cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ut av det blå
Ut av det blå (orig: Out of the Blue) er en australsk-britisk såpeserie fra Southern Star Entertainment, sendt på Network Ten fra 2008 til 2009. Basia A'Hern, John Atkinson, Zoe Carides, Diane Craig, Clayton Watson og Katherine Hicks er noen av de sentrale skuespillerne i serien.
I Norge ble serien sendt på TV 2.
Handling
TV-serien er lagt til en forstad kalt Manly, i New South Wales. De handler om en gruppe venner som har vært venner i tretti år, og som vender tilbake til området de vokste opp for å være med på en gjenforening til videregående skole.
Men denne sammenkomsten avsluttes brått, når noen blir myrdet. En etterforskning følger, og alle gjestene forsøker å finne ut hvem av dem som var morderen.
Walter James
Walter Ernest Christopher James (født 18. januar 1896, død 17. juni 1982) var en britiske roer, agronom, baron og forfatter. Han deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
James vant en olympisk sølvmedalje i roing under OL 1920 i Antwerpen. Han var med som roer på den britiske åtteren som kom på andreplass bak USA. Mannskapet på båten var; Ewart Horsfall, Guy Oliver Nickalls, Richard Lucas, Walter James, John Campbell, Sebastian Earl, Ralph Shove, Sidney Swann og Robin Johnstone som var styrmann. Totalt deltok åtte båter fra åtte nasjoner og konkurransen, som ble avviklet 28. og 29. august 1920, ble gjennomført i cupform. To og to båter møttes i kvart- og semifinaler. Storbritannia møtte og beseiret Sveits i kvartfinale og Norge i semifinale. Finalen tapte de til USA.
Verket skole
Verket skole kan vise til:
Ahlstrom
Ahlstrom har en fibertøysfabrikk i Ställdalen, nordre Örebro län, med over 100 ansatte.
Grete Ingeborg Nykkelmo
Grete Ingeborg Nykkelmo (født 25. desember 1961 i Trondheim) er en norsk tidligere langrennsløper og skiskytter. Hun er fra Selbu og representerte Selbu IL i langrenn og Voss Skiskyttarlag i skiskyting.
For sine prestasjoner ble hun tildelt Olavstatuetten i 1985 og Egebergs Ærespris i 1990. Hun var markedssjef under Ski-VM 1997 i Trondheim. I perioden 1999–2003 var hun styremedlem i Norges Idrettsforbund og Olympiske Komité.
Hun er utdannet ved Heimdal videregående skole og Norges tekniske høgskole. Hun var i mange år ansatt i Telenor, og ble senere kommunikasjonsdirektør i Veidekke ASA. Nykkelmo er administrerende direktør i Ungt Entreprenørskap.
Hun ble gift med Vegard Ulvang den 30. april 1997.
Idrettskarriere
Nykkelmo gikk på det norske laget som tok gull på 3 × 5 km stafett under junior-VM 1980 i Örnsköldsvik.
Hun gjorde det kunststykket å ta individuelt VM-gull i både langrenn og skiskyting. Under VM på ski 1985 i Seefeld tok hun fire medaljer: Gull på 20 km, sølv på stafetten og bronse på 5 og 10 km. På stafettlaget gikk hun sammen med Anette Bøe, Anne Jahren og Berit Aunli. Hun vant to verdenscuprenn i langrenn i sin karriere og ble nummer to sammenlagt i verdenscupen i langrenn 1984/85.
Under VM i skiskyting 1990 i Kontiolax gikk hun på det norske stafettlaget som tok sølv på 3 x 5 km stafett. Under VM i skiskyting 1991 i Lahtis tok hun tre medaljer. Hun vant gull på sprinten (7,5 km), sølv på normaldistansen (15 km) og sølv på 3 x 5 km stafett. På stafettlaget gikk hun både i 1990 og 1991 sammen med Anne Elvebakk og Elin Kristiansen. Hun ble nummer 18 på normaldistansen under OL 1992 i Albertville.
Hun har deltatt på skirenn også etter at hun avsluttet sin karriere som aktiv utøver. Så sent som ved NM på ski 2015 gikk hun siste etappe for Kjelsås ILs andrelag, som endte på 22.-plass på 3 x 5 km stafett. Nykkelmo fikk her 16. beste etappetid på den siste etappen, 53 år gammel.
Basia A’Hern
Basia A'Hern (født 7. desember 1989) er en australsk skuespiller, kjent fra blant annet såpeseriene McLeods døtre og Ut av det blå.
Kristi
Kristi og Christi er kortformer av kvinnenavnet Kristina. Dette navnet er avledet av mannsnavnet Kristian, som har opprinnelse i det latinske navnet Christianus, «kristen». Dette kommer igjen fra det greske ordet christós som er en oversettelse av det hebraiske masjiah, «salvet».
Utbredelse
Kristi er kjent brukt i norske middelalderballader, blant annet i «Far og dotter».
Det er mange engelske varianter av navnet, hvorav Christy er den vanligste.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Addisons sykdom
Addisons sykdom er binyrebarksvikt. Den første som beskrev denne sykdommen var Thomas Addison i 1855. Den gangen var årsaken til sykdommen ofte tuberkulose, der infeksjonen ødela binyrebarken. Skader og infeksjoner som ødelegger binyrene kan også forårsake sykdommen. ACTH (adrenocorticotrofiskhormon) dannes i hypofysen og stimulerer kortisonproduksjonen i binyrene. Ved hypofysesvikt blir det dannet for lite kortison og sykdommen oppstår.
Symptomer
Pasientene blir svært slappe, får rikelig vannlatning, kan bli dehydrerte og får lavt blodtrykk. Det kan sees brunfargede områder på hud og slimhinner. Blodprøver vil vise lavt nivå av natrium og høyt nivå av kalium.
Det var ingen behandling for Addisons sykdom frem til 1930-årene, og pasientene døde etter kort tid. En begynte behandlingen med ekstrakt fra binyrer, og senere med syntetiske binyrehormoner. Tilførsel av kortison eller kortisonlignende preparater gir rask bedring.
Ved mange andre sykdommer kan behandling med kortisonlignende preparater være effektiv. Ved slik ytre tilførsel dempes produksjonen av kortison i binyrene, og det tar tid å få opp produksjonen igjen om tilførselen av preparatet slutter. Pasienter som plutselig avslutter slik behandling kan derfor få en Addison-krise.
Chris Kirkland
Christopher Edmund Kirkland (født 2. mai 1981) er en engelsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er assistenttrener og keepertrener for Liverpool LFC.
