cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bærum Unge Strykere
Orkesteret ble stiftet i 1931 ved Høvik skole av Torvald Rustad, og var privat i ti år. Dette gjorde orkesteret til Norges eldste strykeorkester for barn og unge. I 1941 ble de innlemmet i Høvik skolemusikk, fremdeles med Rustad som leder. I 1973 fikk det eget styre, og ble skilt ut fra skolemusikken. I 1987 ble orkesteret slått sammen med Stabekk skoles strykeorkester. Dagens navn fikk orkesteret i 2003. Orkesteret ble avviklet i 2020 etter flere år med fallende medlemstall.
Historie
Torvald Rustad var den som høsten 1931 etablerte et strykeorkester på Høvik skole. Året før igangsatte han privatundervisning for barn i fiolinspill, og disse elevene dannet det første orkesteret. Orkesteret var privat, men opptrådte på skolen for å skaffe penger til noter og annet materiell.
I 1941 opphørte den private driften, og orkesteret ble innlemmet i Høvik Skolemusikk – fremdeles med Torvald Rustad som leder og drivkraft. I 1973 ble orkesteret skilt ut fra skolemusikken med eget styre, og navnet ble endret til Høvik skoles strykeorkester. Et godt samarbeid med Stabekk skoles strykeorkester førte til at de to i 1987 slo seg sammen og dannet Høvik og Stabekk Skolestrykeorkester.
Orkesterets siste dirigent var Tor Erik Langset, i tidsrommet 2015-2020. Ellen Chronholm Pettersen, som underviser i fiolin og trommer ved Bærum kommunale musikk- og kulturskole, var dirigent i 23 år før hun i 2015 ble sykmeldt. Hun spiller også i Bærum symfoniorkester.
Sydney Olivier
Sydney Olivier (født 16. april 1859 i Colchester, død 15. februar 1943) var en engelsk embetsmann, sosialist og forfatter. Som medlem av Fabian Society og Labour Party tjenestegjorde han som guvernør i Jamaica og som statssekretær for India under den første regjeringen til Ramsay MacDonald.
Olivier ble født i Colchester, som det andre av ti barn. Han studerte filosofi og teologi ved Corpus Christi College i Oxford. Ved Oxford University ble han en nær venn av den kjente sosialisten Graham Wallas, som kom fra en tilsvarende bakgrunn som ham. Etter eksamen nektet han å bøye av for familiens, som ville at han skulle begynne som advokat. Olivier var medlem av Land Reform Union, der han møtte George Bernard Shaw i 1883, og samme år var Olivier med på å grunnlegge et månedlig tidsskrift kalt Christian Socialist, inspirert av en kristen sosialistisk bevegelse.
Olivier var blitt begeistret for positivisme etter å ha jobbet som lærer for sønnen til Henry Compton, en ledende positivistisk filosof. Olivier ble tiltrukket av den positivistiske visjonen om en moralsk reform av kapitalismen.
I 1907, etter et ødeleggende jordskjelv på Jamaica, kom Olivier til kolonien som guvernør. Han gjenopprettet raskt ro og orden etter jordskjelvet, og hans reformer viste seg å være ganske populære. Han vendte tilbake til England permanent i 1913. Han arbeidet som revisor fra 1917 til 1920, da han pensjonerte seg fra sivil tjeneste for å vie seg til filosofiske og politiske studier. Men dette var ikke slutten på hans liv i offentligheten.
Hauge (Gloppen)
Hauge er en gård i Gloppen kommune i Sogn og Fjordane. Gården ligger på nordsiden av Gloppefjorden, vest for den gamle storgården Austrheim, og kommunesenteret Sandane. Videre mot vest ligger gården Gloppestad. På gården ligger et av kommunens markante landemerker, Karnilshaugen, Vestlandets største menneskebygde tinghaug, og blant de ti største haugene i Norden. Den store tingaugen gir etter all sannsynlighet opphav til gårdens navn.
Gården ble en gang på 1500-tallet delt i to gårder, Ytre Hauge og Indre Hauge. I senere tid ble disse igjen delt, og er nå seks aktive bruk og tre-fire småbruk. Europavei 39 krysser gården øst-vest nord for brukene mot skogen og Fjellbygda.
I lia over gården ligger et mindre utskilt bruk med navnet Haugeli. Til gården hører stølen Haugsstølen som ligger like under skogsgrensen mot fjellet i nord. Over stølen på 862 moh ligger fjellet Haugsvarden, navngitt etter gården Hauge.
Tidlig beboelse
Så tidlig som ved eldre jernalder antas det at en rekke gravhauger, eller tinghauger ble laget på nordsiden av Gloppefjorden. Det antas å ha vært minst ti større gravhauger i tilknytning til storgården Hauge. Foruten den store Karnilshaugen, skal en annen haug i området hatt en diameter på 37 meter. Omtrent på samme tid, eller noe senere, skal det ha vært storgard på Vereide. Nordsiden av fjorden ligger solrikt vendt mot sørvest og er svært grøderik. En rekke gravhauger stod i forbindelse med storgården på Vereide.
Samlingen av store gravhauger på Hauge og flere på Vereide tyder på at nordsida av Gloppefjorden kan ha vært et religiøst sentrum. Haugene kan også tyde på at dette var et sted folk samlet seg til kulturelle tilstellinger og religiøse handlinger.
Peugeot 406
Peugeot 406 er en mellomklassebil fra Peugeot som ble produsert i årene 1995 til 2005.
Historikk
I den første modellen omfattet motorprogrammet i Norge fire bensinmotorer: 1,8 16V med 110 hk, 2,0 16V med 132 hk, 2,0 8V Turbo med 147 hk og 3,0 24V V6 med 190 hk. Dertil kom to dieselmotorer: en 1,9 med 90 hk og en 2,1 med 12 ventiler og 109 hk. I enkelte andre land fantes også en 1,6 8V med 88 hk og en 1,9 SD med 75 hk.
406 fantes i tre karosserivarianter: en sedan, en stasjonsvogn og en coupé. Stasjonsvognen kunne fås med enten 5 eller 7 sittepasser samt som varebil på grønne skilt. I 7-personers utgaven besto de to siste sittepasser av et dobbeltsete, plassert i bagasjerommet motsatt kjøreretningen.
Oktober 1995: Peugeot 406 sedan presenteres på det norske marked som 1.8 med 110 hk og 2.0 med 132 hk. I utlandet fantes også en 1.6 med 88 hk.
Februar 1996: Motorprogrammet utvides med dieselmotorer på 1.9 og 2.1 liter med hhv. 90 og 109 hk. Senere på året følger lavtrykksturbomotoren med 147 hk, som også ble brukt i de større Peugeot 605 og 806.
