cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stig Tøfting
Tøfting startet sin profesjonelle karriere i AGF i 1989. I 1993 gikk han til bundesligaklubben Hamburger SV, men slo ikke gjennom. Deretter ble han utleid til OB og AGF, og i de følgende år byttet han mellom dansk og tysk fotball. I 2002 tok han en avstikker til engelsk fotball i Bolton Wanderers, der han fikk sparken etter en voldsdom. Han gjenopptok karrieren i kinesiske Tianjin Teida i 2003 og spilte igjen for AGF fra februar til desember 2004, før han igjen fikk sparken (ifølge pressen hadde han vært innblandet i et håndgemeng under en spillerfest). Deretter gikk han til den svenske klubben BK Häcken, før han signerte sin siste spillerkontrakt i Randers FC høsten 2005. Han la opp som aktiv spiller 1. desember 2007.
Sommeren 2007 ble Stig Tøfting assistenttrener for Randers FC hos sjefstrener Colin Todd, det første halvåret som spillende.
I 2005 utgav han selvbiografien No Regrets.
Utenomsportslig
Utenom fotballkarrieren er Tøfting også kjent for å ha fått flere voldsanmeldelser og to dommer. Den første voldsdommen er fra 1999, da Tøfting ble idømt 20 dages betinget fengsel. Den andre skyldtes en episode som skjedde like etter VM i fotball 2002, da en del av de landslagsspillerne festet på Café Ketchup i København. Her skallet Tøfting kafeens bestyrer, noe som gav ham en dom på fire måneder.
Sommertreff live
Sommertreff Live ble første gang arrangert i juni 2009. Sommertreff Live er en utvidelse av Vårtreffet til Sommertreff som siden 2004 har arrangert gatebiltreff på Arctic Circle Raceway på Mo i Rana. Sommertreff Live er den eneste "Bil og Musikkfestivalen" i Norge, og således unik i sitt slag. Sommertreff Live i 2009, hadde et publikum på mellom 10 500 og 12 000.
Sommertreff Live 2009
Sommertreff Live 2009 ble avholdt 12.-14 juni. Elleve band spilte under festivalen, og hele fem var fra Nord-Norge.
Høyskolen Diakonova
Høyskolen Diakonova var en privat skole i Oslo som tilbød sykepleierutdanning og andre helsefaglige høgskolestudier. Skolen ble opprettet i 1916 og het frem til 2005 Menighetssøsterhjemmets Høgskole. Skolen var eiet av Stiftelsen Diakonova, som er en frittstående, selveiende diakoniinstitusjon innen Den norske kirke.
Skolen tilbød sykepleierutdanning (bachelorgrad), mastergrad i diakoni, videreutdanning til helsesykepleier, kreftsykepleier, nyresykepleier, hygienesykepleier og utdanning innen diakoni og kristen sjelesorg.
Skolen lå lenge i Rosenborggate nær Bislet. Fram til sommeren 2012 lå høyskolen i Linstows gate sammen med Høgskolen i Staffeldtsgate, men flyttet til lokaler i Fredensborgveien 24 Q i august 2012.
16. juni 2016 ble det kjent at Høyskolen Diakonova og VID vitenskapelige høgskole hadde bestemt seg for å slå seg sammen.
Svalbard satellittstasjon
Svalbard satellittstasjon (SvalSat) er en satellittstasjon 459 moh. på Platåberget (over Hotellneset og Bjørndalen), om lag 5 km vest for Longyearbyen på Svalbard. SvalSat er en stasjon i firmaet Kongsberg Satellite Services (KSAT). Satellittstasjonen henter ned data fra og laster opp innstruksjoner til satellitter i polare baner. Satellittstasjonen, som er den nordligste i verden, åpnet i 1997 og har i dag (jan. 2020) ca. 40 ansatte. Hovedkontoret til KSAT ligger i Tromsø og har tilsammen over 200 ansatte. Satellittstasjonen består av i underkant av 150 antenner (april 2023). I starten ble det bygd 6 antenner, hvor Kongsberg Satellite Services og Den europeiske organisasjonen for meteorologisatellitter (EUMETSAT) fra starten eide to hver og NASA og den sivile amerikanske værvarslingstjenesten National Oceanic and Atmospheric Administration eide en hver. Antall antenner har økt meget sterkt de senere årene, og i 2012 satte KSAT i gang en utvidelse av stasjonbygget. Med utvidelsen har antallet satellitter det leses ned data fra økt fra 14 i 2008 til mer enn 130 i 2020. Svalbard og Tromsø tar det data fra tilsammen 50,000 passeringer i måneden. I 2021 installerte KSAT de to store ka-band  antennene på Svalbard og Punta Arenas, antennen på Svalbard er 11 meter i diameter. Satelittstasjonen ble da verdens største bakkestasjon. Per 2023 er Svalbard satellittstasjon en del av USAs romfartsorganisasjon NASAs kommunikasjonsnettverk Near Space Network.
I tillegg har Telenor bygd en telekommunikasjonsantenne. Dataene sendes via Telenors anlegg på Skjeringa i Longyearbyen, med sjøkabel (fiber) via Harstad til Sør-Norge og, blant annet, USA.
Svalbard satellittstasjon og TrollSat ved forskningsstasjonen Troll i Antarktis er de eneste satellittstasjonen i verden som kan ha kontakt med de polare satellittene på hver eneste runde de tar (14 av 14 runder i døgnet). Sammen med et tilsvarende anlegg i Tromsø – KSAT ved Prestvannet – er Svalsat og Tromsø de to eneste sivile anleggene i Norge av denne typen.
John Crockett
John Crockett (født 1918, død 1986) var en britisk teater- og TV-serie-regissør.
Han regisserte Doctor Who-historien The Aztecs i 1964, som er en av de mest ansette historiene fra svart-hvitt-perioden av serien. På DVD-utgivelsen av historien i 2002 roste skuespiller John Ringham Crockett for hans arbeid.
Kornkråke
Kornkråke eller blåkråke (Corvus frugilegus) er en kråkefugl som finnes naturlig over store deler av Eurasia, inkludert vinterbestander i den sørlige delen av Østlandet og på kysten av Sørlandet, Nordvestlandet og Trøndelag i Norge, og fragmentert gjennom den sørlige delen av Sverige og i Vest-Finland. Kornkråka har dessuten blitt innført til New Zealand. Ifølge IUCNs rødliste er arten tallrik og livskraftig.
