cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Interkontinentalt ballistisk missil
Presidenten vurderer et atomangrep
Det er bare den amerikanske presidenten som kan beordre å avfyre et eller flere atomvåpen. Hvis presidenten vurderer å gjøre det ville han kalt inn til et møte med flere militære og sivile rådgivere i Washington D.C. Hvis det er en nødsituasjon der fiendtlige missiler er på vei mot USA og presidenten er i utlandet eller for øyeblikket i bevegelse vil en sikker telefonlinje bli satt opp. En viktig person i møtet er nestlederen i Pentagon i USA, han har ansvaret for å motta ordren fra presidenten og sende den videre til avfyringskommandoene rundt om i landet. Møtet varer så lenge presidenten måtte ønske, men hvis det er en krigssituasjon må presidenten ta en rask beslutning. Presidenten vil bli bedt om å vente slik at det ikke blir avfyrt atomvåpen under en falsk alarm. Hvis det er en faktisk krigssituasjon kan møtet ta mindre en ett minutt. Hvis presidenten vil avfyre atomvåpen i fredstid vil både militære og sivile rådgivere prøve å endre presidentens mening eller forlate møtet i protest, men Pentagonen må følge presidentens ordre uansett.
Ordren blir sendt ut
Når ordren blir bekreftet vil senioroffiseren i Pentagon prøve å bekrefte at personen som beordrer angrepet faktisk er presidenten. Offiseren leser ut en rekke ord som skal hjelpe å bekrefte at den som beordrer angrepet faktisk er presidenten. Offiseren leser opp for eksempel "Echo, Charlie, Alpha", presidenten får en lærkoffert kalt "The biscuit". Inni kofferten er et laminert kort med en matchende respons til ordene slik som "bravo, Zulu" for eksempel. Når det er bekreftet at personen som beordrer angrepet faktisk er presidenten gjør pentagon klar avfyringsordren, en melding som inneholder den bestemte krigsplanen (hvor mange missiler, hvilke mål og hvilket land) og koder som trengs for å låse opp missilene. Kodene blir så kryptert og sendt ut til ulike avfyringskommandoer rundt om i verden og så direkte til siloene og ubåtene.
Missilene blir avfyrt
Det ville bare tatt rundt fem minutter etter at presidenten ga ordren om angrep til at interkontinentale missiler blir avfyrt fra siloer over hele landet, rundt 15 minutter senere ville ubåtene skutt ut sine missiler.
John Sebastian
John Sebastian (født 17. mars 1944 i Greenwich Village, New York City, New York i USA) er en amerikansk sanger, gitarist, munnspiller og låtskriver.
Spansk mastiff
Spansk mastiff (FCI #091) er en gigantstor molosser med opprinnelse fra det sørvestre Spania, der den har blitt benyttet som vokterhund for buskap gjennom århundrer. Den har også egenskaper som jakthund, spesielt til jakt på villsvin. Rasen er Spanias nasjonalhund.
John Sebastian
Sebastian var sangar og forgrunnsfigur i The Lovin' Spoonful i årene 1965 til 1967, men hadde erfaring med musikk fra før den tid. Han skrev de fleste av gruppens låter, som for eksempel Daydream og Summer in the City (den siste med tekst skrevet av hans bror). Opptrådte på Woodstockfestivalen i 1969. Etter å ha forlatt Lovin' Spoonful var han aktiv som soloartist og fikk i mai 1976 en listetopp med singelen Welcome Back som var signaturmelodi til TV-serien Welcome Back, Kotter.
Spansk mastiff
Opprinnelse og alder
Spansk mastiff er en svært gammel hunderase, men ingen vet nøyaktig hvor gammel den er. Den kan ha oppstått i Estremaduraregionen i Spania. Denne gigantstore mastiffen er også kjent under navn som estremaduramastiff, leonmastiff og manchamastiff i hjemlandet.
En av teoriene som verserer blant kynologer om denne rasen går ut på at den opprinnelig skal ha kommet til Den iberiske halvøy med de gamle fønikerne, som kan tatt den med fra Syria eller India. Den spanske gjeterorganisasjonen Mesta har dokumentert hvordan denne storvokste hunden siden helt siden 1400-tallet har vært et viktig redskap i kampen mot rovdyr, og da spesielt ulv. Mange kynologer mener også at rasen har bidratt betydelig til blant annet pyreneisk mastiff, sankt bernhardshund, argentinsk dogge og flere andre store molossere.
Spansk mastiff er en populær og svært tallrik rase i hjemlandet, der det skal finnes mer enn 24 000 eksemplarer alene. Mange holder den også som ren selskapshund, men for de fleste er den fortsatt en nyttig brukshund. Mest vanlig er den i provinsen León i det nordvestre Spania. Utenfor Spania er den imidlertid sjelden, men det sies at noen av de beste utstillingshundene finnes i områdene rundt Madrid i Spania og i Nederland og USA.
I Norge sorterer rasen under Klubben for Større Selskapshunder (KSS), men dette er en meget sjelden hunderase her i landet.
Utseende, anatomi og fysikk
Spansk mastiff er en gigantisk hund med balanserte proporsjoner og en meget solid kroppsbygning. Typisk gangart er trav.
Hodet er solid, massivt og har proporsjoner som passer med kroppen. Skallen er måtlig velvet uten uttalt stopp. Øynene er små, madelformede og skal være nøttebrune (helst mørke). Øyenlokkene har sorte kanter. Ørene er mellomstore, triangelformede og henger ned mot kinnene. Kroppen er rektangulær, massiv og meget muskuløs. Halsen er kraftig og har løsskinn og doble hudfolder. Manken er svakt markert. Brystkassen er dyp og bred og har godt velvende ribben. Ryggen er kraftig og muskuløs. Lendet er langt og bredt. Krysset er bredt og sluttende. Kompakt benstamme med muskuløse, kraftige ben som ender opp i store katteformede labber med sluttede tær. Sporer forekommer på bakbena. Halsen er tykk ved basen og avsmalnende mot halespissen. Behåringen er gjerne noe lenger på halen enn ellers på kroppen, Den bæres normalt lavt, hengende ned mot hasene.
Hannhundene skal være minst 77 cm i skulderhøyde, men bør være over 80 cm. Vekten ligger normalt omkring 55-65 kg, men det viktigste er at vekten står i samsvar med proporsjonene. Hannene kan således godt bli tyngre enn dette. Tisper skal være minst 72 cm i skulderhøyde, men bør være over 75 cm. Vekten ligger normalt omkring 50 kg, men det viktigste er at vekten står i samsvar med proporsjonene. Tispene kan således også bli tyngre.
