cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kristian Birkeland
Enda en ny konkurranse for Birkeland–Eyde-prosessen
Under testen var også de tyske ingeniørene ankommet for å teste sin ovnskonstruksjon. De to gruppene av ingeniører holdt seg for seg selv, også under måltidene. Slik som konkurransen var satt opp, var det tillatt at maskinene ble justert eller reparert under testen. Konkurransen startet klokken fire på ettermiddagen og det var alltid noen til stede, av frykt for sabotasje fra det konkurrerende laget. Neste morgen ankom Eyde med noen aksjonærer og styremedlemmer, samt to uavhengige observatører. Observatørene stilte tekniske spørsmål, men var ellers avmålte. Klokken fire ble testen avsluttet, deretter ble mengden salpeter målt og elektrisitetsforbruket avlest. Senere på kvelden kom resultatet fra observatørene, deres vurdering var at testen var uavgjort. Birkelands ovn var litt mer effektiv enn den tyske, men den tyske ovnens såkalte absorberingssystem var noe bedre.
Imidlertid viste det seg at de tyske ingeniørene var rasende over at Birkeland hadde økt størrelsen på ovnen. Birkeland på sin side mente at dette var det ikke satt noen regler for. Avgjørelsen ble at 4/5-deler av ovnene i den nye salpeterfabrikken skulle være av den tyske typen, og de resterende av Birkelands type. Birkeland ble svært forbauset og krevde en forklaring. Eydes forklaring var at Birkeland ikke hadde gjort noen feil med å øke ovnsstørrelsen i siste liten, men at dette var en etisk feil. Birkeland forstod etter dette at Eyde hele tiden hadde forventet at den norske ovnen ville gå tapende ut av konkurransen. At Eyde hadde valgt å la Birkeland lede forsøket, og ikke Næss, betydde at han ville gi Birkeland skammen over at hans ovn ble utkonkurrert. Birkeland ble nedslått da han forstod at han egentlig var blitt tilkalt for å arbeide dag og natt, bare for å bli syndebukk for Eyde.
På grunn av de storpolitiske forholdene ble Birkeland–Eyde-prosessen valgt til de nye produksjonsanleggene på Rjukan. Birkeland visste derfor at han ikke kunne ta så stor personlig ære for valget, men han fikk uansett sitt konsulenthonorar øket til 22 000 kroner per år. Han fikk også over 200 000 kroner etter at han solgte aksjene i Norsk Hydro. Dette utgjorde mer enn 40 ganger hans årlige professorgasje. Uansett kunne han glede seg over at valget av Birkeland-ovnen ble omtalt i avisene og forsterket æresfølelsen til den unge norske nasjonen. Samtidig med at Roald Amundsen (1872–1928) vant kappløpet om Sørpolen, var også Birkeland en fremtredende figur nasjonalt.
Norsk Hydro hadde innen 1912 investert over 100 millioner kroner i sine fabrikker i Telemark, like mye som Norges statsbudsjett på denne tiden. Gjødselen ble kalt norgessalpeter og takket være store vannkraftressurser kunne dette produseres i store mengder og eksporteres.
Birkeland–Eyde-prosessen var relativt ineffektiv med hensyn til energiforbruk. Derfor ble den gradvis erstattet i Norge av Haber–Bosch-prosessen, og rundt 1940 var Birkeland–Eyde-prosessen ikke lenger i bruk.
Andre ideer og oppfinnelser
Selv om Birkeland arbeidet svært mye, fortalte assistentene hans om at han kunne returnere til laboratoriet etter en luftetur, med hatten bak i nakken og oppglødd over nye ideer eller oppfinnelser. Spesielt under uttesting av fettherding klaget de andre professorene på den grusomme stanken som spredde seg ut over universitetet. Dessuten var de ikke fornøyd med at han hadde tatt en halv forelesningssal til sin forskningsvirksomhet.
Birkeland sendte i 1906 to brev til Wallenberg-brødrene, hvor han foreslo at de skulle investere i et forsøksprosjekt som skulle lede til praktisk bruk av kjernekraft. Dette var før den newzealandske fysikeren Ernest Rutherford (1871–1937) hadde vist at atomer består av en kjerne med elektroner som kretser rundt den. Det var også flere år før Niels Bohr (1885–1962) hadde kommet frem til sin teori om atomenergi, og før Albert Einstein (1879–1955) hadde publisert sin teori om sammenhengen mellom energi og masse. Birkeland håpet at Wallenberg-brødrene ville finansiere hans prosjekt med 100 000 kroner, i tillegg til en årlig lønn på 20 000 kroner til ham selv. Marcus Wallenberg innså at Birkelands idé var gigantisk, men han avslo å gi noen finansiell støtte til dette, før han fikk noen avkastning fra prosjektet med kunstgjødselproduksjon.
Margarin kan produseres med utgangspunkt i hvalolje, noe som Norge hadde rikelig tilgang til via hvalfangst. En stor fabrikk ble planlagt i Sandefjord, men en utenlandsk investor kjøpte opp selskapets aksjer før byggingen skulle startes; han nektet bruk av Birkelands patent for produksjon.
Birkeland hadde fra 30-årsalderen alvorlig hørselstap som utviklet seg til det verre. Han hadde eksperimentert med utvikling av høreapparater, og søkt om patent.
Under sitt opphold i Egypt la Birkeland merke til turister som solte seg, og mente at solstrålene var helsebringende. Han tenkte at stråling fra radioaktive materialer ville være enda mer effektivt. Dermed kontaktet han kjemikeren Ellen Gleditsch (1879–1968) som hadde arbeidet med den polske kjemikeren og fysikeren Marie Curie (1867–1934) i Paris. Gleditsch var ekspert på radioaktiv stråling, og tidligere hadde Birkeland arbeidet for at hun skulle få et professorat i Norge, noe hun også fikk. Birkeland sendte brev til henne om et samarbeid om mulige metoder for strålebehandling i medisinsk sammenheng, men på grunn av verdenskrigen ble kommunikasjonen dem imellom nærmest umulig.
Senere år
Birkelands helse ble mye dårligere rundt 1910, han fikk blant annet hjerteproblemer. I tillegg var han delvis døv på grunn av støyende eksperimenter med radiobølger.
