cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rødskogsnegl
Utseende og identifikasjon
Rødskogsnegl har to par tentakler. På det øverste paret finnes øyne ute på spissen. Det underste paret brukes til å registrere lukter eller kjemikalier. De har en kappehule som er en del av åndedrettet til sneglen, og den fungerer som en lunge. Man kan lett se åpningen til kappehulen som et hull, normalt på høyre siden av kappen. Skogsnegler har åndehullet foran midten av kappa.
Levevis og vurdering av trusselnivå
Rødskogsnegl finnes på fuktige steder med skygge. Den er aktiv om natten når luftfuktigheten er høyere. Om dagen hviler den ofte under steiner eller i tett vegetasjon. Om været blir for tørt og varmt, lukker den åpningen til kappehulen mest mulig for å spare på fuktigheten. Den lever i hager og skogsområder, ofte i nærheten av mennesker. I Selbu ble den dog funnet i et område med ikke-dyrkede arealer preget av løvskog, beitemark, myr og engmark. Det ble funnet røde snegler i alle disse naturtypene
Bioforsk anser ikke rødskogsnegl som noen trussel for landbruk og hageeiere. Den har ikke skapt problemer i Danmark og Sverige i de siste 100 år og forsøkes ikke utryddet i disse landene, da det ikke foreligger noen vitenskapelig begrunnelse for utryddelse av rødskogsneglen. Den har lavt spredningspotensial og regnes ikke som et skadedyr. Arten opptrer ikke invasjonspreget og er ikke aggressiv overfor andre arter. Göteborgs Naturhistoriska Museum skriver om rødskogsnegl: «Det är en vacker snigel som inte orsakar nogon nämnvärdig skada i trädgården.»
Den kan i snegleår finnes i rikelige mengder, likesom den svarte skogsneglen. Man kan i snegleårene regulere bestanden ved manuell bekjemping (saks, spade og innsamling). Bekjemping med sneglegift er problematisk, da giften dreper alle sneglearter på den lokalitet, hvor den benyttes. Den røde skogsneglen lever som den svarte skogsneglen gjør i Norge og på de samme lokaliteter.
I Norsk svarteliste 2012 ble rødskogsnegl vurdert til høy risiko. I Fremmedartslista 2018 er derimot arten nedgradert til lav risiko på grunn av lite invasjonspotensial og middels økologisk effekt.
Forplantning
Rødskogsnegl er hermafroditt (tvekjønnet). For at den kan legge egg kreves normalt to snegler som under paringen befrukter hverandre, men skogsnegler kan også selvbefrukte. Den legger flere hundre egg i grupper på 20-30 på skyggefulle fuktige steder. Etter noen uker klekkes eggene. De nyklekkede sneglene ser ut som miniatyrer av de voksne individene, men meget lyse. Utviklingstiden til et voksent individ er mellom seks og sju måneder. På høsten dør hovedparten av voksne individene. Yngelen overvintrer. På våren ses nesten kun unge snegler.
Rødlistet og offentlig beskyttet i Bayern, svartlistet og kommunalt bekjempet i Selbu
I den tyske delstaten Bayern er den røde skogsneglen på rødliste og derfor totalfredet og beskyttet av delstaten som truet art. Den røde skogsneglen er oppført på Norsk svarteliste 2007. Samtlige spørsmål for risikovurdering av arten er i svartelisten besvart med: vet ikke. En mangler altså eksakt kunnskap om eventuelle farer ved å la arten spre sig i norsk natur og om den kan ha negativ effekt på naturlige habitater eller økosystemer. En kjenner ikke til at den vil påvirke det biologiske mangfoldet i negativ retning eller at den vil være vektor for sykdommer og parasitter
Som det fremgår av Norsk svarteliste er det i Norge ikke noen vitenskapelig basert nasjonal plan for holdningen til rødskogsnegl. Det er derfor opp til vilkårlige kommunale initiativ om rød skognegl skal bekjempes eller ikke. Selbu kommune har som eneste kommune i Skandinavia valgt å bekjempe rødskogsnegl og derfor i juni 2011 utlevert 400 kg av sneglegiften SmartBayt til en enkelt grunneier til utstrøing på sneglelokaliteten i Selbu.
Bioforsk Plantehelse ved professor Arild Andersen og seniorforsker Solveig Haukeland har den 1. august 2011 skrevet til Selbu kommune og gjort oppmerksom på at rødskogsnegl ikke regnes som en invaderende art og at man ved befaring på området i juli 2011 bare har registrert 11 eksemplarer av rødskogsnegl. Bioforsk gjør samtidig oppmerksom på at en bekjempning med 400 kg sneglemiddel kan virke som en vel massiv aksjon set i forhold til problemets størrelse. Man påpeker at også andre sneglearter vil utryddes unødig ved utstrøing av 400 kg sneglemiddel og oppfordrer kommunen til å tenke gjennom saken på nytt, og vurdere om det er nødvendig med utstrøing av såpass mye sneglemiddel i naturen.
Hverken i Danmark, Sverige eller Finland blir rødskogneglen bekjempet av offentlige myndigheter og sneglen er i disse land ikke oppført på svarteliste.
Vitenskapelig forskning på rødskogsnegl i Selbu
Norsk zoologisk forenings tidsskrift Fauna brakte i 2010 på bakgrunn av sneglefunnet i Selbu en populærvitenskapelig artikkel med tittelen «Rødskogsnegl Arion rufus i Sverige og Norge» (Fauna bd. 63 nr. 1 2010). Forfatterne til artikkelen er Ted von Proschwitz ved Naturhistoriska Museet i Göteborg og Arild Andersen ved Universitetet for miljø- og biovitenskap.
Utbredelse i Skandinavia
Rødskogsnegl er vanlig sør i Sverige og i Danmark. I Danmark ble den utsatt ved Silkeborg Papirfabrikk i Midtjylland i 1913, innført fra Harzen. Det eldste funnet av rødskogsnegl i Sverige stammer fra Slottsskogen ved Göteborg. Funnet ble gjort i 1855 av biologen A.W. Malm (1821–1882). Rødsneglen var trolig kommet via import av plantematerialer fra Tyskland under etablering av parken. Den ble utsatt på Öland ved Kalmar på 1900-tallet av Gustaf V (1858–1950) og dronning Viktoria ved slottet Solliden. Den ble funnet og identifisert første gang i Norge ved Sverresborg i Bergen i 1853 av den norske naturforsker og storkjøpmann Joachim Friele (Funnet ble internasjonalt publisert i Malakozoologische Blätter 1854 av Karl Theodor Menke og av Joachim Friele i : "Norske Land-og Ferskvands-Mollusker som findes i Omegnen af Christiania og Bergen" 1853). Rødskogsnegl ble sist vitenskapelig påvist i Norge i 1890-årene. Funnet i Finland 1963. Arion rufus har derfor vært en del av den skandinaviske sneglefauna i mer enn 150 år.