Dogger (båt)
Fartøytypen Dogger var en havgående fiskebåt som vanligvis opererte i Nordsjøen, fra 1300-tallet, i middelalderen, til 1800-tallet. Det nederlandske ordet «Dogger» betyr et fiskefartøy utstyrt med trål for å fiske etter sild, makrell og torsk. Området der de nederlandske trålerne ofte fisket, er i dag kjent som Doggerbank. Under havet lå en bank som stort sett bestod av sand og som fungerte som gyteplass for sild og andre mindre fiskearter. Dermed skaptes en biotop som produserte rike fangster i mange århundrer.
Chris Kirkland
Han startet sin karriere som en av Englands største målvakttalenter i Coventry, før han ble kjøpt til Liverpool av manager Gérard Houllier for £6 M i 2001/2002-sesongen i likhet med Liverpools andre målvaktskjøp denne sesongen, Jerzy Dudek. Han begynte sin karriere i Liverpool brukbart før han fikk en korsbåndsskade. Etter dette har han ikke klart å spille seg inn på laget til Liverpool igjen. I sesongen 2004/2005 ble han lånt ut til West Bromwich. Kirkland er solgt til Wigan for £3,5M i januar 2007
Dogger (båt)
Doggeren
Fiskefartøyet med betegnelse «Dogger» var ikke bygget bare av båtbyggerne i ett land, som opprinnelsesstedet Nederland, men også i Frankrike, Belgia, England og Danmark. Fartøyet ble bygget som et havgående fartøy for fiskeri langt til havs. Doggeren seilte på Nordsjøen og i Nord-Atlanteren helt nord til kysten av Island. Opprinnelig, i begynnelsen av 1500-tallet, var doggeren en åpen båt, men den ble utviklet til et stort kystnært frakteskip på 1800-tallet, over tre århundrer senere.
Den typiske doggeren var generelt kort og bred med robust konstruksjon, uten spring, med butt forstavn og firkantet akterstavn med skansedekk. Riggingen besto av en til to pålemaster med hovedmasten midtskips uten mers, slik rærene kunne låres helt ned til dekket. Det var mange forskjellige form for rigging på doggeren mellom 1300-tallet og 1800-tallet. Den danske varianten hadde gaffelseil og to mersseil. Et typisk nederlandsk dogboot på 8 lester, fra begynnelsen på 1600-tallet, hadde en mindre formast og en hovedmast som var staget meget fremover. Denne mindre varianten hadde bare halvdekk som gav ly til besetningen, mens den større med dekk ikke hadde formast.
De minste variantene var klinkbygget, mens de større med dekk og lasterom for salting, var som regel kravellbygd med et deplasement på 30 til 150 registertonn. Fra det franske havnestedet Dunkerque var et fartøy dokumentert i året 1800 til å være 14 meter langt og 4,2 meter bredt, med 2,1 meter dypgang. De engelske variantene var noe bredere enn de franske.
Et vanlig doggerfartøy, som seilte til Doggerbank, kunne ha en besetning på 12 mann for å oppholde seg på sjøen i lang tid, og hadde oppholdsrom og bysse ombord i tillegg til lasten på ett tonn agn og tre tonn salt, samt et lasterom beregnet på opptil seks tonn fisk. For den vanlige farten ute på Nordsjøen eller Nord-Atlanteren hadde besetningen med seg et halvt tonn mat og brensel. Av og til fungerte doggerfartøyene som brønnbåter og fraktet levende fisk hjemover fra fangstfeltene.
Den vanlige betegnelsen på doggerfartøyet suppleres med mange flere mindre kjente betegnelser som dogschip eller doggerschip som betyr «doggerskip» og hadde tre master på 1600-tallet og puye eller puyen. Det er over 20 ulike betegnelser inkludert det danske doggerbåd og det norske doggerbåt om denne varierte båttypen som er bygd på mange forskjellige verft av lokale båtbyggerne i land rundt Nordsjøen. Puyen fra 1600-tallet var en båt med dekk på bare 16 tonn i deplasement, med skarp baug og spring i konstruksjonen samt rundgattet akterstavn.
Som et trålerfartøy, med en fisketeknikk som har eksistert siden 1500-tallet, var doggeren godt egnet for de tøffe forholdene i værharde farvann, uten hjelpemidler som i nyere tid. I det grunne farvannet på Doggerbank, som bare var rundt 18 meter dypt, kunne mannskapet kaste hovedankeret og ha lengre perioder med fiske på det samme stedet. Fra mindre båter, som ble satt ut i sjøen, kunne de drive med linefiske med lange liner utstyrt med korte snører med kroker og agn.
Meksikansk mat
Meksikansk mat representerer et av verdens største kjøkken. Som så mye annet innen meksikansk kultur, karakteriseres meksikansk mat av møtet mellom spansk og europeisk kultur på den ene sida og de opprinnelige prekolumbianske kulturene på den andre sida. Også seinere har Mexico mottatt impulser utenfra, for eksempel den franske militære invasjonen i 1860-åra.
Mat og kultur
De grunnleggende trekkene i meksikansk kokekunst stammer fra det prekolumbianske kjøkkenet. Dette gjelder blant annet den allestedsnærværende tortillaen og den utstrakte bruken av chili som smakstilsetning, samt mange av de grunnleggende teknikkene for tilberedning. Legg også merke til at de mange kjøkkenordene som stammer fra urspråket náhuatl, slik som atole (maisdrikk), mole (saus), metate (en spesiell morter) og mange flere. Spanjolene brakte med seg en lang rekke nye råstoffer som beriket kjøkkenet, men som ikke endret det fundamentalt.
Geografi og matvett
Det meksikanske kjøkkenet, og da i den enkle, nordlige varianten, fant veien til USA via enkle, folkelige spisesteder med hverdagsmat. På grunn av dette har amerikanere og dermed europeere ofte inntrykk av at meksikansk mat er enkel og folkelig. Dette blir ytterligere understreket av tacokits og annen ferdigmat som i dag tilbys norske forbrukere. Spennvidden innen meksikansk mat er ofte helt ukjent.
Vålerengens Idrettsforening
Vålerengens Idrettsforening (VIF) hører hjemme i Oslo, med tilknytning til bydelen Vålerenga. VIF er en paraplyorganisasjon for idrettsklubbene Vålerenga Fotball, Vålerenga Ishockey elite og bredde, Vålerenga Håndball, Vålerenga amerikansk fotball (VIF Trolls), Vålerenga Innebandy, Vålerenga Basketball, Vålerenga Baseball og Vålerenga Ski. Tidligere har det også vært drevet med blant annet bandy, rinkbandy, orientering, bryting og friidrett.
