cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
P-sprøyte
Historisk
Depo-Provera ble tilgjengelig i Norge i 1964. Preparatet ble i mange år hovedsakelig brukt av rusmisbrukere og psykisk utviklingshemmede. Friske kvinner ble frarådet å bruke preparatet grunnet blødningsforstyrrelser som bivirkning samt at flere studier viste økning i risiko for livmorhalskreft ved bruk av p-sprøyte. Depo-Provera er blitt brukt som behandling mot endometriose.
Depo-Provera ble i Sverige godkjent (med visse restriksjoner) som prevensjonsmiddel etter mange års debatt i 1981.
I Norge har p-sprøyte vært lite brukt som prevensjon. En norsk prevensjonsstudie fra 1998 viste at 0,7 % av kvinner mellom 20-44 år brukte p-sprøyte som prevensjonsmiddel. Det skjedde en dramatisk endring i 2002 da bruken økte med 21% fra det foregående året. En norsk studie fra 2013 viste en klar nedgang av nye p-sprøytebrukere fra 2005 til 2008, og at de fleste p-sprøytebeukere var kvinner under 25 år på tross av at dette er den aldersgruppen hvor man er mest skeptisk til langtidsbruk av p-sprøyte, grunnet dens usikre langtids beinmineraltetthetspåvirkning.
P-sprøyte for menn
Det pågår omfattende forskning for å utvikle p-sprøyte for menn, men dette ligger noe frem i tid. En større studie fra 2016 viste at et hormonpreparat bestående av progestagen og testosteron er 96% effektiv og gir få og milde bivirkninger.
Depo-Provera blir i enkelte land benyttet til kjemisk kastrasjon av mannlige seksualforbrytere.
Total faktorproduktivitet
Det vil si at desto høyere total faktorproduktivitet, desto høyere BNP for samme mengder av arbeidskraft og realkapital.
Jo lavere total faktorproduktivitet, jo lavere langsiktig vekst.
Cobb-Douglas-produktfunksjonen:
forutsatt at
\; A > 0 og
Her er: Y = Reelt BNP, A = Total faktorproduktivitet, a = Andel av bruttokapitalinntekter i BNP, K = Realkapital, L = Sysselsetting
Svein Johannessen
Han var en stor sjakkbegavelse som på 50-tallet ble spådd en karriere i verdenseliten. Svein Johannessen oppnådde ikke dette, og forholdene i Norge lå den gang dårlig til rette for å satse seriøst på sjakk. Han regnes som Norges ledende spiller fra 1959 (da han ble norsk og nordisk mester) og fram til Leif Øgaard tok over hegemoniet i 1974. Han representerte Norge i hele 10 sjakk-OL (1956, 1960, 1962, 1964, 1966, 1968, 1970, 1972, 1974 og 1978) og spilte på Norges førstebord fra 1960 til 1970.
Han debuterte som aktiv sjakkspiller som 14-åring, spilte sin første landsturnering i Skien i 1952 og ble juniornorgesmester i 1954. Sitt siste parti spilte han få uker før han døde. Det meste av tida var han medlem av Oslo Schakselskap, hvor han også ble æresmedlem i 2007.
Øystein Brekke har skrevet boka «Sjakkmesteren Svein Johannessen» som utkom i 2009 på Norsk Sjakkforlag.
Henry Henne
Henry Henne (født 21. oktober 1918 i Bergen, død 29. juni 2002 samme sted) var en norsk sinolog, språkviter, leksikograf og universitetsprofessor.
Biografi
Han begynte å studere russisk ved Universitetet i Oslo, men etter å ha fått et Rockefeller-stipend i 1946, begynte han å studere kinesisk under professor Bernhard Karlgren i Stockholm.
Han reiste senere til Hongkong, Japan og USA, der han studerte kinesisk, japansk, koreansk, thai og vietnamesisk ved University of California i Berkeley. I USA møtte han Synnøve («Sunshine»), som ble hans kone.
Før han i november 1965 ble den første professor i øst-asiatiske språk og litteratur ved Universitetet i Oslo, var han blant annet professor i lingvistikk ved International Christian University i Tokyo i Japan og Cornell University i USA.
Henne ble i 1988 tildelt den japanske ordenen Den oppadstigende sols orden i klassen gylne stråler med bånd om halsen.
Sven Moren
Sven Moren (født 24. oktober 1871 i Trysil, død 14. desember 1938 i Trysil) var en norsk forfatter og far til dikteren Halldis Moren Vesaas.
Litteraturhistorisk hører Sven Moren hjemme blant folkelivsskildrerne og bondelivsskildrerne som begynte å gjøre seg gjeldende mot slutten av 1800-tallet. Etter hvert ble Morens forfatterskap preget av framskritt, industri og tiltagende bysivilisasjon, med de motsetningene og konfliktene mellom skogeiere/bønder og skogsarbeidere som dette medførte. Moren ga også ut to barnebøker hvor han brukte sine egne barndomsminner.
I 1909 fikk Moren et reisestipend som brakte ham til Danmark og Tyskland. Året etter reiste han også i Frankrike og Italia og ble kjent med flere norske kunstnere i utlendighet. I 1913-1916 var han formann i Norsk Bokmannslag. Mellom 1915 og 1928 satt han i Det litterære råd i Norsk Forfatterforening. Bokmannslaget tok senere initiativ til å tildele Moren dikterlønn, og i 1936 overtok han dikterlønnen etter Olav Aukrust. han var også leder for Noregs ungdomslag i to forskjellige perioder.
Pepsinae
Pesinae er en underfamilie av vepser som tilhører familien Pompilidae i gruppen broddvepser (Aculeata). Disse vepsene bygger bol som gjerne befinner seg på bakken; noen arter lager bol av gjørme.
Veivepsene jakter på edderkopper som de gir som fôr til sine larver. De er raske og utstyrt med en kraftig giftbrodd og kan nedlegge edderkopper som er mye større enn dem selv. Noen nordamerikanske arter i underfamilien Pepsinae er de største av alle vepser, opptil 10 cm lange. Disse jakter på fugleedderkopper ("taranteller").
Utseende
Middelsstore til store (ca. 5 – 100 mm), slanke vepser med lange, kraftige bein, gjerne svarte eller rødlige. Hodet er nokså lite, antennene lange og trådformede, de holdes gjerne litt opprullet. Kroppen er snau uten synlige hår. Vingene er forholdsvis lange og smale, uten påfallende vingemerke, men med velutviklet årenett. De har ofte mørke flekker eller tverrbånd. Bakkroppen er slank, høyere enn bred, festet til forkroppen med en kort "stilk" (petiolus).
