cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fotballmagasinet
FotballMagasinet er et nettsted med nyheter, tippetips, kampfakta, spillerfakta, tabeller og mye annen fotball-statistikk. Nettstedet er lagt opp som en wiki hvor hvem som helst kan bidra.
FotballMagasinet har sitt utspring fra FotballPrat.com som var et nettforum for fotballinteresserte fra 1999. FotballPrat.com ble FotballMagasinet.no i august 2005. Forumet ble fjernet, og det ble lagt opp til å diskutere nyheter i nyhetartiklene, klubber på klubbprofil-siden og spillere på spillerprofil-siden. Dette har redusert spam, usaklige innlegg og persontrakasseringer betraktelig.
Siden 2005 har antall aktive administratorer og moderatorer økt jevnt, fra to i 2005 til ca. 70 per august 2008.
Baotian
Baotian (fullt navn på kinesisk: 江门市中港宝田摩托车实业有限公司, pinyin: Jiāngmén Shì Zhōnggǎng Bǎotián Mótūochē yè yǒu xiàn gōngzi, engelsk: Jiangmen Sino-HongKong Baotian Motorcycle Industrial Co. Ltd.) er en kinesisk motorsykkel– og scooterprodusent, startet i 1994. Hovedkontoret er i Jiangmen i provinsen Guangdong. Syklene er billige og populære over hele verden.
Christian Rantzau
Christian Rantzau (født 23. januar 1684 i København, død 16. april 1771 på Brahesborg) var en dansk adelsmann, embetsmann og riksstattholder i Norge.
Biografi
Rantzau var sønn av grev Otto Rantzau, og gjennomgikk etter alt å dømme den sedvanlige utdannelse for tidens adelsmenn: Ridderakademiet, utenlandsreise og tjeneste som kammerherre. Fra ca. 1709 synes han å ha vært ansatt i statsforvaltningen. Fra 1711 til 1721 arbeidet han i Søetatens Generalkommissariat, hvorfra han ble avskjediget. Han gjenvant imidlertid tillit utover i 1720-årene, ble geheimråd i 1730 og samtidig preses i Land- og Søetatens Generalkommissariat. I 1731 mottok han Elefantordenen, og ble utnevnt til stattholder i Norge.
Han falt imidlertid i kongens unåde – muligens på grunn av misforholdet mellom Christian VIs pietisme og Rantzaus egen livsførsel, og ble avskjediget i 1739, samtidig med at embetet ble suspendert. Rantzau kom imidlertid tilbake enda en gang, og satt som stiftamtmann over Fyn fra 1740 til han trakk seg tilbake i 1760. Han ble gravlagt i Gamtofte kirke på Fyn.
Thomas Paine
Thomas Paine (født i Thetford i England, død 8. juni 1809 i New York) var en engelsk intellektuell, revolusjonær og idealist som tilbrakte mye av sin tid i Amerika og Frankrike. Han utfordret og provoserte datidens makthavere, og hans utgivelse Common Sense (sunn fornuft), publisert 15. januar 1776, oppfordret til amerikansk selvstendighet og var med på å danne grunnlaget for den amerikanske uavhengighetserklæringen.
Et verk som ytterligere bidro til hans ry som en av historiens største propagandister, var Rights of Man, skrevet i England 1787–1790, et forsvar for den franske revolusjonen og de republikanske tankene og et angrep på monarki og enevelde.
Biografi
Thomas Paine ble født inn i en fattig familie 1737 i Thetford, England. Hans far var kveker, og hans mor hadde anglikansk tilhørighet. Han vokste opp omgitt av bønder og uutdannede mennesker og hoppet selv av skolegangen da han var tolv år gammel. Han begynte i lære hos sin far som var korsettmaker, men innså etter kort tid at han ikke hadde evnen.
I 19-årsalderen gikk han til sjøs i handelsflåten, hvor han tjenestegjorde en kort periode før han vendte tilbake til England i 1759. Han giftet seg med Mary Lambert, men hun døde som følge av en graviditet. Paines liv i England var preget av fiaskoer. Han hadde to kortvarige ekteskap, og han hadde ikke særlig suksess i yrkeslivet heller. I 1772 ble han avskjediget fra tollvesenet etter å ha skrevet The Case of the Officers of Excise, en skarp artikkel om at en lønnsøkning var den eneste måten å stoppe korrupsjon i tjenesten på.
Mens hans situasjon så mest håpløs ut traff han Benjamin Franklin i London, og han anbefalte Paine å søke lykken i Amerika. Franklin skrev et anbefalelsesbrev som Paine hadde med seg da han ankom Philadelphia 30. november 1774. Hans første jobb i Amerika var som redaksjonsassistent i Pennsylvania Magazine. Samtidig ga han ut en rekke artikler og litt poesi. Han skrev som regel anonymt eller under pseudonym.
Den amerikanske revolusjonen
Paine kom til Amerika da konflikten mellom kolonistene og England var på sit høyeste. Etter at det var utgytt blod under slaget ved Lexington og Concord 19. april 1775 mente Paine at Amerika ikke bare skulle gjøre opprør mot beskatningen, men forlange uavhengighet. Han beskrev sine idéer i Common Sense, som ble utgitt 10. januar 1776. Den 50 sider lange pamfletten ble solgt i mer enn 120,000 eksemplarer i løpet av få måneder. Mere enn noen annen publikasjon banet Common Sense veien for Uavhengighetserklæringen, som ble enstemmig vedtatt 4. juli 1776.
Paines styrke lå i hans evne til å presentere komplekse idéer i tydelig og konsis form, i motsetning til den mer filosofiske tilnærmingen som hans samtidige i opplysningstidens Europa benyttet seg av. Det var også Paine som foreslo Amerikas forente stater som navn på den nye nasjonen.
I krigen som fulgte, fungerte Paine som frivillig assistent for general Greene. Hans store bidrag til den patriotiske sak var de 16 «Crisis»-artiklene utgitt mellom 1776 og 1783, som alle ble undertegnet med pseudonymet «Common Sense». ''The American Crisis. Number I'', som ble utgitt 19. desember 1776, mens George Washingtons hær var i ferd med å falle fra hverandre, startet med dette flammende oppropet: «Disse er tider som prøver menns sjeler», og Washington fikk dette flygebladet lest opp for alle soldatene i Valley Forge. Paines hudløse ærlighet kostet ham til slutt posten som sekretær i Komiteen for Utenlandske Affærer i 1779, en plass han hadde holdt siden 1777. Paine ble nødt til å sitere fra hemmelige dokumenter for å dokumentere sine beskyldninger mot et visst kongressmedlem. Feiltagelsen tvunget fram av det etiske dilemmaet kostet Paine hans lønnede plass i komitéen.
