cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Øistein Hølleland
23 år gammel ble Hølleland cand. mag. fra Universitetet i Oslo med fagkombinasjonen historie, sosiologi og nordisk arkeologi. I 1976 fullførte han Sagene lærerhøgskole, og virket fra samme år og frem til 1989 som lærer i Oslo kommune. Hølleland har ved siden av dette hatt en rekke verv innen norsk kulturliv. Han har blant annet vært sekretariatsleder i fellessekretariatet mellom Norske Barne- og Ungdomsbokforfattere, Norsk Oversetterforening og Norske Dramatikeres Forbund (NDF), nestformann i Norsk Forfatter- og Oversetterfond, hovedstyremedlem i Norsk Bibliotekforening (NBF) og leder i Norsk Forfattersentrums medlemsfond. På 1990-tallet ledet han et barnebokprosjekt i Zimbabwe i regi av Norad sammen med forfatteren Unni Nielsen (1942–2005).
I 2010 etablerte Hølleland Tussilago forlag. Forlaget ble medlem av Forleggerforeningen i 2016.
Bibliografi
Georg Adlersparre
Georg Adlersparre, født 28. mars 1760 i Jämtland, død 23. september 1835, var en svensk greve, offiser (generalmajor), forfatter og politiker.
Skimboarding
Skimboarding er en vannsport som minner om skateboard og snowboard. Prinsippet er å stå på skimboardet på svært grunt vann og så bevege seg fra stranden og ut i vannet til man treffer en bølge for så å surfe tilbake.
Sporten har sitt opphav i 1920-årene i California.
Det første årlige verdensmesterskapet i skimboarding ble hold i 1976 i Aliso Beach, California.
Brettet
Det finns ulike utforminger av skimboard, men de fleste er ovalformede, 1,5–2 cm tykk, mellom 110–145 cm lang og 45–60 cm bred. Brettet har i motsetning til surfebrett ingen form for styrefinne. Tuppen på brettet er bøyd oppover slik at overgangen fra sand til vann skal være lett. Det finnes to forskjellige typer skimboard, det ene lages av tre og benyttes i hovedsak til å «skimme» på våt sand. Den andre typen er laget av skum og benyttes når en ønsker å ri bølger.
Trekanten (innsjø)
Trekanten (tidligere navn Trehörningen) er en innsjø i bydelene Gröndal og Liljeholmen i Söderort i Stockholm kommune.
Historie
Fram til midten av 1800-tallet het innsjøen Trehörningen. Ved Trekantens nordside ligger området Nynäs, som mellom 1880- og 1980-tallet var en arbeiderforstad med boliger og lettindustri. Her var det blant annet garveri, en forniklingsfabrikk, et kaffebrenneri, et blikkenslagerverksted og flere mekaniske verksteder. På Nynäs lå også et bakeri som bakte den velkjente Nynäslimpan. I 1980 ble de siste restene av Nynäskvartalet revet, og det nybygde kontorkomplekset til Anticimex var allerede på plass.
Mens det ennå sto bygninger fra gamle Nynäs, ble disse en realistisk kulisse i Bo Widerbergs film Joe Hill fra 1970. De forfalte husene skulle forestille «Lumberyard» og «Saloon».
I dag er det bare en bevart bygning fra industriepoken; en rød tomannsbolig bak Anticimex' kontorer. Ellers vitner gamle bygningsfundament og gråsteinsmurer om gamle tiders lettindustri. For gjeldende reguleringsplaner er området merket som park.
Innsjøen Trekanten
Trekanten ligger i et parkområde ved Liljeholmen-Gröndal. Rundt innsjøen er det en tursløyfe som er en del av Hälsans Stig i Liljeholmen. Innsjøen brukes gjerne til fiske, og det settes ut ørret og regnbueørret her. Man trenger imidlertid fiskekort for å fiske her. På vinteren kan man stå på skøyter på innsjøen, da Stockholm kommune brøyter en bane på isen. Til tross for sitt navn, er innsjøen snarere langstrakt enn trekantet. Trekanten har sitt utløp i Liljeholmsviken, via en kulvert under Trekantsvägen.
Vannkvalitet
Siden høsten 2008 har det også blitt drevet et lite renseanlegg for overflatevann ved Trekantens vestside. Vannet kommer i rør fra Aspudden och Gröndal. Renseanlegget er plassert under en ny gangbro mellom innsjøen og oppsamlingsbassenget. I de tilfellene hvor renseanlegget ikke har tilstrekkelig kapasitet til å ta unna overflatevannet, samles overskuddsvannet i oppsamlingsbassenget fram til renseanlegget igjen har ledig kapasitet.
Trekantenbadet
Ved innsjøens nordvestre kant, i Gröndal, ligger Trekantenbadet, som ble åpnet i 1972. Badeplassen består av en liten sandstrand som ble renovert våren 2008, og en større gressmatte til soling. Det er også en flytebrygge og en utendørsdusj her.
Jakob Weidemann
Jakob Weidemann (født 14. juni 1923 i Steinkjer, død 19. desember 2001) var en norsk kunstner. Weidemann regnes som en av de viktigste kunstnerne innen norsk modernisme på 1950-tallet, og han var en foregangsperson for det abstrakte maleriet i Norge i tiårene etter andre verdenskrig. Weidemanns verk «Storfuglen letter» (1959) er kåret til et av Morgenbladets 12 viktigste kunstverk.
Han vokste opp på Steinkjer og 11 år gammel flyttet han til Oslo for å bo hos moren, som da var gift. Han er utdannet ved Bergen Kunsthåndverkskole (1939), Ole B. Eides malerskole (Bergen 1940-) og Kunstakademiet i Oslo (1941–). Jacob Weidemanns første utstilling – på Blomqvist, Oslo i 1946 – ble et kunstnerisk gjennombrudd.
Karakteristisk er hans abstrakte, ekspresjonistiske malerier med naturen som inspirasjonskilde. Etter en del eksperimentering med forskjellige stilarter på 40 og 50-tallet slo Weidemann endelig rot i noe som kan kalles en ekspressiv, lyrisk-abstrakt kunst med naturen som inspirasjonskilde og utgangspunkt. Flere av hans senere arbeider kalles «Inntrykk fra naturen». Andre kjente titler er «Interiør», «Veien til Jerusalem», «Storfuglen letter», «Tåke i Getsemane» og «Hommage à El Greco».
Parallellakseteoremet
Parallellakseteoremet også kjent som Steiners sats (etter Jakob Steiner), brukes i fysikk til å beregne treghetsmoment til et generelt legeme som ikke har massefellespunkt på rotasjonsaksen.