Ole Dramdal
Ole Dramdal (født 29. september 1928 i Hokksund, død 17. oktober 2004) var en norsk lege og politiker for Høyre. Han var fylkesordfører i Hordaland i fire perioder, fra 1976 til 1991. Dramdal var også medlem av Stord kommunestyre fra 1964 til 1975, og fra 1992 til 1995. Han var varaordfører på Stord fra 1972 til 1975. Han hadde også en rekke styreverv og medlemskap i nemnder og utvalg.
Kristian Birkeland
Senere år
En har spekulert på om Birkeland led av kronisk kvikksølvforgiftning. Vakuumpumpene som ble brukt i forbindelse med terrellaforsøkene, brukte kvikksølv som tettinger. Biografene Egeland og Burke har fått Birkelands håndskrift fra forskjellige faser av livet undersøkt av en lege. Det har ikke resultert i noen klar bekreftelse av kvikksølvforgiftning.
Birkelands plutselige død i Tokyo er omgitt av uklarheter. Hans biografer har bare noen få brev å forholde seg til, og spesielt Olaf Deviks arkiv, i tillegg til en japansk professor som skrev et lite notat med tittelen Death of Professor B.(«Professor B's død»)
Oppholdet i Egypt
Da Birkeland var i Egypt, skrev han et brev til de britiske fysikerne Lord Rayleigh (1842–1919) og Richard Glazebrook (1854–1935), som var medlemmer av komiteen for undersøkelser av oppfinnelser til bruk i krig. Disse hadde han møtt tidligere, og nå ville han igjen spørre om det var interesse for den elektriske kanonen han hadde patentert. Imidlertid var Birkeland nå bekymret for den militære tilspissingen mellom de europeiske maktene. Han var redd for at han selv kunne bli betraktet som en trussel, fordi han fritt kunne tilby sin oppfinnelse til den nasjonen han ville. Imidlertid hadde han vurdert at det var minst risiko for at våpenet kunne bli anvendt mot Norge ved å selge patentene til Storbritannia. Tross alt var Norge tilknyttet Storbritannia via dronning Maud.
Ole Dramdal
Dramdal tok medisinsk embedseksamen i 1953 ved UiO og drev sin legepraksis på Stord fra 1955 og gjennom alle år ved siden av sitt politiske virke. Han var også medlem av Den norske legeforenings landsstyre i tre år.
Kristian Birkeland
Oppholdet i Egypt
Eyde fikk også anledning til selvros i en artikkel i en bok som ble utgitt i 1915 med tittelen Opfindernes liv. Denne artikkelen fikk Birkeland tilsendt hjemmefra, og han ble forbitret over å se at Eyde fremstilte det slik at hans prosjekter ble «en suksess fordi han brukte unge ingeniører uten erfaring», mens Birkelands bidrag til Norsk Hydro var utelatt. Som motsvar på Eides forsøk på å ta æren for Birkelands bragder fikk han publisert et innlegg i Aftenposten.
Ole Dramdal
For sin samfunnsnyttige innsats ble Dramdal tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull på sin 75-årsdag i 2003.
Kristian Birkeland
Oppholdet i Egypt
Birkeland ble alene i Egypt etter at Karl Devik måtte reise tilbake til Norge. Devik var på denne tiden blitt hans fortrolige venn. For å lette hjemlengselen skrev han mange brev, men på grunn av verdenskrigen ble postgangen problematisk. Han ble allikevel mistenksom fordi han fikk så få svar. Han ble også mer og mer mistenksom overfor sitt tjenerskap og andre mennesker rundt seg. På grunn av krigen og hans patent på den elektriske kanonen, ble han overbevist om at han kunne være mål for spionasje, og at sikkerheten hans var i fare.
Noen forespørsler fikk han også i løpet av 1916, men ingen konkrete spørsmål om kjøp av rettigheter. Fordi han trodde at engelskmennene vil stjele patentene og tegningene, fikk han installert en safe i villaen. I tillegg skaffet han seg vakthunder og to pistoler. Mistenksomheten til bygningsarbeiderne som bygde om villaen ble så stor at han avskjediget disse. På høsten 1916 fant han ut at han heller ikke kunne stole på tjenerne sine, så de ble også oppsagt.
Birkeland fikk uventet et brev i november 1916 fra britiske militære myndigheter, der de uttrykte ønske om å få forklart prinsippene om den elektriske kanonen. Etter dette arbeidet han iherdig med å få utarbeidet tegninger, samt med å finne noen som kunne lage en demonstrasjonsmodell. Om nettene arbeidet han med å forbedre utstyret for å studere zodiakallyset. Han arbeidet intenst og alene i det store halvferdige huset han hadde kjøpt, og økte inntaket av whisky, kaffe og Veronal. Fødselsdagen da han fylte 49 år tilbrakte han alene, og det kom heller ingen brev eller telegrammer i anledning dagen. Dagen etter sendte han et telegram til Karl Devik der det stod: «Birkeland vil Karl skal komme til Tokyo». Ingen videre forklaring ble gitt, og det hadde heller aldri vært diskutert noen reise til Det fjerne østen. På slutten av året var Birkeland blitt for syk til å bo alene, og han reiste til Kairo. Her fikk han bo hos den danske konsul Eriksens familie, som han var blitt kjent med. De hadde tatt hånd om ham etter at han var blitt helt søvnløs, og ikke spiste.
Etter at Birkeland kom blant venner i Kairo, begynte han å få humøret tilbake, og han tok til seg mat og fikk nok søvn. Han begynte der å tenke på å dra hjem til Norge, til sin femtiårsdag. Han skrev til Helland i desember 1916: «Uavhengig av hva som hender vil jeg ikke tilbringe en sommer til i Egypt». Imidlertid var det for farlig å reise via Storbritannia, så Eriksen overtalte ham til å reise via Asia og Russland med den transsibirske jernbane. Eriksen tilbød seg også å reise sammen med ham. Den 10. mars 1918 dro de av gårde.
Siste dager i Japan
Birkeland og Eriksen ankom Tokyo 3. april 1917. Planen var å bli der i ti dager, men plutselig endret Birkeland mening. Eriksen måtte reise videre, og frarådet Birkeland å bli igjen i Japan. Birkeland sa at han heller ville bli i Japan enn å reise til kulden og mørket i Norge.
Ole Dramdal
Han ble gift 1953 med Kristbjørg (Dutti) Sagenes (f. 1924). De flyttet til Stord i 1955.
