cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Indias kommunistparti (maoistene)
Militær strategi og taktikk
Generalsekretær for IKP (maoistene) sier de kontinuerlig retter appeller til lavere rangert personell innen paramilitæret og politistyrkene om å ikke angripe dem, men heller slutte seg til folkemassene og rette våpnene mot de som etter maoistenes syn utgjør den virkelige fienden. Videre hevder de at «kun når myndighetenes styrker kommer for å angripe oss [maoistene] med våpen i hånd, angriper vi dem i selvforsvar». I Jharkhand har politiet også registrert plakater en rekke steder med påskriften: «Politimenn, avstå fra den grønne jakten, forsøk å bli de fattiges venner. Politisoldater, adlyd ikke ordrene til de øverste lederne, bli heller med i folkehæren.»
Indiske myndigheter og Salwa Judum
Partiet anses av indisk regjering som en alvorlig sikkerhetstrussel, og regjeringen arbeider systematisk for å motarbeide partiet. I 2005 ble det avdekket at delstaten Chhattisgarh sponset en anti-maoistisk gruppe kalt Salwa Judum. En gruppe som ifølge BBC skal ha blitt støttet også av den indiske regjeringen, og som blant annet har blitt kritisert for å ha «begått grusomheter og overgrep mot kvinner», bruk av barnesoldater, brenning av levende mennesker, samt plyndring av eiendom og ødeleggelse av hjem.
Anklagene ble først avvist av en sannhetskommisjon ledet av National Human Rights Commission of India, etter oppnevnelse av indisk høyesterett. Imidlertid har det fremkommet at Salwa Judum-leirer har blitt bevoktet av polititjenestemenn, paramilitære styrker, samt barnesoldater gitt den offisielle tittelen "special police officer" (SPO). 5. juli 2011 erklærte indisk høyesterett Salwa Judum som ulovlig og grunnlovsstridig, og beordret Chhattisgarh-myndighetene om å inndra alle skytevåpen gitt til Salwa Judum-militsen, samt all ammunisjon og utstyr. Videre ga retten også myndighetene ordre om å undersøke alle påståtte kriminelle handlinger begått av Salwa Judum. Dette ble imidlertid ikke etterkommet av Chhattisgarh-myndighetene. August 2013 ba høyesterett delstats-myndighetene om forklaring på «hvorfor deres svikt i å utføre beordringen av juli 2011 om å oppløse SPOene, ikke anses som forrakt for retten».
Politimyndighetene i Chhattisgarh skal fra deres side ha forsvart bruken av barnesoldater med at «SPOene har blitt vervet først etter konsultasjon med sentralmyndighetene, og spiller en viktig rolle i operasjonene mot maoistene».
Myndighetenes paramilitære offensiv mot IKP (maoistene)
De indiske myndighetenes paramilitære og statlige styrkers «fulloffensiv» mot IKP (maoistene), har av indiske medier blitt kalt «operation green hunt». Ifølge Daily Mail hadde indiske myndigheter i løpet av juli 2012 utstasjonert rundt 100.000 paramilitære soldater for anti-maoistiske operasjoner, personell hentet fra den Sentrale reservepolitistyrken (CRPF), Grensesikkerhetsstyrken (BSF), det Indo-tibetanske grensepolitiet (ITBP), Kommandobataljonen for resolutt aksjon (COBRA), og vurderer videre å «klone» ytterligere politistyrker på modell av de såkalte "Greyhounds"-styrkene i Andhra Pradesh og innrullere disse i de pågående operasjoner mot maoistene i ytterligere fem distrikter – i Chhattisgarh, Jharkhand, Bihar, Maharashtra og Orissa. Gjennom 2013 og 2014 har indiske myndigheter økt omfanget av de paramilitære styrkene betydelig, både i Bastar, Odisha, Jharkhand og Chhattishgarh. Antall personell fra Statens væpnede politistyrker involvert i såkalte «kontra-maoistiske operasjoner» langs den røde korridoren anslås til rundt 200.000.
I 2011 oppga den indiske hæren at de har trent opp det paramilitære personellet som slåss mot maoistene, skjønt de benektet å ha noen rolle i de offensive operasjonene, samtidig har maoistene fra deres side gått imot hærens utstasjonering langs den røde korridoren. 30. mai 2013 erklærte generalløyntnanten for det indiske luftforsvaret at de indiske styrkene hadde besluttet å ta i bruk en enhet med MI-17V5-helikoptre, ved siden av MI-17-helikoptrene som allerede var gjort operative, for å «gi full støtte til anti-naxal-operasjoner». August 2014 uttalte indias innenriksminister at de «sender» 2.000 soldater fra Indiske reservebataljoner (IRB) i Nagaland for å angripe maoistene i Bastar.
Little Miss Fortune
Handling
Sis, en fattig foreldreløs jente, er ikke særlig populær blant de andre barna i den lille byen hvor hun bor. Sis ønsker å bli en berømt skuespillerinne, og når en mulighet til å reise til storbyen dukker opp - så griper hun den. Der sikrer hun seg en stilling som hushjelp ved et pensjonat. Blant gjestene deres er Jim, og Ned, en arbeidsledig skuespiller, og Flossie.
En morgen mens han øver, ser Jim at Sis feier gulvet og han overtaler henne til å hjelpe ham med å øve på replikkene hans. Men Sis sin fremtid ser imidlertid dyster ut, når hun blir anklaget for å ha stjålet Flossies smykker. Men Sis blir endelig reddet av Jim, når han oppdager at Ned var den virkelige smykke-tyven. Sis får deretter muligheten til å opptre på teater-scenen, hvor hun umiddelbart blir en stor suksess. Hennes lykke blir deretter fullstendig når Jim blir forelsket i henne.
Lucanus (Eolucanus) gracilis
Lucanus gracilis er en billeart i familien hjortebiller (Lucanidae).
Kjennetegn
En middelsstor (ca. 30 millimeter), blankt svart hjortebille. Den skiller seg fra de aller fleste andre Lucanus-arter på at hannens kjever bare er ubetydelig forstørrede, og hannens hode forholdsvis lite. De knebøyde antennene har vanligvis en tre-leddet vifte. Dekkvingene er jevnbrede og svært blanke. Undersiden er kledt med lange, gule hår. Hunnen ligner hannen bortsett fra at kjevene er litt mindre og beinanoe kortere.
Utbredelse
Arten er utbredt rundt Himalaya: Sikkim, Nepal, Bhutan og Tibet.
