cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Plan- og bygningsloven
Historikk
I Norge startet planlovgivningen med Magnus Lagabøtes lov, vedtatt i 1274. Etter unionen med Sverige i 1814 ble det stor byggeaktivitet, med egne bygningslover for Christiania, Bergen og Trondheim som skulle sikre mot bybranner, skape sikkerhet for at bygninger var solide (at de ikke ville rase sammen), sikre fremkommelighet, sanitære forhold og estetikk. I 1845 kom en nasjonal lov som gjaldt for alle byer i hele landet. Denne loven ble kontinuerlig forandret, fram til det kom en ny lov i 1924. Først i 1965 ble det vedtatt en lov som også gjaldt i spredtbygde strøk. Denne loven påla kommunene å utarbeide generalplaner. Loven åpnet også for å regulere kulturminner til bevaring. En mer omfattende lov kom i 1985. Den satt større fokus på planprosessen enn den tidligere loven. I nyere tid er det kommet flere beveggrunner for bestemmelser i plan- og bygningslovgivningen. Her er bl.a. hensynet til bærekraftig utvikling, et effektivt transportsystem, tilgjengelighet for bevegelseshemmede (universell utforming) og utvidede krav til sikkerhet, helse og nærmiljø.
Den nye loven i 2008 kom etter mange år med utredninger og andre forberedelser gjennom arbeid i flere lovutvalg.
Fjeldeventyret
Fjeldeventyret er en norsk film fra 1927 bygget på Waldemar Thranes syngespill med samme navn fra 1824. Filmen er et romantisk drama. Regien er ved Leif Sinding.
Handling
Mons Østmoe ønsker å gjøre karriere slik at han kan gifte seg med lensmannens datter (Marie) og bli bygdas nye lensmann. Ved en feiltakelse arresterer han tre studenter i den tro at de er noen ettersøkte røvere. De tre studentene overgir seg i håp om at rettssaken kan bli en liten komedie. Det viser seg at en av de arresterte, Albek, er Maries hemmelige forlovede, og for å unngå skandale lar lensmannen Albek få gifte seg med datteren. Mons må dermed ta til takke med lensmannens søsterdatter, men hun blir likestilt med datteren slik at lensmannsjobben likevel forblir i familien – om Mons likevel skulle bli lensmann.
Loge (måne)
Loge, eller Saturn XLV som den også kalles, er en av månene til Saturn. Dens oppdagelse ble gjort i perioden mellom januar og april 2006 og ble offentliggjort 26. juni 2006, og fikk den midlertidig benevnelsen S/2006 S 5.
Månen fikk navnet sitt i april 2007. Navnet Loge kommer fra norrøn mytologi, etter jotnen Loge (også stavet Logi), som var sønn av Fornjót, noen ganger sammenblandet med guden Loke.
Jojakin av Juda
Jojakin (også kalt Jekonja eller Konja) var ifølge Bibelen den nest siste kongen i tostammeriket.
Han etterfulgte i en alder av bare atten år sin far Jojakim og regjerte deretter bare i tre måneder og ti dager før han ble avsatt og tatt til fange. Hans farbror Sidkia ble så gjort til konge. Flere år senere ble han løslatt av Nebukandnesars sønn Evilmerodak og fikk spise ved kongens bord.
Noen babylonske tekster nevner Ia-'-ú-kinu og hans fem sønner i forbindelse med noen som mottar mat.
Han fikk etterkommere hvorav sønnesønnen Serubabel ble stattholder i Israel etter hjemkomsten. Ifølge Det nye testamente fortsatte ætten gjennom Serubbabel frem til Josef, Jesu fosterfar.
564 Dudu
564 Dudu er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 9. mai 1905 av Paul Götz fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter en skikkelse i Friedrich Nietzsches poetiske verk Also sprach Zarathustra.
Pavel Brutt
Pavel Aleksandrovitsj Brutt (russisk: Павел Александрович Брутт; født 29. januar 1982 i Sosnovyj Bor, Leningrad oblast), er en profesjonell russisk bane- og landeveissyklist.
Mikrofilm (selskap)
Mikrofilm AS er et norsk animasjonsstudio startet i 1996 av Lise Fearnley, Liv Berit Helland og Kajsa Næss, senere drevet videre av Fearnley og Næss. Har produsert en rekke animasjonsfilmer, med den Oscar-belønte Den danske dikteren av Torill Kove som et foreløpig høydepunkt.
Bangkok Cogen
Bangkok Cogen er et varmekraftverk med kogenerasjon i provinsen Rayong utenfor Bangkok i Thailand. Det har en installert produksjonskapasitet på 115 MW fordelt på 2+1 turbiner med kombinasjonssyklus-gassturbiner. Teknologien er levert av General Electric. Brenselkilden er naturgass.
Brenselkilden er naturgass. Anlegget ble utbygd med driftsstart i 1998. Operatør er selskapet Bangkok Cogeneration Co Ltd.
Adriano Correia
Adriano Correia Claro (født 26. oktober 1984) er en brasiliansk fotballspiller som fra 30. juni 2021 er klubbløs.
Nordsundbrua
Nordsundbrua kan vise til:
Croix-Rousse
Croix-Rousse er en bydel i Lyon i Frankrike. Bydelen ligger nord for sentrum mellom elvene Saône og Rhône og grenser i sør til bydelen Presqu'île. Den består av to deler: den ene blir kalt Les Pentes (bakkene eller skrenten) i det 1. arrondissement og den andre Le Plateau (høyden) i det 4. arrondissement. Høyden Croix-Rousse ligger 254 meter over havet.
Navnet Croix-Rousse kommer av det røde korset som ble reist her av kristne i det 16. århundret. Korset var rødbrunt av farge og kom fra Couzon-au-Mont-d'Or.
Bydelen Croix-Rousse er historisk knyttet til produksjon av silkestoffer. Det var særlig i det 18. århundret at silkeveveriene flyttet hit fra bydelen Vieux Lyon. Veveriarbeiderne (Canuts) led under svært dårlige arbeidsvilkår, og de protesterte under det som senere kom til å hete Canutrevoltene. Den første oppstanden, i oktober 1831 regnes som et av de første arbeideropprør overhodet.
Croix-Rousse ble kalt for la colline qui travaille (åsen som arbeider) i kontrast til Fourvièreåsen som gikk under navnet la colline qui prie (åsen som ber).
Deler av bydelen er oppført på UNESCOs liste over verdens kulturarv sammen med andre deler av byens historiske sentrum. Det dreier seg om kvartalene langs Boulevard de la Croix-Rousse og områdene sør for denne.
De viktigste severdighetene er Place Sathonay, det antikke Amphithéâtre des Trois Gaules, kirken Saint-Bruno des Chartreux, gaten Montée de la Grand Côte med traboulene (trappehusene) og silkeveverimuseet La maison des canuts.