Meksikansk mat
Geografi og matvett
Innad i Mexico er det store variasjoner. Kjøkkenet i nord er det enkleste, og bruker ingredienser som hvete, kje, oksekjøtt og så videre. Kjøkkenet i storbyene i den sentrale delen, slik som Mexico by, Puebla, Guadalajara, Morelia og flere har den meste elegante maten, med for utenforstående svært uvanlige smakskombinasjoner. Kjøkkenet på begge kystene er preget av fisk og skalldyr. I de tropiske, sørlige delene av Mexico preger råstoff som melbanan («machobanan») og ulike tropiske frukter maten. Urfolket i Mexico, som er mest representert i sør, har et kjøkken som er mer preget av råvarene som ble brukt før den spanske invasjonen, og da spesielt insekter og krypdyr.
Nyere innvandring
Etter den spanske invasjonen har mindre grupper kommet til Mexico og bidratt til matkulturen.
Vålerengens Idrettsforening
Vaalerengens Idrættsforening ble stiftet den 29. juli 1913, med bakgrunn i Fotballgruppa Spark fra 1898. I 1989 ble Vålerengens Idrettsforening delt opp i selvstendige klubber for de ulike idrettene, med den opprinnelige foreningen fungerende som en paraplyorganiasjon. I moderne tid er VIF mest kjent for fotball og ishockey. Vålerenga Fotball har blitt seriemestere fem ganger og cupmestere fire ganger (sist i 2008).
John Campbell (roer)
John Alan Campbell (født 13. april 1899, død 20. februar 1939) var en britiske roer som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Vålerengens Idrettsforening
Vålerenga Ishockey har blitt seriemestere 26 ganger og norgesmestere 26 ganger(pr. 2009).
Heimevernets fortjenstmedalje
Heimevernets fortjenstmedalje er en norsk militær medalje innstiftet i 13. januar 1971.
John Campbell (roer)
Campbell vant en olympisk sølvmedalje i roing under OL 1920 i Antwerpen. Han var med som roer på den britiske åtteren som kom på andreplass bak USA. Mannskapet på båten var; Ewart Horsfall, Guy Oliver Nickalls, Richard Lucas, Walter James, John Campbell, Sebastian Earl, Ralph Shove, Sidney Swann og Robin Johnstone som var styrmann. Totalt deltok åtte båter fra åtte nasjoner og konkurransen, som ble avviklet 28. og 29. august 1920, ble gjennomført i cupform. To og to båter møttes i kvart- og semifinaler. Storbritannia møtte og beseiret Sveits i kvartfinale og Norge i semifinale. Finalen tapte de til USA.
Vålerengens Idrettsforening
I 1967 ble VIF norgesmestere i stafettorientering for juniorer, og samme høst vant VIF sitt første NM i fotball – også det for juniorer.
Heimevernets fortjenstmedalje
Tildeling
Medaljen kan tildeles militære og sivile personer, som på forskjellige vis har gjort en særlig stor innsats for Heimevernets sak. Tildeling av Heimevernets fortjenstmedalje foretas av Forsvarssjefen etter innstilling fra Generalinspektøren for Heimevernet. Medaljen tildeles nordmenn forholdsvis sparsomt og bare for helt spesiell innsats for Heimevernet. Medaljen tildeles også utlendinger, særlig for samarbeid med tilsvarende forsvarsgrener i land som Danmark og Sverige, men også Frankrike og USA. Samme person skal bare kunne motta én av fortjenstmedaljene for de ulike forsvarsgrenene.
Vålerengens Idrettsforening
Vålerengens Idrettsforening ble i 2005, 2006, 2007 og 2008 kåret til «Klubben i mitt hjerte» av dagbladet.no sine lesere.
Meksikansk mat
Grenseløs appetitt
Matkulturen i Guatemala danner en fortsettelse av kjøkkenet i Sør-Mexico, og bruker mange av de samme ingrediensene. Også andre deler av Mellom-Amerika har mange retter og råvarer til felles med Mexico.
Heimevernets fortjenstmedalje
Tildeling
I 2014 ble det foretatt fire tildelinger av Heimevernets fortjenstmedalje.
Vålerengens Idrettsforening
Kjerneområde og lokasjoner
VIFs kjerneområde er Bydel Gamle Oslo. Her finner man strøket Vålerenga som har gitt klubben sitt navn, med klubbens «kulturelle samlingspunkt» Vålerenga kirke, og historiske samlingspunkt Sotahjørnet. I tillegg finner man alle VIFs kontorer, treningsområder og stadioner her.
Heimevernets fortjenstmedalje
Utførelse
Heimevernets fortjenstmedalje er preget i sølv og har en diameter på 33 mm. Advers viste fra innstiftelsen og fram til 2006 en kongekrone i en laurbærkrans. I 2006 ble dette endret slik at advers heretter viser Heimevernets emblem, bokstavene «HV» omgitt av en krans. Revers har hele tiden vært den samme og har omskriften «HEIMEVERNET FOR FORTJENESTE». Medaljen er opphengt i et grønt bånd, som har en smal mørk grønn og to smale gule midtstriper og smale kantstriper i grønt og gult.
Meksikansk mat
Tex-Mex-mat
I California har det i de senere årene utviklet seg et Cal-Mex-kjøkken, som eksperimenterer med kalorifattigere utgaver av meksikanske retter. Kjøkkenet i New Mexico, hvor nær halvparten av innbyggerne er spansktalende, er derimot langt mer tro mot meksikanske mattradisjoner.
Meksikansk matkalender
Såvel ulikheter i råstofftilgangen som kirkeårets festdager og fastetider påvirker meksikanske middagstallerkner. Ulike frukter og grønnsaker er tilgjengelige til ulike tider, slik som ferske poblano-chili som bare finnes om sommeren eller søte, grønne sitroner som nytes før jul. I adventen og i fasten var det tidligere forbudt for katolikker å spise kjøtt. Dette praktiseres ennå av de fleste, i alle fall på fredager i disse periodene. Til gjengjeld spises spesiell mat på ulike religiøse festdager:
Måltider
Spisesteder finnes overalt i Mexico, fra eksklusive og dyre restauranter til vogner på gatehjørnene. De fleste er imidlertid familiedrevne steder som er åpne fra tidlig morgen til sein kveld, og som lager maten mens kundene ser på. På søndag er alle disse stedene fulle av familier, da har nemlig husmora fri etter en travel uke bak grytene.