Joachim Rohleder
Joachim Rohleder (født 29. april 1892 i Stettin i Preussen i keiserriket Tyskland; død 5. desember 1973 i Taunus) var en tysk offiser som var tilknyttet etterretningstjenesten Abwehr i annen verdenskrig. Han var kompanifører under første verdenskrig.
Bakgrunn
Rohleder var sønn av en grossist i Stettin. Han var i perioden 1905–1910 på kadettanstalt i Oranienstein.
Offiser
Deretter ble han med offiserspatent av 1. juni 1910 overført som løytnant til Leib-Grenadier-Regiment „König Friedrich Wilhelm III.“ (1. Brandenburgisches) Nr. 8 i den prøyssiske armé i Frankfurt (Oder).
Under første verdenskrig var han troppsfører og kompanifører og ble til sist regimentsadjutant med graden oberleutnant. Han ble dekorert med Jernkorset (begge klasser), Verwundetenabzeichen i dort og det mecklenburgske Militärverdienstkreuz II. klasse.
Etter våpenstillstanden i Compiègne som avsluttet verdenskrigen, og et kortere virke i Grenzschutz ved Beuthen, ble Rohleder inntatt i det foreløpige Reichswehr. Der tjenestegjorde han i Reichswehr-Infanterie-Regiment 10 og deretter i Infanterie-Regiment 8 i Reichswehr.
I 1930 sluttet han i Reichswehr og var 1931–1934 militærråddgiver og instruksjonsoffiser ved militærakademiet i Argentina.
I 1935 ble ansatt som E-Offizier med majors rang i Wehrmacht hær. Han ble forfremmet til oberst i 1941. Her ble han under avdelingsleder Franz Eccard von Bentivegni leder for gruppe III F for kontraspionasje i den tyske etterretningstjenesten, det såkalte Abwehr i Amt Ausland/Abwehr. I egenskap av dette skulle han blant annet i 1943 utrede avdelingslederen Hans Osters høyforræderi. Hans funn ble til å begynne med lagt på is, underslått, av hans overordnede Bentivegni og Wilhelm Canaris.
Fra tidlig i 1944 virket han ved Reichssicherheitshauptamt (RSHA) Amt IV E (ansvarsområde: Tilfeller av lands- og høyforræderi) under SS-Standartenführer Walter Huppenkothen. Etter selv å ha blitt stilt til svars overfor en spesialkommisjon ble han i 1945 flyttet til fronten.
Rohleder bekreftet i et dokument (nå i Berlin Document Center) den 6. august 1963 at han var med i de følgende nasjonalsosialistiske organisasjoner: SS, SA, Propagandakompanie (PK), Rasse- und Siedlungshauptamt (RUSHA), Oberstes Parteigericht (OPG), Rückwanderungszentralstelle (PWZ) og Einwanderungszentralstelle (EWZ).
Etter 1945 ble han stedfortredende leder av Generalvertretung München i Organisation Gehlen.
Personlighet
På grunn av sin høye dannelse og intelligens ble han i stand til å kombinere innløpende meldinger fra de forskjellige Abwehr-stasjoner i Tyskland og rundt om i Europa slik at han fikk se mønstrene i utenlandsk spionasjevirksomhhet, og presentere dette for Wilhelm Canaris. Som offiser fra et prøyssisk eliteregiment stod pliktoppfyllelse og bilitær lydighet overfor foresatte meget sentralt for ham. Slik var det i tilfellet Hans Oster utenkelig å gå forbi eller utenom sine foresatter.
Tapet av hjembyen Stettin etter 1945 var et tungt slag for ham. Likeså tilbakegangen i samfunnet av det nasjonale sinnelag. Diner siste år levde han tilbaketrukket, og «som en fremmed blant menneskene», som han selv uttrykte det.
Paratenetus
Paratenetus er en slekt av skyggebiller som lever i Amerika.
Utseende
Små, avlange, brune skyggebiller. De kan overflatisk minne om slekten Corticarius (Latridiidae), men er ikke i slekt med denne.
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i den Nye verden.
Barksebrahopper
Barksebrahopper (Salticus cingulatus) er en av edderkoppene i gruppen hoppeedderkopper (Salticidae). De jakter vanligvis på jordbunn, de spinner ikke fangstnett.
Utseende
Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). Hodet har åtte øyne, to uvanlig store midt foran, og to litt mindre på hver side. De resterende fire øynene er plassert på siden av hodet. Hoppeedderkoppene skiller seg ut ved at de har evnen til i en viss grad å fokusere blikket.
Trestikle naturreservat
Trestikle naturreservat er et naturreservat sør for Drammen sentrum. Naturreservat befinner seg i et småkupert terreng og omfatter Risåsen, Finnefjell, vannet Trestikle og skogområdene rundt. Området preges av eldre skog med store, gamle trær. Trestikle naturreservat ble formelt godkjent i statsråd 15. mars 2019.
Verneformål
Formålet med naturreservatet er å bevare et skogområde som representerer en bestemt type natur i form av gammel og lite påvirket skog. Området inneholder sjelden og sårbar natur.
Rødlistearter i Trestikle naturreservat
Arter på Norsk rødliste for arter: Det er registrert 10 ulike rødlistearter i naturreservatet.
BMW K 1600 GT
BMW K1600GT, K1600GTL, K1600B er motorsykler produsert av BMW Motorrad. De to tidligere ble kunngjort i juli 2010, avduket på motorsykkelutstillingen i Köln i oktober 2010; de gikk i salg i mars 2011. Det siste ble kunngjort oktober 2016. K1600GTL er en luksuriøs tourer med full kåpe, som erstatter K1200LT. Det er ment å konkurrere med Honda Gold Wing. K1600GT er mer en sportsturer som ligner de eksisterende K1300GT og tidligere K1200GT-modeller. K1600B er en bagger designet primært for det nordamerikanske markedet.
Valle Hovin stadion
Valle Hovin stadion, tidligere Valle Hovin kunstisbane, er et utendørs kunstisstadion på sørsiden av Valle Hovin i Oslo. Stadionet brukes til bandy og hurtigløp på skøyter, samt som konsertarena utenfor vintersesongen. Valle Hovin stadion ble åpnet i 1966 som Norges første kunstfrosne skøytebane, og ble offisielt innviet i 1969 med ny tribune som hadde en kapasitet på 5,000. Aktiv Skøyteklubb og Lilleborg Idrettsklubb bruker stadionet til daglig. Tidligere har stadionet blitt brukt som reservebane for Bislett stadion, blant annet under sprint-VM på skøyter i 1973 og allround-VM på skøyter i 1989, samt som arena for finalekampene i bandy-VM i 1985. Valle Hovin var også arena for sprint-VM på skøyter i 1992. I tillegg har banen vært vertsarena for flere nasjonale mesterskap i hurtigløp på skøyter.
