cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Epikur
Liv
Hans foreldre, Neokles og Chaerestrate, var begge født i Athen, og hans far var en borger som hadde utvandret til en athensk bosetning på øya Samos i Egeerhavet rundt ti år før Epikur ble født i februar 341 f.Kr. Som gutt studerte han filosofi i fire år under den platonske læreren Pamfilos. Da han var 18 år gammel dro han til Athen for å avtjene to års militærtjeneste. Dramatikeren Menandros tjenestegjorde i den samme aldersklasse av efebos som Epikur.
Etter at Aleksander den store var død forvist hærføreren Perdiccas de athenske bosetterne på Samos til den joniske byen Kolofon på kysten av Lilleasia. Etter å ha fullført sin militærtjeneste slo Epikur seg ned hos sine foreldre. Han studerte under Demokrit. Vinteren 311/310 f.Kr. underviste Epikur i Mytilene, men frambrakte strid og ble tvunget til å reise derfra. Han grunnla en skole i Lampsakos før han dro til Athen i 306 f.Kr. Der grunnla han Hagen, en skole som fikk navn etter den hage han eide som lå halvveis mellom Stoa og Akademiet.
Selv om mye av hans lære var tungt påvirket av tidligere tenkere, særlig av Demokrit, skilte han seg på avgjørende vis fra denne på tanken om determinisme. Epikur kom ofte til å benekte for sin lærers innflytelse, fordømte andre filosofer som forvirret og hevdet at han var «selvlært».
Epikur giftet seg aldri og hadde ingen kjente barn. Han led av nyrestein, som han til sist bukket under for i 270 f.Kr. i en alder av 72 år, og til tross for langvarig smerte, som han skrev til Idomeneos av Lampsakos:
Filosofiskolen
Epikurs skole, som var basert i hagen av hans hus og således kalt for «Epikurs Hage», hadde en liten, men trofast gruppe av elever og tilhengere i løpet av hans liv. De fremste medlemmene var Hermarchos, finansieren Leonteos og hans hustru Themista, satirikeren Colotes, matematikeren Polyaenos, den fremste som populariserte epikureismen. Hans skole var den første av de antikke greske filosofiskolene som tillot kvinner å delta på lik linje med menn som en regel og ikke som et unntak. Som nevnt var den opprinnelige skolen basert i Epikurs hjem og hage. En inskripsjon på gaten til Hagen er nedtegnet av romeren Seneca den yngre i hans epistel XXI av Epistulae morales ad Lucilium:
Epikur fremhevet vennskap som en viktig ingrediens i lykken, og skolen minnet på vis om et samfunn av venner som levde sammen. Imidlertid ordnet han også et hierarkisk nivåsystem blant sine tilhengere, og fikk dem til å sverge en ed på hans grunnprinsipp: «Jeg skal være tro mot Epikur, hvis lære jeg av fri vilje har valgt å følge.»
Begynnelsen på vitenskap og etikk
Epikur er en nøkkelfigur i utviklingen av vitenskap og den vitenskapelige metode ettersom han insisterte på at ingenting kan bli trodd på, unntatt om det hadde blitt testet gjennom direkte observasjon og logisk deduksjon. Mange av hans ideer om naturen og fysikken gikk forut betydelige vitenskapelige konsept i vår tid. Han var en nøkkelfigur i aksetiden, perioden mellom 700 f.Kr. og fram til 200 f.Kr., hvor mange tilsvarende revolusjonær tenkning oppsto i Kina, India, Iran, Midtøsten og i antikkens Hellas. Hans uttalelse i Etikkens gjensidighet som grunnlaget for etikken er det tidligste i antikkens Hellas, og han skilte seg fra den nyttemoral (Utilitarisme) som ble formulert av John Stuart Mill ved å legge vekt på å minimalisere skade på en selv og på andre som en veg til å maksimere lykke.
Epikurs lære representerte en avskjed fra andre viktige greske tenkere i hans periode, og tidligere filosofer, men var uansett grunnlagt på mange av de samme prinsippene som Demokrit. Som Demokrit var han atomist, mente at de grunnleggende bestanddelene i verden var usynlige svært små biter av materie (atomer, fra gresk atomos, «udelbar») som fløy gjennom tomrom (kenos). Alt som skjer er resultatet av atomene som kolliderer, sendt videre og ble sammenfiltret med hverandre, uten noen plan eller hensikt for deres bevegelser. (Sammenlign med dagens studie av partikkelfysikk). Hans teori skiller seg fra den tidligere atomismen til Demokrit ved at han innrømmet at atomene ikke alltid fulgte rette linjer, men at deres retningsbevegelser kan ha utvist en avvikelse/bøyning (clinamen). Det tillot ham å unngå den determinisme som lå underforstått i tidligere atomisme og bekrefte fri vilje. (Sammenlign med dagens teori om kvantefysikk, som postulerer en ikkedeterministisk tilfeldig bevegelse for fundamentale partikler.)
Middelalderen
I middelalderen ble Epikur ihukommet som filosof, men i tidens populærkultur fremstod han også som portneren til Forlystelsenes have, som «innehaveren av kjøkkenet, tavernaen og bordellet». Han fremstår på den måte i Martianus Capellas verk Satyra de nuptiis Philologiæ et Mercurii (400-tallet), John of Salisburys Policraticus (1159), John Gowers Mirour de l'Omme og i Geoffrey Chaucers Canterbury Tales. Epikur og hans disipler fremstår i Dante Alighieris Den guddommelige komedie i Helvetets sjette krets, der de er fangne i brennende likkister for å ha trodd av sjelen dør når legemet dør.
Garzón (kommune)
Garzón er en kommune (spansk: municipio) i Maldonado-departementet i det sørlige Uruguay. Hovedstaden heter Garzón / José Ignacio.
Historie
Garzón ble grunnlagt i 15. mars 2010.
Regjeringen
Ordføreren (alcalde) i kommunen er Fernando Suárez (2010-2015).
Hestøya (Brønnøysund)
Hestøya er en bydel i Brønnøysund. Via molo og fyllinger kommer man fra Hestøya også til Tverrøya og Nordøya. Fra Nordøya går det ferge til Sauren på Stortorgnes. Fra Hestøya går den 550 meter lange Brønnøysundbrua over sundet og binder dermed øya Torget, med fjellet Torghatten til fastlandet. Broen ble ferdigstilt i 1979.
Hestøya, sammen med Skarsåsen hadde under Andre verdenskrig tyske lyskastere installert.
Brønnøysunds bygrense går rett vest om Hestøya, og markerer også skillet mellom to skolekretser, henholdsvis for Nordhus skole og Brønnøysund barne- og ungdomsskole.
