cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Olaf Tufte
2021
Han deltok i Sommer-OL 2020 i Tokyo, og ble med det den første nordmannen som har deltatt i sju OL. Her ble han nummer 9, etter å ikke ha kvalifisert seg til A-finalen.
Romaskin
Olaf Tufte har vunnet det årlige innendørsmesterskapet på Concept 2 (uoffisielt NM) 13 ganger siden 1999. Han kom på annen plass etter sin klubbkamerat Kjetil Borch i det først offisielle NM på romaskin i 2014.
Olaf Tufte er også innehaver av verdensrekorden i 100,000 meter roing sammen med Nito Simonsen.
Utenfor roingen
Tufte driver en bondegård i Nykirke utenfor Horten, og er kornbonde. Tufte driver også med utleie av paintballbane, motorcrossbane og arrangerer Tufte Farmer Challenge. Tufte har også startet eget klesmerke og har et eget brød oppkalt etter seg («Tuftebrødet»). Han holder flere foredrag knyttet opp mot motivasjon.
Tufte har flere gode plasseringer i Birkebeinerrittet, Birkebeinerløpet og Birkebeinerrennet, og har også deltatt flere ganger i Vasaloppet.
I 2014 vant han kjendisversjonen av TV-programmet 71° nord, og i 2023 vant han Mesternes Mester på NRK etter å ha slått Kristin Holte i finalen. For deltakelsen i Mesternes Mester, ble han nominert til Gullruten 2023 i klassen årets kjendisdeltaker.
Tufte er tillitsvalgt i Vestfold for Gjensidigestiftelsen, og bidrar til å støtte prosjekter i Vestfold fylke gjennom stiftelsens gavevirksomhet.
Team Tufte
I 2008 grunnla han Team Tufte. Formålet var å overføre toppidrettskulturen til neste generasjon av topproere.
Tufte Farmer Challenge
Olaf Tufte inviterer til Tufte Farmer Challenge (TFC) hvert år. Her møtes kjente utøvere fra forskjellige idretter. Utøverne får brynt seg på ekte «gårds-øvelser». Ikke uventet er det Olaf Tufte selv som har stukket av med seieren de siste årene.
Formatet i TFC varierer fra år til år. Konkurransen foregår enten mellom individer eller mot lag av varierende størrelse.
Den 5te
Den 5te er det femte musikkalbumet av Prima Vera. Albumet ble innspilt 24.–27. august og utgitt 12. oktober 1981. Albumet fikk mye oppmerksomhet i det norske kongehuset fordi det hadde et manipulert bilde av kongefamilien som cover.
Om albumet
Tre coverbilder måtte til for at «alle» skulle være fornøyde. Det opprinnelige bildet besto av kong Olav, daværende kronprinsesse Sonja og dronning Elizabeth II, med Prima Vera i bakgrunnen. Daværende kabinettsjef Vincent Bommen syntes coveret var «helt forferdelig» og sendte saken over til regjeringssjef Bjørn Haug. Ca. 11,000 eksemplarer ble spredt til platekjøpere i to dager før Herodes Falsk og Jahn Teigen gikk med på å inndra coveret. Til et nytt cover måtte de ta i bruk et bilde som ble tatt på Karl Johans gate 9. oktober 1981. Da var det nemlig åpning av det nye Stortinget og gutta benyttet sjansen til et PR-stunt. Men så var det slik at det første «Karl Johan»-coveret ble utgitt i svart/hvitt; ergo kom ikke morsomheten med de grønne stillongsene fram. Så nok et nytt cover måtte lages. Coveret i svart/hvitt er det mest sjeldne av disse coverne.
En annen kontrovers var rundt sangen «Ivar Medaas øyne», som er en versjon av «Bette Davis Eyes», skrevet av Donna Weiss og Jackie DeShannon i 1974 og gjort kjent av Kim Carnes i 1981. Ivar Medaas likte dårlig at Prima Vera fleipet med at han var skjeløyd gjennom den sangen. Han gikk rettens vei og ble tilkjent 25000 kroner i erstatning. Herodes Falsk uttalte til VG at Medaas ofte selv var frampå og fleipet med sin skjeløydhet i det offentlige rom; ergo gjorde Medaas også narr av andre personer med samme handicap. Faktisk hadde Medaas muligheten til å fleipe tilbake igjen med Prima Vera, siden de hadde stavet etternavnet hans feil på albumomslaget/plateetiketten. Der skrev de Medås i stedet for Medaas. Da sangen kom med på samlealbumet Absolute Prima Vera i januar 1994, ble etternavnet til Medaas skrevet riktig på bakcoveret.
Albumet oppnådde en andreplass på VG-lista.
Albumet ble tilgjengelig på CD for første gang i desember 2021 som en del av samleboksen De gærne har det godt... i boks!.
Norsk romani
Romani, også kalt romani rakripa og norsk romani, er et av Norges nasjonale minoritetsspråk. Sammen med svensk romani utgjør det skandoromani, et språk med hovedsakelig skandinavisk grammatikk og indisk-basert ordforråd som tradisjonelt blir brukt av romanifolket (sigøynere, tatere, romanoer, romanisæl) i det vestlige Sverige, på Østlandet og i Trøndelag.
Romani er i Norden kjent som romanifolkets (taternes) språk. Romani og romanes har mye til felles, men på grunn av skille i tid og geografi, har de utviklet seg ulikt, Romani kan derfor kalles et nordisk indoarisk språk, siden det i stor grad bruker den skandinaviske grammatikken med hensyn til lyd- og bøyningsmønster.
Hvor mange som snakker/behersker norsk romani i Norge er uklart, men det antydes å være mellom noen få hundre og noen få tusen mennesker.
Ordtilfang
Ordtilfanget i romani bærer sterkt preg av romanifolkets historie. Kjernen av ordtilfanget kommer fra de indoariske språkene omkring Panjab i Pakistan og det nordvestlige India. Mange ord ligner på tilsvarende ord i hindi — slik som tallene fra én til fem. Andre vesentlige kilder er gresk, slaviske språk, romanske språk og germanske språk. Det finnes også enkelte hebraiske og finske ord i romani.
Mange ord som er innlånte fra skandinavisk er omformet med suffiks som -(d)ra, -us, -is og lignende.