Kristian Birkeland
Siste dager i Japan
Birkeland fant det nødvendig å låne en utgave av sin bok The Norwegian Aurora Polaris Expedition 1902–03 for å slå opp noen tall. Han dro til Tokyo keiserlige universitet (i dag Universitetet i Tokyo), men biblioteket hadde ennå ikke fått noe eksemplar. Ved en tilfeldighet oppdaget fysikkprofessoren Torahiko Terada (1878–1935) at Birkeland uventet var på universitetet. Terada hadde ti år tidligere vært i Kristiania og truffet Birkeland, derfor kjente Terada ham øyeblikkelig igjen. Birkeland var svært skuffet over at boken hans ikke var i samlingen, men Terada tilbød ham å låne utstyr ved universitetet. Dessuten ble han introdusert for fysikerne Hantaro Nagaoka (1865–1950) og Tanakadate Aikitsu (1856–1952). Teradas forskningsfelt var raske geomagnetiske variasjoner, et felt som ikke var langt unna det Birkeland arbeidet med. Birkeland ble smigret over å finne ut at de japanske vitenskapsmennene var godt kjent med hans forskning. Terada la merke til at Birkeland hadde endret seg mye siden han traff ham første gang i Kristiania. Terada beskrev ham som sløv og apatisk.
Birkeland fant ut at han kunne drive med interessante studier i Japan, dessuten ble han kjent med den norske konsulen Anker som bodde i Hakone. Allerede da Eriksen og Birkeland ankom Tokyo hadde de kontaktet den norske ambassaden. Eriksen hadde snakket med Anker om Birkelands helsetilstand og at han kunne trenge at noen tok seg av ham. Birkeland tok inn på Hotell Seiyoken i Tokyo. Herfra kunne han gå til universitetet hver dag. Han snakket mye med Terada om sin komplette kosmogoni. Terada beskrev senere at «...det ble tydeligere og tydeligere for meg at Birkeland på et eller annet vis var melankolsk og svært nervøs. Han virket febrilsk, og mens han snakket, tørket han stadig bort svette fra pannen...»
Sommeren 1917 var Birkeland i rundt to uker nesten hele tiden inne på sitt hotellværelse. Han skrev som besatt på en avhandling, og kollapset til slutt på sengen. Da han kom til seg selv, tilkalte han Terada med beskjed om at han hadde noe å fortelle som ville ta lang tid. Birkeland lå i sengen med pyjamas da Terada ankom, og unnskyldte seg for det, men sa at han var utslitt. Så fortalte Birkeland Terada at han hadde oppfunnet en elektrisk kanon, men at videre utvikling av den hadde blitt avslått av både franske og britiske myndigheter. Etter det hadde han følt seg forfulgt av britiske spioner. Birkeland fortalte endog at noen hadde prøvd å skyte ham ute i ørkenen i Egypt. Etter dette hadde han bestemt seg for å dra hjem til Norge via orienten, men på skipet hadde han følelsen av at det var en spion som fulgte med. Også i Japan følte han seg skygget, og at hotellet var det eneste stedet han slapp unna, enn så lenge. Etter at Birkeland hadde fortalt Terada sin historie, lukket han øynene utmattet. Terada visste ikke om han skulle ta dette bokstavelig, men det var krig, og at en fysikkprofessor kunne bli forfulgt var kanskje ikke så merkelig. Men om noen ville drepe ham, hvorfor skulle de forfølge ham helt til Japan, i Egypt ville det tross alt vært enklere?
Terada lurte på om Birkeland var syk og hadde ubegrunnet frykt, eller om han virkelig var forfulgt. Han kontaktet derfor en venn som var lege. Legen undersøkte Birkeland og oppdaget hans skadelige inntak av Veronal. Legen ga ham kaliumbromid i stedet for Veronal, men senere insisterte Birkeland på at han måtte få en liten dose Veronal, noe han også fikk.
Den 16. juni fikk Terada beskjed om at Birkeland var alvorlig syk, han fikk med seg sin legevenn, og de dro straks for å se til Birkeland. På hotellrommet fant de Birkeland død. På nattbordet lå en pistol og et glass med rester etter et hvit pulver. En ung tjener forklarte til politiet at han hadde blitt sendt ut av Birkeland for å skaffe Veronal, til tross for at tjeneren hadde advart mot at det var helseskadelig. Birkeland insisterte uansett. Det ble forsøkt gjenopplivning, men «alt var forgjeves og vi klarte ikke å vekke den verdensberømte professoren fra sin søvn.»
Terada beskrev det som videre skjedde: «På bordet i hjørnet lå en bunke papirer som lignet utkast til en avhandling; så, det var her han hadde sittet hver dag og skrevet på dette manuskriptet, tenkte jeg, og tok opp et ark for å se på det. Da professor Nagaoka merket det, løp han bort til meg, rev arket ut av hendene mine, og ropte på tjeneren om å pakke det sammen. Så ga han pakken til konsulen og bad ham høytidelig om å forsegle det og få det sendt til det norske universitetet.»
Den offisielle dødsårsaken ble registrert som hjerteinfarkt. Biografene Egeland og Burke mener at Birkelands mentale tilstand, og om han eventuelt begikk selvmord, er umulig å fastslå. Under sitt opphold i Japan hadde han kjøpt flere kostbare ting, blant annet pyntegjenstander, en dress og en frakk. Han arbeidet også meget intenst, noe som ikke indikerte planer om selvmord. Overdosen av Veronal kunne like godt være en feilberegning.
Det kom beskjed fra Birkelands bror om at Birkelands lik skulle kremeres og asken sendes til Kristiania, når krigen var over. Det ble foretatt en obduksjon som fastslo at Birkeland hadde tatt en dose på 10 gram Veronal, mens den anbefalte dosen bare var 0,5 gram.
Nagaoka overlot Birkelands papirer til kapteinen på DS «Peking». Det svenske dampskipet forlot sørspissen av Japan den 31. august 1919 med kurs for Hull i England. Det ble mottatt en melding fra skipet den 2. september, mens det var nord for Korea, i stormfylt hav. Etter dette hadde ingen kontakt med skipet, og det ble meldt savnet i oktober.
På grunnlag av beskrivelser Birkeland ga til Krogness og Olaf Devik om sitt arbeid den siste tiden, er det sannsynlig at dette var like betydningsfullt som de tidligere bøkene og artiklene han skrev.
Et spark til spiritistene
Den 15. juni sendte Birkeland et telegram til sin advokat Johan Bredal: «Please remember Mrs. Wriedt's committee» («Vennligst husk Mrs. Wriedt's komite»). Bredal forstod ikke hva Birkeland egentlig mente.
