cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sør-Shetlandsøyene
Geografi
Øygruppen ligger mellom 61°00'–63°37' sør og 53°83'–62°83' vest. Det er 1200 km til Falklandsøyene i nord og 150 km til Graham Land på Antarktishalvøya i sør.
Sør-Shetlandsøyene består av 11 større og en rekke mindre øyer og har et samlet landareal på 3687 km². Mellom 80 og 90 % av landområdene er dekket permanent av isbreer. Mount Irving på Clarence Island er med sine 2300 moh øygruppens høyeste punkt.
Sør-Shetlandsøyene strekker seg ca. 320 km fra Smith Island og Low Island i vest-sørvest til Elefantøya og Clarence Island i øst-nordøst.
Klima
Øygruppen ligger like langt fra ekvator som Færøyene, men nærheten til Antarktika medfører at den har et mye kaldere klima. Gjennomsnittstemperaturen er 1,5°C om sommeren og –5°C om vinteren. Den moderate forskjellen skyldes den lave sjøvannstemperaturen. Farvannet rundt øyene er dekket av sjøis fra tidlig i april til tidlig i desember.
Karl Wolff
Karl Wolff (født 13. mai 1900 i Darmstadt i Tyskland, død 17. juli 1984 i Rosenheim) var en tysk SS-general tilknyttet Waffen-SS. Han var SS-sjef Heinrich Himmlers adjutant og stabssjef, og mot slutten av andre verdenskrig militærguvernør for det okkuperte Nord-Italia.
Wolff slapp tiltale under Nürnbergprosessene etter krigen, men ble i 1964 dømt for krigsforbrytelser og medvirkning til folkemord. Han ble løslatt i 1969 av medisinske årsaker.
Bakgrunn
Karl Wolff var sønn av dommeren Karl Friedrich Wolff (1871-1916). I 1901 ble faren statsadvokat i Darmstadt, og i 1906 gikk han over til dommerfeltet og ble dommer i Butzbach. Deretter ble han amtsdommer i Darmstadt, i 1910 amtsdommerråd, og i 1911 landrettsråd. Til sist var han Landgerichtsdirektor i Darmstadt.
Karl Wolff hadde allerede i tidlig et ungdomsønske om å bli militær og offiser. Allerede som elev ved Ludwig-Georgs-Gymnasium i Darmstadt tok han som frivillig i en toårig førmilitær utdannelse i Nationale Jugendwehr (= Nasjonal ungdomshær).
Etter Abitur ble han som fanejunker opptatt i Großherzogliche Hessische Leibgarde-Infanterie-Regiment Nr. 115. Wolff deltok som offiser i første verdenskrig.
Nazismen
I 1931 ble han medlem i NSDAP (nazi-partiet) og SS. Fra mars 1933 var han riksdagsmann for nazistene. I juli 1933 ble han Heinrich Himmlers personlige adjutant og i november 1935 sjef for Himmlers stab.
I 1936 ble han Stabsreichsführer-SS (stabssjef) for Himmler, med ansvar for kontakten med Himmlers nettverk i tysk storindustri. Han holdt også kontakt med Ahnenerbe som drev «germanisering» av befolkningen. Wolff ble på denne bakgrunn regnet som «nummer 2» i SS. Han var SS-talsmannsoffiser for Adolf Hitler frem til han ble avløst i 1943. Mens Wolff var borte fra Berlin for å følge Hitler rundt på hans forskjellige hovedkvarterer, forekom ofte rivalisering og konflikter, særlig mellom Ernst Kaltenbrunner og Walter Schellenberg.
Wolff fikk i tillegg et anstrengt forhold til Himmler som to ganger nektet ham å skille seg fra sin første kone, fordi dette i Himmlers øyne var å svikte tradisjonelle familieverdier, samt skape skandaler som burde unngås. I 1936 hadde Wolff innledet et forhold til grevinne Bernsdorff (Ingeborg von Berns) som hadde vært enke i to år. 23. desember 1937 fikk hun sønnen Widukind Thorsun med Wolff, som likevel ikke skilte seg før 6. mars 1943. Tre dager senere inngikk han ekteskap med Ingeborg. Da hadde han henvendt seg direkte til Hitler om tillatelse til skilsmisse, noe som ergret Himmler. Tidligere hadde de to mennene stått hverandre nært, og i et brev fra 1939 smigret Wolff Himmler med at han personifiserte alt som er «''godt, vakkert og mandig, og alt som er verd å arbeide for. Alt vi er i dag, kan vi takke deg og Føreren for.» Men i etterkrigstiden forsøkte Wolff å skape avstand til Himmler og et bilde av seg selv som en outsider'' i nazi-lederskapet.