Bevis
Treghetsmomentet til et lite masseelement, dm, med kordinatene (x,y) når origo er i rotasjonsaksen. Treghetsmomentet er:
Kordinatene til dm etter at origo er flyttet:
Settes dette inn i første ligning får vi:
Ettersom at aksen er nå plassert i objektets massesenter får vi:
Da står vi igjen med:
Som kan skrives:
der M er massen til hele legemet, og D er avstanden fra den opprinnelige rotasjonsaksen til massesenteret.
Moment d'inertie
Griburius
Griburius er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.
Utseende
Små, forholdsvis korte, sylindriske bladbiller, vanligvis farget i gult eller rødt og svart. Kroppen er kort, og butt både foran og bak. Det siste leddet av bakkroppen er synlig bak dekkvingene. Undersiden er noe «oppsvulmet». Antennene er ganske tynne og forholdsvis lange, gjerne lengre enn kroppen hos hannene, som ellers kan kjennes på forstørrede forbein.
Levevis
Hettebladbiller er særlig aktive i varme og solskinn. Flere arter er vanlige, mange av dem vanskelige å artsbestemme. Opplysninger om næringsplanten kan være til nyttige for en sikrere artsbetemmelse. De voksne besøker også blomster for å ete pollen. Larvene har blitt funnet i reir av rovfugler og gnagere.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika, fem arter går nord til Nord-Amerika.
Systematisk inndeling
Artslisten er ufullstendig.
Marsmåler
Marsmåler (Apocheima pilosaria) er en sommerfugl i gruppen av de egentlige målere (Geometridae). Denne grå, litt lurvete måleren er en av de første sommerfuglene som er på vingene om våren, og kommer gjerne til utelys i mars. Som hos en del andre målere er det bare hannen som har vinger og kan fly, hunnen er praktisk talt helt vingeløs.
Stefano Baldini
Stefano Baldini (født 25. mai 1971 i Castelnovo di Sotto) er en italiensk langdistanseløper.
Marsmåler
Utseende
Hannen er en middelsstor (vingespenn 41 – 46 mm), ganske kraftig, lysgrå-spraglete måler. Vingene har oppstående skjell og virker derfor litt lurvete. Antennene er fjærformede, brystet kledt med oppstående, lysgrå hår. Forvingene er relativt store og avrundet trekantede. Bakvingene er ensfarget lysgrå. Hunnen er forholdsvis slank og langbeint sammenlignet med andre vingesløse målerhunner, kroppen er kledt med korte hår. Antennene er nesten så lange som kroppen. Vingene er redusert til knapt synlige stumper. Larven er slank, gråbrun, med spredte, oppstående, stive børster.
Naturpark Rusenski Lom
Geografi
Naturparken Rusenski Lom avgrenses av seks landsbyer: Ivanovo, Koshov, Tsjerven, Svalenik og Pisanets. I nærheten finnes også landsbyene Vetovo og Tabasjka. Landsbyene har en befolkning på tilsammen ca. 6000 innbyggere. Næringsgrunnlaget er landbruk med sau- og fedrift, men også honningproduksjon og fruktdyrking. Gjennomsnittsalderen til den fastboende befolkningen er relativt høy, over 50 år (2008). En del av husene i landsbyen eies av folk i byene og brukes i helger og ferier fra april til november.
Marsmåler
Levevis
Hannene av denne målerarten er blant de første sommerfuglene på vingene om våren, og kan dukke opp alt i februar (januar lenger sør i Europa) om det er mildvær. Tallrikest er de i mars – april. De flyr om natten og kommer gjerne til lys. De finner hunnene ved hjelp av de fjærformede antennene som sanser feromoner som hunnene skiller ut. De voksne sommerfuglene tar ikke næring til seg. Larvene lever på mange ulike løvtrær og busker, forpupper seg om høsten og overvintrer som puppe.
Stefano Baldini
Baldini var nummer åtte i en søskenflokk på elleve i en bondefamilie i provinsen Reggio Emilia. I 1996 ble han verdensmester i halvmaraton i Palma de Mallorca. I 1997 kom han på andreplass i London Marathon med tiden 2.07,57, ny italiensk rekord. Under EM i friidrett 1998 i Budapest vant han maratontittelen. Han tok i tillegg bronse under VM 2001 i Edmonton og VM 2003 i Paris.
Naturpark Rusenski Lom
Geografi
De øvrige elvene i parken er fra øst Beli Lom som møtes av Malki Lom ved Nissovo. Når Tsjerni Lom treffer Beli Lom like nordøst for Ivanovo, oppstår Rusenski Lom ved
Flora
Parkens flora teller 877 arter (23 % av Bulgarias flora) og blant disse er 30 balkanske og en bulgarsk endemisk plante. Et slag av kongslysslekten (Verbascum dieckianum) finnes i Bulgaria bare i Rusenski Lom. Videre er det i dalen funnet en plante av murerslekten, Potentilla emili-popvii som forøvrig forekommer meget sjeldent i de nordøstlige deler av Bulgaria og langs kysten av Svartehavet. Liljen Fritillaria orientalis (engelsk: Siberian Calf-breeder) ble i 1997 funnet for første gang i dalen og i Bulgaria for øvrig. De 150 individer som er funnet her, er de eneste kjente på Balkanhalvøya. Blant orkideene i dalen er Himantoglossum caprinum (engelsk: Balkan Lizard Orchid) den mest sjeldne.
Stefano Baldini
Baldinis største triumf var likevel seieren på maratondistansen under OL 2004 i Athen. Dette løpet går først og fremst inn i den olympiske historien på grunn av at lederen av løpet, brasilianeren Vanderlei de Lima ble hindret underveis av den religiøse fanatikeren Cornelius Horan, noe som kostet de Lima mye tid og energi. Like etterpå ble han tatt igjen av Stefano Baldini. Baldini løp først over mål, men da de Lima like etterpå løp inn til tredjeplass, ble han feiret som en vinner. Da Vanderlei de Lima ble hindret, hadde han mistet over et minutt av forspranget sitt, så det er tvilsomt om Baldini ville ha vunnet om Vanderlei de Lima ikke hadde blitt hindret.
I 2006 ble Baldini nummer fem under London Marathon, og forbedret sin italienske rekord til 2.07,22, og under EM 2006 i Göteborg tok han igjen gull på maratondistansen.
Naturpark Rusenski Lom
Fauna
Skorpioner og skolopendere er de mest interessante blant de virvelløse dyrene.