Thomas Paines akutte behov for en fast inntekt ble møtt da han tiltrådte som assistent for Pennsylvanias General Assembly i november samme år. Her la han merke til at de amerikanske revolusjonære troppene var i ferd med å miste gnisten på grunn av manglende betaling og forsyninger. Paine brukte 500 USD av sin egen lønn, et meget stort beløp på den tiden, på å starte en hjelpeordning for å forsyne troppene. Hans reise til Frankrike med John Laurens bragte i 1781 penger, tøy og ammunisjon med tilbake fra Frankrike – forsyninger som hadde avgjørende innflytelse på revolusjonens utfall.
Mot avslutningen av den amerikanske revolusjon stod Paine igjen uten penger. Selv om hans patriotiske utgivelser var solgt i hundretusenvis av eksemplarer hadde Paine nektet å ta imot noe overskudd, slik at publikasjonene kunne oppnå større utbredelse ved å holde en lav pris. I en anmodning til Kongressen, som ble støttet av Washington, ba han om økonomisk støtte. Det ble blokkert av Paines motstandere i Kongressen (slaveeiere og troende), men Pennsylvania ga ham 500 USD og en gård i New Rochelle.
På gården forsøkte Paine seg som oppfinner og arbeidet blant annet med å utvikle en ny brukonstruksjon. Paine reiste til Europa i 1787 for å selge sin plan om å bygge en bru over elven Schuylkill nær Philadelphia. Her kastet han seg i stedet over andre ting og utga i desember 1789 en anonym artikkel som advarte mot statsminister Pitts forsøk på å dra England inn i krigen mellom Frankrike og Holland og gjorde oppmerksom på at krig medførte kun én ting med sikkerhet, nemlig økte skatter. Men det var den franske revolusjonen som på dette tidspunktet opptok hans tanker.
Den franske revolusjonen
Det som begynte som et forsvar for den franske revolusjon, utviklet seg til en analyse av de fundamentale årsakene til utilfredshet i de europeiske samfunn og en kur mot onder forårsaket av vilkårlig styre, fattigdom, analfabetisme, arbeidsløshet og krig. Paine anbefalte republikansk styreform fremfor monarki og fremla en plan for allmenn utdannelse, fattighjelp, alderstrygd og arbeidsledighetstrygd, finansiert av en progressiv inntektsskatt. Den herskende klasse oppfattet Paines forslag som opprop til revolusjon, og styret forbød hans bok og kastet utgiveren i fengsel. Paine ble selv tiltalt for landsforræderi, og en arrestordre sendt ut, men Paine var allerede på vei til Frankrike i forbindelse med sitt valg til nasjonalforsamlingen. Paine ble derfor tiltalt in absentia og funnet skyldig i å utgi opprørske skrifter og deretter erklært lovløs. Hans Rights of Man ble beordret forbudt for alltid.
Som entusiastisk tilhenger av den franske revolusjon ble han utnevnt til æresborger av Frankrike, og selv om han ikke snakket fransk, ble han valgt inn i nasjonalforsamlingen som representant for distriktet Pas-de-Calais.
I Frankrike hyllet Paine monarkiets avskaffelse, men beklaget hetsen mot rojalistene og forsøkte uten hell å redde livet til Ludvig 16. ved å foreslå utvisning til USA fremfor henrettelse. Dette gjorde han først og fremst på grunn av kongens støtte under den amerikanske revolusjonen, men også fordi han hadde moralske motforestillinger mot dødsstraff. Paine måtte betale for sine anstrengelser for å redde kongens liv da de radikale tok makten ledet av Robespierre. Paine ble kastet i fengsel desember 1793, men ble løslatt igjen i november 1794 etter Robespierres fall. Han ble så gjeninnsatt i nasjonalforsamlingen.
De siste årene
Paine ble i Frankrike til 1802, da han reiste til USA. Her erfarte han at hans tjenester for landet slett ikke var glemt, og at han ble ansett som en av verdens største dissidenter. På tross av hans fattigdom og fysiske tilstand, som ble forverret av tidvis alkoholisme, fortsatte Paine sine angrep på privilegier og religiøs overtro.
Han døde i New York 8. juni 1809 og ble begravet på sin gård i New Rochelle. Ti år senere gravde den politiske journalisten William Cobbett opp hans levninger og brakte dem til England i håp om å kunne gi ham en ærefull begravelse som takk for hans kamp for menneskeheten. Planen gikk i vasken og restene gikk tapt og ble aldri gjenfunnet.
Haggadá sjel pesah
Haggadá sjel pesah eller haggadáen (hebraisk:, «fortelling»; flertall: haggadot) er den jødiske pesachfortellingen — en bok som blir lest ved sedermåltidet de to første aftenene av pesach. Haggadá sjel pesah inneholder fortellingen om hvordan israelittene forlot slaveriet i oldtidens Egypt og til sist ble et fritt folk i Israel, slik som beskrevet i Andre Mosebok i Den hebraiske Bibelen (Tanakh):
Thames Valley Police
Thames Valley Police er en av de største politistyrkene i England, og den største som ikke er knyttet til et byområde. Styrken betjener et område på 5700 km² med en befolkning på 2,1 millioner (2003) i grevskapene Berkshire, Buckinghamshire (inkludert Milton Keynes) og Oxfordshire. Pr. desember 2003 var det over 6000 ansatte, derav 4036 polititjenestemenn. Navnet er hentet fra Thames Valley, dalen som Themsen renner gjennom.
Styrken ble opprettet i 1968 ved at Buckinghamshire Constabulary, Berkshire Constabulary, Oxford City Police, Oxfordshire Constabulary og Reading Borough Police ble slått sammen.
Hovedkvarteret er på Oxford Road i Kidlington, Oxfordshire, etter å ha flyttet fra Sulhamstead House i Sulhamstead, Berkshire. Det gamle hovedkvarteret er nå regionens politiskole, og det huser også Thames Valley Police Museum.
Mottoet er Sit pax in valle tamesis, latin for «La det være fred i Thames Valley».
Inspektør Morse
Den fiktive inspektør Morse, kjent fra 13 romaner av Colin Dexter og 33 fjernsynsepisoder, arbeider i Thames Valley Police.
Gladmatfestivalen
Gladmatfestivalen er en festival i Stavanger. Gladmat har som formål å fremme publikums interesse for mat gjennom å arrangere en folkefest hver sommer med mat og kultur i sentrum. Gladmat oppsto i nettverket Matfylket Rogaland da de ville formidle mattradisjoner fra regionen.
Tidligere festivaler
Festivalen ble arrangert for 10. gang i 2010.
Arrangementsdatoer:
Michael Ball (komponist)
Ball ble i 2001 utnevnt til Doctor of Music ved University of London. Han har særlig bidratt til repertoaret for brassband. Komposisjonen Frontier! ble benyttet som pliktnummer i forbindelse med europamesterskapet for brassband i 1987.