Høsten 1943 fungerte Wolff som tysk militærguvernør i Nord-Italia, den såkalte Salò-republikken som formelt ble styrt av Mussolini. Dermed var Wolff øverste leder for alle SS-styrker i Italia, noe som førte til overlappende ansvarsområde med Wehrmacht-general Albert Kesselring. Det er uklart om Wolff ga ordre om å deportere Italias jødiske borgere til Auschwitz. Han var våren 1944 trolig involvert i represalier i Italia. 23. mars 1944 eksploderte en bombe, plassert i en søppelkjerre av italienske partisaner, i via Rasella i sentrum av Roma, akkurat da tyske soldater passerte oppover fra via del Traforo. 33 tyskere omkom. Hitler forlangte «en øyeblikkelig represalie som ville ryste verden», og bad general Kesselring om å jevne via Rasella med jorden, og få henrettet 30-50 italienere for hver tysker som var omkommet. Senere på dagen var dette moderert til henrettelse av ti italienere for hver tysker. 335 menn ble 24. mars 1944 skutt ved Ardeantine-hulene i nærheten av San Callisto-katakombene ved via Appia, ti for hver tysker, pluss fem ved en ren feiltakelse. De henrettede bestod av tilfeldig forbipasserende da bomben gikk av, folk som satt fengslet, mistenkt for å sympatisere med motstandsbevegelsen, og jøder. I dag er det reist et minnesmerke for massakren.
Etter 20. juli-attentatet mot Hitler i 1944 erstattet Wolff general Rudolf Toussaint som Bevollmächtigter General der Deutschen Wehrmacht in Italien, noe som innebar at han fikk kommando over store deler av Wehrmacht i Italia. Som SS-sjef og kommandant for deler av Wehrmacht i Middelhavsområdet, var han i gunstig posisjon til å forhandle med de allierte. Etter krigens slutt i 1945 var han den høyest rangerte SS-offiser, bare forbigått av Ernst Kaltenbrunner. Himmler tok sitt eget liv i mai 1945, og Kaltenbrunner ble dømt i Nürnbergprosessen og henrettet.
Wolff hadde som Himmlers adjutant god kjennskap til holocaust. Blant annet reiste han sammen med Himmler til Minsk i august 1941 og var til stede ved en masseskyting der. Rapporter fra Aksjon Reinhardt, der over én million ble massakrert, ble sendt til Himmler og hans stabssjef Wolff.
Etterkrigstiden
Etter krigen ble han internert og jevnlig forhørt av de allierte. I 1946 ble Wolff innlagt med diagnosen paranoid (han mente seg angivelig forfulgt av jødiske demoner), men var i 1947 frisk nok til å vitne i Pohlprosessen. Han vitnet i saken mot Oswald Pohl som avslørte hans kjennskap til holocaust, men Wolff avviste noe ansvar og slapp straff under Nürnbergprosessen, på grunn av sin deltagelse i Operation Sunrise. Dommerne kom til at det ikke var tilstrekkelig bevis til å tiltale Wolff for medvirkning til Aksjon Reinhard. En av dommerne uttalte senere at Wolffs forhandlinger med de allierte om kapitulasjon var en vesentlig faktor i domstolens vurderinger. Operation Sunrise var hemmelige forhandlinger fra februar 1945 om lokal tysk kapitulasjon i Nord-Italia. Forhandlingene ble ført i Bern og ble ledet av Wolff på tysk side og Allen Dulles på amerikansk side. I utgangspunktet hadde de allierte (møtet i Casablanca i 1943) avtalt at bare en fullstendig og betingelsesløs tysk kapitulasjon var aktuelt, og at det ikke var aktuelt å innlede kontakt med SS for kapitulasjonen.
I 1964 i Vest-Tyskland ble Wolff dømt for krigsforbrytelser og medvirkning til folkemord. Han ble løslatt av medisinske grunner i 1969.
Holocaust-forskeren Lawrence Langer var til stede ved rettergangen mot Wolff i München i 1964, der en av anklagene lød på at Wolff arrangerte jernbanetransporten fra Warszawa-ghettoen til Treblinka. Den unge tyske aktoren spurte den aldrende Wolff om han noen gang hadde besøkt Warszawa-ghettoen. Svaret kom straks: «Nei.» Aktor leste da opp fra en dagbok ført av en funksjonær som hadde tjenestegjort i Warszawa. Her bekreftes at Himmler og Wolff besøkte ghettoen, med angivelse av nøyaktig tid og dato for ankomst. Konfrontert med dette beviset, innrømmet Wolff at han kunne ha besøkt ghettoen ved en anledning. Da han ble spurt hvorfor han ikke straks hadde innrømmet dette, svarte han: «Jeg er en gammel mann og kan ikke huske alt.» Da lente dommeren seg frem, pekte på Wolff og utbrøt: «Herr vitne, hvis jeg noen gang hadde besøkt Warszawa-ghettoen, ville jeg aldri ha glemt det.» Lawrence Langer tilføyde: «Det hadde neppe Wolff heller, men dette understreker den lettheten de anklagede benektet sin deltakelse med, inntil de ble konfrontert med bevis.»