Forskere fra Universitetet i Bergen har påvist at en stor del av populasjonen av svart skogsnegl på Vestlandet har arion rufus-gener fra tidligere krysninger mellom rød og svart skogsnegl. Den røde skogsnegl er derfor genetisk til stede i Vest-Norge. Forskerne anser det for mulig at populasjonen av rødskogsnegl i Bergens-området på 1800-tallet forsvant delvis på grunn av krysninger med svart skogsnegl.
Selbu-populasjonen fremviser krysninger mellom svart og rødskogsnegl. Første generasjon er rød-svart. Annen generasjon oftest rent rød-gul, men flere eksemplarer er røde med svart rygg. Man må anta at den nåværende populasjonen av svart skogsnegl ved Selbu i likhet med populasjonen ved Bergen har gener fra rødskogsnegl i seg på bakgrunn av krysninger. Derfor vil den røde skogsneglen uansett et eventuelt utryddelsesforsøk fortsatt være genetisk til stede i Sør-Trøndelag. I årene fra 2008 til 2023 er det på og omkring funnstedet i Selbu konstatert rødskogsnegl.
Gjenfunnet, identifisert men nå forfulgt i Norge
Rødskogsnegl er aldri tidligere forsøkt kommunalt bekjempet i skandinavisk fauna, da den av nordiske snegleforskere anses som uskadelig og ikke er registrert som skadegjører. Ted von Proschwitz – Skandinavias ledende snegleekspert – har således allerede i 2008 anbefalt at man ikke utrydder populasjonen av rødskogsnegl i Selbu, da sneglen ikke regnes som et skadedyr eller som en invaderende art.
Selbu kommune har tilsynelatende valgt ikke å følge den vitenskapelig baserte anbefaling.
Serranópolis do Iguaçu
Serranópolis do Iguaçu er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Arthur Conan Doyle
Arthur Ignatius Conan Doyle (født 22. mai 1859 i Edinburgh i Skottland, død 7. juli 1930 i Crowborough i England) var en britisk lege og forfatter. Han er kjent for sine detektivromaner med hovedfiguren Sherlock Holmes, som er generelt anerkjent som et vesentlig bidrag til kriminallitteraturen. Han var en profilert forfatter som også skrev science fiction, historiske romaner, skuespill og romaner, og artikler.
Han blir ofte referert til som Conan Doyle. Conan var opprinnelig et mellomnavn, men han benyttet det selv som en del av sitt etternavn i siste årene.
Biografi
Sir Arthur Conan Doyle ble født i Edinburgh av irske foreldre som hadde emigrert til Skottland og blitt del av det lokale aristokrati. Han ble ni års alder sendt til Stonyhurst, en barneskole drevet av den katolske presteordenen jesuittene. Med mellomnavnet ‘Ignatius’ er det rimelig å tro at hans foreldre var meget troende katolikker, men da Conan Doyle forlot skolen i 1875 forlot han også kristendommen som livssyn og ble agnostiker.
Fra 1876 til 1881 studerte han medisin ved Edinburgh University, inkludert en periode hvor han hadde utplassering i byen Aston, nå et distrikt under Birmingham. Som en del av sin tid på universitetet hadde han også praksis som skipslege på en sjøfart til den vestafrikanske kyst, og deretter i 1882 etablerte han en legepraksis i Plymouth. Han fikk sine eksamensbevis i 1885. Hans medisinske praksis var ikke særlig innbringende. Mens han ventet på pasienter begynte han å skrive fortellinger. Hans første litterære utgivelse var i Chambers's Edinburgh Journal før han var 20 år.
Det var etter at Doyle flyttet sin praksis til Southsea at han begynte å engasjere seg tyngre innen skjønnlitteraturer. Grunnen var at det var langt mellom pasientene, så langt at ligningsvesenet sendte selvangivelsen hans tilbake med påskriften «Særdeles utilfredsstillende». Han returnerte den med tilføyelsen: «Jeg er fullstendig enig!»
Første fortelling
Hans første betydelige verk var A Study in Scarlet (En studie i rødt) som ble trykket i Beeton's Christmas Annual i 1887 og som var den første opptreden av Sherlock Holmes. Figuren var formet løst etter Doyles tidligere universitetsprofessor, Joseph Bell, som Doyle var assistent hos i en periode.
Mens han levde i Southsea hjalp han til med å danne Portsmouth Football Club, og var selv Portsmouths første målmann.
Ekteskap
I 1885 giftet han seg med Louise Hawkins, som led av tuberkulose og døde av det i 1906. Han giftet seg med Jean Leckie i 1907 som han hadde møtt og blitt forelsket i allerede i 1897, men av respekt for sin første kone var forholdet platonisk inntil hennes død. Doyle fikk fem barn, to med sin første kone (Mary og Kingsley), og deretter tre med sine andre kone (Jean, Denis og Adrian).
I 1890 studerte Doyle optikk og øyemedisin i Wien, og i 1891 flyttet han til London for å etablere en praksis som øyenlege. Det ga ham også ytterligere tid for skriving.
I november 1891 kunne han nevne i et brev til sin mor at
I desember 1893 gjorde han så for å kunne benytte mer tid «viktigere ting», nemlig historiske romaner.
Doyle lot Holmes møte sin erkefiende professor Moriarty. De falt begge mot sin død i en foss i Sveits i «The Final Problem» (Det siste problem). Doyle var ikke klar over hvilken grad Holmes var blitt en integrert del av den lesende bevissthet, og et folkelig press tvang ham midlertidig til la Holmes returnere i fortellingen «The Adventure of the Empty House» (Historien om det tomme hus). Doyle forklarte at det var kun Moriarty som hadde falt i døden, og siden Holmes hadde andre dødelige fiender hadde han sett seg tjent med å «spille død».
Sherlock Holmes kom i alt til å være hovedperson i 56 noveller og fire romaner (skjønt andre forfattere enn Conan Doyle har selvsagt skrevet bøker om ham.)