Bruksområde
Spansk mastiff er en utpreget brukshund med ypperlige egenskaper som familiehund i en aktiv og friluftsglad familie. Den har spesielle egenskaper som buskapshund, men kan også med fordel brukes som vakthund eller jakthund (spesielt på villsvin). Rasen har også mange flotte egenskaper innen hundesport. I tillegge er den en meget spennende utstillingshund.
Lynne og væremåte
Spansk mastiff er en stolt og tålig hund. Den er livlig og uredd, men rolig, hengiven og gjerne svært lojal mot sine eiere. Den er også regnet som et utmerket hund for barnefamilier. Den kan være litt skeptisk til fremmede, spesielt på egen eiendom og når egne barn er tilstede.
Rasen krever mye mosjon og bør ha godt om plass, slik at den kan ferdes ofte utendørs. Pelsen trenger normalt vedlikehold (1-2 ganger i uken).
Annet
Som alle ekstra store huderaser, trenger også spansk mastiff et godt tilpasset og næringsrikt kosthold for å unngå helsemessige problemer. Dette er spesielt viktig under den lange tilvekstperioden disse hundene har. De kan ikke regnes som fullt utvokste før de er nærmere 3 år gamle. Rasen tilhører dessuten de rasene som oftest rammes av arvelige skjelettsykdommer, eksempelvis hofteleddsdysplasi og albueleddsartrose.
Kristiansand stadion
Kristiansand stadion  var hovedarena for idrettsarrangementer og treninger innen fotball i Kristiansand fra 1948 og frem til 2006 og er byens hovedarena innen friidrett. Kristiansand stadion ble tidligere brukt som s hjemmebane, men er nå hjemmebanen til. Ved siden av hovedbanen med naturgress har anlegget to fotballbaner med kunstgress og tennisbaner. Kristiansand stadion fikk flomlys i og har en tilskuerrekord på 16 563 fra kampen - i.
Friidrettsstadion
Kristiansand stadion har vært arrangementssted for NM i friidrett tre ganger, i 1970, 1995 og 2012.
Tennis
Ved Kristiansand stadion er eget tennisanlegg med tre tennisbaner, tre tennishaller og klubbhus for Kristiansand Tennisklubb.
Nytt anlegg for Start
Kristiansand stadion var lenge ansett som utdatert som fotballarena for den øverste divisjonen, og i 2005 vedtok å bygge sitt eget anlegg. Det nye anlegget med 14 000 sitteplasser sto klart til seriestarten i. Det ligger i Torsvika, bare 400 meter fra Kristiansand stadion. Det nye stadion er et rent fotballstadion uten løpebaner og er gitt navnet Sør Arena, navnet er bestemt av en sponsor.
I dag bruker Start Kristiansand stadion til trening og delvis til kamper for klubbens lag utenom toppserielaget.
Rasmus Daugaard
Rasmus Daugaard (født 15. september 1976) er en dansk tidligere fotballspiller og psykoterapeut. Han var forsvarsspiller i Lyngby Boldklub, og har tidligere spilt for Lyn og i de danske klubbene FC Midtjylland og AB København.
Hill Air Force Base
Hill Air Force Base er en av det amerikanske flyvåpens flystasjoner, og ligger nord i Utah i USA. Den er en forsyningsflyplass, og er også base for F-16 Fighting Falcon. Navnet kommer fra major Ployer Peter Hill, en testpilot som omkom under testingen av prototypen til bombeflyet B-17 Flying Fortress.
Basen åpnet under navnet Hill Field i 1940, og ble en viktig forsyningsbase og verksted under andre verdenskrig. På det meste, i 1943, jobbet det 22 000 personer ved basen. I 1944 ble basen ansvarlig for langtidslagring av overskuddsfly. B-24, P-40, P-47, B-29 og mange andre flytyper ble etter hvert lagret ved basen. På 1950-tallet fikk Hill AFB ansvaret for vedlikehold av en rekke jetfly og missiler, en oppgave de har den dag i dag.
Basen huser også Hill Aerospace Museum med over 80 historiske fly.
Cladh Hallan
Cladh Hallan er et utgravingssted på øya South Uist, Ytre Hebridene i Skottland der det er gjort arkeologiske funn av Europas eldste mumier.
I årene 1988 til 2002 drev arkeologer utgravninger i tre rundhus som var en del av en bosetning med omtrent sju bygninger fra bronsealderen. Arkeologene fant i 2001 fire skjeletter under husene; blant dem levningene av en mann som døde ca. 1600 f.Kr. og en kvinne som døde rundt 1300 f.Kr., dvs omtrent på samme tid som Tutankhamon i Egypt. Nyere undersøkelser og DNA-analyser viser at de to sistnevnte skjelettene er satt sammen av kroppsdeler fra minst 6 ulike individer.
Siden skjelettene var plassert i fosterstilling og bløtvevet var nedbrutt trodde forskerne til å begynne med at det dreide seg om mennesker som var gravlagt på vanlig måte, men etterhvert avslørte prøver at skjelettene ikke ble gravlagt før omtrent 300 til 600 år etter mumifiseringen. Til forskjell fra ordinære myrlik synes Cladh Hallan-skjelettene å ha blitt plassert i en torvmyr i den hensikt å bevare kroppene. Etter 6 til 18 måneder i myra ble de mumifiserte likene hentet opp igjen og deretter tilsynelatende plassert innendørs; antageligvis hadde dette en religiøs betydning. Hvorfor mumiene tilslutt ble gravlagt flere hundre år senere er ukjent.
18. juni
18. juni er den 169. dagen i året. 170. i skuddår. Det er 196 dager igjen av året.
Navnedag
Norge: Bjarne og Bjørn. Sverige: Bjarne og Björn. Danmark: Leontius.
Fødsler
Se flere som er født 18. juni i Kategori:Fødsler 18. juni.
Merkedager
Den internasjonale panikkdagen (se liste over merkedager)
Sør-Afrika
Republikken Sør-Afrika er et land i det sørlige Afrika som grenser til Botswana, Lesotho, Mosambik, Namibia, Eswatini og Zimbabwe. Teknologisk og økonomisk er landet et av de mest utviklede i Afrika, og politisk et av de mest innflytelsesrike.
Sør-Afrika er kjent for store innbyrdes motsetninger, både innen natur, økonomi, politikk og i forhold mellom folkegrupper. Mest kom motsetningene til syne i apartheid, som var det hvite mindretallstyrets offisielle rasepolitikk gjennom nesten femti år, hvor det hvite mindretallet undertrykket det svarte flertallet. Samtidig er Sør-Afrika kjent for å løse disse problemene. Nelson Mandelas pragmatiske holdning bidro til å avslutte apartheid på en fredelig måte.