Da Wolff ble tiltalt, ba han Dulles om støtte. Dulles, som akkurat hadde gått av som CIA-sjef, avviste forespørselen fordi han var pensjonist og dermed privatperson. Telford Taylor og andre amerikanske tjenestemenn talte Wolffs sak mens han sonet dommen, og medvirket til at han ble løslatt i 1969.
Mosvold Shipping
Mosvold Shipping AS var et norsk rederi grunnlagt av Martin Mosvold i 1910, i drift fram til 2001.
Mosvold var engasjert i en rekke shippingaktiviteter (tank, tørrlast, kjøleskip og ferger) så vel som offshore. Offshorevirksomheten økte gjennom oppkjøpet av det amerikanske selskapet Dual Drilling Company i 1990, i 1995 igjen utskilt fra Mosvold som Dual Invest ASA. I 2001 ble Mosvold Shipping kjøpt av rederiet Frontline. Familieselskapet ble drevet videre som et investeringsselskap, primært rettet mot eiendom, under navnet Mosvold & Co AS.
Historie
Martin Mosvold flyttet til USA i 1894, hvor han gjorde det godt, og returnererte til hjembyen Farsund i 1910. Der grunnla han Mosvold Shipping AS da han kjøpte en Fransk stålbark. Rederiet ble flyttet til Kristiansand i 1916. I 1921 brøt markedet sammen, og kreditorene overtok selskapet, men i 1927 organiserte Martin Mosvold kjøp av et nytt skip, damptankeren Acasta til Mosvold Rederi AS, etterfulgt av tre andre skip til Mosvold Rederi II, II og IV. I 1937 slo selskapene seg sammen til Mosvold Shipping AS, og dette selskapet overtok Kristiansands Dampskibsselskap,
Under krigen hadde Mosvold Shipping 12 skip i tjeneste, og tre av disse gikk tapt. D/T Litopia ble beskutt og sank, men mannskapet ble reddet. M/S Mosfruit ble torpedert, men mannskapet ble reddet. MS Mostun ble kapret 17. mai 1940.
I 1956 døde Martin Mosvold, og selskapet ble delt mellom sønnen Torrey Mosvold og hans fire svogere med effekt fra 1961. Torrey Mosvold overtok Mosvold Shipping, Kristian Haanes overtok Mosnes Shipping Co AS i Kristiansand. Andrew S Glastad overtok AS Mosvolds Rederi i Farsund, Magnus Udjus overtok AS Moslo Shipping i Oslo og Gordon Mosvold overtok AS Mosvold Maritime Co i Farsund.
I 1990 kjøpte selskapet Dual Drilling Co for å satse på offshore, men Dual Drilling ble solgt igjen i 1995 for 35 millioner kr.
I 1997 ble investeringsselskapet Mosvold & Co AS dannet og kjøpte selskapet flere industribedrifter, bl.a. Freyasdal Fabrikker i Kristiansand og Mandals Reperbane.
I 2001 kjøpte Frontline 75% av det gjenværende Mosvold Shipping AS for 420 millioner kroner.
Mosvold Shipping AS eide 65 forskjellige skip gjennom sin historie.
Mayo College
Mayo College er en indisk eliteskole beliggende i byen i Ajmer i Rajasthan. Den ble grunnlagt i 1875 som internatskole for sønner av indiske fyrster og adelsmenn. Skolen, som er kalt «Indias Eton», regnes fremdeles som en av de fremste internatskolene i India.
Historie
Skolen ble grunnlagt av og oppkalt etter Richard Bourke, jarlen av Mayo, som var visekonge av India 1869–1872, på grunnlag av økonomiske bidrag fra fyrstene i Rajputana. I kolonitiden hadde Mayo en militær principal, som hadde det overordnede administrative ansvar for skolen, og en headmaster, som hadde ansvar for det pedagogiske. Begge stillinger var i kolonitiden besatt av briter og skolen var kontrollert av regjeringen i Britisk India.