Inn i politikken
I kjølvannet av boerkrigen i Sør-Afrika ved århundrets slutt og verdens fordømmelse av britisk oppførsel fikk Doyle til å skrive en pamflett med tittelen «The War in South Africa: Its Cause and Conduct» (Krigen i Sør-Afrika; dets grunn og adferd) som ble oversatt til mange språk. Den forsvarte Storbritannias rolle i krigen. Doyle mente selv at denne pamfletten var grunnen til at han ble slått til ridder og utnevnt til visestattholder i Surrey i 1902.
Han skrev også en lengre bok, The Great Boer War, i 1900. I løpet av de første årene av det tyvende århundre stilte sir Arthur to ganger for en plass i det britiske parlamentet som Liberal Unionist, en gang i Edinburgh og en gang i Border Burghs, men selv om han fikk et respektabelt antall stemmer var det ikke nok for å bli valgt. Han ble derimot det første æresmedlem av Ski Club of Great Britain, Den britiske skiforening.
Conan Doyle var involvert i kampanjen for å reformere Fristaten Kongo, en kampanje som ble ledet av journalisten Edmund Dene Morel og diplomaten Roger Casement. Han skrev «The Crime of the Congo» i 1909, en lang pamflett som fordømte overgrepene i Kongo. Han ble venner med både Morel og Casement, og ble inspirert til å benytte dem begge som hovedfigurer i romanen «The Lost World» i 1912. Han brøt forbindelsen med dem begge da den første verdenskrig brøt ut. Morel var på venstresiden i politikken og ble en av lederne i pasifistbevegelsen, mens Casement «forrådte» England til fordel for Irland som hadde sin politiske kamp for uavhengighet. Da Casement ble arrestert for forræderi og imøteså dødsstraff, stilte Conan Doyle likevel opp for ham og argumenterte at Casement var blitt gal og ikke ansvarlig for sine handlinger.
Møte med rettssystemet
Doyle var også en entusiastisk tilhenger av juridisk rettferdighet, og etterforsket personlig to kriminalsaker i 1906; den første involverte en sky, halvt britisk, halv indisk advokat ved navn George Edalji som var anklaget for å ha skrevet truende brev og mishandlet dyr. Politiet var overbevist om Edaljis skyld, selv om mishandlingen hadde foregått etter at han var blitt arrestert. Det var nettopp på grunnlag av denne saken at Court of Criminal Appeal (Ankedomstolen for kriminalsaker) ble etablert i 1907. Doyle ikke bare hjalp Edalji, men forbedret også det britiske rettsvesen.
Den andre saken gjaldt Oscar Slater, en tysk jøde og spiller, som var dømt for å ha plyndret en 82 år gammel dame i 1908. Uklarheter og motsigelser i prosedyrene pirret Doyles nysgjerrighet og han antok at Slater var blitt utsatt for falsk anklage. Både Edalji og Slater ble løslatt som et resultat ikke minst av Conan Doyles innsats på deres vegne.
Møte med det overnaturlige
I sine siste år ble Conan Doyle involvert i spiritisme (troen på det overnaturlige) og i et slikt omfang at han skrev en roman om det; «The Land of Mist» (Tåkens land). Ett av det mer merkelige aspekter av denne fasen av hans liv var hans bok The Coming of the Fairies (1921).
Doyles arbeid på disse punktene var en av grunnene til at en av hans novellesamlinger, The Adventures of Sherlock Holmes, ble forbudt i Sovjetunionen i 1929 med anklagen okkultisme, skjønt forbudet ble løftet noe senere.
Doyle ble for en tid venn med den amerikanske tryllekunstneren Harry Houdini som var en fremstående motstander av spiritistbevegelsen. Selv om Houdini påviste at spiritistiske medium benyttet seg lureri og bløff var Doyle selv overbevist om at Houdini måtte ha overnaturlige krefter, noe han uttrykte i boken «The Edge of the Unknown» (På kanten av det ukjente). Det var umulig for Houdini å overbevise Doyle om at han kun benyttet seg av kjente tryllekunstner.
Drapsanklager
I 2000 hevdet den engelske forfatteren og den tidligere predikanten Rodger Garrick-Steele i en bok at Conan Doyle skal ha tatt livet av sin gode venn, journalisten Bertram Fletcher Robinson, med gift i 1907, for å skjule et forhold til vennens kone – og ikke minst for å skjule at det egentlig var Robinson som var hjernen bak Sherlock Holmes' mest berømte eventyr, «Hunden fra Baskerville». Garrick-Steele mente å ha både beviser og sterke indisier på at han hadde rett i sine anklager. Scotland Yard varslet at de ville se på saken, mens The Sherlock Holmes Society i London omtalte Garrick-Steele påstander som «Totally nonsense» – «Fullstendig tøv». I 2008 ble Rodger Garrick-Steeles påstander avvist og diskreditert av kirkerådet i sognet Exeter som også avviste hans henstilling om å undersøkte levningene etter Bertram F. Robinson. Garrick-Steele ble i forbindelse med avgjørelsen beskrevet som useriøs historiker.
Ettermæle
Arthur Conan Doyle er begravd på kirkegården Minstead i New Forest i Hampshire i England.
En statue er blitt reist i hans ære og kan bli sett ved Crowborough Cross i Crowborough i East Sussex, hvor Doyle levde i 23 år. Det er også en statue av Sherlock Holmes i Picardy Place i Edinburgh, rett ved huset der Conan Doyle ble født.
Bibliografi (utvalg)
Sherlock Holmes-historiene:
Professor Challenger-historiene:
Historiske romaner:
Andre verk:
Juzjno-Sukhokumsk
Juzjno-Sukhokumsk (russisk: Ю́жно-Сухоку́мск) er en by i Republikken Dagestan i Russland. Den ligger ved elva Sukhaja Kuma, rundt 240 km nordvest for Makhatsjkala. Innbyggertall: 9 777 (folketelling 2002), 12 246 (folketelling 1989).
Anneberg
Anneberg er et tettsted i Nässjö kommune i Jönköpings län i Småland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 833 innbyggere.
Juzjno-Sukhokumsk
Den fikk status som bymessig bosetning i 1963, og bystatus ble innvilget i 1988.
Hekseprosessene
Hekseprosessene eller trolldomsprosessene i Europa fra om lag 1420 til rundt 1750 innebar rettslig forfølgelse av mennesker som var blitt beskyldt for såkalt trolldomskriminalitet i en eller annen form. Forfølgelse var på sitt mest intense i perioden 1560 til 1630.
Prosessenes begrensning til en bestemt tidsperiode av den vestlige sivilisasjonens historie er et av kjennetegnene ved fenomenet, og skiller denne type kriminalitet fra de fleste andre forbrytelser.