Fornjot (måne)
Fornjot , eller Saturn XLII som den også kalles, er en av månene til Saturn. Oppdagelsen av den skjedde i perioden mellom desember 2004 og mars 2005 og ble offentliggjort 4. mai 2005. Den fikk da den midlertidig benevnelsen «S/2004 S 8».
Månen fikk sitt endelige navn Fornjot i april 2007. Navnet Fornjot kommer fra norrøn mytologi, etter jotnen Fornjot, en urjotne som ifølge norrøn mytologi har gitt opphav til de vestnordiske kongeslektene.
Gondwana
Gondwana, tidligere kjent under navnet Gondwanaland, var et sørlig superkontinent som omfattet de landmassene som i dag utgjør den sørlige halvkule, med kontinentene Antarktis, Sør-Amerika, Afrika og Australia, samt Madagaskar, India, Ny-Guinea, New Zealand og Ny-Caledonia. De øvrige kontinentene, Nord-Amerika og Eurasia, var samlet i superkontinentet Laurasia.
Deler av Gondwanaland lå fra kambrium der hvor Antarktis ligger i dag, og strakte seg ellers nordover omtrent opp til ekvator. I mesozoikum var den globale middeltemperaturen betydelig høyere enn i dag og på Gondwanaland var derfor det biologiske mangfoldet rikt. Trolig inntraff det derimot istider i karbon og perm, spesielt i Sør-Afrika. Før og etter samlingen av Gondwana var kontinentet delt i to deler, Vest-Gondwana og Øst-Gondwana, hvorav førstnevnte hver gang omfattet Afrika.
Gondwanaland fikk sitt navn av Eduard Suess som døpte det etter Gondwana (India), det området i østre India der det gamle kontinentets geologi ble slått fast. Planter og dyr som har en sørlig utbredelse (antarktisk flora) og er separert av hav, vitner om Gondwana-kontinentet, og kalles derfor gondwaniske.
Paleogeografi
I tidlig paleozoikum ble Øst-Antarktika ført sammen med andre kratoner i Gondwana. Samlingen av Gondwana startet allerede for 570 millioner år siden da Vest-Gondwana og Øst-Gondwana støtte sammen – med Brasiliano-fjellkjedefoldingen, den øst-afrikanske fjellkjedefoldingen (640 mill. år siden), den malagassiske fjellkjedefoldingen (650-630 og 550-515 mill. år) og Kuunga-fjellkjedefoldingen (580-515 mill. år) som resultat. Den siste store samlingsprosessen inntraff da kratonene Kongo, Kalahari og India støtte sammen og deretter inn i det øst-antarktiske skjoldet fram til 515 millioner år siden. Dette skapte de høye fjellene i dagens vestre Antarktis og Sør-Afrika.
Sammen dannet Gondwanaland og Laurasia superkontinentet Pangea fra kambrium og utover store deler av fanerozoikum-eonet, dvs. for 510-200 millioner år siden. Den endelige Gondwana-samlingen falt sammen med åpningen av Iapetushavet og den kambriske eksplosjon. Innen starten av perm for 299 millioner år siden hadde Gondwana støtt sammen med Laurasia og dannet megakontinentet Pangea, som ble splittet opp igjen i trias-jura. Superkontinentet hadde meget rikt plante- og dyreliv, med blant annet framvekst av de tidlige bartrærne.
Funn av fossiler av bregnearten Glossopteris langs kanten av Øst-Antarktika og i Afrika, Sør-Amerika, India og Australia vitner om at Gondwana-kontinentet var sammenhengende. Oppbrekkingen av Gondwana i mesozoikum førte til en todeling – Sør-Amerika og Afrika hang sammen i Vest-Gondwana, mens Øst-Antarktika en stund hang sammen med Australia og India i Øst-Gondwana. Fra sen trias, om lag 200 millioner år siden, er dette østlige delkontinentet påvist blant annet ved distribusjonen av artene i sydbøkfamilien (Nothofagus), som har utbredelse i Australia, New Zealand, og Chile, samt av familien Proteaceae som vokser på de samme stedene samt Sør-Afrika. Snart ble Øst-Antarktika helt adskilt fra de andre kontinentale massene.
Oppsplittingen av Gondwana
I sen trias – for 220-200 millioner år siden – begynte oppsplittingen av Pangea og Gondwana drev bort fra Laurentia og mot sør. I prosessen ble dagens Florida, Georgia og Alabama overført fra Vest-Gondwana til Laurentia. I jura startet Gondwanas delingsprosess for omkring 184 millioner år siden, og for omkring 160 millioner år siden løsrev Afrika seg fra superkontinentet og begynte å drive nordover som Vest-Gondwana. Splittingen førte til stor oppstigning av basaltisk lava. Samtidig, og særlig i Øst-Gondwana, vokste faunaen med sørlige dinosaurer som Allosaurus, samt hypsilophodonter (iguaner) og panserpadder fram. I 1991 ble den første fossiler av en dinosaurusart funnet i Antarktis – en Cryolophosaurus fra kritt.
Da Sør-Atlanteren åpnet seg i eldre kritt ble Sør-Amerika splittet fra Afrika for 130-110 millioner år siden. I eldre kritt for 125 millioner år siden ble også Øst-Gondwana splittet ved at både New Zealand og India løsrev seg, og i yngre kritt og eocen (80-40 millioner år siden) ble Australia separert fra Antarktis-kontinentet med hjelp fra havbunnsspredning. Australia roterte i løsrivelsesprosessen omkring sin egen akse, beholdt den en viss kontakt med det som var igjen av Gondwanaland i lengre tid.
Om lag 15 millioner år senere inntraff noe som gjorde at 50 prosent av alle jordens arter døde ut (den såkalte KT-grensen), blant annet dinosaurene. Samtidig ble Madagaskar-blokken løsrevet fra India, med store basaltiske utbrudd som dannet Deccan-fjellene og kanskje hadde sitt senter fra en mantel-diapir som resulterte i åt øya Réunion står igjen midt mellom de to kontinentene. For omkring 45 millioner år siden kolliderte det indiske subkontinentet med Asia, noe som førte til at Himalaya ble dannet. Omtrent samtidig løsrev Australias sørlige deler, dagens Tasmania, seg fra det som i dag er Antarktika. Havvann begynte strømme mellom de to kontinentene, hvilket forårsaket lavere temperatur og et tørrere klima.
Større betydning for det globale klimaet hadde Sør-Amerikas separasjon i oligocen (30 millioner år siden). Da Drakestredet ble åpnet fantes det ikke lengre noe hinder som tvang det kalde vannet i Sørishavet nordover, der det tidligere blandet seg med det varme tropiske vannet. Isteden oppsto sørishavsstrømmen som forvandlet Antarktika til dagens kalde kontinent. En stor del av jordens ferskvann finnes bundet som is i Antarktis. Havtemperaturen sank nesten 10 grader, og det globale klimaet ble mye kaldere.