Utdannelsen og timeplanen var satt opp etter mønster av britiske public schools, og elevene bodde på internater ved skolen. Elevene startet ved Mayo i tiårsalderen og fullførte typisk ved 18 års alder. Læreplanene omfattet i kolonitiden engelsk og klassiske språk, matematikk, historie, geografi, naturfag og tegning. Videre ble det lagt vekt på fysisk fostring og idrett.
Etter Indias selvstendighet skiftet tyngdepunktet i utdannelsen ved Mayo over til naturfag. Elevmassen, som i kolonitiden var dominert av elever fra Rajasthan og krigerkasten kshastria, utviklet seg etter selvstendigheten til å bli mer sammensatt, med elever også andre kaster og familiebakgrunner, samt fra andre deler av India. I 1971 rapporterte 40 % av elevene fedre som arbeidet i næringslivet, mens 22 % hadde fedre som var militære. Sentralregjeringen og delstatsregjeringen i Orissa innførte stipend for kvalifiserte elever. Den første indiske rektor kom til Mayo College i 1948. Lærerstaben har i hovedsak blitt indisk.
Mayo College har siden starten vært en skole for gutter. I 1987 etablerte skolen en separat institusjon for jenter, Mayo College Girls' School.
Status
Skolen ble i 2011 vurdert som en av de mest velrenommerte internatskolene i India. Den er fortsatt et sted som tiltrekker seg elever fra landets sosiale og økonomiske elite. Mayo College er medlem av den internasjonale skolesammenslutningen Round Square.
Dieter Thoma
Dieter Thoma (født 19. oktober 1969 i Hinterzarten) er en tysk tidligere skihopper, og var i 1990-årene den nest beste tyske hopperen etter Jens Weißflog.
Thoma var ikke den første kjente skihopperen i familien; hans onkel, Georg Thoma, var verdensmester og olympisk mester i kombinert.
Thoma vant sitt første verdenscuprenn som 19-åring. To år senere, i 1990, vant han den tysk-østerrikske hoppuka sammenlagt, og vant i tillegg VM i skiflyging i Vikersund på slutten av sesongen.
Foran sesongen 1993/1994 endret Dieter Thoma teknikken fra å hoppe parallelt til den nye V-stilen, og var med på det tyske mannskapet som vant laghoppøvelsen i OL på Lillehammer. I tillegg tok han bronsemedalje i normalbakken.
Peak oil
«Peak oil», eller Hubbert's Peak of Oil Production etter den amerikanske geologen og geofysikeren M. King Hubbert, er en betegnelse på toppunktet i utvinning av olje fra ett eller flere oljefelt. Begrepet refererer til en grafisk kurve over utvinningstakten. Tapping av olje fra et oljefelt følger alltid først en oppadgående kurve fra man starter uttømmingen til man når peak (topp), deretter følger den en nedadgående kurve. Dette er forårsaket av egenskaper i sedimentene som holder oljen i bakken og dessuten av den tekniske apparatur som er installert for å ta opp oljen. Norge nådde sin samlede produksjonstopp i 2000. Sentralbanksjef Svein Gjedrem påpekte i et foredrag for Næringsforeningen i Trondheim 28. november 2007 at den norske oljeproduksjonen er på vei nedover. Den var på dette tidspunktet (2007) på nivå med produksjonen i 1994, og oljeproduksjonen på norsk sokkel har avtatt med gjennomsnittlig fire prosent per år siden 2000, da den lå på 3,1 millioner fat per dag.
Man må skille mellom oljereserver og utvinningstakt. Man kan ha enorme reserver, men likevel en begrenset utvinningstakt. Det som gjør at «peak oil» i dag er et stadig mer aktuelt tema er at det er den globale produksjonstoppen man snakker om, og at verdens daglige utvinning av olje om ikke lenge vil stoppe på et nivå der den ikke lenger kan tilfredsstille verdens samlede behov for olje. Den utgjør per august 2007 ca. 85 millioner fat per dag. Etter «peak» vil oljeproduksjonen bare gå nedover.
I en verden der det økonomiske systemet er basert på en kontinuerlig ekspansjon, vil «peak oil» representere en trussel mot selve systemet.
Grunnen til at «peak oil» kan skape problemer for økonomisk vekst er hovedsakelig at det blir færre ressurser å fordele, og at det ikke finnes et like godt alternativ til den oljen man mister. «Peak oil» kan da fort føre til at verdensøkonomien krymper.
Konsekvenser
For hver kalori mat som blir spist i USA går det med 10 kalorier i form av petroleum i produksjon og transport (da er oppvarming og nedkjøling ikke tatt med). Dette brukes av mange peak oil-eksperter som et argument for at det vil oppstå hungersnød når verdens samlede oljeproduksjon begynner å synke.