Trolldomsprosessene i Norge
I Norge er den korrekte juridiske betegnelsene på forbrytelsen «trolldom». Forbryteren var følgelig «trollkvinne» eller «trollmann». Det er altså mest korrekt å tale om trolldomsprosessene i Norge (og i andre skandinaviske land). Det er først mot slutten av 1600-tallet at man i Norge tok i bruk den tyske samlebetegnelsen heks (tysk Hexe) for alle typer magi.
I alt kjenner man navnet på 860 kvinner og menn som ble anklaget for å være trollfolk i Norge. Erling Sandmo oppgir 924 saker i perioden 1566-1754 registrerte trolldomssaker. Størst var antallet i Finnmark med 160 saker mens det i Troms var under 20 saker. I Rogaland var det 60-80 prosesser. Ingen av de norske sakene tyder på at de tiltalte selv var knyttet til en form for organisert heksetro. Det er grunn til å tro at det har vært ført prosesser mot dobbelt så mange. Ikke alle sakene endte med fellende dom eller henrettelse. I Norge er det dokumentert at 307 mennesker ble henrettet for trolldom fra 1570-årene til 1695. Trolldomsanklager mot både menn og kvinner var spesielt hyppige imellom ca. 1610 og 1690. Bruken av dødsstraff avtok gradvis etter «toppåret» 1663 og utover mot slutten av 1600-tallet.
1500-tallet
I Danmark kom reformasjonen før i Norge, og alt på 1530-tallet var danske hekseprosesser påbegynt. I 1547 ble det derfor lovfestet at tortur ikke skulle brukes for å få noen til å tilstå; tortur var et eventuelt tillegg til idømt straff. I 1558 kom et ytterligere tillegg om at hvis noen som var tiltalt for trolldom, utpekte andre som trollfolk, skulle ikke dette tas til følge. Dette hindret store kjedeprosesser på dansk jord. Reformasjonsiveren i Norge tok først fart på 1560-tallet med de første norske hekseprosessene, der de aller fleste ble frifunnet. Fra 1500-tallets Norge kan det dokumenteres 15 dødsdommer, mot hele 262 dødsdommer på 1600-tallet. Det fremkommer mye skepsis til påstander om trolldom på 1500-tallet. Lagmann Niels Stub i Oslo lot sakene ligge, mens biskop Jørgen Erikson i Stavanger var en pådriver for slike siktelser, og fogden på Bergenhus fengslet en kvinne i 1576, anklaget for trolldom. Hun satt i «foraktelig» fengsel der hun ble slått blå og blodig, til hun fikk «gjøre sin døl» der 11 dannekvinner hjalp henne å sverge seg fri foran lensherre, lagmann, borgermester og råd. Hennes frifinnelse ble stadfestet av herredagen i 1578. I Bergen som var Norges største by til langt inn på 1800-tallet, ble det tent flere heksebål fra slutten av 1500-tallet. Mest kjent er saken mot Anne Pedersdotter, enken etter Absalon Pedersson Beyer, den teologiske lektor ved byens latinskole. Mye tyder på at lensherren på Bergenhus, Peder Thott, presset lagmann og byråd til å dømme henne til døden på bålet på Nordnes i april 1590. Samme høst fikk Marine Robertsdatter, konen til Bergens lutherske biskop Anders Foss, samme anklage rettet mot seg, og det var bare ved biskopens iherdighet og flere reiser til København at han fikk et beskyttelsesbrev for seg selv og familien sin som medførte at anklagen mot konen ble frafalt i 1592.
1600-tallet
Til hundreårsjubileet for reformasjonen 12. oktober 1617 fikk Danmark-Norge Christian IV utstedet en skjerpende forordning om «trollfolk og deres medvidere». Her tydeliggjøres det hva som menes med «rette trollfolk». Det er mennesker «som med diefvelen sin bebudning hafver eller med hannom omgaais» og videre heter det at disse «skal straffes paa deris hals uden ald naade!» Slottskirken på Fredriksborg slott stod ferdig til jubileet. Forordningen satte landsforvisning - ikke dødsdom, for «signeri», og var dermed mildere enn forordningen fra 1584. Likevel førte den til en merkbar vekst i tallet på dødsdommer, spesielt på Østlandet og Finnmark. Rundt Oslofjorden ble det på få år henrettet 33; i det tynt bebodde Finnmark 17 personer. Begge steder ble vannprøven tatt i bruk, der det gjaldt å synke. Disse sakene gikk for bygdetinget, der lensherren og futen hadde stor makt, og ble sjelden anket til lagmann og herredag. Det var bønder og fiskere som dømte naboer til døden på bålet.
Vannprøve av trolldomsanklagede beskrives i både Ur-Nammus lover og Hammurabis lover. Hvis en mann hadde anklaget en annen for å ha lagt en forbannelse på ham, men ikke kunne bevise det, skulle den anklagede føres ned til den hellige elven, hoppe uti, og hvis elvevannet tok imot ham, var hans skyld bevist. Men hvis elven bekreftet hans uskyld, og han fløt, skulle hans anklager dømmes til døden. Assyrerne så det derimot slik at hvis personen sank, bekreftet vannet hans uskyld ved å motta ham. Den som fløt, var skyldig, og denne versjonen var den som ble videreført i nyere tid, selv om en synode holdt i Valladolid i 1322 erklærte i kanon 27: «''Vannprøver og ildprøver forbys. Den som deltar i dem, ekskommuniseres.''» I England holdt vannprøven seg også etter 1736, da trolldom ikke lenger var noen forbrytelse. Likevel fortsatte swimming («svømming») som en form for lynsjing, der den gamle gudsprøven ble misoppfattet som en form for straff, der den mistenkte ble holdt under vann, ofte til en punkt der personens liv var i fare. Så sent som i 1864 falt det dom i en sak i Essex der en gammel mann omkom under vannprøve, mistenkt for å ha forhekset en lokal kvinne, og to menn ble dømt for å ha forårsaket hans død.
Mellom dem som ble henrettet i Norge på 1600-tallet, nevnes Johanne Pedersdatter fra Stavanger som ble brent på bål i 1622 for å ha forårsaket prestekonens sykdom. Hovedvitnet i den saken var den påstått synske Karen Nilsdatter. Fem år etter at Karen hadde bidratt til å få Johanne dømt til døden, ble Karens egne foreldre, Nils Pedersen Skabo og Maren Povlsdatter, også anklaget for trolldom, dømt og begge brent. Carl von Linné var Johanne Pedersdatters tippoldebarn.
