cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
«Maleren i sitt atelier»
«Maleren i sitt atelier» eller «Allegori over malerkunsten» er et av de mest kjente maleriene utført av den nederlandske maleren Johannes Vermeer. Mange kunsthistorikere antar at maleriet skal forstås som en allegori over malerkunsten. Maleriet er det største og mest komplekse av alle Vermeers malerier. Det ble tidlig assosiert med benevnelsen «malerkunsten» og i enken Catherina Vermeers konkursbo ble det betegnet som «Bildekunsten», «schilderconst» på nederlandsk.
«Maleren i sitt atelier» er et fint eksempel på en optisk malerstil og gir en realistisk visuell beskrivelse av scenen, særlig effekten av lyset som strømmer inn gjennom vinduene på ulike elementer i maleriet. Maleriet er også kjent som et av Vermeers egne favoritter.
Beskrivelse
Maleriet viser en kunstner i sitt atelier opptatt med å male en kvinne som sitter ved vinduet. På veggen bak henger det et stort kart over Nederlandene. Maleriet har kun disse to personene; maleren og hans modell. Maleren er antatt å være et selvportrett av Vermeer, selv om ansiktet ikke er synlig.
En rekke av de elementene som vises i kunstnerens atelier anses å være noe malplassert om det er Vermeers eget atelier som er avbildet. Det marmorflislagte gulvet og den gylne lysekronen er to eksempler på elementer som normalt ville ha vært forbeholdt velstående hjem.
Kartet i bakgrunnen er identifisert som produsert av Claes Jansz. Visscher og utgitt i 1636. Det viser de sytten nederlandske provinsene slik de var før det ble inngått fred med Spania etter krigen som ble avsluttet i 1648. Vermeer har etter all sannsynlighet tegnet inn et foreldet kart med hensikt for å hedre den nederlandske frihetshelten Vilhelm I av Oranien.
Kvinnen i den blå silkekjolen bærer laurbærkrans på hodet, holder en bok i den ene hånden og en barokktrompet i den andre og er ikke en allegori over maleriet, men derimot Kleio, historieskrivingens muse. Her fulgte Vermeer Cesare Ripas symbolanvisninger i Iconologia ganske nøyaktig og maleriet er derfor ikke å anse som en allegori over billedkunsten, men over historien. Både trompeten og laurbærkransen kan tolkes som symboler på ære og berømmelse.
Den dobbelthodede ørnen som pryder den sentralt plasserte lysekronen var symbolet på det østerrikske Habsburg-dynastiet, tidligere herskere over Nederlandene og kan ha representert den katolske tro. Vermeer var uvanlig i sin samtid ved at han var katolikk i et overveiende protestantisk Nederland. Fraværet av lys i lysekronen kan representere undertrykking av den katolske tro.
Historie
Det er antatt at «Maleren i sitt atelier» var et verk av stor betydning for kunstneren ettersom han ikke ga det fra seg eller solgte det selv når han hadde økonomiske problemer og gjeld. I 1676 overlot hans enke Catharina det til sin mor Maria Thins i et forsøk på å unngå salg av maleriet for å tilfredsstille kreditorene. Vermeers testamentfullbyrder, den kjente vitenskapsmannen Anton van Leeuwenhoek, fastslo at overføringen av kunstverket til den avdøde malerens svigermor var ulovlig og det antas at det ble solgt på auksjon i Delft 15. mars 1677.
Det er ikke kjent hvem som eide maleriet store deler av 1700-tallet. Det ble til slutt kjøpt opp av den nederlandske legen Gerard van Swieten. Hans sønn Gottfried van Swieten arvet maleriet og senere kom Swietens arvinger i besittelse av det. I 1813 ble det kjøpt for 50 floriner av østerrikeren Johann Rudolf Czernin av Chudenitz.
Frem til 1860 ble maleriet ansett som å ha blitt utført av Vermeers samtidige Pieter de Hooch; Vermeer var lite kjent før sent på 1800-tallet. de Hoochs signatur var til og med påført. Det var først gjennom den franske Vermeer-spesialisten, Théophile Thoré-Bürger og den tyske kunsthistorikeren Gustav Friedrich Waagen at det ble anerkjent som en original Vermeer og det ble utstilt i Czernin Museum i Wien. Kunstsamleren Andrew W. Mellon og flere andre forsøkte å kjøpe maleriet.
Maleriet ble reddet fra en saltgruve på slutten av andre verdenskrig. Det ble oppbevart på stedet sammen med andre kunstverk for å beskytte det mot ødeleggelse fra allierte bomber.
Signatur
Maleriet er signert nederst på venstre side av kartet til høyre for Kleios krave med: IVerMeer.
Kamakura-shōgunatet
Kamakura-shōgunatet (kanji: 鎌倉幕府; hiragana: かまくらばくふ; Kamakura Bakufu) var den militære regjeringen i Japan ledet av en shōgun som styrte landet fra 1185 (da Minamoto-klanen overtok kontrollen over landet etter deres seier over Taira-klanen i genpei-krigen) eller 1192 (da det ble formelt grunnlagt) til 1333, da den keiserlige familien igjen kom til makten etter genkō-krigen. Navnet kommer fra shōgunathovedstaden Kamakura, og den tilsvarende historiske perioden kalles også kamakuraperioden. Etter den første shōgunen, Minamoto no Yoritomo, døde i 1199, overtok Hōjō-klanen, familien til Yoritomos kone, i 1203 den egentlige makten i riket gjennom sitt nedarvede styre som shikken-regenter med sitt eget hoff som tok alle de viktige avgjørelsene. I regjeringsperioden til Hōjō Tokimune beseiret shōgunatets styrker to mongolsk-kinesisk-koreanske invasjoner av Kyūshū, i 1274 og 1281.
Shōguner
Shoguner uten reell makt:
Shikken:
For formelt styrende keisere, se siden keiser av Japan (landet 82. til 96. keiser styrte i perioden).
Undredal stavkirke
Undredal stavkirke er en enskipet stavkirke (langkirke) med sadeltak som ligger i den lille bygda Undredal i Aurland kommune i Sogn og Fjordane.
Den har kun 40 sitteplasser og er den minste stavkirken i Skandinavia som fortsatt er i bruk.
Datering
Kirken er omtalt første gang i et dokument fra 1321. Det har likevel vært antatt at kirken er bygd i 1147, siden dette årstallet er risset på en takstol inne i kirken. Tallet er skrevet med arabiske tall, som ikke kom i særlig bruk i Norge før på 1300-tallet. Jens Zetlitz Monrad Kielland mente i 1902 at tallet skulle leses som 1447, og kan da vise til en takreparasjon. Dendrokronologiske årringstester har ikke gitt en klar alder, men kan tyde på at kirken ble reist mellom midten og slutten av 1100-tallet.