I elven finnes 22 slag fisk såvel som kreps, snegler og muslinger. Videre finnes ti slag amfibier hvorav fem er vernet. På terrassene langs elven finnes scheltopusik blant glasslangene og dessuten østlig smaragdfirfisle (lacerta viridis).
De mest kjente dyreartene er rødrev, europeisk villkatt, villsvin og ulv.
Kultur
De viktigste kulturminnene innenfor grensen til naturparken er middelalderbyen Tsjerven og klippekirkene i Ivanovo, den siste på UNESCOs liste over verdensarven. Like utenfor naturparken, i retning av byen Ruse finnes Basarbovski kloster, det eneste klippeklosteret som er i bruk i Bulgaria.
Ivar Lykke
Ivar Lykke (1872–1949) var en norsk politiker og kjøpmann fra Trondheim. Han var formann i Høyres stortingsgruppe og stortingspresident gjennom det meste av 1920-årene, så Norges statsminister og utenriksminister fra 1926 til 1928, da han måtte gjennomføre en stram sparepolitikk.
I 1930-årene konsentrerte han seg mer om utenriks- og handelspolitikken. Han deltok i riksrådsforhandlingene i 1940, der Stortingets presidentskap gav de tyske okkupantene store innrømmelser. Presidentskapet måtte tåle krass kritikk etter frigjøringen i 1945, da Lykke også trakk seg tilbake fra politikken. Han døde få år senere av kreft.
Selv om Lykke innehadde alle de øverste posisjonene i norsk politikk, forsøkte han hver gang å unngå de vervene han ble innstilt til. Han hadde liten tro på sine egne lederevner. Han blir allikevel stående som en av Norges viktigste politikere i mellomkrigstiden.
Bakgrunn og yrkeskarrière
Lykke ble født i Trondhjem i 1872 som sønn av kjøpmann Peder Tangen Lykke (1843–1923) og Augusta Johanne Wanvig (1852–1914). Han var dermed barnebarn av handelsmannen Iver Knudsen Lykke, som etablerte en av Trondheims eldste handelsbedrifter i 1830, I.K. Lykke.
Faren drev egen forretning i Munkegaten 48, hvor Ivar var medeier fra 1902. Ivar Lykke tok middelskoleeksamen i 1888 og handelsutdannelse i York i England 1890–1892. Deretter gikk han inn som ansatt i I.K. Lykke og ble kompanjong fra 1902. Han ble senere eneeier i I.K. Lykke fra 1908. Firmaet ble omdannet til familieaksjeselskap med Ivar Lykke som styreformann i 1918. Selskapet eier og driver i dag Bunnpris-kjeden, som styres av Ivar Lykkes oldebarn, Christian Lykke, som dermed er sjette generasjons Lykke.
Ivar Lykke giftet seg i 1895 med Petra Anker Bachke (1873–1968), datter av verksbestyrer Anton Sophus Bachke og Barbara Anette Karen Anker. Ektefellen var dermed niese av høyesterettsassessor Ole Bachke. Diplomaten Knut Lykke (1904–1994) var deres sønn.
Stortingsrepresentant
Lykke ble snart handelsnæringens talsmann i lokalpolitikken og var medlem av Trondhjem bystyre 1905–1936, herav formannskapet 1906–1916. Han var dessuten viseordfører (varaordfører) 1913–1915. I 1916 ble han valgt inn på Stortinget fra Kalvskinnet krets og gjorde seg bemerket som en nøktern og moderat representant for det praktiske næringslivs interesser. Senere var han innvalgt fra Trøndelags kjøpsteder, Trondheim og Levanger krets. Lykke hadde ingen problemer med å følge Otto B. Halvorsen og Edvard Bulls sosialliberale reformlinje og ble dermed stående utenfor de ulike fløyene i partiet. Kombinert med hans naturlige beskjedenhet og vennligsinnede personlighet gav dette ham bred tillit. Lykke ble derfor medlem av gruppestyret og partiets sentralstyre.
Da Otto B. Halvorsens første regjering ble presentert i 1920, overtok Lykke som parlamentarisk leder og stortingspresident. Halvorsen døde imidlertid bare to måneder etter at han hadde dannet sin andre regjering, og Lykke ble den naturlige kandidat som ny statsminister ut fra rollefordeling og parlamentarisk grunnlag. Lykke ønsket imidlertid ikke å bli statsminister og foreslo heller Abraham Berge fra Frisinnede Venstre til denne rollen. Berge dannet regjering, og Lykke fortsatte i sine daværende posisjoner.
Partiformann
Ettersom Halvorsen også hadde vært partiformann før sin død, ble Lykke også den fremste kandidaten for denne rollen. Her klarte han derimot ikke å stå imot presset og tiltrådte stillingen. Berge måtte gå av på saken om brennevinsforbudet allerede i 1924, og Johan Ludwig Mowinckel fra Venstre dannet regjering. Misnøyen med de ustabile regjeringsforholdene skapte problemer i Høyre, og velstående forretningsmenn prøvde å bygge opp Frisinnede Venstre til et reelt selvstendig parti. Frisinnede Venstre, som hadde brutt ut av Venstre, var med tiden blitt mer og mer et haleheng til Høyre å regne. Lykke klarte å hindre splittelsen, men i 1926 lanserte den samme grupperingen et forslag om en «handlekraftig» og «upolitisk» regjering under ledelse av Fridtjof Nansen. Forslaget fikk minimal tilslutning, og oppdraget om å danne ny regjering gikk til Lykke.
Statsminister
Han prøvde å strekke seg langt for å få med Bondepartiet i en ny regjering, men dette ble det ikke noe av da Venstre satte foten ned. Resultatet var at mindretallsregjeringen Ivar Lykkes regjering, bestående av Høyre og Frisinnede Venstre, ble utnevnt den 24. mars 1926. Her var Lykke også utenriksminister, mens senere partiformann Ole Bærøe var landbruksminister (og også kirke- og undervisningsminister fra 1927). Bare to av statsrådene var fra Frisinnede Venstre, og da regjeringen gikk av var finansminister Fredrik Ludvig Konow partiets eneste statsråd.
Lykkes regjering tiltrådte i en tid med enorme budsjettunderskudd, og Stortinget var mer eller mindre samstemt om at det var nødvendig med en omfattende sparepolitikk. Allikevel ble selv små spareforslag fra regjeringen nedstemt i Stortinget, og det gjorde at regjeringen gikk på flere nederlag i budsjettpolitikken. Riksrettssaken mot Abraham Berges andre regjering førte dessuten til en delvis omdannelse av Lykkes regjering, allerede i juli samme år den hadde tiltrådt. Blant andre Frisinnede Venstres andre statsråd, forsvarsminister Karl Wilhelm Wefring, måtte gå av, og den senere så omtalte Ingolf Elster Christensen ble ny statsråd. Regjeringen fikk videre innført en ny hærordning.