Barbro Bjelland fra Sokndal ble brent i 1623, etter å ha innrømmet at hun kunne mane djevelen inn og ut av folk. Etter den skjebnesvangre brannen i Oslo i august 1624, brannen som førte til at kong Christian IV beordret byborgerne flyttet fra østsida til vestsida av Bjørvika, ble fire kvinner dømt, fengslet og brent for trolldom samme år: Sissel, Karina, Eline og Birgitte. En av de mest kjente trolldomssakene i Norge er prosessen mot ekteparet Lisbeth Nypan og Ole Nypan fra Trøndelag. Hun ble brent og han halshugd i 1670.
Heksejakten i Norge rammet Finnmark verst, der 91 mennesker fikk dødsdom, og de aller fleste av disse ble brent på bål. Finnmark hadde på denne tiden omkring 3,000 innbyggere, og ser man antall personer henrettet for trolldom i Finnmark i forhold til folketallet, kommer Finnmark høyt opp på listen over områder i Europa der de mest intense hekseprosessene fant sted. Nordland, Troms og Finnmark har over 40 % av alle dødsdommene i norske trolldomssaker. En femdel av de dømte var samer. Heksejakten i Nord-Norge var blant de mest omfattende og brutale i verden, med bruk av tortur for å presse fram tilståelser, i strid med loven av 1547.
John Cunningham var til stede da Kirsten Seffrensdatter ble ført for retten på Vardøhus festning 26. april 1621 fordi syv trollkvinner som var brent, skulle ha utpekt henne for å omgås med «tøveri og trollkunst» («tøveri» = heksekunst ), at hun var «mester og admiral for dem» - «mester og admiral» ble et stående uttrykk i disse sakene - og hadde lært opp en del av dem. Hvis hun tilstod, skulle hun ikke bli pint, og da hun hørte at hun skulle utsettes for vannprøven, tilstod hun. Hun forklarte at hun tjente hos en gammel kone i Helsingør da hun var 16 år, og der kom Satan til henne i skikkelse av en hund en dag hun var ute på marken for å hente inn gjessene. Han spurte om hun ville lære heksekunst, og fulgte henne inn i huset til den gamle konen som lærte henne opp. Hun fikk et nøste til å løpe rundt på vannet, men praktiserte ikke mer, heller ikke de 7 årene hun bodde i Bergen. Men da hun ble gift med Anders Johansen og flyttet til Finnmark, blåste hun på kalven sin, og den døde straks. Hun bekjente at hun hadde ønsket vondt over Hendrich Meyer som siden døde, og den julaften da mange folk druknet i uværet, hadde hun og de andre trollkonene slått hver sin knute på et snøre og blåst på det, og da blåste det opp storm. I 1638 falt Cunningham og brakk benet, og to hekser ble mistenkt for å stå bak. Begge ble dømt til bålet for dette. Under Cunninghams virke som lensherre kom 52 personer for retten anklaget for hekseri, og de fleste ble dømt til døden på bålet.
Den siste kjente brenningen av en dømt heks i Norge var Johanne Nilsdatter i Kvæfjord i 1695.
Villfarne, enfoldige kvinner
Rettslig forfølgelse av trollfolk forekom svært sjelden i middelalderen, selv om det også på denne tiden eksisterte lover rettet mot all magi. Tidlig på 400-tallet betegnet kirkefaderen Augustin av Hippo opplevelser etter magiske ritualer som en illusjon. Bare Gud hadde makt til å utføre mirakler, mens djevelen bare lot slik, i håp om å skaffe seg makt over sjelene. Frem til den første heksebrenningen i 1340 hadde den katolske kirke vært opptatt av å bekjempe det som ble kalt «hedensk overtro». Dette innbefattet troen på hekser. Den eldste bevarte teksten om emnet, Canon Episcopi, benekter at hekser finnes slik de beskrives i Capitulatio de Partibus Saxonia (= Lovbok for de saksiske områder) fra rundt 785, en instruks til biskopene om hvordan de skulle forholde sig til overtroen om at noen kvinner ble sagt å ri gjennom natten i følge med jaktgudinnen Diana.
Teksten sier at «visse onde kvinner, som har snudd seg mot Satan, lokket av demoniske illusjoner, tror om seg selv, og hevder å ri på visse dyr i nattetimene, sammen med Diana, hedningenes gudinne (eller med Herodias) og utallige andre kvinner, og å krysse lange strekk i nattetimenes stillhet, og være underkastet hennes lovverk som en dronnings, og kalt til hennes tjeneste.» Teksten tar utgangspunkt i at djevelen oppsøker en eller annen jente og antar en annen skikkelse, for: «Hvem har i sannhet ikke, sovende om natten, opplevd syner utenfor seg selv, og sett mangt i søvne, som aldri ble sett i våken tilstand? Hvem er i sannhet tåpelig nok til å tro at alt dette, som er hendt bare i ånden, faktisk er hendt i den fysiske verden, når Esekiel så Herren i syner, og apostelen Johannes så og hørte åpenbaringens hellige ting i ånden, ikke i den fysiske verden, slik han selv sier det.» Teksten avsluttes med at «hvem som enn tror at noe kan skapes - eller noen skapning endres til noe bedre eller verre, eller omdannes til en annen art eller likhet - av andre enn Skaperen selv, som skapte alt, og gjennom hvem alt er skapt - er en vantro og verre end en hedning.»
I middelalderen ble Canon Episcopi antatt å stamme fra kirkemøtet i Ancyra i 314, trolig på grunn av en feil ved oversettelsen foretatt av Burchard av Worms rundt år 1000. Trolig var det Burchard som føyde til navnet Herodias og de siste ordene («verre end en hedning»). Faktisk er Canon Episkopi en frankisk lovbok, forfattet av biskop Regino av Prüm og anerkjent av Ivo av Chartres. Også tidligere tekster hentydet til «Dianas følge»; men Canon Episcopi er den første med fokus på emnet. Den bruker likevel aldri ordet «heks», og først flere århundrer senere byttes Diana (eller Hekate eller Herodias eller «viltets dronning») ut med djevelen. Canon Episcopi benekter ikke at djevelen står bak det hele; men saken dreier seg om illusjon og innbilning. Kvinner som tror de tjener Diana, er enfoldige mennesker, hvis sviktende gudstro lar den onde slippe til; men de har ikke inngått noen avtale med ham. Disse kvinnene kaster ingen forbannelser; Dianas følge utgjør bare et siste ekko av hedenskapet. De ble fordømt for å være falt ut av Guds nåde og ble dermed utstengt fra menigheten; men det virker ikke særlig avskrekkende sammenlignet med senere tiders dobbelte anklage, først for kjetteri og deretter trolldomsutøvelse. Men frem til omkring 1300 ble det regnet som kjetteri å tro på at gudinnedyrkere samlet seg om natten for å praktisere hedenske ritualer.