Naturgeografi
Republikken Sør-Afrika omfatter store geografiske områder i det sørlige Afrika, med en over 2500 kilometer lang kystlinje som fra det sørligste punktet Kapp Agulhas strekker seg nordover langs Det indiske hav i øst og Atlanterhavet i vest. Sør-Afrika har et areal på 1 219 912 km².
Hele innlandet ligger på mellom 900 og 2000 moh., og kalles Highveld. Innlandet er stort sett tørt, og går fra ørken til semiørken. Langs kysten utenfor innlandet ligger nesten uavbrutte fjellkjeder. Høyest er disse i øst ved Drakensberg-platået som går fra iMpumalanga i nordøst ned mot sørspissen av Lesotho. Høyeste topp er Thabana Ntlenyana på 3482 moh., som ligger inne i Lesotho. Høyeste topp på sørafrikansk side er Njesuthi på 3446 moh.
Langs kysten utenfor denne fjellkjeden går en smal stripe med land som kalles Groot Randkant (afrikaans for Store Randkanten). Østkysten er svært frodig og mottar nok av regn. I nordøst er landet subtropisk. Vestkysten består stort sett av ørken og strekker seg oppover mot Namibia og Namibørkenen. Sør-Afrika har ingen naturlige innsjøer. De fleste elvene går fra Drakensberg-fjellene, den lengste av disse Oranje på 1860 km renner ut i Atlanteren i vest, der den utgjør grensen mellom Namibia og Sør-Afrika. Den nest lengste elven er Limpopo på ca. 1600 km. Den renner fra vest til øst, utgjør en stund grensen mellom Sør-Afrika og Zimbabwe før den renner ut i Det indiske hav i Mosambik.
Tilhørende Sør-Afrikas territorium er også en liten semiarktisk øygruppe i Sørishavet, Prince Edwardøyene, bestående av Marion (290 km²) og den egentlige Prince Edward Island (45 km²).
Klima
Klimaet er halvtørt i størstedelen av landet, men subtropisk langs østkysten. Iblant forekommer lengre tørkeperioder.
Mangel på store elver og innsjøer gjør at man må begrense anvendelsen av ferskvannet, og man har problemer med å få vannet til å strekke til. Alt vann i de store byene i Gauteng importeres for eksempel fra Lesotho, mange hundre kilometer unna. Andre miljøproblemer er vann- og luftforurensning og jorderosjon. 93 % av elektrisiteten fremstilles av fossilt brensel, 6 % av kjernekraft og 1 % av vannkraft.
Demografi
[[Fil:South Africa population density map.svg|thumb|Kart som viser befolkningstettheten i Sør-Afrika
{{legend|#ffffcc|<1 /km²}} {{legend|#ffeda0|1–3 /km²}} {{legend|#fed976|3–10 /km²}} {{legend|#feb24c|10–30 /km²}} {{legend|#fd8d3c|30–100 /km²}} {{legend|#fc4e2a|100–300 /km²}} {{legend|#e31a1c|300–1000 /km²}} {{legend|#bc0026|1000–3000 /km²}} {{legend|#800026|>3000 /km²}}]]
I 2011 hadde Sør-Afrika en befolkning på 51 770 560 personer. . Det er en økning fra forrige telling i 2001 som var på 44 819 778 mennesker.
Folkegrupper
Apartheidstaten kategoriserte befolkningen i fire forskjellige rasegrupper, hvite, svarte, fargede og indere, og i mange år var det strenge restriksjoner på kontakt mellom dem. Disse gruppene har videre forholdt seg forholdsvis homogene, og skillelinjene er til dels både språklige, etniske og kulturelle. Om enn kategoriene dekker over store interne motsetninger, er de dermed fortsatt en målestokk som folk definerer seg i forhold til. Folketellingen i 2011 viste at av landets innbyggere definerte 41 000 938 seg som svarte, 4 615 401 som fargede, 4 586 8384 som hvite og 1 286 930 som indiske eller asiatiske. Utover dette definerer 280 454 seg ikke inn i noen av disse kategoriene. De prosentvise forholdene mellom gruppene endrer seg ganske fort. Kategorien svarte er eksempelvis i sterk vekst med en utpreget ung befolkning, mens den hvite andelen stadig minker grunnet lave fødselsrater og emigrasjon.
Kategorien svarte er den største og politisk dominerende befolkningsgruppen i dagens Sør-Afrika. Denne gruppen består av mange forskjellige bantutalende språkgrupper. Noen av disse er svært opptatt av sin etniske bakgrunn, andre er mer urbaniserte og opptatt av en felles sørafrikansk identitet. De største etniske gruppene her er zulu- og xhosa-folkene.
Kategorien hvite kan deles inn i to hovedgrupper: afrikaans- og engelsk-talende. Disse nedstammer hovedsakelig fra to forskjellige innvandringsbølger til landet, den første i den nederlandske koloniepoken, den andre i den britiske. Innvandring fra andre europeiske land har foregått i mindre grad de siste 400 årene. I denne gruppen er også en andel norske immigranter.
Kategorien fargede er en blanding av flere forskjellige etniske grupper. Felles for dem er at de stort sett er etterkommere etter slaver fra den nederlandske koloniepoken. Dermed er de også stort sett afrikaans-talende, og dominerer de delene av landet som kolonien dekket, særlig Cape Town og Wes-Kaap. En etnisk hovedkomponent i denne gruppen er khoisan, rester etter de opprinnelige folkegruppene som bodde i Sør-Afrika før både bantutalende og hvite: khoikhoi og buskmennene eller san. En annen gruppe er kappmalayene (Cape Malays), som er etterkommere etter slaver tatt hovedsakelig fra Java i Indonesia. De har bevart sin islamske tro og har en egen kultur som har sitt sentrum i det malayiske kvartalet i Cape Town.
Kategorien indisk stammer i stor grad fra en indisk innvandringsbølge på slutten av 1800-tallet. Disse er særlig dominerende i områder rundt Durban og i iKwaZulu-Natali, og også rundt Johannesburg. Den indiske befolkningen i Sør-Afrika er en av de største indiske befolkningsgruppene i verden, utenfor India. Det er også betydelige grupper av kinesiske (ca. 100 000 personer) og vietnamesiske sørafrikanere (ca. 50 000 personer). I 2008 avgjorde Pretoria Høyesterett at kinesiske sørafrikanere som ankom landet før 1994, skulle bli regnet som fargede. Dette gjelder rundt 12 000–15 000 etnisk kinesiske innbyggere som ankom før 1994, ca. 3–5 % av den totale kinesiske befolkningen i landet, og som et resultat av denne klassifiseringen vil disse falle inn under regjeringens BEE-politikk.