Levevis
Veivepsene er også kjent som edderkoppjegere. Hunnen graver gjerne en tunnel i bakken eller lager et lite bol av gjørme. Så går hun på jakt etter en edderkopp, gjerne en litt stor art. Hun sniker seg inn på edderkoppen, og kan også bruke antennene til å roe den ned før hun angriper og gir byttet et lynraskt stikk i den tynnhudete partiet der beina er festet til kroppen. Giften fra stikket lammer edderkoppen, men dreper den ikke. I varmt klima er det avgjørende at edderkoppen fortsatt er i live – en død edderkopp ville råtne før vepselarven hadde fått fullført utviklingen. Hunnen sleper den lammede edderkoppen med seg til bolet, drar den nedi og legger et egg på den. Deretter forsegler hun bolet og drar sin vei. Larven spiser den fortsatt levende edderkoppen gradvis opp, men dreper den gjerne ikke før den selv er utvokst. De voksne vepsene besøker blomster og noen er viktige pollinatorer.
NM i hopp uten tilløp 1980
NM i hopp uten tilløp 1980 var en del av NM i friidrett 1980.
Mesterskapet ble arrangert i Ulsteinvik 9. mars. Arrangør var IL Hødd.
Hamlet (1913)
Handling
Åpningsscenen finner sted i Helsingør, Danmark, hvor et spøkelse blir oppdaget av vaktpostene som holder vakt rundt et slott. Denne hendelsen blir fortalt til Hamlet av kameraten Horatio. Han beskriver at ånden ligner den avdøde kongen av Danmark, hans avdøde far, som hans onkel Claudius ble mistenkt for å ha myrdet for at sistnevnte kunne tilrane seg tronen hans. Onkel Claudius giftet seg deretter med dronningen, moren til Hamlet, mindre enn en måned etter dødsfallet til kongen.
Hamlet, rørt av fortellingen til Horatio, bestemmer seg for å se etter spøkelset selv. Spøkelser blir igjen oppdaget ved midnatt, og avslører seg selv for Hamlet som hans myrdede forelder. Den forteller ham de grusomme omstendighetene rundt hans drap, og ber Hamlet om å hevne dødsfallet. For å oppnå dette formålet later Hamlet som han har blitt sprø - spesielt i sin oppførsel ovenfor Ophelia, datter av Polonius, som han er forelsket i.
Hamlet engasjerer også en gruppe skuespillere til å spille en scene i nærvær av den sittende kongen og dronningen som viser drapet på faren hans. Claudius, når han blir vitne til dette, bestemmer seg for å kvitte seg med nevøen sin ved å sende ham til England. Hamlet blir oppdaget av en gruppe sjørøvere og tatt til fange, mens han er på vei til England. Men han klarer å rømme, og vender uventet tilbake til Danmark. I mellomtiden har Ophelia, og broren hennes Laertes, begynt å gjøre opprør mot den sittende kongen.
Nyrevindelslekta
se egen seksjon
Nyrevindelslekta (Dichondra) er ei slekt i vindelfamilien.
Artene er krypende, flerårige urter. Bladene er nyreformete og stilkete. Blomstene er femtallige, små og sitter enkeltvis i bladhjørnene. Frukten er en kapsel med to kammer.
Slekta er utbredt i Amerika fra USA sørover til tropiske og subtropiske deler av Sør-Amerika. Det er to arter på New Zealand, og én av dem forekommer også i Australia og på Maskarenene. Flere av artene dyrkes som erstatning for gras i hager, og de er forvillet i mange tropiske til varmt tempererte strøk. Nyrevindel (Dichondra micrantha) er funnet noen ganger på Tofte i Hurum.
Arter
Ifølge International Plant Names Index er det 15 arter i slekta:
Vinje prestegjeld
Vinje prestegjeld var et prestegjeld tilhørende Vest-Telemark prosti i Agder og Telemark bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet sogn i Vinje kommune i Telemark fylke, og hovedkirken var Vinje kirke.
Vinje prestegjeld og dets sogn er nå en del av Vinje kirkelige fellesråd, som er underlagt Vest-Telemark prosti.
Historikk
Vinjar sókn (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Vinje prestegjeld går tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.
Vinje prestegjeld dannet grunnlaget for Vinje formannskapsdistrikt, som ble opprettet i 1837.
Ved kgl. res. 3. oktober 1859 ble Rauland sogn skilt ut fra Vinje som eget prestegjeld, med Møsstrand sogn opprettet fra prestegjeldene Vinje, Seljord og Tinn.
Ved avviklingen bestod Vinje prestegjeld av menighetene i Vinje, Nesland og Grunge.
Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.
Janusansikt
Janusansikt viser til den romerske guden Janus. Vokteren av portene og telene i det gamle Roma. Et symbol på både inn- og utgang. Janusansiktet har altså to ansikter, ett vendt bakover og ett vendt fremover. Dette for å symbolisere alt som er splittet og tvetydig, både de positive og negative aspektene ved en sak eller handling.
Albert Einstein Institution
Albert Einstein Institution er en idealistisk organisasjon som spesialiserer seg på studier av metoder for ikke-vold i konflikter og å utforsker potensialt for ikkevoldelige metoder gjennom å presentere organisasjonens meninger, tanker og funn gjennom publisering av tekster og andre medier, oversettelse av sentrale verk på ikke-vold konferanser, konsultasjoner, og workshops.
Solgunn
Solgunn er et nylaget norsk og svensk kvinnenavn fra 1900-tallet. Navnet er sammensatt av norrøne navneledd som betyr «sol» og «slag, kamp». Navnet er nokså sjeldent, med under 300 navnebærere i Norge i 2012. Solgunn har norsk navnedag 30. juni.
Albert Einstein Institution
Organisasjonen
Institusjonens grunnlegger, frontperson og seniorforsker Gene Sharp er kjent for sine skrifter om strategisk ikkevoldelig kamp. Instituttet er oppkalt etter fysikeren Albert Einstein, som var i perioder av sitt liv aktiv pasifist. Institusjonen beskriver seg som "forpliktet til forsvar for frihet, demokrati, og reduksjon av politisk vold gjennom bruk av ikke-voldelige metoder».
The Albert Einstein Institution ble grunnlagt i 1983 og opererer ut fra et lite kontor i Boston, Massachusetts i USA. Organisasjonens nåværende daglige leder er Jamila Raqib.