Bredal skjønte imidlertid ifølge biografen Jago, hva det betød da han fikk telegram om at Birkeland var død. Birkeland måtte ha visst at han snart kom til å dø, og etter sin død ville han gjennomføre et eksperiment: Han hadde tidligere i sitt liv avslørt spiritistiske medier som falsknere, men nå etter sin død ville han teste ut om det var noe i spiritisme. Birkeland ville derfor at advokaten skulle kontakte et medium for å undersøke om det var mulig for ham å ta kontakt fra det hinsidige. For øvrig var Birkeland ateist.
Advokat Bredal fortalte Olaf Devik om det merkelige telegrammet fra Birkeland. De bestemte seg for å kontaktet den britiske legen Oliver Lodge (1851–1940) som var en kjent spiritist. Birkeland ga imidlertid ikke noen meldinger fra det hinsidige.
Biografene Egeland og Burke mener at det er merkelig at Birkeland skulle ha skrevet telegrammet til sin advokat på engelsk, ettersom advokaten ikke kunne engelsk. Dermed er hensikten med dette telegrammet uklart.
Hedersbevisninger
I oktober 1896, bare 28 år gammel, ble Birkeland opptatt i Det Norske Videnskaps-Akademi. Bare Nansen er blitt medlem i yngre alder. I 1906 ble han valgt til medlem av Faraday Society. Han ble også utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden, og innehadde æresdoktorater ved flere universiteter.
Birkeland ble nominert fire ganger til Nobelprisen i kjemi mellom 1907 og 1913. Nomineringene ble foreslått av Max Bamberg (1907), W.C. Brøgger, J. H. Vogt og Heinrich Jacob Goldschmidt (1909 og 1913), Schönherr (1912). Direktør for Nobelinstituttet på denne tiden, Ragnar Sohlman (1870–1948), har i et brev antydet at om Birkeland var blitt nominert uten at Eyde hadde vært med, ville han sannsynligvis fått prisen. På grunn av Eydes svake faglige bakgrunn ville en delt pris være upassende.
Fire ganger ble han nominert til Nobelprisen i fysikk. Han ble foreslått av Vilhelm Carlheim-Gyllensköld (1915, 1916 og 1917), O. Pauersson (1916) og i 1918 av norske professorer, men dette forslaget ble ikke sendt inn på grunn av Birkelands død i 1917. Noe av problemet med nominasjonen i fysikk var at kosmisk fysikk ble vurdert som en del av astronomien, og dermed falt utenfor kriteriene for Nobelprisen. En annen ting var at få medlemmer av Nobelkomiteen mente at de var kvalifisert til å vurdere en nominasjon innenfor dette feltet. Selv om det var tradisjon for dette faget også ved svenske universiteter, hadde dette ikke noen formell status ved noen av universitetene.
I oktober 1917 ble det opprettet et fond til minne om Birkeland med tittelen «Professor Kr. Birkelands fond for geofysisk forskning». Dette mottok 300 000 kr i donasjoner.
Gjennombrudd for Birkelands forskning 50 år etter hans død
Birkelands vitenskapelige arbeid forsvant sakte inn i glemselen de første 50 årene etter hans død. Spesielt var den britiske matematikeren og geofysikeren Sydney Chapman (1888–1970) en sterk kritiker. Etter første verdenskrig ble han den ledende eksperten på jordmagnetisme. Chapman mente at Birkelands ekspedisjoner for å studere nordlyset var anakronistiske, og at teoriene hans var «for kuriøse» til å bli tatt alvorlig. Spesielt mente han at Birkelands viktigste hypotese om at solen sender ut katodestråler som fanges opp av jordens magnetfelter og deretter skaper nordlys og magnetstormer, var feil. Birkeland hadde imidlertid skrevet en artikkel i 1916, der han understreket at solen sender ut både positive- og negative partikler. Biografen Jago har påpekt at Chapman var hyklersk da han senere ble talsmann for denne teorien, uten å referere til Birkeland. Jago skriver at Chapman hadde en generell forakt for skandinaviske vitenskapsmenn, og gjorde hva han kunne for å bagatellisere Birkelands bidrag til romforskningen.
Chapman selv mente at nordlyset ikke hadde noe med solen å gjøre, men at det måtte være et lokalt strømsystem i jordens atmosfære som skapte fenomenet. Etter Birkelands død ble hans teorier knapt nevnt i fysikkundervisningen, ikke engang i Norge. Det var Chapmans oppfatning av nordlyset som var fremherskende de første tiårene etter Birkelands død, og som var studentenes pensum.
Birkeland visjon av det som nå er kjent som birkelandstrømmer, ble kilden til en kontrovers som fortsatte i over et halvt århundre, fordi deres eksistens ikke kan bekreftes fra bakkebaserte målinger alene. Hans teori var omstridt og ble latterliggjort som marginalvitenskap av etablerte forskere. Teoriene til Birkeland ble imidlertid støttet av den svenske plasmaforskeren Hannes Alfvén, men Alfvéns arbeid ble i sin tur også diskutert av Chapman.
I 1960-årene ble det gjort målinger fra romsonder som underbygget Birkelands teori om elektrisk ladede partikler i verdensrommet. Romsonden Mariner 2 på veg til Venus, målte i 1962 elektriske partikler på veg gjennom verdensrommet, med hastigheter mellom 300 og 700 kilometer i sekundet. Sovjetiske sonder hadde også gjort lignende observasjoner. Etter hvert som flere sonder ble sendt ut i verdensrommet, ble det målt elektrifiserte gasser med temperaturer på flere millioner grader som beveger seg med flere hundre kilometer i sekundet. De utgjøres av likt antall negative og positive partikler, henholdsvis elektroner og protoner, som gjør at de til sammen danner en nøytralt ladet plasma. Ofte kaller en dette for astrofysisk plasma. Birkeland hadde forutsett denne typen partikler i verdensrommet mer enn 60 år tidligere, men begrepet «plasma» fantes ikke på hans tid.