Grammatikk
Grammatikken står i sterk motsetning til ordtilfanget i romani rakripa; både syntaksen (setningsoppbygningen) og morfologien (systemet av bøyningsendinger) er i det store og hele av sentralskandinavisk type.
Substantiv
Substantivene i romani tar vanligvis -(a/e)r i ubestemt form flertall, og de har etterhengt bestemt artikkel som i de fleste nordgermanske språk og målfører. Endingsvokalen i ubestemt form opprettholds i bøyde former. Typiske endingsvokaler er hankjønnsendingen -o og hunkjønnsendingen -i.
Avledningsendinger inkluderer -ipa (rakra = ‘tale’, rakripa = ‘språk’, ‘tale’; nak = nese, nakkipa = ‘snus’) og -ar (tradra = ‘reise’, tradrar = ‘bil’).
Verb
Verbene har oftest a-infinitiv på romani. De fleste verb bøyes som nynorsk kasta. Enstavingsverb blir oftest bøyet omtrent som nynorsk ha. Perfektum blir oftest dannet med hjelpeverbet kamma (ha). Mange verb, inkludert ord fra germanske språk, har suffikset -(d)ra: bidra (vent), bodra (bo), dindra (tjene), dragra (dra, reise).
Syntaks
Den grunnleggende setningsoppbygningen i romani er stort sett av SVO-type (Subjekt-Verb-Objekt): Vårsnus rakrar romani (SVO) svarer ordrett til «Vi snakker romani». Ved tilføying av adverb først i setningen får vi, som i all skandinavisk, reverseringen SV > VS: Ninna rakrar vårsnus romani (AVSO) «Nå snakker vi romani.»
Armand-Jean du Plessis de Richelieu
Armand-Jean du Plessis de Richelieu, mest kjent som Kardinal Richelieu (født 9. september 1585 i Paris, død 4. desember 1642 i Paris) var en fransk aristokrat, kardinal og statsmann. Han ble født under navnet Armand-Jean du Plessis i Paris, men tok senere navnet Richelieu fra familiens eiendom.
Fra 1624 var han Ludvig XIIIs hovedminister ([«principal ministre»), en stilling han beholdt frem til sin død i 1642. Begrepet «premier ministre», (førsteminister eller statsminister) forelå ikke i hans samtid, men blir hyppig benyttet av historikere.
I mer enn 18 år var han Frankrikes reelle makthaver. Han sto for byggingen av den franske flåten og etablerte franske kolonier i Afrika.
Bakgrunn
Armand-Jean du Plessis tilhørte en adelig slekt, hvis hovedbesittelse var godset Richelieu i Poitou, men var verken rik eller berømt. Faren François du Plessis de Richelieu var kaptein for kong Henrik IIIs garde og sluttet seg etter Henrik IIIs død til Henrik IV. Han utmerket seg i dennes tjeneste, men døde allerede i 1599. Moren Suzanne de la Porte tilhørte en ansett borgerlig juristfamilie. Etter mannens død var hennes stilling vanskelig, men ved Henrik IVs hjelp lyktes det henne å bevare slektens eiendommer.
Den eldste sønn skulle overta eiendommene og den nest eldste være biskop i bispedømmet Luçon, som familien hadde rett til å besette. Framtiden til den yngste sønnen, Jean Armands, var derimot usikker. Da han var ni år gammel ble han sendt til Paris, hvor han fikk en usedvanlig god undervisning og gjennomgikk et akademi for unge adelsmenn som var bestemt til at gå militærveien. Så trakk den nest eldste bror seg tilbake til klosterlivet, og da Richelieu var 17 år gammel ble det bestemt at han skulle ha bispedømmet.
Biskop
Etter få års teologiske studier ble han utnevnt til biskop omtrent 21 år gammel, fem år før den lovlige alder. To år senere overtok han personlig ledelsen av bispedømmet.
Richelieu var og forble troende katolikk, og han ble befestet i dette ved nært vennskapsforhold til den sterkt religiøse pater Joseph. Han opptok derfor også med stor iver og dyktighet sin bispegjerning, skrev bøker til troens forsvar, med mere. Bispedømmet var for lite for hans virketrang og ærgjerrighet, og hvor sterke enn hans religiøse interesser var, var de politiske enda sterkere.
Maria av Medicis betydning
I 1610 søkte han etter Henrik IVs død ved en reise til Paris å vinne de styrendes oppmerksomhet. Det mislyktes han i. Fire år senere spilte han en nokså fremtredende rolle på det siste stendermøte før eneveldet, og i november 1616 oppnådde han å bli minister og å lede utenriks- og krigsministeriene. Han hadde vunnet enkedronningen Maria av Medicis tillit, og det var vesentlig henne han skyldte sin stilling. Allerede i 1617 brast Marie av Medicis makt, og Ludvig XIII styrte det ministerium som hadde sluttet seg til henne.
I 1622 gjorde pave Gregor XV ham til kardinal.
Politiske maksimer
Han nådde i 1624 ministerverdigheten. Da han først var kommet i forbindelse med kongen, vant han raskt stor innflytelse, som siden aldri ble alvorlig rokket. Det er uenighet om hvorvidt Ludvig XIII personlig likte Richelieu eller ikke, men sikkert er det at kongen fullstendig sluttet seg til hans politikk.
Richelieu har formet sitt program i ordene: Mitt første mål var kongens myndighet, mitt annet rikets storhet. Jeg lovet kongen å anvende alle mine evner og all den myndighet det behaget ham å gi meg til å ødelegge det hugenottiske parti, knekke stormennenes hovmod, lære alle hans undersåtter deres plikt og heve hans navn blant de fremmede folk til den plass det burde innta. Det stemte godt med de anskuelser som Ludvig XIII følte seg kalt til å hevde, og han forstod snart at ingen kunne hjelpe ham bedre til det enn Richelieu.
Han næret på sin side stor ærbødighet for kongen, også for dennes person; han søkte kongens råd, og ofte var de av ikke ringe betydning for Richelieus politikk.
Utenrikspolitikk
Richelieus utenrikspolitikk hadde først det mål å vinne sikkerhet for Frankrike og hevde dets anseelse, som den foregående tids usikre politikk hadde svekket. Men snart gikk hans tanker videre. Frankrikes historiske og naturlige grenser skulle gjenvinnes, først og fremst Rhingrensen. For å nå dette måtte han vende seg mot Habsburgerne både i Østerrike og i Spania.