Solgunn
Etymologi
Solgunn er en variant av Solgun, som er et nylaget svensk navn sammensatt av de norrøne navneleddene sól, «sol», og gunnr, «slag, kamp». Det første navneleddet kan også være dannet av salr, «hall». Solgund er en annen variant av navnet. Ordet solgun betyr «blek» på tyrkisk.
Utbredelse
Solgun er kjent brukt i Sverige første gang i 1912, og Solgunn er kjent brukt i Norge første gang i 1936. Navnet er nokså sjeldent i Norge, med under 300 navnebærere i 2012. Det er svært lite brukt i andre land.
He Would a Hunting Go
He Would a Hunting Go er en amerikansk stumfilm fra 1913 regissert av George Nichols.
Albert Einstein Institution
Virksomhet
For å fremme denne visjonen, har stiftelsen blant annet støttet konkrete forskningsprosjekter, jobbet aktivt med å konsultere motstands- og pro-demokratiske grupper i Burma, Thailand, Egypt, Tibet, Serbia, Ekvatorial-Guinea, de okkuperte palestinske territoriene, og en rekke andre steder, og arbeidet for å formidle styrken og potensialet i ikkevoldelig kamp verden over. Organisasjonen fører dette arbeidet med bruk av flere innfallsvinkler, fra pedagogisk materiale og vitenskapelige skrifter, til workshops og profilering i media.
How to start a Revolution
En dokumentarfilm av den skotske regissøren Ruaridh Arrow, How to start a Revolution om den globale innflytelsen av Gene Sharps arbeid ble utgitt i september 2011. Filmen vant både prisen "Beste dokumentar" og "The Mass Impact Award" ved Boston Film Festival i september 2011. Den europeiske premieren ble holdt på Londons Raindance Film Festival den 2. oktober 2011 hvor filmen igjen vant førsteprisen for beste dokumentar. Filmen har blitt beskrevet som den uoffisielle filmen av Occupy Wall Street-bevegelsen, og har blitt vist i byer over hele verden. Filmen vist i det britiske parlamentet den 1. februar 2012.
Visninger i Norge
Filmen var også en sentral del av programmet på festivalen Human Rights Human Wrongs i Oslo 2012, hvor både regissøren Arrow, Gene Sharp selv samt Jamila Raqib, daglig leder for Albert Einstein Instituttet, var til stede.
Kritikk
Venezuelas president Hugo Chávez har anklaget Albert Einstein Institution for å stå bak et forsøk på ikkevoldelig kupp (fritt oversatt fra det engelske begrepet "soft coup") i Venezuela,. Tilsvarende har den franske marxistiske kritikeren Thierry Meyssan anklaget institusjonen for å være en del av CIA Dr. Sharp og Albert Einstein Institution har avvist slike beskyldninger Som svar på anklagene mot institusjonen har professor Stephen Zunes startet en underskriftskampanje med tittelen «Åpent brev til støtte for Gene Sharp og Strategisk ikkevoldelig Action" som uttrykker støtte til Dr Sharp og Albert Einstein Institution. Oppropet ble signert av mange fremtredende forskere og aktivister, inkludert Howard Zinn og Noam Chomsky.
Middagsfjelltunnelen
Middagsfjelltunnelen, også kalt Middagsfjellettunnelen, er en veitunnel i Sørfold kommune i Nordland. Tunnelen er en del av europavei 6 mellom Fauske og Narvik. Den er 2,100 meter lang.
I Middagsfjelltunnelen og Kobbskartunnelen er det forbud for syklister, som alternativt kan benytte seg av busstilbud langs europaveien eller sykle fylkesvei 7500 via Bonåsjøen. Ifølge en undersøkelse utført av SINTEF, ble det fastslått at Middagsfjelltunnelen hadde så stor kondensdannelse at det kunne føre til at farlige situsjoner oppsto.
Tunnelen ble opprinnelig påbegynt under andre verdenskrig, og var ment som en av jernbanetunnelene langs Polarbanen. Ved krigens slutt hadde det blitt drevet ut 337 meter stoll fra det sørlige innløpet av tunnelen. I forbindelse med Kobbelvutbyggingen i 1980-årene, ble den resterende tunnelen sprengt ut av Norges vassdrags- og energidirektorat (NVE). Senere overtok Statens vegvesen tunnelen, og i 1986 ble den åpnet for biltrafikk.
Det planlegges en ny vei mellom Mørsvikbotn og Megården med bru over Leirfjorden, som skal erstatte E6 gjennom Middagsfjelltunnelen og Kobbskartunnelen. Tunnelene har kun 5,5 meter dekkebredde og det gjør det svært for to lastebiler å møtes. Det er også maks høyde på 4,2 meter. Dette bryter mot FN:s regler for europaveier som krever minst 7 meter dekkebredde og tillatt høyde på kjøretøy på 4,5 meter. De har også problemer med tunnelsikkerhet. År for byggestart er ikke klart.
Excuse My Dust
Excuse My Dust er en amerikansk stum dramakomedie fra 1920, regissert av Sam Wood. Hovedrollen spilles av Wallace Reid. Manus er basert på en novelle av Byron Morgan.
Handling
En racerbil-sjåfør forlater idretten for å gifte seg og slå seg til ro, fordi hans nye kone ikke ønsker at han skal kjøre lenger. Imidlertid tar kona hans med seg spedbarnssønnen deres, og forlater ham for å reise til San Francisco.
Mayapan
Mayapan (yukatansk maya: Màayapáan, spansk: Mayapán) er en førkolumbisk mayaby i delstaten Yucatán i Mexico. Byen var mayaenes politiske hovedstad på Yucatánhalvøya fra slutten av 1220-tallet til 1440-tallet, da det løst sammensatte mayariket nord på Yucatán gikk i oppløsning på grunn av borgerkrig. Man tror at det bodde mellom 11 000 og 15 000 mennesker i Mayapan. Mayapan ble forlatt, og i dag er det bare ruiner igjen av byen.
Skorvofossen
Skorvofossen (også kalt Skarvefossen) er en foss i Granvin kommune i Hordaland. Den ligger ved Skoddberg i elva Skorvo i Granvinvassdraget.
Jeg kommer ikke på nettet (sånn er’e bare)
«Jeg kommer ikke på nettet (sånn er'e bare)» er en norsk sang som ble skrevet av Øystein Sunde, og utgitt 4. april 2005 på Sundes musikkalbum Sånn er'e bare. Sangen ble også med på promo-singlen Tass på vårparten 2005.
Teksten handler om den fortvilete situasjonen en føler når en datamaskin ikke virker som den skal fordi det man trenger må lastes ned fra internett; et internett man ikke har tilgang til grunnet datamaskinens feil. Sangen både starter og avslutter med stemmen til Reidar Morset som var programleder for Morgengymnastikken på NRK radio fra 1949 til 1982.