Peak oil og enkeltnasjoner
«Peak oil» som konsept gjelder globalt, men er basert på summen av at verdens oljeproduserende nasjoners stadig økende produksjon stopper å øke for så å gradvis synke. I State of the World 2005 observerer Worldwatch Institute at oljeproduksjonen er i nedgang i 33 av de 48 største oljeproduserende nasjoner. Andre nasjoner har også passert toppen av hva de kan produsere.
Den følgende listen viser betydningsfulle oljeproduserende nasjoner og omtrentlig hvilke år de opplevde produksjonstoppen, listet etter årstall. right|thumb|250px|Oljeproduksjon i [[Norge og fremtidig estimat.]]
«Peak oil»-produksjon er enda ikke nådd de følgende nasjoner (disse tallene er beregninger, og kan endre seg):
I tillegg viser de siste produksjonstallene fra Det internasjonale energibyrået og USAs Energy Information Administration økende rekordproduksjon i Canada og Kina.
Uenighet om peak oil
Det er stor uenighet om «peak oil»-teorien blant verdens oljeeksperter og -organisasjoner. Estimatene varierer fra en oppfatning at vi allerede har passert produksjonstoppen (2005), til Opec (Organisasjonen av oljeeksporterende land) som benekter at problemstillingen i det hele tatt er reell.
Norsk film om peak oil
Den norske filmprodusenten Amund Prestegard har laget filmen "PEAK OIL – Imposed by Nature" som tar for seg problematikken. «Imposed by Nature» er finansiert av Norsk filmfond og Fritt Ord, og distribueres som DVD via Internett.
Grenland Rail
Grenland Rail AS er et jernbaneselskap som transporterer gods, utstyr til jernbaneinfrastruktur (arbeidstog), samt farlig gods på jernbanenettet i Norge. Selskapet har hovedkontor i Skien, verksted og hoveddriftsbase i Drammen, og trafikkerer daglig Hønefoss, Oslo og Lillestrøm.
Grenland Rail har i dag[pr. 2019] 21 lokomotiver (2021) og om lag 50 ansatte.
Historie
Grenland Rail ble grunnlagt da bedriften Miljø og Veiservice hadde behov for trekkraft. Selskapet utviklet seg til å transportere godsvogner og utstyr for Jernbaneverket, og i 2012 fikk Grenland Rail lisens for godstransport i deler av Norge. I 2014 ble den lisensen utvidet til å gjelde hele det norske jernbanenettet, samt transport av farlig gods, og i 2018 ble lisensen omgjort fra å gjelde et lite foretak til å gjelde et mellomstort foretak. Da fikk de også mulighet til å transportere mer enn 500 millioner tonnkilometer gods per år.
Lokomotivtyper
Oppdatert pr. 2021.
Emile Erasmus
Emile Erasmus (født 3. april 1992) er en sørafrikansk sprinter, som spesialiserer seg på 100 og 200 meter. Hans fremste internasjonale meritt til nå er gull på 4 x 100 meter ved Afrikamesterskapet i friidrett 2016 i Sør-Afrika.
Idrettskarriere
Erasmus deltok i Juniorafrikamesterskapet i friidrett 2011, der han fikk bronse på 100 meter med tiden 10,70.
I 2014 fikk han bronse på 100 meter under det sørafrikanske mesterskapet i friidrett.
Han fikk bronse på 100 meter og sølv på 4 x 100 meter stafett under Sørafrikansk mesterskap i friidrett 2015, og i Sørafrikansk mesterskap i friidrett 2016 fikk han sølv på 100 meter, bak Henricho Bruintjies. Han deltok på Sør-Afrikas stafettlag som vant 4 x 100 meter stafett under Afrikamesterskapet i friidrett 2016.
Erasmus deltok i BAUHAUS-galan Indoor 2017, der han kom på andreplass på 60 meter, bak britiske Richard Kilty. I Sørafrikansk mesterskap i friidrett 2017 kom han på femteplass på 100 meter, med tiden 10,29.
Peter Green (historiker)
Peter Morris Green (født 22. desember 1924) er en britisk klassisk historiker, kjent for sine verker om Aleksander den store og den hellenistiske tidsalder innenfor antikken. Han skrev også romaner.
Bakgrunn
Etter militærtjeneste i Burma under andre verdenskrig gikk han på Trinity College ved University of Cambridge.