De grunnleggende næringsmidlene
Meksikansk mat er resultatet av møtet mellom de gamle kulturene i Mexico og europeisk kokekunst. De prekolumbianske kulturene brukte mais, bønner, avokado, chili, kakao, vanilje, røde og grønne tomater, gresskar og sopp, samt for proteiner kalkuner, slanger, gresshopper og andre insekter. Europeerne tok med seg ris, hvete, sukker, høns, svin og storfe.
Tortilla
Tortilla er grunnæringsmiddelet, og er en lompe av maismel. I Nord-Mexico brukes tortillas av hvete. Det finnes blå tortillas, laget av en blålig maistype, og tortillas kan variere i størrelse og tykkelse alt etter hva de skal brukes til. De fleste meksikanere kjøper tortillas på det lokale tortillería, hvor de lages maskinelt, men alltid ferske. Nå kan man også kjøpe industrielt fremstilte tortillas på supermarkeder. På landsbygda og på «tianguis» (gatemarkeder) lager mange dem selv. Fingernemme kvinner klapper dem til med fingrene, mens mange bruker en «máquina de tortilla», en presse. Tortillas serveres varme, og det rynkes på nesa av gamle tortillas.
Smakstilsetninger
I det meksikanske kjøkkenet brukes noen karakteristiske smakstilsetninger, og uten dem hadde ikke maten hatt den spesielle aromaen. Det lages også en rekke chilisauser, både hjemme og på fabrikker. Den vanligste er salsa roja, på rød chili, løk og vanlig tomat, samt salsa verde, som lages på grønne tomater, grønn chili og løk. Salsaen er alltid finfordelt og tyntflytende, ikke «chunky salsa» som man ser i Norge. Derimot kan tomat, løk, koriander og chili skjæres opp i større biter og røres sammen, og det kalles pico de gallo, «hanenebb».
Ris og bønner
Bønner hører til Mexicos eldste kulturplanter, og den vanligste måten å servere dem på, er frijoles refritos, bønner som er kokt og så most og innkokt i kokevannet med moderate kryddermengder. En ladning «dobbeltstekte» bønner hører med til det meste av mat. Andre bønnevarianter er frijoles charros med tomat og svinekjøtt, frijoles de la olla, hele bønner med svinefett, frijoles puercos, bønner anrettet med flesk og tomatsaus oppå, chul yucateco er en grøt av ferske, grønne bønner og mais. Frijoles borrachos, «fulle bønner», er bønner kokt med svinebog og smakssatt med tomat, koriander, chili, svinefett og baconterninger.
Risretter omtales ofte som «sopas secas», tørre supper. Ofte serveres de som en egen rett, ikke sammen med hovedretten. Kokt, saltet ris som vi kjenner det, er svært sjelden i Mexico, i stedet blir risen smakssatt med utallige ingredienser:
Frukt og grønnsaker
I tillegg er en lang rekke grønnsaker i bruk, blant de mest populære er squash, erter, maiskolber og gresskar. I Mexico dyrkes det frukt i mange klimasoner, fra tempererte typer som epler og pærer via subtropiske sorter som fiken, druer, ferskner, meloner, vannmeloner og ulike sitrusfrukter til tropiske typer som mango, papaya, guava og flere ulike typer bananer. Irapuato i delstaten Guanajuato er kjent for jordbærene sine.
Kjøtt og ost
Proteinkildene før den spanske erobringen var små, hårløse hunder, kalkun, slanger, øgler og insekter. Hunder spises ikke lenger, mens insekter, øgler og slanger ennå spises blant urfolk i Sør-Mexico. Kalkun, guajolote, er imidlertid mye brukt. Europeiske kjøttdyr som svin, storfe og kylling er svært populære og mye brukt. Pølsesorten chorizo, kjent fra Spania, er også en favoritt i Mexico, og det finnes både spekepølsevarianter og helt myke, ferske typer, og også en grønn variant (grønn chili, grønne tomater).
Ceneda
Ceneda er det tidligere navnet på byen Vittorio Veneto i Italia. Byen ble i 1866 forent med Serravalle og tok det nye navnet fra dette år.
Cenedas tidligere biskop, Michele della Torre, ble senere utnevnt som nuntius og kardinal. Dette var også fødebyen til Lorenzo da Ponte, kjent librettist for Wolfgang Amadeus Mozart.
Meksikansk mat
Småretter
Meksikanerne springer gjerne mellom to jobber, og spiser dermed ofte raske retter, antojitos, servert fra utallige vogner, små kafeer og lunsjrestauranter. Det betyr ikke at man gir avkall på å spise godt.
Tamales
Tamales er maismasse som pakkes inn i dekkbladene på mais eller i bananblader sammen med andre ingredienser og dampes. Siden de er dampet, er de trygg mat for turister. Tamales er enten frokost eller kjappmat.
Tortas
Når meksikanerne har kort tid til lunsj mellom sine to jobber, stikker de gjerne innom et tortería for å spise «tortas», smørbrød (merk at ordet «torta» betyr terte eller pai i andre spansktalende land). Et stort, fint rundstykke deles i to og grilles lett, mens man forbereder fyllet, som kan være skinke, chorizo, spekepølser eller «milanesa» (schnitzel), kombinert med ost, løk, guacamole, salat, tomat og selvsagt chili.
Navnene på disse dagobert-smørbrødene er et kapittel for seg, en torta hawaiana har selvsagt ananas, mens en torta suiza (sveitsisk) er godt belagt med ost. Den mest tårnhøye og populære heter torta cubana, men alle disse variantene er selvsagt helmeksikanske.
En torta av kyllingbryst selges for tida under navnet «torta Salma Hayek», eller «torta tetanic», et ordspill på det populære navn på kvinnens bryst, «teta». En torta Francis er oppkalt etter den kjente transvestitten Francis, og har følgelig både kyllingbryst, skinke og chorizo-pølse. En torta Andres Manuel Lopez Obrador har mange egg. Los huevos, eggene, er et populært navn på mannens testikler, og spiller på Mexico bys tidligere ordfører og hans påståtte mannsmot. Torta-smørere med konservativ innstilling vil kanskje heller fylle en Andres Manuel Lopez Obrador-torta med lengua, kokt tunge. I Mexico sier man pura lengua, bare tunge, når det blir mye prat og lite handling.
Tortilla-favoritter
Det mest populære er imidlertid raske retter av tortilla:
Både navnene, fyllet og detaljene varierer fra region til region.
Gorditas og sopes
Gorditas er tykke, friterte, kaker av maismel som kan åpnes som lommer, noe i nærheten av pitabrød. De kan da fylles med kjøtt, salat og chilisaus. Disse er også kjent i Mellom-Amerika som pupusas, og i Sør-Amerika som arepas. Sopes (runde), tlacoyos (ovale) eller chalupas (båtformede) er tykke kaker av mais med en kant brettet av raske fingre under steikinga til en liten skål. Dermed kan man fylle dem med bønner, kjøtt, ost og annet.