Thomas Pedersen (skipsbyggmester)
Thomas Pedersen (født 10. mai 1808 på Nessund på Bærø ved Kragerø, død 1896) eller Thommes Persen som han ofte blei kalt, var en velkjent skipsbyggmester. Han var født inn i et aktivt skipsbyggermiljø.
Foreldre
Thomas var født under Napoleonskrigene, en vanskelig tid i Kragerø-distriktet. Mora, Anne, døde i barsel i 1812, da Thomas var bare 4 år gammel. Faren giftet seg deretter med Annes søster, Helga, og fikk 7 barn med henne. 5 av disse døde som spedbarn, en sønn blei et år og en vokste opp.
Hans far, Peder Jenssen Nessund, oppvokst på Tonstøl på Levangsheia, var skipsbygger og utdannet på Bjørnverven på Stabbestad under den danske mesteren Peder Mark Møller. Mora, Anne Knudsdatter, var fra Dobbe i Kjølebrønd. I denne slekta var det flere skipsbyggere, på Barland, seinere også Knipen og Frøvik. Foreldrene var søskenbarn og begge stammet ned fra Thomas Velleksen Straume og Taran Halvorsdatter Solberg på Austre Straume i Drangedal. Tarans far var Halvor Aasulfsen Solberg som stammet ned fra Halvard Gråtopp.
Thomas hadde minst 4 eldre søsken. To av disse blei utdannet skipsbyggere. Jens hadde etter hvert egen verv på Furuholmens vestre ende. Halvor utvandret til Amerika ca. 1840.
Unge år
Faren til Thomas kjøpte Kirkeholmen ca. 1820 for å kunne bygge skuter der, men han flyttet ikke til Kirkeholmen før på sine gamle dager. Thomas bodde på Kirkeholmen da han giftet seg 10. juni 1836. Det betyr at Thomas bodde på Nessund mesteparten av oppveksten og resten av livet sitt på Kirkeholmen. Anders Thomassen forteller at «da Thomas skulle på sesjon i Kragerø, var det kommet tynn is om natta. Han slo opp råk med en pråm fra Tåtøy til Rørvik for Tønder som da må ha vært krigskommissær for Kragerø. Tønder bodde på Tåtøy. Thomas ventet på tur på sesjonskontoret, og da han kom inn til Tønder, skal Tønder ha sagt: «Du har visst gjort din innsats (slått opp råk).» Dermed slapp Thomas å gjøre militærtjeneste.»
Også på Kirkeholmen har kontakten med skipsbygging vært tett. Thomas blei utdannet skipsbygger og gikk etter hvert inn og overtok farens virksomhet på Kirkeholmen. Det er usikkert hvor Thomas fikk sin utdannelse. Han har selvfølgelig gått i lære hos sin far, Peder Jenssen Nessund, men mye tyder på at han også har fått utdannelse ved Fredriksvern orlogsverft i Stavern. Thomas sønnesønn, Harald Thomassen i Løkkebakken, har fortalt at Thomas hadde et opphold i Newcastle for å lære skipskonstruksjon.
Skipsbyggmester
Thomas var skipsbyggmester og blei kalt «mesteren» av folk i distriktet. Han skal ha vært mester for 4 verver på en gang. Det var da en såkalt mestersvenn som ledet arbeidet på hver verv, mens Thomas reiste rundt. Han skal ha bygd et meget stort antall skuter. Harald Thomassen sier til Kragerø blad i 1956 at Thommes Persen hadde hatt ansvaret for 96 skuter, på flere forskjellige verver.
I Årsskrift for Kragerø og Skåtøy historielag 1989 skriver Gøthe Gøthesen s. 86: «Peder Jensen hadde 4 sønner som alle ble skipsbyggere. Den mest kjente av disse var Thomas, som selv tegnet mange av skipene han bygde. Den største delen av samlingen i Norsk Sjøfartsmuseum er tegninger utført av ham….»
Thomas ser ut til å ha vært den mest kjente skipsbyggeren i sin slekt. Han virket i en periode hvor skipsbyggingsaktiviteten var høy, både i Kragerø og andre steder i Norge. Han beskrivers flere steder som «dyktig», «suveren» osv. Etter at han blei pensjonist, og sønnen Petter overtok, skal han ha bygd 4 mindre skuter/skøyter ved brygga i Tåtøysundet. En kontrakt fra 1894 viser at Thomas Pedersen var involvert i bygging av ei skute, da han var 86 år gammel. Tegnebordet til Thomas står fremdeles på Kirkeholmen.
Privatlivet
Thomas giftet seg i 1836 med Karen Marie, datter av jakteskipper Petter Larsen og kona hans Sara Johannesdatter på Arø. Karen Marie og Thomas fikk 6 barn. Alle vokste opp. To av sønnene blei altså skipsbyggmestere, mens den tredje Lars, blei utdannet navigatør. Men også Lars deltok aktivt på verven til faren når han var hjemme. I 1876 hogg han seg i kneet, fikk en alvorlig infeksjon og døde fra kona si og en liten sønn som het Thomas.
Thomas var interessert i hagebruk og plantet en del av frukttrærne på Kirkeholmen. Han plantet et tre for hvert av barna. Ved en anledning da Thomas skulle plante et tre, skal han ha gravd på et skjelett nede i haven. Seinere er det godt dokumentert at det har vært en kirkegård på holmen.
Hans eldste sønn Petter overtok verven og bygde om den kjente teklipperen Nightingale ved denne verven i 1885. Hans yngste sønn Petter Andreas anla egen verv i Nordstrand, lenger vest på Kirkeholmen. Her gikk den meget vakre barken Elieser av stabelen i 1884.
Av Karen Marie og Thomas sine 6 barn, var det 5 barn som blei gift og 5 barn som blei boende på Kirkeholmen. De fikk 27 barnebarn. Thomas hadde sitt navn fra Dobbe og Austre Straume i Drangedal. Tar vi med datra Thomine og sønnedatra Anna Thomine, så rakk Thomas Pedersen å bli oppkalt i alt 8 ganger før han døde. Det kan ikke bety annet enn at han må ha vært en populær far og bestefar. Det er i alt 20 av Thomas sine etterkommere som har fått navnet Thomas eller Thommes. Farens navn Peder eller Petter går igjen på samme måte, i alt 18 ganger.
Ettermæle
140-årsjubileet blei kraftig markert i 1948. Det blei bl.a. satt opp et nytt og flott gravminne på Skåtøy kirkegård. I forbindelse med 200-årsjubileet, var slekta samlet på Kirkeholmen 19. juli 2008. Thommes skulle ved en anledning ha blitt arrestert mistenkt for å være Ole Høyland (som var født i 1797), men han blei sluppet fri fordi han manglet en finger eller tå, noe som ble ansett som tilstrekkelig bevis.