Taksonomi
Molekylære studier antyder at kornkråke danner en naturlig klade sammen med hawaiikråke (C. hawaiiensis), som ifølge IUCNs rødliste er utryddet i vill tilstand.
Arten består som to taxa, med én vestlig (nominatformen) og én østlig populasjon. Skillet mellom dem går ved elven Jenisej og Altaifjellene i Sibir, Tien Shan i Kirgisistan, det vestlige Xinjiang i Kina, og det indiske subkontinent. De to populasjonene er skilt fra hverandre med et minimum av 200 km på det smaleste (mellom Altai og Sajanfjellene), og hybridisering er ikke kjent. Madge (2018) antyder at det kan være snakk om to distinkte arter, men sier at flere undersøkelser er nødvendig før man kan stadfeste eller avkrefte dette.
Det er foreslått to nye underarter i henholdsvis Gilgit (tschuii) i det nordlige Pakistan og Altai i Russland (ultimus), basert på forskjeller i størrelsen. Disse er fysisk mindre og har et finere nebb enn de to andre underartene, men forskjellene synes trivielle og begge er inkludert som lokale økotyper under nominatformen. Én ny underart er også foreslått for Øst-Sibir, Mongolia og Mandsjuria i Nordøst-Kina (centralis). Denne er noe større enn pastinator og har fjær som skinner i lilla, men forskjellene anses som små og kliniske. Den er derfor inkludert som en lokal økotype i pastinator.
Inndeling
Inndelingen under følger HBW Alive og er i henhold til dos Anjos & Bonan (2017). Oppdelingen av underfamilier følger Jønsson et al. (2016). Alle norske navn følger Norsk navnekomité for fugl (NNKF) og er i henhold til Syvertsen et al. (2008), med unntak for navn gitt i parentes. Disse har fortsatt ikke fått avklart sitt norske navn og må derfor kun betraktes som beskrivende uttrykk.
Atferd
Arten hekker typisk i kolonier, som noen steder kan telle flere tusen par. Fuglene starter med byggingen av reir i midten av mars, som regel i tretopper. Kornkråka stjeler ofte reirmateriale fra nabokråkene. Om et par er borte i lengre tid fra reiret, kan de oppleve at det er borte når de returnerer.
Eggleggingen starter i månedskiftet mars-april. De første parene kan legge opptil seks egg. De som legger egg senere legger som oftest færre. De yngste fuglene legger gjerne bare ett egg. Rugetiden er fra 17 til 18 dager.
20 % av eggene blir ikke klekket. Den første uken etter at ungene er klekket dør mange av ungene. Dødeligheten er størst blant hann-unger, sannsynligvis fordi hannene er noe større enn hunnene. Ungene blir i reiret i ca. en måned. Deretter følger de foreldrene i fra fem til seks uker før de er i stand til å klare seg på egen hånd.
Inge Heybroek
Carl Erik «Inge» Heijbroek (født 12. oktober 1915 in Hilversum, død 9. februar 1956 i Dublin på Irland) var en nederlandsk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin. Heijbroek vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1936 i Berlin. Han var med på det nederlandske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak India og Tyskland. Nederland vant sin gruppe men tapte semifinalen med 0-3 til Tyskland. I bronsefinalen vant de over Frankrike med 4-3. Heijbroek spilte en kamp i OL-turneringen.
Tommy Dreamer
Thomas Laughlin (født 14. februar 1971 i Yonkers i New York), kjent under sitt artistnavn Tommy Dreamer, er en amerikansk wrestler som ble medlem av ECW i 1993. Han ble der helt til ECW gikk konkurs i 2002. Etter dette har han vært under kontrakt med WWE.
I 2010 signerte han kontrakt med Total Nonstop Action – TNA.
Mathilde Malling Hauschultz
Mathilde Johanne Malling Hauschultz (født 2. desember 1885 i København, død 30. desember 1929) var en dansk overrettssakfører og politiker (K).
Hun var en av de fire kvinnene som fikk plass på Folketinget i 1918, etter at Grunnloven ble endret i 1915 for å tillate kvinner å stille til Folketingsvalg. De andre tre var Karen Ankersted, Helga Larsen og Elna Munch. Hauschultz representerte Det Konservative Folkeparti, før 1915 kjent som Højre. Hun var også en av Danmarks første kvinnelige sakførere, og hun grunnla i 1914 den første partipolitiske kvinneforeningen i landet, Danske Kvinders Konservative Forening (DKKF).
Hun døde av hjerneblødning.
Kunståret 1290
Fødsler
virksom fra ||align=center|ca. 58 ||align=center|ca. 1348 ||
Tippeligaen 2004
Tippeligaen 2004 startet 12. april og sluttet 30. oktober. Det ble spilt 26 runder, og vant sitt 13. strake seriemesterskap, på flere scorede mål enn.
Ham-Kam og rykket opp fra 1. divisjon før denne sesongen.
Tonny van Lierop
Antoine Robert Onslow «Tonny» van Lierop (født 9. september 1910 i Vught, død 31. mars 1982 i Blaricum) var en nederlandsk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Tippeligaen 2004
De fire øverste lagene i Tippeligaen kvalifiserte seg til den nordiske turneringen Royal League.
Nils Tore Føreland
Nils Tore Føreland (født 1957) var ordfører i Drangedal kommune. Han representerer Arbeiderpartiet og ble valgt til ordfører i 2003 i et valgteknisk samarbeid med SV, som fikk varaordføreren. Ved valget i 2007 ble han gjenvalgt med støtte fra Fremskrittspartiet. Kommunen har valgt å gi alle elever i grunnskolen hver sin bærbare datamaskin, og ved skolestart i 2007 overrakte Nils Tore Føreland personlig maskin til hver elev. Drangedal kommune er en av de første i Norge som er fullt utbygget for bredbånd.
Władysław Karaś
Władysław Karaś (født 31. august 1893 i Kielce, død 28. mai 1942) var en polsk sportsskytter som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Karaś vant en olympisk bronsemedalje i skyting under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han kom på tredjeplass i 50 m rifle liggende med 296 poeng bak norske Willy Røgeberg som vant på maksimale 300 poeng og Ralph Berzsenyi fra Ungarn. Det var 66 skyttere fra tjuefem nasjoner som deltok i konkurransen som ble avholdt 8. august 1936.
Ringkollstua
Ringkollstua (607 moh.) er ei turisthytte og et serveringssted i Nordmarka. Den ligger oppunder Ringkollen på Krokskogen, i Ringerike kommune. Dagens hytte ble bygd i 1993, men den opprinnelige Ringkollstua sto ferdig alt i 1895.