I forbudssaken bestemte Stortinget at avgiftsinntektene skulle gå til edruskapsarbeidet, istedenfor å gi staten kjærkomne nye inntekter. Regjeringens fordelaktige konvertering av statslånene, opphevelsen av kornmonopolet og innføringen av korntrygden reddet ikke oppslutningen. Arbeidsfreden ved lønnsoppgjøret i 1927 ble reddet, men at lønningene i offentlig sektor ble kuttet med 10 % gav større, men negativ, utvikling i populariteten. Også reduksjonen i skolebudsjettene vakte motstand. Etter folkeavstemningen i 1926 ble etterhvert brennevinsforbudet opphevet i 1927. Stortingsvalget samme år bestød et nederlag for regjeringspartiene, og Lykkes regjering søkte avskjed da Stortinget trådte sammen i januar 1928. Han lot C.J. Hambro bli ny parlamentarisk leder og partiformann og beholdt vervet som stortingspresident. Han forsøkte deretter å unngå gjennominasjon til Stortinget, men lot seg motvillig overtale ved valgene i 1930 og 1933.
Senere arbeid
I 1928, året han gikk av som statsminister, raste navnestriden i Trondhjem. Mange mente at byens daværende navn var en arv fra dansketiden som byen burde kvitte seg med. Derfor ivret mange for å endre byens navn til det opprinnelige navnet Nidaros, men som ble fjernt for det store flertallet av byens innbyggere. Lykke lanserte formen Trondheim som en norskere og langt mindre radikal utgave av Trondhjem. Forslaget hans ble til slutt vedtatt i 1930 og avsluttet striden.
I 1930-årene fikk han i langt større grad enn i tiåret før beskjeftige seg med oppgaver han fant interessante og givende. Han ble medlem i Stortingets utenriks- og konstitusjonskomité og fikk dermed nye arbeidsoppgaver på internasjonalt plan som han allerede hadde vist interesse for som utenriksminister. Lykke var medlem av den norske delegasjonen til tollfredskonferansen i Genève av 1930 og medlem av handelsdelegasjonene til Frankrike og Storbritannia fra henholdsvis 1931 og 1932–1933. Han var tillike formann i Norges delegasjon til Den interparlamentariske union (IPU), medlem av IPUs råd og eksekutivkomité fra 1938 og president for dens kongress i Oslo i 1939.
I juni 1940 overtok Lykke, i stortingspresident C.J. Hambros fravær, ledelsen av Stortingets presidentskap. I denne posisjonen deltok han i Riksrådsforhandlingene med de tyske okkupantene inntil rikskommissær Josef Terboven avbrøt forhandlingene og innsatte sine kommissariske statsråder den 25. september. Etter krigen felte Undersøkelseskommisjonen av 1945 en sviende dom over presidentskapets arbeid. Lykke og de andre medlemmene av presidentskapet var bitre over dette, men i ettertid har man sett med større forståelse på at presidentskapet bestod av rettskafne og nasjonalbevisste politikere som befant seg i en situasjon de ikke var blitt forberedt på å takle.
Allerede etter riksrådsforhandlingene ble Lykke operert for kreft, men strålebehandlinger forlenget livet hans med mange år. I 1947 avbrøt kong Haakon VII sitt offisielle program for å avlegge Lykke et besøk. Lykke sa: «De kan tro vi hadde det vanskelig her hjemme sommeren 1940», hvorpå kongen svarte: «Det er nettopp derfor jeg kommer til Dem, kjære Ivar Lykke», og deretter rakte ham hånden. Lykke døde i Trondheim etter lengre tids sykdom i 1949, 77 år gammel.
INS «Kesari» (2008)
INS «Kesari» (L15) er det andre skipet i den indiske Shardul-klassen av amfibiske landingsskip. Skipet ble bygget av India selv, ved verftet Garden Reach Shipbuilders and Engineers i Kolkata. Det ble levert til den indiske marinen i 2008 og har siden vært i aktiv tjeneste. Skipet har sin hjemmehavn i Port Blair.
Historie
INS «Kesari» ble sjøsatt 5. juni 2005 og satt i tjeneste den 5. april 2008. I 2009 ble skipet overført fra det regionale kommandosenteret Eastern Naval Command (Østflåten) i Visakhapatnam til Port Blair.
I mars 2014 deltok INS «Kesari», etter anmodning fra malaysiske myndigheter, i leteaksjonen etter det savnede passasjerflyet Malaysia Airlines Flight 370, først i Malakkastredet og senere i Andamanhavet.
Edward Eden Bradford
Edward Eden Bradford (1858–1935) var en britisk marineoffiser.
Edward Eden Bradford sluttet seg til det britiske Royal Navy som kadett i 1872 da han var femten år gammel. Bradford tjenestegjorde på slagskipene Hercules, Monarch og Sultan i løpet av hans første år i den britiske marinen. Bradford ble forfremmet i 1876, og han tjenestegjorde ombord på den britiske fregatten Doris kort tid etter dette. Bradford ble forfremmet til løytnant i desember 1880. Bradford var stasjonert på det gamle panserskipet Achilles fra 1881 til 1883. Bradford giftet seg i juni 1896 og han ble forfremmet til kaptein i 1899. Bradford ble forfremmet til kontreadmiral av den britiske Home Fleet og ble stasjonert på slagskipet Hibernia kort tid senere. Bradford ble forfremmet til viseadmiral. Bradford pensjonerte seg i 1918 med rang som admiral med flere utmerkelser og medaljer for hans maritime innsats for Storbritannia.
Eurovision Song Contest 1960
Eurovision Song Contest 1960 var den femte utgaven av Eurovision Song Contest, Den europeiske kringkastingsunions (EBU) årlige sangkonkurranse for organisasjonens medlemmer. Konkurransen ble arrangert i Royal Festival Hall i London tirsdag 29. mars 1960. BBC produserte sendingen etter at Nederland, som vant i 1959, takket nei til oppdraget. Katie Boyle var programleder.
Frankrike vant konkurransen for andre gang, denne gang med låten «Tom Pillibi», sunget av Jacqueline Boyer. Vertslandet Storbritannia endte på andreplass for andre år på rad, Monaco ble nummer tre, mens Tyskland og Norge delte fjerdeplassen. Norge var representert av Nora Brockstedt og Georg Elgaaens «Voi Voi». Fjerdeplassen er per fremdeles blant Norges beste resultater i konkurransen.