Det er en større flyktning- og asylsøkergruppe i landet. Ifølge World Refugee Survey 2008 gjaldt dette rundt 144 700 i 2007. De største gruppene er folk fra Zimbabwe (48 400), Den demokratiske republikk Kongo (24 800) og Somalia (12 900). Disse er for det meste bosatt i Johannesburg, Pretoria, Durban, Cape Town og Port Elizabeth.
Språk
Sør-Afrika har elleve offisielle språk. Afrikaans og engelsk var de to språkene som var anerkjent av apartheidstaten, og i tillegg kommer zulu, xhosa, nordsotho, setswana (som man også snakker i Botswana), sørsotho (som også snakkes i Lesotho), tsonga (som også snakkes i Mosambik), svati (som man også snakker i Eswatini), venda og sør-ndebele. Av disse språkene tilhører afrikaans og engelsk den indoeuropeiske språkfamilien, mens resten er bantuspråk. I praksis fungerer engelsk som viktigste administrative språk, supplert med et av de andre språkene, avhengig av hvilken sammenheng eller landsdel man befinner seg i. De fleste innbyggerne i landet er dermed tospråklige, og lærer både engelsk og et morsmål på skolen. De tre største språkgruppene er zulu, xhosa og afrikaans. Engelsken som snakkes i Sør-Afrika, blir omtalt som sørafrikansk engelsk.
Sør-Afrika har også en rekke «semi-offisielle» språk som også har en særegen stilling i grunnloven. Herav er de viktigste forskjellige khoisan-språk; en rekke asiatiske språk som brukes for eksempel av Sør-Afrikas store indiske minoritet: urdu, hindi, tamil, arabisk og også en rekke europeiske språk som portugisisk, tysk og gresk. Hebraisk er også med i denne gruppen.
Ved siden av de offisielle og de halvoffisielle språkene har Sør-Afrika en rekke kreol- og blandingsspråk. I Soweto/Johannesburg snakkes det for eksempel et språk som ofte går under navnet isiCamtho eller tsotsitaal, og som er dominert av en forenklet zulu og xhosa, ispedd en rekke uttrykk og talemåter fra afrikaans og engelsk. Dette språket er ikke bare livskraftig, men dominerende innen populærkulturen; musikk, filmer og ikke minst i Sør-Afrikas mange såpeoperaer på TV. Et annet kreolspråk er det såkalte fanegalo, som først og fremst er i bruk i gruvene. Dette er en kombinasjon av sørafrikanske bantuspråk, blandet opp med afrikaans, portugisisk og også til dels swahili. Fanegalo er også i bruk i andre land i det sørlige Afrika, for eksempel i gruvesamfunnene i Zambia.
Religion
Ifølge folketellingen i 2001 utgjorde kristne 79,7 % av befolkningen. Dette inkluderer medlemmer av Zion Christian Church 11,1 %, pinsevenner 8,2 %, romersk-katolske 7,1 %, metodister 6,8 %, nederlandske reformerte 6,7 %, den anglikanske kirke 3,8 %, og andre kristne 36 %. Islam utgjorde 1,5 % av befolkningen, hinduisme om lag 1,3 %, og jødedommen 0,2 %. 15,1 % hadde ingen religiøs tilknytning, 2,3 % tilhørte andre religioner og 1,4 % var uspesifiserte.
African Indigenous-kirkene er den største av de kristne gruppene. Man antar at mange av de personene som ikke oppga noen tilknytning til noen organisert religion, faller inn under tradisjonelle afrikanske religioner (TAR). Mange har en synkretistisk religionsutøvelse påvirket av kristne dogmer og TAR.
Det er ingen bevis for at islam var kjent for zuluene, swaziene eller xhosaene på østkysten før kolonitiden. Mange sørafrikanske muslimer blir beskrevet som fargede, spesielt gruppen av Kappmalayene i provinsen Wes-Kaap. Andre er beskrevet som indere, eksempelvis i iKwaZulu-Natali, blant annet når forfedre kom som handelsmenn fra Sør-Asia. Det anslås at islam er den raskest voksende religionen, [108] med seksdoblet antall svarte muslimer fra 12000 i 1991 til 74700 i 2004.
Hinduismen dateres tilbake til den britiske kolonitiden primært, men senere bølger med innvandrere fra India har bidratt til en betydelig hinduistisk befolkning. De fleste hinduer er etnisk sørasiatiske, men det er mange som kommer fra blandet rase, samt mange regner også med at innsatsen til hinduistiske misjonærer som ISKCON har gitt utslag. Andre religioner i mindre tall er sikhismen, jainisme og bahai.
Historie
Sør-Afrika har en svært sammensatt, komplisert og blodig historie, preget av forskjellige folkegruppers migrasjoner og en derav følgende kamp for plass og økonomiske ressurser mellom ulike etniske og kulturelle grupper.
Førhistorisk tid
Noen av de eldste arkeologiske sporene i verden har blitt funnet i Sør-Afrika. Beinrester etter Australopithecus Africanus er rundt 2,5 millioner år gamle. Spor etter Homo sapiens er datert tilbake til 100 000 f.Kr. San-folket (tidligere kalt buskmenn) er den eldste fortsatt eksisterende folkegruppen i Sør-Afrika. San-folket var et jeger-samler-folk. Spor etter dem i form av hulemalerier er funnet over hele landet, de eldste datert tilbake til 20 000 år f.Kr. Noen få san holder fortsatt til i Kalahari-ørkenen. Senere skilte khoikhoi-folket (nedsettende kalt «hottentotter») seg ut fra san. Khoikhoi-folket var pastauralister, og holdt til i området rundt nåværende Cape Town og i Cape. De ble nesten utryddet av europeerne, men restene av dem ble inkorporert i den såkalte «fargede» befolkningen. Et ofte brukt fellesnavn for disse to folkegruppene er khoisan.
Bantu-talende folkegrupper kom inn i Sør-Afrika nordfra ca. 500 år e.Kr. Bantuene var jernalderfolk som drev med kvegdrift og jordbruk, de var til å begynne med nomadiske, men slo seg etter hvert ned. En sivilisasjons-topp oppsto ved Mapungubwe, helt nord i Sør-Afrika rundt 1300 e.Kr. hvor man har gjort funn av både ganske avanserte arkitektoniske strukturer, kinesiske handelsgjenstander og penger. Mest kjent er en forgylt nesehornsfigur. Mapunguwe-sivilisasjonen flyttet seg senere opp til Great Zimbabwe. Bantufolkene migrerte i flere puljer, og etter hvert befolket de store deler av Sør-Afrika. Den sist ankommende gruppen, nguni-gruppen, som også innbefatter zulu- og xhosa-folket kom helt ned mot Fish River, hvor de etter hvert traff på europeere på vei østover.