Typisk for denne milde bedømmelsen av hekser som villfarne kvinner, er saken mot enken Ragnhild Tregagås høsten 1324. Ragnhild ble anklaget for incest, hor og som «forfallen til den kjetterske overtros avveier», som biskop Audfinn Sigurdsson i Bergen uttrykte seg. Tilnavnet «tregagås» viste nok til en trettekjær kvinne. Ragnhild hadde begått incest med sin tremenning Bård, og da han giftet seg med en annen, besluttet Ragnhild å gjøre ham impotent. På hans bryllupsnatt med Bergljot gjemte Ragnhild fem erter og fem brød i de nygiftes seng, satte et sverd ved sengen og uttalte en «avskyelig besvergelse» hun hevdet å ha lært i sin ungdom av en viss Sørle Sukk: «Jeg slenger fra meg Ganduls ånder; én biter deg i ryggen, en annen biter deg i brystet, den tredje påfører deg hat og avind.» Dette kom ut, og ryktene gikk. Ragnhild tilsto da hun ble forhørt på Fusa prestegård. I januar 1325 ble hun stilt for kirkens domsrett i Bergen, men avviste da beskyldningene. I februar ble fire menn fra Os prestegjeld innkalt for å vitne om hennes tilståelse på Fusa prestegård. Hun bekreftet 8. februar det vitnene hadde forklart, og tilsto i tillegg at hun hadde stått i forhold til Bård mens mannen hennes ennå var i live. Ved å påkalle djevelen hadde hun klart å så splid mellom Bård og Bergljot, så de ble skilt, og Ragnhild og Bård dro nordover til Hålogaland. Hun mente selv å sitte med makt over Bårds liv og død. Hvis ikke han gjorde slik hun ønsket, ville hun fortelle alt til sin mann, så han kunne drepe Bård for incest og hor. Men hun avsverget sin villfarelse, slik at biskop Audfinn, som mente hun hadde vært utilregnelig på gjerningstidspunktet, idømte henne en mild straff i form av soning, der hun skulle faste på vann og brød et par dager hver uke og på visse dager i året. Hun skulle også i syv år reise rundt til ulike pilegrimsmål utenfor Norge. Gjorde hun ikke dette, ville saken bli oversendt verdslige myndigheter, som da ville regne henne som skyldig i tilbakefall til kjetteri.
Hekser som djevledyrkere
Men alt på 1200-tallet hadde Thomas Aquinas innvarslet et strengere syn, da han hevdet at djevel og demoner kunne frembringe noe som til forveksling lignet mirakler, uten at det dreide seg om sanne mirakler - for disse kunne bare Gud frembringe. Derfor var djevelens «mirakler» et bedrag for å friste mennesker bort fra Guds veier. Ingen gjenstander, ord eller ramser var magiske i seg selv, men måtte forsynes med en kraft som i magiske ritualer kom fra den onde. Den kraften avhang av en pakt mellom djevelen og den som utfører magien, og dermed har gjort seg til djevelens tjener - og dessuten kjetter ved å motarbeide kirkens offisielle lære. Aquinas' kobling mellom djevelen og magi ble avgjørende for teologenes fordømmelse av trolldom etter reformasjonen. Blant katolske teologer ble trolldom regnet som kjetteri og frafall fra gudstroen. For protestantiske teologer ble trolldom regnet også som avgudsdyrkelse, dvs. djevledyrkelse. Ifølge Luther var paven selveste Antikrist, den største trollmannen av dem alle. (Her tenkte han på den katolske kirkens helgendyrkelse med bønn om helbredelse.) Fra 1617 fik Christian 4. djevlepakten innskrevet i den verdslige lovgivningen som definisjonen på «sann trolldom».
Det er vanlig å hevde at det første utbruddet av moderne heksejakt fant sted i Sveits på 1420-tallet, men man har også dokumentasjon på hekseprosess i Schaffhausen allerede i 1402–1403. Rundt 1420 kan det også etterspores lignende prosesser i Roma.
Fra slutten av 1400-tallet til om lag 1550 er hekseprosessene omtrent fraværende, for så å slå ut i systematisk forfølgelse fra slutten av århundret. Den religiøse debatten og oppsplittingen på midten av 1500-tallet – reformasjon og motreformasjon – er en viktig bakgrunn for eskaleringen av hekseprosessene. 1600-tallet var det århundret da mest intens forfølgelse av antatte trollfolk fant sted.
Omfang og utbredelse
Anslaget over antall hekseprosesser har variert enormt med forskerens utgangspunkt. De fleste regner nå med at det ble reist formell rettslig trolldomsanklage mot litt i overkant av 100,000 personer – av disse fikk rundt 40,000–60,000 dødsdom, som gjerne betød «ild og bål» – i enkelte tilfeller riktignok etter forutgående halshugging. I Skottland ble de antatte heksene kvalt før de ble brent. I England og New England ble de antatte heksene hengt.
De fleste europeere på 1500- og 1600-tallet fikk aldri oppleve rettslig forfølgelse av trollfolk eller heksebrenning, mens henrettelse og lemlestelse av andre typer forbrytere var dagligdags.
Hekseprosessene var kanskje verst i de tyske småstatene (halvparten av dødsdommene), Luxembourg, Sveits, Østerrike, Skottland, Flandern, Kanaløyene, Øst-Finnmark og andre deler av Norden, i forhold til folketallet. Vi finner også en god del heksesaker i land som Polen, Ungarn og England. Prosessene er mindre utbredt i Italia, Spania, Russland, Irland, Holland og Frankrike. Antallet kjente saker avhenger imidlertid også av de, ofte tilfeldig, bevarte kildene.
Hekseprosessene kan altså ikke knyttes til inkvisisjonen i de katolske land. Inkvisisjonen var mer opptatt av kjettere enn av trollfolk, og var generelt skeptisk til anklager om hekseri. Selv om det var unntak, betød det i regelen redningen for en trolldomsmistenkt å bli stilt for den kirkelige inkvisisjonsdomstol. De fleste av sakene endte med frifinnelse, dersom de ikke rett og slett ble avvist.