Gamle Ringkollstua
Den opprinnelige Ringkollstua, også kalt «Turisten», stod der Ringkollkapellet står i dag. Byggingen var en følge av etableringen av Hønefoss og Omegn Turistforening (nå DNT Ringerike) i 1893. Foreningen kjøpte ei seterløkke i 1894, på det stedet som gikk under navnet «Gjermundbo seter», og året etter ble den første hytta satt opp. Det offisielle navnet var «Ringkollen Turisthotell», men den fikk raskt tilnavnet «Turisten». Bygningsmassen ble bygd ut i flere omganger, og ble etter hvert både til overnattingssted og kafé. I 1948/1949 kjøpte Skiforeningen Ringkollstua.
Brann og gjenoppbygging
Høsten 1970 brant Ringkollstua ned til grunnen. Først i 1976 ble branntomta ryddet, og det ble etterhvert besluttet å bygge et kapell på branntomta. Ringkollkapellet ble bygd i 1982, men den nye Ringkollstua ble ikke bygd før i 1993, der den står i dag.
Dagens situasjon
Våren 2007 varslet styret i driftsselskapet at de måtte legge ned driften, fordi det ikke var mulig å drive lønnsomt. De stengte derfor 1. juni 2007.
For å kunne drive lønnsomt ønsket styret å bygge ut med inntil 7 nye hytter, for å kunne håndtere overnattingsgjester, og dermed andre typer arrangementer. Reguleringsplan tillot ikke en slik utbygging. Ringerike kommune sendte ut et forslag til ny reguleringsplan for Ringkollen til høring 2. mai 2007, et forslag både Buskerud fylkeskommune og Miljøverndepartementet kom med innsigelser på. Kommunestyret vedtok til tross for innsigelsene 21. juni 2007 en ny reguleringsplan for Ringkollen, der de åpnet for utbygging av Ringkollstua. Dette vedtaket leverte fylkeskommunen innsigelser på til Miljøverndepartementet, noe de fikk støtte for der i februar 2008.
Ringkollstua sto pr. februar 2008 stengt. Det ble søkt etter andre løsninger, bl.a. i samarbeid med Miljøverndepartementet, for å sikre driften videre. Miljøvernminister Erik Solheim bekreftet 15. februar 2008 at også Miljøverndepartementet ønsket at Ringkollstua ble opprettholdt som et tilbud til allmennheten.
Ringkollstua driftes i 2017 av Fossen Friluft.
Gylandstunnelen
Gylandstunnelen er en jernbanetunnel som er 5,717 meter lang. Den ligger på Sørlandsbanen mellom Storekvina og Gyland stasjoner.
Tunnelen er den 3. lengste på Sørlandsbanen og den 9. lengste jernbanetunnelen i Norge. Den ble åpnet i 1943 da Sørlandsbanen ble åpnet på strekningen frem til Moi. Største tillatte hastighet er 130 km/t.
Olympiske sommerleker
De moderne olympiske sommerleker er en internasjonal multisportkonkurranse som avholdes hvert fjerde år. De olympiske sommerlekene regnes som det mest prestisjefylte sportsarrangementet i verden. Den internasjonale olympiske komité (IOK) er hovedansvarlig for organiseringen og arrangeringen av lekene. De moderne olympiske sommerlekene ble for første gang avholdt i 1896 i Athen, Hellas. Lekene nummereres med romertall, der også avlyste leker inngår i nummereringen. Jubileumslekene i 1906 regnes ikke med i de offisielle IOK-statistikkene, men sportsstatistikere og andre interesserte tar de ofte med i sine statistikker. Lekene er medregnet i listene i denne artikkelen bortsett fra medaljestatistikken, som hovedsakelig baserer seg på IOKs offisielle medaljedatabase. Ved de første moderne olympiske lekene i 1896 deltok fjorten nasjoner med totalt 241 utøvere, kun menn, der mesteparten var fra arrangørlandet Hellas. Et drøyt århundre senere, under OL 2008 i Beijing, var det over to hundre nasjoner, med nesten elleve tusen mannlige og kvinnelige utøvere som deltok. Antall øvelser er også betydelig utvidet i løpet av de moderne lekenes historie fra slutten av 1800-tallet til nå.
Det olympiske flagget, med de fem ringene i ulike farger som symboliserer verdens kontinenter, ble tatt i bruk første gang under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Den olympiske ild ble første gang ført til olympiastadion i Berlin 1936. Ilden ble hentet i Olympia og fraktet til stadionet av sportsutøvere fra Hellas.
På grunn av krig har det ved tre OL-år ikke blitt avholdt leker. De første innstilte lekene var i 1916 under første verdenskrig, de skulle ha vært arrangert i Berlin. Under andre verdenskrig ble lekene i 1940 (Tokyo) og 1944 (London) avlyst. Tyskland og Japan fikk ikke lov å delta i lekene 1948 i London på grunn av sin rolle under andre verdenskrig.
Politikk har påvirket lekene også utenom utestengelsen i 1948. Sovjetunionens invasjon av Afghanistan resulterte i at mange nasjoner fra den vestlige delen av verden boikottet lekene 1980 i Moskva. Dette førte til en motreaksjon med boikott fra Sovjetunionen og en rekke østblokkland fire år senere under OL 1984 i Los Angeles.
Sommer-OL har blitt arrangert flest ganger i Europa, og det er flere byer som har stått som vert for lekene mer enn en gang: London, Paris, Los Angeles og Athen. Byer i Afrika har aldri stått som arrangør.
Idrettsgrener
Følgende idrettsgrener er for tiden på det offisielle olympiske programmet. Tallene i tabellen angir hvor mange øvelser innen idretten som var med i hvert OL. En stjerne i tabellen angir at grenen var demonstrasjonsidrett i de respektive lekene.
Fem av de 26 idrettsgrenene består av flere disipliner. Disipliner fra samme idrett har lik fargekode:
Vannsport —   Padling —    Sykling —    Turn —    Volleyball
Tidligere idrettsgrener
Følgende idrettsgrener har tidligere vært på det offisielle olympiske programmet. Tallene i tabellen angir hvor mange øvelser innen idretten som var med i hvert OL. En stjerne i tabellen angir at grenen var demonstrasjonsidrett i de respektive lekene.