For omkring 15 millioner år siden kolliderte Ny-Guinea med det sørlige Asia hvilket på nytt skapte høye fjell. For bare 3,5 millioner er siden ble Sør-Amerika forent med Nord-Amerika gjennom Panamaeidet.
Oppsplittingen av Gondwana-restene er ikke ferdig – det bærer Rødehavet og Riftdalen i Øst-Afrika vitnesbyrd om. Afrikas horn løsrives gradvis fra Afrika, og Den arabiske halvøy fjerner seg tilsvarende.
Blues (album)
Sporliste
Alle sanger er skrevet av Bob Dylan
Mena Suvari
Mena Alexandra Suvari (født 13. februar 1979 ) er en amerikansk skuespiller av estisk herkomst, er best kjent for rollen sin i American Beauty (1999) og de første to American Pie-filmene.
Blues (album)
Sporliste
Sanger med * er ikke remastret tidligere.
Mena Suvari
Suvari ble født i Newport i Rhode Island, og begynte i 12–13-årsalderen å stå modell og spille inn reklamefilmer.
Suvari giftet seg med kameramannen Robert Brinkmann 18. mars 2000.
Walter Fyrst
Walter Fyrst, tidligere Fürst (født 6. juli 1901 i Oslo, død 22. februar 1993 i Oslo) var norsk reklame-, film- og TV-mann. Fyrst var politisk aktivist før og under andre verdenskrig, særlig innen propagandavirksomhet. Han var tidlig medlem av Nasjonal Samling, offiser i Schutzstaffel (SS) under den andre verdenskrig, og ble dømt i det norske landssvikoppgjøret. Etter løslatelsen ble Fyrst ansatt av Max Manus, til arbeid med reklame i Manus' foretak. Fyrst var også kjent som produsent av TV-programmer for NRK i etterkrigstiden.
Bakgrunn
Walter Fyrst var etter eget utsagn en ganske sorgløs og planløs vestkantungdom og tok seg etterhvert deltidsjobber som selger av såpe og oljelamper – dette var før første verdenskrig og elektrisk strøm var ikke vanlig. Han strøk i to fag etter første klasse på gymnasiet og trivdes nok i stedet bedre med sommerens gårdsarbeid som faren sendte ham til på Foynland utenfor Tønsberg. Bonden på sin side hadde stor glede av den unge Fürsts evne til å selge alt unna på det daglige sommertorget i byen.
I 1919 gjorde den 18-årige Fürst et forsøk på å gi ut en ungdomsavis med navnet «Det Store Vi», men det ble med to numre før pengene tok slutt. Han avtjente verneplikten som menig i Garden. Han tilbrakte også et år i Frankrike.
Fedrelandslaget
Høsten 1921 ble han rekruttert til Norges Kommunistiske Ungdomsforbund, men meldte seg snart ut igjen. Hans politiske interesser var lenge ikke store, men våren 1929 ble også han preget av frykt for kommunistisk overtakelse. Han meldte seg samme år inn i Fedrelandslaget. Han ble en aktivist i gatene og arrangerte motdemonstrasjoner mot 1. mai-tog og andre av arbeiderbevegelsens arrangementer.
I 1932, da han var disponent i Sporveis-Annonsene A/S, arrangerte han en annonsekampanje for «optimisme og økt omsetning» som et tiltak mot den økonomiske nedgangen. Samtidig forsøkte han å arrangere en tverrpolitisk mobilisering for at arbeidsløse skulle settes inn i samfunnsnyttig arbeid, og særlig veibygging, men dette falt på grunn av motstand fra Martin Tranmæl. En aksjon uten Arbeiderpartiets støtte ble allikevel startet opp i 1933 hvor private midler ble samlet inn sammen med statlige midler. Arbeid ble igangsatt flere steder i landet.
Fürst arrangerte også på denne tiden en møte- og diskusjonsserie innenfor en ramme som ble kalt «Den Nasjonale Klubb», av omgivelsene oppfattet som en fascistisk forsamling, noe han selv avviste.
Film- og reklamearbeid
Han arbeidet på denne tiden med filmproduksjon og reklame, den første av mange reklamefilmer ble laget i 1924. Filmene Troll-elgen (1927) og Cafe X (1928) var «sommerjobber» mens han jobbet mest med reklame. Den første var basert på Mikkjel Fønhus' roman. I 1930 var han sentral da Norske Filmprodusenters Forening ble stiftet og var formann de to første årene. I 1932 laget han lydfilmen Prinsessen som ingen kunne målbinde, basert på folkeeventyret med samme navn.
Nasjonalsosialist
Fürst hadde ved flere anledninger truffet Johan B. Hjort og Vidkun Quisling, i håpet at det i disse kretser kunne finnes den sterke mann som mange i hans miljø etterlyste. Etter hvert ble det klart for dem at Hjort var den kandidat som ble foretrukket. Men Fürsts praktiske grep og gjennomføringsevne var viktige bidrag da Nasjonal Samling ble stiftet våren 1933 for å rekke stortingsvalget samme høst. Fürst var partiets første propagandasjef, men meldte seg ut i mars 1935 etter intrigemakeri og skuffelse over Quislings manglende lederegenskaper. Han ble samtidig ekskludert for angivelig illojalitet.
I årene 1927–1935 var Fürst disponent i Sporveis-Annonsene A/S. Både filmarbeidet og det politiske arbeidet var noe han drev på si. Da Oslo kommune overtok aksjene i Oslo Sporveier og ordfører Oscar Torp fra Arbeiderpartiet ble ny styreformann, ble Sporveis-Annonsene lagt ned, og Fürst mistet jobben. Han så dette som politisk forfølgelse, særlig fordi dette kom rett etter at Fürst hadde vunnet en ærekrenkelsessak som Einar Gerhardsen hadde anlagt mot ham. Fürst fikk imidlertid ny stilling som disponent i Nordisk Reklamebyrå.
Fürst ble utover våren 1935 med i kretsen rundt tidsskriftet Ragnarok, med særlig Hans S. Jacobsen i spissen. Geirr Tveitt, Tor Strand, Per Imerslund, Stein Barth-Heyerdahl, Otto Sverdrup Engelschiøn og Albert Wiesener var også sentrale deltakere i denne gruppen.
Gruppen representerte en Quisling-skeptisk venstreopposisjon innen den norske nasjonalsosialismen, hvor fellesskapløsninger («fellesinteressen fremfor egeninteressen»), planøkonomi, sterk stat med offentlig eide institusjoner og sosiale systemer var nødvendig, Denne tenkningen var sterkt skeptisk til førerprinsippet.