I 1966 ble det via en amerikansk navigasjonssatellitt, målt magnetiske forstyrrelser hver gang den passerte polarområdene. Det var først med dette at en virkelig forstod at Birkeland måtte ha vært inne på noe viktig med sin forskning. Satellittmålinger har siden 1966 vært brukt til å måle forholdene ved nordlys. Dermed er Birkelands teorier bekreftet. Han blir i dag kreditert for å være den første som kom frem til en korrekt forklaring på fenomenet nordlys. Birkeland ga også en romlig beskrivelse av strømmene som danner såkalte polare substormer, eller polare elementærstormer. Hans teori var at dette magnetiske fenomenet, var forårsaket av horisontale strømmer som beveget seg langs nordlyssonen, og opprettholdt av «en konstant tilførsel av elektrisitet utenfra.» Disse ble i artikler på slutten av 1960-årene kalt «birkelandstrømmer».
Birkelands verk The Norwegian Aurora Polaris Expedition 1902–1903 beskrev flere teorier som først ble bekreftet 50 år etter hans død. Det gjelder tilstedeværelsen av magnetosfæren: «Jordens magnetisme vil føre til at det blir et hulrom rundt jorden der [sol] partikler så å si blir feid bort». I tillegg til teorien om solvinder påpekte han eksistensen av stellar materie: «Det må være en naturlig konsekvens av vårt synspunkt å anta at hele verdensrommet er fylt av elektroner og flygende ioner av alle slag. Vi antar at ethvert stjernesystem i utvikling slynger elektriske partikler ut i rommet. Derfor er det ikke usannsynlig å tenke seg at mesteparten av materien i universet ikke befinner seg i solsystemene eller i stjernetåken, men i det 'tomme rom'.» Interstellar materie regnes i dag som hovedkomponenten i universet.
Birkeland forsøkte også å beskrive hvordan komethaler oppstår.
Solvinden består av hydrogenioner, noe som ble målt første gang i 1959 av den sovjetiske satellitten «Lunik». Dagens forståelse av plasmafysikken bygger opprinnelig på studier utført av Langmuir, som i 1920-årene utførte en rekke eksperimenter. Teorien går ut på at solen sender ut væskelignende plasma. Denne blir ved en viss avstand fra solen supersonisk, og brer seg ut i rommet. Birkeland antok at prosessen var drevet av elektrostatiske mekanismer, men i dag sees dette på som en magnetohydrodynamisk mekanisme. I dag betraktes Birkeland som den første romforsker. Han vurderes også som en av historiens ledende eksperimentalfysikere.
Etablering av et varig akademisk miljø
Birkeland fikk stor betydning for vitenskapelig utdannelse i Norge, samt for moderne romforskning. Han fikk etablert det første permanente observatoriet for geomagnetisme og nordlysobservasjoner på Haldde. Her ble etterhvert også gjort meteorologiske målinger. Birkeland øvet påtrykk for å få etablert et teknisk universitet i Norge, noe som ble realisert i 1910 ved åpningen av Norges tekniske høgskole.
Innenfor fysikkundervisningen introduserte han en metodikk basert på grundig teoretisk innsikt, laboratoriestudier og koordinerte feltstudier.
Et annet viktig bidrag fra Birkeland var at mange av hans assistenter fortsatte med vitenskapelig arbeid. Sem Sæland ble professor og rektor ved Norges tekniske høyskole, senere professor og rektor ved Universitetet i Oslo. Richard Birkeland (fetter) ble professor i anvendt matematikk. Lars Vegard ble professor innenfor nordlysforsking. Ole Krogness og Olaf Devik ble ledere ved det permanente observatoriet på Haldde, senere ble begge professorer i fysikk. De to opprettet senere et geofysisk institutt i Tromsø. Thoralf Skolem ble professor i matematikk i 1938. Thorstein Wereide (1882–1969), en kollega ved universitetet, ble amanuensis i fysikk og Carl Størmer (1874–1957), en annen kollega, utviklet ligninger for ladede partiklers bevegelse i topolte magnetfelter. Han målte også høyden av nordlyset nøyaktig.
Fremdeles er kosmisk geofysikk, også omtalt som kosmisk plasmafysisk, et stort forskningsfelt i Norge, noe Birkeland la grunnlaget for.
Videre ble Claus Riiber, som var med på kunstgjødselprosjektet, professor i kjemi ved Norges tekniske høgskole. Bjørn Helland-Hansen, som ødela fingrene under nordlysobservasjonene på Haldde, ble professor i oseanografi og fikk internasjonal anerkjennelse.
Norsk Hydros videre utvikling
Norsk Hydro som Birkeland var med på å etablere, er i dag et stort internasjonalt konsern. Gjødselproduksjonen ble i 2004 skilt ut i et eget selskap kalt Yara International. Dette selskapet har rundt 28 fabrikker og 15 000 ansatte over hele verden. Selskapet er i dag verdens største kunstgjødselprodusent.
Norsk Hydro fikk i 1968 bygget et skip med navn MT «Kristian Birkeland». Yara skal bygge verdens første autonome skip (et fartøy som kan seile uten besetning) som skal drives elektrisk. Skipet skal gå mellom fabrikkanlegget i Porsgrunn og havnene i Brevik og Larvik og skal hete «Yara Birkeland».
Minnesmerker og minnemarkeringer
I 1967 ble det arrangert et internasjonalt symposium i Sandefjord, til minne om Birkelands 100 års fødselsdag. Siden 1987 holdes det en årlig forelesningsserie ved Universitetet i Oslo. Her blir forskjellige sider av Birkelands forsking og teknologi belyst.
Fist of the North Star
Historien skjer i verden etter katastrofen hvor jorda er blitt ufruktbar og de sterkeste overlever ved å drepe de svake. Serien følger eventyrene til Kenshiro, arveren av Hokuto Shinken (北斗神拳) «Karlsvognens guddommelige neve», en hemmelig kampsport som lar utøveren ødelegge motstanderens kropp fra innsiden ved å slå på bestemte steder på kroppen. Kenshiro bruker sine krefter for å beskytte de svake og uskyldige mot skurkene som prøver å drepe dem.
Kristian Birkeland
Minnesmerker og minnemarkeringer
En statue av Birkeland finnes utenfor Hydros bedriftshistoriske samling på Notodden, og en byste er også plassert ved forskningssenteret til Norsk Hydro i Porsgrunn. I Nordlysparken i Alta ble det avduket en byste av Birkeland i 2015, laget av Henning Olav Espedal. Oscar Castbergs byste av Birkeland, som ble avduket på Universitetet i Oslo i 1908, finnes i kopi ved Universitetet i Tokyo.
