cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ottar Johansen
Johansen har samarbeidet med artister som Lillian Askeland, Tore Andersen, Steinar Albrigtsen, Stephen Ackles og Hilde Heltberg, og vant i 1988 Spellemannprisen 1988 i klassen «roots & country» for sitt album Game of Hearts.
Den 29. mai 2015 ble albumet 50 Years On The Road utgitt, inkl. singlene/videoene «Starting All Over Again» og «Just Like in the 50's».
Seilmaker
En seilmaker er en håndverker som lager seil til fartøyer.
Menneskeheten har brukt fartøyer med seil i 6-7 000 år. Det skandinaviske samfunnet var basert på sjøfart fra rundt år 1000. Mange europeiske stater bygget opp skipsflåter til handel og krigføring i løpet av 1300-tallet; denne flåten krevde mange seil. I Norge så ble det på 1800-tallet bygget opp en betydelig handelsflåte, noe som økte etterspørselen etter seil og seilmakere.
Både seiltyper og materialer har endret seg drastisk siden de første seilene. Etter Bermudariggens inntog, som er mest brukt i dag, så har utviklingen innen faget vært mest konsentrert om materialer. Før andre verdenskrig var bomull det mest vanlige materialet, men fra 50-tallet ble nye stoffer som Dacron og Terylene tilgjengelig. Dette førte til, sammen med en forbedret økonomi, til økt interesse for seilsport på 60- og 70-tallet.
I dag brukes avanserte datasystemer og ofte eksotiske materialer som Kevlar, Mylar og Spectra. Seilmakeren kan også produsere trekk, presenninger og kalesjer på mål og for forskjellige bruksområder.
I Norge i dag er utdannelsen til dette yrket innen utdanningsprogrammet Design og håndverk. Du må gå ett år på skole og tre år i lære i bedrift. Første skoleåret er Vg1 Design og håndverk.
Seilmakerfaget er (pr. 2016) med på Utdanningsdirektoratets liste over små og verneverdige håndverksfag. Dette innebærer blant annet at bedrifter innen faget mottar utvidet støtte fra fylkeskommunen når de tar inn nye lærlinger.
Mogreina kirke
Mogreina kirke er en langkirke fra 1912 i Ullensaker kommune, Viken fylke. Den er en del av Den norske kirke og hører til Øvre Romerike prosti i Borg bispedømme.
Byggverket er i tre og har 110 plasser. Arkitekt for kirken var Ole Stein.
Aktion T4
Aktion T4 (tysk; IPA: [akˈtsi̯oːn teː fiːɐ]) er etter andre verdenskrig blitt brukt som benevnelse på den systematiske ufrivillige avlivingen (skjønnmalt som «dødshjelp» eller eutanasi eller «Gnadentod») av mentalt syke og funksjonshemmede i det tredje rike. Mannskap og erfaringer fra T4 ble brukt til å gjennomføre massedrap på jøder under Aksjon Reinhardt, den mest intense drapsperioden under holocaust.
Benevnelsen ble første gang brukt i rettssaker mot leger som var involvert i avlivingene, og ble senere tatt i bruk av historiografer. T4 er en forkortelse for Tiergartenstraße 4 i den daværende Bezirk Tiergarten i Berlin hvor tjenestestedet for Aktion T4 (Zentraldienststelle T4), ble etablert i april 1940 i en større senklassisistisk herskapelig villa. I begynnelsen var adressen i Columbushaus, og der ble personell som var tilknyttet gjennomføringen av avlivingene rekruttert og betalt. En legekommisjon fikk autorisasjon til å velge ut personer «som ble ansett som uhelberedelig syke, etter den mest kritiske medisinske undersøkelse» og deretter sørge for at de fikk en «barmhjertighetsdød» (Gnadentod). Tjenestestedets offisielle benevnelse var Gemeinnützige Stiftung für Heil- und Anstaltspflege («almennyttig stiftelse for helse- og anstaltspleie»). I oktober 1939 signerte Adolf Hitler et «eutanasinotat» som var tilbakedatert til 1. september 1939. Notatet ga dr. med. Karl Brandt og Reichsleiter Philipp Bouhler ansvaret for å realisere programmet.
Programmet ble startet i 1939, og ble midlertidig avsluttet etter protester fra byråkratiet, privatpersoner og representanter for forskjellige kirkesamfunn. Etter hvert fikk spesielt protester fra katolsk hold betydning. Det er antatt at spesielt biskop Clemens August Graf von Galen av Münsters aktiviteter og evne til å påvirke opinionen med en rekke markante prekener, fikk Adolf Hitler til å gi ordre om opphør av Aktion T4 den 24. august 1941. Senere ble drapene gjenopptatt i mindre skala, og mer fordekt. Man ble mye mer forsiktig med drap på voksne, mens drapene på spedbarn, barn og ungdommer som regimet anså som «livsudyktige» eller «livsuverdige», fortsatte som før og i stillhet. De fremste av de «eutanasiinstituttene» der avlivningene fant sted, lå i Brandenburg an der Havel, Hadamar og Sonnenschein-slottet. Men det første dødsanlegget var Hartheim-slottet i Oberösterreich. Det ble konfiskert i 1939, og ombygd til dødsanstalt for den sørøstlige del av Det tyske rike i 1940.
Medisinerstudenter i Det tredje rike avla ikke den hippokratiske ed. Legene Karl Brandt og Viktor Brack var to av dem som hadde ansvaret for avlivingen av dem det nasjonalsosialistiske regimet anså for å være «livsudyktige» eller «livsuverdige». Adolf Hitler satte Philipp Bouhler til å lede Aktion T4. Bouhler prøvde ut forskjellige avlivningmetoder, blant dem gass. Etter hvert skjedde de fleste avlivningene i mindre gasskamre. En av dem som hadde utviklet metoden, Christian Wirth, videreførte sine erfaringer fra T4 i tilintetgjørelsesleirene Belzec, Sobibór og Treblinka i det okkuperte Polen. I 1942 ble ialt 92 spesialister med erfaring fra eutanasianstalter overført til Aksjon Reinhardt, dvs. til tilintetgjørelsesleirene der jøder og andre ble gasset. Blant personell overført fra T4 til Aksjone Reinhardt var Wirth, Lorenz Hackenholt, Franz Stangl, Josef Oberhauser, Herbert Lange, Kurt Franz, Irmfried Eberl (lege), Friedrich Mennecke (lege) og Hellmuth Kallmeyer (lege). Legen Horst Schumann arbeidet i T4 og senere i Auschwitz. Det var en tett forbindelse i form av mannskap og erfaringer mellom T4 og holocaust. Man beregner at minst 70 000 personer ble drept som følge av Aktion T4. Minnesmerket for ofrene over nasjonalsosialistenes «eutanasi»-mord ble i 1986 reist i Tiergarten i Berlin, på stedet hvor organisasjonen hadde sine kontorer.