Karriere
Etterpå skrev han historiske romaner og arbeidet som journalist. I 1963 flyttet han og hans familie til den greske øya Lesbos hvor han var oversetter, før de flyttet videre til Athen hvor han ble rekruttert til å undervise i antikk historie ved utenlandsprogrammet «College Year».
Green underviste i Athen fra 1966 til 1971 før han ble besøkende professor ved University of Texas at Austin, hvor han etterpå ble værende i mange år. Han var også besøkende professor ved East Carolina University.
Peter Greens mest kjente utgivelser er Alexander of Macedon, en historisk biografi som først ble utgitt i 1970 og kom deretter revidert og utvidet utgivelse i 1974 (utgitt i USA i 1991), hans Alexander to Actium, en generell framstilling av hellenismen fra Aleksander den store til slaget ved Actium i 14 e.Kr. Han er også forfatter av oversettelsen og forordet til en utgivelse på engelsk av Satirer av den romerske poeten Juvenalis.
EM i roing 1923
EM i roing 1923 (europamesterskapet i roing) ble arrangert på Comosjøen i Italia i 1923.
David Desrosiers
David Philippe Desrosiers (født 29. august 1980) er en canadisk musiker. Han er bassist og bakgrunnssanger i bandet Simple Plan. Desrosiers var den siste som kom inn i Simple Plan.
Tidlig liv
Han vokste opp i den fransktalende delen av Sept-Îles i Quebec.
Da han var 12 år ble foreldrene hans skilt og det påvirket han sterkt. Da Desrosiers var 16 lærte han engelsk.
Det første bandet Desrosiers var med i, het Reset, der han var bassist og sanger. Pierre Bouvier (vokalist) og Chuck Comeau (trommer) var også medlemmer i Reset. Han var med i seks måneder før han ble med i Simple Plan i 2000.
Musikk
Han er kjent for å spille trommer, bass og gitar på Simple Plan-showene. Han har spilt med noen av sine favorittband som The Used, Vendetta Red, Green Day, Good Charlotte og MxPx. Han var gjest på sesong tre av The Naked Brothers Band episode 6.
Breaking Away
Breaking Away har flere betydninger:
Lycaena tityrus
Lycaena tityrus er en av gullvingene, en dagaktiv sommerfugl i gruppen glansvinger.
Utseende
Hunnen har brun-blå farge på oversiden av framvingene. Langs vingeranden finnes et mørkt brun-svart bånd eller felt. Lengre inn et rød orange farge felt med mørke halvmåneforede flekker. Diskal-flekken, samt noen flere små runde flekker er tydelige og mørke.
Undersiden er ganske lik for begge kjønn. Framvingeundersiden er lyst orange med mørke flekker i svært tynne lyse ringer. Bakvingenes underside er mer brungrå. Den har noen gulorange flekker, som flyter sammen til et bånd, hvor det på hver side er små mørke halvmåne flekker. Bakvingen har en svak antydning til en stjert.
Vingespennet er mellom 26 og 31 millimeter.
Kroppen har et ytre skjelett (hudplater) som holder de bløte indre organer på plass. Det ytre hudskjelettet er bygd opp for det meste av kitin. Brystet og bakkroppen er brunsvart og lite håret på oversiden. Undersiden har tett hårbekledning av gråhvite hår. Fasettøynene er mørke. Hodet er smalt foran, palpene er store og fremoverrettet. Sommerfuglene skiller seg fra de fleste andre insektene ved at munnen ikke har kjever og lepper, men en lang sugesnabel (proboscis) mellom palpene. Den er rullet opp i en spiral, mellom palpene, under hodet, når den ikke er i bruk. Antennene sitter over og helt inntil fasettøynene. Antennene er trådformet og består av sylindriske ganske like ledd. Antenneklubben er flat eller skålformet. Leddene er farget slik at antennen får små ringer i svart og hvitt.
Beina er godt utviklet hos hunnene, som bruker alle beina til å gå med. Mens hanner har noe reduserte frambein og går på de fire bakerste beina. Det doble kloleddet på frambeina mangler eller er redusert. På det mellomste beinparet er børsten på skinnbeinet (tibia) godt utviklet.
Indre organer
Bakkroppens indre organer består av fordøyelsesorganer, forplantningsorganer og åndedrett. Åndedrettet hos sommerfugler foregår ikke ved lunger, men ved at luft hentes inn og ut av kroppen gjennom små hull i hudskjelettet (spirakler). I kroppen er det et svært finmasket system av trakéer som leder oksygenet til kroppens vitale deler. En blodvæske som sirkulerer i kroppen, pumpes rundt av et avlangt rørformet hjerte. Brystpartiet består for det meste av vingenes muskulatur. Sanseorganer, for syn, smak og lukt er stort sett plassert i hodet. Nervesystemet består av en bukmarg med to nervestrenger og én nerveknute (ganglion) i hvert kroppssegment. Den første nerveknuten, som ligger foran munnåpningen, er spesielt stor og omtales som hjerne.