Det betød at han måtte la Frankrike ta parti mot den katolske hovedmakt, og støtte de protestantiske stater som nå under Trettiårskrigen prøvde å felle den. Richelieu gjorde det uten skrupler. Hans katolisisme var solid nok, men viktigere enn kirkens interesser var for ham alltid Frankrikes. Derfor rettet han straks sin hele diplomatiske kunst mot Habsburgerne; med en smidighet og overlegenhet som hevet ham over alle tidens fremragende diplomater grep han inn i Europas politikk til gavn for protestantene.
Fra 1635, da de diplomatiske midler ikke forslo lengre, trådte Frankrike inn i krigen som de protestantiske staters hjelper, og seierrikt førtes i de følgende år kampen mot Habsburgerne. Da Richelieu døde i 1642 hadde Frankrike vunnet Elsass, Artois og Roussillon, besittelser det beholdt ved freden i 1648. Frankrike var nå for den alminnelige bevissthet blitt Europas mektigste stat.
Innenrikspolitikk
Med like så stort hell ble Richelieus indre politikk gjennomført. Det ble her hans oppgave å bryte enhver makt som kunne tenkes å anvendes mot kongens myndighet. Den farligste motstander var hugenottene, som fra Henrik IVs tid hadde fast organisasjon og rådet over en del sikkerhetssteder. I 1625 begynte Richelieu kampen mot dem, og i 1629 var deres motstandskraft brutt. Richelieu fratok dem sikkerhetsstedene og berøvet dem deres rett til å holde politiske forsamlinger, men deres religionsfrihet og deres likeberettigelse med katolikkene ble uanfektet; til statens tjeneste antok han like så godt protestanter som katolikker. Richelieu ville ikke innlate seg på noen religiøs forfølgelse. Han ville bare utbre katolisismen ved overtalelsens vei. Nettopp ved denne vei oppnådde han at flere og flere fornemme protestantiske familier gikk over til katolisismen. Dessuten vant han derved i landets tjeneste en mengde dyktige krefter som ellers ville være gått tapt. Og endelig bevarte han derved en viss sympati hos de protestantiske makter, som han skulle bruke mot Habsburgerne.
Den ene sammensvergelse etter den annen ble smidd mot Richelieu. Flere trodde å ha vunnet kongen mot ham, og enkelte ganger følte Richelieu seg selv usikker. Men hver gang seirede kongens overbevisning om at han ville svikte sin kongeplikt hvis han lot den mann falle som evnet å tjene riket og kongedømmet som ingen annen. Overfor disse sammensvergelser gikk Richelieu frem med stor strenghet. Kongens bror og Marie av Medici måtte begge forlate landet, og mange stormenn straffet med døden. Det skyldtes ikke personlig hevnlyst; det var Richelieus tro på statsmaktens hellighet som gjorde det til plikt for ham å straffe enhver oppsetsighet mot den så hardt.
For Frankrikes utvikling ble det av stor betydning at han med fast hånd kuet adelen og vennet den til lydighet. Ett ledd deri ble også befalingen om å rive ned alle festningsverker som ikke tjente til grenseforsvar, hva enten det var adelige borger eller bymurer. Hans forbud mot dueller ble hevdet med harde straffer. Richelieu var ikke fri for standsfordommer. Det var med overvinnelse av personlige følelser at han kuet adelen, men kongens makt var for ham viktigere enn hans standsfellers.
Richelieu fjernet ikke bare hindringene for eneveldet, men skapte også et solid grunnlag for det. Mest betød i øyeblikket den store hær og sterke flåte han skapte. Men ikke mindre betydningsfull ble hans omskapelse av embetsstyret. Ministeriets organisasjon ble endret så de kunne virke raskere og kraftigere, og Richelieu skapte for seg selv en virkelig førsteministerstilling. Den selvstendigste del av embetsstanden, parlamentene, mistet den del av lovgivningsmyndigheten de hittil hadde hatt, og selv deres domsmyndighet ble innskrenket ved bruk av kommisjonsdommere. De fornemme guvernører som hittil hadde hatt provinsstyret mistet sin makt og beholdt egentlig bare en æresstilling. Den virkelige makt kom til at være hos utsendinger fra ministeriet: intendantene, en gruppe borgerlige embedsmenn sterkt avhengige av regjeringen, som allerede fantes, men som først nå riktig fikk betydning.
Langt mindre interesserte Richelieu seg for det indre reformarbeide, og finansstyret var nærmest slett. Underskudd og statsgjeld vokste raskt i hans tid.
Richelieu gjenoppbygget Sorbonne, støttet lovende forfattere og i 1634 grunnla han Det franske akademi.
I 1844 fremstilte Alexandre Dumas Richelieu som en maktgal skurk i sin roman De tre musketerer.
Børebord
Børebord er ett av navnene som blir brukt på en av bordgangene i noen robåter.
I robåtene på Vestlandet sør for Bergenshalvøya er ofte båtene bygd av kun 3 bordganger på hver side. I hvert fall i oselveren kalles det midterste bordet for børebordet (eller byrebordet, børa eller byra)
Grønlidalen naturreservat
Grønlidalen naturreservat ligger på sørvestsiden av Sausvatnet i Brønnøy kommune i Nordland. Naturreservatet har et areal på 505 dekar. Området er vernet for å bevare og sikre et område med boreal regnskog.
Hilde Berg
Hilde Berg (født 1957) er en norsk filmprodusent. Hun har arbeidet med film fra 1976.
Hun har arbeidet som produksjonskoordinator, produksjonsleder og location manager i en rekke spillefilmer, kortfilmer og dokumentarfilmer. Fra 1991 til 1998 var hun medeier i produksjonsselskapet Northern Lights AS. Hun var line producer sammen med Bent Rognlien i Knut Bohwims film Olsenbandens siste stikk, produsent i Svein Scharffenbergs film Markus og Diana, Ola Solums film Trollsyn, Kvitebjørn kong Valemon og Eldar Einarsons film For dagene er onde.
Fra 1998 har hun vært medeier og daglig leder av Norsk Filmproduksjon A/S
Wilhelm Lehmbruck
Wilhelm Lehmbruck (født 4. januar 1881 i Meiderich ved Duisburg, død 25. mars 1919 i Berlin) var en tysk billedhogger og grafiker.