Navn
T4 er en forkortelse for Tiergartenstraße 4 i den daværende Bezirk (= område) Tiergarten i Berlin (siden 2001 en del av Berlin-Mitte) hvor tjenestestedet (hovedkontoret) for Aktion T4 (Zentraldienststelle T4), ble etablert i april 1940 i en større senklassisistisk herskapelig villa. Bygget var konfiskert fra en tysk jøde. I begynnelsen var adressen i Columbushaus, og der ble personell som var tilknyttet gjennomføringen av drapene, rekruttert og betalt. En legekommisjon fikk autorisasjon til å utvelge personer «som ble ansett som uhelberedelig syke, etter en ytterst kritisk medisinsk undersøkelse», og deretter sørge for at de fikk en «barmhjertighetsdød» (Gnadentod). Tjenestestedets offisielle benevnelse var Gemeinnützige Stiftung für Heil- und Anstaltspflege («almennyttig stiftelse for helse- og anstaltspleie»).
I samtidige kilder finnes ikke betegnelsen Aktion T4. Men ordet Aktion ble brukt, etter en forkortelse for «eutanasi», deriblant Eu-Aktion og E-Aktion. På gammelgresk stod ordet εὐθανασία euthanasía (av εὖ eu, «god», «riktig», «lett», «skjønn» og θάνατος thanatos «død») for den «gode død» uten forutgående og langvarig sykdom.
Bakgrunn
Nasjonalsosialistenes eutanasi hadde sin opprinnelse i århundrelange ideer om eugenikk, som ble popularisert av blant andre den østerrikske psykologen Adolf Jost (1874–1908). I 1895 utga han i Göttingen den polemiske boken Das Recht auf den Tod (retten til å dø), som tok til orde for aktiv dødshjelp. I den tysktalende verden dannet boken utgangspunktet for en bredere diskusjon om eutanasi. Disse ideene ble videre utbrodert av juristen Karl Binding i boken Freigabe zur Vernichtung lebensunwerten Lebens (tillatelse til tilintetgjørelse av livsuverdige liv) som utkom den 10. april 1920. Boken utkom tre dager etter Bindings død, og ble utgitt i samarbeid med den tyske psykiateren og nevrologen Alfred Hoche (1865–1946). Binding og Hoche argumenterte for «barmhjertighetsdrap» og ikke bare sterilisering. På denne måten fikk disse ideene innpass i den akademiske verden. Boken tok til orde for en systematisk utryddelse av «folk med arvelige sykdommer og psykisk syke, funksjonshemmede og sosialt eller rasemessig uønskede».
Videre ble dette koblet sammen med genetikk og sosialdarwinisme. Darwinismen ble tolket av Binding og Hoche som en rettferdiggjøring av en politikk som bevarte «nyttige» gener og utryddet «skadelige» gener. Den amerikanske psykiateren Ray Jay Lifton skrev:
Under den store depresjonen i første halvdel av 1930-årene utnyttet tyske eugenikere den økonomiske situasjonen til å redusere overføringene til statlige mentale sykehus, som på denne måten ble oppfattet som plagsomme og overfylte. Etter invasjonen av Polen sa den tyske nevrologen og psykiateren Hermann Pfannmüller (1886–1961):
Pfannmüller forsvarte drap gjennom en gradvis reduksjon av maten (utsulting), som han mente var mer barmhjertig enn giftinjeksjoner.
Mange tyske eugenikere var nasjonalister og antisemitter. Mange ble utnevnt til stillinger i helsesektoren og tyske forskningsinstitutter. Deres ideer ble gradvis adoptert av den tyske medisinske profesjon, som snart ble rensket for jødiske og kommunistiske leger. I 1930-årene gjennomførte det nazistiske partiet flere propagandakampanjer som tok til orde for eutanasi. Det nasjonalsosialistiske rase- og politikk-kontor (NSRPA) produserte brosjyrer, plakater og filmer som skulle vises på kinoer, og som påpekte tyskernes kostnader ved å vedlikeholde sykehus for de uhelbredelig syke og sinnssyke. Disse filmene inkluderte «Arven» (Das Erbe, 1935), «Offer av fortiden» (Opfer der Vergangenheit, 1937), som fikk en stor premiere i Berlin og ble vist på alle tyske kinoer, og «Jeg anklager» (Ich klage an, 1941), som var basert på en novelle av den tyske medisineren Hellmuth Unger (1891–1953), en rådgiver i «barneeutanasien».
Forestillingen om den rene «ariske rase» som ensbetydende med den nordiske rase, oppstod hos den tyske nasjonalromantikeren Friedrich von Schlegel (1772–1829). Også ideene om «rasehygiene» oppstod før det tredje rike, og går tilbake til legen Alfred Ploetz (1860–1940). I hans bok Die Tüchtigkeit unserer Rasse und der Schutz der Schwachen (dyktigheten til vår rase og beskyttelsen av de svake) fra 1895, ble «rasehygiene» for første gang benyttet synonymt med eugenikk. I 1921 utkom boken Grundriss der menschlichen Erblichkeitslehre und Rassenhygiene (grunnriss av den menneskelige arvelighetslære og rasehygiene) og i senere opplag ble den kalt Menschliche Erblichkeitslehre und Rassenhygiene (menneskelig arvelighetslære og rasehygiene). Boken var forfattet av medisineren og antropologen Eugen Fischer (1874–1967), genetikeren Erwin Baur (1875–1933) og legen, antropologen og humangenetikeren Fritz Lenz (1887–1986). Sammen med boken til Karl Binding, ble denne boken brukt for å rettferdiggjøre Aktion T4.