Oppbygning
Det er spor etter svalgang rundt skipet. Skipet er forlenget mot vest med klokketårn og et våpenhus med sadeltak. Koret er nyere og i samme bredde som skipet.
Inne i kirken henger den første kirkeklokken fra middelalderen, nå er den tatt ut av bruk. I klokketårnet er det to nye klokker datert 1884 og 1996. Veggene har den originale limfargedekoren fra 1600-tallet, og i taket er det malt bibelfigurer og engler. Kneleskammel fra 1647, døpefat fra ca. 1680, prekestol er fra slutten av 1500-tallet og ble dekorert i 1695, og 2 lysestaker med skjold er datert til 1702.
I 1722 ble svalgangene på kirken fjernet, og de første vinduene ble satt inn. Rundt 1850 ble våpenhuset og siste del av skipet påbygd. Kirken ble også malt hvit innvendig. Etter en stor omvøling i 1961 ble tre lag maling vasket av, og de originale maleriene kom til syne igjen. De viser mytiske dyr og symbolske tegn.
Kirken ble og restaurert i 1984, med nytt kirkegulv, og nye bordplater utvendig. Senere ble og tak og kirketårn reparert. Kirken har ved flere anledninger blitt planlagt flyttet, siste gang var i 1913, men dette ble ikke noe av grunnet brudd på avtalen.
Kirken var viet til sankt Nikolai.
Ioannis Kapodistrias
Grev Ioannis Kapodistrias (gresk: Ιωάννης Καποδίστριας; født, død ) var en gresk diplomat av det russiske riket og senere ble han det første statsoverhode av det selvstendige Hellas. Han hadde sittet som utenriksminister i Russland før han returnerte tilbake til hjemlandet for å bli president i den nye republikken etter den greske uavhengigheten fra Det osmanske riket.
Han studerte både medisin, filosofi og juss ved Universitetet i Padova i Italia. Da han ble 21 år gammel, i 1797, startet han sin medisinske praksis som doktor. Han var gjennom hele sitt liv en dypt liberal filosof og en ekte gresk demokrat. Da han ble president satte Kapodistrias i gang med en stor reform og modernisering program som dekket alle områder.
En av de mange reformene hans var å undergrave autoriteten til de tradisjonelle klanene og dynastiene. Kapodistrias anså disse klanene og dynastiene for å være en del av den ubrukelige arven fra en svunnen gresk tid og var foreldet. Men han undervurderte den politiske og militære styrken til klanen capetanei som hadde ledet det greske opprøret mot Tyrkia i 1821, og som hadde en lederrolle i den post-revolusjonære greske regjeringen.
Han ble skutt og drept i 1831 av sine politiske motstandere som senere ble dømt til døden av en krigsrett og henrettet ved skyting.
Poteten
Kapodistrias sin måte å introduserte dyrkingen av poteten for grekerne på er fortsatt en berømt anekdote i Hellas den dag i dag. Etter å ha bestilt den første forsendelsen med poteter til Hellas, beordret han først at de bli tilbudt til de av befolkningen som var interessert. Men potetene ble møtt med likegyldighet av store deler av den greske befolkningen og hele denne ordningen syntes å være sviktende. Derfor beordret president Kapodistrias at hele den første forsendelsen av poteter til Hellas skulle losses til et lager på havna i Nafplion, og lageret skulle voktes av alvorlig utseende vakter.
Corse-du-Sud
Corse-du-Sud er et fransk departement på Korsika. Hovedbyen er Ajaccio. Departementet består av to arrondissementer, 22 kantoner og 124 kommuner.
Historie
I 1073 skapte Korsika under Pisas styre et antall pieve (fra latin plebs, plebis = «folk»), som er forløpere for kantonene. To århundrer senere, i (1284), ble Korsika, nå under Genova, oppdelt i to provinser: på den ene siden av fjellene (mot nordøst) og på den andre siden av fjellene (mot sørvest).
De to delene, Golo i nord og Liamone i sør, ble først nedlagt i 1768, da Korsika ble fransk og dermed omdannet til ett departement. Med loven av 1975 ble de to nåværende departementene dannet: Corse-du-Sud og Haute-Corse.
Essonne
Essonne er et fransk departement i regionen Île-de-France. Hovedbyen er Évry.
Det er tre arrondissementer, 42 kantoner og 196 kommuner i Essonne.
Tyinholmen
Tyinholmen er en tradisjonsrik turistbedrift ved nordenden av fjellvannet Tyin i Jotunheimen. Tyinholmen ble etablert i 1892. Tyinholmen er et bra utgangspunkt for toppturer til Falketind og Urdanostind. Er tilknyttet DNT sitt rutenett med fine muligheter for fjellturer i området.
Vinterstid blir turister fraktet inn med beltebiler som går langs beltebilruta fra Tyin til Eidsbugarden.
VM i skiskyting 2009
Det '''43. verdensmesterskapet i skiskyting''' ble arrangert fra 14. til 22. februar 2009 i det sørkoreanske vintersportsstedet Pyeongchang.
Det ble konkurrert i elleve øvelser, av disse var det tre lagøvelser. Norge ble mestvinnende nasjon med 8 av 33 medaljer, hvorav fire gull-, en sølv- og tre bronsemedaljer. Tyskland vant også 8 medaljer, to gull, fire sølv og to bronse. De mestvinnende utøverne ble Ole Einar Bjørndalen med fire gull og Kati Wilhelm med to gull og to sølv.
Alle øvelsene i VM talte også med i Verdenscupen i skiskyting 2008/09.
Søknadsproses
Under IBUs 6. kongress i Varna i Bulgaria i september 2004 tapte Pyeongchang først avstemningen om å få arrangere VM i skiskyting 2008 for svenske Östersund. Senere under samme kongress ble byen tildelt mesterskapet for 2009 da de vant den siste avstemningsrunden mot den russiske byen Khanty-Mansijsk med 23 mot 22 stemmer. Andre søkere var Minsk i Belarus, Osrblie i Slovakia og Lahtis i Finland. Pyeongchang var senere også kandidatby for å få arrangere vinter-OL i både 2010, 2014 og 2018 og ble valgt som arrangørby for Vinter-OL 2018.