Egg og larver
Egget er gråhvitt, rundt og flatt, med et grovt punktert mønster.
Larven har generelt tykk hud og er ganske hardføre. Unge larver er mer orangefarget, i senere stadier er fargen mer ensfarget grønnlig. Undersiden er flat, mens oversiden er velvet. Larvens kropp smaler litt bakover.
Bak hodet, på bryststykket, som består av tre ledd, er det tre par bein. Lengre bak har larvene noen bukføtter, som ikke er egentlige bein, men utvekster larven kan bruke til å holde seg fast. Lengst bak har den en analfot. Larvehodet er beskyttet av en framoverstikkende nakkehud.
Larvens hode består av en hard hodekapsel med noen punktøyne. Under øynene er det noen små antenner larven bruker til å finne riktig føde. Larvens bakkropp består nesten bare av fordøyelsessystemet. Dette er ganske kort og mye av maten larven spiser passerer før all næringen er tatt opp. Avføringen kommer ut som små kuler helt bakerst på kroppen. Larvene ånder gjennom åpninger i hudskjelettet (spirakler), langs kroppens sider.
Levevis
Lycaena tityrus finnes på sydvendt tørr blomsterrik gressmark.
Glansvinger har normalt en rolig og gjerne flagrende flukt. Ofte flyr de korte turer fra blomst til blomst. Om natten og i overskyet vær hviler sommerfuglen. Flyver i to generasjoner, fra midten av mai til midten av juni og fra midten av juli til begynnelsen av september. Vingene holdes sammenlagt opp og ut fra kroppen, og den noe spraglete vingeundersiden gir sommerfuglen en viss kamuflasje og beskyttelse.
Voksne glansvinger lever av nektar de suger opp fra blomstene på ulike planter (urter). Sugesnabelen, på hodets underside, gir sommerfuglen mulighet til å nå inn i dype blomster for å suge til seg nektar. Sugesnabelen gjør at sommerfugler er avhengig av flytende føde.
Forplantning
Paringen skjer ved sammenkobling mellom de to kjønnene. Under paring utskiller hannene en duft fra små duftskjell på vingene, dette kan være med å gjøre hunnen mer villig til å pares. Om et par forstyrres under paring, flyr vanligvis hannen, mens hunnen blir hengende passivt. Hunner som har paret seg inntar ofte en spesiell stilling, hvor vingene holdes noe flat og utbredt, mens bakkroppen løftes opp.
Larvene
Larven er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Larven er trege og ikke særlig sky. De har ingen synlige forsvarsfunksjoner, som å kaste hodet til siden fram og tilbake eller å rulle sammen kroppen, ved berøring.
Larven lever som plantespiser på engssyre (Rumex acetosa) og bergsyre (Rumex acetosella). Den lever sjeldent eller i svært liten grad i samspill (symbiose) med maur.
Larvens kroppstemperatur er mellom 35 og 38 grader °C. Ved lavere temperatur blir larven inaktiv. Derfor krever larver hos dagsommerfugler gjerne sollys for å være aktive. Om det blir for varmt regulerer larven temperaturen ved å oppsøke skygge.
Puppen
Lycaena tityrus tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadium, en hvileperiode, der sommerfuglens indre og ytre organer endres. Larvens bøyelige og myke kropp omdannes til en puppe med et hardt skall. Når skallet er hardt begynner omdanningen fra larve til den voksne (imago) glansvingen. De indre organer brytes i varierende grad ned til en cellemasse. En omorganisering skjer og dyret bygges opp igjen. Puppeperioden varierer etter temperaturen, vanligvis mellom to til fire uker.
Systematisk inndeling
Slektskapet innen gruppen glansvingene er avklart i ulik grad. Derfor kan endringer skje. Det har vært ulike måter å dele gruppen inn i. (Systematikken følger Fauna Europaea )
KNM «Otra»
KNM «Otra» er den andre minesveiperen av Alta-klassen. Fartøyet ble satt inn i tjeneste i 1996. Skipet er oppkalt etter elven Otra, som er den største elven på Sørlandet.