Artabanes
Artabanes kan være:
Konger av Partia:
Lovro Radonjić
Lovro Radonjić (født 26. november 1925 i Korčula, død 31. juli 1990) var en jugoslavisk vannpolospiller og svømmer som deltok flere olympiske leker; 1952 i Helsingfors, 1956 i Melbourne og 1960 i Roma.
Gammelnubisk
Gammelnmubisk er en eldre variant av nubisk, som synes å ha blitt skrevet fra 700-tallet og fram til ut på 1400-tallet. Den nyeste kjente tekst er fra 1485. Gammelnubisk er stammespråket til Nobiin og beslektet med andre nubiske språk som Dongolawi. Språket var utbredt blant annet i det kristne kongedømmet Makuria og Nobatia. Språket er bevart i minst hundre dokumentsider, hovedsakelig av religiøs natur, skrevet i en modifisert form av koptisk skrift; den mest kjente er Sankt Menas martyrdom.
Lovro Radonjić
Radonjić vant en olympisk sølvmedalje i vannpolo under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det jugoslaviske laget som kom på andreplass i vannpoloturneringen bak Ungarn. Jugoslavias resultat i finalerunden: 2-2 mot Ungarn, og 4-2 over USA og 3-1 over Italia. Ungarn og Jugoslavia fikk begge 5 poeng men Ungarn vant på bedre målforskjell, 13-4 mot Jugoslavias 9-5. Det var 21 lag som deltok i vannpoloturneringen som ble avviklet 25. juli til 2. august 1952. Radonjić spilte alle ni kampene.
Radonjić deltok som svømmer på 200 meter butterfly under sommer-OL 1960 i Roma men ble utslått i den innledende runden.
São José de Ubá
São José de Ubá er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
Maldonado (kommune)
Maldonado er en kommune (spansk: municipio) i Maldonado-departementet i det sørlige Uruguay. Hovedstaden heter Maldonado.
Historie
Maldonado ble grunnlagt i 15. mars 2010.
Regjeringen
Ordføreren (alcalde) i kommunen er Juan Carlos Bayeto (2010-2015).
Kybele
Kybele (frygisk: Matar Kubileya/Kubeleya «Kubelanske Moder», kanskje «Fjellmoderen»; lydisk Kuvava; gresk: Κυβέλη, Kybele; Κυβήβη, Kybebe; Κύβελις, Kybelis) var opprinnelig en modergudinne i Anatolia, eller kanskje heller en maktgudinne i stil med Zevs, men lite er kjent om hennes eldste anatoliske kulter, annet enn hennes tilknytning til fjell, hauker og løver.
Hun kan ha blitt oppfattet som Frygias særskilte skytsgudinne, men hennes frygiske kult ble adoptert og tilpasset av greske kolonister langs Anatolias kyst. Dyrkelsen av henne spredte seg derfra til det greske fastlandet og til mer fjerne vestlige kolonier på 500-tallet f.Kr.
En del bystater, særskilt Athen, tok henne til sin beskytter, men de greske ritualer og prosesjoner til hennes ære viste henne som en kompleks, eksotisk mysteriegudinne som kom i stridsvogn trukket av løver og fulgt av vill musikk, vin og ekstatiske tilhengere. Det var unikt for gresk religion at hun omga seg med et tiggende presteskap bestående av tverrkjønnete eller evnukker, også kjent som galli (entall gallus).
Anatolia
Kyble kan ha utviklet seg fra anatolisk modergudinne i henhold til en type funnet ved Çatal Höyük, datert til rundt 5000-tallet f.Kr. Denne korpulente, fruktbare modergudinnen synes å føde sittende på en trone med to armlener bestående av kattehoder. I frygisk kunst var Kybelekultens attributter ledsagende løver, en rovfugl, og en liten vase for hennes drikkeoffer eller andre offergaver på 700-tallet f.Kr.
Inskripsjonen matar kubileya ved en frygisk helligdom uthogd i fjellet, datert til første halvdel av 500-tallet f.Kr., er vanligvis lest som «mor av fjellet», en lesning som er støttet av oldtidens kilder, og i overensstemmende med Kybele som en hvilken som helst av tilsvarende titulære gudinner, hver av dem kjent som «moder» og tilknyttet særskilte anatoliske fjell eller andre lokaliteter: en gudinne således «født fra stein».
Den tidligste referansen til Kybeles navn kan ha vært Kubaba, eller Kumbaba, noe som henviser til Humbaba, som var vokter av skogen i legenden om Gilgamesh, som er verdens eldste nedskrevne myte fra Sumer 2500 f.Kr.
Kybele er den eneste kjente gudinne for oldtidens Frygia, og var antagelig den øverste guddommen for den frygiske stat. Hennes navn og utviklingen av de religiøse praksiser assosiert med henne kan ha vært påvirket av kulten til den til den hurrittiske gudinnen Hebat, samt til den guddommeliggjorte sumeriske dronningen Kubaba, også kjent på sumerisk som Kug-Bau, som er den eneste dronningen i den sumeriske kongelisten.
Kubaba skal ifølge kongelisten, som hevder at hun skal ha vært ølbrygger før hun ble monarkist, ha regjerte i 100 år – i tidlig dynastisk III periode i sumerisk historie (2500-2330 f.Kr.). Det har blitt foreslått at hun representerer den historiske figuren bak ølbryggeren Siduri fra fortellingen om Gilgamesh.
Den greske geografen Pausanias skrev om en magnesiansk (= lydisk) kult for «gudenes mor», viss bilde var uthogd i fjelltopp på fjellet Sipylos, på 200-tallet e.Kr. Dette var antatt å være det eldste bevarte bildet av gudinnen, og ble tilskrevet den legendariske figuren Broteas. Den gigantiske levningen av en slik figur er fortsatt ved Sipylos, skjønt den mangler inskripsjoner og er i stor grad erodert. Denne er i overensstemmelse med senere representasjoner av en sittende Kybele med en ledsagende løve under hver arm.
Ved Pessinos i Frygia tok modergudinnen, identifisert av grekerne som Kybele, form av en stor stein av svart meteorittjern, og kan bli assosiert med eller identisk med Agdistis, fjellguddommen i Pessinos.
Ingen samtidig tekst eller myter har overlevd som bevitner det opprinnelige karakteren og vesenet til Kybeles frygiske kult. Bilder og ikonografien i gravsammenhenger, samt det allestedsnærværende i hennes frygiske navn Matar («Mor»), antyder at hun var en mekler eller forbindelse mellom «grensene av det kjente og det ukjente»; det siviliserte og det ville, verden til de levende og til de døde.