Rammen rundt mesterskapet
Opptakten til selve mesterskapet ble preget av en dopingskandale i den russiske skiskyttertroppen. Jekaterina Jourijeva, Albina Akhatova og Dmitrij Jarosjenko testet alle positiv på det forbudte stoffet EPO etter verdenscuprennene i Östersund til  desember 2008. Resultatene fra A-prøvene ble kjent tidlig i februar og diskusjonen gikk heftig om hvorvidt hele den russiske troppen burde utestenges. B-prøvene ble offentliggjort 13. februar. Alle de tre utøverne reiste hjem fra deltagerlandsbyen samme dag.
10 km sprint
Dato: 14. februar 2009 Deltakerne skyter to ganger (à 5 skudd), en gang liggende og en gang stående. For hver bom må deltakeren gå en strafferunde på 150 m.
12,5 km jaktstart
Dato: 15. februar 2009 Utøverne skyter fire ganger (2 ganger liggende og 2 stående), og hver bom gir en strafferunde på 150 m. Kun de 60 beste fra sprinten deltar i jaktstarten.
Ole Einar Bjørndalen, Lars Berger og flere andre utøvere ble først (etter protest fra Russland) ilagt en straff på ett minutt etter å ha gått feil. Etter en anke fra flere land, deriblant Norge, ble straffen fjernet, og Bjørndalen ble likevel utropt til verdensmester.
20 km normaldistanse
Dato: 17. februar 2009 Utøverne skyter fire ganger (à 5 skudd), og skytingene kommer i rekkefølgen liggende, stående, liggende og stående. For hver bom får deltageren ett minutt lagt til tiden.
15 km fellesstart
Dato: 21. februar 2009 Utøverne skyter fire ganger (2 ganger liggende og 2 stående), og hver bom gir en strafferunde på 150 m.
10 km jaktstart
Dato: 15. februar 2009 Utøverne skyter fire ganger (2 ganger liggende og 2 stående), og hver bom gir en strafferunde på 150 m. Kun de 60 beste fra sprinten deltar i jaktstarten.
15 km normaldistanse
Dato: 18. februar 2009 Utøverne skyter fire ganger (à 5 skudd), og skytingene kommer i rekkefølgen liggende, stående, liggende og stående. For hver bom får deltageren ett minutt lagt til tiden.
12,5 km fellesstart
Dato: 22. februar 2009 Utøverne skyter fire ganger (2 ganger liggende og 2 stående), og hver bom gir en strafferunde på 150 m.
Norges tropp
Norges skiskytterforbund tok 18. januar 2009 ut 12 utøvere, seks kvinner og seks menn.
San Marinos historie
San Marinos - den eneste gjenværende av de italienske bystatene - hevder å være «den eldste republikk i verden», og har sine røtter fra 300-tallet. Historien om San Marinos opprinnelse er hovedsakelig grunnet i myter og sagn. San Marino har ikke deltatt i krigshandlinger siden 1463, og har tre ganger - hver gang kun kortvarig - vært okkupert av en fremmed stat.
Opprinnelse
San Marino, verdens femte minste stat, hevder å være verdens eldste republikk. Ifølge tradisjonen ble San Marino grunnlagt i år 301 e. Kr., da en kristen steinhogger ved navn Marinus Dalmatineren, som senere ble helgenerklært som Sankt Marinus som landet har sitt navn fra, flykta fra øya Rab i Dalmatia (i dag et landskap i sørvestre Kroatia) for å unnslippe kristenforfølgelsene under keiser Diokletian. Han bosatte seg i byen Rimini i Italia for å leve som steinhogger og samtidig virke som misjonær for kristendommen. Da de kristne etter hvert ble forfulgt også her, flykta Marinus til fjellet Monte Titano, den høyeste av San Marinos syv høydedrag, der han grunnla et samfunn av trosfeller. Den offisielle datoen for grunnleggelsen av dette samfunnet settes tradisjonelt til 3. september 301.
I 313, etter at keiser Konstantin den store hadde legalisert kristendommen i Romerriket, ble Marinus utnevnt til diakon av bispedømmet Rimini. Det heter seg at ei aristokratisk kvinne, Donna Felicissima, konverterte til kristendommen og at hun testamenterte området rundt Monte Titano til beboerne der og ba dem om alltid å være forente. Den endelige etableringa av samfunnet i San Marino er symbolisert ved grunnleggeren Marinus’ død på høsten 366 og hans siste ord: «Relinquo vos liberos ab utroque homine.» («Jeg etterlater dere frie fra begge menn.») Mest sannsynlig refererer de «to mennene» til paven og keiseren, altså til uavhengighet fra kirke og stat. Dette har siden vært den lille statens inspirasjon.
Området har vært bebodd siden forhistoriske tider, mens skriftlige kilder om Monte Titano går kun tilbake til tidlig middelalder. Disse kommer fra en munk ved navn Eugippio, som, i flere dokumenter som går tilbake til år 511, rapporterer at andre munker levde her. Til minne om steinhoggeren, ble området gitt navnet «Landet til San Marino», som til sist ble endret til Republikken San Marino.
Senere dokumenter fra 800-tallet forteller om et godt organisert, åpent og stolt samfunn. Skriftene forteller også at stedets biskop styrte området. Området fikk stort sett være i fred, siden det lå utenfor allfarvei. I den langobardiske tida var San Marino et len under hertugen av Spoleto, mens den frie «comune» (tilsvarende norske kommune) dateres til 900-tallet. Abbedene ved klosteret var da under sivilt styre, før de frigjorde seg selv og danna en fri comune. De festningsverk som ble bygd, stammer fra 900-tallet og er dokumentert av Berengario i 951 og Bubble Onorio II, datert 1126. I 1372 skrev kardinal Aglico at byen «er plassert på ei svært høy fjellblokk, på toppen var det bygget tre store festninger». San Marinos tre tårn, som festningene ble kalt, fikk over tid mange fasiliteter, så som et selvstyrt vannsystem der regnvannet ble samlet opp og lagra i store tanker. Noen av disse tankene, bygget mellom 1472 og 1478, er fortsatt bevart og synlige i regjeringspalasset.
Utvikling til en fredelig republikk
Rundt år 1200 førte den jevne økningen av befolkningen til at det ble nødvendig å foreta territoriale utvidelser, og det ble gjennomført to ganger ved kjøp av festninger fra nabolaget. På omtrent samme tid ble San Marino en byrepublikk med sitt eget lovverk og rettssystem. Den eldste loven som har blitt bevart er datert året 1295. I løpet av de neste tre århundrene ble San Marinos lover stadig videreutviklet og oppdatert i nye versjoner: det sjette og siste lovverket, utgitt den 21. september 1600, består av ikke mindre enn seks bind og 314 oppføringer, noe som indikerer graden av raffinement. Selv søppelhåndtering og kloakk ble underlagt regler og straffer, noe som var eksepsjonelt i Europa på slutten av middelalderen.