1997: Fra modellåret '97 fikk sedanen nå selskap av en coupé og en stasjonsvogn. Dessuten ble motorprogrammet utvidet med 3.0 V6 med 190 hk.
I 1998 kom det en ny basismodell med en 8-ventilers 1.8 bensinmotor og 90 hk, og 2.0 Turbo utgikk.
I mai 1999 kom det et mindre facelift, som blant annet medførte et litt endret motorprogram: 1.8 16V fik 116 hk, 2.0 16V fik 135 hk og 3.0 V6 fik 207 hk. De to dieselmotorene på 1,9 og 2,1 liter med forkammer ble erstattet av den nye 2.0 liters HDi motor fra Citroën og Peugeot med 109 hk.
Basismodellen med 90 hk utgikk i 2000.
2001 bød på to nyheter i form av en 2.0 HPi med direkte bensininnsprøytning og 140 hk, samt en 2.2 HDi med 133 hk fra den større Peugeot 607, som hadde partikkelfilter som standardutstyr. I tillegg kunne partikkelfilter også fås som ekstrautstyr til 2.0 HDi, hvis effekt nå ble nedsatt fra 109 til 107 hk.
Peugeot 406 sedan og stasjonsvogn ble i 2004 avløst av Peugeot 407. Coupémodellen fortsatte likevel frem til 2005, hvor Peugeot 407 kom som coupé.
Utstyrsvarianter for den første modell, før facelift (1995-1999)
SL – Laveste utstyrsmodell, fantes kun i 1.8 og 1.9TD og årgangene 95-97. Modellen hadde bl.a setevarme og fjernbetjent sentrallås.
SR – Erstattede SL, fantes fra 97-99 i 1.8, 1.9TD, 2.0 HDi og 2,1TD Utstyr som SL, og i tillegg med el-ruter foran, turteller og velourtrekk.
SV – Topmodellen, som kunne fås fra 95-99, til 2.0, 2.0 Turbo, 2.1TD, samt 3.0. Samme utstyr som ST, og i tillegg med speil i bilens farge, el-ruter foran og bak, el-speil, tåkelykter foran, fjernbetjent sentrallås med superlås, regnsensor, lyktevaskere, olje stand/temp. måler, utendørstemp. måler, treinnlegg på instrumentbord og alle dører.
Utstyrsvarianter for den faceliftede modell (1999-2004)
SR – Laveste utstyrsmodell, kunne fås fra 99-00 og til 1.8, 2.0 og 2.0 HDi. Av utstyr hadde den airconditioning, fjernbetjent sentrallås, setevarme, velourinntrekk, el-ruter foran, turteller og speil i bilens farge.
ST – Kunne fås fra 99-03 og til 1.8, 2.0, 2.0 HDi og 2.2. Utstyr samme som SR, og derutover helautomatisk klimaanlegg, el-ruter foran og bak, tåkelykter foran, innfargede dørhåndtak, el-speil, regnsensor, armlene og treinnlegg. Fra 2002 fikk den dessuten kjørecomputer.
SV – Topmodellen fra 99-00. Utelukkende til 3.0, og hadde samme utstyr som ST og i tillegg lyktevaskere, armlene, fartspilot.
TS – Erstattet SV som toppmodell i 01-04. Kunne fås med 2.2, 2.2 HDi og 3.0. Samme utstyr som SV og i tillegg med skinnratt, delskinnseter med blått stoff. Blå panellister i stedet for tre.
WWF
WWF kan være
Peugeot 406
Peugeot 406 i film
Peugeot 406 opptrer i filmene Taxi, Taxi 2 og Taxi 3. Etterfølgeren, Peugeot 407, opptrer i filmen Taxi 4.
Bilder
Klikk på billederne for å se dem i stort format.
Köln-Mindener Eisenbahn-Gesellschaft
Köln-Mindener Eisenbahn-Gesellschaft var et tysk jernbaneselskap som ble etablert i 1843. Sammen med Bergisch-Märkische Eisenbahn-Gesellschaft og Rheinischen Eisenbahn-Gesellschaft utgjorde det et av de store private jernbaneselskaper som på midten av 1800-tallet bygde de første jernbanene i Rhinland, Ruhrområdet og store deler av Westfalen.
Romersk Italia
Romersk Italia (latin: Italia) var navnet på den administrative inndelingen av Den italienske halvøya (Appenninerhalvøya) i romersk tid; fra elven Rubicon i nord til Calabria. Det var ikke en provins på linje med de andre territorier i Romerriket, men var byen Romas eget oppland og hadde således en særskilt status.
Historie
Navnet Italia dekket et område med grenser som endret seg over tid. I henhold til Strabons Geografika, før ekspansjonen av den romerske republikk, ble navnet benyttet av grekere for å indikere landet mellom Messinastredet og linjen som knyttet Salernobukta og Tarantobukta (tilsvarer løselig til den dagens region Calabria); senere ble begrepet utvidet av romerne selv til å innbefatte hele Den italienske halvøya helt opp til elven Rubicon som renner mellom nordlige og sentrale Italia. I 42 f.Kr. ga Julius Cæsar romersk statsborgerskap til folket i Gallia Cisalpina («Gallia på denne siden av Alpene»), således utvidet han Italia helt opp til Alpene; og på slutten av 200-tallet kom Italia også til å inkludere øyene og provinsene Corsica et Sardinia og Sicilia, foruten også Raetia og deler av Pannonia i nord.
Augustinsk organisering
I begynnelsen av keisertiden var Italia en samling av territorier med forskjellig politisk status. En del byer, kalt for municipii, hadde en del uavhengighet fra Roma, mens andre, som coloniæ, ble grunnlagt av romerne selv. Rundt 7 f.Kr. delte Augustus Italia inn i elleve regiones, slik som det er rapportert av Plinius den eldre i hans Naturalis Historia:
Italia fikk fordeler av Augustus og hans arvinger med byggeprosjekter, blant annet offentlige bygg, og med et omfattende nettverk av romerske veier. Den italienske økonomien blomstret: jordbruk, håndverk og industri hadde en merkbar vekst, og gjorde det mulig å eksportere varer til andre provinser. Den italienske befolkningen kan også vokst: tre folketellinger ble beordret av Augustus for å nedtegne antallet av romerske borgere over hele riket. Resultatene var 4 063 000 i 28 f.Kr., 4 233 000 i 8 f.Kr. og 4 937 000 i 14 e.Kr., men det er fortsatt diskutert om disse beregningene omfattet alle borgere, besto av alle voksne mannlige borgere, eller kun borgere sui iuris. Senere beregninger av befolkningen på det italienske fastlandet, inkludert Gallia Cisalpina, på begynnelsen av 100-tallet strekker seg fra rundt 6 000 000, i henhold til Karl Julius Beloch i 1886, og til 14 000 000 i henhold til Elio Lo Cascio i 2009.