Amol
Amol (persisk: آمل) er en by i provinsen Mazandaran i Iran, ved kysten av Kaspihavet. Byen var tidligere kjent som Amard, Tabaristan. Innbyggerne i Amol snakker Mazani.
Sebrahopper
Sebrahopper (Salticus scenicus) er en av edderkoppene i gruppen hoppeedderkopper (Salticidae). De jakter vanligvis på jordbunn, de spinner ikke fangstnett.
Utseende
Sebrahopper er sammen med de andre artene i denne slekten, forholdsvis små edderkopper og mange er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens kjønnsorganer, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Poecilophila
Poecilophila er en slekt av biller som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Middelsstore, rødbrune gullbasser med svarte flekker. Artene gir et brokete inntrykk.
Levevis
Artene holder til i tropisk skog.
Eksterne lenker
Porphyronota
Honda Gold Wing
Honda Gold Wing er en serie turneringssykler produsert av Honda. Gold Wings har akseldrift og en flat motor. Gold Wing ble introdusert på Cologne Motorcycle Show i oktober 1974, og ble en populær modell i Nord-Amerika, Vest-Europa og Australia, så vel som Japan.
Allan Dahl Johansson
Allan Dahl Johansson (født 5. oktober 1998) er en norsk skøyteløper som deltar i nasjonale og internasjonale konkurranser i hurtigløp på skøyter og representerer Norge og Aktiv Skøyteklubb.
Personlige rekorder
Oppdatert per 14. desember 2021. (* Gjeldende junior verdensrekord per 2. mars 2018)
Sammenlagt i Verdenscupen
Oppdatert etter sesongen 2020/21.
Krigsgravene på Biri
Krigsgravene på Biri er et fredet gravsted med fem engelske og en norsk soldat på Biri kirkegård. Det er krigsgravtjenesten som har ansvaret for vedlikeholdet av gravstedene. Hver 17. mai blir hendelsen markert ved kransenedleggelse på Biri kirkegård.
De fem soldatene ble drept under andre verdenskrig på Biri 22. april 1940 da tyskerne skjøt med en kanon som de hadde tatt fra det norske forsvaret. De fem soldatene og lastebilens norske sjåfør, soldat Johannes Ellefsen, ble drept da lastebilen de satt på skulle frakte dem sørover. Ombord i lastebilen var det seks engelske soldater og en norsk soldat som også var sjåfør. De seks engelske soldatene tilhørte samme kompani, The Sherwood Foresters 8. kompani. Dette var et kompani som før de kom til Norge hadde tjenestegjort som soldater i India, der England som kjent var kolonimakt i en årrekke.
De drepte soldatene
Bare en person overlevde, løytnant Dawson, som ble innlagt på sykehuset i Lillehammer og som senere ble krigsfange.
Acanthonotozoma rusanovae
Acanthonotozoma rusanovae er en art av slekten Acanthonotozoma av marine krepsdyr i Acanthonotozomatidae-familien, innenfor den relativt store og artsrike underordenen Gammaridea - som er en hovedtype av amfipoder. Gruppens arter er bentiske bunndyr. Artene har små øyne, til forskjell fra gruppen Hyperiidea hvor artene har større øyne og er frittsvevende planktoniske.
Slekten ble første gang beskrevet av nordmannen Jonas Axel Boeck. Alle artene lever i det nordlige Atlanterhavet og enkelte nordover til Nordishavet, mange på den vestlige atlanterhavssiden. Noen få av artene er begrenset til kysten av Nord-Amerika.
Little Miss Nobody
Little Miss Nobody er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Harry F. Millarde.
Handling
Bonnie blir ofte plaget av en brutal bølle. Arthur, en dramatiker, har kommet til hjem-byen deres for å møte en kvinne han elsker. Men denne kvinnen har allerede giftet seg med en annen - og langt mer velstående - mann, i håp om å få tilgang til alle pengene hans. Arthur gifter seg deretter med Bonnie, i håp om å beskytte henne mot den brutale bøllen som har plaget henne.
I mellomtiden har den andre kvinnen blitt enke, og vil nå ha Arthur tilbake. Hun forsøker derfor å sette Bonnie i en kompromitterende situasjon, sammen med en annen mann. Denne planen lykkes nesten, men Arthur og Bonnies sterke kjærlighetsbånd kan ikke brytes.
Jens Bjørneboe
Jens Ingvald Bjørneboe (født 9. oktober 1920 i Kristiansand, død 9. mai 1976 på Eikvold på Veierland i Nøtterøy ) var en norsk forfatter med stor produksjon og sterkt samfunnsengasjement. Han utfoldet seg i ulike sjangre: romaner, skuespill, lyrikk, essays og artikler. Han tok opp spørsmål om «ondskap, grusomhet, rettferdighet og menneskelighet». Mange av hans verk er oversatt til andre språk og har fått en større leserkrets utenfor Norge. I diktning og sakprosa gikk han blant annet til angrep på skolevesen, rettsvesen og fengselsvesen. Bjørneboe levde et turbulent liv, som ifølge biografen Tore Rem var preget av manisk depressiv sinnslidelse, alkoholmisbruk og tidvis store personlige problemer, særlig mot slutten av livet; Bjørneboe uttalte selv at han slet med «depressiv sinnssykdom» og var åpen om sin alkoholisme.
Bjørneboe vokste opp som skipsredersønn i Kristiansand og levde gjennom nesten hele voksenlivet av inntekter fra familierederiet Ingvald Bjørneboe & Co., kontrollert av moren Maja Bjørneboe. Under et opphold i Sverige under andre verdenskrig ble han kjent med den tyske flyktningen Lisel Funck, som ble hans første ektefelle og som fikk stor betydning for hans senere utvikling. Etter at han kom tilbake til Norge slo han gjennom som lyriker og konservativ og antroposofisk orientert kulturpersonlighet i begynnelsen av 1950-årene, en posisjon han delte med sin fetter André Bjerke. Fra 1950 arbeidet han som steinerskolelærer i Oslo, og erfaringene han gjorde der inspirerte ham til skoleromanen Jonas (1955) som vekket stor oppsikt, er blitt trykt i store opplag og ledet til en av 1950-årenes største offentlige debatter i Norge. Han har utvilsomt selv ønsket å leve etter leveregelen han selv formulerer i Jonas: «Aldri være redd for å si hva man mener. Hvor noe hender, alltid hjelpe den svakeste.» Bjørneboe var utpreget riksmålsmann og aktiv deltager i den norske språkstriden og brukte samnorsken som et bilde på kulturløsheten og menneskefiendtligheten han mente å se hos dem han kalte «salamandere». Mot slutten av 1950-årene gikk forholdet til Lisel Bjørneboe i oppløsning, og i 1957 forlot han Norge, dypt deprimert og alkoholisert og flakket rundt i Europa.