Bakgrunn
Han vokste opp som fjerde barn i en gruvearbeiderfamilie. Da faren døde i 1899, fikk han plass på kunsthåndverksskolen i Düsseldorf etter anbefaling fra en av folkeskolelærerne. Han tjente til livsoppholdet ved å lage illustrasjoner til vitenskapelige verker, samt som dekorasjonsmaler. To år senere kom han inn på Düsseldorfs kunstakademi der han ble opptatt til mesterklassen.
Kunstnerisk karriere
Etter endt studium i 1906, ble han medlem av den lokale kunstnerforeningen, og den franske Société Nationale des Beaux-Arts, som holdt en større utstilling i Grand Palais i 1907, hvor han fikk vist bilder for et internasjonalt publikum.
Han ble gift i 1908, og fikk en sønn (Gustav Wilhelm) året etter. I 1910 flyttet familien til Paris med pengestøtte fra en kunstsamler. Han ble da kjent med miljøet rundt Picasso, og andre ledende i tiden. Han deltok på utstillinger i Berlin, Köln og München. Sønnen Manfred ble født i Paris 1913, samtidig med at hans bilder ble utstilt også i USA (New York City, Boston og Chicago).
I 1914 hadde han sin første separatutstilling i Galerie Paul Lavesque i Paris.
Verkene hans er nå utstilt i Lehmbruck-Museum i Duisburg. Bygningen er tegnet av hans sønn, arkitekten Manfred Lehmbruck.
Skulpturene
Lehmbrucks billedhoggerarbeider var hovedsakelig av menneskelige kropper. De er både naturalistisk framstilt, og samtidig ekspresjonistisk preget. Han uttrykte lidelse og anonymiserte de lidende.
Han gjorde ofte i skulpturene sine det samme som Amedeo Modigliani gjorde i maleriene, nemlig å forlenge kroppene i forhold til bredden.
Wilhelm Lehmbrucks Kniende ble brukt som blikkfang og stemningsskapende element ved den første (1955) og tredje (1964) documenta-utstillingen i Kassel.
Tsjerven (festning)
Festningen Tsjerven (bulgarsk: Червен (rød)) var et av det andre bulgarske rikets ledende militære, administrative, økonomiske og kulturelle sentra mellom det tolvte og det fjortende århundret. Ruinene av festningen finnes nær landsbyen med det samme navnet 30-35 kilometer sør for byen Ruse i oblastet Ruse nordøst i Bulgaria.
Historie
Festningen etterfulgte en tidligere bysantinsk festning fra det sjette århundret, men området hadde vært bebodd siden thrakernes tid. Tsjerven ble første gang nevnt i det ellevte århundret i et gammelt bulgarsk apokryptisk skrift. Den fikk særlig betydning etter 1235 da den ble sete for den bulgarsk-ortodokse biskop. Stedet ble preget av mongolenes raid i 1242 og var i en kort periode okkupert av bysantinske tropper under tsar Ivailos regjeringstid (1278–1280).
I løpet av den siste halvdelen av det fjortende århundret, ble festningens område utvidet med 1 km². Festningen hadde en indre by på fast grunn i en av Rusenski Loms buktninger. En ytre by ble dannet ved foten av fjellet og på åsene omkring. Byen hadde et komplekst, sammenhengende forsvarssystem. Tsjerven utviklet seg i det fjortende århundret til et sentrum for håndverk med jernutvinning, jernverk, gullsmedvirksomhet, byggekunst og annen kunst på høyt nivå. Byen lå ved et viktig veikryss med veier fra Donau til indre strøk av landet, noe som også gjorde at byen ble et handelssenter. Tsjerven ble erobret av osmanene i 1388 under den bulgarsk-osmanske krigen. Innledningsvis under okkupasjonen fikk byen fortsatt en viktig administrativ rolle, men dens betydning ble etter hvert mindre. Dagens Tsjerven like ved festningen er en landsby med 302 innbyggere (2005).
Arkeologiske utgravninger
Utgravningene har avdekket et stort palass, forskansede murer opp til 3 meter i tykkelse, to vel bevarte undergrunns vanningskanaler, 13 kirker, administrative bygninger og bolighus, verksteder og gater. Den 12 meter og tre etasjer høye tårnet (dunjon) fra det fjortende århundret er også fullstendig preservert. Det var til og med modell for rekonstruksjonen av Baldwinstårnet i Tsarevets, Veliko Tarnovo i 1930. Tsjerven har vært et nasjonalt utgravningssted siden 1965 og er en populær turistattraksjon.
Den georgiske sosialistiske sovjetrepublikk
Den georgiske sosialistiske sovjetrepublikk (georgisk: საქართველოს საბჭოთა სოციალისტური რესპუბლიკა, Sak'art'velos Sabčota Soc'ialisturi Respublika, russisk: Грузинская Советская Социалистическая Республика, Gruzinskaja Sovetskaja Sotsialistitsjeskaja Respublika), også kjent som Den georgiske SSR, var en delrepublikk i Sovjetunionen. Sovjetrepublikken ble opprettet den 25. februar 1921 i kjølvannet av den sovjetisk-georgiske krigen.
Den umiddelbare forgjengeren til Den georgiske SSR var Den demokratiske republikken Georgia, som ble opprettet den 26. mai 1918. Denne republikken løsrev seg fra det russiske keiserdømmet, etter først ha vært en del av Den transkaukasiske føderasjon.
Fra 12. mars 1922 til 5. desember 1936 var Den georgiske sosialistiske sovjetrepublikk oppløst og innlemmet i Den transkaukasiske sosialistiske føderative sovjetrepublikk sammen med Den armenske sosialistiske sovjetrepublikk og Den aserbajdsjanske sosialistiske sovjetrepublikk.
I 1936 ble Den georgiske SSR gjenopprettet som sovjetrepublikk, og den eksisterte frem til 1991. Den 9. april 1991 erklærte republikken seg uavhengig av Sovjetunionen. Uavhengigheten ble anerkjent av den sovjetiske regjeringen i september 1991.