Syracuse University
Syracuse University er et amerikansk privat forskningsuniversitet i byen Syracuse. Skolen ble grunnlagt som en metodistisk-episkopal institusjon i 1832, og som college i 1850. Men kirken var ikke lenger en del av skolen etter 1920 da det ble universitet. Bygningene på universitetet er for det meste av romansk stil fra 1800-tallet.
Grip stavkirke
Grip stavkirke er en stavkirke fra andre halvdel av 1400-tallet som ligger på øya Grip i Kristiansund kommune på Nordmøre. Den er en del av Den norske kirke og hører til Ytre Nordmøre prosti i Møre bispedømme.
I 1933 ble det foretatt en omfattende restaurering. Kirken ble hevet og satt på nye fundamenter. Ytterveggene ble bordkledd og tjæret, og panelet inne i kirken ble avdekket. Slik kirken fremstår idag, antar en at den har vært på 1600-tallet. Det ble da også satt inn et middelaldersk alterskap som antagelig er laget i Nederland. Motivet på alterskapet er jomfru Maria flankert av Olav den hellige og St. Margrethe. St. Margrethe regnes som en av de 14 nødhjelperne som ble påkalt ved sykdom. Det finnes også en avbildning av henne i Bergen Museum på fløyene fra et alterskap. Fløyene kom til Bergen Museum fra Hjørundfjord kirke på Sunnmøre i 1864.
Operasjon Achse
Achse (tysk for akse) var kodenavnet på en tysk plan fra andre verdenskrig for å sette inn et militærstyre i Italia i tilfelle italiensk kapitulasjon.
Planen ble satt i verk på ordre av feltmarskalk Albert Kesselring da han fikk høre at italienske styresmakter hadde overgitt seg 8. september 1943. Planen hadde blitt utarbeidet i juli samme år. Tyske styrker okkuperte Roma, og italienske styrker ble avvæpnet overalt hvor tyskerne hadde kontroll.
Gro Rakeng
Gro Rakeng Ullner (født 2. september 1952 i Helsingfors) er en norsk ballettdanser.
Hun danset i Nasjonalballetten (1969–90) og var solist fra 1973 med hovedroller i blant annet "Svanesjøen", "Giselle", "Tornerose", "Askepott" og "Nøtteknekkeren". Etter sin avgang (1990) har hun virket ved de fleste av hovedstadens læresteder, spesielt Statens Balletthøgskole, ballettlinjen ved Fagerborg videregående skole og Den Norske Operas Ballettskole. Som koreograf har hun stått bak Flåklypaballetten (1983). Hun er gift med ballettdanseren Stefan Ullner.
Val di Non
Val di Non (tysk Nonstal) er en dal i Trentino i Nord-Italia som strekker seg fra Ortlermassivet i nord og ned til Adigedalen i nærheten av Trento. Omtrent midt i denne dalen ligger innsjøen Lago di Santa Giustina. Nord for sjøen tilsvarer Val di Non dalen til elven Rio Novella, syd for sjøen dalen til Noce. Noces øvre løp, som begynner vest for Lago di Santa Giustina, heter Val di Sole.
Det italienske språket som tales i Val di Non og Val di Sole har visse fellestrekk med retoromanske språk. Dette kan være rester etter et eldre retoromansk språk, som gradvis har blitt italienisert. Vanligvis regnes språket som en dialekt av italiensk, men det fins også lokale krefter som ønsker å få det anerkjent som et eget minoritetsspråk.
Mesteparten av dalen utgjør også et av Trentinos forvaltningsdistrikter (comprensori). Unntaket er tre kommuner som ligger øverst i dalen. Disse hører til Syd-Tirol og er tysktalende. De er vanskelig tilgjengelig fra Syd-Tirol: Laurein og Proveis gjennom en tunnel fra Ultental; Unsere Liebe Frau og St. Felix over Gampenpasset fra Lana. Derimot har de veiforbindelse nedover til resten av Val di Non.
Kommuner
Distrkiktet Val di Non har 38 kommuner:
Myrdvergmåler
Myrdvergmåler (Eupithecia gelidata) er en sommerfugl i gruppen av de egentlige målere (Geometridae). Den hører til den artsrike slekten dvergmålere (Eupithecia) og er funnet over hele Norge.
Utseende
En liten (vingespenn 17 – 22 mm), slank, lysbrun eller lysgrå måler. Forvingen har vanligvis et markert, hvitt tverrbånd omtrent 2/3 ut i vingen og et bredt, litt mørkere tverrbånd like innenfor dette, ellers kan den ha flere, mer eller mindre markerte, tverrbånd. Den mørke flekken som mange dvergmålere har midt i forvingen mangler eller er ganske liten. Bakvingen er litt blekere enn forvingen. Larven er lang og slank, enten grønn eller brun, med en rekke av sammenhengende, pileformede, litt mørkere flekker langs ryggen.
Utbredelse
Arten er holarktisk, det vil si at den finnes både i den palearktiske sone og den nearktiske region. I Europa forekommer den fra Tyskland og Slovakia og nordover. I Norge er arten funnet stort sett over hele landet, men den ser ut til å ha et tyngdepunkt mot nord og øst i landet.
Operasjon Acrobat
Acrobat var kodenavnet på en planlagt britisk operasjon under andre verdenskrig. Hensikten var å følge opp suksessen operasjon Crusader fra sent i 1941 ved å rykke videre inn i Tripolitania. Rommels motangrep i januar 1942 drev britiske 8. armé tilbake til Gazala før operasjonen kunne gjennomføres.
Gerhard Pfaffenbichler
Gerhard Pfaffenbichler (født 26. mars 1961 i Salzburg) er en tidligere østerriksk alpinist.
Pfaffenbichler kjørte utfor og Super-G. Allerede i sin første sesong, 1980/81 kjørte han inn til en tredjeplass i Aspen. Sammenlagt i utforcupen ble han nummer 8.
Pfaffenbichlers eneste verdenscupseier kom 28. januar 1983, da han vant utforrennet i Sarajevo, der OL ble arrangert året etter. Han greide imidlertid ikke å kvalifisere seg til selve OL-rennet. Fire år senere kjørte han utforrennet under OL i Calgary, og tok en sterk femteplass. I verdenscupen havnet han totalt 22 ganger blant de 10 beste.
Pfaffenbichler la opp i 1989.