Salisbury Court Theatre
Salisbury Court Theatre var et historisk teaterbygg på 1600-tallet i London. Det lå i nærheten av Salisbury Court som tidligere var London-boligen for biskopene av Salisbury. Salibury Court ble overtatt av Richard Sackville i 1564. Da hans sønn Thomas Sackville ble gjort til jarl av Dorset i 1564 ble bygningen omdøpt til Dorset House. Hans etterkommer, Edward Sackville, 4. jarl av Dorset, ble dronning Henrietta Marias Lord Chamberlain (hoffsjef) på 1630-tallet, og var betydningsfull i å flytte teater og drama i London til dette området. I tillegg var han en faktor i grunnleggelsen av Salisbury Court Theatre.
Hekseprosessene
Omfang og utbredelse
En av Europas mest omfattende hekseprosesser fant imidlertid sted i Baskerland mellom 1609 og 1614. Av rundt 7,000 mistenkte ble 11 baskere brent. Etter 1614 opphørte heksebrenning i hele det spanske riket.
Salisbury Court Theatre
I henhold til den samtidige kronikøren Edmund Howes, «a new faire Play-house», «et nytt, større teaterhus», ble reist i 1629, akkurat vest for middelaldermurene til City of London, mellom Fleet Street og elven Thames, i en bygning omgjort fra en låve eller kornmagasin på eiendommen til Dorset House. Et lukket og «privat» foretak som ved Blackfriars Theatre var dette stedet en etterfølger til det tidligere Whitefriars Theatre (som hadde vært lokalisert akkurat på den andre siden av Water Lane) og det kortvarige Porter's Hall-teateret, og rettet mot et økonomisk bedrestilt publikum i motsetning til det takløse teatrene som The Globe, The Fortune, og The Red Bull, spesielt i de to sistes vedkommende.
Hekseprosessene
Omfang og utbredelse
Rettsprosesser mot trollfolk foregikk der flesteparten av befolkningen bodde i det før-industrielle Europa, nemlig på bygda og i landsbyer. Det var lokal rett som var hovedarena for hekseprosessene i hele Europa, også i Norge og i Finnmark, et område med alvorlig forfølgelse av antatte hekser. Tilfeller av heksebrenning fant også sted i byene.
Salisbury Court Theatre
Svært lite er kjent om Salisbury Court Theatres egentlig form og utseende. Ettersom det lå på sted som dekket 13 meter bredt kan det ha lignet, mer eller mindre, på planen til et mindre teater som ble tegnet av Inigo Jones på slutten av den jakobinske eller karlolinske tidsalder som hadde en tilsvarende størrelse.
Hekseprosessene
Omfang og utbredelse
I Holland var heksebrenningen slutt allerede i 1608. Island og England henrettet sine siste hekser 1685, og New England i 1692. I Sverige var siste heksehenrettelse i 1704, og i Skottland i 1727. Den siste offisielle henrettelse for hekseri i Europa blir vanligvis sagt å ha funnet sted i Sveits 18. juni 1782 (Anna Göldin), men i Polen skal man ha brent hekser i offentlig regi tidlig på 1800-tallet.
Salisbury Court Theatre
Salisbury Court Theatre ble bygget for en kostnad av £1,000 ved Richard Gunnell, en veteranskuespill og manager for The Fortune, og William Blagrave, fullmektig (deputy) for sir Henry Herbert, Master of the Revels (posisjon ved den kongelige husholdning). En gang på midten av 1630-tallet ble kontrollen over teateret overført til «den diktatorisk ledelsen» til Richard Heton. Denne var sjef i oktober 1635. Gunnell døde på slutten av 1634 eller tidlig i 1635, mens Blagrave døde i 1636. I løpet av 1630-tallet var teateret flere ganger benyttet av teaterselskapene King's Revels Company (1630–1631 og 1633–1636), Prince Charles's Men (1631–1633), og av Queen Henrietta's Men (1637–1642); for en tid var det et hovedfokus på dramatisk aktivitet, en betydelig rival til teatervirksomheten som ble ledet av Christopher Beeston ved teatrene The Cockpit og The Red Bull, se også Richard Brome.
Hekseprosessene
Omfang og utbredelse
Foruten henrettelse kunne trollfolk straffes med livsvarig landsforvisning, bøter, pisking og andre skam- og kroppsstraffer. Både lovgrunnlag og rettspraksis varierte mye landene imellom. Bemerkelsesverdig er forskjellen på de akkusatoriske rettssystemene i Norden og Storbritannia, og de inkvisitoriske i det meste av Europa forøvrig. I det første tilfellet var rettssakene basert på en anklage (oftest fremført av en privatperson), og den anklagede måtte fri seg gjennom støtte fra pålitelige folk. Her var tortur i prinsippet ikke tillatt før skyld var formelt fastslått eller i alle fall sannsynliggjort. I Danmark-Norge var tortur tillatt under hekseprosessene etter at dom var avsagt, for å få fram navn på medsammensvorne. I det inkvisitoriske systemet (som altså ikke var begrenset til den kirkelige Inkvisisjonen) ble den mistenkte utsatt for forhør (som regel under tortur), inntil en tilståelse forelå.
Salisbury Court Theatre
Salisbury Court Theatre var det siste teater som ble bygget før samtlige teatre ble stengt i 1642 i løpet av den puritanske tidsalderen. Etter at teatrene ble stengt ble Salisbury Court Theatre noen ganger benyttet for andre ting, og noen ganger, som i løpet av det meste av 1647, for teaterfremføringer som dog var i overtredelser av de lokale autoriteter. Faktisk spilte en del skuespillere teater hvis de kunne slippe unna med det, noe som ikke skjedde hele tiden: myndighetene i London angrep teateret den 6. oktober 1647 og avbrøt en oppsetning av A King and No King (En konge og ingen konge) av Beaumont og Fletcher. Den 1. januar 1649 angrep myndighetene alle de fire teatrene i London samtidig, skuespillerne ved Salisbury Court Theatre og The Cockpit Theatre ble arrestert, noe også en «reip-danser» eller trapesartist ble ved The Fortune Theatre, skjønt alle skuespillerne ved The Red Bull Theatre klarte å rømme unna. I mars 1649 ødela myndighetene interiøret av Salisbury Court theatre, i tillegg også The Fortune og The Cockpit, noe som gjorde dem uegnet for teateroppsetninger.
Hekseprosessene
Omfang og utbredelse
Det er viktig å understreke at mange gjennomgikk en hekseprosess som endte med frifinnelse. Under den store hekseforfølgelsen i Sverige 1668–1676 ble over 60 % av de tiltalte fullstendig frifunnet for hekseanklager. Søstrene Anna Zippel og Brita Zippel var imidlertid blant de mest kjente kvinner som ble dømt som hekser i Sverige.