Den norske 200 kroner-seddelen som var i bruk fra 1994 til 2017, bærer portrettet av Birkeland. Ringen rundt den magnetiske polen er avbildet på baksiden, samt andre symboler relatert til hans forskning. I 1966 og 1999 ble det utgitt frimerker med temaer fra Birkelands nordlysforskning.
Flere gater i Norge har navn etter Birkeland. Birkeland ble hedret av Google i 2017 med en såkalt doodle.
Fist of the North Star
FOTNS er blitt betraktet «gudfaren» for mange kampsportorienterte mangaserier. Som mange andre populære mangaer har det blitt laget flere animeserier av FOTNS, i tillegg til actionfigurer og videospill.
Kristian Birkeland
Minnesmerker og minnemarkeringer
Et krater på Månen er oppkalt etter Birkeland. Navnet ble tildelt av den Den internasjonale astronomiske union i 1970.
Fist of the North Star
Hokutoen i den japanske tittelen refererer ikke til den virkelige Nordstjerna, men stjernetegnet Karlsvognen. Ordet «Hokuto» oversettes til engelske som «Big Dipper», som er Karlsvognen. I den engelske oversettelsen er alle referanser til Karlsvognen erstattet med referanser til Nordstjerna i stedet. Ironisk nok er det en annen kampsportstil i serien (Gento-Ko Ken) som representerer den virkelige Nordstjerna, Polaris.
Kristian Birkeland
Bibliografi
Birkeland publiserte 88 vitenskapelige artikler, for det meste skrevet på fransk, men også på tysk, norsk og engelsk. I tillegg utga han tre bøker og noen populærvitenskapelige artikler. Her er et utvalg av hans artikler og bøker:
Fist of the North Star
TV-serier
Det finnes to TV-serier til FOTNS, den første ble vist på Fuji TV fra 4. oktober 1984 til 5. mars 1987, og er på 109 episoder. Den ble gitt tittelen Seikimatsu Kyūseishu Densetsu (世紀末救世主伝説, «Legenden om frelseren av århundrets slutt»).
Kristian Birkeland
Patenter
Birkeland tok ut 60 patenter, 10 sammen med Eyde og 5 sammen med Olaf Devik. Noen utvalgte patenter er listet opp her:
Noter
<references group="lower-alpha"/>
Fist of the North Star
TV-serier
Volden i serien ble sterkt tonet ned fra den opprinnelige mangaen, flere av de blodigste scenene ble fikk fargen forandret og flere barnedrap i mangaen ble skrevet om slik at Kenshiro redder dem i siste øyeblikk.
De første 36 episodene er oversatt til engelsk i både dubbet og tekstet format og utgitt på 12 VHS-kassetter (3 episoder per kassett) og 5 DVD-er (7-8 episoder per DVD) av Manga Entertainment. Disse episodene fikk en ny åpnings- og avslutningssang.
Den andre TV-serien er basert på FOTNS-mangaen som går under navnet «Hokuto no Ken 2». Den ble vist på samme kanal under samme sendetid fra 13. mars 1987 til 18. februar 1988. Bare 43 episoder ble produsert. Serien kan deles opp i to kapitler:
Som ved den første serien gjorde produsentene store endringer i forhold til tegneserieutgaven. Den mest merkbare forskjellen er at Jakous sønner ble fjernet fra fortellingen og erstattet med to «Gento Ko Ken»-slåsskjempere ved navn Taiga og Boltz. Serien ender med Kaios død.
Den første animasjonsfilmen
Den første filmen, Fist of the North Star, hadde première i Japan den 8. mars 1986 mellom visningen av episode 66 og 67 av den opprinnelige serien. Filmen var planlagt å være et forsøk på å få FOTNS på lerretet og å unngå utvanning av volden som kom med TV-serien. Den engelske dubben ble utgitt i USA av Streamline Pictures i 1991.
En merkbar forskjell fra seriene finner man i begynnelsen av filmen hvor den tar seg tid til vise et lite øyeblikk av hvordan verden så ut rett før atomkatastrofen skjedde. Den begynner med å vise rolige bilder av jorda, en kort beskjed forteller seeren om ulykken som ventes etterfulgt av forstyrrende scener av menneskeliv som går tapt i flammer.
Filmen trekker inn mye fra de første to sesongene av den opprinnelige serien. Toki, den andre av Kenshiros eldre brødre, blir aldri sett eller nevnt i filmen. Ut av de seks Nanto Rokusei-Ken er det bare Shin og Rei som dukker opp. Selv om Yurias Nantoarv blir nevnt gjennom hele den japanske utgaven blir hennes rolle som den siste Nanto-generalen oversett. Reis kjæreste i mangaen, Mamiya blir aldri sett, delvis pågrunn av at Yuria er heltinnen i hennes sted.
Raoh er hovedskurken i filmen, med Jagi og Shin som de to andre storskurkene. Mange av de andre skurkene som Colonel og Jackal gjør bare cameo som undersåtter med noen gjenkjennelige kampscener med Zeed, Heart og Uighur.
Det ble laget to avslutninger for filmen. Den opprinnelige avslutningen som ble vist på kino forteller at Raoh reiste etter å knust Kenshiro, men sparte livet til broren og etterlot han på slagmarken for å kunne beskytte Lin. Den alternativ avslutningen var mer trofast til mangaens handling som viste at slåsskampen endte likt. Den engelske dub-utgaven til Streamline Pictures er basert på utgaven som ble vist på kino.
Realfilmen
I 1995 ble FOTNS igjen film. Denne gang var det Tony Randel som var regissør. Filmen hadde med kjente skuespillere som Gary Daniels, Malcom McDowell, Dante Basco, og Chris Penn. Filmen skilte seg på en del fra det opprinnelige manuset som ble delvis skrevet av Peter Atkins & Wynne McLaughlin.
Den nye knyttneven
Fra 2003 til 2004, ble det utgitt en OVAserie med Kenshiro. Denne serien er kjent som New Fist of the North Star, 新・北斗の拳, Shin Hokuto no Ken). OVAen er kun på tre episoder og er basert på Jubaku no Machi-romanen skrevet av Buronson og Tetsuo Hara.
I den postapokalyptiske verdenen har vannet blitt forgiftet bortsett fra noen få sikre kilder. En mann ved navn Sanga har laget en beskyttet sone. Mens Sangas hær drar ut for å skaffe seg vann og tyr til brutale metoder for å ta det med seg, støtter de på Kenshiro som ønsker å gjøre slutt på Sangas tyranni.
Nanto Goshasei
Nanto Goshaseien 8 南斗五車星) har sverget å beskytte den siste Nanto-generalen.
Ileostomi
Ilesostomi er et medisinsk uttrykk for en stomi (åpning, munn) anlagt på magen, som oftest plassert midt mellom hoftekam og navel høyre side, som følge av sykdom eller skade i mage- og tarmregionen. Den vanligste årsaken til ileostomi er kreft i tykktarm (colon) men forekommer ikke sjelden som resultat av UC (ulcerøs kolitt) som ikke kan behandles med medisiner, f. eks. kortisonpreparater.
Andre stomiformer er colostomi og urostomi hhv tykktarm utlagt i bukvegg og urinveier drenert ut av kroppen.
Ved ileostomi er nederste del av tynntarmen ført ut slik at tarminnholdet blir samlet opp i pose på magen og tømmes derfra ved ulike metoder enten i todelt eller en-delt system.
De vanligste utfordringene ved alle former for stomi er hudproblemer, lukt og lekkasje.
Ved alle større sykehus finnes stomisykepleier og apotek, bandagist som er spesialister på stomi og kan faget og kjenner utfordringer tilknyttet emnet. En stomi kan etter utredning avsluttes ved at tarm legges tilbake i bukhulen og tarminnholdet tømmes på normal måte via endetarmen, men dette kan medføre komplikasjoner. For de fleste med stomi er pose på magen en grei løsning tatt alternativene i betraktning.
Njåls saga
Handlingen kan deles i to hoveddeler : i den første delen er Gunnar hovedpersonen. Han dømmes fredløs for tre år, men hans hjemmekjærhet gjør at han ikke reiser utenlands likevel. Fiendene oppsøker ham og dreper ham. I den andre halvdelen er Njål, sønnen Skarphedin og svigersønnen Kåre blant hovedpersonene i en serie begivenheter som ender med at alle blir drept, bortsett fra Kåre Sølmundsson (som jager og dreper alle Njåls drapsmenn) og lederen for Njåls motstandere, Flose. De forsones til slutt. Andre deler sagaen inn i tre deler : Gunnars historie, Njåls død og Kåres hevnferd.
Bakgrunn
Njåls saga ble skrevet på slutten av 1200-tallet av en ukjent forfatter, som trolig bodde et sted på det sydøstlige Island. Bredden i emnet og dens referanser innenfor teksten tyder på en forfatter som var belest og som hadde «en usedvanlig rik fantasi og et panoramisk verdenssyn».
Njåls saga beskriver utviklingen av en serie blodfeider. Bokens handling, til dels historiske, skjer mellom år 930 og 1020, og den dekker perioden da Island aksepterte kristendommen i år 1000 på Alltinget. Gunnar og Njål representerer hver sin tro; Gunnar er gammeltroende – og med det mer tilbøyelig til en hevnetikk; mens Njål er kristen – og derfor fremstilles som mer fredsæl.
Sagaen skildrer også det store slaget ved Clontarf utenfor Dublin i 1014, skjønt ikke spesielt historisk etterrettelig, hvor irlenderne slår en vikinghær, men hvor Irlands overkonge Brian Boru dør. Skildringene fra Clontarf er antagelig hentet fra den tapte Brjáns saga, som også Þorsteins saga Síðu-Hallssonar har brukt som kilde.
Selv om boken i stor grad er i overensstemmelse med etablert historisk viten, og refererer til steder som fortsatt kan gjenfinnes sør på Island, diskuterer forskere fortsatt hvor skillet går mellom de faktiske hendelsene og de rent litterære. Uavhengig av fiksjonskvalitetene har sagaen også verdi for sitt historiske, kulturhistoriske og særlig juridiske materiale. Bokens viktigste hendelse, brenningen av Njåls gård, er blitt støttet av arkeologiske spor etter en brent bygning, på et sted som passer til beskrivelsene av gårdens plassering i sagaen. Den anonyme forfatteren har etter alt å dømme basert sin fortelling på god kjennskap til eldre islandsk litteratur, både kvad, ættetavler, lovbøker og sagaer. Intensjonen har etter alt å dømme ikke vært å lage en dokumentarisk sann fortelling, men å skape en fortelling innenfor et kjent univers. Mange har ment at sagaen er satt sammen av flere ulike, i utgangspunktet selvstendige sagaer, som «den eldre Njåls saga» og den noe yngre «Gunnars saga». Begge er siden gått tapt. Dagens Njåls saga er derfor komponert med biter som ikke alltid går like godt sammen i moderne litterær tankegang, slik som avsnittene om Gunnars ferder i viking og illgjerningsmannen Hrapp. Samtidig peker flere litteraturhistorikere, som A.U. Bååth og Jónas Kristjánsson på at forfatteren ikke bare har kjent til eldre tekster, men også har gjennomført og skapt et betydelig, gjennomarbeidet og helhetlig verk. En sammenligning mellom Njåls saga og Laksdøla saga, som antagelig var en av de viktigste inspirasjonskildene for Njálas forfatter, kan både vise hva som er lånt, og hvordan Njálas anonyme forfatter har bearbeidet sine lån.
Handling
thumb|Kåre Sølmundsson kommer til unnsetning for sine svogere Grim og Helge. Ill.: [[Andreas Bloch, 1898.
Selv om sagaen på én måte har et budskap om fred og forsoning, finnes det en betydelig fascinasjon for de sterke, uregjerlige krigerne: Gunnar, Skarphedin og Kåre. «Skarphedin er blant de mest fargerike mannlige figurer i sagaene» «Forfatteren, en geistlig, er varm for idealene, for helgenen [...] Men det er helten som faar det fasteste omrids, ti det er han som lever sterkest og forundrer mest; hans troskap og ædelmod, hans kraft og dødsforagt, er Njála-kunstnerens glæde først og sist.» ]] Det første kapitelet dekker perioden fra trolovelsen mellom Hrut Herjolfsson og Unn til det vanskelige etterspillet av deres skilsmisse: Hrut kommer til Norge hvor han vinner heder ved det norske hoffet og i kamp, men blir omfavnet av den aldrende dronningmoren. På grunn av hennes forbannelse eller fortrollelse er han ikke i stand til å fullbyrde ekteskapet. Etter at Unn skiller seg fra ham beholder han medgiften ved å utfordre sin svigerfar til tvekamp. Selv om dette er innenfor islandsk lov, utfordrer det rettferdighetssansen. Leseren blir introdusert til to hendelser som vil skje, – en mann som er klok i alle andre henseender enn sine egne, og en årsak som over tid vil trykke og presse seg mot overflaten som en geysir.