Rutgers University
Rutgers University (Rutgers, the State University of New Jersey) er et delstatseid universitet i New Jersey i USA, grunnlagt som privat college i 1766. Det ble land-grant-college etter at Morrill Act ble vedtatt i 1862, og vedtak i 1945 og 1954 etablerte dette som delstatens State University. Det tilhører gruppen av offentlige, høykvalitets-universiteter med meget høy akademisk standard – den såkalte Public Ivy-gruppen.
Hovedcampus, egentlig fem anlegg, ligger i New Brunswick / Piscataway som ligger sydvest for New York City, innen dennes storbyregion. Universitetet har også campus i Newark og i Camden.
I 2006 var det 49 760 studenter ved Rutgers, og 2 636 vitenskapelig ansatte. Skolepengene samme år varierte fra US$ 9 535 til 9 958, og studiene gis opp til doktorgradsnivået.
Ulstein Verft
Ulstein Verft AS er et norsk, familieeid verft i Ulstein Group. Verftet ligger i Ulsteinvik på Sunnmøre, et sentralt område for den maritime klyngen på Møre.
Verftet er Ulstein Groups kompetanse- og utviklingsbase for konstruksjon, sammenstilling, utrustning og integrasjon av systemer og utstyr i skip.
Ulstein Verft spesialiserer seg på å bygge avanserte skip, og har de seneste årene bygd kabelleggere, ekspedisjonscruiseskip, serviceskip til havvindindustrien, yacht og Ropax-hybridferge, i tillegg til fartøy innenfor offshore olje og gass. Hovedsatsingen er nybygg og større ombygginger, men verftet tar også på seg service- og ettermarkedsoppdrag som dokkinger, klassifisering, vedlikehold, reparasjoner, oppgraderinger, sliping, maling, kran- og løftearbeid og en avdeling på verftet tar også på seg lektertransport og kranløftoppdrag langs kysten.To av de siste leveransene fra verftet er kabelleggingsskipet Nexans Aurora (2021) og ekspedisjonscruiseskipet National Geographic Resolution (2021).
Dollhus
Dollhus, dolhus, eller dårehus er en eldre betegnelse for en offentlig institusjon for oppbevaring av personer med ulike typer mentale lidelser, enten fordi de utgjorde et sikkerhetsproblem eller fordi de var uten slektninger og ikke kunne ta vare på seg selv. Dollhusene i Norge ble etablert på slutten av 1700-tallet. De overtok oppgavene etter «dårekistene» og ble avløst av «sinnssykeasyler».
Ulstein Verft
Med en teknisk avdeling er ingeniørtjenester innen engineering og prosjektering sentrale oppgaver.
Dollhus
Etymologi
Begrepet «dollhus» kommer fra nedertysk dol, «tåpelig», «gal»; eller tysk toll, «gal».
Ulstein Verft
De stålintensive delene av skrogene er satt bort til samarbeidsverft.
Dollhus
Historie
Dollhus skilte seg fra de eldre dårekistene ved at flere personer var samlet under samme tak. Dollhusene var gjerne egne bygg oppført etter funksjonen som institusjon for sinnslidende. De kunne også være tilknyttet såkalte hospitaler som egne avdelinger eller andre typer anstalter som arbeidshus, lasaretter og fattighus. Dollhusene ble opprettet i siste del av 1700-tallet som svar på krav fra tvangsanstaltene om å bli kvitt problematisk klientell og krav om en mer human behandling av mentalt syke.
Ulstein Verft
Historie
Verftet ble etablert av Martin Ulstein i 1917 som et mekanisk verksted for reparasjon av fiskebåter. Gjennom mer enn 100 år har verftet bygd mange ulike typer skip, blant annet fiskefartøy (trålere, linebåter, snurpere), hurtigruter, dykkebåter, isbrytere og ferger, i tillegg til offshorefartøy, og senere offshore fornybar, passasjerskip, yacht og cruiseskip. Siden starten har verftet bygd mer enn 300 skip. Hurtigruteskipet MS «Polarlys» ble bygget her i 1996.
Dollhus
Etableringer
I 1762 ble dårekisten i Bergen flyttet fra rådhuskjelleren til lokaler i tilknytning til Bergens Civile Sygehus på Engen. Dollhuset i Bergen var Nordens første institusjon av denne typen. Lignende institusjoner ble opprettet ved Oslo Hospital i 1776 og i Trondheim i 1779. Det ble etablert dollhus i Arendal i 1795 og Kristiansand i 1812. I Christiania ble det ikke opprettet et eget dollhus før i 1829. Da etablerte man et dollhus med ni plasser i nordfløyen av arbeidsanstalten Prinds Christian Augusts Minde. I Stavanger var dollhuset en del av Hospitalet i Stavanger og fra 1840-tallet en del av Den kombinerte innretning.
Forhold for pasientene
Herman Wedel Major skrev om forholdene ved Dollhuset i Christianssand i 1846: «Lægens Virksomhed er saa godt som overflødig, da den bedste og samvttighedsfuldeste Behandling aldrig vil kunne oprette, hvad et saadant Lokale nedbryder. … I denne Indretning for Sindssyge træder det gamle Dolhuus-Liv og den gamle Dolhuus-Behandling os i Møde med al dets Jammer og alle dens Rædsler og enhver maa beklage, at saadanne Scener hos os høre til Dagens Orden, medens de i andre Lande kun er Data fra en svunden Tid, som bidrage til at bevise Fremskridtene og Velgjerningerne af Nutidens Humanitet og Oplysning.»
Mentalen i Bergen
I Bergen ble det tidlig etablert en særegen forbindelse mellom dollhus og sykehus. Det var en lege som førte tilsyn, men en vet lite om den terapeutiske praksis, da legen ikke førte journal. Det ble med tiden fremført flere klager over forholdene ved dollhuset, og i 1823 foreslo sykehuslegen Hallanger å oppføre et nytt asyl. 1. august 1833 ble dollhuset i Bergen avløst av Bergen Bys Sindsygeasyl, på folkemunne ble kalt «Mentalen».
Monochamus urussovii
Utseende
En stor (20–35 mm), slank, svart trebukk med lange antenner og bein. Den ligner de andre Monochamus-artene, men er større enn de to andre artene som forekommer i Norden. Antennene er nesten dobbelt så lange som kroppen hos hannen, noe lengre enn kroppen hos hunnen. Hodet er litt avrundet. Pronotum er rektangulært med en stor, trekantet pigg midt på hver side. Det har ikke gule sidekanter. Scutellum er tett kledt med gule hår. Dekkvingene er temmelig lange og smale med markerte, rettvinklede skuldre. De har en rynkete skulptur og er ganske blanke. Hos hannen er de helt svarte, hos hunnen har de spredte, gule flekker. Beina er lange og kraftige.