Ikke bare teorien var eldre enn det tredje rike. Tvunget eutanasi ble praktisert før Adolf Hitlers maktovertagelse i 1933. Sammen med Alfred Ploetz, godt kjent siden 1910, beskjeftiget professor Hermann Paul Nitsche (1876–1948) seg med «rasehygiene» under den internasjonale hygieneutstilling i Dresden i 1911. I 1928 ble han utnevnt til direktør for Sonnenstein-slottet i Pirna i Sachsen, en voksende anstalt med mer enn 700 pasienter. Med denne ansettelsen begynte også den systematiske isolasjonen av kronisk psykisk syke. Nitsche igangsatte tvangssteriliseringer, tvunget «helsevern» og «matrasjonering» (utsulting) for pasienter som han hevdet hadde arvelige sykdommer. Ifølge Nitsche var de «ballast-eksistenser» som hadde forspilt sin rett til å leve, en unyttig økonomisk belastning for samfunnet. Drapene stanset høsten 1939, da institusjonen ble stengt etter ordre fra innenriksministeren i Sachsen og omgjort til militært reservesykehus og flyktningemottak. Men mellom juni 1940 og september 1941 ble likevel 13 720 funksjonshemmede og psykisk syke mennesker drept i slottets kjeller. I tillegg ble 1 031 fanger fra utryddelsesleirene avlivet i kjelleren. Sentral i utførelsen av massedrapene på Sonnenstein var psykiateren og nevrologen Werner Heyde (1902–64). «Rasehygienen» til NSDAP bunnet i en tro på at det tyske folk måtte renses for «rasefiender», deriblant fysisk og mentalt funksjonshemmede. Aktion T4 inngikk i denne ideologiens virkeliggjørelse. Andre tiltak var relativt ufarlige, slik som tildeling av lån for «korrekte» ekteskap, barnehjelp, skattefradrag til bosettere, og domstoler som fremmet ønskelig avkom. Enhver svekkelse av det tyske folk skulle forhindres gjennom en lovfestet «forebygging» av reproduksjon av mennesker med reell eller antatt arvelig sykdom, og av sosialt og rasemessige uønskede personer. Endelig målsetning var utslettelse av «livsuverdige liv». Ansvarlig for lovgivningen på dette området var innenriksminister Wilhelm Frick (1877–1946). «Helse eller tilintetgjørelse» var komplementære deler av ideologien. Eutanasiprogrammet inngikk i en utvikling av administrative drap som kulminerte i holocaust. I boken Mein Kampf (1924) skrev Adolf Hitler at rasehygiene en dag «vil vise seg som en velgjerning som er større enn de mest seierrike kriger i vår nåværende borgerlige tidsalder».
Ideen om å sterilisere bærere av arvelige defekter, eller de som utviste det som ble ansett som arvelig «antisosial» adferd, var allment akseptert også utenfor Tyskland. USA, Canada, Sveits og Danmark vedtok faktisk lover om tvangssterilisering før de ble vedtatt i Tyskland. Studier fra 1920-årene rangerte Tyskland som et land som var uvanlig motvillig mot å introdusere steriliseringslovgivning. USA var på samme tid det landet som hadde gått lengst. Rasehygiene og eugenikk som politisk og forskningsmessig agenda ble fremmet av den tyske psykiateren Emil Kraepelin (1856–1926). Tvangssterilisering av personer diagnostisert med (men ikke med disposisjon for) schizofreni ble forsvart av den sveitsiske psykiateren Eugen Bleuler (1857–1939). I Lehrbuch der Psychiatrie (1924) hevdet han at «mentale og fysiske krøplinger» forårsaket en rasemessig forringelse:
Anslagsvis 360 000 mennesker ble sterilisert etter denne loven mellom 1933 og 1939. Innenfor naziadministrasjonen, mente enkelte at lovgivningen burde utvides til også å gjelde funksjonshemmede. Slike ideer ble uttrykt varsomt, ettersom en av de mektigste skikkelser innenfor regimet, Joseph Goebbels, hadde en deformert høyrefot forårsaket av enten medfødt klumpfot (talipes equinovarus) eller osteomyelitt, en sykdom som skyldes stafylokokker eller streptokokker. William L. Shirer (1904–1993), som arbeidet i Berlin som journalist i 1930-årene og var en bekjent av Goebbels, skrev i sitt verk The Rise and Fall of the Third Reich (1960) at deformasjonen skyldes et angrep av osteomyelitt i barndommen og en forfeilet operasjon. Etter 1937 oppstod det en akutt mangel på arbeidskraft i Tyskland, grunnet opprustningen. Dette gjorde at alle arbeidsføre ble ansett som «nyttige» og dermed unntatt fra loven.
Den 26. juni 1935 ble «lov om endring av lov om forebygging av avkom med genetiske sykdommer» (Gesetz zur Änderung des Gesetzes zur Verhütung erbkranken Nachwuchses) vedtatt (RGBl. 1935 I, 773). Loven legaliserte abort ved diagnostiserte arvelige sykdommer. I tillegg til den eksisterende medisinske indikasjon, ble i 1938 en raseindikasjon innført og i 1943 en etisk indikasjon. Ekteskap med og utenomekteskapelig samleie med personer av «fremmede raser» ble forbudt gjennom Nürnberglovene av 15. september 1935 (RGBl. 1935 I, 1146). Slike handlinger ble definert som «raseskjending». Neste skritt var «loven om beskyttelse av det tyske folks arvelige helse – loven om ekteskapshelse» (Gesetz zum Schutze der Erbgesundheit des deutschen Volkes – Ehegesundheitsgesetz) av 18. oktober 1935 (RGBl 1935 I, 1246). Loven nedla forbud for personer med arvelig sykdom eller intellektuell funksjonshemning å inngå ekteskap med friske og ikke-funksjonshemmede personer.
Gjennomføring
Karl Brandt, som var Hitlers livlege, og Hans Lammers (1879–1962), leder av rikskanselliet, vitnet etter andre verdenskrig om at Hitler hadde fortalt dem så tidlig som i 1933 - da steriliseringsloven ble vedtatt - at han ønsket at uhelbredelig syke skulle drepes, men innså at den almene opinionen ikke ville godta dette. I 1935 fortalte Hitler Reichsärzteführer Gerhard Wagner (1888–1939) at spørsmålet ikke kunne bli tatt opp i fredstid: «Et slikt problem kan mye glattere og enklere bli utført i krig.» Hitler fortalte at hans intensjon var å «radikalt løse» problemet med psykiatriske sykehus i et slikt tilfelle. En av hans egne slektninger var blant dem som ble gasset i T4, Aloisia Veit som var oldebarn av søsteren til Hitlers farfar. En Gestapo-rapport fra 1944 beskriver Schicklgruber-slekten som Hitler nedstammet fra gjennom begge sine foreldre, som «idiotavkom», deriblant Aloisia Veit som var en 49 år gammel schizofren plaget av «abnorm personlighet» da hun ble gasset i hjel på Hartheim i 1940. Så fjernt beslektet som de var, er det ukjent om Hitler visste om henne eller hennes død. Veit hadde tilbrakt ni år i den lukkede avdeling på klinikken Am Steinhof i Wien, der hun ifølge pasientjournalen led av depresjoner, vrangforestillinger og hallusinasjoner. Hun fortalte legene at hun var redd spøkelser og hadde en dødningeskalle i sengen sin. I et brev fra 1934 ba hun om litt gift, bare nok til «å befri meg fra min fryktelige pine», skrev hun. Hun rev et krusifiks ned av veggen og knuste det. 28. november 1940 ble hun hentet fra klinikken i Wien og drept i Hartheim 6. desember 1940.