Diokletians omorganisering
I 212 da Caracallas edikt ga romersk statsborgerskap til alle mennesker innenfor riket uansett deres etnisitet eller sosiale status, begynte Italias nedgang til fordel for andre provinser. Den påfølgende krise på 200-tallet var en periode hvor Romerriket nær kollapset under det kombinerte presset av invasjoner, borgerkriger, pest og økonomisk depresjon. I 284 begynte Diokletian en rekke reformer for å gjeninnføre sosial orden. Han delte riket inn i fire deler og flere sogn, det såkalte Tetrarkiet. Selv om han beholdt Roma som den offisielle hovedstaden, valgte han to andre bosteder for augusti: Maximianus, som var ansvarlig for den vestlige delen av riket, ble installert i Milano i nordlige Italia for å forhindre germanske invasjoner; Diocletian etablerte seg selv i Nicomedia i nordlige Anatolia og nær grensen til Perserriket for å kunne vokte Østen.
Under Konstantins styre var Diocesis Italiae til sist delt inn i to soner:
Hemerobius micans
Hemerobius micans er en av bladlusløvene (Hemerobiidae), en av de mindre nettvingene i Norge.
Romersk Italia
Vestromerriket
I henhold til Notitia Dignitatum, et av de meget få bevarte dokumenter fra de romerske myndighetene oppdatert til 420-tallet, var Italia styrt av en praetoriansk prefekt (latin: prefectus praetorio Italiae), som også styrte nordlige Afrika og Pannonia, en vicarius («visestedfortreder») og en comes rei militaris (militære utnevnelser). Regionene var styrt av åtte consulares (Venetiae et Histriae, Aemiliae, Liguriae, Flaminiae et Piceni annonarii, Tusciae et Umbriae, Piceni suburbicarii, Campaniae, og Siciliae), to correctores (Apuliae et Calabriae and Lucaniae et Bruttiorum) og sju praesides (Alpium Cottiarum, Rhaetia Prima and Secunda, Samnii, Valeriae, Sardiniae, og Corsicae).
Hemerobius micans
Utbredelse
Hemerobius micans finnes bare i det sørlige Norge, og er ikke vanlig, men kan opptre i ganske store mengder enkelte år.
Wang Wei
Wang Wei er navnet til flere personer:
Romersk Italia
Vestromerriket
På 400-tallet, da keiserne var kontrollert av deres barbariske generaler, var den keiserlige regjeringen og myndigheten svekket i Italia. Kystene var jevnlig under angrep. I 476, da Romulus Augustulus gikk av, hadde Vestromerriket formelt gått under. I 77 år forble Italia forent under germanske Odovakar, kjent som den første konge av Italia. Han ble først utnevnt som dux Italiae («hertug av Italia») av østromerske keiser Zenon, men senere lot han seg hylle som rex Italiae («konge av Italia»). Deretter var Italia underlagt det østgotiske kongedømme som ble etablert i 493 og varte til 553. I 554 gjenerobret den østromerske keiser Justinian I den store Italia og i det store og hele gjenopprettet han organiseringen til Diokletian, men under invasjonen til den germanske stammen langobarder i 568, tapte Østromerriket det meste av Italia, unntatt områdene til eksarkatet Ravenna.
Hemerobius micans
Utseende
Hemerobius micans er en blekgul bladlusløve. Kroppen er omtrent 10 mm. lang. Hodet er nedoverbøyd, med munndelene på undersiden (ortognath).
Vingemembranen er uten flekker og er iridiserende, den reflekterer lyset i regnbuens farger. Ribbenettet på vingene har korte lyst grå strek. Hemerobius micans har en bue, en tilbakeløpende tverribbe i framvingen. Den tilbakeløpende tverribben er den første, nærmest kroppen, mellom de to første årene langs vingeframkanten (costa og subcosta).
Slektene Megalomus, Hemerobius og Wesmaelius har alle to rekker av skråstilte tverribber i bakvingene.
Artene i slekten Hemerobius kan være vanskelige å skille fra hverandre. For enkelte arter er bare hannens genitalia som er et sikkert artskjennetegn. Hunner kan vanskelig artsbestemmes når de er nyklekte, eldre hunner kan artsbestemmes ut fra genitaliene, men dette medfører disseksjon.
Levevis
Hemerobius micans er rovdyr og lever vanligvis av bladlus. Arten er tilknyttet edelløvskog, særlig bøkeskog. Den kan i slike skoger være ganske tallrik.
Degree Angular Scale Interferometer
Degree Angular Scale Interferometer (DASI) var et teleskop beliggende i Antarktika. Det var et 13-elementers interferometer som opererte mellom 26 og 36 GHz i ti band. Instrumentet er tilsvarende i design til Cosmic Background Imager og Very Small Array. I 2002 rapporterte forskere i prosjektet om oppdagelsen av polariseringsanistropi i kosmisk mikrobølgebakgrunnsstråling.
Vallestadfossen
Fossekraften har tidligere blitt benyttet til kverner, sagbruk og kraftverk, nå er det et minikraftverk i fossen. Like nedenfor fossen ligger Viksdalen camping.
Albert Paris Gütersloh
Albert Paris Gütersloh (eg.Albert Conrad Kiehtreiber, født 5. februar 1887 i Wien, død 16. mai 1973 i Baden bei Wien) var en østerriksk maler og forfatter.
Vallestadfossen
I sammenheng med turistveistatus på riksvei 13 er det planlagt bygging av en bro over fossen. Mulig også et utkikkspunkt ved veien.
Albert Paris Gütersloh
Gütersloh arbeidet som skuespiller, regissør og scenograf for han begynte å fokusere på malerkunst i 1921.
Som lærer for Arik Brauer, Ernst Fuchs, Wolfgang Hutter, Rudolf Hausner og Anton Lehmden er han ansett som en av de mest innflytelsesrike innen Wiener Schule des Phantastischen Realismus.
Grill Bill and The Hot Dogs
Grill Bill  (tidligere Grill Bill and The Hot Dogs) er et norsk band, etablert i 2004 av Peter A. Lorentzen (piano) Bjørn A. Dæhlin (bass) og Hans-Olav Thyvold (gitar) som hadde spilt sammen i Oslo-bandet Noia frem til tusenårsskiftet, sammen med Stein-Gøran Nøstvik (vokal) og Håvard Wien (trommer). Sistnevnte var kjent fra Barske Karer. Nils Mathisen (egne plater, Jonas Fjeld, Cecilia Wennersten m.fl), ble med på fiolin tidlig i 2005 og samme høst ble Torstein Velsand (gitar, pedal steel, fele) med, og i 2007 ble gruppa komplettert med Lasse Kolsrud, (Bokk & Bayer) på gitar og vokal. I 2018 ble Geir Bremer bandets keyboardist.