Denne kretsen la også vekt på sammenhengen mellom rase og land, eller «jord og blod» som ble mottoet for Arbeidstjenesten som Fürst var sentral i å få i gang i 1936. Senere endret den navn til Norsk Riksdugnad for å distansere seg fra lignende NS-tiltak. Han hadde lenge arbeidet for frivillig arbeidstjeneste, ikke minst for å sette arbeidsløse i virksomhet, men også på grunn av den oppdragende dugnadsånden dette ville fremme blant unge. Dette ble ved siden av hans «sivile» jobb Fürsts politiske oppgave fram til krigsutbruddet. I 1938 ble han disponent for tidsskriftet Farmand hvor han arbeidet nært sammen med redaktøren Trygve J. B. Hoff.
9. april 1940
Om morgenen 9. april 1940 meldte han seg til krigstjeneste ved den lokale politistasjon i Sandvika i Bærum, men fikk beskjed om at det ikke var satte i gang mobilisering og ble sendt hjem. Fürst, som de andre medlemmene av den radikale nasjonalsosialistiske venstreopposisjonen så på det tyske angrepet som et overgrep.
Nasjonal Samling
Fyrst meldte seg inn igjen i Nasjonal Samling desember 1940. I NS følte han seg imidlertid mistenkeliggjort av andre NS-medlemmer på grunn av gamle stridighetene. Han hadde derfor stort sett bare kontakt med de gamle Quisling-skeptiske vennene fra før krigen.
Frontkjemper
Etter Tysklands invasjon av Sovjetunionen 22. juni 1941, ble det propagandert for å sette opp norske enheter i «kampen mot verdenskommunismen», og Fyrst meldte seg til fronttjeneste for Den norske Legion. Fyrst ble av Gulbrand Lunde bedt om å lede det såkalte «propagandakompaniet», og ble dresset opp som norsk kaptein. Fyrst befant seg imidlertid snart i tysk Waffen-SS-uniform med den tilsvarende graden hauptsturmführer. Han ble sendt til fronten i Ukraina hos Leibstandarte SS Adolf Hitler under ledelse av den beryktede Sepp Dietrich, og ikke Finland som han angivelig hadde sett for seg. Han ble etter kort tid sendt hjem til Oslo og skrev en del artikler om sitt besøk ved fronten før han ble dimittert av medisinske årsaker.
Rettsoppgjør
I maidagene 1945 fikk han beskjed om å melde seg hos politiet i Sandvika og ble internert på Ilebu, som fangeleiren på Grini ble omdøpt til da den ble tatt i bruk som interneringsleir for landssvikdømte og -mistenkte. Han ble dømt til 4½ års fengsel for medlemskapet i NS, deltakelsen i Den norske Legion, frontbrevene og propagandafilmene.
Etter å ha sonet i tre år på Ilebu og Oslo kretsfengsel, begynte Fyrst å arbeide deltid for den tidligere sabotøren og motstandsmannen Max Manus med salg og reklame. Samtidig etablerte han sitt eget filmselskap Fokus-Film som produserte reklamefilmer. Fyrst fikk til tross for sin bakgrunn støtte av Rolf Hofmo i styret for Norsk Film, slik at han fikk produsert spillefilmen Hjem går vi ikke i 1954/1955.
I 1965, i en alder av 64 år, fikk han innpass i NRK og laget etter hvert hele 80 TV-produksjoner.
Tove Klackenberg
Tove Klackenberg er et forfatternavn brukt av den svenske juristen Tove Klackenberg Undin (født 21. september 1956 i Sverige).
Tove Klackenberg Undin har arbeidet som fabrikkarbeider, i kriminalomsorgen, i sosialtjenesten og som advokat. Hun har arbeidet som offentlig anklager i Karlstad. Siden 2004 er hun rådmann (dommer) i Sunne Tingrett.
I 2002 debuterte Tove Klackenberg med romanen Påtaglig risk at skada. Boken er den første i en serie krimbøker med anklageren Svea Lundström Duval i hovedrollen. Den ble belønnet med Svenska Deckarakademins debutant-diplom.
Tom-Ivar Bern
Han gikk befalsskole og lærerskole, og studerte deretter matematikk (cand.scient.) ved NTH. Han har også lederutdanning fra BI. Bern arbeidet i olje- og gassnæringen før han i 1999 begynte som seniorrådgiver i Innovasjon Norge i Trondheim. Han var også daglig leder i Technoport fra 2006 til 2008.
Han var styreleder for Den Norske Turistforening (DNT) fra 2006 til 2012. Han overtok vervet etter Pernille Rød Larsen. Han ble etterfulgt av Berit Kjøll.
McCormick County
McCormick County er et fylke i den amerikanske delstaten Sør-Carolina. Det ligger i de vestlige delene av staten og grenser mot Greenwood County i nordøst, Edgefield County i øst og mot Abbeville County i nordvest. Det har også grense mot delstaten Georgia i vest.
McCormick Countys totale areal er 1 020 km² hvorav 89 km² er vann. I 2000 hadde fylket 9 958 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen McCormick.
Alan A’Court
Alan A'Court (født 30. september 1934 i Rainhill, St. Helens i Lancashire i England, død 15. desember 2009) var en engelsk fotballspiller. Mest kjent var han fra tiden i Liverpool.
A'Court var en vingspiller som spilte på amatørlaget Prescot Celtic, før han ble hentet gratis til Liverpool av manager Don Welsh 24. september 1952.
Han debuterte 7. februar 1953 i en ligakamp borte mot Middlesbrough, en kamp Liverpool vant 3-2. Han scoret sitt første mål litt over en måned senere, (14. mars), i 2-0 seieren mot Sunderland, på Liverpools hjemmebane, Anfield.
A'Court ble den yngste Liverpool-spilleren som nådde 200 ligakamper. Han var da 24 år og 89 dager gammel.
Totalt spilte han 381 kamper og scoret 63 mål for Liverpool og er pr. 8. mai 2007 nr. 19 på listen over spillerne med flest ligakamper for klubben.
I oktober 1964 ble han solgt til naboklubben Tranmere Rovers. Senere var han også en kortere periode trener for Stoke City FC.
Oleg Sjamajev
Oleg Sjamajev (russisk: Олег Шамаев; født 2. august 1982) er en usbekisk alpinist som kommer fra byen Chirchiq i Usbekistan.
Sjamajev gjorde sin OL-debut i vinter-OL 2010 i Vancouver, der han deltok i slalåm og storslalåm. Han oppnådde en 42.-plass i slalåm og en 77.-plass i storslalåm.
565 Marbachia
565 Marbachia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 9. mai 1905 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter den tyske byen.