Medaljefordeling
Medaljestatistikken består av tall hentet fra Den internasjonale olympiske komités egen medaljedatabase, inkludert medaljefordeling nasjonsvis ifølge IOKs egne lagkoder. Databasen består av flere sammenstilte nasjonsvise medaljefordelinger, én for hver av de enkelte olympiske lekene. IOK er den øverste og eneste autoritet vedrørende utdelinger, fordelinger og omfordelinger av olympiske medaljer. .
Medaljer vunnet i kunstløp under Sommer-OL 1908 og Sommer-OL 1920, samt ishockey under sommer-OL 1920 er inkludert i denne tabellen, ikke i medaljefordelingen for vinterlekene.
Kursiv skrift angir nasjoner som ikke lenger eksisterer.
Oppdatert per 28. januar 2022
Kaie
Kaie (Coloeus monedula) er en art i kråkefamilien (Corvidae) som er utbredt over store deler av det vestre Eurasia og det ekstremt nordvestre Afrika. Nominatformen opptrer i Norge og utbredelsen omfatter det sørlige Fennoskandia. Arten blir normalt regnet som en kortdistansetrekker, men på urbane plasser er den ofte standfugl.
Det finnes ingen kvantifisert kunnskap om pågående bestandsendringer for arten i Norge, der den regnes å være livskraftig. Den norske hekkebestanden ble i 2015 anslått til omkring 10,000–12,500 individer. I Sverige ble hele bestanden estimert til omkring 400,000 individer i 2012, i Finland til omkring 160,000–300,000 i 2011, og i Danmark til omkring 200,000 individer i 2011. Den globale populasjonen av kaier blir av BirdLife International estimert til omkring 39–85 millioner voksne individer og regnes som stabil, hvorav cirka 50 % har tilhold i Europa.
Kaiene er mindre enn kråkene, på avstand ser kaier svart ut men har en mørkegrå halsside og nakke, i motsetning til kråker som har grå kropp med sort hode og vinger. Lyden er kort og støtvis "kja" gjentatt i serier, den kan enkelt skilles fra kråkers hese "krra krra krra".
Taksonomi
Kaias geografiske variasjon er kompleks og omfattende. Fire underarter anerkjennes i øyeblikket, men mange flere lokale varianter har blitt beskrevet. Dette gjelder blant annet turrium, brehmi og hilgerti fra Tyskland, ibericus fra Sør-Spania, og nigerrimus fra Marokko, som alle er synonymiserte med spermologus. I tillegg er tischleri beskrevet fra Nordøst-Polen, sophiae i Øst-Polen, schluteri i Belarus (Hviterussland), collaris i Makedonia, pontocaspicus på Kypros, og ultracollaris i Tien Shan, som alle er synonymiserte med soemmerringii.
Biologi
Kaia blir omkring 34–39 cm lang og veier normalt 136–265 g. Arten har et vingespenn på cirka 67–74 cm. Kjønnene er like.
Fjærdrakten er gjennomgående grå og sort, men graden av grått varierer med både geografisk spredning og underart. Underarten spermologus er mørkere enn nominatformen og kan bli nærmest sort. Nominatformen, som blant annet opptrer i Norge, har derimot tydelig innslag av mellomgrått. Hodet har sorte glinsende fjær med blålig glans på issen, som er ganske flatt i seg selv. Nebbet er sort og ganske kort, men kraftig. Øynene har lys blågrå iris. Nakken, ryggen og undersiden er grå. Vingene og stjerten, som kun er moderat lang, er sort med blålig glans. De nedre ekstremitetene er sorte, inkludert klørne. Arten har gripeføtter og kan vagle.
Kaia trives i et variert åpent landskap, gjerne med spredte trær. Fuglene foretrekker blandet jordbruksland, parker og hager, kirkegårder, lett skogkledde stepper, steinbrudd og kystklipper. De unngår både treløse områder og områder med omfattende skog. Arten habiterer i høyder opp til 2 000 moh i deler av Asia og Marokko, og ikke-hekkende fugler har blitt rapportert i høyder opp til 3 500 moh i Kashmir.
Kaia er utbredt i det vestre Palearktis. Den er nå utryddet på Malta, hvor den tidligere var vanlig, som følge av forfølgelse. Underarten cirtensis antas å være utryddet i Tunisia og kan være på vei mot utryddelse i det nordøstlige Algerie, hvor kolonien kan ha blitt fortrengt av damkonstruksjonsarbeider. I Norge er den hovedsakelig utbredt i Sør-Norge, med hovedtyngden på det sørlige Østlandet, men den finnes også langs kysten oppover til Trøndelag, der den er mer vanlig enn ellers langs kysten vår. I tillegg til på Østlandet finnes det også litt større bestander ved Lista, Jæren og i Trøndelag. I senere år er det også gjort spredte hekkefunn i Nordland. Arten er ellers kjent fra alle norske fyker, bortsett fra i Troms og Finnmark.
I likhet med kornkråka er kaiene sosiale og lever i løse kolonier. Flokkene kan består av flere hundre individer, av og til også mange tusen. Arten trives både i jordbruksområder og urbane strøk, der de ofte finnes i parker og på åpne plasser, som torg og lignende. Den er alteter (omnivor), men i mindre grad kjøttetende enn kråke og andre nære artsfrender. I én studie besto 84 % av dietten av plantemateriale, blant annet korn, frø og bær. Det er imidlertid kjent at arten eter mer kjøtt i hekketiden enn ellers om året. En normal sommerdiett består ellers typisk av virvelløse dyr, gresshopper, maur, fluer, larver og biller. Noen fugler spesialiserer seg også i å røve egg fra andre.
Kaia er monogam og danner langvarige parforhold, om enn ikke nødvendigvis livslange. Den regnes som en semi-kolonihekker, og reirplassen kan være hulrom i trær eller lignende, herunder også i egnede fuglekasser. I byer og tettsteder kan kaia også legge reirplassen til skorsteiner, kirketårn og lignende plasser. Om man vil henge opp fuglekasser beregnet for kaier bør man alltid henge opp flere, siden arten er semi-kolonihekker. De bør henges i en høyde på minimum 6–8 meter over bakken, og hver kasse bør ha en avstand på minst 1–2 meter til den neste. Begge kjønn tar del i byggingen av selve redet, som varierer i størrelse, men kan være ganske så massivt. Det bygges i hovedsak av kvister og strå og tettes gjerne med søle og dyreskitt. Det er skålformet og fôres innvendig med mose og annet mykt materiale.