At hun forbindes med hauker, løver og steinen i Anatolias fjellrike villmark, synes å karakterisere henne som landets mor i landets naturlige tilstand, og med makt til å beherske, endre eller mildne dets latente villskap, og til å kontrollere dets potensielle trusler mot et bosatt, sivilisert liv. Behovet for å temme eller utnytte hennes makt førte til at hun ble installert som beskyttende skytsgudinne av byen ved dens elite, muligens samstemmig med en form for herskerkult.
Denne forbindelsen er meget sannsynlig i Frygia, eller muligens i nordlige Anatolia hvor en kult for Kybele i Lydia kan ha hatt forbindelser til den delvis legendariske kong Midas og kan ha fungert som støttespiller av hennes kult, som en med-guddom ved Midas' død, den halvgud, eller hennes gemal.
For å vise hennes rolle som en beskytter av byene, eller bystatene, var hun tidvis vist med en murkrone, noe som representerte byenes forsvarsmurer. På samme tid, hennes makt var oversanselig overfor enhver form for politisk bruk og talte direkte til gudinnens tilhengere i alle respekter av livet.
En del frygisk sjaktmonumenter antas å ha vært benyttet til drikkoffer og blodoffer for Kybele, kanskje flere århundrer før den gropen eller graven benyttet i hennes ofringene i Taurobolium (okseofringer) og Criobolium (bukkofringer) i løpet av romersk keisertid. Over tid ble hennes frygiske kulter og ikonografi endret og tilpasset hennes utenlandske tilhengere, først grekerne og senere romerne.
Hellas
Fra rundt 500-tallet f.Kr. ble kulter for den anatoliske modergudinnen introdusert fra Frygia og til etnisk greske kolonier i vestlige Anatolia, det greske fastlandet, øyene i Egeerhavet og til de vestlige koloniene i Magna Graecia (Sicilia og sørlige Italia). Grekerne kalte henne for Mātēr eller Mētēr («Mor»), eller fra tidlig på 400-tallet f.Kr., Kubelē; hos Pindaros er hun «herskerinne Kybele, moderen».
Walter Burkert plasserer henne blant «utenlandske guder» i gresk religion, en kompleks kvinnefigur som kombinerer den minoisk-mykenske tradisjon med den frygiske kult importert direkte fra Anatolia.
I Hellas, som i Frygia, var hun en «herskerinne av dyrene» (Potnia Therōn), med hennes herredømme over den naturlige verden uttrykt av løvene som flankerer henne, ligger i hennes fang, eller som trekker hennes vogn. Grekerne lot henne med letthet assimileres til den eksisterende minoisk-greske jordmodergudinnen Rhea, «gudenes mor», og Kybele kan ha arvet denne gudinnens rustikke, ekstatiske ritualer.
Som et eksempel på den henførte moderskapet ble hun delvis assimilert til korngudinnen Demeter, og hennes fakkelbelyste prosesjon som var vesentlig for denne gudinnen i letingen etter hennes tapte datter Persefone.
Som med andre guddommer vurdert som utenlandske introduksjoner ble spredningen av Kybeles kult fulgt av konflikter og kriser. Herodotos sier at da Anakarsis kom tilbake fra Skytia etter en reise og samlet kunnskap for grekerne på 500-tallet f.Kr., hans bror, den skytiske kongen, fikk ham henrettet for å ha blitt med i kulten.
I den athenske tradisjon ble byens metroon grunnlagt rundt 500 f.Kr. Dette for å blidgjøre Kybele, som etter hadde bidratt med et pestutbrudd da en av hennes omvandrende prester hadde blitt drept, mens han misjonerte for hennes kult. Denne redegjørelsen kan ha vært en senere oppfinnelse for å forklare hvorfor en offentlig bygning ble dedikert til en importert guddom, da dens tidligste kilde er Hymne til gudenes mor av den romersk keiser Julian fra 362 e.Kr. Hennes kulter ble ofte finansiert privat framfor av polis, og hennes «fargerike og kraftfulle karakter» og forbindelse med villmarken satte henne i en særstillingen i henhold til de olympiske gudene.
Kybeles tidlige greske bilder er små votivrepresentasjoner av hennes monumentale bilder som var hogd ut av fjellene i Frygia. Hun står alene innenfor en naiskos som representerer hennes tempel og tempelets dør, og er kronet med en polos, en høy, sylindrisk hatt. En lang, flytende khiton dekker hennes skuldre og rygg. Hun er tidvis vist med løver som ledsagere. Rundt 400-tallet f.Kr. opprettet skulptøren Agorakritos en helt og holdent gresk og innflytelsesrik framstilling av Kybele som ble plassert i Athens agora. Den viser henne sittende på en trone med en løve som ledsager, og med en tympanon, en håndtromme som var en gresk introduksjon til hennes kult og som ble et framtredende trekk i kultens senere utvikling.
For grekerne var tympanonen en markør for en utenlandsk kult, passende for Kybeles riter, hennes nær tilsvarighet Rhea og til Dionysos. Kun at Kybele holder tympanonen selv. I greske myter kan en forbindelse mellom Kybele og Dionysos ikke være datert tidligere enn til 100-tallet f.Kr.: i Bibliotheca er det sagt at Kybele kurerte Dionysos for hans galskap. Deres kulter delte imidlertid flere karaktertrekk: den utenlandske guddom som ankommer i en stridsvogn, trukket av store, eksotiske kattedyr (Dionysos av tigre, Kybele av løver), fulgt av heftig musikk og en ekstatisk følge av eksotiske utlendinger og folk fra de lavere samfunnsklasser. Ved slutten av 100-tallet f.Kr. hadde deres riter i Athen og andre steder i Hellas blitt tidvis kombinert; Strabon merker seg at Rhea-Kybeles populære riter i Athen kan bli holdt i forbindelse med Dionysos' prosesjoner. Som Dionysos ble Kybele vurdert som å ha et særskilt ikke-gresk temperament, som på samme tid ble både omfavnet og «holdt på armlengdes avstand» av grekerne.
I kontrast til hennes offentlige rolle som byenes beskytter, var Kybele også en mysteriekult, private ritualer med en ktonisk aspekt forbundet til heltekulter og eksklusive til de som hadde gjennomgått innvielse, skjønt det er uklart hva Kybeles initieringer kan ha vært. Relieffer viser henne sammen med unge kvinnelige og mannlige ledsagere med fakler, og beholdere for renselse. Litterære kilder beskriver muntre sammenkomster med høy trommemusikk fra tympanoner, kastanjetter, cymbaler og fløyter, og til heftig «frygiske danser», kanskje en form for sirkeldans av kvinner og til brølet av den «vise og legende musikken til gudene».