Ivan Hedqvist
Ivan Hedqvist (født Carl Ivan Engelbert Hedqvist 8. juni 1880 i Gottröra, Stockholms län, død 23. august 1935 i Mörby lasarett, Stockholm), var en svensk skuespiller og regissør. Hedqvist var først engasjert ved ulike teater i Helsingfors og Göteborg, før han ble engasjert ved Svenska Teatern i Stockholm 1906-09 og 1922-25. Han var også engasjert ved Dramaten 1909-19 og 1927-32. Hedqvist framførte Alfred Tennysons dikt Nyårsklockan på Skansen ved nyttårsfeiringen i 1917.
Ymir (måne)
Ymir, eller Saturn XIX som den også kalles, er en av månene til Saturn. Dens oppdagelse ble gjort i 2000, og fikk den midlertidig benevnelsen S/2000 S 1.
Månen fikk navnet sitt i august 2003. Navnet Ymir kommer fra norrøn mytologi, etter urjotnen Yme som er urjotnen i den Norrøne mytologien.
Noter og referanser
<references group="N"/>
Polyteisme
Polyteisme er troen på, eller dyrkelsen av, flere guder. Ordet er konstruert fra greske polytheia, fra polys, «mange», og theos, «gud». Det motsatte er monoteisme, troen på en eneste gud.
Polyteisme er en form for teisme. Innenfor teismen står polyteismen i kontrast med monoteismen, troen på én Gud. Polyteister tilber ikke alltid alle gudene likt, men kan være henoteister, som tilber én bestemt guddom uten å fornekte at det finnes andre. Polyteisme var den vanligste formen for religion i bronsealderen og jernalderen, opp til aksetiden og den gradvise utviklingen av monoteisme eller panteisme og ateisme. Det er godt dokumentert i historiske religioner antikken, særlig gresk polyteisme og romersk polyteisme, og senere i germansk paganisme og slavisk mytologi. Flere ulike polyteistiske religioner praktiseres i dag, for eksempel hinduisme, shintoisme, kinesisk folkereligion, thelema, wicca, taoisme, åsatru og candomblé. Hinduisme er den mest utbredte polyteistiske religionen i dag.
Jon Elling Buen Garnås
Jon Elling Buen Garnås (født 30. desember 1977, død 25. april 2012) var en norsk folkemusiker, kjent som en av landets dyktigeste munnharpe-spillere.
Buen Garnås var sønn av Agnes Buen Garnås og nevø av felespillerne Knut Buen og Hauk Buen, samt bror til kvederen Ingvill Marit Buen Garnås og felespilleren Per Anders Buen Garnås.
Kaeng Khoi kraftverk
Khaeng Khoi kraftverk er et varmekraftverk med kogenerasjon i provinsen Saraburi nord for Bangkok  i Thailand. Det har en installert produksjonskapasitet på 1400 MW, brutto 1.510 MW, fordelt på 2 x 700 MW enheter med kombinasjonssyklus-gassturbiner. Teknologien er levert av Alstom, mens finske Pöyry var konsulent. Brenselkilden er naturgass og dieselolje.
Anlegget ble utbygd med driftsstart i 2008 for enhet nr 2. Operatør er selskapet Gulf Electric Public Co Ltd med 50%, og EGCO med 50% – sistnevnte er igjen eid 13,68% av China Light and Power.
Sara Lidman
Sara Adéla Lidman (født 30. desember 1923 i Missenträsk i Västerbotten, død 17. juni 2004 i Umeå) var en svensk forfatter. I 1980 ble hun tildelt Nordisk råds litteraturpris for romanen Vredens barn.
Sara Lidman debuterte som forfatter i det litterære tidsskriftet Sesam i 1946/47. Hun har siden skrevet nitten romaner, som gjennomgående var preget at temaer og historier om solidaritet og sosiale motsetninger. Fortellingene utspiller seg ofte i Västerbotten i siste del av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet, da store endringer påvirket de små samfunnene. Med romanserien Jernbanan, som skildrer moderniseringen av det nordlige Sverige, fikk Lidman seg en plass blant de fremste samtidsforfatterne i Sverige. Det er bøkene Din tjänare hör, Vredens barn, Nabots sten, Den underbare mannen, Järnkronan, Lifsens rot og Oskuldens minut som utgjør romanserien Jernbanan, alle er oversatt til norsk av Ivar Eskeland og Jo Ørjasæter.
Lidman var hele livet en flittig agitator og debattant. Gjennom bøker og taler lot hun sin stemme bli hørt, fra Vietnamkrigen til protestene mot USAs invasjon i Irak.
Den 8. september 2021 åpnet «Sara kulturhus» i Skellefteå som fikk sitt navn etter henne.
Philippe Pétain
Henri Philippe Benoni Omer Joseph Pétain (født 24. april 1856 i Cauchy-à-la-Tour, død 23. juli 1951 på Île d'Yeu ) var en fransk offiser og politiker. Han ledet Vichy-regimet under andre verdenskrig, og ble etter krigen dømt for høyforræderi for samarbeid med den tyske okkupasjonsmakten.
Bakgrunn
Philippe Pétain var det fjerde av fem barn til bonden Omer-Venant Pétain og hans hustru Clotilde. Faren hadde på 1840-tallet vært ansatt hos fotografen Louis Daguerre i Paris, men hans egne planer om et fotoatelier strandet, og han flyttet tilbake til familiens gård.
Pétains mor døde da hun fikk sitt femte barn. Pétain var ett år gammel da, og hans far giftet seg igjen da sønnen var tre. Imidlertid hadde stemoren ingen interesse av barna som fulgte med ekteskapet, og han tilbrakte derfor store deler av barndommen hos sin fars foreldre som bodde vegg i vegg. Pétains grandonkel var en katolsk prest, fader Lefebvre (1771–1866), som hadde tjenestegjort under Napoléon Bonaparte i Grande Armée og ansporet sin unge slektning til å velge en militær karriere. Den ble innledet på Collège Saint-Bertin i Saint-Omer, etterfulgt av ett år ved Collège Albert le Grand før han enda to år senere forlot militærskolen Saint-Cyr som sekondløytnant i 1878.
Pétain ble offiser ved infanteriet i 1878, oberst og regimentssjef i 1912.
Første verdenskrig
I august 1914 stod Pétain foran sin pensjonering, men etter krigsutbruddet, og etter å ha ledet sine avdelinger i slaget ved St Quentin, ble han forfremmet til brigadegeneral (général de brigade) 30. august ved tiden for Artois-offensiven og til generalmajor (général de division à titre temporaire) 14. september etter det første slaget ved Marne.
Etter slaget ved Verdun ble Pétain utropt til slagets seierherre: «Vi kjempet og ga oss ikke - toujours (= hele tiden), partout (= overalt), pas de grâce (= uten nåde).» Tyskernes første storoffensiv i vest var definitivt slått tilbake.