Bakgrunn
Som vinner av konkurransen året før var det Nederland som skulle ha arrangert konkurransen dette året. Nederland sa imidlertid fra seg arrangørjobben, siden de hadde vært vertsnasjon to år tidligere. EBU tilbød i stedet arrangementet til fjorårets sølvvinner, Storbritannia. BBC takket ja til oppdraget og la finalen til Royal Festival Hall i London tirsdag 29. mars 1960.
Royal Festival Hall ligger på South Bank ved Themsens bredde, like ved Hungerford Bridge. Med rundt 2900 sitteplasser var dette den største Eurovision-arenaen til da. Dette var også første gang Storbritannia arrangerte en finale, og BBC har steppet inn som reserve-vert ytterligere fire ganger siden: i 1963 (for Frankrike), 1972 (for Monaco), 1974 (for Luxembourg) og 2023 (for Ukraina). Totalt har Storbritannia arrangert ni konkurranser – mer enn noe annet land.
Format
Hvert deltakerland deltok via en kringkaster som var medlem av EBU. Landene stilte med ett bidrag hver, og dette skulle fremføres av en solist eller en duo. Det var med andre ord ikke tillatt med flere enn to artister på scenen. Deltakerrekkefølgen ble avgjort ved loddtrekning som ble gjennomført av programleder Katie Boyle dagen før finalen. Musikalske og tekniske prøver ble holdt 28. og 29. mars, foran direktesendingen om kvelden 29. mars. Scenen var designet av Richard Levin.
Vinneren ble kåret gjennom juryavstemning. Som de tre foregående årene hadde hvert land en jury med ti jurymedlemmer, der hvert jurymedlem ga ett poeng til sin favorittsang. Jurymedlemmene var nødt for å avgi stemme, og de kunne ikke stemme på sitt eget land. Jurymedlemmene skulle være lekfolk, og ikke profesjonelle musikere, utgivere eller komponister. Nytt av året var at de nasjonale juryene fikk lytte til generalprøve-opptaket på forhånd før direktesendingen startet.
Deltakende land og bidrag
Luxembourg vendte tilbake etter ett års pause, og for første gang med en sang på luxembourgsk. Sangen kom på sisteplass, men artisten Camillo Felgen fikk senere en suksessrik karriere som programleder i tv og radio. Det samme gjorde nederlandske Rudi Carrell, som ble nest sist. Det østerrikske bidraget «Du hast mich so fasziniert» var skrevet av den da 80 år gamle operette-komponisten Robert Stolz. Sangen endte imidlertid bare på en syvendeplass.
Sendingen
Finalen ble avholdt tirsdag 29. mars 1960 fra klokken 21.00–22.20 lokal tid (23.00–00.20 i Norge). Sendingen ble ledet av den britiske tv-verten og skuespilleren Catherine «Katie» Boyle. Hun skulle senere lede konkurransen også i 1963, 1968 og 1974, og hun innehar rekorden som programleder for flest finaler.
Boyle ønsket seere og publikummere velkommen før de ulike landenes kommentatorer tok over. Kommentaren til BBC-kommentator David Jacobs ble overført til de drøyt 2500 publikummerne i salen. Etter at de tretten bidragene var fremført, kom Katie Boyle tilbake på scenen og satte umiddelbart i gang avstemningen uten noen form for pausenummer.
Avstemningen
Som årene før hadde hvert land en jury på ti medlemmer, der hvert medlem ga ett poeng til sin favorittsang. Juryen kunne ikke stemme på sitt eget lands bidrag. Landene stemte i motsatt rekkefølge av startrekkefølgen, slik ordningen var frem til 1963.
Avstemningen ble raskt en tett kamp mellom Frankrike og vertsnasjonen Storbritannia. Fra de siste juryene fikk Frankrike høye poeng og vant til slutt med 32 stemmer. Dette var Frankrikes andre seier i konkurransen, og Storbritannias andre sølvplassering. Monaco ble nummer tre, mens Norge og Tyskland delte fjerdeplassen. Sverige og Danmark endte på delt tiendeplass. De norske poengene ble lest opp av Kari Borg Mannsåker fra NRK Marienlyst i Oslo.
Det var opprinnelig planlagt at de tre beste sangene skulle fremføres på nytt etter avstemningen, slik det ble gjort i 1959. Dette ble imidlertid droppet av BBC, og kun vinnersangen fikk opptre på nytt. Vinneren Jacqueline Boyer fikk overlevert en vase i sølv av fjorårsvinner Teddy Scholten. Dette var første gang at en fjorårsvinner overleverte seierstrofeet til den etterfølgende vinneren, noe som siden har blitt en tradisjon.
Vinnersangen «Tom Pillibi» ble populær også utenfor Frankrike, og Jacqueline Boyer spilte den inn i tysk og engelsk versjon. I tillegg ble sangen spilt inn av en rekke andre europeiske artister, blant dem britiske Julie Andrews, svenske Inger Berggren, spanske José Guardiola, norske Sølvi Wang, danske Katy Bødtger og nederlandske Willeke Alberti.
Norge debuterer
Kari Borg Mannsåker leste de norske stemmene. Den norske juryen besto av ti medlemmer med én stemme hver til fordeling. Fordelingen var slik:
Resultat
Startrekkefølgen ble avgjort ved loddtrekning dagen før finalen. Under er deltakerlisten og resultatet:
Poengtavle
Tavlen er ordnet i samme rekkefølge som landene stemte i.
Dirigenter
Mens Eric Robinson var sjefdirigent, hadde flere av landene med sin egen dirigent. Under er en liste over deltakerlandenes dirigenter, listet etter startrekkefølgen.
Poengopplesere
Hvert land hadde en talsperson som annonserte sitt lands poeng over telefon på engelsk eller fransk. Under er talspersonene i samme rekkefølge som under avstemningen.
Kommentatorer og sendinger
Fjorten land kringkastet finalen: deltakerlandene samt Finland, som debuterte i konkurransen året etter. Oversikt over kommentatorer og poengopplesere i Eurovision Song Contest 1960:
Mygg
Mygg (Nematocera) er én gruppe av tovingene (Diptera). Den andre gruppen er fluer. Mygg skiller seg fra fluene ved at de har mer enn fire ledd i antennene. Mygg er mellom fire og cirka 50 millimeter lange. Det er 29 familiegrupper i Norge, med over 2 000 arter. Det er beskrevet nær 50 000 nålevende arter i verden. I tillegg er det beskrevet svært mange utdødde grupper og arter ut fra funn i rav eller som fossiler.