Sammensmeltning med Rhea førte til Kybeles tilknytninger til ulike mannlige halvguder som tjenestegjorde for Rhea som ledsagere eller som voktere av hennes sønn, barnet Zevs da han lå skjult i en grotte på Kreta etter fødselen. I kultbegreper synes de å ha fungert som meklere eller formidlere mellom gudinnen og de jordiske tilhengerne, og da gjennom drømmer, opphøyde transer (henrykkelsestilstand), eller ekstatiske sang og dans. De omfattet bevæpnede korybanter som danset rundt Zevs og klasket og slo på sine skjold for å muntre ham; deres antatte frygiske tilsvarigheter som kom med lignende ville og krigerske musikk, dans og sang, og daktyler og telekiner, magikere som var assosiert med kunsten av metallarbeid.
Kybele og Attis
Mange av kybeles kulter omfattet ritualer til den frygiske guden Attis, eller Atys, en guddommelig gemal og kastrert hyrde viss kult begynte i Dindymon (dagens Murat Dağı i Gediz, Kütahya) rundt 1250 f.Kr. Han var opprinnelig en lokal semi-guddom i Frygia assosiert med den store frygiske handelsbyen Pessinos, som lå i ly av fjellet Agdistis. Fjellet var personifisert som en daimon, som utlendinger assosierte med Kybele.
Attis var vegetasjonens gud, og representerer via hans selvlemlestelse, død, og gjenoppstandelse fruktene av jorden, som dør om vinteren kun for så å gjenoppstå om våren. Attis ble feiret med en stor vårfest omkring temaet sorg og gjenfødsel. I mytologien beskrives Cybeles kjærlighetsforhold til Attis. I en fortelling blir det beskrevet hvordan Attis kastrerer seg selv og forblør under et pinjetre for til slutt selv å forvandles til et eviggrønt pinjetre.
Attis er blant annet beslektet med den armenske guden Ara, mesopotamiske Dumuzi, en guddom i sumerisk mytologi på akkadisk kalt for Tammuz, den egyptiske Osiris, den semittiske Adad, også kjent som Hadad, eller Adonis, den kypriotiske Gauas, eller Aos, og den etruskiske Atunis, hvorav alle er guddommer av liv-død-gjenfødelse og vegetasjon.
Adonis, som i eldre tider noen ganger portrettert som solgud og viss navn har betydningen «trofast» eller «ekte sønn», er et gresk låneord fra det semittiske, eller fønikiske, ordet adon, som har betydningen «herre», og som er beslektet med Adonai, et av navnene som er benyttet til å referere til Gud i Den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente) som fortsatt blir benyttet i jødedommen den dag i dag.
Adonis var sønn av Myrrha og hennes far Kinyras. Myrrha ble forvandlet til et myrratre og den romerske fødselsgudinnen Lucina hjalp treet å føde Adonis. Stedet hvor Adonis døde lot hun bli overrislet av blod med nektar. Herfra sprang det opp den kortvarige røde blomsten anemone som har sitt navn fra vinden ettersom den så lett får dens kronblad til å falle av. Kvinnene i Athen kunne plante «Adonishager» med hurtigvoksende grønnsaker som sprang opp fra frø og visnet. Adonisfestivalen ble feiret av kvinner ved midtsommer ved å så fennikel og salat, og hvete og bygg. Plantene vokste opp hurtig, visnet tilsvarende hurtig, og kvinnene sørget over den altfor tidlige døden til planteguden.
I Frygia var «Attis» både et vanlig og et prestenavn funnet i samme grad på uformelle skriblerier og graffiti som i dedikasjoner på personlige monumenter og flere av Kybeles frygiske helligdommer og monumenter. Hans tidligste avbildning som en særskilt guddom opptrer på en gresk stele fra Pireus, havnebyen til Athen, fra 300-tallet f.Kr. Denne viser ham som en hellenisert stereotyp av en rustikk, østlig barbar; han sitter avslappet, har en frygisk lue på seg og holder en hyrdestav som vanlig i hans senere greske og romerske kulter. Foran ham står en frygisk gudinne, identifisert av inskripsjonen som Agdistis, som bærer en tympanon i sin venstre hånd. Med sin høyre hånd overrekker hun ham en krukke, som om det er for å ønske ham velkommen til hennes kult ved å dele sin eget drikkeoffer. Senere framstillinger av Attis viser ham som en hyrde med tilsvarende avslappet holdning, og som holder eller spiller på syrinx (panfløyte). I Demosthenes' Om kronen (330 f.Kr.), avlegge «et rituelt skrik ropt av tilhengerne av mystiske riter».
Tysklands Grand Prix 2011
Tysklands Grand Prix 2011 (fullt navn: Formula 1 Großer Preis Santander von Deutschland 2011) var et Formel 1-løp som ble arrangert 24. juli 2011 på Nürburgring i Tyskland. Det var den tiende runden i Formel 1-sesongen 2011. Løpet ble vunnet av McLarens Lewis Hamilton etter å ha startet fra andre startposisjon. Ferraris Fernando Alonso kom på andreplass og den siste pallplasseringen gikk til Red Bulls Mark Webber, som startet løpet fra pole position, kom på tredjeplass. Webbers lagkamerat og leder i F1-mesterskapet Sebastian Vettel kom på fjerdeplass, og dette var første gang på elleve løp at han ikke var på seierspallen.
Kybele
Kybele og Attis
Attis synes å ha vært forbundet med spredningen av Kybeles kult over hele Magna Graecia; det er bevis for deres felles kult i de greske kolonier i Massalia (Gallia) og Lokroi (sørlige Italia) fra 500- og 600-tallet f.Kr. Etter Aleksander den stores erobringer, «vandrende tilhengere av gudinne ble i økende grad vanlig i gresk litteratur og sosiale liv; avbildninger av Attis har blitt funnet i tallrike greske steder». Når han ble vist sammen med Kybele, var han alltid den yngre, mindre guddommen, eller kanskje hennes prestelige ledsager. Forskjellen er av relativ grad, da prester var hellige i deres egen rett og ble nært identifisert med deres guder. På midten av 100-tallet gikk brev fra kongen av Pergamum til Kybeles helligdom ved Pessinos konsekvent adressert til hennes yppersteprest som «Attis».
Agdistis
Agdistis (gresk: Ἄγδιστις) var en gudinne innenfor gresk, romersk og anatolisk mytologi som eide både mannlige og kvinnelige kjønnsorganer, og var knyttet til den opprinnelige frygisk dyrkelsen av Attis og Kybele. Hennes androgyni ble sett på som symbolsk for en vill, ustyrlig og ukontrollerbar natur. Det var dette trekket som var truende for gudene og som til sist førte til hennes ødeleggelse.