Keiser Wilhelms misnøye over nederlaget, samtidig med russiske, serbiske og italienske fremstøt på andre fronter, fremgår også av at Erich von Falkenhayn måtte fratre som tysk generalstabssjef til fordel for den mer aggressive Paul von Hindenburg. Falkenhayns forsiktighet gjorde ham mer velegnet enn kollegene til å lede menn i en skyttergravskrig, men nå ble han sendt til den transsylvanske fronten i stedet, der han beseiret den rumenske hær og inntok Bucuresti i desember. Keiserdømmet Tyskland hadde ikke tapt noe terreng sammenlignet med før Verdun.
Pétain erstattet Nivelle som øverstkommanderende etter den mislykkede Nivelle-offensiven våren 1917 som førte til mytteri i den franske armé. Den seierssikre general Nivelle var uvitende om at tyskerne hadde sikret seg hans slagplan to uker tidligere. De hadde stilt opp hundre maskingeværer for hver km av frontlinjen. På slutten av slagets første dag hadde den franske hær mer enn 40.000 falne. I forveien var rasjonene altfor knappe, og i motsetning til den britiske hær sørget man ikke for jevnlige permisjoner der mennene fikk hvile ut. Franske tap i første verdenskrig var nesten seks millioner; det dobbelte av britenes tap, skjønt det britiske befolkningstallet var større. Snart befant 68 franske divisjoner, 136 regimenter og 23 bataljoner seg i full oppløsning. De nektet å gå i kamp, sang revolusjonære sanger som Internasjonalen og skremte ledelsen som var kjent med den pågående russiske revolusjon og oppløsningen av tsarens hær. Oppstanden ble brutalt slått ned, og Pétain fikk oppgaven med å reformere hæren og sette mot i mennene. For dette ble han av mange regnet som den som reddet Frankrike fra bolsjevismen.
Senere slag fikk tyskerne til å oppgi håpet om seier. Før våpenstillstanden i Compiègneskogen ble undertegnet 11. november 1918, var Pètain i ferd med å forberede en stor amerikansk-fransk offensiv mot Lothringen med Metz som mål; dette ble dermed avverget.
Mellomkrigstiden
Pétain ble i november 1918 medlem av Det høyeste krigsråd, i 1919 dets visepresident og var 1919-31 generalinspektør för arméen. I denne perioden var han øverstkommanderende i felttoget mot Marokko i 1925. I 1931 ble han generalinspektør for luftforsvaret med vidstrakte fullmakter. Han ble innvalgt i 1929 i Det franske akademi, og utgav i 1929 La bataille de Verdun.
Pétain ble utnevnt til fransk ambassadør til Francos Spania 1. mars 1939.
Andre verdenskrig
Da Tyskland angrep Frankrike, ble han 16. juni 1940 utnevnt til statsminister. Da Tyskland lå an til å okkupere hele Frankrike i juni 1940, inngikk han våpenhvile med Tyskland og Italia.
11. juni møtte han Charles de Gaulle og utbrøt: «De er general. Men jeg gratulerer Dem ikke. Hva er nytten av rang under et nederlag?» de Gaulle minnet ham om at det var under tilbaketoget i 1914 at Pétain selv ble general. «Ingen sammenligning,» svarte Pétain bryskt. 17. juni ble talen hans om våpenhvilen kringkastet og møtt med stor lettelse av den franske befolkning, og 10. juli stemte nasjonalforsamlingen for å gi ham uinnskrenket makt og for bortfall av parlamentarisk demokrati. Bare 80 personer, anført av Léon Blum, stemte imot.
I oktober 1940 kjørte Hitlers tog - i armert stål med antiluftskyts på en vogn bak - gjennom Frankrike til den spanske grensen for et møte med general Franco. På tilbakeveien møtte Hitler Pierre Laval i byen Montoire, og dit kom også Pétain som hadde forlatt Vichy i hemmelighet. I slitt gabardinfrakk håndhilste han på Hitler og mente at deres avtale reddet Frankrikes flåte og den uokkuperte sonen. Hans tilhengere kalte avtalen for «et diplomatisk Verdun». Pétains valgspråk travail, famille, patrie (= arbeid, familie, fedreland) appellerte mer til dem enn den franske revolusjons idealer «frihet, likhet, brorskap». Noen av dem gikk med hvit nellik i knapphullet og svart slips på årsdagen for henrettelsen av kong Ludvig 16., og satte frimerker med den franske republikks symbol Marianne opp-ned når de frankerte brev. Pétains innrammede portrett dukket opp i de fleste butikkvinduer. I virkeligheten hadde han gitt Hitler akkurat det han var ute etter: En nasjon som lovet å kontrollere seg selv i pakt med Hitlers ønsker. Frem til 1942 trengte tyskerne bare litt over 30.000 mann (ikke engang det dobbelte av Paris' politistyrke) for å holde Frankrike okkupert.
To tredeler av Frankrike ble etter denne avtalen okkupert av Tyskland, mens Pétain fikk tittelen «statssjef» i den uokkuperte delen av landet («den frie sone») som ble styrt fra Vichy. Han var samtidig øverstkommanderende for de franske styrkene (de tyskvennlige) 11. juli 1940-20. august 1944. Pétains regjering forsøkte å bevare en større grad av selvstyre i «den frie sone» enn i den tyskokkuperte del av Frankrike. Han bar imidlertid det øverste ansvaret for samarbeidspolitikken.
Da tyskerne oppgav Frankrike på høsten 1944, tok de Pétain og andre Vichy-franske regjeringsmedlemmer med seg til Tyskland, til «Sigmaringen-enklaven», der de tjente som eksilregjering. Pétain, som hadde forlatt hjemlandet mot sin vilje, nektet likevel å samarbeide i denne regjeringen, og Fernand de Brinon ble leder for «regjeringskommisjonen». I en note datert 29. oktober 1944 forbød Pétain de Brinon å knytte marskalkens navn til Frankrikes nye regjering, og den 5. april 1945 skrev Pétain til Hitler og uttrykte sitt ønske om å vende tilbake til Frankrike. Han fikk ikke svar. På sin fødselsdag nesten tre uker etter ble han bragt til den sveitsiske grensen. To dager etter krysset han så den franske grensen.
Etter andre verdenskrig
Grunnet hans og Vichyregimets nære samarbeid med Nazi-Tyskland ble han i 1945 stilt for retten for landssvik. Han ble dømt til døden, men president de Gaulle omgjorde dommen til livsvarig fengsel, på grunn av Pétains alder og ærefulle innsats under første verdenskrig. Pétain ble holdt i fangenskap på den avsidesliggende øya Île d'Yeu utenfor Frankrikes vestkyst, frem til sin død seks år senere, 95 år gammel.