Vålerengens Idrettsforening
Kjerneområde og lokasjoner
På Valle Hovin ligger Vålerenga kultur- og idrettspark, som dekker hele området med Intility Arena som åpnet i september 2017, Vallhall Arena og treningsfeltet. Vallhall Arena er Vålerenga Fotballs «hovedkvarter» med administrasjon og fasiliteter for elitelaget. Valle Hovin Kunstgress stadion er hjemmebane for Vålerenga 2 og treningsbane for Vålerengas A-lag.
Lenger vest i bydelen ligger dalsøkket Jordal som ligger mellom Vålerenga og Kampen. Her finner man Jordal Amfi som brukes av Vålerenga Ishockey, Jordal Idrettspark hvor Vålerenga Trolls spiller sine hjemmekamper, og Jordal Idrettshall som brukes av Vålerenga Håndball.
Tidligere hjemmebaner i fotball
Etter at Hovedserien ble innført i 1948, har Vålerenga benyttet Bislett stadion (1948–1969, 1972–1993, 1997–1999) og Ullevaal stadion (1953–1954, 1970, 1994–1996, 2000–2017) som sin hovedhjemmebane. I tillegg ble klubben «forvist» til Voldsløkka Stadion i 1971 da VIF rykket ned i 3. divisjon.
Meksikansk mat
Sausene
Når de milde, lyse kjøttslagene kylling, kalkun og svin kokes eller steikes, serveres de gjerne med en pikant saus. Disse sausene kombinerer ofte elementer som ulike chilier, rosiner, sjokolade, kanel, spisskummin og så videre. Mange av dem heter mole, et ord fra nahuatl som bare forstås i Mexico. Sausene er gjerne utviklet i klostre, i kjøkkenene på haciendaer og hos rike byborgere.
Fylt chili og squashblomster
De store poblano-chiliene kan fylles med kylling, oksekjøtt eller ost. Mest kjent er chiles en nogada, grønne poblano-chilier fylt med kyllingkjøtt og servert med hvit valnøttsaus og knallrøde granateplefrø. Denne retten i de meksikanske fargene spises om sommeren. Squashblomster fylles gjerne med ost eller chilisaus.
Fisk og skalldyr
Fisk er hverdagsmat på kysten, og på fredager i fastetida spiser de fleste meksikanere fisk eller skalldyr.
Desserter og kaker
Det er ikke så mange meksikanere som rynker på nesen når noe blir «for søtt», og en norsk hverdagsmiddag uten dessert ses på av meksikanere som ren barnemishandling.
Utvalget i pasteles, kaker, og pan dulce, søte boller, er også stort. Meksikanernes forkjærlighet for croasan, croissanter, er en overlevning fra den franske invasjonen i 1860-årene. Det er derimot langt mindre vanlig enn hos oss å bake kaker og boller selv, i stedet kjøpes det inn hos bakere og konditorer.
Drikke
På grunn av klorlukt fra vannrensingen drikkes det lite kranvann. Derfor foretrekker meksikanerne å drikke noe annet til maten eller som tørstedrikke.
Varme drikker
Sjokoladen kommer fra Mexico, og denne drikken var egentlig svært bitter. Da kakaobønnene kom til Europa, fant man imidlertid på å tilsette sukker, noe som totalt endret karakteren på drikken. I dag nyter også meksikanerne stort sett sjokolade med sukker. Kaffen i Mexico er gjerne tynnere enn i Norge, og en variant kokes i en gryte tilsatt kanel, kalt café de olla, grytekaffe.
Brennevin
Brennevin er veldig populært i Mexico. Det mest kjente er tequila, men det blir både produsert og konsumert mange forskjellige typer brennevin i landet.
Mat og helse for turister
Meksikanerne er ikke urenslige av seg, tvert i mot er de svært opptatt av at maten skal være sunn. De er skeptiske til ferdiglaget mat i en glassdisk, og tar seg gjerne tid til å vente på at maten lages fersk. Imidlertid selges det mye mat på gatene, og disse gateselgerne har få muligheter til å holde en høy hygienisk standard. Mange av sausene i Mexico, slik som guacamole og salsa, er rårørte, ikke kokt. Endelig har det tropiske klimaet i mange av produksjonsområdene en frodig bakteriekultur som våre sarte, nordlige mager ikke er vant til. Vær forsiktig med følgende retter og råstoffer i Mexico:
Alt dette betyr ikke at du skal ta med matpakke til Mexico, noen få regler vil gjøre at du spiser godt både på pene restauranter og på enkle spisesteder.
Meksikansk mat i Norge
Meksikanere i Norge og norske Mexico-venner konstaterer fort at det er tilnærmet umulig å gjenskape meksikansk matglede i Norge fullt ut. Det betyr imidlertid ikke at man ikke kan lage mye god mat likevel.
Et viktig råstoff som grønne tomater er svært vanskelig å fremskaffe i Norge, men noen steder kan man få kjøpt ferdig salsa verde. I tamilske butikker selges av og til grønne tomater. Noen chilityper, for eksempel jalapeños, er svært lett å skaffe, mens andre typer som serrano, güero og chipotle også finnes noen steder. Er man heldig, kommer man også over en del tørre varianter av andre chilityper. Ferske poblano-chilier er svært sjeldne, og man er henvist til de avlange paprikatypene fra Midtøsten som en ikke fullgod erstatning.
Et annet problem er forholdet pris og kvalitet i Norge. Råstoffer som lime, koriander, squash og avokado er forholdsvis dyre i innkjøp, og kvaliteten er ofte dårlig. Koriander kan man dyrke selv, og mange av de andre råstoffene kan ofte kjøpes noe billigere på innvandrerbutikker.
Fiskeretter fra Mexico kan imidlertid fint brukes med norsk fisk. Ceviche, som lages av rå fisk, er sannsynligvis mye tryggere mat tilberedt i Norge enn i Mexico.
Lysnes
Lysnes er ei langstrakt bygd med ca 200 innbyggere i Senja kommune, Troms og Finnmark. Bygda ligger langs vestsiden av fjorden Lysbotn på Senja, omtrent midt mellom Gibostad og Botnhamn. Fylkesvei 861 og fylkesvei 271 (Troms) går gjennom bygda. Den tidligere riksveien (861) kommer sørfra fra Silsand via Gibostad og fortsetter østover mot Stønnesbotn. Fylkesvei 271 går fra Lysnes og nordover mot Vang.