Teksten til «Jeg kommer ikke på nettet (sånn er'e bare)» fulgte med i CD-heftet til Sånn er'e bare. Både tekst og noter ble publisert i noteboka Sånn er'e bare i 2006.
Krigføring på 1800-tallet
Med krigføring på 1800-tallet menes perioden omtrent fra omveltningene rundt den franske revolusjon og napoleonskrigene og fram til dampmaskinen. Maskingeværet og piggtråden endret krigføringens karakter i slutten av århundret og inn i neste.
Kanskje den største forskjellen fra krigføringen før og etter den franske revolusjon var konseptet som i dag er kjent som total krig. Dette innebar at alle deler av samfunnet ble mobilisert for krigføringen. En annen forandring var også at i stedet for å slå hærer som tidligere, skulle hele samfunn slåes. Ideologiske og samfunnsmessige endringer var etter hvert en del av krigføringen når Frankrike bestemte seg for å spre budskapet fra den franske revolusjon så endret de også samfunnene som de gikk til krig mot. Total krig ble også etter hvert mer og mer nødvendig når verneplikten skapte store massehærer som krevde enorme ressurser.
Et viktig organisatorisk framskritt var etableringen av generalstaber. En generalstab muliggjør langsiktig og overliggende planlegging i en militær organisasjon. Den franske generalen Louis Berthier hadde oppfunnet konseptet i 1795, og Napoleon tok det til seg i sin personlige stab. I Preussen ble dette videreutviklet til et konsept som brukes av de fleste militærvesen i dag.
Et annet framskritt var Napoleons innføring av uavhengige korps i La Grande Armée fra 1804. Korpssjefene var ansvarlige for rundt 20-30 000 mann, og hadde stor frihet under operasjonene. Korpsene i arméen var i stand til å operere fullstendig uavhengig, men var som regel under en dags marsj fra hverandre. Konseptet var riktignok eldre enn Napoleon, men det var han som gjorde det til en permanent ordning.
Dampmaskinen forandret krigsskipenes karakter. I begynnelsen av perioden var de seilskip, og i slutten av perioden var de panserkledde dampskip. Disse var forgjengerne til det moderne slagskipet. Det første slaget mellom panserkledde skip var sjøslaget ved Hampton Roads mellom CSS «Virgina» og USS «Monitor» under den amerikanske borgerkrigen i 1862.
Beleiringen av Sevastopol i 1854 var den første bruken av telegrafen i kamp. Den første bruken av jernbane på et strategisk nivå var krigen mellom Østerrike og Sardinia i 1859. Det første slaget ved Bull Run i 1861 var den første bruken av jernbanen i en viktig taktisk rolle. Beleiringen av Petersburg i 1864–1865 var det første tilfelle av skyttergravskrig.
Philippine Department
Philippine Department var betegnelsen på de væpnede styrkene på Filippinene fra 1913. Øygruppen var okkupert av USA og styrkene var en blanding av amerikanske offiserer og soldater og filippinske soldater.
Under den andre verdenskrig forsvarte «Philippine Department» øygruppen og kjempet fra 8. desember 1941 mot japanske angripende styrker. Den 6. mai 1942 måtte styrken kapitulere og Filippinene ble okkupert av Japan.
Sabrina
Sabrina er et kvinnenavn med opprinnelse i navnet på elven Severn.
Utbredelse
Navnet er kjent brukt i Norge første gang på 1950-tallet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Øvre Strandgate 60
Historie
Huset ble bygd i 1869 av kaptein Carsten Eckmann, som også har gitt navn til tverrgaten forbi huset Eckmannsbakken. Øvre Strandgate 60 ligger i Stavangers og Norges eldste verneområde, Gamle Stavanger. Bygget er et relativt stort hus til Gamle Stavanger å være, med grunnflate på ca. 120 kvadratmeter og nesten to fulle etasjer pluss loft. Det er et bredt hus med gavl mot gaten, avvalmet tak og relativt høy grunnmur/kjeller. I 2. etasje har huset bevart noe så sjeldent som en original kjøkkeninnredning fra 1869.
På grunn av manglende vedlikehold i flere år var bygningen i dårlig forfatning. I 2006 ble huset varslet fredet, og siden den gang har huseieren gjennomført en omfattende restaurering både utvendig og innvendig. Kulturminenfondet ga i 2009 tilskudd inntil kr 400 000 til restaurering av tak, tilbygg i gårdsrom og mot vest, vinduer og dører, fasade, innvendige dører og listverk. Tilskudd ble også gitt til innvendig og utvendig overflatebehandling. Tilskudd ble også gitt av Rogaland fylkeskommune og Riksantikvaren.
Ved hjelp av Arkeologisk museum ble det tatt fargeprøver mange steder i huset, og fasader, kjøkkener, trappeoppgang og innvendige dører og lister fikk sine originale farger tilbake.
I sluttrapport for arbeidet beskrives prosessen slik av Norsk kulturminnefond: «''Huset krevde full rehabilitering utvendig og innvendig. De største kostnadene er knyttet til antikvarisk rehabilitering av vinduer, dører, listverk, kalkpussede himlinger, gruer og malte overflater på alt interiør inkl tapettrukne vegger. Huset er rehabilitert i forhold til originalt oppført ”utgave” anno 1869''.»
Hamnøy
Hamnøy er et lite fiskevær i Moskenes kommune i Nordland, med et yrende turistliv om sommeren.
Tidligere gikk det ferge mellom Hamnøy og Reine, mens det i dag finnes broforbindelse mellom disse tettstedene.
Hjerteforskningsprisen
Hjerteforskningsprisen, tidligere kjent som Hjerteprisen og Nasjonalforeningens Hjertepris, er en pris som gis av Nasjonalforeningen for folkehelsen for betydelige resultater innen hjerte- og karforskning. Pr. 2022 mottar prismottagere en pengesum på 200 000 kr, øremerket til videre hjerteforskning.
Hjerteforskningsprisen byttet navn fra «Hjerteprisen» i 2016.
Aphthona lutescens
Aphthona lutescens (Gyllenhal 1808) er en bille som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Den lever på kattehale. Den finnes sør i Norge.
Aphthona lutescens er mellom 2–2,5 mm lang. Den er lyst gulbrunt med enkelte brunere parti på hodet, halsskjoldet (pronotum) og dekkvingene. Dekkvingene har en mørkere brunsvart farge langs sømmen. Kroppen er litt langsmal og pæreformet. Beina er lyse, gulbrune, mens baklåret er mørkere. Baklåret er langt tykkere enn de andre lårene.