Ideen bak bandet var i utgangspunktet å spille live med et repertoar plantet i blues: Robert Johnson, Charley Patton og Muddy Waters var inspirasjon til tidligste setlistene til bandet.
Da Lasse Myrvold døde etter uhelbredelig kreft, tok produsent Calle Hamre initiativ til å lage en tributt-plate, og spurte Grill Bill om å spille inn en av Myrvolds mest personlige låter, Madelen. Låta kom ut på tributt-plata Dans til musikken i 2006, ble plukket opp av flere radiostasjoner og gjorde det godt på Norsktoppen.
Myhrvold-tributten kom ut på Reel Noise Records, og selskapet oppfordret gruppa til å prøve seg med en utgivelse av eget materiale. Resultatet ble Jeg drar hjem, som toppet Norsktoppen i fire uker i 2007 og skaffet bandet et publikum over hele landet. Høsten 2008 slapp Grill Bill sin andre egenkomponerte single, Fri i morra (single). Sangen lå 14 uker på Norsktoppen, hvorav én uke på førsteplass.
Gruppas debutalbum Fri i morra ble sluppet 20. september 2010 på Reel Noise records. Albumet inneholdt gruppas fjerde Norsktoppen-hit, "Brenner for deg," en norsk versjon av Blue Oyster Cult's "Burnin' for you".
Bandet ble oppløst i november 2012 og den siste konserten ble holdt på en utsolgt Lundetangen Pub i Skien 10. november 2012.
Itzstedts amt
Itzstedts amt (tysk: Amt Itzstedt) er et amt i kretsen Segeberg i Schleswig-Holstein, Tyskland. Amtet består av 7 kommuner, og dekker et areal på tilsammen 108,3 km², og har 18 719 innbyggere (2007). Amtets administrasjon ligger i kommunen det er oppkalt etter, Itzstedt.
A Live One (Loudon Wainwright III-album)
A Live One er et konsertalbum fra 1979 av den amerikanske musikeren Loudon Wainwright III.
Itzstedts amt
Inndeling
Itzstedts amt består av følgende kommuner:
A Live One (Loudon Wainwright III-album)
Wainwright hadde tidligere utgitt konsertopptak på sine studioalbum, men dette var hans første «rene» konsertalbum, og utgitt i løpet av den lengste pause så langt i hans karriere; mellom hans farvel til 1970-tallet (Final Exam fra 1978) og hans finne-seg-selv-album fra 1983, Fame and Wealth.
A Live One består av Wainwright med hva de fleste kommentarer mener han gjør best: alene med sin akustiske gitar og sin nakne, såre og til dels nasale stemme. Skjønt det hender også at han spiller piano, eller synger uten instrument, som på «Hollywood Hopeful».
Mange av Wainwrights sanger gjør seg best med lagring og gjentatte framføringer over tid for sangene skal finne sin endelige form foran et publikum, og dette albumet er en samling av noe av det beste fra hans materiale fra 1970-tallet med sanger som «Whatever Happened to Us», en sur-søt kommentar til hans ekteskap som gikk i oppløsning, «Nocturnal Stumblebutt» og ikke minst den hysteriske «Clockwork Chartreuse».
Sporliste
Alle sanger er skrevet av Loudon Wainwright III; unntatt hvor merket
Parau
Parau er en forstad i Auckland, New Zealand.
Parau er en del av det lokale styresmaktsområdet Waitakere City Council. Geografisk ligger det nær den større forstaden Titirangi
Tiberius Claudius Nero
Må ikke forveksles med sin sønn Tiberius eller sitt barnebarn Germanicus, som begge hadde navnet «Tiberius Claudius Nero» på et eller annet tidspunkt.
Tiberius Claudius Nero, eller bare Claudius, født 85 f.Kr., død 33 f.Kr, var en romersk statsmann og far til keiser Tiberius. Han var også et medlem av den claudiske familien i antikkens Roma.
Malpensa lufthavn
Malpensa lufthavn (IATA: MXP, ICAO: LIMC) er en av Italias to internasjonale hovedlufthavner. Lufthavnen ligger nær Milano i provinsen Varese, og betjener Milanos, regionen Lombardias og deler av provinsen Piemontes og det sørlige Sveits' reisende med verden. Lufthavnen har forbindelse til Milano via hovedveien «Milano-Varese» og flytoget «Malpensa Express». I tillegg går det servicebusser mellom Malpensa og Milanos byflyplass «Linate Airport».
På Malpensa er hovedkvarteret til Alitalia, det italienske flaggskipet innen luftfart.
Malpensa internasjonale lufthavn har to terminaler: Lufthavnen har også en godsterminal som kalles «CargoCity».
Før forbedringsarbeidene startet i 1998, ble lufthavnen mest brukt ved langdistanseflygninger til USA, Sør-Afrika og Asia. Ved flygninger innen Europa og til Midtøsten og Nord-Afrika ble Linate flyplass brukt. Denne flyplassen er mye mindre enn den forbedrede Malpensa. I dag har Malpensa overtatt de fleste av disse flygningene, bortsett fra noen innenlandske og europeiske.
Bert Sas
Gijsbertus Jacobus Sas også kjent som Bert Sas og G.J. Sas (født 1. august 1892 i Leeuwarden, død 20. oktober 1948 i Skottland) var en nederlandsk militæroffiser. Han var i 1940 Nederlands militærattaché i Berlin og er kjent for å ha videreformidlet meldinger om nært forestående tysk angrep til diplomater fra Danmark, Nederland, Norge og Sverige.
Andre verdenskrig
Sas var i 1940 major og militærattaché ved Nederlands diplomatiske representasjon i Berlin. Han fikk gjennom den tyske oberst (senere generalmajor) Hans Oster i Abwehr 3. april 1940 informasjon om nært forestående tysk angrep på Nederland, Danmark og Norge. Sas videreformidlet 4. april opplysningene også til diplomater fra Danmark, Norge og Sverige. Etter den andre verdenskrig har bakgrunnen for Osters formidling av forvarsel om det tyske angrepet vært diskutert, likeså hva som skjedde med de opplysninger militærattaché Sas ga til andre lands diplomater.