Hunnen legger 3–8 egg (fire i snitt) og ruger dem ut selv. Inkubasjonstiden er cirka 17–19 dager, av og til opp mot 23 dager. Ungene mates og stelles av begge foreldrene i opp mot 30 dager. Ungfuglene når kjønnsmoden alder da de blir omkring 2 år gamle.
Inndeling og utbredelse
Inndelingen under følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Oppdelingen av underfamilier følger Jønsson et al. (2016). Alle norske navn følger Norsk navnekomité for fugl (NNKF) og er i henhold til Syvertsen et al. (2008), med unntak for navn gitt i parentes. Disse har fortsatt ikke fått avklart sitt norske navn og må derfor kun betraktes som beskrivende uttrykk.
Fylkesvei 8830
Fylkesvei 8830 går mellom Lerresfjord og Lauvås i Alta. Veien tar av fra E6 ved Lauvås og går mot nordvest på østsiden av Altafjorden til Sandbukta.
Historikk og fremtid
En bruforbindelse Korsfjord–Nyvoll har blitt vurdert, men den koster troligvis for mye. Nye fergekaier ble bygget 2016-2017.
Strekningen Fv8830 ble fastlagt 2019, og består av den tidligere fylkesvei 883 som ble forlenget med den tidligere fylkesvei fylkesvei 19 (Finnmark). Fylkesvei 25 (Finnmark) ble også del av veien. Den tidligere Fv883 er fortsatt primær fylkesvei.
Terrorangrepet i Colombo 2. februar 2008
'''Terrorangrepet i Colombo 2. februar 2008''' skjedde da en selvmordsbomber sprengte seg selv i luften på Fort Railway Station i Colombo, hovedstaden i Sri Lanka.
Bakgrunn
Tamiltigrene har slåss siden 1983 for en uavhengig stat for Sri Lankas etniske tamilminoritet i nord og øst, etter tiår med å bli marginalisert av den Sinhalese-dominerte regjeringer. Kampen har krevd livene til mer enn 70 000 mennesker.
Den srilankiske hæren har i tiden før dette terrorangrepet drevet med flere militære offensiver nord i landet hvor Tamiltigrene er sterkest. Tidligere i uka ble nesten 60 opprørere drept i løpet av to dager med kamper. I januar 2008 brøt regjeringen en våpenhvileavtale fra 2002. Myndighetene hevdet at våpenhvilen ble brukt av Tamiltigrene til å omorganisere seg og ruste opp.
Angrepet
Angrepet ble utført av en kvinnelig selvmordsbomber, som gikk av et tog og detonerte bomben blant mengder med folk i rushtiden på plattform 3 på Fort Railway Station i Colombo.
Skader
Eksplosjonen drepte 11 og såret mer enn 100 personer. Blant de drepte i angrepet var 8 skolebarn fra D. S. Senanayake College sitt baseball lag og deres trener/ansvarlige lærer.
Ansvar
Regjeringen på Sri Lanka anklaget Tamiltigrenen (LTTE) for å stå bak terrorangrepet, men det var ingen som tok på seg ansvaret.
Finlands kommuner
mini|Finlands kommuner 2009. For kommunesammenslåinger 2010–21, se [[Liste over tidligere kommuner i Finland.]] mini|Finlands landskap 2011. Finlands kommuner (svensk kommun, finsk kunta) er de 309 enhetene (2022) Finland er delt inn i som er styrt av en folkevalgt forsamling, kommunestyret (sv. kommunfullmäktige, fi. kunnanvaltuusto), og som har oppgaver innen utdannelse, sosial- og helsetjeneste og tekniske tjenester. Kommunestyret delegerer myndighet i den daglige drift av kommunen til et slags formannskap (sv. kommunstyrelsen, fi. kunnanhallitus) som leder virksomheten i kommunen. I hver kommune ansettes en kommunedirektør (sv. kommundirektör, fi. kunnanjohtaja) som har ansvaret for den daglige drift av kommunen. I byene kalles kommunedirektøren stadsdirektör (fi. kaupunginjohtaja). Finlands Kommunförbund behandler aktuelle spørsmål rundt kommunenes oppgaver. Kommunenes arbeidsformer er regulert i Finlands kommunelov.
Kommunestyrene velges hvert fjerde år i egne kommunevalg. De styrende organene i landskapsforbundene velges ikke ved direkte valg.
Av dagens 309 kommuner regner 107 seg som bykommuner (sv. stad, fi. kaupunki). Etter den nåværende kommuneloven er dette en rent nominell status. Den har ingen betydning for kommunens rettigheter og plikter.
Historie
Før 1977 ble kommunene inndelt i landkommuner (sv. landskommun, fi. maalaiskunta), köpinger (fi. kauppala) og bykommuner. En köping hadde en lignende status som et ladested i Norge. Lovreguleringen for disse enhetene hadde utviklet seg nokså forskjellig.
På landet lå de lokale oppgavene hos sognet fra 1723. Først fra 1865 ble de lokale tjenestene lagt til en selvstendig landkommune.
I byene utviklet det lokale selvstyre seg allerede fra 1300-tallet. Byens borgere valgte et råd som hadde ansvar for oppgaver for fellesskapet. En kommunal forvaltning av byene ble regulert ved lov av 1873. Finlands første köping ble grunnlagt i 1858.
Viktige milepæler for det kommunale selvstyret kom gjennom ny lov om landkommunene i 1898 og nye kommunale lover i selvstendighetsåret 1917. I 1948 fikk man en felles lov for alle kommunetyper, og i 1977 ble skillet mellom kommunetypene avskaffet. Imidlertid beholdt byene sin status som byer, mens köpingene ble omdannet til byer. Etter kommuneloven av 1995 kan kommunene selv bestemme om de vil kalle seg by eller kommune.
Antall kommuner har sunket sterkt gjennom kommunesammenslåinger. På 1970-tallet sank antallet fra 518 i 1970 til 464 i 1980. Fra 2008 til 2009 sank antallet fra 415 til 348. Sikring av kvaliteten på og tilgangen til kommunenes tjenester samt økt produktivitet i kommunene har vært begrunnelsen for de siste årenes kommunereformer.
Kommunene
Av de 309 kommunene hører 16 til Åland (svenskspråklig) og 293 til det øvrige Finland, hvor finsk og svensk er offisielle språk. Av disse 293 kommunene er 260 finskspråklige og 33 tospråklige (finsk og svensk). I fire av de finskspråklige kommunene har nordsamisk status som offisielt språk ved siden av finsk, og i Enare kommune har dessuten enaresamisk og skoltesamisk offisiell status. Kommunenes offisielle språk er angitt i tabellen med følgende språkkoder:
Landskapenes administrasjonssentre er merket med grønt.