Kreta
Kreta (gresk: Κρήτη) er den største og mest folkerike greske øy, og den femte største øy i Middelhavet. Den er en av tretten administrative regioner i Hellas. Kreta har et areal på 8 300 kvadratkilometer og har noe over 620 000 innbyggere. Geologisk er Kreta en fortsettelse av det greske foldesystemet og består hovedsakelig av tertiære kalkstein i retningen øst-vest.
I henhold til antikkens gresk mytologi er Kreta stedet hvor den fremste guden, Zevs, ble født. Det var her at uhyret Minotauros, halvt menneske, halvt okse, fortærte unge kvinner og menn inntil helten Thesevs drepte den. Byggmesteren Daidalos og hans sønn Ikaros flyktet fra øya på egenproduserte vinger. Oldtidens storslåtte palass i Knossos vitner om en folk og en kultur lenge før de greske og romerske sivilisasjoner i Europa. I det ytre er Kreta gresk som alt annet i Hellas, men er samtidig noe for seg. Øya ble frivillig en del av Hellas i 1913 etter å ha motsatt seg og innbitt bekjempet romere, bysantinere, venetianere, osmanske tyrkere og det nasjonalsosialistiske Tyskland som har lagt øya under seg med tvang.
Kreta utgjør i dag en betydelig del av gresk økonomi og kulturarv samtidig som den beholder sine egne kulturelle trekk i blant annet poesi og musikk. Kreta var en gang sentrum for den minoiske kultur (ca. 2700–1420 f.Kr.), som utgjorde den tidligste dokumenterte sivilisasjon i Europa.
Navn
Øya ble første gang referert til som Kaptara i tekster fra den syriske byen Mari som er datert til 1700-tallet f.Kr., gjentatt senere i nedtegnelser fra det nyassyriske rike og i Bibelen som Kaftor. Den var også kjent for oldtidens egyptere som Keftiu, noe som sterkt antyder navnformer tilsvarende til begge som var det egne minoiske navnet på øya.
Det nåværende navnet Kreta opptrer i mykensk gresk som ke-re-si-jo, «kretisk», i Linear B-tekster. I gammelgresk opptrer navnet Kreta (Κρήτη) først i Homers Odysseen. Dets etymologi er ukjent. Et spekulativ forslag utleder det fra det hypotetisk luvisk ord *kursatta (fra kursawar «øya», kursattar «hogging, splintre»). På latin ble det Creta hvor første stavelse er en k-lyd.
Det opprinnelige arabiske navnet for Kreta var Iqrīṭiš (arabisk: اقريطش‎, (της) Κρήτης), men etter at det muslimske emiratet Kreta etablerte sin ny hovedstad ved ربض الخندق, Rabḍ al-Ḫandaq (dagens Iraklio), ble både byen og øya kjent som Χάνδαξ (Khandhax) eller Χάνδακας (Khandhakas), noe som førte til latinske og venetiansk Candia fra hvor franske Candie og engelske Candy eller Candia ble avledet. Under osmansk styre ble Kreta på osmantyrkisk kalt for Girit (كريت).
Geografi
Kreta er den største øya i Hellas og den femte største øya i Middelhavet. Den er lokalisert i den sørlige delen av Egeerhavet og skiller Egeerhavet fra Libyahavet.
Kreta har en langstrakt form; den strekker seg 260 km fra øst til vest, er 60 km på sitt bredeste, og smalner til så mye som 12 km (i nærheten av Ierapetra). Kreta dekker et areal på 8 336 km² og har en kystlinje som er 1 046 km. I nord ligger den ved Kretahavet (Κρητικό Πέλαγος) og i sør Libyahavet (Λιβυκό Πέλαγος); i vest det myrtoiske havet (den sørvestlige delen av Egeerhavet), og mot øst til det karpatiske havet. Kreta ligger bortimot 160 km sør for det greske fastlandet.
Kreta er fjellrik, og er karakterisert av en høy fjellkjede som strekker seg fra vest til øst, dannet av tre ulike fjellgrupper:
Disse fjellene dekker Kreta med mange dalstrøk, som blant annet Amaridalen mellom Idifjellene og Kedrosfjellet; fruktbare platåer, slik som Lasithiplatået, Omalos og Nidha; grotter, som Diktaion og Idaion (det mytologiske fødestedet til guden Zevs); og et antall kløfter.
Kreta har en rekke kløfter som blant annet Samariá, Imbros, Kourtaliotiko, Ha, Plataniakløften, «De dødes kløft» (ved Kato Zakros, Sitia) og Richtiskløften og vannfallet ved Exo Mouliana i Sitia.
Elvene på Kreta omfatter elven Ieropotamos, Koiliaris, Anapodiaris, Almiros, og Megas Potamos. Det er kun to innsjøer med ferskvann: Kournasvannet og Agiavannet, som begge er i regionen Khaniá, den vestligste delen av øya. Voulismeni ved kysten og liggende ved landsbyen Aghios Nikolaos var tidligere en innsjø med ferskvann, men er i dag knyttet til havet.
Øyer ved Kreta
Et stort antall øyer, småøyer og holmer finnes langs kysten av Kreta. Mange blir besøkt av turister, en del er kun besøkt av arkeologer og biologer. En del av disse småøyene er beskyttet av miljøhensyn. Et utvalg av disse er:
Historie
Kreta har en lang historie med bosetning tilbake til 6000 f.Kr. Den minoiske kultur oppsto rundt 2000 f.Kr. og var den første sivilisasjon i Europa og den første som bygde palasser. Under den minoiske kultur ble Kreta en utviklet, lese- og skrivekyndig sivilisasjon. Den ble siden styrt av ulike greske enheter, Romerriket, Det bysantinske rike, det muslimske emiratet Kreta, republikken Venezia, og Det osmanske rike. Etter en kort periode med selvstyre (1897–1913) under en provinsregjering på Kreta, ble øya en del av kongeriket Hellas. Under den andre verdenskrig ble øya okkupert av Tyskland.
Forhistorisk tid
Kretas historie går tilbake til 6000 f.Kr., forut oldtidens minoiske sivilisasjon med mer enn 4000 år. Den første menneskelige bosetning på Kreta er datert til for 130 000 år siden under den paleolittiske tidsalder, den første steinalderepoke. De første innbyggerne kom antagelig østfra i Anatolia og krysset Egeerhavet i primitive farkoster.