Sovjet-republikken opprettes (1921)
Det sovjetiske styret i Georgia ble etablert av Den røde armé under den sovjetiske militære invasjonen i februar–mars 1921. Denne invasjonen ble i store trekk satt i scene av to innflytelsesrike medlemmer av Sovjetunionens kommunistiske parti, som selv var født i Georgia. Den ene var Josef Stalin, som på dette tidspunktet var folkekommissær for nasjonalitetens sovjet, overhuset i Det øverste sovjet innenfor Den russiske sovjetiske føderative sosialistrepublikk. Den andre var Grigorij Ordzjonikidze som på dette tidspunktet var sjef for kommunistpartiets transkaukasiske regionale komité (Zaikkraikom).
Den sovjetiske okkupasjonen førte til oppløsningen av Den demokratiske republikken Georgia som i 1918 var blitt uavhengig av det russiske keiserdømmet i kjølvannet av den russiske revolusjon. Samtidig var okkupasjonen et angrep på mensjevikene og landets sosialdemokratiske regjering.
Ikke alle bolsjevikene ønsket å invadere Georgia. Et nevneverdig unntak var Lev Trotskij, som mente at et kommunistisk styre i landet bare kunne innføres «etter en viss forberedende periode av arbeid innenfor Georgia, for å utvikle opprør og senere komme til unnsetning».
Vladimir Lenin var også i tvil om utfallet av en slik okkupasjon og fryktet internasjonale konsekvenser og en mulig krig med Tyrkia, som på denne tiden var ledet av Mustafa Kemal Atatürk. Etter å ha gitt sitt samtykke til intervensjonen den 14. februar 1921, klaget Lenin gjentatte ganger over at han baserte sin beslutning på mangelfull, upresis og lite konsistent informasjon fra Kaukasus.
Stalin og Ordzjonikidze agiterte derimot for en øyeblikkelig militær intervensjon i det uavhengige Georgia for å styrte mensjevik-regjeringen.
Lenin var klar over at det nye militær-regimet møtte utbredt fiendskap blant den georgiske befolkningen og prøvde å føre en forsonings-politikk med den georgiske intelligentsiaen og bøndene. Lenin møtte problemer i egne rekker, ettersom mange kommunister som deltok i den russiske borgerkrigen ikke var fleksible overfor opponenter, men fortsatte utøvelsen av brutalitet.
Moderate georgiske kommunister prøvde å samarbeide med Lenin. Blant annet prøvde Filipp Makharadze og Polikarp Mdivani å innføre et styre som respekterte landets politiske opposisjon, primært presentert av mensjevikene. De prøvde også å utvide demokratiet innenfor kommunistpartiet, gjennomføre en gradvis jordreform og fremfor alt å respektere rettighetene til nasjonale og etniske grupper. De ønsket også et lokalt georgisk selvstyre istedenfor sentraldirigering fra Moskva.
Stalin og Ordzjonikidze avfeide alle moderate idéer og agiterte for en hardere og mer brutal politikk. De ønsket å utrydde all politisk opposisjon og å sentralisere kommunistpartiets makt i Moskva.
Intern splid i kommunistpartiet
Konflikten mellom moderate og ekstreme bolsjeviker forplantet seg til Georgia. Samtidig avviste Stalin dannelsen av en nasjonal rød armé i Georgia, og sørget også for at alle lokale arbeiderorganisasjoner og fagforeninger måtte adlyde partiets komitéer.
Misfornøyd med den georgiske regjeringens moderate behandling av politiske motstandere og dens ønske om å desentralisere makten, ankom Stalin Tbilisi tidlig i juli 1921. Under en tale til en samling arbeidere, la han frem et program for å utrydde lokal nasjonalisme. Stalin ble pepet ut av folkemengden, og hans egne kollegaer reagerte med fiendtlig taushet. I løpet av de neste dagene sørget Stalin for å avsette Filipp Makharadze som leder av Georgias øverste sovjet, grunnet manglende lydighet, og erstattet ham med Polikarp Mdivani. Samtidig ga Stalin ordre om å «knuse nasjonalismens hydra». Makharadzes støttespillere, deriblant lederen av den georgiske Tsjekaen, Kote Tsintsadze – og hans underordnede, ble erstattet av mer hensynsløse offiserer: Kvantaliani, Atabekov og Lavrentij Berija.
Før ett år var gått, kom Stalin også i åpen konflikt med Mdivani og hans støttespillere, deriblant spørsmålet om Georgias fremtidige status som sovjetrepublikk. Stalin og Ordzjonikidze ønsket én enkelt kaukasisk sovjetrepublikk under dannelsen av Sovjetunionen, mens georgiske kommunister ønsket en georgisk sovjetrepublikk. Stalin reagerte med å kalle georgiske kommunister for «nasjonale avvikere», mens kommunistpartiet i Georgia reagerte med anklager om «den store russiske sjåvinisme». I dette spørsmålet fikk Stalin støtte fra Lenin.
Lenin kritiserer forholdene
«Den georgiske konflikten» (russisk: Грузинское дело), som den ble kalt, var også en kritisk episode i maktkampen omkring den syke Vladimir Lenin, som georgierne søkte å oppnå støtte fra.
Konflikten nådde nye høyder i november 1922, da Ordzjonikidze brukte fysisk vold mot en av Mdivanis støttespillere under en verbal konfrontasjon. De georgiske lederne klaget til Lenin og presenterte en lang liste med anklager, deriblant mot Ordzhonikidze.
Lenin var ikke lenger istand til å overse konflikten i Georgia og gikk ut med åpen kritikk av Ordzjonikidze. I slutten av november 1922 sendte han Feliks Dzerzjinskij, lederen for Tsjekaen, til Tbilisi for å etterforske forholdene. Dzierżyński sympatiserte med Stalin og Ordzjonikidze, og ga Lenin et betydelig tilsminket bilde av deres aktiviteter i sin rapport.
Lenins tvil overfor motivene til Stalin og hans allierte omkring det georgiske spørsmål ble likevel større. Han fryktet også at konflikten kunne spre seg til utlandet og til andre sovjetrepublikker. I slutten av desember 1922 anklaget Lenin både Ordzjonikidze og Stalin for å tvinge russisk nasjonalisme på ikke-russiske nasjoner. Han betraktet nå Stalin og hans mektige sentraliserings-politikk som stadig farligere og tok avstand fra Stalins agenda.
Konflikten førte også til det endelige bruddet mellom Lenin og Stalin og inspirerte Lenins testamente.