Siden da ble republikken beskyttet av en hær hvor sannsynligvis alle menn i alderen mellom 14 og 60 år sto til tjeneste. Den opprinnelige regjeringen av bystaten var strukturert etter et selvstyre kjent som Arengo, og besto av overhodene til hver familie (som i det romerske senatet, Patres). Fra 1243 ble to utvalgte kapteinregenter (Capitani Reggenti) satt til styringen av byen for et tidsrom av seks måneder, en praksis som fortsatt benyttes i dag. Paven bekreftet bystatens uavhengighet i 1291.
Okkupasjon
Herskerne i Montefeltro, Malatesta av Rimini, og herskerne av Urbino forsøkte med korte mellomrom å erobre den lille byen, men uten hell. Landområdene til San Marino besto kun av Monte Titano inntil 1463 da republikken gikk inn i en allianse mot Sigismondo Pandolfo Malatesta, hersker av Rimini, som senere ble beseiret. Som et resultat av dette ga pave Pius II San Marino noen festninger og byene Fiorentino, Montegiardino og Serravalle. Senere det samme året ble også byen Faetano en del av republikken på egen hånd. Siden den gang har San Marinos størrelse forblitt uendret.
San Marino var stadig truet av mange farer, og en avtale om beskyttelse med paven ble undertegnet i 1602 og den kom i virksomhet i 1631.
Italias samling
Gjennom hele perioden kjent som Risorgimento, da antall revolusjonære bevegelser i Italia økte, fungerte San Marino som et asyl for mange landsforviste. Etter at revolusjonene av 1848–1849 ble nedkjempa, søkte blant annet Giuseppe Garibaldi tilflukt i Monte Titano i 1849 i et forsøk på å nå Venezia. Garibaldi hadde bedt om å få reise gjennom San Marino. I første omgang ble forespørselen avvist, men da Garibaldi - uten å vente på svar - passerte grensene med sine menn og personlig presenterte sin søknad om asyl, ble den innvilga. Garibaldi fikk statsborgerskap i 1861.
Både i 1825 og i 1853 feila nye forsøk på legge San Marino inn under Kirkestaten, og landets ønske om å stå utenfor Garibaldis samling av Italia ble akseptert da landet tidligere hadde gitt tilflukt til tallrike flyktninger fra samlingsbevegelsen.
San Marino fortsatte å støtte flyktninger og opprørere, og satte seg dermed i søkelyset til Kirkestaten og Østerrike. De to landene væpna seg for okkupasjon, men takka være Napoleon III av Frankrike ble dette forsøket gitt opp.
Med samlinga av Italia ble faren for invasjon av fremmede stater redusert. En vennskapstraktat som ble signert den 22. mars 1862 og revidert i 1939 og i 1971, garanterte republikkens uavhengighet, gode naboforhold og handelsforbindelser med andre land.
I løpet av den andre halvdelen av 1800-tallet forsøkte den konservative regjeringa i San Marino seg på ei modernisering av jordbruket. Ei ny lovgivning forbød bruk av dødsstraff i 1865, og samme år ble det åpna et nytt sykehus. Postgangen ble effektivisert og telegraf ble innført i 1880. I 1876 ble det oppretta et system for gjensidig hjelp for å bistå arbeiderklassen, og utdanningssektoren ble styrka med rekruttering av flere lærere.
Økonomien forble sterkt underutvikla i San Marino, og prega av lav effektivitet. Bønder og arbeidere utgjorde mer enn 80 % av befolkninga. Landet var blotta for industriell aktivitet, og arbeidsledigheten vokste kraftig. I de to siste tiårene av 1800-tallet skjedde det ei storstilt utvandring til USA, Frankrike og Sveits.
San Marino under første verdenskrig
Ved utbruddet av den første verdenskrig ble Italia stadig mer fiendtlig mot San Marino, og mistenkte landet for å gi beskyttelse til desertører. San Marino ble også mistenkt for sin holdning til Rab, grunnet at det var Sankt Marinus’ fødested, og ble derfor anklaget av Østerrike for ikke å være nøytralt.
Før krigen var San Marinos økonomiske situasjon stabil takket være bidrag fra Italia, men under krigen led landet under inflasjon, arbeidsledighet og fravær av en klar økonomisk politikk, som førte til politiske konflikter mellom landeierne og sosialistene. Ingen av de tre største partiene var i stand til å skape en stabil regjering som kunne iverksette tiltak for å løse den økonomiske krisen. I denne sammenhengen kom fascismen til makten.
Det fascistiske partiet i San Marino, Partito Fascista Sammarinese (PFS), ble stiftet den 10. august 1922, hovedsakelig fra den lille middelklassen som besto av noen få familier av grunneiere. Inntil 1906 ble seksti medlemmer av parlamentet oppnevnt for livet og utpekte seg selv. Valgreformene ble innført i 1906 for å gjøre systemet mer demokratisk, men gikk i motsatt retning fra 1. april 1923: Mangelen på intern enhet bidro til begge de to valgte kapteinregentene kom fra fascistene, noe som medførte at fascistpartiet fikk et absolutt flertall av regjeringssetene i valget den 4. april. De fikk makten på et program som lignet til forveksling på det italienske fascistpartiets, og venstreopposisjonen ble undertrykket med vold. Fra 1926 var San Marino et fascistisk diktatur. Kort tid etter satte Italias diktator Benito Mussolini i gang prosjekter for restrukturering av området, som byggingen av jernbanen Rimini-San Marino (ødelagt i 1944), fullfinansiert av Italia. Prisen for San Marino var en betydelig reduksjon av deres selvstendighet. Til tross for San Marinos samarbeid med Italias diktator avga landet ingen soldater til den italienske hær. Med sin tradisjonelle nøytralitet valgte San Marino også å stå utenfor den andre verdenskrig.
San Marino under andre verdenskrig
Den 25. oktober 1943 hadde feltmarskalk Erwin Rommel et møte med San Marinos regjering, hovedsakelig fascister, og det ble slått fast at San Marino forble et nøytralt land med tiltro til Tyskland. Rommel signerte deretter San Marinos «gylne bok» som gjest av republikken.