Lysnes, som ligger i Lysbotn grunnkrets, tilhører Gibostad skolekrets og har også postadresse Gibostad. Bygda har en egen liten dagligvarebutikk med navnet Lysnes senter. Butikken ligger like ved hurtigbåtkaia. Herfra er det avganger til Tromsø mandag, onsdag, fredag, og søndag, en tur som tar bare ca. 50 minutter. Hurtigbåtruta er flittig brukt av folk fra hele nord- og ytre Senja. I tillegg til Lysnes har båten anløp på Tennskjær på Lenvikhalvøya og Vikran på Malangshalvøya. I tillegg har bygda ei båthavn og muligheter for camping. Salmar Nord går også ut til merdene fra havna på Lysnes. De tilbyr også rib-turer for bedrifter.
På Lysnes ligger også Lysebotn kapell.
Ord & Bilde
Ord & Bilde var et faglig nettverk for forfattere, illustratører og formidlere som ønsket å fremme gode bildebøker i Norge. Nettverket ble etablert i november 1997 med blant andre forfatter Per Olav Kaldestad, bibliotekar Bente Bing Kleiva og daværende Grafill-leder Morten Berner. Nettverket arrangerte blant annet seminarer og utstillinger, som bildebokutstillingen «Nordiske bildebøker krysser grenser» i 2005-2006.
Ord & Bilde-prisen ble tildelt personer og organisasjoner som har gjort et stort arbeid for bildeboka. Prisen har gått til blant andre forfatteren Tor Åge Bringsværd, tegnerne Thore Hansen og Harald Nordberg, forleggeren Guri Vesaas og Fredrikstad bibliotek (for deres galleri for bildebokillustrasjoner).
Nettverket er ikke lenger aktivt. Noe av arbeidet er planlagt videreført gjennom Norsk barnebokinstitutts, NBUs og Grafills samarbeidsprosjekt VisLitt.
Dogo canario
Presa canario er en molosser av doggetype som stammer fra Kanariøyene (Spania).
Opprinnelse og alder
Presa canario er en hund som stammer fra øyene Tenerife og Gran Canaria i øygruppen Kanariøyene. Mange kynologer mener at presa canario er et resultat av paringer mellom den lokale hundetypen majorero og molossere som ble ført til øyene. Slike paringer førte til at det oppsto en gruppe med mellomstore mastiff-lignende hunder på øyene, som gjennomgående enten var rødbrune eller brindlet i fargen med hvite markeringer. Antallet slike hunder økte kraftig i det 16. og 17. århundre, og det finnes et ukjent antall referanser til dem i de lokale registrene på øyene, der typen i hovedsak nevnes som vakthund og kveghund.
På begynnelsen av 1980-tallet var rasen nærmest utdødd, men det fantes noen entusiaster på Tenerife som satte igang et program for å redde kanarihunden. Det ble dannet en raseklubb, og en offisiell standard ble publisert den 24. januar 1986. Historien fra 1940-tallet viser til at rasen kan ha blitt brukt som kamphund, men omfanget er ukjent. Hovedsakelig ble hunden brukt som gårdshund og til hjelp for slaktere.
Dogo canario
Det har vært et åpent stridstema i flere år på hva som er en «Presa Canario» og hva som er en «Dogo Canario».
Det var FCI som tidligere kun ville godkjenne hunderasen under navnet «Dogo Canario». «Presa» betyr «holde fast/ bite i», noe som kan assosiere med at hunden «liker å bite». FCI nektet derfor å kalle hunderasen for Presa Canario, noe som førte til mye misnøye hos mange spanske oppdrettere. Den 24.12.2018 fikk derimot hunderasen et endelig navn
Betegnelsen «Dogo Canario» er fra 24.12.2018 historie (fra 01.01.2019 hos NKK). Alle hunder som har vært registrert som Dogo Canario i Norge før 01.01.2019 har nå automatisk blitt registrert som Presa Canario.
Utseende, anatomi og fysikk
Presa canario er en glatthåret, meget stor og muskuløs hund med atletisk kroppsbygning. Pelsen har meget stive, grove dekkhår som ligger glatt til kroppen, som ellers mangler underull (noe underull kan forekomme på halsen og baklårene). Når hunden er allert dannes det rynker i pannen. Huden er tykk og elastisk, halshuden løs. Halen bæres hengende og kan rekke til hasene. I mange land er det vanlig med ørekupering, men dette er forbudt i Norge.
Alle fargenyanser av brindlet tillates (fra varm mørkebrun til blond eller blekgrå). Alle nyanser av brun (fra rødbrun til sandfarget) tillates. Hvite markeringer i brystet, nakke/strupe, frambena og tærne på bakbena tillates, men bør vøre minimale.
Hannen skal ifølge rasestandarden veie mellom 50-65 kg og ha en skulderhøyde på 60-66 cm. Tispa skal veie mellom 40-55 kg og ha en skulderhøyde på 56-62 cm. Rasestandarden tolererer +/- 1 cm i mankehøyde på rasetypiske individer.
Bruksområde
Rasen er en utmerket brukshund med en rekke egenskaper, blant annet som vakthund. Den kan dessuten bli en god familiehund for erfarne hundefolk.
Lynne og væremåte
Presa canario er normalt rolig innendørs, men den passer best til erfarne hundeeiere. Hundene går godt overens med barn og er av en veldig lojal type. Hundene kan være noe usikker på fremmede og har lett for å vokte. Presa canario kan være usikker overfor andre hunder av samme kjønn og noen ganger også mot motsatt kjønn, av denne grunn er det viktig at de sosialiseres fra tidlig alder.
Elstad landskapsvernområde
Elstad landskapsvernområde ved E6 i Ullensaker, Akershus, har såkalte grytehullsjøer. Etableringen av Elstad landskapsområde skjedde den 17. desember 1999 og omfatter et areal på 7 605 dekar, men allerede i 1991 ble mulighetene for uttak av masse stoppet.
Grytehullsjøene på Romerike har trekk både fra kalksjøer og rike kulturlandskapssjøer, men skiller seg ut ved spesielle fysisk-kjemiske forhold. De er bl.a. karakterisert ved (i) beliggenhet i moreneområder med sand/silt, (ii) stor grunnvannspåvirkning, en del har (iii) stor vannstandsvariasjon, og en del har (iv) jern- og fosforrikt, stagnerende bunnvann som ikke blandes. Enkelte synes også å være naturlig relativt næringsrike med naturlige algeoppblomstringer som kan gjøre det vanskelig å vurdere grad av menneskelig påvirkning.