I henhold til Pausanias hadde Zevs ved en anledning uforvarende avlet med Jorden et overmenneskelig vesen som på samme tid var både kvinne og mann, og som ble kalt for Agdistis. I andre versjoner var det et fjell som ble kalt for Agdo og hvor Den store mor sov. Zevs gjorde Den store mor (Gaia) gravid, og hun fødte Agdistis.
Gudene var redde for den flerkjønnete Agdistis. En guddom (i en del versjoner var det Liber, i andre Dionysos) la et sovemiddel i Agdistis' brønn. Etter å ha drukket fra brønnen havnet Agdistis i søvn. Dionysos knyttet et sterkt tau til Agdistis' fot og derfra til hans mannlige kjønnsorganer (αἰδοῖα). Da Agdistis våknet og reiste seg opp, rev han/hun av sin penis og kastrerte seg selv.
Attis var særdeles vakker og da han vokste opp ble Agdistis forelsket i ham. Hans slektninger hadde imidlertid utstedt ham til ektefelle av datteren til kongen i Pessinos, og han dro av sted i samsvar. I en del versjoner hadde kongen trolovet Attis til sin datter for å straffe denne for hans uverdige forhold til sin mor/far. Ved det øyeblikk da bryllupssangen hadde begynt, dukket Agdistis, og alle bryllupsgjestene ble øyeblikkelig sinnssyke, noe førte til at både Attis og kongen kastrerte seg selv, og bruden skar av seg brystene.
Agdistis angret deretter sin handling og fikk da et løfte fra Zevs at Attis legeme ikke eldes, oppløses eller forsvinne. Det er den mest populære redegjørelse fra en ellers merkelig og mystisk affære, som antagelig er en del av et symbolsk dyrkelse av naturens kreative krefter. En høyde ved navn Agdistis i Frygia er nevnt av Pausanias, og her skal Attis etter sigende være begravd.
En fortelling som er noe annerledes er gitt av Arnobius, og hvor Attis er elsket av både Agdistis og Kybele, som i henhold til Hesykhios og Strabon er den samme som Agdistis, men som ble dyrket ved Pessinos under dette navnet. I mange inskripsjoner fra oldtiden er Agdistis helt klart adskilt fra Kybele, men i mange andre er listet opp som kun en epitet til Kybele.
Selv om hun var hovedsakelig en gudinne i Anatolia, dekket Agdistis' kult en god del av dette ormådet og hadde hadde spredt seg til Egypt og senere til Attika i Hellas omkring 250 f.Kr. Den kunne bli funnet i Pireus, Athens havneby, så tidlig som 300- eller 200-tallet f.Kr., og er dokumentert på det arkeologiske området Ramnous i Attika, hvor det var en helligdom for henne, rundt 80 f.Kr.
Kulten er også dokumentert på Lesbos og Pantikapaion på Krimhalvøya noe senere. Inskripsjoner som æret henne har blitt avdekket ved Mithymna og Paros. På 100-tallet f.Kr. krevde hennes helligdom i Filidelfia i innlandet av Anatolia en streng moralkodeks for oppførsel. Ved dette stedet og andre er funnet med theoi soteres, «de guddommelig frelsere», hvilket var den egyptiske statskulten for Ptolemaios I Soter og Berenike. Inskripsjoner avdekket ved Sardis i det indre av Anatolia fra 300-tallet f.Kr. indikerer at prestene til Zevs ikke hadde tillatelse til å delta i mysteriekulten til Agdistis.
Forskere har teoretisert om Agdistis er en del av en sammenhengende enhet av androgyne anatoliske guddommer, inkludert en oldtidsfrygisk guddom som antagelig het «Andistis» og en kalt for «Adamma», noe som strakte seg helt tilbake til oldtidskongeriket Kizzuwatna i høylandet i det sørøstlige Anatolia, nær İskenderunbukta i dagens Tyrkia, på 2000-tallet f.Kr. Det er også en del epigrafisk bevis som antyder at Agdistis kan ha blitt betraktet som legegudinne for menneskehetens beste.
Republikansk tid
Romerne kjente Kybele som Magna Mater («Store Mor»), eller som Magna Mater deorum Idaea («Store idaiske mor av gudene»), tilsvarende som den greske tittelen Meter Theon Idaia («Mor av gudene, fra [fjellet] Ida»). Roma tok offisielt hennes kult til seg i løpet av andre punerkrig (218 til 201 f.Kr.), etter skrekkelige varsler, inkludert en illevarslende meteorittskur, en høst og avling som feilet og påfølgende sult, hvilket synes å advare Roma om kommende nederlag.
Det romerske senatet og dets religiøse rådgivere konsulterte De sibyllinske bøkene og besluttet at Kartago kunne kanskje bli beseiret om Roma søkte støtte hos den utenlandske Magna Mater («Store Mor») i frygiske Pessinos. De denne kult tilhørte en romersk alliert, kongeriket Pergamum, sendte det romerske senatet sendebud for å søke kongens samtykke; underveis ble det konsultert med det greske orakelet i Delfi som bekreftet at gudinnen burde bli brakt til Roma. Gudinnen ankom Roma i form av Pessinos' svarte meteorittstein.
Romersk legende knytter denne sjøreisen, eller dens avslutning, til matronen Claudia Quinta som var anklaget for utroskap, men som beviste sin uskyld med en mirakuløst bedrift på vegne av gudinnen. Konsul Publius Nasica, etter sigende «den beste mann» i Roma, ble valgt til møte gudinnen ved Ostia utenfor Romas murer; og Romas mest dydige matroner, inkludert Claudia Quinta, ledet henne til templene til Victoria i påvente av ferdigstillelsen av hennes tempel på Palatinerhøyden. Pessinos' stein ble senere benyttet som ansikt på gudinnens statue. I sin tid ebbet sulten ut og Hannibal ble beseiret. Kybele hadde bevist sin verdi.
En del moderne forskning antar at Attis må fulgt etter lenge etter; eller at hennes evnukkprester beskrevet i senere kilder som sjokkerende feminine og overdrevet prangende og «uromerske», må ha vært en uventet konsekvens av å innføre den frygiske gudinnen til det romerske samfunnet i blind lydighet til sibyllene; et tilfelle «å ta en større bit en man kan svelge». Andre har merket seg at Roma var godt kyndig i å tilpasse seg fremmede guder, og diplomater som forhandlet Kybeles forflytning til Roma må ha verd godt utdannet og velinformert.