Gold (Kiss-album)
Gold er et samlealbum fra det amerikanske hardrock/heavy metal-bandet Kiss.
Fylkesvei 3724
Fylkesvei 3724 går mellom Blakstadheia og Gullknapp i Froland kommune. Veien er 3,8 km lang.
Gold (Kiss-album)
Albumet er et dobbeltalbum som dekker perioden 1974 til 1982. Alle spor er tidligere utgitt.
Sporliste
Disk 1:
Disc 2:
Fylkesvei 3724
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 154 (Aust-Agder).
San Marinos historie
San Marino under andre verdenskrig
Den 3. november ble det kunngjort en lov som innførte strenge straffer for alle som ga hjelp til tidligere allierte fanger, desertører og partisaner. Den 1. mai og 4. juni ble kommunister arrestert.
I 1944 ble San Marino for siste gang okkupert av en fremmed makt til tross for landets nøytralitet. Tyske tropper hadde benyttet landet som transittland, og de ble fulgt av allierte styrker. De allierte ble okkupanter kun så lenge som det var militært nødvendig, i praksis noen uker, og i løpet av denne tiden ble 60 mennesker fra San Marino drept.
Den 18. september 1944 kom det til et slag mellom de allierte og tyske styrkene, mellom de britiske Gurkha-styrkene fra 4. indiske divisjon og 278. divisjon fra Wehrmacht. Det har siden blitt referert til som slaget ved San Marino, da det skjedde på Monte Pulito mellom Faetano og byen San Marino. Slaget endte med seier for de allierte.
Etterkrigstiden
Etter krigen ble San Marino det første landet i det vestlige Europa som ble styrt av et kommunistparti gjennom demokratiske valg, riktignok i et samarbeid med San Marinos sosialistparti. Denne koalisjonen varte fra 1945 og til 1957.
Kvinner fikk stemmerett i 1960. Etter å ha blitt fullt medlem av Europarådet i 1988 innehadde San Marino rådets formannsstol i den første halvdelen av 1990. San Marino ble medlem av FN i 1992. I 2002 signerte landet en avtale med OECD om økt gjennomsyn i bank- og skatteanliggender for å bekjempe skatteunndragelser.
I dag er San Marino den eneste gjenværende av de italienske bystatene. På samme måte som Andorra, Liechtenstein og Monaco fremstår San Marino som en anakronisme, en påminnelse om en tid da Europa, spesielt Tyskland, Italia og Pyreneene besto av små, politiske sammenslutninger og forbund. Med unntaket av Kirkestaten (som fulgte en annen historisk utvikling) er San Marino det eneste landet i Europa som er fullstendig innelukket i et eneste annet land (dvs. en enklave). Det er blitt inngått tallrike vennskapsavtaler med Italia siden sistnevntes samling, men San Marino har stolt sikret sin uavhengighet der hvor det var mulig.
Kanaler i Storbritannia
Kanalene i Storbritannia har siden romersk tid vært en viktig transportåre. De første ble opprettet som vanningsanlegg, men romerne så raskt nytten av å bruke dem til transport, og anla flere kanaler som forbandt elver med hverandre, slik at man kunne bruke vannveier til mange steder i innlandet.
I det 19. århundre tok jernbanen over som det beste transportmiddel for tunge og store lass. Tog var raskere og mer lønnsomt enn lektere, og dermed ble store deler av kanalene overlatt til seg selv. Mange av dem har grodd igjen eller blitt fylt opp av sand, jord og avfall. Noen av dem ble tørrlagt og brukt som fundamenter for jernbanelinjer.
Mot slutten av det 20. århundre økte kanalenes popularitet som feriested. Enkelte av dem har i lengre tid blitt brukt til husbåter og spesielle, smale båter som kan leies. Denne måten å feriere på har stadig blitt mer populær, fordi det er en avslappende og billig aktivitet. Flere gamle kanaler er restaurert, og nedlagte deler har blitt gjenåpnet. Det er dermed mulig å krysse store deler av Storbritannia med kanalbåter. Firmaet British Waterways eier omkring halvparten av kanalene, og deres mål er å gjenåpne alle de ubrukte kanalene.
En helt spesiell kanal er Jubilee River, som er en kunstig kanal anlagt slik at den ser ut som en naturlig elv. Den regnes derfor oftest som en elv.
Liste over kanaler
Kanaler i Nord-Irland er anlagt som en del av det irske kanalnettet, og er derfor ikke med i listen.
I listen er det tatt med både kanaler som er i bruk, og nedlagte kanaler som fortsatt er farbare i større eller mindre grad. Kanaler som er oppgitt står i egen liste lenger ned.
Grand Union-kanalen (Slough-grenen)
Utvidelse av Sloughgrenen av Grand Union sørover for å knytte den til Themsen.
Yorkstrømmen (Maidenhead)
Oppgradering av Yorkstrømmen for å gjør den farbar, og tilknytning til andre nærliggende kanaler og farbare elver.
Bedford og Milton Keynes-kanalen
Forbindelse fra Grand Union-kanalen ved Milton Keynes til Great Ouse ved Bedford.
Warwick
Forbindelse fra Avon til Grand Union-kanalen via Warwick.
Portsmouth-London
Forbindelse mellom Portsmouth og London, delvis på elven Wey. Det største planlagte prosjektet. Finansiering er vanskelig.
L98
SV98 er en SA80 treningsrifle som brukes av Combined Cadet Force. Den ble introdusert i 1987 for å erstatte Lee-Enfield-riflen og Brengun-riflen som våpen til bruk i våpentrening.
Wallace og Gromit og varulvkaninens forbannelse
Wallace og Gromit, Varulvkaninens forbannelse er en britisk stop motion-animert film fra 2005.
Sabine Deitmer
Deitmer vokste opp i Düsseldorf. Hun studerte anglistikk, romanistikk og litteraturvitenskap i Bonn og Konstanz. I mange år arbeidet hun med voksenundervisning. Hun bodde blant annet i Brighton, Bristol, Berlin og Bodensee, før hun i 1990 bosatte seg i Dortmund og ble forfatter på heltid.
Wallace og Gromit og varulvkaninens forbannelse
Handling
Wallace og Gromit driver et lite firma som bekjemper skadedyr: "Antipesto". I forkant av den kommende grønnsaksutstillingen ved Tottington Halls må de hjelpe Lady Tottington med å bli kvitt alle kaninene hun har i hagen rundt slottet sitt. En kveld, etter å ha fanget kaniner i hagen til Lady Tottington, og Wallace to av sine siste oppfinnelser, kalt Bun-Vac 6 000 og Mind Manipulation-O-Matic for å hjernevaske kaninene til å mislike grønnsaker.