Området omfatter også følgende vann:
Germanicus
Germanicus (født 24. mai 15 f.Kr., død 10. oktober 19 e.Kr.) var et medlem av det Julo-claudiske dynasti tidlig i det romerske keiserrikets historie. Han ble født i Roma som sønn av Nero Claudius Drusus (sønn av Livia Drusilla, hustru av Augustus) og Antonia den yngre (datter av Marcus Antonius). Hans opprinnelige navn ved fødselen var enten Nero Claudius Drusus etter sin far, eller Tiberius Claudius Nero etter sin onkel, keiser Tiberius. Agnomen Germanicus ble lagt til hans fulle navn i 9 f.Kr. da det posthumt ble gitt til hans far som ære for hans militære seirer i Germania. Ved 4 e.Kr. ble han adoptert som Tiberius' sønn og arving. Som et resultat ble Germanicus adoptert ut av slekten Claudii og inn i Julii. I henhold til romersk navnkonvensjoner ble hans adopterte navn Germanicus Julius Cæsar.
I tillegg til Germanicus forhold til Tiberius, var han også en nær slektning av andre fire keisere fra Julo-claudiske-dynastiet. På morssiden var Germanicus grandnevø av Augustus, som formelt ikke var keiser, men i praksis enehersker av Roma. Ved å gifte seg med sin tremenning Agrippina den eldre ble han Augustus' svigersønn. Gaius, bedre kjent som Caligula, keiseren som etterfulgte Tiberius, var sønn av Germanicus. Etter at Caligula ble myrdet ble Claudius ny keiser, og som var Germanicus' yngre bror. Nero, den siste keiser fra Augustus' dynasti, var sønnesønn av Germanicus på slekten til hans mor, Agrippina den yngre. Germanicus fikk ni barn med Agrippina den eldre, deriblant de nevnte Agrippina den yngre, Julia Livilla og den senere keiseren Caligula.
Germanicus' egne kriger i Germania gjorde han berømt etter å ha hevnet nederlaget ved Teutoburgerskogen og for å ha gjenvunnet to av de tre legionørnene (aquila) som hadde gått tapt i slaget. Han var meget populær blant folket og ble betraktet som den perfekte romer lenge etter sin død. Det romerske folk betraktet ham i århundrer som Romas Aleksander den store grunnet likheten med at han døde i ung alder, hans anstendige karakter, hans imponerende fysiske utstråling og hans militære berømmelse.
Familie og tidlig liv
Germanicus ble født i Roma i 15 f.Kr. Hans foreldre var general Nero Claudius Drusus, sønn av Livia Drusilla, tredje hustru av Augustus, ved hennes første ektemann, Tiberius Claudius Nero. Hans mor var Antonia Minor (den yngre), den yngre datteren av triumvir Markus Antonius og Octavia Minor, søster av Augustus. Livilla var hans yngre søster og den framtidige keiser Claudius var hans yngre bror.
Germanicus giftet seg med sin tremenning på morssiden, Agrippina den eldre, et barnebarn av Augustus, en gang mellom 5 og 1 f.Kr. Paret fikk ni barn: Nero Julius Cæsar, Drusus Cæsar, Tiberius Julius Cæsar (ikke til å forveksles med keiser Tiberius), et barn med ukjent navn (vanligvis referert til som Ignotus), Gaius den eldre, keiser Caligula (Gaius den yngre), Agrippina den yngre, Julia Drusilla, og Julia Livilla. Kun seks av barna vokste opp til å bli voksne; Tiberius og Ignotus døde som spedbarn, og Gaius den eldre i tidlig barndom. Via Agrippina den yngre var Germanicus bestefar på morssiden av den senere keiser Nero.
Germanicus ble meget populær blant folk flest i Roma som entusiastisk feiret hans militære seirer. Han var også en favoritt hos Augustus, som en tid betraktet ham som en mulig arving til riket. I 4. e.Kr. besluttet Augustus å favorisere Tiberius, egget av sin hustru Livia, mor til Tiberius fra hennes første ekteskap med Tiberius Claudius Nero. Imidlertid tvang Augustus sin arving Tiberius til å adoptere Germanicus som en sønn og til å navngi ham som sin arving. Som adoptert ble Germanicus' navn endret til Germanicus Julius Cæsar. Han ble da adoptivbroren til Tiberius biologiske sønn Drusus Julius Cæsar, som også var hans svoger da han var gift med Livilla.
Suksessfull hærfører
Etter at Augustus døde i 14 e.Kr. utnevnte senatet Germanicus som kommandant for styrkene i Germania Inferior. En kort tid etter spredte det seg et opprør blant de utstasjonerte romerske legioner i Pannonia og i Germania da de hadde ikke blitt betalt de bonuser som de var blitt lovet av Augustus, og Tiberius heller ikke ga dem tilfredsstillende svar. Da de nektet å akseptere dette, krevde soldatene Germanicus som keiser. Germanicus fikk slått ned opprøret og roet soldatene, og insisterte at han foretrakk å fortsette som general. I et forsøk på å sikre troppenes lojalitet og sin egen popularitet blant dem og hos det romerske folket, ledet ham dem i et angrep mot marserne, en mindre germansk stamme i den øvre delen av elven Ruhr. Germanicus massakrerte dem, menn, kvinner og barn, og gjenvant etter sigende den ene av de tre tapte fanene.
I løpet av de neste to årene førte han hæren inn i Germania mot et stammeforbund ledet av den germanske hærføreren Arminius som tidligere hadde suksessfullt veltet romersk styre i et opprør i år 9 e.Kr. I 14 e.Kr. omringet Germanicus og utslettet det mest av bruktererne og gjenvant den tapte ørnefanen til 19. legion i et angrep. Hans største suksess var å ta til fange Arminius’ gravide hustru Tusnelda. Arminius så aldri sin hustru igjen. Germanicus ødela store områder og fjernet all aktiv motstand i området, men de fleste av germanerne flyktet til fjerne områder av skogsområdet. Angrepet ble betraktet som en suksess da det store målet var å slå germansk motstand.
Etter å ha besøkt stedet for det katastrofale slaget ved Teutoburgerskogen hvor 3 legioner (15 000 menn) ble drept i 9 e.Kr., og gravlagt deres levninger, rettet han et direkte angrep mot hovedområdet til Arminius’ stamme. Arminius greide innledningsvis å lure Germanicus’ kavaleri inn i en felle og påførte mindre skader før det romerske infanteriet brøt og fikk germanerne til å bryte av angrepet og flykte inn i skogen. Seieren, sammen med det faktum at vinteren nærmet seg raskt, fikk Germanicus til føre hæren tilbake til vinterkvarterene ved Rhinen. Germania Magna utenfor Romas kontroll forble ubeseiret.