1970-årene var preget av økende psykisk sykdom og alkoholisme, samtidig som han de siste årene etter to ekteskap begynte å leve ut homofilien sin. Bjørneboes siste bok, den allegoriske sjøromanen Haiene, blir likevel regnet som et av hans mest helstøpte verk. De siste årene var Bjørneboe en nær venn av den unge visesangeren Ole Paus, som ble et fast omdreiningspunkt i hans liv. Paus var samboer med André Bjerkes tidligere ektefelle Henny Moan, og Bjørneboe bodde i perioder hos Paus og Moan. I 1974 kjøpte han Paus' hus på øya Veierland, kalt Eikvold, for å unnslippe det han kalte «Byen Python» (Oslo). Der tok han sitt eget liv i 1976. Få dager før selvmordet spilte han inn egne dikt, utgitt av Paus på platen Våpenløs – Jens Bjørneboe leser egne dikt og tonesatt med det Bjørneboe «selv ville kalt 'mjau-mjau-musikk'» [jazzmusikk]. Også Oles sønn Marcus Paus har satt musikk til Bjørneboes dikt, utgitt på platen Dypt i forledelsen (2020).
Tidlige år
Jens Bjørneboe var sønn av Ingvald Bjørneboe og Maja Svensson, kalt «Sørlandets vakre Maja» i sin ungdom. Faren var 40 og moren 22 da de giftet seg. Slekten, som innvandret fra Tyskland på 1600-tallet, teller en lang rekke med skipsoffiserer, og Jens dro selv til sjøs et par ganger. Faren var både skipsreder, belgisk konsul og Høyre-politiker, og familien var velstående etter at faren hadde tjent en formue under første verdenskrig. Ifølge Bjørneboes egne utsagn hadde han ingen god barndom, og var til tider både psykisk og fysisk nedbrutt. Faren var fjern, det eksisterte en isfront mellom foreldrene, og moren var ifølge Bjørneboe både dominerende og selvopptatt. Etter en alvorlig lungebetennelse var han sengeliggende i flere år.
Tatstsiana Pjatrenja
Tatstsiana Alehawna Pjatrenja (belarusisk: Таццяна Алегаўна Пятрэня, russisk: Татьяна Олеговна Петреня – Tatjana Olegovna Petrenja, født 18. oktober 1981) er en belarusisk turner som spesialiserer seg i trampoline. Under Sommer-OL 2012 i London representerte hun landet sitt, der hun ble nummer 5.
Jens Bjørneboe
Tidlige år
Tolv år gammel smakte han alkohol for første gang, og det hendte han forsynte seg litt i smug når foreldrene holdt selskap. Fjorten år gammel forsøkte han å ta livet av seg, men grenen han ville henge seg i, knakk.
På skolen viste han tidlig opprørske tendenser. På et tidspunkt var han den som var blitt utvist fra Kristiansand katedralskole flest ganger. Til slutt ble han utvist for godt. Selv mente han mange år senere at han var blitt utvist fordi han hadde skrevet i en stil at Aleksander den store var homofil, noe han hadde lest i en av sin fars bøker. Det er nok mer trolig at han ble utvist på grunn av en dom for seksuell omgang med en pike som var noen måneder under den seksuelle lavalder. Et ekko av episoden dukker opp i jungmannens historie i romanen Jonas, der jungmannen forteller fra sin privatskoletid i en småby ved kysten. Episoden og dens følger er lett omskrevet og utnyttet litterært.
Lesning i oppveksten
Bjørneboe ble tidlig interessert i klassisk litteratur og filosofi, og som femtenåring hadde han blant annet lest de fleste av Friedrich Nietzsches bøker. På denne tiden kom han over boken «Myrsoldater» (1935) av Wolfgang Langhoff som skulle få stor betydning for hans senere diktning. Boken avdekker sannheten om de tyske konsentrasjonsleirene, og Bjørneboe sa selv at han aldri ble helt den samme etter å ha lest den. Han sa at mens han leste, ble solen sort, og alt ble mørkt. På en Tysklandstur mange år senere møtte han en teaterregissør. Til ham fortalte han om sin opplevelse av denne boken. Mannen så lenge taust på ham, før han utbrøt: «Ich bin Langhoff. Jeg er Langhoff».
Før, under og etter andre verdenskrig
Bjørneboe og moren dro på rundreise i Europa etter farens død. Bjørneboe fullførte examen artium som privatist i 1940 og begynte på Statens Kunst- og Håndverksskole for å bli kunstmaler. I 1940 ble han også del av det antroposofiske miljøet i Oslo, sammen med Karl Brodersen og André Bjerke. Her ble han også kjent med Ingeborg Møller, Dan Lindholm, Leif Wærenskjold, Øistein Parmann og Ernst Sørensen. I 1943 dro han sammen med Karl Brodersen til Sverige for å slippe unna den tyske Arbeidstjenesten. Det kan i denne sammenheng nevnes at Brodersen var aktiv motstandsmann og var med i trefninger der han holdt på å miste livet.
Bjørneboe forsto at malerkunsten alene ikke strakk til for hans uttrykksbehov, så han bestemte seg for å bli forfatter. I Stockholm hadde han skrevet langnovellen Hertug Hans, om den dansk-norske kongesønnen Hans' problematiske liv, men den ble refusert da han forsøkte å få den utgitt i Oslo etter krigen. Først i 1972, da han hadde fått et navn som forfatter, kom den ut på Gyldendal.
Bjørneboes første roman Før hanen galer (skrevet i 1946), handler om medisinske eksperimenter utført på fanger i tyske konsentrasjonsleirer. Boken er basert på opplevelser og samtaler han hadde hatt i Berlin, samt på beretninger om den tyske legen Josef Mengeles forbrytelser i Auschwitz. Boken ble godt mottatt da den kom ut i 1952, men ble langt fra den suksessen forlaget og Bjørneboe hadde håpet på.
Familierederiet, Ingvald Bjørneboes Rederi, mistet sitt siste skip i et forlis rett før krigen kom til Norge og fikk utbetalt en stor forsikringssum. Dette skulle vise seg å være en lykke for Bjørneboefamilien, som satt med store pengemidler da krigen sluttet. Jens Bjørneboe mottok i årevis økonomisk støtte fra moren som muliggjorde hans forfatterliv. Jens og broren forsøkte flere ganger å frata moren kontrollen over familieformuen. Maja Bjørneboe døde i uskiftet bo, 96 år gammel, og da var formuen oppbrukt.
Lyrikkdebut og språkstrid
Bjørneboe mente selv at det bodde en lyriker i ham. I løpet av en natt skrev en rekke sonetter, og neste morgen presenterte han dem for fetteren André Bjerke, som straks trykte dem i Riksmålsforbundets blad Ordet. Han fortsatte å produsere lyrikk, og i 1951 hadde han ferdig en diktsamling, men slet med å få den utgitt. Da det lyktes, ble samlingen en suksess. Rainer Maria Rilke (1875–1926) var hans fremste inspirasjon og forbilde når det gjaldt poesi.
I 1952 var Jens Bjørneboe én av flere forfattere som brøt ut av Den norske forfatterforening og dannet Forfatterforeningen av 1952. Striden hadde sitt opphav i den opphetede norske språkstriden på begynnelsen av femtitallet. Utbryterne var stort sett riksmålstilhengere.
Steinerskolen og romanen Jonas
I 1950 ble han ansatt som sløydlærer ved Steinerskolen i Oslo. Han underviste også i andre fag og trivdes ifølge et senere utsagn godt med skolearbeidet; Bjørneboe elsket barn, og Odd Nerdrum, som var én av elevene hans, har bekreftet at elevene hadde utbytte av hans fantasifulle undervisning.
Skolens undervisningsopplegg passet ham, og han ble der i syv år; men lønnen var lav, arbeidet tungt, og det ble lite fritid. Den fritid han hadde, brukte han til å skrive i. Han arbeidet nærmest døgnet rundt, kjente seg etter hvert utbrent og tydde til alkoholen, som gradvis tok overhånd. Til slutt måtte han gi opp læreryrket, men han mintes siden årene ved skolen med glede.
Læreryrket inspirerte ham til romanen Jonas (1955). Den vakte berettiget oppsikt. Boka rommer flere livshistorier, men handler først og fremst om en ordblind gutt som den offentlige skolen ikke forstår seg på. I skolen er de såkalte salamanderne i ferd med å få stadig mer makt. De er mer opptatt av egen karriere enn av barna. De sverger blant annet til intelligensmålinger og samnorsk, satser på lærebøker som nok inneholder kjensgjerninger, ispedd «litt pjatt her og der», siden de henvender seg til barn; men bøkene er ribbet for anekdoter og fortellinger som kunne fått stoffet til å feste seg hos elevene. Dikt blir gjerne gjengitt mer eller mindre forvrengt, bibelstoff blir banalt presentert og elevene blir åndelig underernærte. Det mener i alle fall overlærer Jochumsen og hans gode venn Werner. Men Jochumsen er av den gamle skole.
Jonas faller utenfor og rømmer hjemmefra da det blir snakk om å sende ham på spesialskole. Han kommer seg om bord på en båt som blindpassasjer. En jungmann, egentlig en lektor som er gått lei av skolearbeidet – og som med rimelighet kan leses som forfatterens alter ego, finner Jonas. Symbolsk nok har gutten gjemt seg i en livbåt. Jungmannen tar seg av den vettskremte ungen, og må love at han ikke skal sendes på spesialskolen. Denne kaller barna for «Iddioten», og Jonas vil heller dø enn komme dit.
Jungmannen, som til og med kan fortelle eventyr, vinner guttens fortrolighet. Han følger opp også etter at Jonas er begynt på en ny og annerledes skole der menneskelighet settes høyere en prestasjoner. Her får Jonas det godt. Etter en stund blir også jungmannen knyttet til skolen, som lærer.
De alternative pedagogiske ideene, det menneskevennlige synet og fraværet av konkurransementalitet ved denne skolen, gjør at Jonas' angst fortar seg. Han suger i seg sanger og historier. Skolen imøtekommer dype behov. Lærerne oppmuntrer barna til å bruke fantasien, og forteller for dem så de får del i kulturarven gjennom øret. Den første fortellingen Jonas hører av lærer Back lever videre i ham på denne måten:
Romanen Jonas har vært oppfattet som en anbefaling av Steinerskolene. Den offentlige skolen har imidlertid også sine store personligheter, men de er tydeligvis på vei ut i det romanunivers som Bjørneboe skaper. Når de fantasiløse salamanderne får stadig mer makt i samfunnet og i den offentlige skolen, blir det verken plass for et barn som Jonas, eller for det gode mennesket, representert ved overlærer Jochumsen.
Romanen Jonas har etter alt å dømme inspirert den pedagogiske debatt og praksis i Norge. «Da romanen kom ut i 1955 vakte den storm. Den ble oversatt til flere språk og i Norge er den kommet i utallige opplag. Ingen annen norsk roman har betydd mer for skolen, for lærere og foreldre.» En kan imidlertid vanskelig forstå skole- og samfunnskritikken i Jonas til bunns om en ikke får med seg i hvilken grad Bjørneboes bok står i dialogforhold til Karel Čapek. Bjørneboe «mente å se en menneskefiendtlig smålighet blant mennesker i ledende stillinger. Disse paragraf-rytterne er salamanderne, begrepet er hentet fra Karel Čapeks Salamanderkrigen. Jonas er et offer for systemet». Science fiction-romanen Salamanderkrigen (1936), skildrer hvordan de menneskeliknende, men følelseskalde og fantasiløse salamanderne formerer seg i en uforutsett grad og bokstavelig talt oversvømmer vår klode så menneskene (og menneskeligheten) blir mer og mer fordrevet. Det blir stadig klarere at leseren skal assosiere til Hitlers Tyskland. I Jonas er nazismen et stort tema, og gjennom allusjonene til Čapeks bok mer enn antyder Bjørneboe at nazistiske tendenser kan finnes der man ikke skulle tro det, for eksempel i et samfunn som det norske etter annen verdenskrig.
Til Ragnhild Jølsens Enebakk
I 1959 møtte Jens Bjørneboe den unge skuespillerinnen Tone Tveteraas. Etter skilsmissen med Lisel Funk, i 1961, giftet han seg med Tveteraas som dermed ble Tone T. Bjørneboe. De flyttet til Enebakk og fikk tre døtre. Der skrev han boken Drømmen og hjulet (1964), som var inspirert av livet til den særpregede forfatterinnen Ragnhild Jølsen. Bjørneboe må ha opplevd et slags skjebnefellesskap med Jølsen. Årene i Enebakk var relativt rolige for Bjørneboe.
En bevisst provokasjon
"«Bjørneboe utnytter rollen som tiltalt til det ytterste. Harselerende og respektløs, men hele tiden ytterst korrekt og elegant, takler han påtalemyndighetene. Det lykkes forsvaret med Bjørneboe i spissen å sette hele saken i et ustyrtelig komisk skjær.»"
Bjørneboe gjorde maksimalt ut av riksadvokatens herostratisk berømte påstand: «Det er slått fast [...] at i vårt land er det i siste instans domstolene som skal avgjøre en boks litterære verdi.»
Bjørneboe og forleggeren hans ble dømt i 1967, først i byretten og siden i høyesterett, for å ha henholdsvis skrevet og utgitt en bok med pornografisk innhold. I ettertid takket Bjørneboe rettsvesenet for reklamen. Han fikk så stort salg at han hadde råd til å kjøpe et lite hus til seg og familien i Billingstad i Asker.
Rettssaken inspirerte til essayet Istedenfor en forsvarstale samt en rekke artikler der han gjorde narr av rettsprosessen. Han skrev også en oppfølger som ble gitt ut bare i Danmark, Uden en trævl 2. Her figurerer blant andre aktor og statsadvokat Lauritz Dorenfeldt, i en dårlig skjult forkledning.
Landssvikoppgjøret og kriminalomsorgen
I 1957 skrev Bjørneboe romanen Under en hårdere himmel som er et angrep på landssvikoppgjøret etter andre verdenskrig. Det var blitt vedtatt lover som gjorde det straffbart ene og alene å ha vært medlem av Nasjonal Samling under krigen. Bjørneboe var blant dem som argumenterte mot at disse lover ble gitt tilbakevirkende kraft i strid med innarbeidet rettspraksis. ja, i strid med den norske grunnloven. I 1968, elleve år etter at boka utkom første gang, skrev han et etterord som avsluttes slik:
"«Lover med tilbakevirkende kraft, dødsstraffens gjeninnførelse, «de generalpreventive hensyn», er de slagord under hvilke de store reaksjonære synspunkter ble gjeninnført i efterkrigstidens strafferettspleie her i landet.»"
Han mente at mange under landssvikoppgjøret var blitt straffeforfulgt på uholdbart grunnlag. Boken vakte enorm oppsikt, og Bjørneboe ble utsatt for kritikk. Han fulgte siden opp med flere angrep på rettsvesenet.
For teateret
Skuffet over måten samfunnet behandlet ham på, flyktet han til utlandet. Han tilbrakte mye tid i Italia, der han blant annet skrev romanen Vinter i Bellapalma (1958) Da Bjørneboe returnerte til Norge etter noen år i utlandet, måtte han sone fengselsstraff for en dom for fyllekjøring. Han ble mer og mer opprørt over fengselsvesenet, og skapte mye debatt om emnet. Dette ble utløsende for boken Den onde hyrde (1960) om en ungdomskriminells møte med norsk fengselsvesen. I 1965 kom skuespillet Til lykke med dagen, basert på handlingen i romanen Den onde hyrde.
Bjørneboe var opptatt av scenens muligheter, og studerte dem grundig. Han ønsket ikke å følge opp Ibsentradisjonen. Han var mer opptatt av Bertolt Brecht, og av de uuttrykksmuligheter som ligger i bevisste illusjonsbrudd.
Skuespillet Amputasjon, som handler om hvordan mennesker blir utsatt for det som kan kalles «tvangsnormalisering», hvilket vil si at autoritetene vil tvinge alle til å følge samme norm. Bjørneboe viker ikke tilbake for å bruke de krasseste virkemidler for å få fram sitt budskap.
Bestialitetens historie
Trilogien Bestialitetens historie regnes som Bjørneboes hovedverk, og består av romanene Frihetens øyeblikk, Kruttårnet og Stillheten. Bjørneboe behandler her det ondes problem på mange forskjellige måter. Bøkene er intense og preget av en misantropi på vegne av menneskeheten. Tematikken er inspirert av den franske filosofen og forfatteren Michel Foucault Bjørneboe skriver seg med denne trilogien inn i en europeisk tradisjon. Bjørneboe gav alt i disse bøkene og døyvet den psykiske smerten arbeidet påførte ham med et stadig større konsum av alkohol. I den siste boken i serien, Stillheten, som er skrevet i – og foregår i – Marokko i Nord-Afrika, spekulerer hovedpersonen på hvorvidt den vestlige verden i fremtiden vil få erfare konsekvensene av den utbytting den er ansvarlig for på kloden.
Det tok Bjørneboe 25 år å fullføre disse bøkene. Han led seg gjennom hver setning. Da depresjonene plaget ham som verst, tapte han troen på menneskeheten og på det gode i mennesket. Han drev endog gjøn med idéene om frihet, likhet og brorskap fra den franske revolusjonen.
Samme år som Bjørneboe avsluttet Bestialitetens historie, gav han ut skuespillet ''Tilfellet Torgersen. Rekonstruert av aktstykker''. Skuespillet er basert på en virkelig straffesak mot Fredrik Fasting Torgersen som i 1958 ble dømt for mord. Bjørneboe mente at Torgersen var uskyldig. Fasting Torgersen døde i 2015 etter å ha sonet dommen, men hevdet at han ble utsatt for et justismord. Han var takknemlig overfor Bjørneboe for at han i det hele tatt var i live gjennom soningen.
Mot undergangen
Bjørneboes siste roman Haiene (1974), med undertittelen Historien om et forlis, har vært oppfattet som Bjørneboes mest helstøpte verk. Her gjennomspilles hans sentrale tematikk i sterk konsentrasjon. Handlingen finner sted ved et sekelskifte, nærmere bestemt ved overgangen fra 1899 til 1900, og skildrer dramatiske begivenheter om bord på barken «Neptun» på dens seilas mot undergangen. Det bygger seg opp mot katastrofe. Mytteri, tyfon og forlis avløser hverandre i rask rekkefølge. Forliset fører mannskap og offiserer sammen, og alle reddes ved felles anstrengelser i land på en koralløy i Stillehavet, der de blir funnet etter noen måneder.
Verket har sterke allegoriske trekk og nærmer seg det apokalyptiske. For å tale med Voluspå stiger det så å si en ny himmel og en ny jord opp idet et nytt sekel tar til. Offiserer og mannskap har overlevd og er blitt forsonet, og den redde, underernærte og foreldreløse 14–15-årige førstereisgutten, Pat, har adoptert annenstyrmannen som en far. Det er annenstyrmannen, Jensen (jf. forfatters fornavn Jens), som forteller historien i tilbakeblikk. Han avslutter sin beretning med disse ordene:
Avslutningsordene løfter perspektivet ytterligere ved å skape assosiasjoner til andre Bjørneboetekster, og især til Jonas, som kom ut 19 år tidligere.
Haiene ble godt mottatt av kritikere og publikum. Den ble karakterisert som en frisk sjøroman, full av spenning, men med en mørk og tung undertone «som er et ekko fra sjelens ytterste grense» (Olav Varen i Fædrelandsvennen).
Etter Haiene kom det ikke flere romaner, men Bjørneboe var fortsatt aktiv som dramatiker og samfunnsdebattant. I 1975 publiserte han et dikt i Dagbladet med tittelen Farvel, bror alkohol!. Det ble oppfattet som uttrykk for Bjørneboes endelige oppgjør med alkoholen. Han avholdt seg også fullstendig fra alkohol i noen uker, men da NRKs Haagen Ringnes i 1976 skulle intervjue ham hjemme på øya Veierland ved Tønsberg, der han bodde i et eldre sveitserhus det siste året han levde, og ikke hadde med alkohol, ble Bjørneboe rasende. Ringnes måtte returnere til byen etter en flaske whisky. Intervjuet med Ringnes ble det siste før Bjørneboe døde for egen hånd 9. mai 1976.
Bidrag til den litterære debatt
Foredraget «Litteratur og virkelighet» fra 1971 er ett av Bjørneboes bidrag til den samtidige litterære debatt. Han sier at han finner det ufruktbart å operere med et absolutt skille mellom skjønnlitteratur og andre skriftlige framstillinger av faglitterær eller journalistisk art. Han hevder at formålet med alle seriøse skriftlige genrer er å uttrykke og fastholde en bit av virkeligheten, enten det dreier seg om den ytre, såkalte objektive virkelighet, eller en indre, subjektiv virkelighet.
De skjønnlitterære forfattere har fått tildelt hvert sitt stykke virkelighet som de sliter med hele livet, et gjennomgangstema eller et grunnmotiv, sier han. I den del av litteraturen som kalles diktning, er «den subjektive ærlighet det helt centrale». Dikteren gir av sitt aller innerste «uten forbehold». Ved å forholde seg absolut ærlig til den indre sannhet, kan han bidra med noe «nytt». En dikter som arbeider slik, vil formidle noe felles menneskelig, noe som «kan deles av andre mennesker». Den subjektive sannhet forvandler seg altså på merkverdig vis til en «objektiv sannhet». Han hevder videre at diktning er en slags vitenskap, ja, «en empirisk vitenskap», og at den som leser, kan bli «klokere» av den:
Også faglitteratur kan imidlertid gjøre en «klokere» og føre til at man forandrer seg. Forandring kan skje på mange måter, sier han, men den må uansett medføre at det «indre landskap» endrer seg og kommer i ny belysning:
Uavhengig av om forfatteren befatter seg med menneskets indre eller ytre verden, må det være hold i det som skrives. Han mener at leserne både ønsker seg og trenger bøker «som det står noe i».
Til slutt oppsummerer han på denne måten:
Bjørneboes grunnmotiv?
Av det ovenfor omtalte foredraget Litteratur og virkelighet kan følgende spørsmål utledes: er det mulig å formulere Bjørneboes eget grunnmotiv? Hans forfatterskap fortoner seg komplekst og, til tider, lite homogent. Forskere har da også søkt etter både brudd og sammenheng i hans dikteriske utvikling. Og man har spurt seg: brøt han med antroposofien, eller brøt han ikke med den? Drømmer, gamle myter, legender og eventyr spiller uansett en viktig rolle i mye av hans diktning, og noen fortellinger viser tilbakevendende tendens. Spesielt har man framhevet legenden om Den hellige gral som bl.a. forekommer i Jonas (jf. kap. XI). Kan slike elementer i diktningen føre leseren nærmere den dypeste kjerne i Bjørneboes virkelighetsforståelse?
Inge S. Kristiansen har påvist at scenen med en voksen som tar hånd om et vergeløst barn og bokstavelig talt tar det i hånden, er en sentralscene i Bjørneboes forfatterskap. Scenen forekommer flere ganger i Jonas (Jonas' far, skribenten Abraham Werner og Jungmannen tar alle et barn i hånden på et tidspunkt.) I Frihetens øyeblikk og i Haiene opptrer liknende scener. Ut fra antroposofisk tankegang er den voksne som tar hånd om barnet en «Gralsridder» som kjemper for det gode i verden; og barnet kan oppfattes som symbol på «åndsmennesket». Per Thomas Andersen skriver: «I kjærlighetshandlingen oppnår Gralsridderen også erkjennelse. Han opplever dermed «sannhetens øyeblikk»». Andersen knytter videre dette til noen linjer i ett av Bjørneboes dikt der det heter:
Gralsridderen finner altså sin egen sanne identitet gjennom å ta hånd om barnet. Med bakgrunn i en forståelse av grallegendens plass i forfatterskapet, kan Per Thomas Andersen konkludere med at «antroposofen Bjørneboe og den sosialt engasjerte forfatteren er én og samme person».
Kontroversiell og kulturkonservativ
Jens Bjørneboe var på mange måter kontroversiell i sin samtid. Han beveget seg gjerne ut i det ekstreme og fikk betale for det. Hans samfunnskritikk og hans trassige holdning, bl.a. under rettssaken i anledning Uten en tråd, skaffet ham imidlertid tilhengere blant radikal ungdom. Når det er sagt, er Bjørneboe som tidligere antydet vanskelig – hvis ikke umulig – å plassere i en tradisjonell politisk og ideologisk «bås». Kjernen i hans samfunnsengasjement er et gjennomgående og konsekvent forsvar av enkeltindividet. Forfatterskapet gjenspeiler dette ved å vise sympati for avvikere av alle slag, også mennesker med avvikende seksuell legning. Han har utvilsomt selv ønsket å leve etter et par av de leveregler som barnet Birger har lært av sin far og praktiserer etter evne i romanen Jonas:
Bjørneboe så opp til personer som trosset det etablerte samfunnet. I så måte skriver han seg inn i tradisjonen etter blant annet den franske forfatteren og dramatikeren Jean Genet, som Bjørneboe også hyllet i diktet Blomster for Genet. Utenrikspolitisk støttet han staten Israel og havnet derfor i konflikt med ledelsen i tidsskriftet Orientering, hvor Bjørneboe var skribent på sekstitallet.
Hans prinsipielle sympati for opprørere, tapere og utstøtte kommer også til uttrykk i hyllesten til den irske republikaneren og dramatikeren Brendan Behan, – i diktet Ved Brendan Behans båre. Han satset på neste generasjon, og syntes det var tåpelig av voksne mennesker å klage over ungdommens småkriminelle handlinger, djerve meninger og frie tankegang. Dette var jo ingenting i forhold til de verdenskrigene som de to foregående generasjonene hadde forårsaket på under 50 år. Dette tar han opp i diktet «Om ungdommens råskap».
Selv om han støttet ungdommen i mangt, var han ikke helt som den. Han gikk lite på kino, likte ikke rockemusikk og annen moderne musikk. Han likte heller ikke tegneserier. Bjørneboe sverget til de tradisjonelle kulturuttrykkene, som han hadde gjort siden han var barn: teater, litteratur og klassisk musikk. Men han kunne bli sett på Club 7, klubben for mange frittenkende i en periode.
En åpen plass i Kristiansand fikk i 2020 navnet Jens Bjørneboes plass.
Manisk depressiv lidelse
Tore Rem uttaler at «Bjørneboe var selv etter hvert tydelig på at han led av en manisk depressiv sinnslidelse. På 1950-tallet var han mer stabil, men på sekstitallet kom syklusene tettere og tettere». Rem uttaler at «det virker som om alkoholismen begynner som en form for selvmedisinering. Det fungerer i en periode, så tar det overhånd. Sånn sett kan sinnslidelsen ha fått ham inn i alkoholismen».
Bjørneboe uttalte selv ifølge Håvard Rems samtalebok at «jeg vil anta at jeg allerede [som 13-åring] var plaget av en såkalt depressiv sinnssykdom – nå er jo det et grensetilfelle – helt sinnssyk er jeg jo ikke. Men det depressive element må ha vært meget sterkt tilstede allerede på det tidspunkt.»
Vennskapet med Ole Paus, døden på Veierland og Våpenløs
Paus har fortalt om Bjørneboes tid på Eikvold:
I deler av tiden på Veierland omga Bjørneboe seg med unge menn som var "på besøk i kortere og lengre perioder. Noen kommer fra et ungdomsmiljø på Tonsenhagen og Årvoll, andre tilhører hovedstadens homofile kretser. I tillegg får en rekke andre høre om stedet. Noen av dem er i konflikt med loven, på rømmen eller på jakt etter et sted med fri kost og losji". Bjørneboe kjørte motorbåt med de unge mennene, og de dro på «haijakt» i Oslofjorden. Til Paus fortelte han at han planla å skrive en roman om «generasjonen uten fedre», som var slik han så på de unge mennene. En rekke av de unge mennene omtalte han som sine kjærester. Paus og Moan var bekymret, og forsøkte å overtale ham til i stedet å søke et stabilt forhold med en mann som var i stand til å ha et familieliv.
Paus fikk Bjørneboe til å lese inn egne dikt helt på slutten av livet, som ble utgitt på platen Våpenløs på Paus' plateselskap Zarepta i Bjørneboes dødsår 1976. Paus mente arbeidet med Bestialitetens historie hadde virket ødeleggende på Bjørneboe, og ønsket «å vri oppmerksomheten over fra samfunnsrefseren til lyrikeren». Under innspillingen i slutten av april 1976 var Bjørneboe svært alkoholisert og syk. Paus ønsket å avslutte innspillingen med diktet «Farvel, Bror Alkohol», men slik ble det ikke. Rem skriver:
En drøy uke etter innspillingen av Våpenløs tok Jens Bjørneboe sitt eget liv i andre etasje på Eikvold, 9. mai 1976.
Arven etter Bjørneboe
Tore Rem har påpekt at «det er vanskelig å tenke seg en norsk forfatter som er forbundet med flere og mer ulike eierskap enn Jens Bjørneboe. Kristiansandere, antroposofer, riksmålsbevegelsen, kulturkonservative, kulturradikalere, anarkister og homobevegelsen, alle har påberopt seg Bjørneboe som sin».
Bjørneboe i musikk
Komponisten Marcus Paus, Oles sønn, har satt musikk til Bjørneboes dikt, som ble utgitt på platen Dypt i forledelsen i forbindelse med Bjørneboes hundreårsjubileum i 2020.
9. oktober 2020, på 100-årsdagen for Jens Bjørneboes fødsel ble platen Ilden i mitt hjerte med musikk til Bjørneboes dikt av Arild Fredriksen gitt ut.
NM i styrkeløft 1990
Norgesmesterskapet i styrkeløft 1990 ble arrangert i Mo i Rana 31. mars–1. april. Arrangør var Rana KK.
Kongepokalen ble vunnet av Kjell Kaspersen.
Norgesmesterskapet i bueskyting 2014
Norgesmesterskapet i bueskyting 2014 bestod av flere arrangementer som i 2014 kåret norgesmestere i bueskyting.
NM innendørs ble arrangert i Elverum 4.–6. april. NM i feltskyting ble arrangert i Sørmarka i Oslo 15. juni. NM i skiveskyting ble arrangert i Sandefjord 1.–3. august. NM i 3D ble arrangert i Sør-Fron 6. september.
Kongepokalene ble vunnet av Anita Hennie Lien, Mads Haugseth og Stein Anzjøn.
Franz Xaver Walter
Franz Xaver Walter (født 7. februar 1870 i Amberg i Bayern, død 3. desember 1950 i Neumarkt in der Oberpfalz i Vest-Tyskland) var en tysk katolsk teolog og prest.
Bakgrunn
Franz Xaver Walter var sønn av Johann Baptist von Walter og hans hustru Marie født Oswald.
Etter avsluttende eksamen («abitur») i 1888 fra Königliches Wilhelmsgymnasium München ble han student ved Universitetet i München. Han studerte først juss, men endret fagretning til teologi.