Levevis
Larvene utvikler seg i nylig døde graner. Når hunnen legger egg, gnager hun en oval trakt inn i veden, denne kan være opptil 5 millimeter bred. Larven lever vekselvis ute ved barken og inne i veden. Gnagesponene faller ut fra gangen og danner etter hvert en haug utenfor utgangshullet. Utviklingen tar to år. De voksne billene klekker i juli-august og etterlater seg et centimeterbredt klekkehull. De spiser på bark og bar av gran. Arten blir favorisert av skogbranner, men tåler moderne skogbruk dårlig.
Utbredelse
Det er en østlig art som er utbredt i Skandinavia, Baltikum, østover gjennom Russland til Korea. I Norge er den funnet noen ganger på Østlandet for over 100 år siden, i tillegg er det ett funn fra Troms men dette dreier seg mest sannsynlig om et dyr importert med trevirke. Arten har trolig gått sterkt tilbake i de siste tiårene. På Norsk rødliste for arter fra 2006 er arten oppført som Regionalt utdødd (RE) i Norge. Imidlertid er den et par ganger de siste årene funnet tallrikt i tømmer importert fra Baltikum.
Akt
Akt er i billedkunsten betegnelse på en fremstilling i tegning, grafikk, maleri, skulptur eller fotografi av et nakent menneske, eventuelt dekket på utvalgte steder med fikenblad eller et sjal.
Som sjanger er det vanlig å regne at den oppsto i eller like før renessansen. Det må bemerkes at både folkene i Midtøsten, det gamle Egypt og den hellenistiske kulturen hadde et noe annet forhold til klær enn middelalderens.
Lesotho under Sommer-OL 2008
Lesotho under Sommer-OL 2008. Fem sportsutøvere fra Lesotho deltok i to sporter under Sommer-OL 2008 i Beijing. Det var niende gangen Lesotho deltok i et OL, men troppen vant ikke noen medalje. Maratonløperen Simon Tsotang Maine var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Akt
I en akt utgjør hovedsakelig den nakne kroppen og dens holdning selve motivet. De første aktbildene fremstilte ofte motiver fra gresk gudeverden eller Adam og Eva. Kunstnerne var klar over behovet for å studere menneskekroppen for å kunne fremstille den riktig også med klær, men også at det brede publikum ikke ville se på en slik virksomhet som moralsk høyverdig - derfor kompromisset.
Akt er i dag en del av utdanningen i tegning og maling på alle kunstskoler. Der skilles mellom kroki (croquis på fransk) som er raske skisser, studier og ferdig utarbeidede bilder.
Mange av kunsthistoriens mest kjente verk er aktfremstillinger.
Historie
Kunstneriske fremstillinger av den nakne menneskekroppen har alltid eksistert, et tidlig eksempel er et stort antall "gudinnefigurer", for eksempel den 25 000 år gamle, ca 10 cm høye kalksteins figuren Venus fra Willendorf.
I gammel kunst var studier av den nakne menneskekroppen svært vanlig. I visse perioder, for eksempel i middelalderen, har det vært et negativt syn på nakenhet i Vestens kunst. Det har bare blitt akseptert når det er gitt bibelsk form, ikke sjelden som skildringer av Adam og Eva.
Under renessansen kom antikkens åpenhet for å studere kroppen tilbake. Leonardo da Vinci, som var interessert i anatomi, ble en forløper for anatomisk trente skildringer av menneskekroppen. Etter dette har studier av menneskekroppen blitt et kjent motiv i kunsten og i løpet av 1800-tallet har akt blitt en egen sjanger.
Nord (andre betydninger)
Nord har flere betydninger:
Ny-Ålesund
Ny-Ålesund (tidligere Brandal City ) er navnet på en liten bosetning på Svalbard. Den ligger nordøst på Brøggerhalvøya, på sydsiden av Kongsfjorden på Spitsbergen, som er den største øya på Svalbard. Ny-Ålesund er en av verdens nordligste bosetninger. Det bor omkring 30 personer her om vinteren og rundt 130 om sommeren. Kulldrift var opprinnelsen til etableringen av stedet i 1916. Grunnleggerne og utbyggerne av gruvesamfunnet Ny-Ålesund var de private eierne av Kings Bay Kull Company AS: Advokat Trygve Klausen og fiske- og ishavsrederne Peter S. Brandal og Michael Knutsen. Etter en gruveulykke i 1929 ble det slutt på gruvedriften i Ålesundsselskapets regi. I desember 1933 overtok Den norske stat alle aksjene i Kings Bay Kull Company og i 1945 ble kulldriften startet igjen i statlig regi, men den store gruveulykken i 1962 medførte at gruvedriften ble nedlagt. Ny-Ålesund har vært utgangspunkt for flere forsøk på å nå Nordpolen og andre arktiske ekspedisjoner, blant annet Roald Amundsens og Lincoln Ellsworths ferd med flybåtene «N 24» og «N 25» i 1925 og luftskipet «Norge» i 1926 og Umberto Nobiles ferd i 1928 med luftskipet «Italia».
Etter 1964 er Ny-Ålesund bygd opp som et senter for internasjonal arktisk forskning og miljøovervåkning. 18 forskningsinstitusjoner fra 11 land har jevnlig aktivitet i Ny-Ålesund. Fem av disse har helårlig tildstedeværelse, de øvrige er primært til stede i feltarbeidssesongen. Ny-Ålesund har egen flyplass og kaianlegg. Et museum viser stedets historie fra etableringen som kullgruveby fram til i dag som forskningssenter. Ny-Ålesund har verdens nordligste postkontor, en liten lokal kafé samt en suvenirbutikk. Siden etableringen i 1916 har Kings Bay Kull Company eid og drevet Ny-Ålesund. Selskapet hadde opprinnelig sitt hovedsete i Ålesund, derav kom navnet Ny-Ålesund.
Geografi
Ny-Ålesund ligger på Brøggerhalvøya på sørkysten av Kongsfjorden på nordvestlige del av øya Spitsbergen og er den nordligste bosetningen på Svalbard. Brøggerhalvøya er et fjellandskap med 600-800 meter høye fjelltopper, hvor Brøggertinden er det høyeste fjellet. Andre fjelltopper i området er Scheteligfjellet, Botnfjellet, Nobilefjellet, Nielsenfjellet og Dolotoppen.
Området som er eid av Kings Bay AS er på 300 km².
Ny-Ålesund ligger 1 231 km fra Nordpolen, 107 km fra Longyearbyen og 2 420 km fra Oslo.
Geologi
Brøggerhalvøya preges av skyveforkastninger fra den gang Grønland ble presset mot Svalbard, noe som skjedde i tidlig tertiær. Resultatet er at eldre grunnfjellslag ble liggende oppå yngre lag, blant annet i underkant av Zeppelinfjellets nordside.