Det første kapitelet gir innsikt i Hruts sinn når han kommenterer sin vakre niese: «Jeg vet ikke hvordan tyvøyne er kommet inn i familien». Sagaen fortsetter deretter med fokuset på hans niese Hallgjerd og hennes to ekteskap. Begge hennes ektemenn dør brutalt for øks etter Hallgjerds vilje via hennes brutale fosterfar. Mens Hallgjerd har provosert fram det første mordet, gjorde hun det ikke ved det andre, men som en følge av en uenighet mellom ektefellene. Det er Hrut som til tross for slektsbåndene hevner den døde ved å drepe Tjostolf.
Deretter blir Gunnar Hammundarsson fra Lidarende og Njål Torgeirsson introdusert. Gunnar er en mann av enestående fysiske kvaliteter og hvor Njål mangler dennes mandighet, tar han igjen på sin klokskap. Disse motsatte menn er gode venner. Når Gunnar mener seg pliktig til å kreve Unns medgift fra Hrut gir Njål råd om hvordan han skal gå fram. Gunner begynner den juridiske prosessen i Hruts eget hus, men han følger Hruts tvilsomme eksempel når saken går for retten, og Hrut, som selv vant med trussel om vold, taper selv for det samme. Til tross for ydmykelsen ser han framtidige forbindelser med Gunnar.
Det skjer når Gunnar kommer tilbake fra det nordiske fastlandet og kommer til Alltinget hvor han møter Hallgjerd. Han blir forelsket i henne, og til tross for Hruts advarsel om Hallgjerds sanne karakter, blir Gunnar trolovet til henne.
Senere rir Otkel over Gunnar mens han er ute på åkeren og skader han lett, men sprer i ettertid ryktet at Gunnar gråt for såret. Gunnar kan ikke leve med den skammen og drar ut; med hjelp av sin bror Kolskegg dreper de Otkel og hans venner.
Under påtrykk fra Njål blir et nytt forlik arrangert, og Gunnars aktelse vokser, men Njål advarer ham om at dette kan bli begynnelsen til nye drap, spesielt om Gunnar dreper to mann fra samme ætt.
I hendelsene etter aksepterer Gunnar en utfordring til en hestekamp fra en mann ved navn Starkad. Underveis jukser Starkad og Gunnar er atter i stridigheter. Njål forsøker å mekle, men Torgeir Starkadsson nekter. Underveis på en reise blir Gunnar og hans to brødre overfalt av Starkad og hans allierte. Når kampen er over, er de fjorten angriperne døde, men også Gunnars bror Hjort.
Gunnar gjør alle de forberedelser som skal til for å forlate hjemmet, men på vei vekk snubler hesten, han ser seg tilbake, innser at de grønne markene foran gården er et syn som er han kjærere enn noe annet, og han velger å ikke reise med broren. Han fortsetter som om ingenting er skjedd til tross for at han nå er fredløs, og motstanderne samler seg, Mord blant dem, for hevn. Gunnar forsvarer seg dyktig med buen inntil buestrengen ryker. Han ber Hallgjerd om at hun ofrer noe av håret slik at han kan tvinne en ny buestreng, men det er da hun minner ham på den ørefiken han ga henne tidligere. «Hver har sitt å bli husket for», slår Gunnar fast i vissheten om at det blir hans død.
Njåls sønn Skarphedin støtter siden Hogne Gunnarsson på noen hevntokt, men til sist blir det igjen forlik etter Gunnars død.
Erik Diesen
Erik Tangevald Diesen (født 8. oktober 1922 i Kristiania, død 13. september 1999 i Oslo ) var en norsk radio- og tv-journalist, tv-produsent og programleder kjent fra NRK. Han huskes for sine reiseprogrammer (såkalte Billedbrev) blant annet fra Florida og Hawaii, og for Slagerparaden.
Cosmoplatidius lycoides
Cosmoplatidius lycoides er en billeart i familien av trebukker, som finnes i Guyana. Guérin-Méneville definerte denne arten i 1844.
Erik Diesen
Som barn fikk han allerede i 1926 bli med faren Thorstein Diesen, som var nyansatt i Kringkastingsselskapet. Etter Berg videregående skole og examen artium 1942 ble det et par sesonger ved Centralteatret som tekstskribent. Han jobbet for NRK radio fra 1945 til 1960, og deretter som programsekretær for NRK fjernsyn, forfremmet til programredaktør 1964–1978, og fra 1978 virket som frilanser.
Fjernsynsprogrammer
Han skapte det som skulle bli Ungdommens radioavis, ledet Melodi Grand Prix 1960 og 1961 sammen med Odd Grythe samt Slagerparaden. Ellers var han tekstforfatter for The Monn Keys, Kurt Foss, Reidar Bøe og ved Chat Noir. Diesen hadde i mange år en egen spalte i Norsk Ukeblad hvor han besvarte spørsmål fra leserne om radio- og tv-programmer.
Han ble belønnet med Lenord-statuetten. Den fikk han for sin innsats innen norsk underholdning, som revyforfatter og som programskaper i radio og fjernsyn.
Han var gift med assisterende fjernsynsdirektør Anne Torjusson Diesen.
Njåls saga
Handling
Den mest dramatiske hendelsen følger så. Njåls sønner med den harde Skarphedin i spissen, inkludert Kåre, planlegger å overfalle Thrain og hans støttespillere. For å krysse elven må de over en isbro. Skarphedin går foran sin brødre, hopper over elven og sklir nedover isen mot Thrain og når han passerer ham halshugger han Thrain i én og samme bevegelse. Deretter får de drept fire, inkludert Hrapp.
Thrains bror Kjetil er gift med Skarphedins søster, og Njål får igjen til et forlik. I ønsket om å fjerne alle grunner for strid tar Njål til seg Thrains sønn Hoskuld som sin fostersønn. Denne vokser opp hos Njål, som blir svært glad i ham og favoriserer ham. Når han er fullvoksen, gir Njål ham status som høvding og skaffer ham en hendig kone, Hildegunn.
Her forteller sagaen om hvordan Island beslutter frivillig å akseptere kristendommen som offisiell religion i år 1000.