Den norske legasjonen videreformidlet Sas' informasjon til Utenriksdepartementet 5. april, men i uklar form og uten å nevne at Norge var et av målene for et tysk framstøt. Dette gjorde at det etter krigen ble tatt ut tiltale mot den norske diplomaten, Ulrich Stang. En skriftlig forklaring fra Sas ble benyttet av aktoratet, men diplomaten ble frifunnet for anklagen om at informasjon var tilbakeholdt. Sas' forklaring fra hendelsene i aprildagene 1940 ble også behandlet av den norske Undersøkelseskommisjonen av 1945.
Etter Tysklands okkupasjon av Nederland kom Sas til Canada, der han med oberstløytnants grad arbeidet for de nederlandske styrkene. Han fikk der også kontakt med norske offiserer og han møtte i 1943 kronprins Olav for å drøfte hendelsene i aprildagene 1940.
Etterkrigstiden
Etter andre verdenskrig var Sas militærattaché i Washington, DC.
Sas ble i april 1948 tildelt Haakon VIIs Frihetskors «for fremragende fortjenester av Norges sak».
Verdenspostforeningen
Verdenspostforeningen (UPU) (fransk: Union Postale Universelle) ble etablert i Bern i Sveits i 1874 for å utvikle posttjenestene mellom verdens nasjoner.
I 1947 ble organisasjonen en særorganisasjon innenfor FN og er den eldste organisasjonen innenfor FN-systemet, bare slått av ITU. UPU har 192 medlemsstater (per 2012). FN markerer Verdenspostforeningens dag 9. oktober.
UPUs ledende organ mellom kongressene er Conseil d'exploition postale  (CEP), som består av 40 av medlemsnasjonene.
Land som er medlem av FN får automatisk medlemskap etter søknad, mens øvrige nasjoner kan bli medlemmer med støtte fra minst 2/3 av UPUs medlemmer.
Det norske medlemskapet administreres av Samferdselsdepartementet sammen med Posten Norge.
Efraim Katzir
Navn
Han het opprinnelig Efraim Katchalskij. Han endret etternavn til Katzir i 1973, etter å ha blitt valgt til president av Knesset.
Bakgrunn
Katzir ble født i Kiev i daværende Tsar-Russland. I 1925 utvandret Katzir og hans familie til Palestinamandatet. De slo seg ned i Jerusalem. Han studerte ved Det hebraiske universitetet i Jerusalem, hvor han oppnådde en filosofisk doktorgrad. Han studerte også utenlands.
Etter å ha studert i utlandet, vendte han tilbake til Israel og ble leder av Weizmann-Instituttet for Vitenskap i Rehovot. I 1966 ble han utnevnt til ledende vitenskapsmann for Israels forsvar. I 1972 ble hans bror Aharon Katzir, en internasjonalt anerkjent fysiokjemiker, drept under massakren på Lod lufthavn.
President
Katzir oppholdt seg ved Harvard University da Golda Meir kontaktet ham og ba ham om å overta vervet som Israels president. Den 10. mars 1973 ble han valgt av Knesset til dette; han ble Israels fjerde president. Han fikk 66, mens 41 stemmer gikk til hans opponent Ephraim Urbach. Han tiltrådte vervet 24. mai 1973.
I november 1977 var han vert for president Anwar Sadat av Egypt. Det var første gang et arabisk statsoverhode kom på offisielt besøk. I 1978 avslo han å stå til valg for en ny presidentperiode på grunn av sin hustrus sykdom, og ble etterfulgt av Yitzhak Navon.
Tilbake til forskingen
Etter sin periode som president gikk han i 1978 tilbake til vitenskapen. Han grunnla og bygde opp avdelinnen for bioteknologi bed Universitetet i Tel Aviv. Katzir eget særlige forskingsfelt var peptidkjemien, og i særdeleshet polypeptider. Han samarbeidet da med Michael Sela.
I 1977 ble Efraim Katzir valgt til utenlandsk medlem av Royal Society. I 1985 ble han tildelt Japan-prisen.
Jämtkraft Arena
Jämtkraft Arena er et fotballstadion i Östersund bygd på et gammelt militærområde. Arenaen består av to fotballbaner i kunstgress, med tribuner langs hovedbanens langsider. Begge banene har belysning. Arenaen ble innviet 14. juli 2007.
Hemerobius nitidulus
Hemerobius nitidulus er en av bladlusløvene (Hemerobiidae), en av de mindre nettvingene i Norge.
Utbredelse
Hemerobius nitidulus finnes i hele Norge, og er ganske vanlig.
Utseende
Hemerobius nitidulus er en ensfarget brunlig bladlusløve. Kroppen er omtrent 10 mm. lang. Hodet er nedoverbøyd, med munndelene på undersiden (ortognath).
Hemerobius nitidulus har en bue, en tilbakeløpende tverribbe i framvingen. Den tilbakeløpende tverribben er den første, nærmest kroppen, mellom de to første årene langs vingeframkanten (costa og subcosta). Vingemembranen er uten flekker eller mønster. Ribbenettet er brunt med små mørke punkter som hver har ett hår.
Slektene Megalomus, Hemerobius og Wesmaelius har alle to rekker av skråstilte tverribber i bakvingene.
Artene i slekten Hemerobius kan være vanskelige å skille fra hverandre. For enkelte arter er bare hannens genitalia som er et sikkert artskjennetegn. Hunner kan vanskelig artsbestemmes når de er nyklekte, eldre hunner kan artsbestemmes ut fra genitaliene, men dette medfører disseksjon.
Levevis
Hemerobius nitidulus er rovdyr og lever vanligvis av bladlus. Arten er tilknyttet barskog.
Milet
Miletos eller Milet (gresk: Μίλητος, Milētos; latin: Miletus) var en antikk gresk havneby ved vestkysten av Anatolia (i hva som i dag er den tyrkiske provinsen Aydın), i nærheten av munningen av elven Menderes, antikkens Maiandros (dagens Büyük Menderes), i oldtidens rike Karia. Før den persiske invasjon på midten av 500-tallet f.Kr., var Miletos betraktet som den største og rikeste av de greske byene.
Bevis på tidlig bosetning ved stedet har blitt gjort utilgjengelig ved at havnivået har steget og avsetning av sedimenter fra elven Menderes som helt har endret landskapet siden oldtiden. De første tilgjengelige påvisninger er av neolittiske folk. I tidlig og midtre bronsealder kom bosetningen under minoisk innflytelse. Legender vil ha det til at en tilstrømning av folk fra Kreta okkuperte stedet og erstattet den innfødte befolkningen av lelegere. Stedet ble omdøpt til Miletos etter et sted på Kreta.