Kolonitid
Sør-Afrikas moderne historie startet i 1652, da det nederlandske ostindia-kompaniet grunnla en forsyningsstasjon for skip som dro mellom Europa og Asia ved Kapp det gode håp. Stasjonen utviklet seg snart til byen Kappstaden eller Cape Town, og ekspanderte, og ble til Kappkolonien, som strakk seg lenger og lenger østover i landet. Khoi- og san-folkene ble raskt enten utryddet eller assimilert blant europeernes slaver, som stort sett ble importert fra de asiatiske koloniene. Rundt 1700 rakk koloniene helt frem til Fish River, hvor de traff på bantutalende xhosaer på vei sørover. Krig om land og kveg oppsto, og varte i hvert fall de neste hundre årene. Da Storbritannia besatte Kappkolonien i 1806, oppsto det uro mellom administrasjonen og de nederlandske settlerne (etter hvert kalt boere). Da England i 1833 forbød slaveri i sine kolonier, så boerne dette som en fornærmelse mot en gudegitt orden, store grupper av boerne migrerte derfor nordover gjennom ørkenen på jakt etter bedre land og for å grunnlegge en egen republikk. Denne utvandringen har siden blitt legendarisk i boernes nasjonsbyggingsprosjekt under betegnelsen det store trekket. Den mest kjente av boerrepublikkene var Transvaal eller de Zuid-Afrikaansche Republiek. Boerne traff på flere bantutalende folkegrupper, og konflikten mellom hvit og svart fortsatte.
Oppdagelsen av diamanter (1867) og gull (1886) i boerrepublikkene skapte velstand, og førte til massiv emigrasjon fra Europa, også nordmenn dro til Sør-Afrika. Men rikdommen førte også til splid mellom boerne og de nye settlerne samtidig som britene gjorde flere forsøk på å annektere landet. Det hele kulminerte i to kriger: Transvaalkrigen, også kalt 1. boerkrig 1880–1881, hvor boerne beholdt retten til å styre i Transvaal. Den store boerkrigen 1899–1902 tapte imidlertid boerne. I årene etter den siste boerkrigen kom det til en gradvis forsoning mellom briter og boere, og i 1910 ble Unionen Sør-Afrika dannet som et selvstyrende dominion i Det britiske samveldet. Dette forbedret imidlertid ikke forholdene for de svarte, som stadig ble mer undertrykket. I 1913 ble den såkalte landact innført, som forbød svarte jordeierskap utenfor noen små reservater. Disse reservatene ble under apartheidstaten gjort autonome, til såkalte bantustaner.
Norsk innvandring og misjonsvirksomhet
Marburg-settlementet var en av de få norske bosettingene i Sør-Afrika. De var 34 norske familier, hovedsakelig fra Ålesund og Sunnmøre, som i 1882 bosatte seg på tildelt jord i den britiske Natal-kolonien. Dette skal ha vært den første norske kolonien utenfor Amerika, og det eneste vellykkede skandinaviske bosettingsopplegget i Sør-Afrika.
Hans Schreuder innledet norsk misjonsvirksomhet i 1844 i Natal. Han fikk i 1850 slippe inn i Zululand og innledet misjonsarbeid der. Schreuder drev kartla zuluspråket og ga ut en grammatikk, og en ordbok med oversettelse mellom norsk og zulu. Han skrev også salmer på zulu. Nils Astrup overtok da Schreuder døde. Dette var en av de få stedene der de norske misjonærene bosatte i landet.
Etter 1910 kom mange norske hvalfangere til Sør-Afrika, særlig havnbyen Durban, og på denne tiden ble det registrert 1600 norskfødte. Durban og omland er fortsatt det området med flest norskættede i Afrika. Den norske skolen i Durban ble avviklet i 1939 på grunn av mangel på elever (nye generasjoner var assimilert). De fleste norske og norskættede i Natal giftet seg med briter, sjelden med boere. Den radikale britiske forfatteren William Plomer angrep i romanen Turbott Wolfe nordmennene i Natal og Zululand, presten Schreuder og Astrup kom heldigst ut.
I Knysna hadde familien Thesen slått seg ned i 1869 og satte med sin forretningsvirksomhet preg på byen. Arnt Leonard Thesen var Francis William Reitz' svigerfar. F.W. Reitz var en av de sentrale boer-politikerne i Oranjefristaten og i forbindelse med boerkrigen.
Apartheid-staten (1948–1990)
Etter at det boer-dominerte Nasjonalistpartiet tok regjeringsmakten i 1948 ble diskrimineringen av svarte og andre ikke-hvite systematisert og forsterket gjennom den såkalte apartheid-politikken, som i praksis innebar at den svarte majoriteten ble ekskludert fra alle politiske og økonomiske rettigheter. I 1961 ble Sør-Afrika republikk etter en folkeavstemning blant landets hvite innbyggere. De fleste svarte opposisjonspartier, blant andre ANC og PAC, ble forbudt på begynnelsen av 1960-tallet og flesteparten av lederne deres fengslet. ANC og tilsvarende partier flyttet hovedkvarterene sine ut av landet. Heretter fulgte et tiår hvor all motstand mot regimet lå nede. På 70-tallet kom en ny og mye mer militant generasjon av apartheidmotstandere. Denne bevegelsen var ledet av den unge aktivisten Steve Biko, som ble drept av politiet i 1977. 16. juni 1976 startet et massivt opprør blant skolebarn i Johannesburg-townshipen Soweto. Dette innledet stadig eskalerende protestbølger, unntakstilstand og vold inntil Nelson Mandela kom til makten i 1994.
Sør-Afrika hadde fra 1970-tallet og framover et fåtall egenkonstruerte kjernefysiske våpen, men ødela dem frivillig og ratifiserte ikke-spredningsavtalen i 1991. Sør-Afrika er det eneste landet som har utviklet kjernefysiske våpen og i ettertid gitt avkall på dem.