Til tross for at keiser Tiberius tvilte, greide Germanicus å samle ytterligere en stor hær og invadere Germania på nytt året etter, i 16 e.Kr. Han krysset elven Weser i nærheten av dagens Minden, og møtte Arminius’ hær ved et sted kalt Idistaviso, lengre opp Wesen, i nærheten av dagens Rinteln. Denne striden kalles ofte for kun kampen ved Wesen. Germanicus’ militære lederskap fikk vise seg fram, og hans bedre trenet og utstyrte legionærer påførte fienden store tap mens hans egen hær fikk kun mindre. Tacitus antyder at mellom 10 000 og 20 000 germanere ble drept. Et siste slag ble utkjempet ved Angrivariermuren (en grensevoll tilhørende angrivariere som nå er vanskelig å lokalisere), vest for dagens Hannover, noe som ble en gjentagelse av det forrige slaget; store germanske tap inntil de trakk seg tilbake.
Til tross for den militære suksess som Germanicus’ krigføring i Germania, var den i hovedsak motivert som en reaksjon av den opprørske stemningen blant soldatene og manglet egentlig strategisk verdi. Imidlertid leget denne kampanjen romernes psykologiske depresjonen etter Varus’ nederlag i år 9 e.Kr. hvor 3 legioner ble utslettet. Imidlertid da Germanicus førte sine tropper over Rhinen uten å ha fått tillatelse av Tiberius, og i opposisjon til rådet til Augustus om la elven være Romerrikets grense, åpnet han seg for mulig tvil om hans motiver for en slik uavhengig handling. Hans feil i denne politiske bedømmelsen ga Tiberius grunn til å tilbakekalle sin nevø. Tacitus forsikret med en del bitterhet at om Germanicus hadde blitt gitt frie tøyler kunne han ha fullført erobringen av Germania.
Kommando i Asia og død
I et forsøk på å skille Germanicus fra hans tropper og svekke hans innflytelse, sendte Tiberius ham til Asia hvor han i 18 e.Kr. beseiret de anatoliske kongerikene Kappadokia og Kommagene. De ble gjort om til romerske provinser. I løpet av en tur for å se seg om i Egypt, som på den tiden ikke var en vanlig romersk provins, men en provins direkte underlagt keiseren, synes det som om Germanicus ikke tilsiktet tilrante seg flere keiserlige privilegier. Året etter oppdaget han at guvernøren av Syria, Gnaeus Calpurnius Piso, hadde opphevet det provinsielle arrangementet som han opprettet. Germanicus sørget for at Piso ble tilbakekalt til Roma, skjønt denne handlingen var antagelig ikke innenfor hans autoritet.
Midt i denne feiden ble Germanicus rammet av en merkelig sykdom og døde kort tid etter i Antiokia i sørlige Anatolia. Dødsfallet førte til mange spekulasjoner, og flere kilder la skylden på Piso, som det ble mistenkt handlet på ordre av keiser Tiberius, for å ha forgiftet ham. Det ble aldri bevist, og Piso døde mens han ventet på rettssak (tilsynelatende av selvmord, men Tacitus antok at Tiberius kan han fått ham myrdet før han kunne implisere keiseren i Germanicus' død). Han fryktet at folket i Roma kjente til konspirasjonen mot Germanicus, Triberius' sjalusi og frykt for nevøens popularitet og økende makt var den virkelige motivasjonen, i henhold til Tacitus.
Germanicus' død under tvilsomme omstendigheter hadde stor effekt på Tiberius' popularitet i Roma, og førte til at det dannet seg et klima med frykt i hovedstaden. Også mistenkt for å være klandreverdig i hans død var Tiberius' fremste embetsmann, Sejanus, som ville på 20-tallet bidra til å spre frykt rundt seg i Romas øverste samfunnsklasser og i de administrative sirklene ved å anklage folk for forræderi og dømme dem til døden. Han benyttet seg også av informanter og spioner.
Posthume æresbevisninger
Da Germanicus' død ble annonsert i Roma den 19. desember førte nyheten til stor forskrekkelse og sorg i byen og deretter til andre deler av riket. Det var offentlig sorg i løpet av festivaldagene i desember. Histoikerne Tacitus og Suetonius nedtegnet hans gravferd og posthume æresbevisninger. Ved hans begravelse var det ingen prosesjon med statuer av Germanicus. Det var rikelig med lovtaler og påminnelser av hans flotte karakter og en særskilt lovtale ble gitt av Tiberius i senatet.
Blant hans posthume æresbevisninger var at hans navn ble plassert i Carmen Saliare (rituelle tekster), kurulestoler (sella curulis, opphøyde stoler), og hans kiste ble kronet med eikekranser. Hans statue av elfenbein ble båret først ved sirkuslekenes prosesjon, hans posisjoner som prest av Augustus og Augur ble fylt av medlemmer av den keiserlige familie, og ridderstanden (equites) ga hans navn til en rad med seter ved et teater i Roma.
Arkitektoniske buer ble reist til hans ære over hele Romerriket, særskilt en som nedtegnet hans dåder og død i Roma, ved elven Rhinen, og et sted i Nurfjellene, sørøst i Anatolia. I Antiokia, hvor han ble kremert, hadde han et gravmonument dedikert til seg.
På den dagen da Germanicus døde fødte hans søster tvillinger. Den andre av dem ble oppkalt etter onkelen, men døde ung. I 37 e.Kr., ble Germanicus’ eneste gjenværende sønn, Caligula, keiser. Han døpte om måneden September etter faren til Germanicus, men det kom ikke til å vare. Mange romere betraktet Germanicus som deres ekvivalent av Aleksander den store, og mente at han kunne ha overgått den greske erobreren om han hadde blitt keiser. Germanicus’ sønnesønn var keiser Nero som døde i 68 e.Kr. og ble den siste i det Julo-claudiske dynasti.
Nordåssløyfa (Oslo)
Nordåssløyfa (1A–37C, 2–52D) er en vei på Holmlia i bydel Søndre Nordstrand i Oslo. Den går fra Nordåsveien til Lusetjernveien. Det meste av veien er gangvei.
Germanicus
Litterær aktivitet
Germanicus skev en latinsk versjon av Aratos' Faenomena (Φαινόμενα, Tilsynekomster), som i en norsk utgave har fått tittelen Stjernebilder og verdenstegn. Germanicus' utgave har overlevd, og for dette verket telles han blant romerske forfattere som skrev om astronomi. Hans verk var populært nok til at en skolia ble skrevet på den, og som også har overlevd.