Jordbruksteinalder med bosetninger datert til akeramisk (uten keramikk) neolittisk tid på 6000-tallet f.Kr. hadde krøtter, sauer, geiter, griser og hunder foruten også domestiserte korn og grønnsaker. Forhistoriske Knossos var området hvor disse betydelige neolittiske (og senere minoiske) stedene blomstret. Andre neolittiske bosetninger var i Kefala, Magasa, og Trapeza. I sen neolittisk tid er det en spredning av bosteder, noe som peker til en befolkningsøkning. I samme epoke ble eselet og kanin innført på øya. Det ble drevet jakt på hjort og kri-kri, sistnevnte en villgeit (som i dag finnes kun på Kreta) som har bevart trekk fra tidlig temming. Hester, dåhjort og piggsvin er derimot kun bevitnet fra minoisk tid og framover.
Minoisk tid
På Kreta oppsto Europas første avanserte sivilisasjon, den minoiske sivilisasjon (ca. 2700–1420 f.Kr.). Denne sivilisasjonen benyttet et ikke dechiffrert skriftspråk som er kjent som Linear A, brukt til å skrive på etokretiske (minoiske) språk. Etokretisk er det språk som gikk forut det greske. Linear A, som avløste et tidligere skriftspråk, ble utviklet i sørlige Kreta under andre palassperiode, og ble deretter benyttet over hele øya. Det var preget av rette, lineære streker (derav navnet), og benyttet hovedsakelig for nedtegne regnskap og lagerbeholdninger på leirplater, tidvis også for religiøse objekter, men tilsynelatende ikke for litterære tekster.
Kulturens fremste sted var Knossos som ligger 5 km fra nordkysten, sørøst for dagens Iraklio hvor det bygget en rekke etterfølgende palasser (etter ødeleggelser grunnet jordskjelv) som var hovedsenter for en rekke rituelle aktiviteter som omfattet både menn og kvinner, inkludert å hoppe over okser. Ti eller flere palasser dannet sentre andre steder på Kreta rundt midten av andre millennium f.Kr. som utgjorde et nettverk som dekket det meste av øya. De hadde felles type jordbruk og lignende funksjoner, og selv de andre var mindre komplekser enn Knossos, synes de å ha vært mer eller mindre likestilte. Den minoiske kultur var en avansert palasskultur som konstruerte innlagt vann og kloakk. Det var monumentale bygninger med administrative funksjoner, bygget med flere etasjer, med indre og ytre trapper, massive søyler, lagre og arkiver.
Det vulkanske utbruddet på Thera i tiden rundt 1627 og 1600 f.Kr. ødela eller bidro til å ødelegge den minoiske kulturen, og den ebbet ut i tiden rundt 1400-tallet f.Kr. En årsak var antagelig at det Kretas krigsflåte ble ødelagt. Viktige steder som Knossos ble ødelagt av brann. Mykenske grekere innvandret det greske fastlandet fra rundt 1420 f.Kr. og overtok palassene, og gjenoppbygget deler av dem, men ble selv beseiret av påfølgende invasjon av doriske grekere fra fastlandet. De eldste eksemplene på skrift på gresk språk, identifisert av Michael Ventris, er arkivet med Linear B fra Knossos, datert til rundt 1425–1375 f.Kr.
Klassisk og romersk tid
I klassisk og hellenistisk tid falt Kreta inn i et mønster med stridende bystater og piratvirksomhet. Gortyn, Kydonia (Khaniá) og Lyttos utfordret Knossos som fremste senter på øya, og inviterte utenlandske makter som Makedonia og dets rivaler Rhodos og ptolemeiske Egypt til å ta del i øyas innbyrdes stridigheter. Det var en situasjonen som åpnet for romersk innblanding.
Kreta ble involvert i de mithridatiske kriger, og til å begynne med slo øya tilbake et romersk angrep i 71 f.Kr. Etter en voldsom krig i tre år ble Kreta endelig erobret og underlagt Roma i 69 f.Kr. Gortyn ble gjort til øyas hovedstad, og Kreta ble en romersk provins som sammen med Kyrenaika (Libya) som ble kalt for Creta et Cyrenaica. Da keiser Diokletian delte keiserdømmet ble Kreta plassert, sammen med Kyrene under bispedømmet Moesia, og senere av Konstantin den store til bispedømmet Makedonia.
Bysantinsk tid
Kreta ble adskilt fra Kyrenaika ca 297 f.Kr. Øya forble en del av Romerriket, og da riket ble delt på 400-tallet, ble Kreta en del av Østromerriket (Det bysantinske riket). Kreta havnet i en rekke ulykker: store jordskjelv i 365 og 415, i 467 ble Kreta angrepet av vandaler, herjet av slavere i 623, arabiske angrep i 654 og gjentatte ganger på 670-tallet, og igjen på 700-tallet. En gang rundt 732 overførte keiser Leo III Kreta fra den katolske pavens jurisdiksjon og til det patriarkalsk styret i Konstantinopel.
Den store katastrofen skjedde på 820-tallet da øya ble erobret av muslimsk hær fra al-Andalus (dagens Spania), ledet av Abu Hafs, og i løpet av de neste få årene slo de tilbake et antall bysantinske forsøk på å frigjøre Kreta, og etablerte det uavhengige muslimske emiratet Kreta. Det bysantinske rike forsøkte en rekke ganger å gjenerobre øya i 842 og 843 under hærføreren Theoktistos med en viss framgang, men ytterligere forsøk i 911 og 949 var mislykket. Først i 960 og 961 under keiser Nikeforos II ble Kreta endelig frigjort, araberne forvist og landet tilbakeført til Det bysantinske rike.
I 1204 dro det fjerde korstog ikke til Midtøsten og Det hellige land, men angrep og herjet den bysantinske hovedstaden Konstantinopel. Kreta var innledningsvis gitt til den framtredende korsfareren marki Bonifacius I av Montferrat da byttet ble fordelt, men han solgte sin andel til republikken Venezia, som utgjorde flertallet i korstoget, for 5000 gulldukater i 1205. Venezias italienske rival Genova tok straks Kreta i besittelse og det var ikke før i 1212 at Venezia kunne ta over Kreta som sin koloni.
Venetiansk styre
Da de vestlige korsfarerne delte opp det tidligere bysantinske riket ble republikken Venezia samtidig sentrum i et veldig sjørike, Stato da Mar, og fra å være handelsnasjon til en kolonimakt. En hjørnestein i dette riket var Kreta, en viktig for å kontrollere det østlige Middelhavet og handelen med Østen. En strategisk akse i Stato da Mar var tvillinghavnene Modone (dagens Methoni i Messenia på Peloponnes) og Corone (dagens Koroni), kun 32 km unna, foruten Kreta. Disse var nødvendige baser for republikkens infrastruktur og dens kommersielle og militære nettverk. Kreta var dog mer enn en havn, men et helt land med en befolkning som var fem ganger større enn Venezia. «Kreta hadde vært billig å kjøpe. Å eie det ville koste en formue i penger og blod.»