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten.
Aphthona lutescens tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Henning Warloe
Henning Warloe (født 24. mars 1961 i Bergen) er en norsk politiker (H). Han var byråd for byutvikling, klima og miljø i Bergen kommune fra 14. august 2014 til valget 2015.
Warloe var medlem av Bergen bystyre 1995–2003 og leder i Europabevegelsen i Hordaland 1996–2001. I perioden 2003–2007 var han byråd for finans, kultur og næring i Bergen kommune. Han var også medlem av Bergen Høyres hovedstyre 2003–2009 og 1. nestleder i Hordaland Høyre 2007–2012. Fra 2007 var Warloe byråd for kultur, idrett og næring, og fra Fremskrittspartiets uttreden fra byrådssamarbeidet våren 2009 fungerte han i tillegg som byråd for finans, konkurranse og utvikling. Fra 2. juni 2006 til 31. januar 2007 fungerte Warloe som byrådsleder, da Monica Mæland hadde barselpermisjon. Warloe gikk av som byråd høsten 2009, for å kunne tiltre på Stortinget, hvor han ble innvalgt fra Hordaland ved stortingsvalget i 2009.
Han ble i februar 2013 dømt til 18 dagers betinget fengsel og bot for erverv og illegal bruk av amfetamin og GHB. I forkant av dommen trakk han seg fra sine verv i Høyre, men ble sittende på Stortinget.
DS «Richard With»
Skipet var oppkalt etter rederiets nylig avgåtte direktør Richard With, som blir omtalt som «hurtigrutens far».
Historie
Stortinget bevilget våren 1907 midler til å opprette en fjerde ukentlig hurtigruteseiling fra Bergen til Vadsø. Vesteraalens Dampskibsselskab tilbød seg å drive ruten med DS «Andenæs» som på den tiden var avløserskip for DS «Vesteraalen». Ruten ble imidlertid tildelt Det Bergenske Dampskibsselskab (BDS) og Det Nordenfjeldske Dampskibsselskab (NFDS). Disse rederiene hadde frem til da drevet Finnmarkruten Tromsø – Vadsø som nå ble en del av den regulære hurtigruten. Vesteraalens Dampskibsselskab besluttet allikevel å kontrahere et nytt hurtigruteskip for å avløse DS «Vesteraalen». Kontrakten gikk til Trondhjems Mekaniske Værksted (TMV) i Trondheim, og kontraktssummen var 398 000 kroner. På grunn av en streik ble overleveringen over tre uker forsinket, og fant sted først den 24. juni 1909.
I hurtigruten
I slutten av juni 1909 ble DS «Richard With» satt inn i fast rotasjon i hurtigruten mellom Trondheim og Tromsø, og erstattet DS «Vesteraalen». I 1911 ble den 5. ukentlige seilingen opprettet, og Vesteraalens Dampskibsselskab fikk kontrakten. DS «Richard With» ble nå satt inn på ruten Bergen – Vadsø, og fra 1914 Bergen – Kirkenes. 23. februar 1913 gikk skipet på grunn ved Gibostad i Troms, men ble trukket av grunnen og reparert. 8. juli 1919 i tett tåke gikk hun på et undervannsskjær ved Rongevær i Austrheim, Hordaland. DS «Richard With» ble trukket av skjæret av bergingsbåten DS «Jason», og var tilbake i hurtigruten etter reparasjoner. 18. august 1938 mistet skipet propellen i Øst-Finnmark, men været var pent og situasjonen var ikke kritisk. Hun måtte slepes fra Honningsvåg til Trondheim for å repareres.
Etter utbruddet av andre verdenskrig i september 1939 ble to av de ukentlige hurtigruteseilingene innstilt. Som et resultat av dette lå DS «Richard With» to måneder i opplag høsten 1939. Etter angrepet på Norge i 1940 ble alle hurtigruteavganger innstilt, men ble gjenopptatt etter en tid med Mosjøen som sørligste anløp. 5. mai 1940 var DS «Richard With» på vei til Harstad da tyske bombefly gikk til angrep. Kapteinen valgte å sette skipet på grunn for å unngå tap av menneskeliv, men flyene lyktes ikke å treffe henne. Skipet ble senere trukket av grunnen og reparert i Trondheim. 13. september 1941 var DS «Richard With» på sørgående mellom Honningsvåg og Hammerfest. Ved Rolvsøya klokken 11:00 avfyrte den britiske ubåten HMS «Tigris» en torpedo mot skipet uten å treffe. Ubåten avfyrte en ny torpedo som traff DS «Richard With» midtskips. Skipet brakk i to og sank i løpet av få minutter. 31 mennesker ble reddet av fiskeskøyten «Skolpen» som var i nærheten, men 99 mennesker omkom.
DS «Barøy» ble senket ved Hamarøy samme dag.
Skipet
DS «Richard With»s tonnasje var 905 bruttoregistertonn, 542 nettoregistertonn, og lasteevnen var 450 dødvekttonn. Hun hadde to lasterom under hoveddekk forut, og lasting og lossing foregikk med skipskraner på framdekket. Lasterommene var isolerte for å kunne frakte ferskfisk. Hovedmaskinen var en kullfyrt trippel ekspansjon dampmaskin bygd ved Trondhjems Mekaniske Værksted. Oppgitt ytelse var 1 066 ihk (indikerte hestekrefter) og 196 nhk (nominelle hestekrefter), noe som ga en toppfart på 13 knop.
DS «Richard With» var sertifisert for 300 passasjerer i liten kystfart. Skipet hadde 101 køyeplasser fordelt på 40 på 1. plass (1. klasse), 22 på 2. plass, og 39 på 3. plass. Lugarene lå på hoveddekk og banjerdekk forut. 1. plass damesalong lå på hoveddekk, sammen med spisesalongen som hadde plass til 60 gjester. Overbygningen rommet postkontor, kapteinslugar, bro, 1. plass røykesalong og en musikksalong akter. Ved levering var skipet hvitmalt med brunmalt overbygning. Senere ble skroget malt svart, og overbygningen hvit.
Carsten Eckmann
Carsten Jespersen Eckmann (født 15. september 1836 i Stavanger, død 10. mai 1920) var en norsk skipskaptein og han fikk bygget Øvre Strandgate 60 i Gamle Stavanger.