Romersk Britannia
De historiske nedtegnelser og dokumentasjon fra før og under invasjonen er sparsommelige selv romerske historikere tidvis nevner provinsen. Det meste av kunnskapen om tidsepoken er derfor fra arkeologiske utgravinger og særlig studier av innskrifter (epigrafikk).
Tidlig kontakt
Den første direkte romerske kontakt kom med den romerske general og framtidige diktator Julius Cæsar. Han gjennomførte to ekspedisjoner til Britannia i årene 55 og 54 f.Kr. som avleggere av erobringen av Gallia fordi han mente at britonerne i dagens England hadde bidratt til gallernes motstand. Den første ekspedisjonen som mest var en form for rekognosering og sondering enn en full invasjon, tok fotfeste på kysten av Kent, men uten kavaleri og fordi en storm i Den engelske kanal ødela skipene hans, var det umulig for romerne å avansere videre. Om ekspedisjonen var militært mislykket var den likevel en politisk suksess: det romerske senatet erklærte 20 dagers offentlig ferie i Roma for å feire denne enestående bedriften ved å ta gisler fra Britannia, og fordi belgiske stammer ble beseiret da de romerske styrkene igjen var tilbake på kontinentet.
I hans andre invasjon året etter tok Cæsar med seg en betydelig større hær og fortsatte med «pisk og gulrot»-politikken; han inviterte innfødte stammer til å underkaste seg ham og gi fra seg gisler i bytte mot fred. En vennligsinnet lokal høvding, Mandubracius, ble installert, og hans rival Cassivellaunus ble underkastet. Gisler ble tatt, men historikerne er uenige om den tributt som man kom overens om, ble betalt av britonerne først etter at Cæsar hadde reist tilbake til Gallia med sine styrker.
Roma synes å ha oppmuntret til en maktbalanse i sørlige Britannia ved å støtte to mektige kongedømmer: Catuvellaunere (Catuvellauni), styrt av etterkommerne til Tasciovanus, og atrebatere (Atrebates), styrt av etterkommerne til Commius. Denne politikken ble fulgt fram til år 39 eller 40 da keiser Caligula mottok et forvist medlem av catuvellaunere, og keiseren satte i gang en invasjon av Britannia. Denne invasjonen som kollapset under farseaktige omstendigheter allerede før invasjonshæren hadde forlatt Gallia. Han skal ha stilt opp sine styrker i slagformasjon i Gallia, vendt mot Den engelske kanal, og beordret dem til å angripe sivet i vannkanten. Han fikk så soldatene til å samle skjell som ble bragt til Roma som «krigsbytte». I 43 foretok Claudius et felttog, som var vellykket, og provinsen ble formelt opprettet. Også denne gangen var det offisielle målet å gi støtte til en landflyktig britonsk hersker, denne gangen Verica fra atrebaterne.
Den romerske invasjonen
Invasjonsstyrken i 43 ble ledet av Aulus Plautius. Det er ikke kjent hvor mange romerske legioner som ble sendt. Den eneste legionen som det foreligger dokumentasjon på at deltok i invasjonen er II Augusta, som var under den framtidige keiser Vespasians kommando. Når det gjelder legionene IX Hispana, XIV Gemina (senere kalt Martia Victrix) og XX (senere kalt Valeria Victrix) har man dokumentasjon på at de deltok under Boudiccas opprør i 60 og 61, og det er sannsynlig at de hadde vært i landet siden den innledende invasjonen. Helt sikker på dette kan man imidlertid ikke være; den romerske hæren var svært fleksibel; styrkene ble flyttet rundt etter behov. Legionen IX Hispana kan ha vært permanent stasjonert i England, ettersom denne legionen sto ved Eburacum (York) i 71, og den er omtalt på en bygningsinskripsjon i York som er datert år 108. Legionen opphørte å eksistere under de siste ødeleggende kampene i øst, sannsynligvis under Bar Kokhba-opprøret.
Invasjonen ble forsinket da det brøt ut mytteri blant troppene, men de ble til slutt overbevist av en frigitt slave om at ikke var farlig å krysse havet og kjempe bortenfor grensene av den kjente verden. De seilte i tre divisjoner og gikk sannsynligvis i land ved Richborough i Kent, men det er også blitt foreslått at en del av invasjonsstyrken gikk i land på sørkysten, i Fishbourne-området i West Sussex.
Romerne beseiret catuvellaunere og deres allierte i to slag: det første, forutsatt landgang ved Richborough, ved elven Medway, det andre på Themsen. En av catuvellauneres ledere, Togodumnus, ble drept, men hans bror Caratacus overlevde og fortsatte motstanden senere. Plautius gjorde stopp ved Themsen og sendte bud til Claudius om forsterkninger, inkludert artilleri og elefanter, for den endelige marsjen mot catuvellauneres hovedstad, Camulodunum (Colchester). Den framtidige keiser Vespasian nedkjempet og underkastet den sørvestlige delen av England. Cogidubnus ble innsatt som konge over flere territorier, og det ble inngått avtaler med stammer utenfor det området som kom inn under direkte romersk kontroll.
Romersk styre etablert
Etter at den sørlige delen av øya var blitt erobret vendte romerne oppmerksomheten mot det som i dag er Wales. Silurere, ordovikere og dekeangliene kjempet innbitt mot de romerske inntrengerne og i løpet av de første tiårene etter invasjonen konsentrerte romerne seg om dem, til tross for mindre opprør blant romerske allierte som brigantere og ikenere. Silurere ble ledet av en høvding romerne kalte Caratacus og som drev effektiv geriljakrig mot den romerske guvernøren Publius Ostorius Scapula. Først i år 51 klarte Ostorius å lure Caratacus inn i et rent slag og beseiret ham. Den britonske lederen søkte tilflukt hos briganterne, men deres dronning Cartimandua viste sin underdanighet og utleverte ham til romerne. Han ble ført som fange til Roma hvor den verdige talen som han holdt under Claudius' triumftog, fikk keiseren til å spare livet hans. Imidlertid var silurere fortsatt ikke pasifisert og Cartimanduas tidligere ektemann Venutius overtok Caratacus’ posisjon som den mest framtredende britonske lederen.