Romerne mente at Kybele, betraktet som en frygisk utlending selv innenfor hennes greske kulter, var modergudinnen til oldtidens Troja (latin: Illium). En del av Romas ledende patrisiske familier hevdet at de nedstammet fra Troja, og «tilbakekomsten» av gudenes mor av hennes en gang forviste folk ville ha vært i særdeleshet velkomment, selv om hennes make og presteskap ikke var det i samme grad. Fullbyrdelsen ville ha reflektert glansfullt på de som var involvert i prosessen, og i forlengelsen også på deres etterkommere.
De øverste klasser som sponset festivalene for Magna Mater delegerte deres organisasjon plebeiiske edilene, og æret henne og hverandre med overdådige, private festivalbanketter hvor hennes evnukkprester ville være mistenkelige fraværende. Gudinnen selv var begrenset innenfor hennes område på Palatinerhøyden, sammen med hennes kastrerte presteskap galloi, ved det geografiske hjertet av Romas mest arkaiske religiøse tradisjoner. Kybele ble fremmet som en patrisisk eiendom; en romersk matrone – om enn en merkelig en «med en stein for ansikt» – som fungerte tydelig med fordel for den romerske stat.
Keisertiden
Ideologien under Augustus identifiserte Magna Mater med den keiserlige orden og Romas religiøse autoritet over hele riket. Augustus hevdet å nedstamme fra Troja ved at han var adoptert av Julius Cæsar og ved den guddommelige gunsten til Venus. I keiserkultens ikonografi ble keiserinne Livia den jordiske likeverdig til Magna Mater, Romas beskytter og symbolske «Store Mor». Gudinnen ble framstilt med Livias ansikt på kaméer og statuer. På kyrasset (av rustningen) på Augustus' Prima Porta-statue, ble Magna Maters tympanon framstilt liggende ved føttene av gudinnen Terra. Ved denne tiden hadde Roma lagt under seg gudinnens greske frygiske hjemland, og den romerske versjonen av Kybele som keiserdømmets beskytter ble introdusert der.
Keiserlige Magna Mater beskyttet rikets byer og jordbruk — Ovid «framhevet jordens ufruktbarhet før Moderens ankomst.» Vergils Æneiden, skrevet mellom 29 og 19 f.Kr., framhevet hennes «trojanske» trekk; hun er berekyntiske Kybele, mor til selveste Jupiter, og beskytter av den trojanske prins Aineias i hans flukt fra ødeleggelsen av Troja. Hun ga trojanerne hennes hellige tre for skipsbygging, og bønnfalt Jupiter om å gjøre skipet uforgjengelig. Disse skipene ble muligheten for Aineias og hans menn å redde seg, ledet mot Italia og en skjebne som forfedre til det romerske folk ved Venus Genetrix. Straks ved ankomsten i Italia hadde disse skipene tjent sin hensikt og ble forvandlet til havnymfer.
Fortellinger om gudinnens ankomst ble benyttet for å fremme omdømmet til de som gjorde det mulig og således gjøre deres etterkommere berømte. Claudia Quintas rolle som Romas castissima femina (reneste eller mest dydige kvinne) ble «økende oppstaset og fantastisk»; hun ble vist i kostymet til en vestalinne og antagelig hadde sin egen kult. Ideologien under Augustus representerte henne som idealet på den dydige romerske kvinne. Keiser Claudius utropte henne som en av hans forfedre, og han forfremmet Attis til den romerske panteon (gudeverden) og plasserte hans kult inn under beskyttelsen av quindecimviri, eller Sacriskollegiet, et av Romas prestehus.
Festivaler og kulter
Romerne synes å ha oppfattet Megalesia som enten karakteristisk «gresk»; eller frygisk. I sen republikansk tid beskrev Lucretius den fargerikt som «krigsdanser» med fjærbesatte hjelmer som klasket sine skjold mot hverandre, bronse mot bronse, «henrykt av blod», gule kapper, langhåret, parfymerte galloier som svingte sine kniver, vill musikk fra trommende tympanoner og hvinende fløyter. Roseblader ble spredt og skyer av røkelse steg opp. Gudinnens bilde, som har en murkrone og sittende på en skulpturert hestevogn trukket av løver, er fraktet høyt på en vogn. Ved høydepunktet til Romas overgang til et imperium beskrev gresk historikeren Dionysios fra Halikarnassos prosesjonen som en vilt frygisk maskerade og «fabelaktige teatereffekter», da i kontrast til de ofringer og leker som han beundret og som ble utført i den «tradisjonelle romerske» stil. Romerske borgere observerte prosesjonen, men deres egne lover forbød dem å delta i den, eller å kjenne til gudinnens mysterier. Slaver hadde forbud mot være vitne til noen av disse prosesjonene. Den romerske framvisningen av Kybeles prosesjon er en eksotisk, privilegert offentlig skue som sto i en kontrast til hva som er kjent om de private, men sosialt inklusive frygisk-greske mysteriene som det hele var basert på.
«Hellige uke» i mars
Principatet bidro til utviklingen av en utvidet festival eller «hellig uke» for Kybele og Attis i mars (latin: Martius) fra Ides til nær slutten av måneden. Borgere og frimenn hadde tillatelse i begrensede former å delta i ritualene vedrørende Attis ved å være medlem av to hus, hver dedikert til en særskilt oppgave: Cannophores («rørbærere») og Dendrophores («trebærere»).
Taurobolium og criobolium
Romas kritikk mot kastrasjon og borgernes deltagelse i kulten til Magna Mater begrenset både antallet og formen på innvielsene. De borgere som søkte innvielse til hennes mysterier fra 160-tallet kunne tilbys to former for blodige dyreofringer, tidvis begge, som lovlig erstatning for selvkastering. taurobolium ofret en okse, det mest potente og kostbare ofringen i romersk religion; criobolium benyttet et mindre offer i både størrelse og utgifter, vanligvis en bukk. En sen, melodramatisk og antagonistisk redegjørelse av den kristne apologisten Prudentius har en prest stående i en grop under et tregulv; hans assistenter eller underprester dreper en okse ved et hellig spyd. Presten kommer opp fra gropen, overdynget i oksens blod til applaus av tilskuerne. Denne beskrivelsen av en taurobolium som et bad i blod er, om den er riktig, et unntak fra den vanlige romerske ofringen, i virkeligheten kan det ha vært en høyst ordinær okseofring hvor blodet ble samlet og ofret til guddommen, sammen med dens testikler.