Han førte briggen «Vidar» for reder O. J. Baade i 1871, og fører av skonnerten «Elim» i 1872–1875. Har sammen med sin fra Jesper Hans Jakob Eckmann (1801-1877) og Johan Henrich H. Eckmann (1811) gitt navn til Eckmannsbakken i Stavanger. Carsten Eckmann var gift med Malene Eilertsen Eckman (født 31. mai 1836, død 1915). Carsten Eckmann emigrerte med sin kone og sine barn til USA i 1891 og slo seg ned som gårdbruker i Hendrum, Minnesota.
Valgmenighet
Valgmenighet er den betegnelse som brukes i Danmark, når en gruppe medlemmer av folkekirken danner en særlig menighet.
Valgmenigheter hører under folkekirken og skal derfor godkjennes av kirkeministeren. Kravet for godkjennelse er, at minst 50 personer, som har stemmerett til menighetsråd, skriver under på søknaden, og at en person, som er kvalifisert som prest i folkekirken, erklærer, at han ønsker å bli prest for valgmenigheten. Valgmenigheten skal selv dekke alle utgifter, inklusiv avlønning av presten, men medlemmene betaler til gjengjeld ikke kirkeskatt. Valgmenigheter står i motsetning til frimenigheter under oppsyn av biskop og prost.
Muligheten for å danne valgmenigheter innenfor folkekirken i Danmark ble der åpnet for 15. mai 1868 med valgmenighetsloven, som er en del av den folkekirkelige frihetslovgivning. Tanken var å gi folkekirkemedlemmer, som var utilfredse med lokale forhold, mulighet til å ansette en egen prest frem for å tre ut av folkekirken og danne en frimenighet. I de første årene var det primært grundtvigianere som benyttet seg av loven, men i de senere år har også grupper med tilknytning til den karismatiske bevegelse og misjonsbevegelsene opprettet valgmenigheter. I 1990 ble Århus Valgmenighet derfor opprettet av personer med bakgrunn i den karismatiske bevegelse, og i 1991 ble Fjellerup Valgmenighet opprettet av personer med tilknytning til indremisjonen i Danmark.
I 2004 ble «Foreningen af Evangelisk-Lutherske Valgmenigheder i Danmark» stiftet med formålet å fremme fellesskapet mellom valgmenighetene i foreningen, og å støtte og veilede andre som tenker på å etablere en valgmenighet, samt å ivareta medlemsmenighetenes interesser i forhold til folkekirken og kirkelige organisasjoner, foreninger og nettverk.
Betongferge
Betongferge er et fergefartøy bygd i armert betong istedenfor tre, jern og stål. Bruk av betong ofte skyldes mangel på stål som da svenske ferjeselskaper i mellomkrigstiden ikke var i stand til å skaffe seg egnede byggematerialer i etterkjølen av den første verdenskrigen. I Sverige var ti betongferjer bygd og sjøsatt i 1922 til 1943. Det var også tilfelle i Kina etter den kommunistiske maktovertagelsen, da det var oppstått liknende mangler på stållegeringer egnet for skipsbygging, så flere passasjerskip for elvefarten var også bygd med armert betong.
Fordeler og ulemper
Sjøfartøyer oppført i betong kalles også sementbåter og ferrosementsfartøyer fordi under byggingen må et grunnskjelett av armeringsjern settes sammen og kles med flere lag hønsenetting av tynn armeringstråd før det fylles på med den ønskede sementblandingen. Selve støpingen måtte skje på en gang under nøysom kontroll for at sementen/betongen herdes med den rette fuktigheten. Om denne prosessen skje korrekt, vil den endelige finishen ut- og innvendig være avsluttet slik at hele skroget bestå av ett eneste stykke. Denne gir konstruksjonen elastisitet og styrke i et vanntett skrog uten å risikere at den armerte betongen vil sprekke. Hønsenettingen som går langs både skrog og skott, vil absorbere eksterne påkjenninger.
Den enkle byggeprosessen til en lav pris gjør det foretrekkende for båt- og skipskonstruktører i mangel på egnede byggemateriale og finansielle ressurser, ettersom sement og jern vil være lett tilgjengelig. Fordelene med en slik betongkonstruksjon er at man ikke trengte underhold eller annet inngrep utover å sette på plass dekk og overbygg ovenpå denne. Mange ferrosementsfartøyer i alle størrelse hadde til felles at disse er meget seiglevende i møte med tidens tann i form av vann, vind og sol. Det var nesten ikke behov for ballast, ettersom betongferjen vil bare synke 14 cm når en last på en 12 tonns buss kjøres om bord på denne, som målt 22 m x 7 m i dimensjonene. Det var også oppdaget at den tunge konstruksjonen gav meget god stabilitet, og kunne bryte seg gjennom is bedre enn disse oppført i tre og stål.
Milano–Sanremo 2013
Milano–Sanremo 2013 er den 104. utgaven av klassiker-monumentet Milano–Sanremo. Rittet ble arrangert over 298 km søndag 17. mars. Det vil være det 4 arrangementet på UCI WorldTour 2013. Rittet ble vunnet av Gerald Ciolek etter at han spurtslo Peter Sagan og Fabian Cancellara.
Betongferge
Fordeler og ulemper
Men så snart ferjen er ferdigstøpt, kan den ikke ombygges og var tungstyrt med høyere brenselforbruk enn disse bygd av lettere byggematerialer.
Milano–Sanremo 2013
I tillegg til de 19 ProTeams er de profesjonelle kontinentallagene Androni Giocattoli-Venezuela, Bardiani Valvole-CSF Inox, Europcar, IAM Cycling, MTN-Qhubeka og Vini Fantini Selle Italia invitert.
Rittet var sterkt preget av de dårlige værforholdene med snø, regn og kalde temperaturer. Dette medførte at rytterne ble transportert i buss fra kilometer 117 og 53 kilometer frem, som ga en total lengde på 245 km.
Betongferge
De svenske betongfergene
De første vegferjene i Sverige i etterkrigstiden hadde mye til felles med «Strängnäs Sund» ved at den «kjøre inn» i fergeleiet med en spiss eller butt ende og festes på plass med en ferjerampe som løftes og senkes med heiseinnretninger på landet. Disse hadde ikke ferjelemmer eller «klaffor» som disse kalles, bare fallporter for å holde ut sjøsprøyt, disse felles ned for adgang til den landfaste ferjerampen. Dette vedvarte helt fram til begynnelsen på 1970-tallet da store ferjeklapper monteres på samtidige vegferjer for oppkjøring på fergekaiene som skråner ned i vannet. Styrehuset som var satt midtskips, er så liten og trang at bare føreren hadde plass, den ombygges til et midtoverbygg med skipsroret løftet et dekkshøyde opp ved år 1932. Bilder tatt ved år 1950 vist at det var flyttet til siden.