I årene 60-61, mens guvernør Gaius Suetonius Paulinus drev hærtokt i Wales, gjorde det sørøstlige Britannia opprør under Boudicca, enken etter en nylig avdød konge av ikenerne, Prasutagus. Hun var provosert av at stammens landområder var blitt tatt og av den brutale behandlingen som hun selv og døtrene hennes var blitt utsatt for. Prasutagus hadde etterlatt et testamente hvor halvparten av kongedømmet han ble gitt til keiser Nero i håp om at resten av kongedømmet ville bli etterlatt uberørt. Han tok feil. Ikenerne, sammen med nabostammen trinovantere, ødela den romerske kolonien ved Camulodunum (Colchester) ved å plyndre og svi av byen. De drepte alle innbyggere de fikk tak i, både menn, kvinner og barn. Da Legion IX ble sendt som støtte, ble den nedkjempet. Suetonius Paulinus red til Londinium (London), opprørernes neste angrepsmål, og måtte konkludere med at London ikke var mulig å forsvare. Forlatt ble Londinium brent og ødelagt, og samme skjebne led Verulamium (St. Albans). Mellom 70 000 og 80 000 mennesker skal etter sigende ha blitt drept i de tre byene. Suetonius regrupperte med to av de tre legionene som han fortsatt hadde tilgjengelig, valgte slagmark og til tross for å være i langt mindre antall, beseiret han opprørerne i slaget ved Watling Street. Boudicca levde ikke lenge etterpå, enten på grunn av sykdom eller fordi forgiftet seg selv. Opprøret hadde nesten klart å overbevise Nero om at han burde trekke seg ut av Britannia helt og holdent.
Det var flere opprør i 69, «året med de fire keisere». Da borgerkrig raste i Roma, maktet ikke svake guvernører å kontrollere legionene i Britannia, og Venutius av brigantene grep sjansen. Romerne hadde tidligere forsvart Cartimandua mot ham, men denne gangen klarte de det ikke. Cartimandua ble evakuert og Venutius overtok kontrollen over det nordlige England. Etter at Vespasian hadde sikret seg Romerriket var hans første to utnevnelser guvernører: Quintus Petillius Cerialis og Sextus Julius Frontinus fikk oppgaven med å nedkjempe henholdsvis brigantene og silurene. Frontinus utvidet romersk styre til hele det sørlige Wales og begynte utnyttelse av mineralressursene, som gullgruvene i Dolaucothi.
I de følgende årene erobret romerne mer av øya og utvidet romersk Britannia. Guvernør Gnaeus Julius Agricola, svigerfar til historikeren Tacitus, nedkjempet ordovikere i Wales i 78. Med Legio XX Valeria Victrix beseiret Agricola kaledoniere i år 84 i slaget ved Mons Graupius i det nordlige Skottland. Dette var den største utstrekningen av den romerske provinsen Britannia, for kort tid etter denne seieren ble Agricola kalt hjem til Roma, og den romerske hæren trakk seg tilbake til en forsvarslinje mellom Forth-Clyde-landtangen. Dermed ble det frigjort styrker som det var sterkt behov for ved andre frontlinjer.
Okkupasjon og tilbaketrekning fra sørlige Skottland
Det er ingen historiske kilder som beskriver tiårene som fulgte Agricolas tilbaketrekning. Selv navnet på hans etterfølger er ukjent. Arkeologi har vist at en del romerske festninger sør for Forth-Clyde ble bygget opp på nytt og utvidet, mens andre synes å ha blitt forlatt. Romerske mynter og keramikk er blitt funnet i innfødte bosetninger på det skotske lavlandet i årene før 100. Det indikerer voksende tilpasning til Romerriket. En del av de viktigste kildene for denne tiden er inskripsjoner fra festningen ved Vindolanda i Northumberland, de fleste datert til mellom 90 og 110. Disse tavlene er fargerike bevis for hvordan en romersk festning i utkanten av Romerriket fungerte med offiserenes hustruer som opprettholdt et dannet samfunn mens handelsmenn, transport og militært personell opprettholdt festningens drift og forsyninger.
Rundt år 105 ser det imidlertid ut som om et betydelig tilbakeslag i forbindelsene med piktiske stammer (antagelig de samme som romerne kalte for kaledoniere). Flere romerske festninger ble ødelagt av brann, med menneskelige levninger og ødelagte rustninger ved Trimontium (dagens Newstead i det sørlige Skottland). Det antyder at det var fiendtligheter i det minste på dette stedet. Det ligger også bevis for dette at militære forsterkninger ble sendt fra Germania, og at en britisk krig uten navn i denne perioden er nevnt på gravsteinen til en tribun i Kyrene. Imidlertid kan de dakiske krigene som Trajan førte, ha resultert til troppereduksjoner eller en total tilbaketrekning fra området, og at de romerske festningene ble ødelagt av pikterne etter at romerne hadde trukket seg ut. Romerne ødela egne festningsanlegg når de ble oppgitt for at de ikke skulle falle i hendene på fienden. Uansett hva som var tilfelle her, ble grensen antagelig flyttet sørover til linjen ved Stanegate ved Solway-Tyne-landtangen på denne tiden.
En ny krise oppsto ved begynnelsen av Hadrians regime i 117: et opprør i nord ble undertrykket av Quintus Pompeius Falco. Da Hadrian nådde Britannia på sin berømte rundreise til de romerske provinsene rundt 120, ga han ordre om at en forsvarsmur, kjent i ettertid som Hadrians mur, skulle bygges nær linjen ved Stanegate-grensen. Hadrian utpekte Aulus Platorius Nepos til guvernør. Han skulle lede dette arbeidet og førte Legio VI Victrix med seg fra Germania Inferior og erstattet den berømte Legio IX Hispana (og denne legionens forsvinning fra de historiske kildene har vært mye diskutert). Arkeologi indikerer betydelig politisk uro i Skottland i den første halvdelen av det andre århundret, og flyttingen av grensen mot pikternes område må sees i denne sammenhengen.
I løpet av regimet til Antoninus Pius (138-161) ble den hadrianske grensen en kort periode flyttet nordover til Forth-Clyde hvor en ny mur, den antoninske mur, ble bygget rundt år 142 fulgt av en ny militær okkupasjon av det skotske lavlandet under en ny guvernør, Quintus Lollius Urbicus.