I sen bronsealder, 1200-tallet f.Kr., kom det en tilstrømning av luvisktalende folk østfra og fra sørsentrale Anatolia som kom til å kalle seg selv for kariere. Senere i dette århundret kom de første gresktalende folk fra øyene i Egeerhavet og fra det greske fastlandet. Byen gjorde på denne tid opprør mot det hettittiske rike. Etter at hettittenes rike falt sammen, ble byen ødelagt på 1100-tallet f.Kr. og begynte på nytt en gang rundt 1000 f.Kr. ved ny bosetning av joniske grekere. Legenden viser til en jonisk grunnleggelse av en stamfar ved navn Neleos fra Peloponnes.
Miletos er også fødestedet for arkitekten Isidor av den tidligere katedralen Hagia Sofia i Konstantinopel og oppfinneren av strebebuen (500-tallet e.Kr.)
Geografi
Ruinene av den antikke byen opptrer på satellittkart ved 37°31.8'N 27°16.7'E, omtrent 3 km nord for Balat og rundt 3 km øst for Batiköy i Tyrkias provins Aydın.
I antikken hadde byen en havn ved det sørlige innløpet av en stor bukt. I den samme bukten oppsto det også to andre (av de tradisjonelt tolv) joniske byer: Priene og Myus. Havnen i Miletos var i tillegg beskyttet av en liten øy, Lade. I århundrenes løp ble bukten fylt opp av silt som ble liggende igjen som avleiring etter elven. Priene og Myus mistet deres havner allerede i romersk tid, og Miletos ble en innlandsby. I tidlig kristen tid var alle de tre byene forlatt av innbyggerne da byenes økonomi ble kvalt av mangelen av tilgang til havet. Det er et stort havnemonument der hvor, i henhold til Det nye testamente i Bibelen, apostelen Paulus stoppet på sin sjøreise tilbake til Jerusalem. Han møtte de gamle fra menigheten i Efesos og dro deretter ned til stranden for å si farvel, i henhold til Apostlenes gjerninger.
Geologi
I løpet av den geologiske epoken pleistocen var regionen Miletos under havnivået i Egeerhavet. Den løftet seg deretter langsomt. Havet nådde et nedre nivå på rundt 130 meter nedenfor dagens nivå ved rundt 18 000 år siden. Stedet Miletos var en del av fastlandet.
En gradvis forhøyning førte til et nivå på rundt 1,75 meter nedenfor dagens for rundt 5 500 år siden, og skapte flere karstblokkøyer av kalkstein, noe som ble lokaliseringen til de aller første bosetningene ved Miletos. For rundt 1500 år siden skiftet karst-topografien grunnet mindre skorpebevegelser og øynene dannet en fast enhet i form av en halvøy. Deretter hevet havet seg rundt 1,75 meter, men halvøya har blitt omgitt av sedimenter fra Mendereselven og er i dag landfast. Sedimenteringen av havnen begynte en gang rundt 1000 f.Kr. og ved år 300 e.Kr. hadde innsjøen Bafa blitt skapt.
Neolittisk tid
De eldste tilgjengelige arkeologiske bevisene indikerer at øyene som Miletos opprinnelig lå på, ble befolket av en steinalderbefolkning i neolittisk tid en gang mellom 3500 og 3000 f.Kr. Pollenprøver fra innsjøen Bafa innenfor Miletos ved foten av Beşparmakfjellene (i antikken kalt for Λάτμος, Latmos) antyder at en lett klimavegetasjon og skog hvor det beitet dyr var rådende i Menderesdalen, men ellers ubebodd. En sesongmessig og hyppig menneskelig bosetning skjedde i vårmånedene. Øyene utenfor kysten var kanskje bosatt grunnet deres strategiske lokalisering utenfor elven, en rute innlands beskyttet av den bratt skråningen i fjellet. Beitedyrene i dalen kan ha tilhørt dem, men bosetningslokaliteten gikk ut mot havet.
Bronsealderen
Nedtegnet historie for Miletos begynner med skrifter i det hettittiske rike i sen bronsealder. Den forhistoriske arkeologien i tidlig og midtre bronsealder antyder en by tungt påvirket av samfunn og hendelser andre steder i Egeerhavet framfor innlandet.
Kretiske periode
Fra rundt 1900 f.Kr. ble det skaffet gjenstander fra den minoiske sivilisasjon på Kreta via handel. I en del århundrer mottok Miletos sterke impulser fra den avanserte minoiske sivilisasjon, et arkeologisk fakta som tenderer å støtte, men ikke nødvendigvis bekrefter opphavsmyten om en tilstrømning av befolkning fra Kreta slik som Strabon har fortalt:
Legendene nedtegnet som historie av antikkens historikere og geografer er kanskje sterkest; senere mytografer har ikke lagt til noe av historisk betydning.
Luvisk og gresk periode
Miletos er første gang nevnt i de hettittiske annalene til kong Mursili II som «Millawanda». En gang rundt 1320 f.Kr. støttet Millawanda opprøret til Uhha-Ziti fra Arzawa. Mursili II beordret sine hærførere Mala-Ziti og Gulla om å herje Millawanda, og disse fulgte opp med å brenne ned byen eller deler av den. Brennskader i det arkeologiske laget LHIIIA på stedet har blitt knyttet til dette angrepet. I tillegg ble byen befestet i henhold til en hettittisk plan.
Millawanda er deretter nevnt i Tawagalawa-brevet, delvis i en rekke som omfatter Manapa-Tarhunta-brevet og Milawata-brevet, alle som er mindre enn pålitelig datert i tiden rundt 1250 f.Kr. Det førstnevnte brevet nevner at Milawata (Millawanda) hadde en guvernør, Atpa, som var underlagt herredømmet til Ahhiyawa (en voksende stat som antagelig kan identifiseres med helladisk Mykene på det greske fastlandet); og at byen Atriya var underlagt myndigheten til Milawata. Manapa-Tarhunta-brevet nevner også Atpa. Til sammen forteller de to brevene at eventyreren Piyama-Radu hadde ydmyket Manapa-Tarhunta overfor Atpa (i tillegg til andre dårlige handlinger); en hettittisk konge har deretter jaget Piyama-Radu til Millawanda og, i Tawagalawa-bevet, krevd denne utlevert.
Milawata-brevet nevner en fellesekspedisjon av den hettittiske konge og en luvisk vasall (antagelig Kupanta-Kurunta av Mira) mot Milawata og merker seg at Milawata (og Atriya) var nå underlagt hettittisk kontroll.
Homer nevner at under Trojakrigen var Miletos en karisk by. I det siste stadiet av helladisk tid regnet festningen i bronsealderens Pylos blant sine kvinnelige slaver en mi-ra-ti-ja, mykensk gresk for «kvinne fra Miletos», skrevet på linear B-skrift.
Under bronsealderens sammenbrudd ble Miletos brent ned igjen, denne gangen antagelig av havfolkene.
Den mørke tidsalder
Mytografer forteller at Neleos, en sønn av Kodros, den siste konge i Athen, hadde kommet til Miletos etter «heraklidenes tilbakekomst». Jonerne drepte mennene fra Miletos og giftet seg med deres enker. Dette er den mytiske begynnelsen på den langvarige alliansen mellom Athen og Miletos, som kom til å spille en betydningsfull rolle i de påfølgende perserkrigene.
Arkaisk tid
I henhold til Herodot, ble Miletos den ene av tolv joniske byene langs kysten av Anatolia som inngikk i det joniske forbund: Miletos, Myus og Priene i Karia som alle snakket samme dialekt; Efesos, Kolofon, Lebedos, Teos, Klazomenai og Fokaia, som lå i Lydia og den region som i dag kalles for Jonia og de snakket en annen dialekt; øya Khíos og byen Erythrai på fastlandet som snakket samme dialekt; og øya Samos, hvor de snakket en egen dialekt.
Miletos var den ene av de byene som var involvert i den lelantinske krig som ble utkjempet av nabobyene Khalkis og Eretria i Euboea og som skjedde i tidlig arkaisk tid, en gang mellom 710 og 650 f.Kr. Historikeren Herodot nevner den samme krigen som årsaken til hvorfor at etter det joniske opprør at Eretria sendte militær støtte til Miletos, da truet av Perserriket. Miletos hadde støttet Eretria i denne byens krig mot Khalkis, mens Samos hadde tatt den motsatte side:
På slutten av 600-tallet f.Kr. bevarte tyrannen Thrasyboulos i løpet av den tolv år lange krigen som ble utkjempet mot det lydiske rike. Krigen endte uten en avgjørende seier til noen av partene, og deretter inngikk de en allianse. Thrasyboulos var en alliert av den kjente tyrannen Periander fra Korint.
Miletos ble et viktig senter for filosofi og vitenskap, og frambrakte menn som Tales, Anaximander og Anaximenes. «Framveksten av den greske kultur med hele dens voldsomme utbrudd av intellektuell aktivitet er en av de mest iøynefallende begivenheter i verdenshistorien. Intet lignende har inntruffet verken før eller siden,» i henhold til Bertrand Russell. Og det hele begynte i Miletos. Russells forklaring er at at Miletos lå i et fruktbart krysningspunkt mellom øst og vest ved livlig handel og omsetning. I sør lå Kypros, Fønikia og Egypt, mot nord Egeerhavet og Svartehavet, og vest for Egeerhavet det greske fastlandet og Kreta. Mot øst sto Miletos i nær forbindelse med Lydia og derigjennom med landene i Mesopotamia. Fra Lydia lærte mileserne å slå gullmynt som byttemiddel. Havnen i Miletos var overfylt med skip fra mange land. Med penger som univeralmiddel for registrering av verdier og for utveksling av det ene slags varer mot andre, «er det bare å vente at filosofene i Miletos skulle bli opptatt av å spørre om hva alle ting var laget av.»
«Alle ting er av vann,» kom Tales fram til. Det ble utfordret av både Anaximander og Anaximenes. Adskillig andre av Hellas store lærde og skribenter kom også fra Miletos, som historieskriverne (logograferne) Kadmos og Hekataios, samt poeten Fokylides.
På 500-tallet f.Kr. hadde Miletos skaffet seg et maritimt rike med mange kolonier, men sto opp mot det mektige Lydia på sin side av Egeerhavet, og med tyrannen Polykrates på naboøya Samos i vest. Blant de varer som Miletos produserte og handlet med var milesisk ull og tekstiler som var kjent for sin finhet.
Da Kyros den store av Persia beseiret Krøsus av Lydia på midten av 500-tallet f.Kr. havnet Miletos under persisk overherredømme. I 499 f.Kr. ble Miletos' sterke mann, tyrannen Aristagoras, leder for det joniske opprøret mot perserne. Den persiske krigsmakten knuste opprøret og straffet Miletos på et slikt vis at hele Hellas skal ha sørget over det. Et år senere skrev den tragiske poeten Frynikhos, en av de tidligste tragiske dramatikere i Athen, dramaet Miletos' fall. Athenerne ga forfatteren en bot, ὡς ὑπομνήσας οἰκεῖα κακά, for å ha minnet dem om dette tapet. Miletos ble betraktet som en koloni av Athen og var derfor kjær for moderbyen.
Klassisk tid
Etter den greske seieren over perserne i år 479 f.Kr. på det greske fastlandet ble Miletos frigjort fra persiske undertrykkelse. I løpet av den persiske tiden ble flere andre byer formet av bosettere som hadde flyktet fra Miletos. Disse byene ble spredt over hele kysten av Anatolia og noen så langt unna som Krimhalvøya ved Svartehavet. Etter frigjøringen fra perserne ble Miletos bygd opp igjen, da med en hippodamisk byplan (etter arkitekten Hippodamos fra Miletos) med gater som krysset hverandre i rette vinkler i form av et rutenett. Denne byplanen kom senere til å bli en viktig inspirasjonskilde for de romerske byene, og siden utgangspunktet for dagens moderne byplanlegging. Det nye Miletos ble et viktig medlem av det athenske sjøforbundet, men byen klarte aldri siden å komme opp mot sin tidligere storhet.
I 386 f.Kr. ble Miletos igjen innlemmet i Perserriket, men i 334 f.Kr. beseiret Aleksander den stores hær den persisk garnison i byen og gjorde Miletos til en del av Aleksanders hellenistiske rike.
Romersk periode
Under de følgende århundre byttet Miletos herskere flere ganger. Romerne overtok i 133 f.Kr i sammenheng med erobringen av Pergamon. Under romersk herredømme fikk Miletos status som fristad og den fikk en viss oppblomstring fram til 300-tallet e.Kr. da havnen ble gjengrodd av slam (se kart over). Da byen mistet sin havn mistet den også sin betydning.
Byen ga navn til de såkalte milesiske fortellinger, gresk Milesiaka, latin fabula milesiaca, som var en form for kort prosafortelling, vanligvis en erotisk og pirrende fabel, og hadde en viss popularitet på 100-tallet f.Kr. og senere. Den kan betraktes som begynnelsen på den greske prosaromanen. Den eponymiske grunnleggeren av den lidderlige, milesiske litteraturen var en «Aristides fra Miletos». Henvisningen til Miletos var at Aristides, som hadde et omdømme for å skrive skamløse fortellinger, plassert sin handling i Miletos ettersom byen hadde et rykte for en overdådig og sorgløst levevis. Det er ingen grunn til å tro at Aristides selv kom fra Miletos.