«Reserö-färja» levert til vägstyrelsen for Österåker, Riala og Roslagskulla sognene for sterkningen Resarö-Nantes i 1933 var noe annerledes bygd, det ble reist to sidebygg med fem vinduer hver, med et bredt bildekk med plass for 4 personbiler. Den ble avhendet i 1962, og har overlevd til nyere tid som toetasjes husbåt, sist sett i København som «Olive F». «Hjulsta Färja» levert til Uppsala läns södra vägdistrikt for strekningen Agnesund-Hjulsta i 1934, hadde derimot førerhuset med to dekkshøyde flyttet til den ene siden. Sidebygget med et noe kortere førerhus ble vanlig for den svenske vegferjen fram til 1960-tallet.
Vägförvaltningen i Älvsborgs län kontrahert en betongferje fra Byggnads AB Centractor på 16,10 meter lengde og 4,00 meter bredde i 1939 for strekningen Sund-Jaren over den store innsjøen Stora Lee som ligger mot den norsk-svenske grensen. Den var omtalt i norske avispublikasjoner fordi sambandet over innsjøen var en del av den såkalte Svenskehandelen mellom Østfold og Dalsland, og var oppgitt til å ha en lasteevne på 15 tonn. «Sund-Jaren» ble avhendet i 1965.
Den siste betongferjen, «Bjursundsström», var bygd som den siste av 10 betongferger til sammen, i 1943 og sendt til strekningen Strömsholmen-Bjursund i Norra Tjust, Småland først som motorferje. Den ble overtatt av Kungliga Väg- och Vattenbyggnadsstyrelsen i 1944 og ombygd til kabeltrekking med en ny elmotor fra ASEA utplassert på land. Denne kabeltrukne betongfergen var strømdrevet fram til avhendingen i 1961, da den ble solgt og oppbrutt. Ettersom alle betongferjene ble formelt overtatt av Kungliga Väg- och Vattenbyggnadsstyrelsen i 1944, som siden 1947 het Väg- och vattenbyggnadsverket, ble de alle innlemmet i nummersystemet i 1956, «61/11» betyr Ferge (frittgående motorferje) nr. 11, tallet 61 antyder fergetype.
AB Marinbetong bygd bare den første ferjen, alle andre var bygd av Byggnads AB Contractor i Brandholmen varv, Nyköping. AB Betonerade Järnfartyg i Ramvik bygd flere ferjeprammer av betong, som egentlige er lektere som tas under slep av motorbåter eller slepebåter.
De kinesiske betongfergene
I Kina ble mange forskjellige sjøfartøyer bygd med armert betong fra små kanoer til store kystlasteskiper siden 1958 som «Gutian», bygd i 1975 som en av de største «prestressed concrete coasters» ifølge den offentlige publikasjonen «Ships of China» fra 1988. Den var på 3,000 tonn og var 105,2 meter lang og 14,5 meter bred. Det er mange ferrosementerte sjøfartøyer fra 1960-1980 perioden i alle typer, også som passasjerskip og bilferger. Det var en betongferje som var med på å åpne en av de største bilferjerutene i Kina, «Jiangsu (Du) Nr. 1» i 1970, og ble typebestemmende for alle Jiangsu-ferjene, uansett om disse bygges med betong eller stål.
Da denne bilfergestrekningen åpnes mellom Huangtian og Baxu, var den også den første som krysset Yangtze-elven i historien. Det ble lagt ut to skråningsramper for at bilfergene dimensjonert for frakt av lastekjøretøyer skal kunne landsette med svære ferjelemmer holdt opp med store løftearmer, og det ment at Jiangsu-ferjene måtte ha liten dypgang ned til bare 1 m og et bredt og rommelig bildekk. Skipsbroen flyttes høyt opp i et tårnliknende sideoverbygg på tre dekk. «Xiangyang» som var med på åpne ruten, hadde plass for 21 lastebiler mens «Jiangsu (Du) Nr. 1» hadde plass for 12 lastebiler på et 48 meter langt skrog.
Som en kuriositet ble passasjertransporten som ikke var tillatt med bilferjene som bare reserveres for tungfrakt, overført til katamaranskiper, dette startet et kortvarig eventyr med store passasjerskip på katamaranskrog i flere elver i Kina. Fram til 1984 var 5 bilferjer med numre etter «Jiangsu (Du)» bygd og levert, alle hadde den samme basisdesignen, men i 1984 ble sidebygget erstattet med en skipsbro som også fungert som båtdekk, på «Jiangsu (Du) Nr. 6». Hele den forrige generasjonen med unntak av No. 4 og No. 5 ble erstattet av nyere bilferjer som deretter kan frakte buss og privatkjøretøyer.
For elverutefarten oppover de store flodene var et stort antall passasjerskip bygd som rutefartøyer ettersom slutten på den kinesiske borgerkrigen i 1949 fulgt til en samferdselsvekst ettersom hele landet åpnes for beboerne som dermed kan reise som de vil over lange som korte avstander, og de navigable elvene var trygge kommunikasjoner i uminnelige tider. De mange elvepassasjerskipene var kjennepreget av sine åpne gangene på alle dekkene, de største kunne ha fire overbygde dekk med lange og åpne gangveger på begge sider. Alle hadde numre etter sine navnene hentet fra elvene disse ferdes i, disse med færre enn tallet 100 var større mens disse med flere over tallet 100 var mindre.
Flere passasjerskip bygd i betong var tatt i bruk, blant annet «Dongfanghong 254» sjøsatt i 1973 som et 53 meter langt og 8,6 meter bredt skip med kapasitet for 500 passasjerer fordelt på tre dekk for passasjertransport i den nedre delen av Changjiang-elven. I Guangzhou var en serie betongfartøyer tatt i bruk, deriblant «Hongxing 512», som en todekkers passasjerbåt med de karakteriske småvinduene - to rekker i hver dekk - fordi de fleste reisende lå på benker istedenfor sitteplasser.
Ulempen med armeringsjernet og skroget som et skall av betong avslørte seg med et tragisk skipsforlis 4. august 1975 i Longchung-elvemunningen mot bukten Shetou, da to passasjerskip kollidert med hverandre. De var «Røde Stjerne 245» og «Røde Stjerne 240». Det var en eksklusjonstur for fabrikkansatte og partimedlemmene fra flere fabrikker i Guangzhou til Zhaoqing om bord på «245» da skipet brått svinget inn i «240» ved en navigasjonsfeil. Mens «245» var bygd i stål, var «240» bygd i betong. Sammenstøtet slo ut et stort hull i betongskipet, og da «245» skulle reverseres bort, hadde armeringsjernet forvitret seg med stålbaugen, så den ble trukket ned i vannet sammen med «240». Mange ble fanget i sine kabinene fordi småvinduene hadde blitt sperret med stålbarrer, og omkommet. 437 omkommet.
