hjemmekampene ble bare utsolgt fordi lokale bedriftseiere kjøpte opp de gjenværende billettene. Den 10. oktober 1999 pådro Dallas’ wide receiver Michael Irvin seg en ryggradskade som førte til slutten på karrieren hans, til jubel fra Eagles-tilhengerne i tribunene.
I gikk Eagles 11–5, og nådde sluttspillet som et wildcardlag som førte til økt optimisme blant tilhengerne. Etter å ha slått Tampa Bay Buccaneers 21–3 i første runde møtte Eagles Giants i divisjonsrunden, hvor de tapte 20–10. Sesongåpningen i 2000 (3. september i Dallas) ble kjent som «The Pickle Juice Game», hvor temperaturen lå rundt 42 grader, den høyeste temperaturen i en NFL-kamp noensinne. Kallenavnet kom fra at Eagles-spillerne hadde drukket saften fra glass med sylteagurker for å hindre utmattelse og kramper i varmen. Eksperimentet funket og Eagles vant 44–14 etter at Cowboys måtte ta flere spillere av banen på grunn av utmattelse. Kampen var også signifikant da den markerte slutten på Cowboys’ dominans.
Etter å ha gått 11–5 i nådde Eagles igjen sluttspillet, denne gangen som vinneren av divisjonen sin. De slo igjen Tampa Bay i første runde, 31–9. I andre runde slo Eagles Chicago Bears 33–19 på bortebane, men i NFC Championships falt de mot St. Louis Rams 29–24. Til tross for flere skader ledet McNabb Eagles til 12–4 i. De nådde NFC Championship igjen, men tapte denne gangen mot Buccaneers 27–10 i Veterans Stadium, som gikk videre til å vinne Super Bowl det året. Neste år tapte Eagles de to første kampene i sesongen på hjemmebane i sitt nye stadion Lincoln Financial Field. Den første seriekampen i det nye stadionet var et 17–0 nederlag mot Tampa Bay Buccaneers. Eagles avsluttet igjen sesongen 12–4. Da de nådde NFC Championships igjen ble Eagles det første laget i det moderne NFL som nådde kampen etter å ha scoret null poeng i sesongåpningen. De klarte dette til tross for at lagets wide receivere kun tok imot fem touchdownpasninger i løpet av hele seriespille—delt for færrest i NFL siden sesongen ble utvidet til 16 kamper i 1978. Laget gikk gjennom september og oktober uten en eneste touchdownpasning, som ikke hadde skjedd i NFL siden 1945.
2004-sesongen og Super Bowl XXXIX
-sesongen begynte bra med en seier mot New York Giants i sesongåpningen. Owens skulle ende opp med å avsluttet sesongen med 1 200 mottatte yards og 14 mottatte touchdownpasninger, til tross for at sesongen hans ble avsluttet tidlig etter en ankelskade 19. desember mot Dallas Cowboys, hvor Eagles vant 12–7 og sikret hjemmebane i NFC Championships for tredje år på rad. Etter sesongens ellevte kamp tangerte Eagles en rekord ved å sikre divisjonstittelen i NFC East (lagets fjerde på rad), som ble satt av Chicago Bears i 1985 og deretter tangert av San Francisco 49ers i 1997. Siden lagets to siste kamper deretter var meningsløse spilte Eagles i hovedsak med reserver, og tapte derfor begge to for et sammenlagtresultat på 13–3, deres beste sesong siden NFL utvidet til 16 kamper i seriespillet. McNabb hadde sin beste sesong så langt med 3 875 pasningsyards og 31 touchdowns med kun 8 interceptions, som gjorde han til den første quarterbacken i NFLs historie med 30 eller flere touchdownpasninger og mindre en 10 intercpetions i ett seriespill. I divisjonsrunden møtte de Minnesota Vikings, hvor de vant 27–14 og nådde sitt fjerde NFC Championship på rad. Der møtte de Atlanta Falcons. Etter å ha vunnet 27–10 gikk Eagles videre til Super Bowl XXXIX hvor de møtte New England Patriots i Alltell Stadium i Jacksonville i Florida. De to var uavgjort 14–14 inn i fjerde kvarter, før Patriots scoret ti poeng på rad. Eagles kom tilbake med en touchdown, men en interception med 46 sekunder igjen på klokken førte til at Patriots vant 24–21.