Det nye testamente nevnte Miletos som stedet hvor apostelen Paulus i år 57 e.Kr. mot slutten av hans tredje misjonsreise. Det er antatt at Paulus stoppet ved det store havnemonumentet og satt på dens trapp, og det kan være der han møtte de eldre før han sa farvel. Miletos er også stedet hvor han etterlot efeseren Trofimos, sitt reisefølge, for å komme seg fra sykdom. Det er også mulig at Paulus hadde ytterligere en reise til Miletos, kanskje så sent som 65 eller 66.
Bysantinsk og osmansk tid
Seldsjukkene (tyrkere) erobret byen på 1300-tallet og benyttet Miletos som utgangspunkt for handel med republikken Venezia. Til sist benyttet osmanerne byen som en base for deres styre i Anatolia. Da havnen ved selve byen var for lengst siltet opp hadde byen gradvis blitt forlatt. I dag ligger ruinene av byen rundt 10 km fra havet.
İlyas Bey-moskeen fra 1403 ble i 2012 belønnet som et Europa Nostras kulturarv i tyrkiske Miletos.
Arkeologiske utgravninger
De første arkeologiske undersøkelser av Miletos ble gjort av den franske arkeologen Olivier Rayet i 1873, fulgt av de tysk arkeologene Julius Hülsen og Theodor Wiegand i årene 1899 og 1931. Utgravningene ble imidlertid avbrutt flere ganger av krig og andre uroligheter. Carl Weickart drev undersøkelser for en kort sesong i 1938 og på nytt mellom 1955 og 1957. Han ble etterfulgt av Gerhard Kleiner og så av Wolfgang Muller-Wiener. I dag er utgravningene organisert av Ruhr-Universität Bochum i Tyskland.
En bemerkelsesverdig gjenstand avdekket fra byen under de første utgravningene på 1800-tallet, markedsporten i Miletos, ble transportert i biter til Tyskland og deretter satt sammen igjen. Den er fortsatt utstilt i Pergamonmuseet i Berlin. Hovedsamlingen av gjenstander er oppbevart ved Miletos Museum i Didim, Aydın, siden 1973.
Miletos' kolonier
Miletos ble kjent for det store antallet kolonier som byen opprettet. Den ble betraktet som det store greske metropolis ved at byen hadde opprettet flere kolonier enn noen annen gresk by. Et hovedområde var ved Svartehavet.
Plinius den eldre nevner 90 kolonier opprettet av Miletos i hans Naturalis Historia (5.31), blant dem:
Livilla (Claudia Livia Julia)
Claudia Livia Julia (klassisk latin: LIVIA•IVLIA; født ca. 13 f.Kr., død 31 e.Kr.) var den eneste datteren til Nero Claudius Drusus og Antonia Minor, og søster av den romerske keiser Claudius og general Germanicus, og således tante på farssiden av keiser Caligula og grandtante av keiser Nero, foruten også niese og svigerdatter av keiser Tiberius. Hun var oppkalt etter sin bestemor, Augustus' hustru Livia Drusilla, og vanligvis kjent av sin familie under kjælenavnet  Livilla («lille Livia»). Hun ble født etter Germanicus og før Claudius.
Hun ble gift to ganger til mulige etterfølgere i Julo-claudiske dynasti, først til Augustus' grandsønn Gaius Cæsar (død 4 e.Kr.) og senere til Tiberius' sønn Drusus den yngre (død 23 e.Kr.). Etter sigende skal hun ha sammensverget med sin elsker Sejanus i forgifte sin andre ektemann og døde selv kort tid etter at Sejanus ble henrettet i 31 e.Kr.
Ekteskap
Livilla ble gift to ganger, først i 1 f.Kr. til Gaius Cæsar, Augustus' grandsønn og potensiell etterfølger som romersk hersker. Det var Augustus som valgte Livilla som hustru til en framtidig keiser. Det stortstilte bryllupet ga Livilla store fordringer for sin framtid, kanskje på bekostning av ambisjonene til Augustus' granddøtre, Agrippina den eldre og Julia den yngre. Imidlertid døde Gaius allerede i 4 e.Kr., som forpurret både Augustus' og Livillas planer.
Livillas anseelse i hennes familie
Tacitus forteller at Livilla var en bemerkelsesverdig vakker kvinne, det til tross for at hun var ganske keitete som barn. ''Senatus Consultum de Cn. Pisone patre'' indikerte at hun ble høyt verdsatt av sin onkel og svigerfar Tiberius, og av hennes bestemor Livia Drusilla.
I henhold til Tacitus følte hun harme og sjalusi mot sin svigerinne Agrippina den eldre, hustru av hennes bror Germanicus, som hun ugunstig ble sammenlignet med. Agrippina hadde klart langt bedre å framskaffe keiserlige arvinger i husholdningen ved å være mor til den framtidige keiser Caligula og Agrippina den yngre, og var dessuten langt mer populær. Suetonius forteller at hun avskydde sin yngre bror Claudius. Etter å fått vite at han en gang faktisk kunne bli keiser beklaget hun offentlig en slik skjebne for det romerske folk.
Som de fleste kvinnelige medlemmer av Julo-claudiske dynasti kan også ha vært meget ambisiøs på vegne av sin sønner.
Affære med Sejanus
Muligens allerede før hun født sine tvillinger, hadde Livilla innledet en intim affære med Lucius Aelius Sejanus, prefekt av pretorianergarden til Tiberius. Senere var det flere, inkludert Tiberius, som mistenkte Sejanus for å være far til tvillingene. Drusus, kronarving siden Germanicus døde i 23 e.Kr., døde det samme året, kort tid etter å ha slått Sejanus i ansiktet under en opphisset debatt. I henhold til Tacitus, Suetonius, Dio Cassius, hadde Sejanus forgiftet Drusus, ikke bare for at han fryktet vreden til den framtidige keiser, men også for at han selv hadde utsikt til å få den høyeste maktposisjonen og hadde som mål å få fjernet den fremste konkurrenten, og med Livilla som sin medsammensvorne. Om Drusus faktisk ble forgiftet førte hans dødsfall ikke til mistanke på dette tidspunktet.
Anklager og død
Da Apicata, Sejanus’ tidligere hustru, fikk høre at hennes barn var blitt drept, begikk hun selvmord. men før hun døde skrev hun et brev til Tiberius hvor hun anklaget Sejanus og Livilla for å ha forgiftet Drusus. Lygdus, Drusus’ munnskjenk, og Eudemus, Livillas lege, ble utspurt og under tortur bekreftet de Apicatas anklager.
Livilla døde kort tid etter, enten ble hun drept eller begikk selvmord. I henhold til Dio Cassius hadde Tiberius overlevert Livilla til hennes mor, Antonia Minor, som stengte henne inne i et rom og lot henne sulte til døde.