Transkaukasisk SSR opprettes
Etterhvert som Lenins helse ble dårligere, stod de georgiske lederne alene uten noen mektig alliert og måtte være vitner til at Georgia ble tvunget inn i Den transkaukasiske sosialistiske føderative sovjetrepublikk som sammen med Den russiske SFSR, Den ukrainske SSR og Den hviterussiske SSR, signerte en avtale som førte til dannelsen av Sovjetunionen den 30. desember 1922.
Den 13. desember 1922 ble Den georgiske SSR tvangsinnlemmet i Den transkaukasiske SSR – som også omfattet Armenia, Aserbajdsjan (og områdene Abkhasia og Sør-Ossetia). Sovjetunionens regjering tvang Georgia til å avgi provinsen Tao-Klarjeti og deler av Batumi til Tyrkia. I tillegg ble provinsene Hereti og Saingilo overført til Aserbajdsjan, regionen Lori ble en del av Armenia, mens Russland annekterte den nordøstlige delen av provinsen Khevi, i det østlige Georgia.
Maktkampen endte med seier til Stalin og Ordzjonikidze, og deres allierte Anastas Mikojan, og resulterte i den moderate georgiske kommunist-regjeringens fall.
Den 25. januar 1923 vedtok Politbyrået i Sovjetunionen å ekskludere Mdivani og hans støttespillere fra offentlige verv i Georgia. Dette representerte den endelige seieren til Ordzjonikidze og hans sammensvergede.
Den 5. mars 1923 kuttet Lenin alle personlige bånd til Stalin. Lenin gjorde et forsøk på å la Lev Trotskij overta håndteringen av det georgiske problem, og påbegynte tre skriv og en tale, der han ville erklære overfor partikongressen at Stalin burde fjernes som kommunistpartiets generalseketær. Den 9. mars 1923 fikk Lenin deretter et tredje slag, som til slutt førte til hans død. Trotskij nektet å konfrontere Stalin med spørsmålet, muligens på grunn av sine langvarige fordommer mot de georgiske mensjevikene.
Under den 12. partikongress i april 1923 var de georgiske kommunistene blitt isolerte. Lenins skriv og planlagte fordømmelse av Stalin ble fortiet, Stalins kritikk av georgisk og ukrainsk nasjonalisme møtte stormende applaus, mens enhver kritikk av russisk, nasjonal sjåvinisme ble tiet ihjel. Lenins sykdom, Stalins intense maktkamp i partiet, og det forhold at Lev Trotskij ble skjøvet til side, førte til at de moderate kreftene i det georgiske kommunistpartiet som ønsket desentralisering, ble skviset ut.
Undertrykkelse og henrettelser
De moderate georgiske kommunistene mistet sine verv, men også Ordzhonikidze fikk etterhvert et dårlig rykte og ble tilbakekalt fra Kaukasus. Mdivani og hans medspillere ble alle sammen degraderte til mindre viktige verv. Sent på 1920-tallet ble de aktivt trakasert av den sentrale partiledelsen. På slutten av 1930-tallet ble de fleste av dem henrettet.
Det sovjetiske styret under Josef Stalin var grusomt. I årene 1921–1924 ble mer enn 50 000 georgiere henrettet eller drept. 150 000 personer ble «utrensket» under Stalin og sjefen for hans hemmelige politi, georgieren Lavrentij Berija, i periodene 1935–1938, 1942 og 1945–1951.
Lavrentij Berija var i to perioder førstesekretær i den georgiske sentralkomitéen i Georgias kommunistparti.
Undertrykkelsene førte blant annet til Opprøret i Georgia i august 1924.
Andre verdenskrig
Aksemaktene klarte likevel ikke å komme så langt som til Georgia. Landet bidro med nesten 700.000 soldater til Den røde armé, hvorav omtrent 350.000 ble drept. Georgia var også en vital kilde for ammunisjon og tekstiler.
Samtidig kjempet imidlertid et antall georgiere for den tyske okkupasjonsmakten og dannet Den georgiske legion i et forsøk på å oppnå uavhengighet fra Sovjetunionen.
Khrusjtsjov-perioden
I 1956 innledet Nikita Khrusjtsjov en avstaliniseringsprosess, hvor Stalins maktovergrep ble kraftig fordømt fra sentralt hold. Khrusjtsjovs kritikk ble imidlertid av mange georgiere misforstått som en kritikk av det georgiske folk som sådan, ettersom Stalin var georgier. Den 9. mars 1956 brøt det ut en demonstrasjon i Tbilisi, som utviklet seg til en tragedie og massakre. Den georgiske, kommunistiske regjeringen reagerte med å bruke soldater mot demonstrantene. Minst 80 ble drept, og flere hundre ble arrestert.
Under Nikita Khrusjtsjovs ledelse i Sovjetunionen ble regjeringen desentralisert, og det georgiske kommunistpartiet utnyttet dette til å bygge opp sin egen regionale maktbase. Side om side med den offisielle statseide økonomien, vokste det frem en svart markedsøkonomi og korrupsjonen blomstret.
Den offisielle vekstraten i Georgia var blant de laveste i Sovjetunionen. Andre indikatorer på materiell velferd, som for eksempel størrelsen på personlig inntekt, antall biler og antall personer som eide egne hus, var likevel de høyeste i Sovjetunionen.
Eduard Sjevardnadse blir republikkens leder
Korrupsjonen i landet ble imidlertid såpass utbredt og synlig, at den ble pinlig for de sentrale myndighetene i Moskva. Som landets innenriksminister mellom 1964 og 1972 arbeidet Eduard Sjevardnadse hardt for å bekjempe korrupsjonen, deriblant ved å avsette Vasilij Mzjavanadze som generalsekretær i kommunistpartiet. Sjevardnadse overtok deretter selv dette embedet, med velsignelse fra Moskva.
Eduard Sjevardnadse arbeidet for å bekjempe korrupsjonen, blant annet ved å avsette hundrevis av offentlige tjenestemenn, inntil han i 1985 ble utnevnt til Sovjetunionens utenriksminister.
Opprør og selvstendighet
Konflikten mellom den sovjetiske sentralmakten og georgisk nasjonalisme kom til syne i 1978, da et politisk vedtak i Moskva gikk ut på å endre den konstitusjonelle status til det georgiske språket som landets offisielle språk. Etter massive demonstrasjoner i republikkens gater den 14. april 1978, godkjente de sentrale myndighetene i Moskva Eduard Sjevardnadses gjeninnføring av språkets konstitusjonelle status samme år. 14. april ble deretter offisielt «det georgiske språkets dag».