Den første antoninske okkupasjonen av Skottland ble avsluttet etter en krise i årene 155-157 da brigantene gjorde opprør. Med begrensete muligheter til å få forsterkninger flyttet romerne troppene sørover, og opprøret ble slått ned av guvernør Gnaeus Julius Verus. I løpet av et år ble den antoninske mur gjenerobret, men i 163 eller 164 ble den igjen forlatt. Den andre okkupasjonen skjedde antagelig i forbindelse med Antonius' anstrengelser for å beskytte votadiniene eller hans sterke ønske om å utvide Romerriket ettersom tilbaketrekningen til den hadrianske grensen igjen kom ikke lenge etter at han døde. Romerne trakk seg imidlertid ikke helt ut av Skottland på denne tiden; en stor festning ved Newstead ble opprettholdt sammen med minst syv mindre utposter minst fram til rundt 180.
I år 175 kom en stor styrke av sarmatiske kavalerister, rundt 5 500 mann, til Britannia for å forsterke troppene som bekjempet utallige opprør som ellers ikke er nedtegnet. I år 180 trengte pikterne gjennom den hadrianske mur og den kommanderende romerske offiser ble drept i det som Dio Cassius har beskrevet som den mest alvorlige krigen under regimet til keiser Commodus. Ulpius Marcellus ble sendt som ny guvernør og rundt 184 hadde han vunnet en ny fred, kun for å bli møtt av et mytteri blant sine egne tropper. Misfornøyd med Marcellus' strenghet hadde troppene forsøkt å velge en legat ved navn Priscus som egen guvernør; han nektet, men Marcellus var heldig som klarte å forlate provinsen i levende live. Den romerske hæren i Britannia fortsatte sin insubordinasjon: de sendte en delegasjon på 1500 mann til Roma for å kreve henrettelse av Tigidius Perennis, en praetoriansk prefekt som de mente hadde gjort dem urett tidligere ved å løfte opp equitere av lavere rang til legatrang i Britannia. Commodus møtte gruppen utenfor Roma og sa seg enig i å få Perennis drept, men dette førte til at mytteristene følte seg enda sikrere i sitt opprør.
Den framtidige keiser Pertinax ble sendt til Britannia for å kvele mytteriet og hadde innledningsvis suksess i å skaffe seg kontroll. Imidlertid brøt det ut et opprør blant troppene. Pertinax ble angrepet og etterlatt som død, og ba om å bli kalt tilbake til Roma hvor han kortvarig klarte å etterfølge Commodus som keiser i år 192.
Styringen av provinsen
Fredelige romerske provinser var underlagt Senatet, men de som trengte permanente garnisoner, som Britannia, var under keiserens kontroll. Lokalt ble provinsene styrt av guvernører, som var tidligere konsuler. De hadde gjerne både militær og administrativ bakgrunn, og de som ble sendt til urolige provinser ble ofte utvalgt spesielt på grunn av sine militære evner. Den viktigste oppgaven til guvernørene av Britannia var å sikre militær kontroll, men de skulle også sørge for diplomatisk kontakt med klientkonger, bygge veier, sørge for at kurérsystemet fungerte, overvåke byene og fungere som dommere i viktige saker.
Guvernøren hadde en assistent, legatus iuridicus, som var rådgiver i juridiske saker. I Britannia ser det ut til at disse legatene var valgt blant fremtredende jurister, spesielt fordi det var vanskelig å finne en modell for innføring av rikets skattesystem i provinsen. Den finansielle administrasjonen var underlagt en prokurator. Legionene hadde hver sin kommandant, som var underlagt guvernøren. I spesielt urolige tider kunne kontrollen over et område bli overlatt til kommandanter, slik at avgjørelser raskt kunne tas lokalt.
Den første hovedstaden i provinsen var antagelig Camulodonum, men London tok raskt over på grunn av de gode handelsforbindelsene byen hadde.
Handel og industri
Da romerne okkuperte Britannia var tinneksporten fra provinsen redusert i forhold til tidligere, på grunn av at det var funnet forekomster i Iberia. De viktigste mineraler og råvarer romerne tok ut fra Britannia var gull, jern, bly, sølv, marmor, perler, jakthunder, dyrehuder, tømmer, ull, korn og slaver. Gjennom investeringer fra utlandet oppsto et levekraftig indre marked, og det ble importert varer fra kontinentet.
Uttak av mineraler, som Dolaucothi gullgruve, jernmalm fra Weald og sølvgruver i Mendip Hills, ser ut til å ha vært drevet som private foretak mot at det ble betalt avgift til myndighetene. Gruvedrift hadde allerede en lang historie i Britannia, men romerne introduserte nye teknikker, og revolusjonerte industrien. Mange av de rikeste forekomstene lå i områder som romerne brukte tid på å undertvinge.
Lokale kunsthåndverkere fortsatte å lage gjenstander i La Tène-stilen, selv om romersk design raskt ble det mest populære. Den lokale keramikken var generelt av dårligere kvalitet enn den galliske, men Castorkeramikk fra Nene-dalen var av høy kvalitet. Det meste av keramikken var enkelt laget og ment for lokale markeder.
Innen det 3. århundre hadde Britannia en variert og godt etablert økonomi, med handel både med kontinentet og den ikke-romerske delen av øyene. Hadrians mur fungerte ikke bare som en festning mot kelterne, men også som tollgrense, slik at det også ble inntekter til myndighetene av denne handelen.
Det tredje århundre
Da Commodus døde begynte en utvikling som etterhvert skulle lede til borgerkrig. Etter Pertinax' korte regjeringstid dukket det opp flere rivaler, blant annet Septimius Severus og Clodius Albinus. Sistnevnte var guvernør i Britannia og så ut til å ha pasifisert lokalbefolkningen. Han kontrollerte tre legioner, hvilket gjorde han til en sterk utfordrer i kampen om keisermakten. Severeus valgte å kjøpe hans støtte ved å love ham tittelen caesar mot at han støttet Severus i kampen mot Pescennius Niger i øst. Etter å ha slått Niger snudde Severus og gikk til krig mot Albinus, som på sin side ser ut til å ha ventet dette og dermed var klar til kamp.
Albinus krysset Den engelske kanal i 195. Året etter kom Severus til Gallia, og de møttes i et slag hvor Severus vant en avgjørende seier. Den britiske guvernøren begikk selvmord, og keiseren beslagla eiendommene til flere av hans støttespillere i Britannia.
Denne hendelsen synliggjorde to store problemer i provinsen. Det ene var at man for å sikre seg mot kelterne måtte ha tre legioner stående i Britannia, noe som gav en ambisiøs guvernør mye makt. Det andre var at dersom man brukte legionene et annet sted, ble provinsen stående uten forsvar.