Taurobolium og criobolium er ikke knyttet til noen dato eller festival, men er antagelig utledet av de samme teologiske prinsipper som syklusen liv, død og gjenfødsel i mars, «den hellige uke». Den som utførte ritualene tok symbolsk plassen til Attis og som ham ble vedkommende renset, fornyet eller gjenfødt (ved å komme opp av gropen). Bevarte inskripsjoner viser mannlige og kvinnelige deltagere. En del dedikasjoner overfører den gjenfødende kraften til den ofrede til ikke deltagende, inkludert keiseren, den keiserlige familie, og den romerske staten. En del markerer en dies natalis (fødselsdag eller årsdag) for deltageren. Disse fornyende effektene var antatt å svinne hen over tid, men kunne bli fornyet ved nye ofringer.
Den store kostnaden av taurobolium bevitner at de innvidde var fra Romas øverste klasser, og selv de mindre ofringene ved en criobolium ville ha vært hinsides midlene til de fattige. Blant de romerske masser er det bevis på privat hengivenhet til Attis, men bortimot ingen for innvielsene til Magna Maters kult. I den religiøse fornyelsen i den sene keisertid var blant de kjente innvidde i Magna Mater den dypt religiøse, rike og lærde pretoriske prefekt Praetextatus; quindecimviri Volusianus, som to ganger var konsul; og muligens keiser Julian selv. Taurobolium-dedikasjoner for Magna Mater tenderte å være mer vanlig i keiserdømmets vestlige provinser enn andre steder, bevitnet i (blant andre) Roma og Ostia i Italia, Lugdunum i Gallia, og Kartago i nordlige Afrika.
Presteskap
I Roma hørte galli og deres kult under Pontifikalkollegiets myndighet, vanligvis rekruttert fra Romas øverste samfunnsklasser og de rikeste borgerne. Galli selv, importert for å tjene gudinnens kult på Romas vegne, presenterte en bakvendt versjon av romersk prestetradisjon ved at seniorprester der var romerske borgere, forventet å ha familie, og personlig ansvarlige for utgiftene som påløp for templene, assistentene og festivalene. Som evnukker, ute av stand til å få barn, var det forbudt for galli å få romersk statsborgerskap og arverett; som sine østlige motparter var de teknisk sett tiggere som levde av andres gaver. Under Megalesia tillot Kybeles lover at de kunne forlate sine rom i gudinnens tempelkompleks for noen dager, vandre rundt i Romas gater og tigge om penger. De var utlendinger, markert som galli av sin hodepryd, sine beryktede kvinneklær og tilsvarende oppførsel, men like fullt prester i en statskult og dermed hellige og ukrenkelige. Fra først av var romerne fascinert av dem, og både foraktet og respekterte dem. Ingen romer, heller ikke en slave, kunne kastrere seg selv «for å ære gudinnen» uten å straffes for det; i 101 f.Kr. ble en slave som hadde kastrert seg selv, forvist fra byen. Keiser Augustus valgte prester blant sine egne tilhengere for å overvåke Kybele-kulten, og ha den under sin kontroll. Keiser Claudius opprettet en stilling som yppersteprest kalt archigallus som ikke var evnukk, men hadde fullt romersk statsborgerskap.
Lovligheten i prestenes selvkastrering forblir uklar; en del kan ha utført inngrepet på Dies Sanguinis («Blodets dag») i Kybeles og Attis' festival i mars. Plinius den eldre beskriver det som en relativt trygg prosedyre; men det er ikke kjent når i karrieren prestene gjennomførte inngrepet, eller nøyaktig hva som ble fjernet. Plinius skrev i Naturalis Historia, 11.261; 35.165, at «inngrep kalt for «kastrering» i eldre tid, omfattet alt fra vasektomi til fullstendig fjerning av penis og testikler.» Det er usikkert om alle prestene var kastrert. En del galli dyrket gudinnen det meste av sitt liv, men beholdt kontakten med slektninger og partnere hele tiden, og trakk seg til sist tilbake. Galli fantes i romerske byer godt inn i kristen tid. En del tiår etter at kristendommen var blitt statsreligion, observerte Augustin av Hippo disse prestene «paradere på torgene og gatene i Kartago med oljete hår og pudret ansikt, dorske lemmer og kvinnelig gange, avkreve selv kjøpmenn midler for å fortsette sine liv i skam.»
Kybele hadde også prestinner, som ifølge Lactantius og Porfyrios ble kalt melissai (= honningbier). Kybele var beslektet med Artemis, og Aiskylos omtaler «birøkterne» som åpnet Artemis' tempelporter. Mannlige funksjonærer i Artemis-kulten ble kalt essenere (= kongebier). Bier var også hellige for den hettittiske gudinnen Hannahannas, som sendte en bie til hjelp for Telipinu, og i Kalevala er det Lemminkäinens mor som sørger for at sønnen gjenopplives av magisk honning som bringes ham av en bie.
Templer
Magna Maters tempel sto høyt oppe på skråningen av Palatinerhøyden med utsyn over dalen med Circus Maximus og vendt mot tempelet til Ceres på skråningen av Aventinerhøyden. Det var tilgjengelig via en lang trapp oppover fra et proscenium, det vil si et flatt område nedenfor hvor gudinnens festivalleker og spill ble holdt. På toppen av trappetrinnene var det en statue av den tronesittende gudinnen, bærende på en murkrone og med løvinner på hver side. Hennes alter sto ved foten av trappen og ved utkanten av proscenium. Det første tempelet ble ødelagt av brann i 111 f.Kr. og ble reparert eller ombygd. Det brant ned på nytt i tidlig keisertid, og ble restaurert av Augustus. Det brant ned på nytt kort tid etter og Augustus finansierte ny oppbygging i en mer prektig stil. Relieffet Ara Pietatis ble vist på dets fronton. Gudinnen er representert av hennes tomme trone og krone, flankert av to figurer av Attis halv liggende med tympanon (håndtromme); og ved to løver som spiste fra sine matboller som de var temmet av hennes usett tilstedeværelse. Scenen representerte antagelig en sellisternium, en form for bankett vanligvis reservert for gudinner i henhold til de «gresk riter» som ble praktisert i Roma. Denne festen var antagelig holdt innenfor bygningen med tilstedeværende/deltagere reservert av aristokratiske sponsorer av gudinnens ritualer; kjøttet fra hennes dyreoffer ble servert som måltid.
Fra minst 139 e.Kr. hadde Romas havn ved Ostia, stedet for gudinnens ankomst, en fullt utviklet helligdom for Magna Mater og Attis, tjenestegjort av en lokal archigallus og en gruppe dendrophores («Helligukens» rituelle trebærere).