Salisbury Court Theatre
Etter med år av forbud mot teater ble det igjen tillatt med teateroppsetninger under gjenreisingen av monarkiet ved kong Karl II av England i 1660. Med tilskudd og tillatelse fra kongen kun to teaterselskaper framføre «lovlig drama» i London igjen. Salisbury Court Theatre ble gjenoppusset av William Beeston og deretter benyttet av Duke's Company med hertugen av York som patron, den senere kong Jakob II av England, fra november 1660 til juni 1661. Deretter flyttet selskapet til det nærliggende Lisle's Tennis Court ved siden av Lincoln's Inn Fields. George Jollys tropp spilte også der for en tid Samuel Pepys dagbokopptegnelser viser at han besøkte teateret flere ganger tidlig på 1661 (selv om han kalte det for «Whitefriars Theatre»).
Hekseprosessene
Flest kvinner?
I europeisk sammenheng var nesten 80 % av de rettsforfulgte og 86 % av de henrettede kvinner. Både i Skottland og Finnmark var det mer enn 80 % kvinner blant de anklagede. Denne overvekten gjelder imidlertid ikke for alle land. I enkelte land og regioner, for eksempel Island, Finland, Estland, Normandie og blant samene på Nordkalotten var det omtrent like mange eller flere menn blant de som ble hekseridømt. I Finland ble flere menn enn kvinner anklaget, på Island ble bare menn henrettet i trolldomssaker.
Sauron
Første tideverv
I de tidligste dagene, før valaene entret Arda, var Sauron en slags «engleånd» som ble kalt en maia i Tolkiens litterære verker. Han var i begynnelsen tjeneren til smeden Aulë, en av valaene. Ikke lenge etter ble Sauron omvendt av den mørke valaen Melkor, som senere ble kalt Morgoth. Sauron ble, etter Morgoths hjernevasking, tvers gjennom ond. Etter dette tjente han sin herre trofast. Selv i de senere dagene da Morgoth var blitt knust og kastet ut av Arda, oppmuntret Sauron de svake mennene til å tilbe Morgoth som sin gud. Men, Morgoths mål var å ødelegge hele Arda – Saurons mål var å ta kontroll over hele Midgard og også over alle de frie folkene på jorda.
Hekseprosessene
Flest kvinner?
Flere faktorer kan bidra til å forklare den generelle overvekt av kvinner. En er at flere kvinner enn menn befant seg i sosiale posisjoner der de ble utsatt for mistanke om trolldom. Den svenske historikeren Linda Oja peker på at menns muligheter til å avgjøre konflikter ved voldsbruk eller rettssaker i stor grad var stengt for kvinner. Eldre forskere fremhever hvordan teologer hadde avledet av den bibelske skildring av syndefallet at kvinnen var lettere mottagelig for djevelens list enn mannen (se Heksehammeren). Den danske sosialantropologen Kirsten Hastrup (se Ankarloo & Henningsen 2001) hevder at overvekt av menn blant de trolldomstiltalte er typisk for områder med sjamanistiske tradisjoner.
Salisbury Court Theatre
Bygningen brant ned i den store bybrannen i London i 1666. Det ble erstattet i 1671 av Dorset Garden Theatre som ble bygget noe lengre sør etter tegninger av Christopher Wren.
Sola er en feit gud
Sola er en feit gud er den første boka i en trilogi og kom ut i 1999. De andre to bøkene heter Månen er en diger pudding og Jorda er tøff og naken. Bøkene er skrevet av Jon Ewo.
Hekseprosessene
Flest kvinner?
I Norge er der registrert om lag 50 dødsdommer over menn, mens litt i overkant av 250 kvinner fikk dødsstraff. Forfølgelsen av europeiske trollfolk rammet sjelden jøder, tatere, sigøynere og andre minoritetsgrupper – med unntak av de samiske sjamanene. Sinnssyke eller psykisk ustabile individer er heller ikke å finne blant de trolldomsdømte. Det samme gjelder mennesker med «merkelige» sykdommer, slik som for eksempel epilepsi.
Sauron
Første tideverv
I løpet av første tideverv forlot Noldoene det hellige landet, Valinor, for å føre krig mot Morgoth, som hadde stjålet de tre silmarillene. I den krigen som fulgte, tjente Sauron Morgoth som hans nestkommanderende. På den tiden var Sauron, kjent som Gorthaur den grusomme, en mester i illusjoner og hamskifte. Varulver var hans tjenere, og Draugluin var deres fører. Da Morgoth forlot Angband for å korrumpere de nyoppvåknede menneskene, fikk Sauron ansvaret for å føre krig mot alvene. Han tok over den alviske øya Tol Sirion, slik at den senere ble kjent som Tol-in-Gaurhoth, Varulvenes øy.
Hekseprosessene
Flest kvinner?
Mange av de anklagde var noe opp i årene, gjerne over 40 år. Det kan ha sammenheng med at de hadde hatt hekserykte hengende over seg i lang tid før rettsmyndighetene grep inn. Blant trollkvinnene finner vi imidlertid unge tjenestejenter og pikebarn, det vil si «trollunger» under 12 år. En god del av heksesakene fra Sverige, Tyskland, New England og Spania er kjent for sitt store innslag av barn.
Sauron
Første tideverv
Ti år senere døde Finrod Felagund, Nargothronds konge og den opprinnelige herre av Tol Sirion, mens han forsvarte Beren i fangenskap der. Like etterpå knuste Lúthien og den snakkende ulvehunden Huan Sauron på den øya og reddet Beren fra fangehullet. Etter hans fall, spilte Sauron en liten rolle i de kommende hendelsene i første tideverv (mulig at han gjemte seg for Morgoth), og etter at hans mester var blitt beseiret og kastet ut av Arda, krøp Sauron frem og ba om nåde. Men han var uvillig til å returnere til det hellige land for å dømmes, så han rømte og gjemte seg.
Hekseprosessene
Flest kvinner?
Trollkvinnene var oftere gifte kvinner enn enslige. De tilhørte heller ingen spesiell yrkesgruppe, for eksempel jordmødre. Europas hekser utgjør ingen typisk fattigdomsgruppe. I Norge er det ikke uvanlig å finne ektepar som blir mistenkt for trolldom – sml. saken mot Ole og Lisbet Nypan.
Trollmenn er en oversett gruppe i hekseforskningen, og mannlige hekser er tidvis blitt bortforklart som «sekundære» – trukket inn i rettssaker som i utgangspunktet ble ført mot «trollmennenes» hustruer eller kvinnelige slektninger (jf. nyere perspektiver hos Apps & Gow 2003).