Sjevardnadses utnevnelse til Sovjetunionens utenriksminister i 1985 førte til at lederskapet i Georgia ble overlatt til Dzjumber Patiasjvili, en konservativ statsleder som i liten grad klarte å håndtere utfordringene som Perestrojka førte med seg. Mot slutten av 1980-tallet var det en økende grad av sammenstøt mellom de kommunistiske autoritetene, georgiske nasjonalister og nasjonalistiske bevegelser i regionene Abkhasia og Sør-Ossetia, som var befolket av minoriteter.
Den 9. april 1989 ble sovjetiske tropper brukt mot en fredelig demonstrasjon utenfor regjeringsbygningen i Tbilisi. 20 georgiere ble drept, og hundrevis såret og forgiftet. Hendelsen radikaliserte georgisk politikk og fikk mange politikere – også enkelte georgiske kommunister, til å kreve uavhengighet fra Sovjetunionen.
Den 28. oktober 1990 ble demokratiske, parlamentariske valg avholdt, og den 15. november ble nasjonen omdøpt til Republikken Georgia. Den erklærte uavhengighet den 9. april 1991 under nasjonalistlederen Zviad Gamsakhurdia. Uavhengigheten ble anerkjent av den sovjetiske regjering i september 1991.
Liste over generalsekretærer i Georgias kommunistparti
Det georgiske kommunistpartiet (Sakartvelos Kommunisturi Partia) hadde en ledende rolle som styrende organ og var det eneste lovlige politiske partiet.
Det øverste sovjet i Den georgiske SSR
Det øverste sovjet (georgisk: უზენაესი საბჭო) var republikkens parlament og lovgivende organ. Parlamentets formann – som ble utnevnt med varierende titler, tilsvarte embedet president. På tross av denne formelle status lå likevel den reelle makten hos kommunistpartiet.
Liste over statsministre i Den georgiske SSR
Republikkens statsminister er en informativ benevnelse på et embede i Den georgiske SSR.
Liste over ICAO-flyselskapskoder (J)
Dette er en liste over ICAO kodene flyselskaper:
Tingelstadfløyen
Tingelstadfløyen er opprinnelig en norrøn skipsfløy av typen veðrviti og den var festet til spiret på Tingelstad gamle kirke på Gran i Innlandet da den ble oppdaget. Fløyen er romansk og ornamentert i ringeriksstil. Den dateres gjerne til tiden rundt 1100, men noen mener den kan være litt eldre, andre at den kanskje er yngre.
Beskrivelse
Fløyen er ca. 29 cm lang og 22,5 cm høy, og den er sammen med Heggenfløyen én av kun to bevarte skipsfløyer av typen veðrviti (fløyer festet i stevnen, i motsetning til flaug som festes i toppen av masten) i Norge. I tillegg finnes det to lignende fløyer i Sverige; Källungeflöjeln og Söderalaflöjeln.
Tingelstadfløyen er laget av en forgylt kobberplate som er gjennombrutt. Den har motiver fra kristendommen, i motsetning til Heggenfløyen, Söderalafløyen og Källungefløyen. Platen viser en slyngende planteranke og midt i den et dyr som en mannsperson prøver å dra noe ut av munnen på. Det er liten tvil om at framstillingen er av 1. Samuels bok 17 34-35 der David redder et lam ut av munnen på en løve. Noen trekk er imidlertid også fra Samsons kamp med løvene.
Langs toppen og den buede kanten av fløyen er det naglet fast skinner på hver side. Den rette kanten mot spiret har sannsynligvis også hatt en slik skinne, men denne har blitt fjernet i forbindelse med en senere reparasjon. Toppen av fløyen har en støpt drage som er naglet fast. Den buede kanten har en rekke hull. I disse har det sannsynligvis vært festet små metallplater eller farget bånd. Fløyen har sannsynligvis vært festet i stavnen på et skip, og slike bånd kan blant annet sees på innrissede bilder av leidangflåten fra Bryggen i Bergen.
Historie
Fløyen er først nevnt i en innberetning av sogneprest Hannibal Hammer i 1743. Han skriver: Han forteller også at fløyen skal være gitt av dronning Margrethe I. Runeinskriften har sannsynligvis blitt fjernet i forbindelse med den senere reparasjonen.
Fløyen ble overført til Oldsaksamlingen i Oslo i 1985, og en kopi ble forært kirken.
Sagn
Et lokalt sagn hevder at to svensker eller en hollandsk matros en gang skal ha forsøkt å stjele fløyen fra kirken. Da han som var på taket nesten hadde fått tak i fløyen, falt han ned. Det skal være den eneste som er gravlagt ved kirken.
Senafe
Senafe (tigrinja: ሰንዓፈ) er en by i det sentrale Eritrea, sørøst for hovedstaden Asmara. Byen ligger ved kanten til de etiopiske høylandene, og området er bebodd av saho-folket og tigrinya-folket.
Senafe er kjent for ruinene av Matara (eller Balaw Kalaw), en kirke hugget ut i stein.
Hallgrímskirkja
Hallgrímskirkja «Hallgrims kirke» er den største kirken på Island. Den er 74,5 meter høy og ligger på et høydedrag rett sørøst for sentrum av Reykjavík. Kirken er oppkalt etter Hallgrímur Pétursson, en islandsk poet og salmedikter.
Arkitekten Guðjón Samúelsson startet å tegne kirken i 1937, men byggingen ble først startet i 1945, og den ble ferdig i 1986, etter 38 års byggetid. Det viktigste kjennetegnet, det spesielle tårnet, ble ferdigbygd før den tid. Man kan ta en heis opp til toppen for å se utsikten.
Foran kirken står statuen av oppdageren Leiv Eiriksson, mannen som oppdaget Amerika. Statuen er en gave fra USA fra 1930 for å feire Alltingets 1000-årsjubileum.
Inne i kirken står et spektakulært orgel bygget av Klais Orgelbau. Det har vært brukt av konsertorganisten Christopher Herrick til å spille inn «Organ Fireworks VII», en innspilling som har gjort kirken kjent over hele verden.
Libido
Libido er latin og betyr lyst/begjær/ønske.