Slutten på apartheid (1990–1994)
Krefter i den hvite mindretallsregjeringen begynte å innse i løpet av 80-tallet at apartheid måtte oppgis på sikt. Dette førte bl.a. til kontakter mellom Mandela og National Intelligence Service (NIS) fra 1985. I august 1989 trakk landets president Pieter Willem Botha seg, og Frederik Willem de Klerk, som hadde blitt leder av partiet i februar, tok over. Etter økende press både innenlands og utenlands legaliserte F. W. de Klerk og den hvite regjeringen 2. februar 1990 de svarte opposisjonspartiene og friga fengslede politiske fanger. Dermed ble ANC, SACP, PAC, IFP og 31 andre organisasjoner lovlige. De Klerk argumenterte for at slike tiltak var nødvendige for at man kunne begynne med forhandlinger, som han anså som nøkkelen til fred. Nelson Mandela ble løslatt 11. februar 1990 fra Pollsmoor Prison i Paarl i en alder av 71, og holdt en tale til mange tusen tilhengere der han proklamerte at kampen mot apartheid måtte intensiveres og ikke ville bli enkel. Mandelas løslatelse ble sendt direkte på TV og radio over hele verden og ble ansett som vendepunktet i landets historie.
Forhandlingenen mellom alle partier for å forberede det første frie valget fant sted mellom desember 1992 og november 1993 med NP og ANC som hovedaktører. Ulike løsninger for overgangen til flertallsstyre ble diskutert, der De Klerk favoriserte en løsning med en koalisjonsregjering mellom NP og ANC i fem år før fullt demokrati, mens Mandela krevde en direkte overgang til demokratisk styre etter prinsippet én person én stemme. Den skjøre tilliten mellom partene og mellom De Klerk og Mandela ble hele tiden satt på prøve særlig gjennom terroraksjoner fra høyreorienterte hvite organisasjoner, men også væpnete aksjoner fra politiet. Volden fortsatte helt fram til noen dager før valget 26. april 1994, og så mange som 14,000 antas å ha blitt drept mellom 1990 og 1994, flere personer enn som ble drept under det hvite styret.
I løpet av de fire dagene valglokalene var åpne, gikk over 19 millioner sørafrikanere til stemmeurnene. Dette tilsvarte rundt 91 % av alle stemmeberettigede. ANC vant valget med 62,6 % av stemmene, Nationalistpartiet ble nest størst med 20,4 %. For å kunne endre lover og regler uten støtte ville de trengt 66 % av stemmene. Nelson Mandela ble landets første svarte president 9. mai 1994, De Klerk ble en av to visepresidenter, og apartheidregimet var offisielt over. Landet fikk også ny grunnlov, nytt flagg og ny provinsinndeling.
Dagens Sør-Afrika (1994–)
Mandela trakk seg som president i 1999, og Thabo Mbeki ble innsatt som president, et embete han beholdt til september 2008, da han ble tvunget til å gå av til fordel for overgangspresident (Kgalema Motlanthe). Han ble satt inn i påvente av neste valg, som ble gjennomført i april 2009. Jacob Zuma var på den tiden allerede partileder for ANC og designert presidentkandidat, og ble så valgt inn under parlamentsvalget i 2009.
Politikk og administrasjon
Sør-Afrika er det eneste landet i verden som styres fra tre hovedsteder: I byen Cape Town ligger parlamentet og dermed den lovgivende makt, i Pretoria holder regjeringen til og dermed den utøvende makt, og i Bloemfontein ligger høyesterett og dermed den dømmende makt. Dette bildet har imidlertid blitt forskjøvet de siste årene, da en ny høyesterett som kun tar seg av grunnlovsspørsmål, den såkalte konstitusjonelle rett (Constitutional Court), har fått sete i enda en by, Johannesburg.
Sør-Afrikas grunnlov ble vedtatt av Sør-Afrikas parlament og undertegnet av president Nelson Mandela den 4. desember 1996. I to år før dette gjaldt en overgangsgrunnlov vedtatt i forhandlingene som førte fram til valget i 1994. Grunnloven regnes internasjonalt som svært liberal og inneholder blant annet en omfattende menneskerettighetserklæring som skal hindre diskriminering og overgrep.
Statsoverhode og regjering
Sør-Afrikas regjering har sete i Union Buildings, Pretoria. Landets president er på samme tid regjeringssjef og statsoverhode og velges av parlamentet. Grunnloven forhindrer en president å sitte mer enn to perioder.
Parlament
Sør-Afrika har et tokamret parlament som møtes hver sommer, fra oktober til mars. National Council of Provinces er et slags overhus, og består av 90 medlemmer, uavhengig av folketall har hver provins ti representanter hver. Nasjonalforsamlingen (National Assembly) er underhuset. Medlemmene teller mellom 350 og 400 medlemmer, og disse velges proporsjonalt ut fra befolkningen, halvparten nasjonalt og halvparten fra provinsielle lister. Valg holdes hvert femte år samtidig for hvert kammer. Lederen av majoritetspartiet er også landets president.
Politiske partier
Sør-Afrikas politikk domineres i dag av ANC, som har ledet frigjøringskampen og har ved alle fire valgene siden 1994 hatt resultater rundt 2/3-dels flertall. Ved valget i mai 2009 fikk den 65,9 % av stemmene i Nasjonalforsamlingen, to plasser mindre enn 2/3-dels flertall som ville gi makt til å endre grunnloven alene. ANC er i dag i praksis et veldig liberalt parti, men er også preget av en retorikk og arv fra antiapartheid-kampen da partiet lente seg mer i en sosialistisk retning. Det største opposisjonspartiet i dag er det liberale Democratic Alliance (DA), som har klart å få omtrent halvparten av stemmene som ikke går til ANC, altså 16,7 % ved valget i 2009. Partiet har mest støtte i den hvite og «fargede» delen av befolkningen og har dermed også sitt tyngdepunkt i provinsen Wes-Kaap. Denne delstaten er den eneste som ikke ledes av ANC. DAs profilerte formann Helen Zille er førsteminister her.
Congress of the People (COPE) ble grunnlagt i 2008 av utbrytere fra ANC. ANCs interne behandling av overgangen fra president Mbeki til Zuma og stadige korrupsjonssaker ga grunnlag til det. Som nystartet parti ble den tredje størst med 7,4 %. Deretter kommer zulupartiet Inkatha Freedom Party som har mistet mye av sin betydning over de siste 15 år, også i sitt opprinnelige hovedområde iKwaZulu-Natali. Den oppnådde 4,55 % i mai 2009. Independent Democrats, United Democratic Movement og Freedom Front Plus og African Christian Democratic Party har alle fått under 1 % av stemmene og har dermed ingen stor betydning. Ytterlige fem partier har tilsammen fått seks seter i Nasjonalforsamlingen. Boerregimets Nasjonalistpartiet har blitt del av ANC.