Sabine Deitmer
Deitmers første utgivelser i bokform kom i antologier utgitt på eget forlag av en gruppe forfattere aktive i den tyske kvinnebevegelsen, Frauen schreiben. I 1987 utga hun den bestselgende kriminalnovellesamlingen Bye-bye, Bruno. Hun utga senere en rekke krimromaner med kriminalkommissær Beate Stein ved Düsseldorf-politiet som hovedperson. Bøkene innbrakte henne flere priser. Romanene Kalte Küsse og Dominante Damen ble dramatisert som radiohørespill i henholdsvis 1995 og 1998. Kalte Küsse ble også filmatisert for fjernsyn av RTL i 1997. Romanen Neonnächte ble filmatisert som Neonnächte – Der U-Bahn-Schlitzer, også av RTL, i 2000.
Wallace og Gromit og varulvkaninens forbannelse
Handling
Wallace har planer om å omprogrammere alle kaninene til å slutte å spise grønnsaker. Men i alt kaoset som oppstår forvandles han selv til en farlig varulvskanin når det er fullmåne, og som vanlig må han reddes av Gromit. En jeger, Victor Quartermaine, tilbyr seg å skyte skapningen - uten å vite at skapningen egentlig er Wallace. Victor ønsker samtidig å vinne Tottingtons kjærlighet, og håper å få tilgang til alle pengene hennes.
Sabine Deitmer
Sammen med Doris Gercke og Ingrid Noll regnes Deitmer som en av de fremste representantene for den feministisk orienterte tyske kvinnekrimmen.
Skilpaddemarihøne
Skilpaddemarihøne (Platynaspis luteorubra) er en av marihønene (Coccinellidae), en av de mange polyphage billene.
Wallace og Gromit og varulvkaninens forbannelse
Priser og nominasjoner
Under den 78. Oscar-utdelingen ble Wallace og Gromit, Varulvkaninens forbannelse belønnet med Oscar for beste animasjonsfilm.
Norske stemmer
Karl Sundby, Guri Schanke, Øyvind B. Lyse
F. Gary Gray
Felix Gary Gray (født 17. juli 1969 i New York City, New York) er en amerikansk musikvideo- og filmregissør.
Han har regissert mer enn tredve musikvideoer for blant andre Ice Cube, Queen Latifah, TLC, Dr Dre samt Mary J. Blige, og vunnet flere priser for sitt videoarbeid. Gray sluttet på college i Nord-California for å bli filmregissør.
Han skal regissere spillefilmen Julius, basert på en britisk tegneserieroman av Anthony Johnston (manus) og Brett Weldele (tegninger). Filmen skal produseres av Mandalay Films.
Firda
Firda er en dagsavis som kommer ut i Førde i Vestland. Avisa dekker kommunene Sunnfjord, Kinn, Hyllestad, Gulen, Solund, Askvoll, Fjaler, Gloppen og Høyanger.
Avisa er Sogn og Fjordanes største avis og landets største avis som blir redigert på nynorsk. Hovedredaksjonen ligger på Øyrane i Førde. Avisa hadde tidligere avdelingskontor i Dale, Florø, Høyanger, Askvoll og Sandane.
Firda ble grunnlagt i 1917 av Kristian Ulltang som et bygdeblad for Indre Sunnfjord. Første prøveutgave kom ut 15. desember, mens første ordinære avis kom ut 5. januar året etter. I 1919 ble det utgitt avis to dager i uka.
Avisa ble i 1942 nazifisert av den tyske okkupasjonsmakten og fikk innsatt NS-vennlige redaktører fram til 1945.
I dag gis det ut avis seks dager i uka. Firda ble i 1996 solgt ut av Nordeide-familien og kjøpt av konsernet A-pressen, nå Amedia, selv om avisa tildels konkurrerte med en annen avis i samme mediekonsern, Firdaposten i Florø. For Firdaposten betydde oppkjøpet at antall utgivelser ble redusert fra fem til tre hver uke. Begge avisene inngår i Firda media.
Firda ble i 2019 kåret til «Årets mediehus» i Amedia-konsernet. I 2020 ble avisen kåret til «Årets lokale nyhetsnettsted» av Mediebedriftenes Landsforening.
Ansvarlig redaktør
Ansvarlige redaktører i Firda:
Opplagstall
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Haute-Corse
Haute-Corse er et fransk departement, det nordligste av de to departementene på Korsika. Haute-Corse består av tre arrondissementer, 30 kantoner og 236 kommuner. Hovedbyen er Bastia.
Historie
I 1073 skapte Korsika under Pisas styre et antall pieve (fra latin plebs, plebis = «folk»), som er forløpere for kantonene. To århundrer senere, i (1284), ble Korsika, nå under Genova, oppdelt i to provinser: på den ene siden av fjellene (mot nordøst) og på den andre siden av fjellene (mot sørvest).
De to delene, Golo i nord og Liamone i sør, ble først nedlagt i 1768, da Korsika ble fransk og dermed omdannet til ett departement. Med loven av 1975 ble de to nåværende departementene dannet: Haute-Corse og Corse-du-Sud.
Jacob Christian Petersen
Bakgrunn
Jacob Christian Petersen var sønn av kjøpmann Peter Petersen (1835-1890) og Kristine Marie Svendsen (1836-1924). Han begynte sine teologiske studier i 1888 og ble cand.theol. i 1894.
Han ble gift i 1900 med Sara Marie Myhre.
Kirkelig løpebane
Han var lærer i Kristiania 1895-1897. Deretter var han hjelpeprest i Våler i Solør i 1897, pers- kap- på Vang i Hedmark og sogneprest i Norddal på Sunnmøre i 1905. I 1910 ble han sogneprest på Stranda, prost i Østre Sunnmøre 1911-1919, så sogneprest i St. Petri i Stavanger i 1919.
Vladimir Golubnitsjij
Golubnitsjij deltok i 20 km kappgang i fem OL på rad, og tok fire medaljer, hvorav to gullmedaljer. I tillegg har han både gull-, sølv- og bronsemedalje fra EM i friidrett.
Jacob Christian Petersen
Kirkelig løpebane
Petersen forfattet atskillige artikler i kristelige blader, prekener i pressen gjennom Kristelig pressekontor og annet. Han utgav en Fortolkning av Hebræerbrevet i 1911, og Grundforskjellen mellem gamle og moderne kristendomsopfatning i 1912.