Biologi
I Kongsfjorden og i nabofjorden Krossfjorden er det mange fuglefjell med til sammen flere hundre tusen sjøfugler. I fuglefjellene finner man blant annet havhest, krykkje, lundefugl, teist og polarlomvi. I tilknytning til fuglefjellene er det vanlig med polarmåke og fjellrev. Øyene i Kongsfjorden har en stor hekkebestand av ærfugl, som i perioden 1982-2002 varierte mellom 1 000 og 4 500 par. På øyene har antallet hekkende hvitkinngjess økt til 250-300 par. Gjessene trekker inn til bebyggelsen i Ny-Ålesund for å beite, noe som tidligere ga det en viss beskyttelse mot fjellrev. Men etter at et fjellrevpar etablerte et hi inne i bebyggelsen i 2003 gikk antall kyllinger brått ned.
Andre fuglearter som er vanlig å se i området er tyvjo, svalbardrype, rødnebbterne, praktærfugl, snøspurv, fjæreplytt, smålom og havelle.
Ringsel, storkobbe og hvithval finnes i området. Våren 2002 ble det registrert 480 ringsel i Kongsfjorden.
På Brøggerhalvøya ble det av Norsk Polarinstitutt satt ut 15 svalbardrein i 1978. Bestanden økte raskt på grunn av gode beiter og lav vinterdødelighet og i 1993 hadde bestanden økt til 375 dyr. Vinteren 1994 var det mye snø og nedising av beitene, noe som førte til stor vinterdødelighet og bestanden ble redusert til 75 dyr.
Klima
Ny-Ålesund har i forhold til sin beliggenhet et mildt klima på grunn av golfstrømmen. Gjennomsnittstemperaturen i februar, som er den kaldeste måneden, er på -15,2 °C. Den varmeste måneden er juli med en gjennomsnittstemperatur på +4,7 °C.
Forskning
Ny-Ålesund er verdens nordligste, permanente sivile forskningsstasjon og er i dag utviklet til å være en moderne internasjonal arktisk, naturvitenskapelig forsknings- og miljøovervåkingsbase. Stortinget har slått fast at Ny-Ålesund skal utvikles som hovedsenter for norsk forskning på Svalbard. Forskningsaktiviteten skjer innenfor rammene av forskningsstrategien for Ny-Ålesund fra 2019, og med innspill fra Ny-Ålesund Science Managers Committee (NySMAC).
De første forskningsorganisasjonene som etablerte seg i Ny-Ålesund var Nordlysobservatoriet i Tromsø i 1966 og Den europeiske romfartsorganisasjonen (ESRO) i 1967. Norsk Polarinstitutt var først ute med en helårlig forskningsstasjon i 1968.
På Zeppelinfjellet ovenfor Ny-Ålesund ligger luftmålestasjonen Zeppelinobservatoriet, 474 meter over havet. dette observatoriet er sentralt i overvåkingen av det globale atmosfæriske miljøet. Data som samles inn har stor betydning for kartleggingen av klimaendringer, endringer i stratosfærisk ozon og UV, miljøgifter, og langtransporterte luftforurensninger. Observatoriet eies av Norsk Polarinstitutt mens NILU - Norsk institutt for luftforskning er ansvarlig for den vitenskapelige virksomheten på stasjonen.
Betydelige midler fra EUs rammeprogrammer går til forskningen i Ny-Ålesund. Fra 1997 til 2002 hadde fem aktører i Ny-Ålesund EU-status som «large scale facility» (LSF). Deltagerne i programmene forplikter seg til å tilby infrastruktur i et uforurenset, nesten uberørt område, til EU-finansierte forskere.
I dag er de norske forskningsmiljøene representert i Ny-Ålesund med Norsk Polarinstitutt (Sverdrup og Zeppelinobservatoriet), Statens kartverk (geodesiobservatorium), Universitetet i Tromsø, Universitetet i Oslo, Norsk romsenter (Andøya Space sin utskytningsstasjon for vitenskapelige raketter Svalbard Rakettskytefelt, bygd i 1997). I tillegg har Kings Bay et marint laboratorium.
Forskningsinstitusjoner fra Tyskland, Storbritannia, Nederland, India, Italia, Japan, Frankrike, Kina, Sør-Korea og Japan er blant dem som har regulær aktivitet i Ny-Ålesund. Om lag tyve nasjoner har prosjekter og forsøk innen naturvitenskap i Ny-Ålesund.
14. juli 2008 ble det signert en avtale om bygging av et tårn for måling av klimaforandringer mellom Kings Bay og Det italienske forskningsrådet. Tårnet har navnet The Amundsen-Nobile Climate Change Tower og har en høyde på ca. 30 meter.
I 2019 lanserte Norges forskningsråd en egen forskningsstrategi for Ny-Ålesund forskningsstasjon.
Forskningsinstitusjoner i Ny-Ålesund :
Samferdsel og IT
Hamnerabben er flyplassen i Ny-Ålesund, som har flere avganger ukentlig til Longyearbyen. Ny-Ålesund har et kaianlegg på sørsiden av Kongsfjorden og 9,8 km med vei.
Maritim Radio har en helautomatisert kystradiostasjon like utenfor Ny-Ålesund, og denne er, i likhet med alle de andre norske kystradiostasjonene i Atlanterhavet, styrt fra den bemannede stasjonen i Bodø.
Telenor har en dobbel (2x) 155 mb/s radiolinje bredbåndsforbindelse fra hovedanlegget i Longyearbyen til Ny-Ålesund. Denne dekker behovene for tale- og IP-kommunikasjon, og muliggjør for eksempel bredbåndstilbudet med triple'play og TV over internett (IPTV) i Ny-Ålesund. Det er derimot ikke utbygd mobildekning i tettstedet.
Lokalpolitikk
6. august 1971 ble Det stedlige svalbardråd opprettet som et rådgivende organ for den sentrale og lokale offentlige administrasjonen. Rådet bestod av 15 medlemmer, hvor 13 av medlemmene kom fra Longyearbyen og en fra henholdsvis Ny-Ålesund og Isfjord radio. Rådet kunne ta opp spørsmål som var av betydning for befolkningen på Svalbard. Representantene for Ny-Ålesund og Isfjord radio deltok kun ved behandlingen av saker som ikke gjaldt Longyearbyen. I 1974 ble spørsmålet om lokaldemokrati drøftet på nytt, men Trygve Brattelis andre regjering konkluderte med at tiden fremdeles ikke var moden for å gjøre Svalbard til et eget fylke eller innføre kommunalt selvstyre. Som en videreføring av Det stedlige svalbardråd ble Svalbardrådet opprettet 12. august 1981 og i 1993 ble det for første gang stilt politiske lister til Svalbardrådsvalget. Svalbardrådet ble nedlagt ved opprettelsen av Longyearbyen lokalstyre 1. januar 2002.