Forberedelsene på jordet for byggingen av sankt Peters basilika på Vatikanhøyden avdekket en helligdom kjent som Phrygianum med rundt 24 dedikasjoner til Magna Mater og Attis. Mange er nå tapt, men de fleste som overlevde ble dedisert romere av høy status etter en taurobolium-offer til Magna Mater. Ingen av disse innvidde var prester av Magna Mater og Attis, og flere holdt presteskap for en eller flere forskjellige religiøse kulter.
I nærheten av Sétif i romersk Mauretania (dagens Algerie) restaurerte dendrophores og de religiosi (troende) deres tempel for Kybele og Attis etter en katastrofal brann i 288 e.Kr. Overdådige nytt inventar ble betalt av private grupper, inkludert en sølvstatue av Kybele og hennes prosesjonsvogn; sistnevnte mottok et nytt soltak med kvaster i form av grankongler. Tilstedeværelsen til Kybele gjorde kristne rasende over hele Romerriket. Da Teodor av Amasea, senere gjort til helgen, ble gitt tid til å tilbakekalle sin tro, tilbrakte han tiden ved å brenne ned et Kybeletempel isteden.
Myter, teologi og kosmologi
Kybeles viktigste myter vedrører hennes egen opprinnelse og hennes forhold til Attis. Den mest komplekse, fargerikt detaljerte og skumle redegjørelse av denne myten ble skapt som antihedensk polemikk på slutten av 300-tallet av den kristne apologist Arnobius.
For poeten Lucretius symboliserte Magna Mater «en verdensorden». Hennes bilde holdt opp betegnet Jorden som «henger i luften». Hun er mor til alle og de temmede løver som trekker hennes vogn vitner om avkommets plikt til å underkaste seg og vise sin lydighet. Hun er selv ikke-skapt (eller skapt av seg selv), og således vesentlig adskilt fra og uavhengig fra sine skapelser.
I tidlig keisertid ble Kybele innsatt av den romerske poeten Marcus Manilius som den trettende guddommen av en ellers symmetrisk klassisk gresk-romersk zodiaken hvor hver av husene (representert av et særskilt stjernebilde) er styrt av en av de tolv guddommene, i Hellas kjent som de tolv olympiske guder og i Roma som Di Consentes. Manilius plasserte Kybele og Jupiter som samherskere av Leo (Løven) i astrologisk motsetning til Juno som hersket over Aquarius (Vannmannen). Moderne forskning har bemerket at Kybeles Leo stiger over horisonten, Taurus (Tyren) synker; løven dominerer således oksen. En del mulige gresk modeller for Kybeles festival Megalensia omfatter representasjoner av løver som angriper og dominerer okser. Datoen for festivalen sammenfaller, mer eller mindre, med hendelsene i den romersk jordbrukskalenderen (rundt 12. april) da bøndene ble rådet til grave i sine åkre med vinranker, bryte opp jorden, så hirse «og - merkelig anbrakt, gi naturen til Moderens prester - kastrere krøtter og andre dyr.»
Kathleen Jessie Raine
Kathleen Jessie Raine (født 14. juni 1908 i Essex i England, død 6. juli 2003) var en britisk lyriker og kritiker.
Raines mest kjente diktsamlinger er Stone and Flower (1943), Living in Time (1946), The Year One (1952) og On a Deserted Shore (1973).
Marjorie Gestring
Marjorie Gestring (født 18. november 1922 i Los Angeles, død 20. april 1992) var en amerikansk stuper som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Gestring ble olympisk mester i stuping under Sommer-OL 1936 i Berlin. Hun vant konkurransen i 3 meter sviktstup for damer foran sine landsmenn Katherine Rawls og Dorothy Poynton Hill. Hun var kun 13 år og 268 dager gammel og er dermed den yngste som vunnet en olympisk gullmedalje.
Roy Roberts
Roy Roberts er et pseudonym brukt av forfatteren og barnelegen Alex Brinchmann for hans kriminalromaner.
Kandidatturneringen
Kandidatturneringen er en sjakkturnering som verdenssjakkforbundet FIDE arrangerer for å kåre utfordreren til verdensmesterskapet i sjakk. Turneringen omfatter åtte spillere. De seks beste i Intersoneturneringene var kvalifisert, og de to best plasserte fra den foregående kandidatturneringen var seedet. Før 1965 spilte man serie (alle mot alle), men fra 1965 ble turneringen spilt som cup.
Jonathan Richman
Han var sterkt influert av The Velvet Underground og grunnla et garasjerockband i Boston med navnet The Modern Lovers. Her spilte også Jerry Harrison og David Robinson.
I 1972 spilte de inn en samling spor som ble utgitt i 1976 med tittelen Modern Lovers. Denne musikken har trekk som få år senere ble allment brukt i punkgsjangeren.
Kort tid etter innspillingene ble gruppen oppløst. Siden har Richman i prinsippet arbeidet alene, selv om han lagde flere plater i 1970-årene under navnet «Jonathan Richman and The Modern Lovers». Besetningene på disse platene var imidlertid forskjellige fra gang til gang, og de fungerte mest som Richmans backinggrupper. Karakteristisk for disse tidlige års album er enkle og korte sanger med naive tekster, instrumenteringer og melodier.
I de senere år har han beveget seg innenfor mange musikalske sjangre, blant annet country.
Argentina under Sommer-OL 1936
Argentina under Sommer-OL 1936. Femtien sportsutøvere, femti menn og én kvinne, fra Argentina deltok i åtte sporter, boksing, friidrett, fekting, polo, roing, seiling, skyting og svømming, under Sommer-OL 1936 i Berlin. Argentina kom på trettendeplass med to gull-, to sølv og tre bronsemedaljer.
Juan Carlos Zabala, som ble olympisk mester i maraton 1932, var Argentinas flaggbærer under åpningsseremonien.
Forvaltningsfellesskapet Bernstadt/Schönau-Berzdorf
Forvaltningsfellesskapet Bernstadt/Schönau-Berzdorf er et forvaltningsfellesskap som ble opprettet i 1995 mellom de to kommunene Bernstadt auf dem Eigen og Schönau-Berzdorf innenfor Landkreis Löbau-Zittau, og som idag befinner seg i nærheten av Görlitz i den sørøstlige delen av Landkreis Görlitz i Fristaten Sachsen, Tyskland. Dets geografiske omfang tilsvarer omtrentlig den tidligere kretsen og landskapet Eigen.
São José do Vale do Rio Preto
São José do Vale do Rio Preto er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
Andrew Newell
Andrew Newell (født 30. november 1983 i Bennington, Vermont) er en amerikansk tidligere langrennsløper. Newell konkurrerte internasjonalt første gang i 2001 og debuterte i verdenscupen i langrenn sesongen 2003/04.