Han var formann for hovedstyret for Det norske misjonsselskap 1921-1923 og atter igjen fra 1928.
Hanne Wilhelmsen
Hanne Wilhelmsen er en litterær figur, hovedperson i mange av bøkene til Anne Holt. Hun er politibetjent, og hun er lesbisk. Det er laget en TV-serie og en film basert på bøkene, henholdsvis Blind gudinne og Salige er de som tørster, begge fra 1997. Rollen som Wilhelmsen spilles her av Kjersti Elvik.
Jacob Christian Petersen
Biskop
Det tidligere Kristiansand stift hadde i 1918 skiftet navn til Agder bispedømme. I 1925 ble så området tilsvarende Rogaland fylke skilt ut, og det nye Stavanger bispedømme ble opprettet.
Petersen ble i 1924 utnevnt til den første biskop i det nye Stavanger bispedømme, og den første biskop med Stavanger som bispesete siden Jacob Jensen Jersin i 1682.
Dessuten satt han som formann i Stavanger krets av Den norske sjømannsmisjon fra 1924, i styret for Betaniastiftelserne fra 1926 og for Rogaland presteforening fra 1926.
Arvid Storsveens plass
Arvid Storsveens plass er en liten park med lekeplass på Blindern i bydel Nordre Aker i Oslo.
Parken er 2,62 dekar stor og avgrenses av Prestegårdsveien i sydøst, Hasselhaugveien i sydvest og Christopher Hansteens vei i nord.
I 1990 fikk parken navn etter Arvid Storsveen, som bodde i John Colletts allé 16 og var et fremtredende medlem av organisasjonen XU under annen verdenskrig. I parken står en minnestein over Arvid Storsveen, utført av Eilif Mikkelsen og avduket i 1991.
Gironde
Gironde er et fransk departement i sørvest i landet i regionen Nouvelle-Aquitaine. Hovedbyen er Bordeaux.
Det er seks arrondissementer, 63 kantoner og 542 kommuner i Gironde.
Historie
Gironde er et av de 83 departementene som ble grunnlagt under den franske revolusjon 4. mars 1790, ut ifra de gamle provinsene Guyenne og Gascogne.
Benedikt
Benedikt (latin Benedictus, «den velsignede», italiensk Benedetto) er et kristent mannsnavn. Navnet er i dag svært sjeldent i Norge. Kjente personer med dette navnet inkluderer den hellige Benedikt av Nursia, grunnlegger av Benediktinerordenen, samt en rekke paver og motpaver, helgener og saligkårede.
Utbredelse
Benedict var et populært navn i England i middelalderen.
Benedikt var et svært vanlig navn på Island på midten av 1800-tallet.
Eksterne lenker
Benedict
Akterspeil
Akterspeil er den plane eller svakt konvekse flaten på tvers av lengderetningen helt akter som finnes på mange båt- eller skipsskrog.
Akterspeilet er vanligvis nesten like bredt som båtens tverrsnitt på det bredeste. Noen speil er i tillegg nesten like dype som båten på det bredeste, mens andre båter har et lot akter, eller en nederdel av en akterstevn. Speilet begynner derfor ganske høyt oppe, og undervannsskroget løper helt ut i en spiss som på spiss-stevnede båter.
På en del tradisjonelle båter langs norskekysten kalles båter med speil gjerne gavlbåter, fordi akterspeilet på en båt også kalles gavl (sml. gavl på hus). Dette er nesten uten unntak båter der speilet (gavlen) begynner ganske høyt oppe.
Enkelte båttyper har speil både foran og bak: En del flatbåter er ganske kasseformede, med flat bunn, rette sider og de to speilene tilnærmet) like store. Prammene har rund bunn både på langs og på tvers, og har et lite speil foran, mens speilet i akterenden er større og går helt ned til båtbunnen. Noen steder kalles båter med pramfasong ferge.
James Woods
James Howard Woods (født 18. april 1947) er en amerikansk skuespiller.
Den norske unitarkirke
Unitarforbundet Bét Dávid (Den norske unitarkirke) (av hebraisk בֵּית דָּוִד Davids hus) er kirkesamfunnet til kristenunitarene i Norge. Unitarisme finnes i dag verden over som mange forskjellige tros- og livssyn – alt fra kristenunitarisme til buddhistisk unitarisme og humanistisk-ateistisk unitarisme. Til tross for dette mangfoldet har all moderne unitarisme sitt opphav i den reformatoriske kristenunitarisme som vokste fram etter 1568. Dette er i dag en retning innenfor kristendommen som bygger på en strengt monoteistisk gudsoppfatning. Unitarene forkaster derfor som oftest treenighetslæren. På verdensbasis regner man med at det finnes omkring en million unitarer, og omkring 300 000 av dem er knyttet til den kristne unitarisme som oppsto i Transilvania på 1500-tallet.
James Woods
Woods er født i Vernal i Utah, men vokste opp i Warwick i Rhode Island, hvor han gikk på Pilgrim High School. Hans mor var av irsk, katolsk opprinnelse og Woods ble oppdratt i den katolske tro. Han tok sin grunnleggende eksamen ved MIT hvor han tok hovedfag i statsvitenskap, skjønt han opprinnelig hadde tanker om legestudier for å bli kirurg, men hoppet av studiene i 1969, rett før eksamen, for å bli skuespiller. Han ble ansett som en briljant student med en IQ på 180.
Woods var på veg til New York City da han ringte sin mor for å fortelle henne sannheten, og til tross for at hun ikke var begeistret for dette, fikk han hennes velsignelse. Hans karriere har ikke vært like intens som hans rollefigurer, men han har vært nominert for Oscar to ganger: første gang i 1987 som Beste skuespiller for Salvador, og andre gang i 1996 for Beste birolle for Ghosts of Mississippi. Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Den norske unitarkirke
Lære
De viktigste prinsippene i dag:
James Woods
Woods har også mottatt kritikernes ros for sin stemme til figuren Hades i Walt Disneys tegnefilm Herkules. Hans personlige favorittrolle har vært den dominerende gangsteren Max i Sergio Leones gangsterepos Ondt blod i Amerika (1984).