Administrativ inndeling
Sør-Afrika har ni provinser. Disse ble etablert ved apartheidstatens fall i 1994. Før 1994 hadde Sør-Afrika fire provinser og en mengde mer eller mindre autonome reservater for svarte, såkalte bantustaner.
Næringsliv
Sør-Afrika er et mellominntektsland med rike naturressurser, velutviklet økonomi, lovgivning, kommunikasjonssektor, energiforsyning og transportsektor. Den sørafrikanske finanssektoren er velutviklet og børsen er den viktigste i Afrika, infrastrukturen i landet er moderne. Landets jevne økonomiske vekst har ført til økende behov for elekrisitet, mens kraftverkskapasiteten ikke har vært økt. Det har ført til en elektisitetskrise som fører til planlagte og uplanlagte brudd i strømforsyningen over store deler av landet. Landets økonomiske sentrum er Gauteng-provinsen med Johannesburg. Her bor 20 % av landets befolkning som står for en tredjedel av landets verdiskapning, noe som tilsvarer ca. 10 % av Afrikas totale verdiskapning.
Naturressurser
Økonomiens viktigste gren er fortsatt gruvedrift til utvinning av naturressursene. Landet har betydelige andeler av noen av verdens viktigste mineraler. Det er anslått at det har 88 % av all platina på jorden, 80 % av all mangan, 72 % av krom, 40 % av gull og 45 % av vanadium (2007). Landet er en av de ledende produsenter av edelmetaller som gull og platina, dessuten andre metaller og kull. Sør-Afrika er verdens fjerde største produsent av diamanter. Den var i 2007 verdens største produsent for aluminium-silikat, platina, vanadium og vermikulitt og andre største produsent for gull, mangan, titanium og zirkonium. Gruvedriftsektoren er fortsatt landets største arbeidsgiver med 460.000 direkte ansatte og ytterlige 400.000 ansatte i avhenigige bedrifter.
Fattigdom
Inntekter og formue er svært ulikt fordelt i Sør-Afrika. Sammen med blant annet Brasil og India har Sør-Afrika en av de største forskjellene mellom rik og fattig, ifølge UNDP (se også Demografi). Store deler av befolkningen lever under FNs fattigdomsgrense, og arbeidsledigheten ligger på rundt 30 %. De fattige kommer nesten utelukkende fra de fargede og svarte befolkningsdelene som følge forfordeling av disse gruppene under apartheidstiden. Den høye andelen med hiv-infiserte(aids)syke har vært en tilleggsbelastning for landet i form av uførhet og behandlingskostnader. For å bedre svarte og fargedes vilkår fører regjeringen en politikk under navnet «Black Economic Empowerment» som gjør det enklere for disse å få utdannelse og arbeid. Politikken pålegger høyskoler og bedrifter å kvotere inn fargede etter et poengsystem.
Norges bistand
Norge har gitt bistand til den sørafrikanske økonomien siden 1994. I 2006 var Norges økonomiske bistand 90 millioner kroner.
Kalender og helligdager
Nasjonaldag: Frihetsdagen 27. april og 31. mai
Forskning
Mark Shuttleworth grunnla et tidlig internettsikkerhetsselskap, Thawte, som så ble kjøpt ut av det verdensledende VeriSign. Han er senere kjent som grunnlegger av Linux-varianten Ubuntu. Til tross for regjeringens arbeid for å oppmuntre til entreprenørskap innen bioteknologi, IT og andre høytekonologiske felt, har ingen banebrytende selskaper blitt grunnlagt i Sør-Afrika. Imidlertid er det et uttrykt mål fra regjeringens side at økonomien baseres mer på avansert teknologi, ettersom man har innsett at sørafrikanere ikke kan konkurrere med selskaper i Det fjerne østen innen produsering, og heller ikke kan basere seg på mineralinntekter i det uendelige.
Sør-Afrika har dyrket frem et spirende astronomifellesskap. Southern African Large Telescope, det største optiske teleskopet på den sørlige halvkule, er plassert her. Sør-Afrika holder med på bygningen av Karoo Array Telescope, som en del av Square Kilometer Array-prosjektet (SKA), hvor Sør-Afrika er finalist sammen Australia for å bli vert for prosjektet.
Utdanning
Analfabetisme: I 2003 var 17,6 % av den voksne befolkningen (15 år og eldre) analfabeter.
Metropoliske områder og største byer
Største metropoliske områder i Sør-Afrika
Oppføring på UNESCOs liste
Verdensarvsteder
Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder.
Yamaha
Yamaha Corporation er en japansk produsent av musikkinstrumenter og forbrukerelektronikk. Det har om lag 20 000 ansatte (2012).
Det ble startet da Torakusu Yamaha (1851–1916), en klokkemaker, som reparerte et harmonium i 1887. Kort tid etter laget sitt første egne harmonium. Firmaet ble startet i 1897 med et kapital på 100 000 yen og fikk navnet Nippon Gakki Co. Ltd., men i 1987 ble dette erstattet med Yamaha Corporation. Logoen med tre stemmegafler er fra 1916.
Yamaha laget sitt første piano i 1900 og sitt første flygel i 1902.
Det ble i 1949 registrert på børsen i Tokyo. I 1987 kom det første Disklavier, et elektronifisert selvspillende piano. Den selvsyngende programvaren Vocaloid kom i 2003. Produkter for miksing, høyttalere, studiolyd og scenelyd har siden slutten av 1960-årene gått under merket Yamaha Pro Audio.
Yamahas musikkskoler ble etablert i 1950-årene og er fortsatt i bruk over hele verden, med nær 700 000 studenter i 2012. Blant mange «Yamaha artister» (de som kun bruker Yamaha-instrumenter) finner vi Stevie Wonder og Per Danielsson.
Produksjon av motorsykkel med diverse krigsmateriell, ble først ledet av Genishi Kawakami (1912–2002). Den ble i 1955 skilt ut i selskapet Yamaha Motor Company, som etterhvert også lager Yamaha snøscootere, diverse all-terrain vehicle (ATV), enkelte bilmotorer (blant annet for Toyota), roboter og utenbordsmotorer for båt. Motorsykkelen YZF-R1 ble introdusert i 1998. I 2012 laget de over seks millioner motorsykler.
Yamaha har også laget diverse sportsutstyr. Pil og bue-avdelingen var aktiv fra 1959 til 2012, etter å ha forsynt fem olympiske gullmedaljører.