Aktion T4 begynte med et «prøvetilfelle» sent i 1938. Hitler instruerte Brandt om å evaluere en families ønske om «barmhjertighetsdrap» på deres sønn som var blind, og hadde fysiske og utviklingsmessige funksjonshemninger. Lifton betraktet det slik som at denne forespørsel var «oppmuntret» av naziregimet, og at det sterkt funksjonshemmede barnet og foreldrenes samtykke i drapet var et enestående tilfelle. Barnet, som var født nær Leipzig og til slutt identifisert som Gerhard Kretschmar, ble drept 25. juli 1939. Hitler instruerte Brandt om å fortsette på samme måte i lignende tilfeller. I juli 1939 hadde Hitler en samtale med Leonardo Conti (1900–45), rikshelseleder og statssekretær for helse i innenrikdepartementet, Hans Henrich Lammers og Martin Bormann (1900–45), personlig sekretær og partisekretær i NSDAP. Temaet var videreføring av den pågående diskusjonen om «tilintetgjørelse av livsuverdige liv» (Vernichtung von lebensunwertem Leben) skulle inkludere de mentalt syke i drapstiltak som omfattet «barneeutanasi». Victor Brack anslo i 1939 at 0,1 % av befolkningen burde drepes som «livsuverdig», tilsvarende 65.000 til 70.000 mennesker.
Den 18. august 1939, tre uker etter drapet på den ovennevnte gutten, ble Rikskomitéen for vitenskapelig registrering av arvelige og medfødte sykdommer opprettet for å forberede og fortsette registreringen av syke barn og nyfødte beskrevet som «defekte». Hemmelige drap på barn begynte i 1939 og økte etter krigsutbruddet. I 1941 var flere enn 5 000 blitt drept. Hitler foretrakk å drepe dem som var definert som lebensunwertes Leben («livsuverdige liv»). På en konferanse i 1939 hvor Leonardo Conti og Hans Lammers deltok – noen få måneder før «eutanasi»-dekretet – ga Hitler mentalt syke som eksempler på lebensunwertes Leben, som han hevdet bare kunne bli «lagt på et sengetøy av sagflis eller sand» fordi de «stadig tilsmusset seg selv» og «puttet sine egne ekskrementer i munnen». Ifølge nazi-regimet, antok dette spørsmålet karakter av en hastverkssak i krigstid.
Gjennomføringen ble overlatt til lederen av Førerens kanselli, Philipp Bouhler, som allerede spilte en ledende rolle i «barneeutanasien». Den 10. august 1939 fant det sted samtaler mellom Karl Brandt, Leonardo Conti, ministerialdirektøren Herbert Linden fra innenriksdepartementet og hans stab, Oberdienstleiter Viktor Brack (1904–1948, leder av Hauptamt II) og Hans Hefelmann (1906–86, leder av Hauptamt IIb) såvel som med et utvalg av leger som skulle rekruttere personale for å utføre «vokseneutanasi» eller det som ble kjent som Aktion T4. I løpet av disse diskusjonene, hvor blant annet professor i psykiatri og nevrologi ved det bayerske Julius-Maximilian-universitetet i Würzburg, Werner Heyde, deltok, ble kretsen av medarbeidere utvidet.
I et brev av oktober 1939 godkjente endelig Hitler at Reichleiter Pillip Bouhler og dr. med. Karl Brandt skulle lede eutanasiprogrammet. Brevet er tilbakedatert 1. september 1939, dagen krigen begynte, og er skrevet på Hitlers private brevpapir (et av de få tilfeller der Hitler ga skriftlige ordrer ). Det lyder:
Dette direktivet og godkjennelsesbrevet hadde ingen rettslig gyldighet. Et slikt dekret burde vært underskrevet av Hitler og Herbert Linden, trykt i en offisiell publikasjon og publisert i Reichsgesetzblatt. Men det er også jusprofessorer som mener at en «førerforordning» (som ble brukt av Rikskanselliet) umiddelbart måtte gjelde som gjeldende rett, herunder Theodor Maunz (1901–93). En randbemerkning i originaldokumentet som er påført av rikets justisminister Franz Gürtner (1881–1941) viser at ordren ble overført av Bouhler til rikets justisministerium. Førerens kanselli skulle ikke være offentlig kjent i forbindelse med tiltakene som ble vedtatt. Derfor ble det dannet en halvstatlig spesialavdeling, som formelt var underlagt kanselliet, under ledelse av Victor Brack. I april 1940 ble den anlagt i en villa i Berlins Tiergartenstraße 4 og ble finansiert av riksrevisjonen i NSDAP.
Litteraturforskeren Yngvar Ustvedt (1928–2007) ga følgende beskrivelse av legekommisjonen i Tiergartenstraße 4:
Dette Zentraldienststelle T4 med sin direktør Dietrich Allers var inndelt i fire institusjoner: Ofrene ble valgt ut fra en pasientbeskrivelse i registreringsskjemaene og 40 «forstandere» bestemte deres skjebne. I et vedlagt faktaark ble følgende kriterier angitt:
De berørte institusjoner etterlot seg dermed bare uklar dokumentasjon om hvorvidt registreringsskjemaene omhandlet ofre for Aktion T4, eller om de bare henviste til behovet for en planøkonomi.
I T4-sentralen ble oppføringene på de såkalte loggkopiene sammenlignet med originalene og sendt til en av de to rådgiverne for en endelig beslutning. Rådgiverne var Werner Heyde og innenriksministerens direktør Herbert Linden. I desember 1941 ble Linden erstattet av Hermann Paul Nitsche, som også etterfulgte Heyde som medisinsk leder av T4. De fire rådgiverne tok avgjørelsene uten å ha sett pasientene.
Annemarie Moser-Pröll
Annemarie Moser-Pröll (født 27. mars 1953 i Kleinarl/Salzburg) er en østerriksk tidligere alpinist som dominerte kvinnelig alpinsport i 1970-årene. Hun høstet sine største triumfer i utfor, storslalåm og kombinasjon. Under Vinter-OL 1980 i Lake Placid ble hun olympisk mester i utfor.
I verdenscupen vant hun hele 62 enkeltrenn, ble sammenlagtmester seks ganger, deriblant fem ganger på rad i tidsrommet 1971–1975. Rekorden blant kvinnelige alpinister på 62 seire i verdenscuprenn sto i over 34 år, til Lindsey Vonn slo den 19. januar 2015.
Resultater i verdenscupen i alpint
Moser-Pröll vant totalt 62 verdenscupseire (36 utfor, 16 storslalåm, 3 slalåm, 7 kombinasjon) og tok 6 sammenlagtseire i verdenscupen (1971–1975, 1979)
Aktion T4
Gjennomføring
Tilbake i T4-hovedkvarteret ble registreringsskjemaene som var merket med rødt «+» overlevert sammen med kopiene til lederen av Gekrat, Reinhold Vorberg. Der ble de sammenlignede listene samlet og sendt via Riksministeriet til de berørte avlivningsanstaltene og til deres transportskvadroner.
Den 27. september 1939 ble det foretatt en massakre på psykiatripasienter i Wejherowo (det daværende Neustadt bei Gdingen) i Vestpreussen i det okkuperte Polen. Massakren var begynnelsen på en rekke mord på syke personer i flere polske anstalter. Høsten samme år ble tyske pasienter i Pommern selektert av lokale fengselsmyndigheter og fraktet til Vestpreussen for å henrettes. I kasematt nr. 17 i Fort VII i Posen som ble ledet av Sicherheitsdienst og senere Gestapo i den okkuperte byen Posen, ble i andre halvdel av oktober eller muligens før 9. oktober 1939 flere psykiatriske pasienter myrdet i en «prøvegassing» med karbonmonoksid. Reichsführer-SS Heinrich Himmler (1900–45) var til stede under utprøvingen av denne avlivingsmetoden med gass den 12. eller 13. desember 1939. Senere brukte dødsanstaltene denne gassen i Aktion T4.
Barneeutanasien ble innledet i 1939 og medførte drap på minst 5 000 spedbarn og barn som var kognitivt syke eller hadde funksjonshemning. Kort tid etterpå fulgte eutanasien for voksne som drepte rundt 70 000 personer i helse- og pleieanstalter sammen med mennesker i hjem for funksjonshemmede. Dette inkluderte mange soldater fra første verdenskrig, som bodde på sykehus grunnet de alvorlige psykososiale lidelsene som krigen førte med seg. De ble deportert til T4-institusjoner hvor de ble henrettet.
Den protestantiske og den katolske kirken, blant annet biskop Clemens von Galen i Münster, protesterte mot T4, og det tyske rettsvesenet begynte å stille juridiske spørsmål. T4 hadde blitt offentlig kjent, blant annet på grunn av lukt fra krematoriene. Hitler ga 24. august 1941 ordre om en pause i programmet. Etter innstillingen av Aktion T4 i august 1941 gjennom ordre fra hovedkvarteret i Berlin ble vokseneutanasien videreført i det skjulte: Drapene på syke og arbeidsuføre konsentrasjonsleirfanger ble frem til krigens slutt utført i de tre tidligere T4-anstaltene Bernburg, Sonnenstein og Hartheim under betegnelsen Aktion 14f13 (også kalt «Sonderbehandlung 14f13»). Innenfor rammene av denne ble omkring 20 000 fanger drept. I juli 1943 ble Aktion Brandt innledet. Aksjonen var oppkalt etter Karl Brandt (1904–48) som var Hitlers behandlende lege fra 28. juli 1942. Han var fullmektig for sanitets- og helsevesenet, samt fra 5. september 1943 leder for helse- og pleianstaltene i hele det tredje rike. Fra 1943 ble helse- og pleieanstaltene beslaglagt på grunn av det økende behovet for sykehus som følge av den intensiverte luftkrigen. Pasientene ble samlet i bestemte anstalter i midten eller i den østlige delen av riket. Gjennom målrettede drap med overdoserte medikamenter, eller utsulting gjennom underernæring, ble antallet pasienter drastisk redusert. Denne fasen som fant sted etter den offisielle avslutningen av Aktion T4 i august 1941, ble kjent som «vill eutanasi» (wilde Euthanasie) og innebar drap på 30 000 mennesker.
Murmester Erwin Lambert ledet byggingen av gasskamre i avlivelsesanstaltene (NS-Tötungsanstalten) innenfor rammen av T4. Lambert ble involvert i T4 da han renoverte kontorlokalene i Zentraldienststelle T4 Tiergartenstrasse 4. Han skrev under på taushetsplikt om saken som var topp hemmelig (Geheime Reichssache = «hemmelig rikssak»). Han fikk oppdrag ved forskjellige psykiatriske sykehus der avliving av pasienter pågikk: Hartheim ved Linz, Sonnenstein (Pirna), Bernburg og Hadamar. Lambert bygget gasskamre i hvert av disse sykehusene, gasskamrene var dekket av fliser som et baderom. Innenfor T-4 ble han spesialist i bygging av gasskamre. Han reiste også skorstein knyttet til disse avlivingsanleggene.
Arbeid i T4 var frivillig, og de som mislikte drepingen, kunne lett søke seg til annen tjeneste. Rekrutteringen var ofte basert på anbefalinger eller kontakter. Medarbeiderne i T4 var for en stor del unge, lojale og ambisiøse. For eksempel Horst Schumann (født 1906) var vel 30 år da han begynte i T4. Schumann hadde lenge vært partimedlem og fortsatte drapsvirksomheten i konsentrasjonsleirene (inkludert Auschwitz) etter at Hitler offisielt hadde gitt ordre om å stanse T4. Drapsmennene var i liten grad drevet av blodtørst og valgte T4 for å fremme sin egen karriere. I Hadamer feiret T4-personalet offer nummer 10,000 med en flaske øl mens de sto rundt liket.
River Plate (andre betydninger)
River Plate kan referere til:
Høgbråten
Høgbråten  er en ås nordvest i Indre Østfold kommune i Viken. Åsen har flere toppunkter; Kartverket bruker navnet Elgmyråsen om den høyeste på 280,5 moh. Åsen er det høyeste punktet i tidligere Hobøl kommune.
Unionen av komiteene for soldatmødre i Russland
Unionen av komiteene for soldatmødre i Russland (russisk: Союз Комитетов Солдатских Матерей России) er en russisk organisasjon som arbeider for å offentliggjøre menneskerettighetsovergrep som foregår i den Russiske føderasjons væpnede styrker. Det er en av de største menneskerettighetsorganisasjonene i Russland.
Organisasjonen ble grunnlagt i 1989. Frem til 1998 var den kjent som Komiteen for soldatmødre i Russland. I 1991 ble organisasjonen landsdekkende og finskfødte Maria Kirbasova ble valgt til leder.
Organisasjonen blir ofte omtalt som en menneskerettighetsorganisasjon eller fredsorganisasjon. Disse merkelappene er imidlertid for snevre gitt virksomhetsområdet til organisasjonen. Blant aktivitetene som organisasjonen er engasjert i, er å opplæring i russisk sivilt samfunn basert på styre ved lov i relasjon til militær verneplikt, så vel som å informere samfunnet om hvordan væpnede styrker burde opptre i et demokratisk samfunn.
Historie
Soldatmødre-bevegelsen hadde sin opprinnelse i en gruppe mødre som drev lobbyvirksomhet overfor det øverste sovjet for å tillate utsettelse av militærtjeneste for universitetsstudenter, noe som hadde vært begrenset siden 1980. Samtidig var det en massebevegelse for å få stoppet volden internt i det sovjetiske militæret. Spesielt ble det fokusert på å få stoppet dedovshchina, en tradisjonell mobbing av nye rekrutter. I april 1989 organiserte disse lobbygruppene seg formelt som Komiteen for soldatmødre i Russland.
Krigene i Tsjetsjenia
Under den første tsjetsjenske krig (1994–1996) der russiske styrker angrep Tsjetsjenia, protesterte soldatmødrene mot krigen fra første stund. Komiteen mottok og behandlet titalls tusen klager fra soldater og deres mødre. De førte tilsyn med en militær enhet for rehabilitering av såkalte desertører, og deltok i arbeidsgrupper nedsatt av Statsdumaen. Hundrevis av mødre reiste til Tsjetsjenia for å hente sønnene sine hjem fra krigen.
Under den andre tsjetsjenske krig (1999–2002) der russiske styrker igjen gikk inn i Tsjetsjenia etter at opprørsgrupper hadde angrepet landsbyer i Dagestan og utført terrorbombinger mot boligblokker rundt om i Russland, forhandlet komiteen direkte med opprørerne.
Krisen i Ukraina
På slutten av august 2014 gikk organisasjonens leder, Valentina Melnikova, ut i deler av russisk og utenlandsk presse og stilte spørsmål om hvorvidt russiske myndigheter har sendt soldater inn i den pågående konflikten i Ukraina.
Chlorophorus varius
Chlorophorus varius er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Denne arten er bare funnet i det sørlige Sverige i Norden, og er ganske sjelden.
Utseende
En middelsstor (8–14 mm), slank, gul og svart trebukk som ligner litt på en veps. Av de vepselignende trebukkene i Norden er den den eneste der pronotum er mer gult enn svart. Antennene er mørke, ganske spinkle og vel halvparten så lange som kroppen. Hodet og pronotum er tett kledt med gule hår, pronotum med et oppbrutt, svart tverrbånd litt bak midten. Dekkvingene er svarte med gule tegninger. Fremst har den en X-formet tegning (halvparten av X-en på hver vinge), ved sidekanten ovale, gule flekker. Litt bak midten har den en rett, gult tverrbånd, vingespissene er også gule. Beina er gulbrune og ganske lange.
Levevis
Larvene utvikler seg i døde greiner og tynne stammer av mange forskjellige løvtrær, som lind, alm, lønn, or og osp, lenger sør i Europa også vinstokker. Larven er også funnet i harde urtestilker. Utviklingen tar vanligvis to år. De voksne billene er aktive fra slutten av juni til august og besøker gjerne blomster.
Utbredelse
Arten er mest utbredt i Mellom- og Sør-Europa, østover til det sørvestlige Sibir. I Norden forekommer den bare i det sørlige Sverige. Der finnes trolig små bestander i Närke og Västergötland, funn fra andre deler av Sverige er trolig importerte med trevirke.
1403 Idelsonia
1403 Idelsonia er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Chloris. Den ble oppdaget 13. august 1936 av Grigoriy N. Neujmin ved Krim-observatoriet i Simeiz på Krimhalvøya.
Cristiano Lucarelli
Cristiano Lucarelli (født 4. oktober 1975 i Livorno) er en italiensk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er hovedtrener for Ternana Calcio.
Schapendoes
Schapendoes (FCI #313) er en gjeterhund med opprinnelse i Nederland, der den har vært brukt av sauegjetere siden slutten av 1800-tallet. Rasen har trolig et felles opphav med bearded collie, owczarek nizinny, bergamasco, puli, briard og lignende gjeterhunder. I de tyske distriktene Hessen, Odenwald og Niederrhein fantes det også en variant av typen kalt tysk gjeterpuddel. Rasen er fortsatt en populær gjeterhund, vakt- og familiehund i Nederland], men den er relativt lite kjent utenfor hjemlandet. (2014 - Man begynner litt etter litt å "få øynene opp" for denne rasens mange gode egenskaper også utenfor Nederland)
Hunderasen som sådan regnes som grunnlagt av P.M.C. Toepoel under andre verdenskrig, da han startet et avlsprogram med tanke på å redde typen som på denne tiden var i ferd med å dø ut. Den første raseklubben ble grunnlagt i 1947 og rasen fikk en midlertidig anerkjennelse fra Raad van Beheer (nederlandsk kennelklubb) i 1952. Den første rasestandarden var klar i 1954, samtidig med at stamboka ble åpnet. FCI anerkjent rasen endelig i 1971.
Rasens temperament
Rasen er vennlig og har et rolig gemytt - de er svært vennlige mot både barn og voksne. Er også svært lærevillige, lekne og intelligente. Men den er også en gjeterhund, og trenger å få rikelig med mosjon. De liker å jobbe.
Passau bispedømme
Passau bispedømme er et katolsk bispedømme i den østlige delen av Bayern. Nåværende biskop er Wilhelm Schraml. Det bor 516 000 katolikker (av en befolkning på 591 000) i bispedømmet, som er suffraganbispedømme under München og Freising erkebispedømme. Bispedømmets katedral er Stephansdom, som har verdens største orgel.
Historie
Kristendommens historie i området rundt dagens Passau går tilbake til omkring år 300, da de første romerske innbyggerne lot seg døpe. Den hellige St. Florian, vandrebiskopen St. Valentin og St. Severin levde den gang i Passau. Selve bispedømmet ble grunnlagt i år 739 av Bonifatius. Fra 798 lå det som suffraganbispedømme under Salzburg erkebispedømme.
I det tysk-romerske rike
Under Det tysk-romerske rike var Passau med 42 000 km² det største bispedømmet, og strakk seg på begge sider av Donau over Wien like til Ungarn. I løpet av 1200-tallet lyktes biskopen også å bygge opp et eget verdslig territorium (høystift), selv om dette var mye mindre enn selve bispedømmet (991 km²). Høystiftet omfattet byen Passau (ervervet 999) samt omegn (grevskapet Ilzgau og herligheten Vichtenstein, ervervet 1207 resp. 1227). 1262 bekreftet keiseren biskopens riksumiddelbarhet ved å gjøre ham til fyrstbiskop.
Fra 1803
Fyrstbispedømmets slutt kom med riksdeputasjonsbeslutningen i 1803: Passau høystift ble sekularisert og dets territorium først fordelt mellom Bayern og Salzburg. 1806 falt også den salzburgske (østlige) delen til Bayern. Statusen som eksempt bispedømme tok slutt i 1821, da Passau ble lagt til kirkeprovinsen München-Freising.
Saint-Gobain
Saint-Gobain SA er et fransk industrikonsern. Konsernet har virksomhet i 64 land og er børsnotert i Paris, London, Frankfurt am Main, Zürich, Brussel og Amsterdam.
Opprinnelig drev Saint-Gobain produksjon av bygningsglass og speilglass. Firmaet fusjonerte i 1970 med Pont-à-Mousson (PAM). Virksomheten til Saint-Gobain omfatter i dag i hovedsak produksjon og distribusjon av tekniske konstruksjonsmaterialer, byggevarer, spesialprodukter, bilglass, flate glass og glassembalasje.
Saint-Gobain er Europas største distributør av byggevarer.
Virksomhet i Norge
I Norge eier Saint-Gobain følgende virksomheter som er organisert i Saint-Gobain Distribution Nordic:
Jerry Cornes
John Frederick «Jerry» Cornes (født 23. mars 1910 i Darjeeling i Britisk India, død 19. juni 2001) var en britisk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
Cornes vant en olympisk sølvmedalje i friidrett under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Han kom på andreplass på 1500 meter bak Luigi Beccali fra Italia.
Fire år senere, under Sommer-OL 1936 i Berlin, løp han 1500 meter på personbeste 3.51,4 men ble bare nummer seks, de fem foran løp alle raskere enn gjeldende olympiske rekord og to løp under tidligere verdensrekord.
Emil Stangs første regjering
Emil Stangs første regjering var en Høyreregjering som tiltrådte 13. juli 1889. I statsråd 6. mars 1891 ble den innvilget avskjed.
Flørli kraftverk
Flørli kraftverk er et vannkraftverk ved Flørli ved bredden av Lysefjorden i Sandnes kommune i Rogaland. Kraftverket henter vann fra 47 km² stort nedbørsfelt tilknyttet Flørliåa, Espedalsåna og Frafjordelva. Dagens kraftverk sto ferdig i 1999 og erstattet det gamle kraftverket fra 1918.
Stora Flørvatnet (også kalt Flørvatnet) er inntaksmagasin for verket og det kan reguleres mellom 780 og 741 moh.
Midlere årsproduksjon er på 290 GWh. Installert effekt er 80 MW.
Kraftverket eies av Lyse Energi.
A/S Flørli Kraft & Elektrosmelteverk
Gamle Flørli kraftverk startet produksjonen i 1918 og ble bygget av selskapet A/S Flørli Kraft & Elektrosmelteverk (1916). Selskapet hadde planer om at kraftverket skulle forsyne et planlagt smelteverk for ferrosilisium ved Flørli. Planene for verket imidlertid ikke realisert fordi det tyske stålselskapet avtalen var inngått med ønsket å utsette prosjektet. Byggingen av kraftanlegget var allerede var satt i gang og A/S Flørli måtte lete etter andre kjøpere for elektrisiteten de kom til å disponere. Stavanger Elektrisitetsverk var interessert. Det var stor etterspørsel etter elektrisitet i byområdet, i tillegg hadde el-verket inngått flere avtaler om forsyning av nabokommunene på Jæren. El-verkets da to kraftstasjoner i Oltedal og i Oltesvik klarte ikke å produsere nok. I juni 1917 inngikk A/S Flørli og Stavanger Elektrisitetsverk en 10 års leieavtale. For levering av elektrisiteten bygde el-verket selv en enkel overføringslinje til Oltesvik.
Kraftverket ble bygget i en karakteristisk jugendstil. Innvendig hadde turbinhallen en takhøyde på 12 meter. Det ble installert to hovedaggregat og ett reserveaggregat på tilsammen 22,5 MW. Verket ble forsynt med vann fra inntaksmagasinet Ternevatnet. Herfra var det bygd en rørledning, godt synlig i terrenget, ned til kraftverket. Fra begynnelsen av besto denne av kun et enkelt rør. I forbindelse med byggingen av rørgaten og av anlegget oppå fjellet, ble det parallelt med rørgaten bygget en tretrapp og en trallebane. Trappen besto av 4444 trappetrinn. Til inntaksmagasinet var vannmagasinene Klubbatjørna og Flørvatn tilknytta.
Leieinntektene som A/S Flørli fikk var likevel ikke nok til å dekke utgifter til drift, renter og avdrag. Det førte til at Stavanger Elektrisitetsverk kjøpte kraftverket etter endt leieavtale i 1927 og til prislapp på 3,75 millioner kr.
Oppgraderinger (1936-1948)
Mellom 1938 og 1940 pågikk det et arbeid med å oppgradere kraftstasjonen til økt produksjonskapasitet. Stasjonsbygningen ble utvidet med 10,5 meter og et tredje hovedaggregat ble installert. Den samlede installerte effekten var nå 26,9 MW. I denne forbindelse ble ytterligere en inntaksrørledning installert. I tillegg ble det bygget ytterligere en overføringslinje til Oltesvik.
Mellom 1945 og 1948 pågikk videre oppgraderinger av kraftanlegget. I kraftstasjonen ble det installert ett fjerde hovedaggregat og den installerte effekten økte til 30,4 MW. I tillegg fikk kraftverket sikret enda større vannkapasitet. Dette innebar påbygging av betongdammene ved Flørvatnet, regulering av Øvra Flørvatnet og regulering inkludert overføring av Vassleia.
Vannmagasiner
Det største vannmagasinet i anlegget er innsjøen Flørvatnet som reguleres mellom 780 og 741 moh. Flørvatnet fungerer som inntaksmagin for kraftstasjonen. Innsjøen har sitt naturlige utløp til Flørliåa, ei elv som flyter forbi Flørlistølen og munner ut i Lysefjorden ved Flørli. Dette utløpet reguleres av et damanlegg. Til Flørvatnet overføres det vann fra vannmagasinet Vassleia (799-809 moh) som ligger øverst i Espedalsåna. Vassleia fløt før utbyggingen gjennom Fossjuvet. Andre vannmagasin som overføres til Flørvatnet er Øvre Flørvatnet (797-803 moh), Stora Hogganvatn (817-843 moh), Ternevatnet (737-740 moh) og Klubbatjørn (737-740 moh).
Flørlitrappene
Stigningen er på 740 meter. Trappen skal visstnok ha 4444 trappetrinn og det sies at den er verdens lengste trapp.
Kalevi Laurila
Kalevi Laurila (født 5. desember 1937 i Sääksmäki, død 1991) var en finsk langrennsløper. På klubbplan representerte han Tammerforspolisen.
Han vant fem medaljer i VM og OL i løpet av sin internasjonale karriere. Fire av medaljene var i stafett og en individuelt; 30 km i VM 1966 i Oslo. Han deltok også i Monolittrennet i Frognerparken i 1963, der han tok en fin fjerdeplass foran Sixten Jernberg og Assar Rönnlund.
Kampene i Sinai og Palestina
Kampene i Sinai og Palestina under første verdenskrig ble utkjempet mellom styrker fra Det britiske imperiet mot styrker fra Tyskland og Det osmanske rike i tiden mellom 26. januar 1915 til 31. oktober 1918 da det ble inngått en våpenhvile mellom Det osmanske rike og Trippelententen.
Forsvaret av Suezkanalen
Kontrollen over Suezkanalen ble raskt svært viktig for begge parter. For tyskerne og osmanene utgjorde kanalen det nærmeste og svakeste leddet i den britiske kommunikasjonen. For britene var kanalen av avgjørende betydning, den gjorde reiseveien til India, New Zealand og Australia betydelig kortere i forhold til å måtte reise rundt Kapp det gode håp. I tillegg til å forsyne og støtte den britiske krigsinnsatsen i Europa fra resten av Det britiske imperiet, ble også dette området et viktig støttepunkt særlig under slaget om Gallipoli.
Kampene i Sinai
Kampene i Sinai endte som en rekke vellykkede operasjoner fra de de alliertes side. Styrker fra Det britiske imperiet begynte å presse deres forsvarslinjer av kanalen lengre inn på Sinaihalvøya. Det ble da utkjempet en rekke slag om oaser i området. I august 1916 igangsatte de osmanske styrkene et større angrep mot Romani-oasen, 37 km øst for kanalen nær oldtidsbyen Pelusium, men ble slått tilbake. De to forsvarende divisjonene, Australian and New Zealand Mounted Division og 52nd (Lowland) Infantry Division presset da tilbake de osmanske styrkene gjennom det nordlige Sinai og bekjempet en større del av de osmanske baktroppene ved Bir el Abd, og de osmanske garnisonene ved Magdhaba 23. desember 1916 og Rafah 9. januar 1917.
Forsvaret av Suezkanalen ble innledet med det osmanske angrepet 26. januar 1915, og kanalen ble sikret for de allierte etter en rekke kamper og til slutt seieren ved Romani-oasen 3. til 5. august 1916.
De senere kampene ble utkjempet stadig lengre østover, etter hvert som de tyske og osmanske styrkene ble presset bakover av den britiske framrykkingen. De britiske forsynings- og kommunikasjonslinjene ble imidlertid strukket til sitt ytterste, mens de tyske og osmanske trakk seg tilbake og slik bedret sine forsynings- og kommunikasjonslinjer hvor deres baktropper komme gå i velfunderte forsvarsposisjoner.
De britiske styrkene, bestående av avdelinger fra India, Australia og New Zealand kjempet langt fra sine baser i et krevende terreng og klima, men lyktes gang på gang å overraske de osmanske baktroppene. Dette førte til at Sinaihalvøya ble gjeninntatt av de britiske styrkene.
Araberoppstanden
Britene var svært interessert i den militære aktiviteten til emiren av Mekka, Hussein ibn Ali, som kommanderte en hær som 5. juni 1916 hadde tatt over både Mekka og Jidda 16. juni samme i den sørvestre delen av Den arabiske halvøy fra de osmanske garnisonene. En stor osmansk garnison i Ta'if, 70 kilometer sørøst for Mekka, sto imot angrepene fram til slutten av september, da de kapitulerte, og Hussein ibn Alis tredje sønn Faysal ibn al-Husayn angrep da den osmanske garnisonen i Medina.
Disse osmanske tilbakeslagene gjorde at britene håpet å kunne utvide den arabiske oppstanden, blant annet slik at de ikke fikk utnytte deres Hijaz-jernbanen, en smalsporet jernbanelinje med en sporvidde på 1,050 mm som gikk nord – sør fra Istanbul via  Damaskus, Amman, Ma'an, Medina og til Mekka. Denne ble bygget med tysk assistanse for å frakte pilegrimer til Mekka, men var også en viktig kommunikasjons- og forsyningslinje for en osmanske hæren og støttet både offensive og defensive operasjoner. Også stasjonsbygningen var solid bygget av stein og utgjorde befestede posisjoner.
Da maktbalansen i det nordlige Sinai svingte i britenes favør, ble Hussein ibn Ali oppmuntret til å slå til stadig lengre nord, helt til Baalbek i Bekaadalen, nord for Damaskus. Britene håpet at dette kunne utløse ytterligere arabisk motstand mot osmanene, og general Archibald Murray ble oppmuntret til å rykke nordover mot al-Arish langs Sinais kyst mot Palestina ved Gaza.
Kampene i Palestina
Kampene i Palestina viser til de kampene som fant sted nord for grensen mellom Egypt og Det osmanske rike, og disse tok til tidlig i 1917 og varte fram til våpenhvileavtalen i 1918. Den britiske invasjonsstyrken, ledet av general Edmund Allenby, ble også supplert med jødiske frivillige (for det meste sionister), kjent som Den jødiske legion. Kampene var en serie med ulike aksjoner flere steder rundt i det området som kalles Levanten, fra Gaza til Jerusalem, i og rundt Jordandalen, Al Salt og Amman, fra området nord for Jaffa til Damaskus og Aleppo da krigen sluttet.
Etter som de britiske styrkene rykket fram gjennom Sinaihalvøya, fulgte baktroppene med og styrket tilstedeværelsen og sikret områdene de erobret og forsyningene til fronten. Ved slutten av februar 1917 var det lagt jernbanelinjer i et gjennomsnittlig tempo av en kilometer pr dag, tilsammen 625 km, 325 km vei med metalldekke og 458 km vannledninger.
Gaza
Britene ønsket å erobre av Gaza-området og på den måte klare å slå gjennom den osmanske forsvarslinjen mellom byen Gaza ved kysten og Beersheba omtrent 50 km lenger inn i landet.
Jerusalem
Erobringen av Jaffa og avansementet langs middelhavskysten gjorde de britiske styrkene i stand til å innta Jerusalem, og slik etablere en strategisk sterk befestet linje som løp fra nordsiden av Jaffa ved kysten, over Judeafjellene til al-Bireh nord for Jerusalem og fortsatte østover til Oljeberget. Med erobringen av veien fra Beersheba til Jerusalem via Hebron og Betlehem, sammen med store osmanske områder sør for Jerusalem, var byen sikret.
11. desember viste general Edmund Allenby de hellige stedene i byen respekt ved å gå inn i Gamlebyen til fots gjennom Jaffaporten i stedet for å benytte hest eller bil. Han var den første kristne hærfører som hadde inntatt byen på mange hundre år, og den britiske statsminister David Lloyd George kalte erobringen av byen som «a Christmas present for the British people» («En julepresang til det britiske folk»). Slaget ble en stor moralsk seier for britene.