Woods dukker opp som seg selv i en episode av The Simpsons kalt Homer and Apu, og i flere episoder av Family Guy, blant annet med tittel Peter’s Got Woods og i ''and then there were fewer der Woods inviterer alle karaktererne i Family Guy. Han har også oppkalt den lokale videregåendeskolen i serien etter seg. Nå for tiden spiller han Sebastian Stark i den kritikerroste serien Shark
Den norske unitarkirke
Lære
Unitarforbundet Bét Dávid (Den norske unitarkirke) viderefører den kristne tradisjon som i dag lever i de ungarske og rumenske unitarkirker og som er felles for den første unitarkirke i Norge opprettet av Kristofer Janson i 1895, men legger også vekt på å praktisere en felles mosaisk arv. På den måten skiller kirkesamfunnet seg også fra andre kristenunitarkirker. Den norske unitarkirke ligger nær opp til den unitarjødiske Szekler-sabbatarianismen og representerer trolig i dag det nærmeste man i en kirkelig sammenheng kommer judaisert kristendom (jødisk kristendom). Nærheten til jødedommen skyldes en innstilling om at kristendommen må forstås gjennom et jødisk perspektiv. Dette begrunnes historisk ut fra det faktum at kristendommen var å regne som en av flere jødedommer som fantes før romerne ødela Jerusalem i år 70 e. Kr. Likevel står trossamfunnet i en klar kristenliberal kirkehistorisk tradisjon.
Historie
I 1568 ble den kristne transilvanske unitarkirke stiftet av biskop Frans David (1510/20-1579), ungarsk: Dávid Ferenc, i det som nå er Romania. Hans etterfølgere ble først omtalt som davidister, men ble i begynnelsen av 1600-tallet kalt unitarer fordi de forkastet treenighetslæren og all tilbedelse av Kristus, og heller mente at Jesus først og fremst var et menneske som Gud brukte som en særskilt religiøs lærer eller profet. Av denne grunn ser også unitarene på Jesus som Guds sønn, men altså ikke guddommelig. Senere spredte unitarismen seg til flere land i Europa og fikk etter hvert større sentra i Storbritannia og USA. Mange nordmenn som emigrerte til USA, kom i kontakt med unitarismen der og etablerte en rekke kristenunitariske menigheter, særlig i Minnesota. I dag finnes det unitarkirker i alle de nordiske land.‎
Mare Winningham
Mare Winningham (født Mary Megan Winningham 16. mai 1959 i Phoenix i Arizona) er en amerikansk sanger og skuespiller.
Den norske unitarkirke
Historie
I 1894 etablerte unitarpresten Hans Tambs Lyche (1859–1898) Norges første unitariske tidsskrift «Frie ord». Året før gjorde han et mislykket forsøk på å etablere landets første unitarkirke. Med utgangspunkt i det forarbeidet som Tambs Lyche gjorde, grunnla den norske unitarpresten og forfatteren Kristofer Janson (1841–1917) den første unitarkirken i Norge i 1895. Fram til 1900 het denne kirken Broderskabets Kirke, men ble senere bare omtalt som Unitarisk Samfund. Fordi dette kirkesamfunnet ikke aksepterte Jesu guddom, ble det av Stortinget i 1897 nektet godkjennelse som en kristen kirke. Isteden ble det godkjent som landets andre ikke-kristne dissentersamfunn. Det første ikke-kristne dissentersamfunn var det mosaiske trossamfunn. Unitarisk Samfund var i virksomhet frem til 1937, da unitarpastor Herman Haugerud (1864–1937) døde og det avviklet sin menighet. Blant de mest kjente norske unitarer utenfor Unitarisk Samfund finner vi navn som Nina og Edvard Grieg. De ble kjent med unitarismen i Birmingham i England i 1888. Nina Grieg skulle senere etter sin manns død, være med på å finansiere kirkebygget til de danske unitarene. Også i Oslo forsøkte unitarene å reise et kirkebygg og penger ble samlet inn. I denne forbindelse samlet Den ungarske unitarkirke i 1909 inn penger som ble sendt som bidrag til unitarene i Oslo, og fra da av og fram til i dag har det være en nær kontakt mellom norsk og transilvansk unitarisme. Det planlagte kirkebygget ble av ukjente grunner ikke bygget.
Mare Winningham
Winningham begynte sin karriere som sanger og låtskriver. I 1976 sang hun The Beatles-sangen «Here, There and Everywhere» på The Gong Show. Selv om Winningham ikke fikk noen platekontrakter som følge av sitt utseende, ble hun signert til en skuespiller-kontrakt med Hollywood-agenten Meyer Mishkin. Hun ble tildelt en Screen Actors Guild-kort for å si tre linjer i en episode av en TV-serie.
Den norske unitarkirke
Historie
I 1995, hundre år etter at den første unitarkirken (Broderskabets Kirke (Unitarisk Samfund)) ble grunnlagt, gjenoppsto deler av dette kirkesamfunnet som små unitargrupper i Oslo-området, og 1. januar 2004 etablerte disse i nær kontakt med dagens transilvansk unitarisme i Ungarn og Romania, trossamfunnet Unitarforbundet(Den norske unitarkirke). I slutten av april 2005 ble kirken registrert hos fylkesmannen i Østfold og av Det kongelige kultur- og kirkedepartement innvilget enerett til navnet Unitarforbundet Bét Dávid (Den norske unitarkirke), som i dag er kirkens offisielle navn. Den siste tiden har det utviklet seg praksis for bare å benytte navnet Den norske unitarkirke. 12. april 2006 ble den første nordmann unitardøpt i en ungarsk kristenunitarisk kirke, og fra innføringen av kjønnsnøytral ekteskapslov i Norge 2009 vier kirken både samkjønnede og ikke-samkjønnede par. Mai 2009 besluttet de daværende norske unitargrupperinger å etablere en paraplyorganisasjon (Unitarian Umbrella Organization of Norway) som har til oppgave å være det offisielle kontaktledd mellom norske unitarer og International Council of Unitarians and Universalists (ICUU).
Mare Winningham
Winningham har også spilt inn tre album, der What Might Be fra 1992 var det mest populære albumet.
Den norske unitarkirke
Statistikk over norsk unitarisme
Totalt antall unitarer i Norge per år:
Mare Winningham
I 2006 spilte Mare rollen som Susan Grey på ABC-serien Grey's Anatomy der hun spilte stemoren til karakteren Doktor Meredith Grey. I 2010 spilte Winningham i en episode av serien Cold Case som hovedperson Lilly Rush's sin mor, Celeste Cooper. Det har ikke blitt gjort klart om hun vil bli en gjennomgangsfigur i serien, men der har vært spekulert i som sådan på grunn av tilknytningen hun har til hovedpersonen Lilly Rush.
Den norske unitarkirke
Statistikk over norsk unitarisme
Antall deltakere på unitariske gudstjenester i Norge per år: