cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Richard Garcia
Hull City
Den 31. juli 2009, ble det avslørt at Garcia hadde sprukne ligamenter i kneet og ville være ute av stand til å spille fotball i minst tre måneder. I et intervju med den australske avisen Sun Herald i april 2008, sa Garcia at han hadde store ambisjoner om å igjen spille for Australias landslag så snart skaden i kneet hans var i orden igjen, og han håpet at hans gode spillerstil for Hull City under deres opprykk til Premier League ville hjelpe ham til å oppnå denne drømmen. Selv om han har spilt for Hull City, har han uttalt at han støttet fotball-klubben Real Madrid.
I dragens klør
Senere utgivelser
Etter at Aller forlag i 2008 tok over rettighetene, ble bøkene fra 2009 gitt ut enkeltvis, fortsatt i kronologisk rekkefølge, men med noen justeringer. Boken I dragens klør ble dermed gjenutgitt i 2011 som bok nr. 20, en utgivelse som i 2019 ble lansert som lydbok av Norsk lyd- og blindeskriftbibliotek, innlest av Jan Olav Simonsen.
Hollywood Nights (sang)
Tina Turner spilte sangen live på sine show på slutten av 70-tallet og et av disse opptakene er å finne på videoen Tina Turner Live - Nice 'N' Rough.
I dragens klør
Senere utgivelser
Plasseringen som bok 20 i serien er også beholdt i senere utgivelser, som i Cappelen Damms lydbokversjon fra 2019, lest inn av Torgeir Reiten.
István Molnár (volleyballspiller)
István Molnár (født 9. oktober 1937, død 29. januar 1999) var en ungarsk volleyballspiller.
Polyoptilus
Polyoptilus er en slekt av biller som tilhører den artsrike familien bladbiller (Chrysomelidae).
István Molnár (volleyballspiller)
Han representerte Ungarn under Sommer-OL 1964 i Tokyo, hvor han ble nummer 6.
Polyoptilus
Utseende
Middelsstore, slanke, trebukk-lignende bladbiller. Antennene er tynne, hodet med runde, utstående fasettøyne. Pronotum er rundet, lengre enn bredt, bredest et stykke foran midten, mye smalere enn dekkvingene, som er jevnbrede og har markerte "skuldre". Bakbeina er ikke påfallende forstørret.
Kvalitet
Kvalitet er hvilken grad av gode egenskaper noe har. Når ordet benyttes om et produkt eller en tjeneste, er kvalitet helheten av egenskaper ved et produkt eller en tjeneste som vedrører dets evne til å tilfredsstille krav eller behov. I dagligtale kan det særlig vise til egenskaper som er verdsatt eller vurdert i henhold til visse krav. Ordet kan brukes synonymt med egenskap eller beskaffenhet.
Polyoptilus
Levevis
Disse billene lever på planter.
Kvalitet
En snakker gjerne om god kvalitet, eller bare «kvalitet», med hensyn på for eksempel varer og arbeid. Slik kvalitet kan være subjektiv og vise til hvordan forbrukeren eller tilbyderen opplever tjenesten, men på mange område finnes også kvalitetskontroller med klare krav. Kvalitet kan settes opp som motsats til kvantitet eller at noe er billig.
Ifølge Peter Drucker er en vares eller tjenestes kvalitet ikke hva produsenten mener det er, men hva en kunde får ut av den og er villig til å betale for.
Ordet kommer av latin qualis «hvordan», «hvordan, av hvilket slag». Det latinske ordet qualitas kan spores tilbake til Cicero som kan ha skapt qualitas etter inspirasjon av gresk poiótes «egenskap, kvalitet» avledet av poíos «hvordan, hvilken».
Exostethus
Exostethus er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utbredelse
Arten er utbredt i Australia (Queensland).
Duboulaia
Duboulaia er en slekt av biller som tilhører den artsrike familien bladbiller (Chrysomelidae).
Levevis
Disse billene lever på planter.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Jackson
Jackson er et vanlig etternavn i engelskspråklige land, mens det i Norge er 62 med dette navnet ifølge Statistisk sentralbyrå. Jackson er også navnet på en del byer.
Zhu Xiaolin
Zhu Xiaolin (kinesisk: 朱晓琳, pinyin: Zhū Xiǎolín, født 20. februar 1984 fra Xiuyan i provinsen Liaoning i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk friidrettsutøver, som konkurrerer i maraton. Hun representerte Kina under Sommer-OL 2008, der hun ble nummer 4.
Kennebec County
Kennebec County er et fylke i den amerikanske delstaten Maine. Det ligger i de sentrale delene av staten og det grenser mot Somerset County i nord, Waldo County i øst, Sagadahoc County og Lincoln County i sør, Androscoggin County i sørvest og mot Franklin County i nordvest.
Fylket ble grunnlagt som Kennebec County, Massachusetts i 1799 av land fra Lincoln County.
Sikksakktannspinner
Sikksakktannspinner (Notodonta ziczac) er en sommerfugl som tilhører familien tannspinnere (Notodontidae). Denne brunlige arten med karakteristiske vingetegninger finnes nord til Nordland i Norge.
Utseende
En middelsstor (vingespenn 34 – 46 mm), kraftig, lysbrun spinner med avlange vinger. Den kjennes lett på den kommaformede tegningen på forvingene. Kroppen er tykk og sylindrisk, hodet middels stort. Antennene er fjærformede og omtrent halvparten så lange som forvingen hos hannen, trådformede og vel en tredjedel så lange som forvingen hos hunnen. Behåringen på brystet er gjerne tydelig trefarget: ganske mørk sjokoladebrun på de fremre og bakre delene, lyst gulbrun i midten og grå på sidene. Forvingen er lyst gulgrå i den fremre halvdelen, lys okerbrun i den bakre. I vingens fremre halvdel er det et, ofte utydelig, mørkt tverrbånd ca. en tredjedel ut i vingen og en markert, mørk, kommaformet tegning rundt midten. Langs ytterkanten går det en mer eller mindre tydelig, lys bord. Forvingen har en bred og mørk "tann" av skjell litt innenfor midten av bakkanten. Begge vingepar er kantet med ganske tette, grå hårfrynser. Bakvingen er hvitgrå med en diffus, mørkere flekk ved bakhjørnet. Larven er naken, brun med en lys sidestripe, unntatt de to bakerste kroppsleddene som er brunoransje. Den har spisse pukler på det femte, sjette, sjuende og nestsiste kroppsleddet, og som andre Notodonta-arter holder den gjerne kroppen i S-form. Fullt utvokst er den 35 – 45 mm lang.
Levevis
Sikksakktannspinneren forekommer i mange ulike habitater der det finnes osp eller vier-(Salix) arter. Det skal helst være forholdsvis lysåpen skog, den finnes også gjerne i hager og parker. Den er utbredt, men sjelden tallrik. Larven lever på busker og trær i pilefamilien (Salicaceae), hyppigst på selje, men også på vier-arter og osp. I sør flyr arten i to årlige generasjoner, i mai – juni og i juli – august, lenger nord er det bare én generasjon som er på vingene i juni – juli. De voksne sommerfuglene flyr om natten og hannene kommer gjerne til lys. Etter paringen legger hunnen 200 – 250 egg, enkeltvis eller to-tre sammen, på undersiden av vertsplantenes blader. Nyklekte larver gjemmer seg på undersiden av bladene, senere sitter de gjerne på kanten av bladet de er i ferd med å fortære. Man finner ofte denne artens larver sammen med larvene til andre tannspinnere, særlig stjertspinnere (Clostera spp.) og gaffelstjerter (Dicranurini). De utvokste larvene kryper ned på bakken, spinner seg inn i en kokong og forvandler seg til en puppe, som enten klekkes etter et par uker (vårgenerasjonens avkom) eller overvintrer (høstgenerasjonens avkom).
Utbredelse
Arten forekommer fra Nord-Afrika, gjennom det meste av Europa, østover gjennom Tyrkia og Russland til Jakutia i Sibir. I Norge er den forholdsvis vanlig i Sør-Norge opp til bjørkebeltet, med spredte funn nord til Rana i Nordland.
Ferenc Tüske
Ferenc Tüske (født 21. desember 1942) er en ungarsk volleyballspiller.
Han representerte Ungarn under Sommer-OL 1964 i Tokyo, hvor han ble nummer 6.
Nordal kirke
Nordal kirke (Nordal kyrkje) er en langkirke fra 1898 i Kinn kommune i Vestland fylke. Byggverket er i tre og har 250 plasser.
Arkitekt for kirken var Jacob Wilhelm Nordan. Kirken het tidligere Norddalsfjord kapell.
SHV-205 «Welding»
SHV-205 «Welding» er et fartøy brukt av Sjøheimevernet, fartøyet brukes som vaktfartøy, bordingsfartøy og i søk og redning. Fartøyet er oppkalt etter Leif Welding-Olsen.
Spodistes monzoni
Spodistes monzoni er bille som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). De blir plassert i underfamilien hornbiller (Dynastinae).
SHV-205 «Welding»
SHV-205 (Sjøheimevernet-205) er bestykket med en 12,7 mm mitraljøse, utstyrt med radar og søkelys. Båten er en av flere i sin klasse.
Spodistes monzoni
Utseende
En middelsstor til stor (25-30 millimeter), bred, nokså flat, brunlig hornbille. Kroppen er nokså bred, kroppsbygningen temmelig spinkel til hornbiller å være. Kroppen er mer eller mindre tett kledt med gulgrå bestøvning og ser matt ut. Hannen har et langt horn på hodet, kløvet i spissen, som danner en klype mot et nedoverkrummet horn på pronotum, som hos denne arten er blankt i midten, uten bestøvning. Hos hunnene er pronotum dekket av store punktgroper, bestøvningen mindre tett. Beina er forholdsvis slanke, leggen på forbeinet med tre korte, men skarpe tenner.
Nordal kirke
Kirken er sognekirke i Nordal sogn i Sunnfjord prosti, et sogn som ble opprettet i 1998 ved at området ble skilt ut fra Bru sogn. Frem til avviklingen av prestegjeldene i 2004 lå sognet i Kinn prestegjeld.
Spodistes monzoni
Utbredelse
Arten er kjent fra Mexico, Guatemala og El Salvador.
Nordal kirke
Før kirken ble bygget sognet folk i området først til kirken på Svanøy, og senere til Stavang kirke.
Kirken har døpefont i tre, denne er ikke datert og det er dermed vanskelig å si om denne er like gammel som selve kirken. Altertavlen er malt med motiv som viser innstiftingen av nattverden; navnet på kunstneren er ikke kjent. Kirkeklokken er produsert hos O. Olsen & Søns Klokkestøberi i Tønsberg i 1897.
Mackenzie Brown
Mackenzie Brown (født 14. mars 1995) er en amerikansk bueskytter.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021 ble hun nummer 4 i den individuelle konkurransen.
Benjamin Donnelly
Benjamin Donnelly (født 22. august 1996) er en canadisk skøyteløper.
Han representerte Canada under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hans beste resultat var nummer 31 på 1500 meter.
Tibor Flórián
Tibor Flórián (født 4. februar 1938, død 28. februar 2008) var en ungarsk volleyballspiller.
Han representerte Ungarn under Sommer-OL 1964 i Tokyo, hvor han ble nummer 6.
Pseudotoxotus
Pseudotoxotus er en slekt av biller som tilhører den artsrike familien bladbiller (Chrysomelidae).
Sara Carter
Sara Carter (født 21. juli 1898, død 8. januar 1979) var en amerikansk countrymusiker. Hun var vokalisten i gruppen The Carter Family, som hadde sin storhetstid på 1920- og 1930-tallet.
Hun ble født Sara Dougherty i Copper Creek i Virginia. Sara var datter av William Sevier Dougherty og Nancy Elizabeth Kilgore.
Pseudotoxotus
Levevis
Disse billene lever på planter.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia (Northern Territories).
Sara Carter
I 1927 startet hun og A.P og hennes kusine Maybelle, som også var gift med A.Ps bror Ezra Carter, den aller første kommersielle countrygruppen, som ble kalt for The Carter Family.
Sara giftet seg på nytt i 1939 med A.Ps fetter, Coy Bayes og de flyttet til hans hjem i California. I 2001 ble hun og resten av gruppen innviet til International Bluegrass Music Hall of Honor.
Åsa Nilsonne
Åsa Nilsonne (født 1949) er en svensk professor ved Karolinska Institutet, psykiater og forfatter.
Nilsonne studerte medisin ved Lunds universitet og Karolinska Institutet. Hun ble lege i 1978, spesialist i allmenn psykiatri i 1990, sertifisert psykoterapeut i 1992, veileder i psykoterapi med kognitiv innretning i 1994, universitetslektor i 1999 og i 2006 professor i medisinsk psykologi ved Institutionen för klinisk neurovetenskap, Karolinska Institutet.
Fra 2005 er Nilsonne styremedlem i Styrelsen för utbildning ved Karolinska Institutet. Hun har mottatt Medicinska Föreningens pris som beste veileder (1992) og Karolinska Institutets pedagogiske pris (2004). Hennes sakprosabok ''Vem är det som bestämmer i ditt liv? Om medveten närvaro'' (2004) er blitt en bestselger i Sverige.
I 1991 debuterte hun som krimforfatter med Tunnare än blod, den første i en serie romaner med polisinspektör Monika Pedersen ved Stockholmspolitiet i hovedrollen. Den tredje romanen i serien, Kyskhetsbältet (2000), ble belønnet med Poloniprisen for årets beste kriminalroman forfattet av en kvinnelig svensk forfatter. Hun har også skrevet lærebøker, og en skjønnlitterær roman, Smärtbäraren (2002). I Smärtbäraren, som vakte stor oppmerksomhet da den kom, ser leseren dagens Sverige gjennom multiperspektivet til Ada Zack – en kvinne som kan «flytte inn» i andre kvinner og overta deres kropp for terapeutiske formål.
Hennes kriminalromaner er oversatt til flere språk, inkludert tysk og engelsk.
Sundvolden Grand Prix 2019
Sundvolden Grand Prix 2019 var den niende utgaven av endagsrittet Sundvolden Grand Prix og ble arrangert 11. mai 2019 av Ringerike Sykkelklubb. Rittet var klassifisert som kategori 1.2 av Det internasjonale sykkelforbundet (UCI), og det var også et eget juniorritt.
Resultater
Av 147 påmeldte ryttere i hovedrittet var det 146 som startet og 57 som fullførte.
I juniorrittet var det 78 påmeldte, 70 som startet og 36 som fullførte.
Ottó Prouza
Ottó Prouza (født 13. juni 1933) er en ungarsk volleyballspiller.
Han representerte Ungarn under Sommer-OL 1964 i Tokyo, hvor han ble nummer 6.
Vince Grella
Vince Grella (født 5. oktober 1979 i Melbourne, Australia) er en australsk fotballspiller som for øyeblikket spiller for Melbourne Heart.
Han spiller klubbfotball på defensiv midtbane for fotballklubben Blackburn Rovers i den engelske Premier League, samtidig som han spiller på internasjonalt nivå for det australske landslaget under deres landskamper. Før han begynte å spille for Blackburn Rovers spilte Grella de fleste av sine fotballkamper for diverse klubber i Italia.
Grella representerte den australske U-23S under Sommer-OL i 2000, men han ble mest kjent da han spilte under den internasjonale vennskapskampen mot England i 2003, som Australia vant 3-1. I november 2005 spilte Grella i World Cup play-off mot Uruguay, der klarte Australia å kvalifisere seg til VM i 2006 for første gang på 32 år.
Henning von Ondarza
Henning von Ondarza (født 17. november 1933) er en tysk general, som var sjef for Hæren fra 1987 til 1991 og øverstkommanderende for NATOs styrker i Sentral-Europa fra 1991 til 1994.
Bakgrunn
Ondarza er en gammel spansk adelsslekt. Oldefaren Ulpiano de Ondarza (1832–1893) var skipsreder i Bilbao og flyttet senere til Hamburg, der han ble gift med kjøpmannsdatteren Augusta Melosch. Deres sønn Herbert de Ondarza (1878–1971) ble generalløytnant; som offiser i Storhertugdømmet Mecklenburg-Schwerin ble han i 1907 innført i adelsmatrikkelen som von Ondarza. Henning von Ondarzas far Leon von Ondarza var oberst i Hæren og falt i 1945 under et britisk bombeangrep.
Karriere
Henning von Ondarza ble i 1956 ansatt som offiserskadett i Bundeswehr. I 1960-årene ble han utdannet til generalstabsoffiser i Vest-Tyskland og ved Command and General Staff College i Fort Leavenworth i USA. Han tjenestegjorde i forskjellige stabsfunksjoner i Bundeswehr og ved NATO-hovedkvarteret, Supreme Headquarters Allied Powers Europe. I 1977 studerte han ved Royal College of Defence Studies i London, ble forfremmet til oberst og kommanderte til 1979 panserbrigade 20 i Iserlohn. I 1979 ble han forfremmet til brigadegeneral og ble forsvarsattaché ved den vesttyske ambassaden i Washington, D.C. I 1983 ble han forfremmet til generalmajor og ble sjef for 1. panserdivisjon i Hannover.
I 1985 ble han generalløytnant og ble øverstkommanderende for NATOs bakkestyrker i Schleswig-Holstein og Jylland, med arbeidssted i Rendsburg nær grensen til Danmark. I 1987 ble han forflyttet til Forsvarsdepartementet, før han samme år ble sjef for Hæren. Som sjef for Hæren gjennomførte han en større omorganisering, og fikk etter Tysklands gjenforening ansvar for å avvikle de tidligere DDR-styrkenes militære installasjoner som hadde blitt overført til Bundeswehr.
I 1991 ble han øverstkommanderende for NATOs styrker i Sentral-Europa, med arbeidssted i Brunssum i Nederland. Han gikk av med pensjon i 1994 og ble etterfulgt av Helge Hansen. Etter at han gikk av med pensjon har han vært militærrådgiver for Polens regjering i forbindelse med at Polen søkte NATO-medlemskap, og fra 1998 til 2001 var han rådgiver for Georgias president Eduard Sjevardnadse. Han har også vært styremedlem i en rekke industriforetak.
Securitas AG
Securitas AG er et sveitsisk sikkerhetsselskap grunnlagt i 1907. Selskapet har rundt 10 000 ansatte. Det må ikke forveksles med det svenske selskapet Securitas AB.
Securitas AG tilbyr sikkerhetstjenester innen adgangskontroll, boligalarmer, fangetransport, personbeskyttelse og parkeringskontroll.
Gastroparese
Gastroparese, også kalt forsinket gastrisk tømming, er en funksjonell forstyrrelse der musklene i magesekken er svekket eller ikke fungerer i det hele tatt. Kvalme og oppkast er de vanligste symptomene, men magesmerter, tidlig metthetsfølelse, oppfylthet etter måltider og oppblåst mage er også vanlig. Andre symptom er blant annet sure oppstøt, forstoppelse og diaré.
Gastroparese oppstår somatisk hyppigst på grunn av diabetes mellitus, men kan også være iatrogent påført på grunn av operasjoner eller medikamenter. Ved for eksempel uoppdaget cøliaki, kan pasienten bli antatt å ha gastroparese før det er gjort tilstrekkelige undersøkelser.
László Gálos
László Gálos (født 3. april 1933) er en ungarsk volleyballspiller.
Han representerte Ungarn under Sommer-OL 1964 i Tokyo, hvor han ble nummer 6.
Xiakaini Aerchenghazi
Xiakaini Aerchenghazi (født 18. juli 1995) er en kinesisk skøyteløper.
Han representerte Kina under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hans beste resultat var nummer 32 på 1,500 meter.
Edvard Bekjenneren
Edvard bekjenneren (angelsaksisk: Ēadweard Andettere, latin: Eduardus Confessor, engelsk: Edward the Confessor; født 1003, død 5. januar 1066) var nest siste angelsaksiske konge av England, og betraktet som den siste konge som nedstammet fra kongene i Wessex. Han styrte fra 1042 og til 1066.
Som diskutert nedenfor er historikerne ikke samstemte om Edvards ganske lange styre på 24 år. Hans tilnavn reflekterer den tradisjonelle oppfatningen av ham som from og uskyldig. «Bekjenneren» (kort for bekjenne sin tro) reflekterer også hans omdømme som en helgen som ikke opplevde martyrdøden, i motsetning til kong Edvard Martyren. En del framstiller denne kongen som et styre som førte til forvitringen av den kongelige makt i England og framgangen for huset Godwins maktposisjon grunnet innbyrdesstridene etter hans død uten en arving. Biografene Frank Barlow og Peter Rex har isteden framstilt Edvard som en vellykket konge som var energisk, ressursfull og tidvis nådeløs, og argumenterer for at den normanniske erobringen kort tid etter hans død kom til å ødelegge hans rykte. Imidlertid har Richard Mortimer argumentert for at da familien Godwin kom tilbake fra deres landsforvisning i 1052 «betydde det en effektiv avslutning av hans utøvelse av makt», og henviser til Edvards reduserte aktivitet som en klar antydning til at han trakk seg tilbake fra de statlige affærer.
Omtrent et århundre senere, i 1161, lot pave Alexander III den avdøde kongen bli helligkåret. Han fikk etter sin død tilnavnet «Bekjenneren», det vil si en som bekjenner sin tro på Jesus Kristus og helgen uten å være martyr, og for å skille ham fra hans onkel, den hellige Edvard martyren. Som sankt Edvard var han en av Englands nasjonale helgener fram til kong Edvard III adopterte sankt Georg som nasjonal skytshelgen en gang rundt 1350. Edvard bekjennerens festdag er den 13. oktober, feiret både av den katolske kirke i England og Wales, som Den engelske kirke.
Tidligste år og landsforvisning
Edvard var den sjuende sønnen til Æthelred II og den første sønnen til hans andre hustru Emma av Normandie. Edvar ble født en gang mellom 1003 og 1005 i Islip i Oxfordshire, og er første gang nedtegnet som et 'vitne' på to chartere i 1005. Han hadde en helbror, Alfred, og en søster, Godgifu. I chartere er Edvard alltid listet etter sine eldre halvbrødre, noe som viste han var rangert etter dem.
I løpet av sin barndom var England utsatt for en rekke vikingangrep fra nordboere, og invasjon av den danske kongen Svein Tjugeskjegg og hans sønn Knut. Som følge av at Svein erobret den angelsaksiske tronen i 1013 flyktet Emma til Normandie, fulgt av Edvard og Alfred, og deretter av Æthelred. Svein døde uventet den 3. februar 1014, kun måneder etter at England var erobret. Døden inntraff mens han var om bord på sitt skip som lå for anker ved elven Trent i Gainsborough i østlige England. Kongens død snudde om på den politiske situasjonen. Det angelsaksiske rådet, witan, grep da sjansen på å invitere Æthelred tilbake, men kun på den betingelse at han lovte å styre «mer rettferdig» enn han hadde gjort tidligere. Æthelred aksepterte, og sendte først Edvard og andre talsmenn til England som sine sendebud. Æthelred døde deretter i april 1016, og han ble etterfulgt av Edvards eldre halvbror Edmund Jernside, som fortsatte kampen mot Sveins sønn Knut. I henhold til norrøn tradisjon kjempet Edvard sammen med Edmund, men da Edvard var bortimot 13 år på denne tiden er det høyst tvilsomt. Muligens kan han ha vært med i de bakre rekker på felttoget, men deltok ikke aktivt. Edmund Jernside døde i november 1016, og Knut ble den ubestridte kongen over angelsaksiske England. Edvard ble igjen tvunget p dra i landsforvisning til Normandie sammen med sin bror og søster. Hans mor Emma valgte det motsatte. Hun giftet seg i 1017 med Knut. Det samme året lot Knut henrette Ædwig, den siste overlevende av Edvards halvbrødre, det etterlot kun Alfred og Edvard som de gjenværende angelsaksiske kravene på tronen.
Edvard tilbrakte et kvart århundre i landsforvisning, antagelig hovedsakelig i Normandie, skjønt det er ingen bevis på hans lokalisering før tidlig på 1030-tallet. Han mottok antagelig støtte fra sin søster Godgifu, som giftet seg med Drogo av Mantes, greve av Valois og Vexin en gang rundt 1024. Tidlig på 1030-tallet sto Edvard oppført som vitne på fire chartere i Normandie, signerte to av dem som konge av England. I henhold til den normanniske kronikøren William av Jumièges gjorde Robert I, hertug av Normandie, et forsøk på invasjon av England en gang rundt 1034 for å plassere Edvard på den engelske tronen, men skipene ble blåst ut av kurs ved Jersey. Han mottok også støtte for sitt krav på tronen for et antall abbeder på det europeiske fastlandet, særskilt Robert, abbed av klosteret Jumièges. Han ble senere Edvards erkebiskop i Canterbury. Det ble sagt om Edvard at han utviklet en intens personlig fromhet i løpet av denne perioden, men moderne historikere vurderer det som et produkt av senere kampanje i middelalderen for å få ham helgenerklært. I Frank Barlows vurdering, «hans livsstil synes å ha vært det som var typisk for et medlem av den rustikke adel.» Han synes å ha hatt en mager sjanse å erobre den engelske tronen i denne perioden, og hans ambisiøse mor var langt mer interessert å støtte Hardeknut, hennes sønn med Knut.
Knut døde i 1035, og Hardeknut etterfulgte ham som konge av Danmark. Det er uklart om det var hensikten at han skulle være konge av England også, men var altfor opptatt av å forsvare sin posisjon i Danmark til å komme til England gjøre sitt krav gjeldende der. Det ble derfor besluttet at hans eldre halvbror Harald Harefot skulle fungere som regent mens Emma holdt Wessex på vegne av Hardeknut. I 1036 kom Edvard og hans bror Alfred hver for seg til England. Emma hevdet senere at de kom som en reaksjon på et brev forfalsket av Harald som inviterte dem til å besøke henne, men historikerne mener at det er mest sannsynlig at hun faktisk hadde invitert dem i en anstrengelse å motvirke Haralds voksende popularitet. Alfred ble tatt til fange av Godwin, jarl av Wessex, som overleverte ham til Harald Harefot, og som lot Alfred bli blindet ved å brenne ut øynene hans. Det gjorde Alfred effektivt ikke egnet som konge, men Alfred døde snart grunnet hans sår. Mordet er antatt å ha vært årsaken til Edvards senere hat og motvilje mot jarl Godwin, og den fremste årsaken til Godwin ble forvist høsten 1051. Det ble hevdet at Edvar kjempet i en vellykket trefning i nærheten av Southampton, og slapp deretter unna til Normandie. Han viste således forsiktighet, men hadde en del erfaring som soldat i Normandie.
I 1041 inviterte Hardeknut sin halvbror Edvard tilbake til England, antagelig som arving ettersom han selv innså at ikke hadde lenge igjen å leve. Quadripartitus, en omfattende samling av juridisk materiale samlet på 1100-tallet, vurdert som overbevisende av historikeren John Maddicott, hevder at Edvard ble tilkalt ved mellomkomst av biskop Ælfwine av Winchester og jarl Godwin. Edvard møtte «thegnene fra hele England» ved Hursteshever, antagelig Hurst Head, et sted på motsatt side av Isle of Wight hvor det senere ble reist en festning, Hurst Castle. Der ble han mottatt som en konge, forutsatt at han sverget på at han ville fortsette lovene som var blitt vedtatt under Knut. I henhold til Den angelsaksiske krønike ble Edvard tatt i ed som konge ved siden av Hardeknut, men et vitnemål som ble utstedt av Hardeknut i 1042 beskrev ham som kongens bror.
Første år som konge
Som følge av Hardeknuts død den 8. juni 1042, den siste av Knut sønner, støttet Godwin, den mektigste av de angelsaksiske jarlene, Edvard som overtok tronen. Den angelsaksiske krønike beskrev den popularitet han hadde ved troneskiftet: "før han [Hardeknut] var gravlagt, valgte alle menneskene Edvard som konge i London." Edvard ble kronet den 3. april 1043 i katedralen i Winchester, det gamle setet til kongene i Wessex.
Edvards posisjon da han kom på tronen var svak. Effektiv styre krevde å holde på gode forhold til de tre mektige jarlene, lojaliteten til det gamle kongehuset i Wessex hadde forvitret under den danske perioden, og kun Leofric nedstammet fra en familie som tjenestegjort under Æthelred II. Siward var av dansk ætt, og selv om Godwin var angelsaksisk, hadde han vært en av Knuts nye menn, gift med Knuts tidligere svigerinne Gyda Torkelsdatter. Imidlertid hadde Edvard i sine første gjenopprettet det tradisjonelle sterke monarki, og viste seg i Frank Barlows syn som «en sterk og ambisiøs mann, en sann sønn av den heftige Æthelred og den imponerende Emma.»
I 1043 ble Godwins eldste sønn Svein utpekt som jarl av et jarldømme i sørvestlige Midlands, og den 23. januar 1045 ble Edvard gift med Godwins datter Edith. Kort tid etter ble hennes bror Harald Godwinson og hennes dansk fetter Bjørn Estridsson (bror av Svein Estridsson) også gitt jarldømmer i sørlige England. En annen bror, Osbern, levde godt i England, men uten noen offisiell tittel. Med denne posisjoneringen styrte Godwin og hans familie i praksis hele sørlige England.
Den mektige gruppe av anglo-danske krigere og statsmenn som aksepterte Edvard som konge ved folkelig valg og fødselsrett, hadde ingen hengivenhet for den slekt han tilhørte. Historikeren Frank Stenton er bestemt på at det aldri kan ha vært noe godt forhold mellom Godwin og Edvard. Godwin hadde overgitt hans bror Arthur til hans død. Selv om Edvard ble nødt til å gifte seg med Godwins datter ble det virkelige vesen av deres forhold vist ved den energi som viste ved å velte jarlen fra hans maktposisjon ved den første muligheten som dukket opp. Første tilbakeslag for Godwins familie kom i 1047 da Svein ble forvist for å ha bortført abbedisse av Leominster. Først i 1049 kom han tilbake for å forsøke å gjenvinne sitt jarldømme, men det ble sagt at det ble bekjempet av Harald og Bjørn, antagelig ettersom de hadde mottatt Sveins landområder i hans fravær. Svein drepte sin fetter Bjørn i et sammenstøt og måtte på nytt dra landflyktighet til Flandern, og Edvards nevø Ralf av Mantes (også kalt for Ralph med tilnavnet det fryktsomme) ble gitt Bjørns jarldømme. Året etter greide imidlertid Godwin å sikre at Svein igjen ble tatt til nåde.
Da nyheten om drapet på Bjørn nådde kong Edvard samlet han hele hæren ved Sandwich og erklærte ham som en mann uten ære. Han brukte betegnelsen nithing, avledet fra det norrøne begrepet for det samme, niding. Det interessante i denne historien er ikke forbrytelsen, i henhold til Frank Stenton, men handlingen i kjølvannet. Svein ble funnet skyldig i en handling av avskyelig forræderi fram kun simpelt mord. Å bli funnet skyld i nid var en norrøn praksis som ble etablert av Knuts danske styre og som fortsatt eksisterte etter ham, og til en viss grad fortsatte inn i normannisk tid som da Vilhelm Rufus overfor den engelske militsen i 1088 for å erklære at enhver som var ulydig mot kongens innkallelse skulle bli erklært nithing.
Edvard klagde at hans mor hadde «gjort mindre for ham enn han hadde ønsket før han ble konge, og også etterpå». I november 1043 red han til Winchester med sine tre ledende jarler, Leofric av Mercia, Godwin, og Siward av Northumbria for å ta fra henne hennes eiendom, muligens ettersom hun satt på rikdommer som kunne hevdes tilhørte kongen. Hennes rådgiver, Stigand, ble fratatt sitt bispedømme i Elmham i East Anglia, men begge ble senere gjenopprettet til gunst. Emma døde i 1052. «Det er et av de uløste mysterier i Edvards styre at hans mor, dronning Emma, synes å ha støttet Magnus av Norges krav på den engelske tronen,» skrev Frank Stenton. I 24 år hadde Emma hengitt seg selv til interessene til Knut og hennes barn med ham. Hun snakket flytende dansk. Det er ikke umulig, mener Stenton, at etter dødsfallet av hennes sønn med Knut at hun vurderte å se det engelske riket overgitt til den norske kongen som et mindre onde enn at det ble revidert tilbake til det dynasti som Knut hadde styrtet.
Det var godt kjent at kong Magnus av Norge mente å ha rett til den engelske tronen. Avdøde Bjørns eldre bror Svein Estridsson i Danmark var hardt presset av nordmennene, og "underkastet seg til Edvard som en sønn" i håp om hjelp fra angelsakserne i kampen mot Magnus for kontrollen over Danmark. Frykten for en norsk invasjon var reell og merkbar i England. I 1045 tok Edvard kommandoen over den engelske flåten på 35 skip ved Sandwich i Kent. Tolv måneder senere var en langt større flåte samlet ved samme sted i påvente av en norsk invasjon, men Magnus var altfor opptatt med å bekjempe Svein Estridsson. Svein ble slått på flukt og danene aksepterte Magnus som deres konge. På høsten 1047 var England i større angst for norsk invasjon enn noen gang tidligere. Det var kun Magnus' død i oktober etter å ha ramlet ned av hesten som reddet England og samtidig gjorde det mulig for Svein å overta den danske tronen. Magnus ble etterfulgt av sin onkel, Harald Sigurdson, med tilnavnet Hardråde, som kom tilbake til Skandinavia samme år etter lang periode som leiesoldat i Konstantinopel. Hans første handling som konge var å inngå fred med England.
Helt siden 1012, da Torkjell Høge la sine 45 skip i Æthelreds tjeneste, hadde alle engelske konger hatt en stående marine, bestående av store krigsskip av norrønt mønster, bemannet med et profesjonelt mannskap som ble betalt fra det nasjonale skattesystemet. Da trusselen fra Norge var tilsynelatende over aktet ikke Edvard å tynge skatteleggingen med disse skipene. I begynnelsen av 1049 besto flåten av fjorten skip. Før året var over hadde han betalt av ni av skipene og i 1050 ble de fem gjenværende skipene til sist avviklet. Året etter fjernet kongen den tunge skatten av heregeld som hadde eksistert siden Torkjells dager. Avviklingen av en stående flåte etterlot et hull i Englands forsvar som kom til å bidra til undergangen i 1066.
Rikdommen i Edvards landområder overgikk det til de mektige jarlene, men hans områder var spredt blant de sørlige jarldømmene. Han hadde ingen egen, personlige maktebase, og han synes ikke å ha forsøkt å skaffe seg en. Imidlertid i kirkelige affærer og utenrikspolitikken var han i stand til å handle etter eget hode. Den tradisjonelle oppfatningen er at Edvard i stor grad innførte normanniske riddere og geistlige til England, og krenket angelsaksiske følelser å se disse fransktalende utlendingene overta viktige posisjoner i riket, særskilt i hans husholdning. Den fremste av dem var Robert, abbed av det normanniske klosteret i Jumièges, og som hadde kjent Edvard fra 1030-tallet og kom til England med ham i 1041. Edvard gjorde ham til biskop av London i 1043. I henhold til Vita Edwardi ble han «alltid den mektigste fortrolige rådgiver av kongen.» Moderne historikere har neddempet den tradisjonelle oppfatningen at Edvard ansatte hovedsakelig normanniske favoritter. Frank Stenton slår fast at det var normanniske prester i hans kapell, men selv om det var et stort antall utenlandske prester, var det totale antallet normannere lite. Det er sannsynlig at han viste gunst til mange av normannisk fødsel hvis navn ikke er nedtegnet, men at han utelukkende omga seg med normanniske favoritter kan ikke bevises ved vitnelistene av hans chartere. Det generelle vesen av hans hoff hadde derimot et stort norrønt element, og ikke alle fransktalende var av normannisk opprinnelse, eksempelvis var landeieren Robert fitz Wimarch bretonsk.
Krisen i 1051–1052
I utnevnelser av posisjoner i kirken viste Edvard og hans rådgivere en skjevhet mot kandidater med lokal tilknytning, og da presteskapet og munkene ved Canterbury valgte en slektning av Godwin som erkebiskop av Canterbury i 10512, avviste Edvard ham og utnevnte isteden sin egen fortrolige, Robert av Jumièges, som hevdet at Godwin, rett eller urett, hadde ulovlig besittelse av en del eiendommer tilhørende erkebiskopen. I september besøkte Edvard sin svoger, Eustace II av Boulogne, Godgifus andre ektemann. Hans menn havnet i klammeri i Dover, og Edvard beordret Godwin som jarl av Kent å straffe byens borgere, men han stilte seg på samme side som byen og nektet. Edvard grep da sjansen til tvinge den mektige jarlen å underkaste seg. Erkebiskop Robert anklaget Godwin for å ha konspirert for å drepe kongen, akkurat slik som han tidligere hadde drept hans bror Alfred i 1036. Leofric og Siward besluttet å stille seg bak kongen og tilkalte sine vasaller. Svein og Harald tilkalte sine egne vasaller, men ingen på de to sidene ønsket en kamp. Det synes som om både Godwin og Svein ga fra seg en sønn som frivillige gisler, som ble sendt til Normandie. Familien Godwins posisjon ble forringet da deres egne menn ikke var villige til å gå til krig mot kongen. Da Stigand, som fungerte som mellommann, formidlet at Godwin kunne ha sin fred om han brakte Alfred tilbake i live, valgte Godwin og sønnene hans flykte fra landet og til Flandern og Irland. Edvard fornektet sin hustru Edith og sendte henne til et nonnekloster, og erkebiskop krevde at hun ga kongen skilsmisse.
Svein Godwinson ble tvunget til å dra på pilegrimsreise til Jerusalem i et forsøk på å rense seg selv fra de anklager som var rettet mot ham. Han gikk barbeint for å vise sin soning og døde av sykdom på vei tilbake fra de strabaser som reisen påkostet ham. Godwin og hans andre sønner kom tilbake med en hær det påfølgende året og fikk betydelig støtte i England samtidig som Leofric og Siward unnlot å gi den nødvendige støtten til kongen. Begge sider var bekymret for at en innbyrdeskrig ville gjøre landet åpent for en utenlandsk invasjon. Kongen var rasende, men han ble tvunget til å gi etter og gi Godwin og Harald deres jarledømmer tilbake. Robert av Jumièges og andre fransktalende flyktet i redsel for Godwins hevn. Edith ble gjeninnsatt som dronning, selv om forholdet mellom henne og kongen var iskaldt. Stigand, som igjen hadde fungert som mellommann mellom de to sidene i krisen, ble utnevnt til erkebiskop av Canterbury i Roberts fravær. Stigand beholdt sitt eksisterende bispedømme i Winchester, og hans pluralisme kom til bli en kilde for strid med paven. Edvards nevø, jarl Ralf av Mantes, som hadde vært hans fremste støttespillere i krisen i årene 1051–1052, kan ha mottatt Svein Godwinsons jarldømme ved Hereford på denne tiden.
Siste år
På 1050-tallet forfulgte Edvard en aggressiv og stort sett vellykket politikk i forholdet til Skottland og Wales. Máel Coluim mac Donnchada (Malcolm III) var landsforvist ved Edvards hoff etter at Mac Bethad mac Findláich (Macbeth) hadde drept hans far Donnchad mac Crínáin (Duncan I) og overtatt den skotske tronen. I 1054 sendte den engelske kongen Siward for å invadere Skottland. Han beseiret Macbeth, og Malcolm, som hadde vært med på invasjonen, fikk kontrollen over sørlige Skottland. Ved 1058 ble Macbeth drept i kamp med Malcolm, og sistnevnte overtok den skotske tronen. I 1059 besøkte han Edvard, men allerede i 1061 begynte han å angripe Northumbria med det mål for øye å legge dette området inn under sitt rike.
I 1053 beordret Edvard drapet på den sørwalisiske fyrste Rhys ap Rhydderch, konge av Deheubarth, som represalier for angrep på England, og waliserens hode ble overlevert til Edvard. I 1055 etablerte Gruffydd ap Llywelyn seg som hersker over hele Wales, og allierte seg med Ælfgar av Mercia som var blitt lyst fredløs for forræderi. Hvorfor dette skjedde er uklart, og omtalen av de hendelsene som førte til at han kom inn i varmen igjen er knappe. Den eneste angelsaksiske kronikøren sier at «Jarl Ælfgar ble drevet ut, men han kom snart tilbake igjen med vold via hjelpen til Griffin, og en flåte fra Norge.» Det synes som om at da Ælfgar måtte forlate landet skaffet han seg en flåte på 18 skip i Irland, kanskje fra den norrøne befolkningen i Dublin, og seilte til Wales ettersom hans datter var gift med Gruffydd. De beseiret jarl Ralf ved Hereford, og Edvard beordret Harald til å gå til motangrep. Han måtte samle styrker fra bortimot hele England for å kunne drive angriperne tilbake til Wales. Fred ble inngått ved at Ælfgar fikk tilbake sine rettighet, og kunne etterfølge sin far, som døde i 1057, som jarl av Mercia. Gruffydd sverget en ed på å være en trofast underkonge av Edvard. Ælfgar synes å ha dødd i 1062, og hans unge sønn Edwin fikk lov til å overta jarledømmet. Harald Godwinson satt i gang et overraskende angrep på Gruffydd i 1062, som unnslapp, men da Harald og Tostig angrep på nytt året etter, trakk han seg tilbake og ble deretter drept av sine walisiske fiender. Edvard og Harald greide da å gjøre flere mindre walisiske fyrster til sine vasaller. Ælfgars datter Ældgyth (anglifisert til Edith), som ble gift med Gruffydd, giftet seg senere med sin ektemanns fiende Harald Godwinson som hans andre hustru. Når det skjedde er ukjent, men antagelig en stund før 1066. Han var allerede gift mores danico, «på dansk vis», med Ædgifu eller Edith Svannakke (også anglifisert til Edith, og derfor forveksles disse to jevnlig), som hadde gitt ham seks barn, men det er uklart om han rakke å få barn med Ældgyth før hun ble enke for andre gang.
I oktober 1065 ble Haralds bror Tostig gjort til jarl av Northumbria, og var deretter på jakt med kongen da hans thegner i Northumbria gjorde opprør mot hans styre som de hevdet var undertrykkende. De drepte rundt 200 av hans tilhengere. De fremmet Morcar, bror av Edwin av Mercia, som jarl og inviterte de to brødrene til bli med mens de marsjerte sørover. De møtte Harald ved Northampton, og da Harald gikk med på å diskutere, ble Tostig rasende og anklaget sin bror foran kongen for å ha konspirert med opprørerne. Tostig synes å ha vært godt like av Edvard, som krevde at opprøret ble slått ned, men verken Harald eller noen annen ville kjempe for å støtte Tostig. Edvard ble da tvunget til å gå med på at Tostig ble forvist, og denne hendelsen var antagelig avgjørende til at Tostig oppfattet både Edvard som Harald som sine fiender. Samtidig var det også en stor ydmykelse for kongen, og antagelig hva som var med på å utløse en rekke slag som til sist førte til hans død. Han var for syk til å være tilstede ved innvielsen av Westminister Abbey den 28. desember 1065. Edvard ble raskt sykere, og det synes som om han overlot kongeriket til Harald Godwinson kort tid før han døde den 5. januar 1066. Den 6. januar ble han gravlagt Westminster Abbey, og Harald ble kronet som Englands konge den samme dagen.
Etterfølgekrise
Etter midten av 1050-tallet synes Edvard å ha trukket tilbake fra politikken da han i økende grad ble avhengig av slekten Godwin, og det er mulig at han hadde forsont seg med tanken at en av dem ville etterfølge ham. Normanniske skribenter hevder, skjønt det kan være en del av rettferdiggjøringen etter 1066, at Edvard sendte Harald Godwinson til Normandie en gang rundt 1064 for å bekrefte løftet om at Vilhelm var hans arving. Det fremste beviset kommer fra en normannisk apologet, William av Poitiers. I henhold til hans fortelling hadde Harald kort tid før slaget ved Hastings sendt Vilhelm en utsending som innrømmet at Edvard hadde lovt den engelske tronen til Vilhelm, men argumenterte for at dette løftet ble satt til side ved hans løfte til Harald på sitt dødsleie. I sitt svar motsatte ikke Vilhelm løftet på dødsleiet, men argumenterte at Edvards tidligere påståtte løfte til ham hadde forrang. I Stephen Baxters syn var Edvards «håndtering av etterfølgersaken farlig rådvill, og bidro til en av de største katastrofer som engelskmennene noen gang ble rystet av.»
I henhold til Vita Ædwardi Regis falt Edvard på sitt dødsleie i koma, men fikk deretter igjen bevisstheten og overlot sin enke og sitt kongerike til Harald Godwinsons beskyttelse. Avbildningen i Bayeux-teppet viser Edvard som peker på en mann som ettertiden antar representerer Harald. Da witenagemot («møte av de kloke menn») kom sammen den neste dagen etter kongen var død valgte de Harald som Edvards etterfølger. Han ble kronet den 6. januar, dagen etter, antagelig i Westminster Abbey. Normanniske skribenter påpekt hvor raskt dette skjedde, men årsaken kan ha vært at hele adelen var samlet ved Westminster grunnet helligtrekongersdag. En annen årsak til hastverket var nyheten at Haralds bror Tostig hadde gått Harald Hardrådes tjeneste, og det var bekymring for at den skotske kongen ville støtte ham. Utsiktene for en invasjon fra Norge eller Normandie, eller begge, var igjen store. England måtte mobilisere og trengte en handlekraftig konge, og Harald Godwinson synes å være den krigerkongen landet trengte.
Religion
Edvard styrket forbindelsene mellom den katolske kirke i England og Den hellige stol, blant annet ved å sende biskoper til pave Leo IXs konsiler i 1049–50. I 1061 mottok han pavelige legater. Han fikk også utnevnt sekularprester, mange av dem utenlandske, til biskoper, og reduserte dermed det tilnærmede monopol ordensprestene hadde hatt i bispestanden. Samtidig var han opptatt av å ha et sterkt klostervesen.
Da han var i Normandie som ung avla han løfte om at han skulle dra på pilegrimsferd til apostelen Peters grav i Roma dersom han fikk komme tilbake til England. Etter kroningen gjorde han dette kjent, men han ble på det sterkeste frarådet å reise fra landet på grunn av spenningen mellom angelsaksere og normannere. Han ba derfor Leo IX om dispensasjon fra løftet, noe han fikk mot at han ga et beløp tilsvarende det reisen ville kostet til de fattige, og bygde eller restaurerte et kloster viet til St. Peter.
Han valgte et lite kloster på stedet Thorney, som den gang var rett utenfor London, og utvidet dette i den grad at han regnes som klosterets grunnlegger. Pave Nikolas II ble imponert, og ga klosteret flere privilegier. I en periode skal kongen ha brukt en tiendedel av sine inntekter på dette klosteret, og ga det en rekke eiendommer for å sikre framtidige inntekter. Klosterkirken ble i første omgang gitt 300 fot land, og fikk tilnavnet West Minster («klosteret i vest») for å skille den fra den gamle sankt Pauls katedral øst i byen. Kirken, som nå er kjent som Westminster Abbey, ble senere kroningskirke for engelske monarker, og rommer også gravene til landets konger og dronninger. Like ved ble det etter hvert reist bygninger for den verdslige administrasjon, Westminster Hall og Parlamentet.
Edvards normanniske sympatier er mest åpenbart sett i det fremste byggeprosjektet under hans styre, Westminster Abbey, det første normannisk-romanske kirke i England. Denne ble ferdigstilt mellom 1042 og 1052 som en kongelig gravkirke, og revet i 1245 for å gjøre plass for Henrik IIIs nye bygning, som fortsatt står. Edvards kirke var svært lik Jumiègesklosteret som ble bygget på samme tid. Robert av Jumièges må ha vært tett involvert i begge byggeprosjektene, skjønt det er ikke klart hvem av bygningene som er originalen og hvem som er kopien, eller ingen av dem. Kirken sto ferdig rett før Edvards død, og han var selv for syk til å delta da den ble konsekrert 28. desember 1065.
Edvard synes ikke å ha vært interessert i bøker og tilknyttede kunstarter, men hans kloster spilte en vesentlig rolle i uviklingen av engelsk-romansk arkitektur, og viste således at han var en nyskapende og sjenerøs beskytter av kirken.
Helgen
Allerede mens han levde fikk Edvard ry på seg for å være hellig. Det ble snakket om flere mirakler; han skal blant annet ha helbredet skrofulose ved håndspåleggelse. Dette førte til en tradisjon senere i middelalderen om at en konges berøring kunne helbrede sykdommen.
Politisk ble hans kult viktig for England, ettersom han som halvt angelsaksisk og halvt normannisk var et bindeledd mellom de to gruppene. For normannerne, som hevdet at Vilhelm var utnevnt til tronarving av Edvard, var det han som berettiget deres maktposisjon i landet, og for angelsakserne var han den siste konge av den gamle angelsaksiske kongelinje.
I 1102 ble hans skrin åpnet, og man fant at liket ikke hadde gått i oppløsning. Han ble dermed flyttet til en ny grav. I 1138 forsøkte kong Stefan å få istand en formell helligkåring. Innocent II utsatte avgjørelsen, og oppfordret munkene i Westminster til å samle med informasjon. I 1160 tok Henrik II opp saken med Roma igjen. Han var gjennom sin oldemor, den hellige Margrete av Skottland, i slekt med Edvard. Ved å støtte Alexander III mot en motpave i 1161 fikk han gehør hos paven, og Edvard ble helligkåret.
13. oktober 1163 ble Edvards levninger lagt i helgenskrinet av erkebiskopen av Canterbury, Thomas Becket. Prekenen ved anledningen ble holdt av Aelred av Rievaulx, som også skrev en biografi om Edvard. Begge de to geistlige ble selv senere helligkåret. Translasjonsdagen 13. oktober ble gjort til minnedag for ham.
Ved reformasjonen ble Westminster Abbey plyndret, og mange relikvier ble ødelagt. Men Edvard fikk ligge i fred, fordi Henrik VIII så faren i å tillate angrep på kongelige personer, enten de var døde eller levende. Bare helgenskrinet ble noe skadet. Under hans datter Maria Tudor, som var katolikk, ble Westminster igjen et kloster, og abbed Feckenham restaurerte skrinet.
Det forgylte treskrinet som vanligvis tilskrives abbeden, er antagelig eldre. Det ser ut til at det var en gave fra Henrik VII, og det er muligens laget av Torrigiano.
Edvard ble utropt til Englands vernehelgen sammen med Edmund av East Anglia. De ble senere fortrengt av St. Georg.
Hans opprinnelige helgenfest var på dødsdagen, 5. januar. Denne dagen sto gamle norske kalendere som «Edvard Konge», mens translasjonsdagen 13. oktober sto som «Edvardi translatio». I England ble translasjonsdagen raskt den viktigste, og i 1680 den eneste minnedagen.