Utseende
Mygg kan skilles fra fluene ved å se på antennene, som skal ha mer enn 4 ledd og være av typen trådformede, det vil si at leddene er mer eller mindre like store og sitter etter hverandre «som perler på en snor». Dette kan være vanskelig å se, og kan kreve forstørrelse. Noen mygg har svært små antenneledd. Mygg har fasettøyne og mange arter har også tre punktøyne (ocelli).
Mygg er en delgruppe av tovingene og har, som navnet sier, bare ett par vinger, eller to-vinger. Insekter har primært fire vinger, men hos tovingene er det bakerste vingeparet erstattet av (omdannet til) to svingkøller eller kølleformede balanseorganer. Disse fungere som balanseorgan under flygingen.
Mygg har ofte noe mer spisse og lengre vinger, lengre bein og en litt slankere bakkropp enn fluene. Mygg er vanligvis små, men enkelte arter kan være store, som stankelbein. Deuterophlebiidene har et særpregede utseende og kan ved første øyekast minne om døgnfluer. Det ytre utseendet til noen mygg kan være svært likt en flue, som hos hårmygg, gjødselmygg og knott.
Larver som lever i vann, har enten trådformede traké-gjeller nær bakenden, eller de ånder via et «rør» på bakkroppen. Dette stikkes opp gjennom overflatehinnen på vannet, til atmosfærisk luft. Hode er utviklet og har bitende munndeler.
Larvene er vingeløse og normalt uten bein. De utvikler seg gjennom flere larvestadier, denne utviklingen kan ta så lite som én uke og så mye som flere år, avhengig av forholdene.
Levevis
Mygg finnes mange steder, men mange av artene har tilknytning til et fuktig miljø, ved vann, elver, våtmark eller i skyggefull skog.
Mygg har larvestadiet i død ved, mudder, jord eller råtnende planterester. Noen lever i fruktlegemet til sopper. Normalt finnes mygg med larvestadier i vann, bare i ferskvann. Men noen arter i gruppen fjærmygg finnes ned til 30 meters dyp i havet og opp til over 5 000 meters høyde i fjellområder.
Larvene til nettvingemygg er sterkt spesialiserte for å leve i fossefall, stryk og rasktstrømmende fjellbekker. De bruker sugeskålene på undersiden til å holde seg fast til steiner eller annet bunnmateriale. De trenger glatte flater for å feste seg, og lever av å skrape alger, bakterier og annet organisk materiale fra steinene. Puppen er festet til steiner eller lignende. Når de voksne insektene klekkes er vingene alt fullt utviklet, og de kan fly så snart de kommer til overflaten.
Mygg tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der myggens indre og ytre organer endres. Larvens kropp omdannes til en puppe. Når puppehuden er hard, begynner omdanningen fra larve til den voksne (imago) myggen. De indre organer brytes i varierende grad ned til en cellemasse. En omorganisering skjer og dyret bygges opp igjen. Puppeperioden varierer etter temperaturen.
Andre steder på jorden må mygg overleve tørkeperioder om sommeren. Mygg på slike steder overlever tørkeperioden normalt som egg.
Ikke alle stikker eller biter
Bare noen få arter stikker eller biter, men ikke desto mindre, kan disse være til plage for mennesker. De blodsugende artene finner trolig offeret sitt ved å gå etter karbondioksid i utåndingsluften.
Knott og sviknott kan opptre i store svermer, de er gjerne plagsomme særlig etter regnvær, like etter solnedgang og lignende. De sier ikke nei takk til et blodmåltid. Disse artene stikker ikke, men har kjever og biter hull på huden.
Skadedyr
Noen mygg opptrer som skadedyr i jordbruket. Særlig enkelte larver til stankelbeinartene, som lever i jorden, kan gjøre en del skade. De spiser på planterøtter og kan også gnage av unge planter i rothalsen.
Myrstankelbeinet (Tipula paludosa) er den arten som særlig skaper problemer nordvest i Europa. Områder med fuktig, moldrik jord, som drenerte myrer er spesielt utsatt. Larvene gjør størst skade når de er nesten utvokst, om våren og forsommeren. Grovt sett kan man regne med at skader er sannsynlige dersom tettheten av myrstankelbeinlarver overstiger 100 larver per kvadratmeter.
Familiene soppmygg (Mycetophilidae) og sørgemygg (Sciaridae) kan gjøre noe skade ved dyrking av sjampinjonger.
Noen arter av gallmygg (Cecidomyiidae) er alvorlige skadedyr i korndyrking, særlig arten korngallmygg (Mayetiola destructor).
Sykdomsbærere
I tropiske land kan mygg overføre sykdommer. De norske artene er ganske så harmløse.
Malariamygg er en slekt blant stikkemyggene, og slekten har fått navnet sitt fordi 30-40 av artene kan spre sykdommen malaria. Egg- larve- og puppe-stadiene foregår i vann og varer 5-14 dager avhengig av art og temperatur. Det er de voksne kjønnsmodne (imago) hunnmyggene som er sykdomsspredere. Medlemmer i familien stikkemygg kan også spre en lang rekke andre sykdommer og parasitter til dyr og mennesker, inkludert gulfeber.
Noen tropiske arter i gruppen knott (Simuliidae) kan spre parasitter eller alvorlige sykdommer. I Afrika forekommer elveblindhet eller oncocerciasis, forårsakes av rundormen Oncocerca volvulus. Arkeologer har funnet restene etter 77,000 år gamle sovematter i et hulekompleks i Sibudu-hulen i KwaZulu-Natal-provinsen i Sør-Afrika. Ifølge professor og arkeolog Lyn Wadley fra Wits University i Johannesburg bestod sovemattene av et flere cm tykt lag av stilker og blad fra siv, sumpgress og en plante inneholdende et stoff som særlig mygg unngår.
Sommerfuglmygg er normalt ufarlig, men det finnes noen blodsugende arter i varmere strøk av verden, i underfamilien sandmygg Phlebotominae, som kan bære med seg sykdomssmitte.
Dårlig undersøkt dyregruppe
Det er 29 familier av mygg i Norge, med omtrent 2 000 arter. Flere av delgruppene til mygg er dårlig undersøkt.
Et eksempel på hvor liten kunnskapen om mygg er, kan være resultatet av et par år med innsamling av mygg i delgruppene sumpmygg Bolitophilidae, slimrørmygg Diadocidiidae, hårvingemygg Ditomyiidae, spinnmygg Keroplatidae og soppmygg (Mycetophilidae), på noen steder i Møre og Romsdal. Resultatet ble 57 nye arter for Norge og ti nye (ubeskrevne) arter for vitenskapen. Til sammen utgjorde innsamlingen funn av 357 ulike arter, som var mer enn halvparten av de til da kjente norske artene. Trolig er artsantallet i Møre og Romsdal en god del høyere, fordi dette var en passiv innsamling med vindusfelle og malaisetelt. Det vil si at de fanget bare de artene som passerte de få kvadratmeterne hvor fellene var plassert.
Systematisk inndeling
Slektskapsforholdene mellom tovingenes delgrupper er avklart i ulik grad. Samtidig øker artsantallet jevnt.
Nyere inndeling
Denne oversikten er ikke skrevet i hierarkisk skrivemåte. Du kan lese mer om dette her : System (biologi) og Gruppe (biologi).
Tradisjonell inndeling
Det er ulike måter å dele inn mygg, eksempel er Fauna Europaea Web Service og The Diptera Site, hvor de forskjellige delgruppene er ulikt plassert.
The Diptera Site
Denne oversikten følger Thompson, F.C. 2006. (The Diptera Site)
Fauna Europaea
Systematikken følger Fauna Europaea Web Service, de delgrupper som ikke er representert i Europa er satt inn. Antallet arter for de familiene som er representert i Norge, er hentet fra Ottesen, 1993.
Fossile grupper
I tillegg til de familiene som har nålevende representanter, er det kjent en god del utdødde grupper som vanskelig lar seg passe inn i nålevende familier. I den nedenstående listen angis hvilken høyere gruppering familien plasseres i, om de i det hele tatt passer inn i noen av undergruppene. De eldste av disse gruppene er fra trias-perioden, de fleste fra jura. De eldste kjente fossilene plasseres i familien Grauvogeliidae og er mellom 247–242 millioner år gamle. Noen fossile arter fra perm (260–250 millioner år gamle) som tidligere ble tolket som mygg blir nå gjerne plassert i ordenen Protodiptera, og har trolig lignet nebbfluer. Disse insektene hadde to par vinger og kan dermed ikke regnes som tovinger, selv om vingenes årenett lignet mye på primitive mygg. Mange av de fossile gruppene er basert på fragmentarisk materiale, gjerne bare vinger eller også ufullstendige vinger, og er derfor vanskelige å tolke.
Ecuador under Panamerikanske leker 1963
Ecuador under Panamerikanske leker 1963. Ecuador deltok i de fjerde Panamerikanske leker som ble arrangert i São Paulo mellom 20. april og 7. mai 1963. De vant ikke noen medaljer.
Ukrainas uavhengighetsdag
Ukrainas uavhengighetsdag feires årlig den 24. august til minne om da Verkhovna Rada vedtok uavhengighetserklæringen på denne datoen i 1991. Erklæringen var landets endelige brudd med Sovjetunionen.
Di 5
Di 5 var et diesellokomotiv brukt av NSB i skiftetjeneste. Midt på 1980-tallet var NSBs eldste Di 2 lokomotiv nedslitt og man så seg om etter nyere materiell. Man fikk en rekke tilbud fra europeiske lokomotivfabrikker, men valgte et tilbud på brukte skiftelokomotiver fra Deutsche Bundesbahn. Loktypen som ble Di 5 het i Tyskland før 1968 V 60 (senere type DB V 260), et treakslet dieselhyraulisk skiftelok.
Over 900 lok ble bygget i Tyskland, de veide 54 tonn, med en MTU 12-sylindret motor på 650 hk. Toppfarten var 30/60 km/t, henholdsvis for skifte og linjetjeneste. NSB fikk sine første Di 5 lok i 1985 og i 1988 fikk man de siste. Det ble 16 lok, et ble reservedelsforråd. De ble hugget opp 1996-1998. Di 5 gikk for det meste rundt Trondheim.
ISO 843
Den internasjonale standerden ISO 843 etablerer et system for å translittere fra greske bokstaver til latinske bokstaver.
EM i friidrett 1934 – 200 meter menn
Øvelsen 200 meter menn ved EM i friidrett 1934 i Torino, Italia ble avholdt 8. og 9. september.
ISO 843
1997-utgaven
Unntak:
EM i friidrett 1934 – 200 meter menn
Norge var ikke representert i øvelsen.
Semifinaler
8. september
Finalen
9. september
Earl K. Fernandes
Earl K. Fernandes (født 21. september 1972 i Toledo i Ohio i USA) er en indisk-amerikansk katolsk prelat og biskop av Columbus.
Bakgrunn
Earl Kenneth Fernandes' foreldre var født i henholdsvis Goa og Mangalore; de vokste opp i og emigrerte til USA fra Mumbai i 1971. Faren var lege, og fikk green card delvis grunnet behovet for leger i USA under Vietnamkrigen; moren var lærerinne. En av Fernandes fire brødre ble diakon i Den ukrainske gresk-katolske kirke.
Earl K. Fernandes ble først uteksaminert fra University of Toledo med en grad i biologi. Deretter studerte han filosofi og teologi ved Mount Saint Mary's Seminary of the West i Cincinnati.
Adam Yates
Adam Yates (født 7. august 1992 i Bury) er en britisk landeveissyklist. Han ble profesjonell for UCI WorldTourlaget Orica-GreenEDGE i 2014. Hans tvillingbror, Simon Yates, er også profesjonell syklist. Han er ikke i slekt med den tidligere syklisten Sean Yates.
Earl K. Fernandes
Biskop av Columbus
Den 2. april 2022 utnevnte pave Frans ham til biskop av Columbus. Erkebiskopen av Cincinnati, Dennis Marion Schnurr, bispeviet ham 31. mai samme år i St. Pauls kirke i Westerville. Medkonsekratorer var den apostoliske nuntius til USA, erkebiskop Christophe Pierre, og forgjengeren i Colubus, biskop Robert John Brennan, som da var blitt biskop av Brooklyn.
Earl K. Fernandes var den første ikke-hvite biskop i Columbus.
En av Fernandes' første initiativer som biskop bar å innsette en sekulærprest til å lede Newmansenteret ved Ohio State University. I følge bispedømmet skulle paulistene få fortsette å virke under den nye ledelse, men de avslo. Paulistprestene, som hadde hatt ansvaret for dette apostolatet i 65 år, ble utskiftet som del av det forehavende å innpasse studensjelesorgen tellere med bispedømmets tenkning og for å fremme introduksjonen av nye katolske lekorganisasjoner, som Opus Dei og Courage International.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Edvard Askeland
Edvard Askeland (født 10. desember 1954 i Bergen) er en norsk kontrabassist.
Utdannelsen har han fra Bergen Pedagogiske Høgskole, samt Universitetet i Oslo (mellomfag i musikk). I Bergen spilte han med Dag Arnesen og Bergen Blues Band (1974–1980). I 1980 flyttet han til Oslo 1980 der han ble med i The Country Team (1980–1982) og ulike jazzgrupper, blant annet Eim, Søyr og Frode Thingnæs storband. På 1980-tallet var Askeland også med i gruppen Cutting Edge, som ga ut fire plater i samarbeid med Knut Værnes, Morten Halle, Rune Klakegg, Frank Jakobsen og Stein Inge Brækhus.
Sammen med Stein Erik Tafjord etablerte han bass-ensemblet BassoNova i 2004. Askeland har ellers medvirket på turné med Morten Halle Kvartett.
I 2005 ble et verk med musikk av Askeland til tekster av Olav H. Hauge urfremført på Vossajazz 2005. Verket Under stjernone ble samme år utgitt på plate, med Hildegun Riise som oppleser, Per Jørgensen på trompet, Eivind Aarset på gitar og Paolo Vinaccia på perkusjon.
I 2007 medvirket Askeland på albumet Halles komet, som var et samarbeidsprosjekt ledet av Morten Halle. I 2016 ga den samme gruppen musikere ut albumet The Storm Inside.
Fra april 2007 til høsten 2019 var Askeland daglig leder for Oslo Jazzfestival.
Priser og utmerkelser
Askeland fikk Gammleng-prisen i klassen «Studio» i 1993.
Haiti under Panamerikanske leker 1963
Haiti under Panamerikanske leker 1963. Haiti deltok i de fjerde Panamerikanske leker som ble arrangert i São Paulo mellom 20. april og 7. mai 1963. Utøverne fra Haiti vant ingen medaljer.
Port Fouad
Port Fouad (بور فؤاد, Borfoʾād), også transkribert som Port Fuad, er en by i nordøstlige Egypt. Den er lokalisert på den asiatiske siden av Suezkanalen mens dens tvillingby Port Said ligger på den afrikanske siden, tvers overfor hverandre, og danner til sammen et byområde, selv om de formelt er to byer. De er såpass sammenfallende at Port Fouad ikke har noe egentlig sentrum og fungerer som forstad til Port Said. Port Fouad er administrert under guvernementet Bur Sa'id. Byen utgjør den delen av Sinaihalvøya som ligger lengst nordvest. Med Port Said danner Port Fouad et felles storbyregion. I henhold til folketellingen av 2015 hadde byen en befolkning på 81 591 innbyggere.
Historie
Port Said ble grunnlagt av Said Pasja i 1859 i forbindelse med konstruksjonen av Suezkanalen. Den nye byen vokste raskt og Port Fouad ble opprettet i 1926, hovedsakelig som boligområde for Port Said som var blitt for trangt for nye hus. Byen ble oppkalt etter kong Fuad I av Egypt (også transkribert som Fouad). Fuad I var den første som holdt tittelen som konge av Egypt i moderne historie. Tidligere betegnet herskerne seg som sultan av Egypt.
Geografi
Byen er lokalisert på Port Fouad-øya, en triangulær øy omgitt av Middelhavet til nord, Suezkanalen til vest og en relativt ny østlige kanal fra Suezkanalen til Middelhavet mot øst. Liggende på den østlige siden av kanalen betraktes øya som en del av Asia.
Suez Canal Authority (SCA), statlig myndighet som administrerer Suezkanalen, er den fremste arbeidsgiveren i byen. Det har også sitt eget sykehus.
Transport
Fram til 2016 var eneste tilgang til byen fra øst fergen til og fra Port Said. Det er tre fergelinjer. I 2016 ble det åpnet flytebro til Port Said.
Port Said East
East Port Said Industrial Zone, som ligger i Port Fouad hadde lansering av kontainerterminal i 2004. En sidekanal ved Port Said East ble åpnet i 2016. I november 2015 åpnet president Abdel Fattah al-Sisi offisielt det nye havneprosjektet ved East Port Said.
Slekta fyre: Nattings
Slekta fyre: Nattings er en musikk-EP med OnklP & De Fjerne Slektningene. EP-en ble utgitt den 11. mai 2018.
Desmobathrinae
Desmobathrinae er en delgruppe av de egentlige målere (Geometridae). Det er beskrevet omtrent 25 slketer i denne gruppen av jamtover små, spinkle målere, men bare fire arter finnes i Europa og bare én, ospemåler (Epirranthis diversata), forekommer i Norge.
Utseende
For det meste små og spinkle målere, på farge gjerne enten bleke eller brunlige. Vingene er store sammenlignet med den tynne kroppen.
Levevis
Målere er sommerfugler og tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er ofte radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadium, en hvileperiode, der målerens indre og ytre organer endres.
Revebjelleslekta
se teksten
Revebjelleslekta er en planteslekt.
Kampene i Enningdal
Kampene i Enningdal i juni og september 1808 mellom norske og svenske styrker var del av Den dansk-svenske krigen (1808–1809) mellom Danmark-Norge og Sverige som igjen inngikk i Napoleonskrigene og hovedsakelig ble utkjempet i grensetraktene mellom Norge og Sverige.
I begynnelsen av juni 1808 sto deler av svenskenes 1. brigade, ca. 1400 mann, i Enningdalen i nåværende Halden kommune, helt sør i Østfold, rundt bunnen av Iddefjorden. 400 mann lå ved Prestebakke, rundt Prestebakke kirke. De øvrige var plassert ved Berby og Ende. Det var bygget en sammenhengende rekke av befestninger og forhugninger fra Prestebakke til Ende. Avdelingen fikk ny kommandant den 9. juni; major Georg Adlersparre.
På norsk side var det foruten besetningen på Fredriksten, en bataljon musketerer av Søndenfjeldske infanteriregiment, og en del mindre avdelinger av landvern og frivillige under kommando av kommandanten på Fredriksten, oberstløytnant Niels Petersen Juul.
Kampen ved Prestebakke 10. juni
Juul bestemte seg for å forsøke et nattangrep. 876 mann ble delt i tre kolonner. To gikk landeveien mot Prestebakke, den tredje skulle ved gå med båt ned Iddefjorden og settes inn mot Berby. Leder for operasjonen var kaptein Arild Huitfeldt.