Kystvrifuru
Kystvrifuru (latin: Pinus contorta ssp. contorta) er en underart av vrifuru i furuslekten og furufamilien. Kystvrifurua vokser vilt i vestre deler av Nord-Amerika, staten Colorado og nord til grensen mot Alaska. Navnet kystvrifuru henspiller på den vestligste Stillehavs-varianten av bartrær hvor nålene sitter to og to og er vridde.
Kystvrifurua sprer seg i Amerika ved å gjemme frø i lukkede konglekapsler under skogbrann, for så å dominere det utbrente landskapet etter brannen som pionerart. I det tempererte Norden kan den formere seg uten skogbrann og har derfor spredt seg en del på Østlandet
Varianter
De ulike variantene av vrifuru er:
Eidsdammen
Eidsdammen er et vann på Bjørkelangen i Aurskog-Høland kommune i Viken. Jørnsbekken renner inn i Eidsdammen fra Eksismo-traktene. Ut fra Eidsdammen renner Eidsbekken ned til Lierelva og hovedvannstrengen av Haldenvassdraget.
Republikkens orden (Tunisia)
Republikkens orden er en tunisisk orden innstiftet 16. mars 1959. Ordenen tildeles for sivil og militær innsats for etablering av republikken, dens utvikling og institusjoner. Tunisias president er ordenens stormester.
Inndeling
Republikkens orden er inndelt i fem grader:
Insignier
Opprinnelig viste ordenstegnene for Republikkens orden portrett av Habib Bourguiba, Tunisias første president etter at monarkiet ble styrtet i 1957. Bourguiba styrte til 1987. Ordenstegnet besto av en hvitemaljert femtagget stjerne med en midtmedaljong i gull der presidentens portrett var plassert. Det var plassert ornamenter i gull og rødt i vinklene mellom taggene. Ordensstjernen hadde den femtaggede stjernen satt på flammende stråler i gull. Ordensbåndet var hvitt med striper i rødt og gult langs kantene.
I 1967 ble ordenstegnene endret. Siden da består ordenstegnet av en stjerne med fem sølvtagger i grønt og rødt og med sølvspyd mellom taggene. Midtmedaljongen er grønn med Tunisias riksvåpen i sølv i midten. Medaljongen er omgitt av en grønnkantet rød bord med innskriften ”Republikken Tunisia” på arabisk. Ordenstegnene er like for de ulike gradene, men er ulike av størrelse og er opphengt i bånd av forskjellig utforming. Ordensstjernen er også identisk med ordenstegnet, men er større. Ordensbåndet er grønt med to smale røde striper ved hver av kantene. Fargene er de samme som i Iftikhar-ordenen.
Tildeling
Utnevnelse skjer i regelen til ordenens lavere trinn, med påfølgende mulighet for avansement.
Norske innehavere
Republikkens orden er tildelt Jens-Anton Poulsson og Gunnar Halle.
Friedrich Carl von Schönborn
Friedrich Carl von Schönborn (født 3. mars 1674 i Mainz, død 26. juli 1746 i Würzburg) var fyrstbiskop av Würzburg og Bamberg og riksvisekansler for Det tysk-romerske rike.
Bakgrunn
Friedrich Carl von Schönborn var andre sønn av den kurmainzske statsminister og nevø av Mainz' kurfyrst-erkebiskop, Lothar Franz von Schönborn. Hans eldre bror og for-forgjenger i Würzburg var Johann Philipp Franz von Schönborn. Hans yngre brødre var Hugo Damian von Schönborn og Franz Georg von Schönborn.
I 1681 ble han sendt for å studere ved jesuittenes skole i Aschaffenburg. Havn ble domherrere i Würzburg i 1683 og i Bamberg i 1685. Han studerte så sammen med sin bror Johann Philipp Franz i Würzburg, Mainz, Aschaffenburg og Roma (Germanicum). Hans Grand Tour bragte ham til Nederlandene, England og Frankrike. Han avsluttet studiene ved Sorbonne.
Han mottok de lavere vigsler i 1701. I 1703/4 sendte hans onkel Lothar Franz som envoyé for erkebispedømmet Mainz til det keiserlige hoff i Wien.
Karriere
Etter onkelen Lothar Franz' død i 1729 kunne han etterfølge ham som fyrstbiskop av Bamberg, og et halvt år senere fikk han også bispedømmet Würzburg. Hans regjeringstid var økonomisk og kunstnerisk en blomstringstid for begge de frankiske høystiftene. Han var byggherre eller renovator for omkring hundre kirkebygg, byggherre for sommerresidensen Schloss Werneck, Münsterschwarzach og etter 24 års byggetid den som fullførte oppføringen av den berømte fyrstbiskoppelige Würzburg-residensen. Schönborns byggeiver var uten paralleller i høystiftenes historie, og bidro også til stor velstand.
Hans reformer innen justis og forvaltning var preget av tidlig-opplysningstidsstrømninger. Han ga også universitetene massiv støtte, og var særlig opptatt av naturvitenskaper og medisin.
Med hans død ble en æra av Schönborn-fyrsters regjeringstid avsluttet.
Han er en slektning av den langt senere kardinal Christoph von Schönborn.
Hanscom Air Force Base
Hanscom Air Force Base (IATA: BED, ICAO: KBED) er en av det amerikanske flyvåpenets flystasjoner, og ligger i Bedford i Massachusetts, om lag 20 km nordvest for Boston.
Flystasjonen er oppkalt etter piloten Laurence G. Hanscom, og ble opprettet i juli 1941.
I dag er Hanscom Air Force Base hovedsenter for det amerikanske luftvåpenets «Electronic System Center». 66th Air Base Wing er stasjonert på Hanscom. Basen har tilsammen 7 763 ansatte, hvorav 1 229 er militært personell i aktiv tjeneste. Det årlige driftsbudsjettet (2008) er på 3,3 milliarder dollar.
Hickam Field
Hickam Field (tidligere Hickam Air Force Base) er en av det amerikanske flyvåpens flystasjoner, og ligger i Pearl Harbor ved Honolulu på øya Oahu i Hawaii i USA. Den deler rullebane med Honolulus sivile internasjonale flyplass. 1. oktober 2010 ble basen samlokalisert med Pearl Harbor Naval Station og dannet Joint Base Pearl Harbor-Hickam.
Under det japanske angrepet på Pearl Harbor i 1941 led Hickam Field, som det het da, stor skade og tapte mange fly, 189 døde og 303 sårede.
Ferjesambandet Kvitsøy–Mekjarvik
Kvitsøy–Mekjarvik er et fergesamband over Kvitsøyfjorden i Rogaland, mellom Kvitsøy ferjekai i Kvitsøy og Mekjarvik ferjekai i Randaberg. Det er del av fylkesvei 521. Strekningen drives av Norled.