Turisme og vern
Nordpolhotellet i Ny-Ålesund åpnet i 1936, men på grunn av utbruddet av andre verdenskrig i 1939 ble hotellet stengt. Sommeren 1965 ble hotellet gjenåpnet, men stengte allerede året etter grunnet sviktende besøkstall. Bygget fungerer i dag som forlegning for besøkende forskere, men har av historiske årsaker beholdt navnet "Nordpolhotellet".
Et voksende antall cruiseskip ble sammen med den lokale forurensningen fra kraftstasjonen i Ny-Ålesund særlig vektlagt som problematisk i forskningsrapporten «Environmental impact assessment of the research activities in Ny-Ålesund 2006» som omhandler forskningsaktiviteten og dens påvirkning på miljøet i Ny-Ålesund. Ny-Ålesund ble i 2006 besøkt av 26 000 cruiseturister, en tredobling i forhold til 1996.
Ny-Ålesund har Svalbards største samling av kulturminner og bygninger som er automatisk fredet. Sysselmannen på Svalbard fører utvidet oppsyn og vedlikehold av anlegget, som inngår i de 50 mest prioriterte kulturminnene på Svalbard.
Blant severdighetene er Ny-Ålesund By- og Gruvemuseum. Museet er lokalisert i den gamle butikken og omfatter blant annet polarferdene til Roald Amundsen midt på 1920-tallet, gruvedriften og hverdagslivet i perioden 1917-1963. Museet omfatter også en hytte innredet som en gruvearbeiderbolig fra begynnelsen av 1960-tallet.
Etablering av kulldrift
Den engelske hvalfangeren Jonas Poole fant kullstykker ved Kongsfjorden i 1610 og anses for å være den første i området. Mer enn 300 år skulle gå før det igjen ble funnet kull i området. Erling Einar Angell Thiis henvendte seg i 1916 til formannskapet i Ålesund og tilbød byen å overta Green Harbour Coal Companys kullfelter i Kongsfjorden. Formannskapet henviste Angell Thiis videre til advokat Trygve Klausen, som satte ham i kontakt med Peter S. Brandal. Peter S. Brandal, Trygve Klausen, Michael Knutsen og Trygve Jervell var på denne tiden kompanjonger og eide selskapet "AS Ishavet" sammen. Disse fire pionerene ble enige om at Brandal, - som hadde en flåte av kullfyrte fiskefartøyer og trengte kull til disse, da han var blitt svartelistet av britiske myndigheter på grunn av handel med Tyskland under første verdenskrig. - skulle sikre seg forkjøpsrett til kullfeltene ved Kongsfjorden. Samme sommer dro Brandal og Knutsen til Kongsfjorden med en arbeidsstyrke på 60 mann for å kartlegge og drive forsøksdrift. De vendte tilbake med 300 tonn kull. Den 14. desember 1916 stiftet Peter S. Brandal, Trygve Klausen, Michael Knutsen og Trygve Jervell Kings Bay Kull Company og overtok rettighetene til området for 250 000 kroner. Allerede våren 1918 solgte Trygve Jervell alle sine aksjer, likt fordelt til de tre andre eierne. Fra da av var eierne av Kings Bay Kull Company AS høyesterettsadvokat Trygve Klausen og fiske- og ishavsrederne Peter S. Brandal og Michael Knutsen.
Like før start trengte selskapet lån til videre drift, et lån som ble innvilget av Aalesunds Kreditbank. Perioden da kulldriften i Ny-Ålesund startet går under navnet jobbetiden, en periode hvor det var lett å få kreditt.
Jarle Rosseland
Jarle Rosseland (født 19. januar 1952 i Bergen) er en norsk bildekunstner.
Ny-Ålesund
Etablering av kulldrift
I 1919 var de samlede lånene i Aalesunds Kreditbank oppe i 2,6 millioner kroner og banken ville ikke øke lånerammen. Kings Bay Kull Company henvendte seg til Handelsdepartementet, hvor selskapet fikk innvilget et tilskudd på en million kroner i mai 1920 og ytterligere en million samme høst. Tilskuddene ble gitt som forskudd på kulleveranser til den norske stat. I 1923 var gjelden til den norske stat oppe i 3,6 millioner kroner. Beløpet var betydelig, til sammenligning var den norske stats totale inntekter i 1920 på 12,5 millioner kroner. Kings Bay Kull Companys økonomiske problemer fortsatte utover 1920-tallet, og i 1925–1926 ble gruvedriften midlertidig stanset. I mai 1929 opprettet Handelsdepartementet en kommisjon som skulle vurdere statens interesser i kulldriften på Svalbard. På kommisjonens anbefaling ble gruvevirksomheten i Ny-Ålesund lagt ned samme år, og i stedet konsentrert om forekomstene rundt Longyearbyen. Den norske stat overtok alle aksjene i Kings Bay Kull Company i 1933 og i 1945 ble kulldriften startet igjen.
Nordpolekspedisjoner
Som verdens nordligste havn har Ny-Ålesund vært startstedet for mange arktiske ekspedisjoner og redningsekspedisjoner Bl.a. Roald Amundsens og Lincoln Ellsworths ferd med luftskipet Norge i 1926 og Umberto Nobiles ferd året etter med luftskipet Italia. Fortøyningsmasten som ble brukt står fortsatt, mens den store hangaren som ble bygget er revet.
Jarle Rosseland
Jarle Rosseland var elev av sin far Inggard Rosseland. Fra 1971-1972 var han student ved Silverline Guild of Artists i Connecticut i USA.
Ny-Ålesund
Flyferd til Nordpolen
Amundsen var åpen for bruk av moderne teknikk på polarferder. Høsten 1913 var Roald Amundsen i USA på foredragsturné, og han var samtidig opptatt med forberedelsene til en ny nordpolferd. Etter en flytur i San Francisco fikk han øynene opp for flyvningens muligheter. Da han kom hjem til Norge igjen, var han i løpet av vinteren på flere besøk til Kjeller for å bli med Einar Sem-Jacobsen som passasjer. Flyturene interesserte ham og han ba om å få anledning til å lære å fly selv. Forsvarsdepartementet ga tillatelse til dette og 11. juni 1914 tok han det første sivile flysertifikat i Norge, på Gardermoen.
I 1925 gjorde Amundsen et forsøk på å fly over Nordpolen med de to Dornier-Wal-flybåtene «N 24» og «N 25». Ekspedisjonen ble sponset med 100 000 dollar av den velstående gruveeieren James Ellsworth, med betingelse om at hans sønn Lincoln Ellsworths fikk delta. I tillegg mottok ekspedisjonen statlig støtte, da statsminister Johan Ludwig Mowinckel mente det var viktig å «knytte Norges navn til de arktiske øyene».