I psykoanalysen (grunnlagt av Sigmund Freud) er libido energien av livsinstinktene, overlevelsesinstinkter, reproduksjon og nytelse. Disse livsinstinktene er kalt Eros,. I Freuds utviklingsteori beskriver han de psykoseksuelle faser man går igjennom hvor libido er sentralt. Libido er sentrert rundt forskjellige kroppslige områder i de forskjellige fasene. I det falliske stadiet er libido sentrert mot foreldre av det motsatte kjønn.
Eros har mange forskjellige betydninger eksempelvis hos Platon og i kristendommen. Freud mente at driften er grunnleggende for alle levende vesener, og libido kalles derfor også for livsdriften.
Kampfar
Kampfar er et norsk pagan/black metal-band som ble startet 1994. Bandet er opprinnelig fra Fredrikstad.
De har til nå gitt ut ni album samt to EP-er. Kampfars sjette album, Djevelmakt, ble utgitt i januar 2014. mens albumet Profan ble gitt ut året etter. De vant Spellemannprisen 2015 for Profan, og senere Spellemannprisen 2022 for Til klovers takt, begge i klassen metal. De ble også nominert til Spellemannprisen 2019 i samme klasse for Ofidians Manifest.
Kampfar er signert til det norske plateselskapet Indie Recordings.
Shaw Clifton
Shaw Clifton (1945–2023) var Frelsesarmeens 18. general. Han etterfulgte John Larsson og ble general 28. januar 2006. Clifton var britisk statsborger og ble offiser i Frelsesarmeen 5. juli 1973. Han studerte blant annet jus (LLB (Hons)), teologi (BDTheol (Hons), AKC (Theol)), og hadde en doktorgrad i religionshistorie. Hans hjertesaker var etiske problemstillinger og Frelsesarmeens hellighetslære. Han besøkte Norge flere ganger, blant annet da han forrettet i begravelsen til den norske offiseren Bo Hjalmar Brekke, som ble myrdet i Pakistan i 2007. I oktober 2013 giftet han seg med Brekkes enke, Birgitte Brekke. Cliftons første kone Helen Clifton, født Ashman, døde i juni 2011.
Tariq Ramadan
Tariq Ramadan (født 26. august 1962 i Genève) er en sveitsisk professor i islamstudier, som er blitt omtalt som en av de viktigste intellektuelle i vår tid. Han er mest kjent for sitt reformarbeid innenfor islam, og sitt brobyggerarbeid mellom islamsk religion og vestlig kultur, som han ikke ser noe grunnleggende motsetningsforhold mellom. I tillegg til sitt professorat i kontemporære islamstudier ved Universitetet i Oxford, er Ramadan gjesteprofessor ved en rekke universiteter, og leder den Brussel-baserte tenketanken European Muslim Network.
Ramadan har engasjert seg i arbeidet med å integrere islam i Europa, og har blitt omtalt som islams Martin Luther. Samtidig er han en omstridt person og har blitt beskyldt for å tale med to tunger. Under sitt konsulentarbeid for flerkulturell dialog i Rotterdam i 2009, ble han for eksempel beskyldt for å komme med homofobe uttalelser på arabiskspråklige kassetter, men en gjennomgang av kassettene viste at det ikke var grunnlag for beskyldningene. Senere samme år ble han oppsagt både fra konsulentjobben og fra stillingen som gjesteprofessor ved Erasmus Universiteit Rotterdam. Begrunnelsen da var imidlertid at han hadde et «indirekte forhold til det iranske regimet» som programleder for «Islam og livet», et debattprogram på den engelskspråklige, statsfinansierte iranske TV-kanalen Press TV. Oppsigelsen ble av andre universitetsansatte kritisert for å være politisk motivert.
Shaw Clifton
Ordrer
I løpet av sin karriere hadde han følgende stillinger i Frelsesarmeen (ordredato i parentes):
Storbritannia
Frelsesarmeens internasjonale hovedkvarter (IHK)
Tariq Ramadan
Ramadan er barnebarn til Hassan al-Banna, grunnleggeren av Det muslimske brorskapet, noe han har fått lide under i debatter. «Som barnebarn av grunnleggeren av Det muslimske brorskap var jeg per definisjon farlig» skriver han i Islam og friheten (2009).
Shaw Clifton
Ordrer
Rhodesia (idag Zimbabwe)
Tariq Ramadan
Ramadan er gift og har fire barn.
Ramadan fikk påvist multippel sklerose i 2006.
Kinntann
Kinntenner er en fellesbetegnelse på tennene som ligger bak hjørnetennene i munnhulen. De er den mest kompliserte tanntypen i munnen med flere tannspisser og røtter.
Paul Smith
Paul Daniel Smith (født 17. desember 1979 i Epsom) er en engelsk tidligere fotballspiller.
Rica Reinisch
Reinisch ble utsatt for det systematiske dopingregimet i Øst-Tyskland, og brukte anabole steroider fra ung alder. Etter OL i Moskva fikk hun jevnlig eggstokkbetennelse, og en gynekolog anbefalte henne å avslutte idrettskarrieren hvis hun ville ha barn noen gang. Hun la opp som svømmer allerede 16 år gammel.
Etter Berlinmurens fall ble omfanget av det systematiske dopingarbeidet avslørt, og i 2000 vitnet Reinisch i rettssakene mot flere idrettsledere som hadde vært ansvarlige for dopingarbeidet i Øst-Tyskland.
Shaw Clifton
Ordrer
Storbritannia og Irland
USA Øst
Pakistan
New Zealand, Fiji og Tonga
Kinntann
Kinntennene deles inn i forjeksler (premolarer) og jeksler (molarer).
Debarwa
Debarwa (tigrinja: ድባርዋ) er en markedsby i det sentrale Eritrea. Byen ligger omtrent 25 kilometer sør for hovedstaden Asmara. Den er hovedstaden i Debarwa-distriktet.
Kinntann
Antallet av de to typene kinntenner varierer mellom artene. Hos rovdyr utgjøre siste forjeksel i hver halvdel av overkjeven og første jeksel i hver halvdel av underkjeven et kutte-/skjæreredskap som samlet kalles rovtenner.
Debarwa
Byen har videregående skole og en ungdomsskole for landsbyer i området, mens telefon og e-posttjenester er gitt til den omkringliggende befolkningen.