Forlisforklaringen fulgt til at alle betongbygde passasjerskipene i Guangzhou tars ut av tjeneste, men noen få hadde overlevd inn i 1980-årene. «Røde Stjerne 240» var bygd i 1969 som en todekkers passasjerbåt på 39,5 meter lengde og 8,40 meter bredde, mens «Røde Stjerne 245» var noe større som et 42,35 meter langt og 8,20 meter bredt stålskip.
Se også
Veiferge
Rauland prestegjeld
Rauland prestegjeld var et prestegjeld tilhørende Vest-Telemark prosti i Agder og Telemark bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet sogn i Rauland kommune i Telemark fylke, og hovedkirken var Rauland kirke.
Rauland prestegjeld og dets sogn er nå en del av Vinje kirkelige fellesråd, som er underlagt Vest-Telemark prosti.
Historikk
Rauðaland sókn (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Rauland antas å være lagt under Vinje prestegjeld i førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.
Ved avviklingen bestod Rauland prestegjeld av menighetene i Rauland, Øyfjell og Møsstrond.
Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.
The Heart of a Cracksman
The Heart of a Cracksman er en amerikansk stumfilm fra 1913, regissert av Willis Roberts og Wallace Reid.
Handling
Men etter å ha hørt om dette, planlegger sønnen og hans kone å forhindre at han signerer dette testamentet.
CP/M
CP/M er et operativsystem for datamaskiner basert på 8 biters prosessorer fra Intel (8080/85) og Zilog (Z80). Systemet ble utviklet av Gary Kildall, innehaver av selskapet Digital Research, Inc. i California i 1974. Forkortelsen CP/M sto opprinnelig for 'Control Program/Monitor', men ble senere endret til 'Control Program for Microcomputers'. Operativsystemet ble i hovedsak skrevet i programmeringsspråket PL/M (Programming Language for Microcomputers), også det utviklet av Kildall - på oppdrag fra Intel - i 1973.
CP/M ble en de facto standard for mikrodatamaskiner, og dominerte markedet for 8 biters mikromaskiner på slutten av 1970-tallet og begynnelsen av 1980-tallet. Den viktigste suksessfaktoren - og CP/Ms største bidrag til teknologiutviklingen - var hardware-uavhengighet. Mens selve prosessoren var gitt, var hovedkomponentene i operativsystemet delt slik at den hardware-avhengige delen med rimelig enkelhet kunne tilpasses nye systemer. På den måten senket CP/M terskelen for nye aktører i markedet. Mot slutten av 1970-tallet var CP/M i bruk på over 3.000 ulike systemer med over en kvart million solgte lisenser.
Systemet - som inkluderte grunnleggende utviklingsverktøy - ble en standard-plattform for applikasjonsutvikling som forårsaket en eksplosjon i software-markedet, både det kommersielle og blant entusiaster. Den hardware-avhengige delen av systemet ble kalt BIOS – Basic Input/Output System, en betegnelse som lever videre i dagens PC-er.
Digital Research videreuviklet operativsystemet og tilhørende verktøy i flere runder fra 1975 til 1983, med CP/M 3, også kjent som 'CP/M Plus', som siste versjon. I mellomtiden hadde selskapet også utviklet en versjon for 16 bits (Intel 8086/8088) systemer. CP/M-86 ble lansert i 1982 og var funksjonelt identisk med sin 8-bits lillebror. Systemet ble videreutviklet med flerbruker-støtte (MP/M-86) og senere omdøpt til Concurrent CP/M-86. For å skille 8-bits og 16-bits systemene tydelig fra hverandre, blir 8-bits systemet ofte betegnet som 'CP/M-80'.
Norske Kontiki Data (senere Tiki Data) ble i 1984 saksøkt av lisensinnehaverne til CP/M for sin norske CP/M-klone KP/M. Ettersom det å klone software var relativt nytt på den tiden, førte ikke rettssaken fram og Kontiki døpte om KP/M til Tiko for å unngå mer trøbbel.
Det er blitt hevdet, men aldri bevist at Seattle Computer Products benyttet samme 'knep' med QDOS, som senere ble kjøpt av Microsoft, omdøpt til MS-DOS/PC-DOS og lisensiert til IBM i 1982 for bruk sammen med den nye IBM PC. Uansett opprinnelsen til MS-DOS, er det ingen tvil om at CP/M la et viktig grunnlag for den milliardbedriften Microsoft er i dag.
Rettighetene til CP/M har vært gjennom flere eiere i årenes løp, inklusive Novell og Caldera. Den siste eieren, Lineo Inc., en avlegger av Caldera, friga all CP/M kildekode som Open Source i 2001.
CP/Ms viktige bidrag til teknologiutviklingen ble understreket da Organisasjonen IEEE i 2014 innlemmet systemet i sin Milestones-liste og la ned en hedersplakett i nærheten av der Gary Kildall bodde, i Pacific Grove, California. Kildall blir også anerkjent som en viktig bidragsyter til amerikansk teknologiutvikling i boken They Made America (2004).
Gary Kildall hadde norsk-ættet far, og en halvt svensk mor. Han og døde i en ulykke i 1994.
Erling Løseth
Erling Kristofer Løseth (1927-2013) var en norsk lærer og politiker (Ap) fra Kvinnherad. Han var vararepresentant til Stortinget i tre perioder 1969–1981, og var fast møtende stortingsrepresentant fra Hordaland i hele perioden 1977–1981 mens Hallvard Bakke og Arne Nilsen var statsråder.
Løseth hadde artium fra 1946, og lærerutdanning fra Volda lærarskule 1947–49. Han var lærer i Hyllestad, Fjaler, Sauda og ved Ny-Krohnborg skole i Bergen før han i 1957 ble rektor ved Sunde skule i Kvinnherad. Fra 1982 til 1993 var han skolesjef i kommunen. Han var også bibliotekar i Husnes 1959-1977. Han satt i kommunestyre og formannskap i Kvinnherad 1963–75, og i fylkestinget 1971–79.
Som ung var han aktiv fotballspiller.
Hans Joachim Schellnhuber
Hans Joachim Schellnhuber (født 7. juni 1950 i Ortenburg ved Passau i Bayern i Tyskland) er en tysk klimatolog.