KNM «Otra» er i likhet med de øvrige fartøyer i Alta-klassen og Oksøy-klassen et såkalt Surface Effect Ship. Det samme prinsippet er brukt i konstruksjonen av Sjøforsvarets nye Skjold-klasse kystkorvetter. Skroget er formet som et katamaranskrog, men mellom skrogene er der montert fleksible skjørt. Mellom skjørtene blir der pumpet inn luft, som sørger for overtrykk, slik at skipet vil heve seg over sjøen mer enn oppdriften skulle tilsi. Dette fører til lav motstand fra sjøen, og dermed høyere hastighet. Dette medfører at fartøyene i Alta-klassen og Oksøy-klassen er noen av verdens raskeste minerydderfartøyer.
KNM «Otra» er per i dag en del av 1. Minerydderskvadron, stasjonert ved Haakonsvern Orlogsstasjon utenfor Bergen. Primæroppgaven hennes er å rydde sjøminer ved hjelp av sonar og sofistikert sveipeutstyr. Skipet kan både sveipe forankrede kontaktminer og miner som er satt til å gå av på akustikk (støy fra fartøy) og magnetisme (magnetfeltet et fartøy representerer), samtidig som det glassfiberskroget minimerer risikoen for at skipet setter av magnetisk miner.
Grunnstøting
Kvelden 31. januar 2017 grunnstøtte skipet i fjæresteinene ved inngangen til Skomakerleia ved Saltskår lykt i Sogn. Minesveiperen holdt en fart på 18 knop under hendelsen, og grunnstøtingen førte til blåmerker og skrubbsår blant mannskapet, samt et sting i hodet som måtte syes.
Det var under øvelse for kandidater til skipssjefskurset at grunnstøtingen skjedde, og seilte derfor periodevis både med og uten radar, og med og uten GPS. Dette er et krav til navigatørene ombord.
Skipet gikk for egen maskin til Haakonsvern, der det ble lagt i tørrdokk for reparasjon.
En undersøkelseskommisjon er satt ned av Sjøforsvaret for å kartlegge årsaker, rapporten er forventet ferdig til sommeren.
Aulagromyza
Aulagromyza er en slekt av små fluer. De voksne fluene er ofte grå og gule på farge, med slank kropp og forholdsvis store vinger. Minérfluenes larver lever inne i planter der de danner miner, det vil si de spiser plantevevet som er under huden (epidermis), men uten å komme til overflaten. De fleste minerer i blad, men alle deler av planten kan angripes. Noen arter av minérfluer er alvorlige skadedyr i landbruk og hagebruk.
Utseende
Små til middelsstore (1–6 mm lange), slanke fluer, vanligvis med store vinger. Artene i denne slekten er ofte grå- eller gulaktige (gjerne grå på ryggen og mer eller mindre gule på sidene) med glassklare vinger. Hodet er rundt med runde fasettøyne. Langs innerkanten av fasettøynene sitter det flere børster, men disse kan variere mye i størrelse og antall. Pannen er bred, og de tre punktøynene sitter på en litt opphøyet trekant som ofte er annerledes farget enn resten av pannen. Antennene er av vanlig fluetype, tre-leddete, det ytterste leddet kan være ganske stort eller tilspisset, og bærer en ganske lang og kraftig antennebørste (arista) på oversiden nær roten. Kinnbørste (vibrissa) finnes, munndelene er av vanlig fluetype, ikke påfallende store. Brystet (thorax) har vanligvis kraftige børster på ryggen og sidene. Vingene er store sammenlignet med kroppen, vanligvis gjennomsiktige uten fargeflekker. Beina er korte og kraftige. Bakkroppen er kort og kjegleformet. Hunnene har et kort, men kraftig eggleggingsrør (ovipositor). Larvene er pølseformede, ganske tykke. De eneste tydelige strukturene sett fra utsiden er åndehullene (spiraklene), som sitter på opphøyde vorter på den fremste og bakerste segmentet.
Levevis
Alle minérfluene har larver som lever inne i planter, de fleste i blad, men også noen i stengler, røtter og frø. Aulagromyza-artene angriper særlig planter i maurefamilien, men også andre. Noen arter kan angripe et vidt spenn av vertsarter. Eggene stikkes inn under huden på planten, og larven klekkes etter noen få dager. Larvene spiser opp vevet innenfor ytterhuden og etterlater seg ganger i blad eller stengler, som er synlige utenfra som hvite felter eller tunneler. Disse kalles miner. Lignende miner lages av mange små sommerfugler og enkelte biller og planteveps. Larveutviklingstiden varierer fra en uke til flere måneder. Når larven er utvokst, kryper den vanligvis ut av planten og faller ned på bakken, der den forvandler seg til en puppe. Noen minérfluer kan gjøre stor skade, på jordbruksvekster og særlig på prydplanter der de lyse minene er skjemmende og kan gjøre planten uselgelig. Formen på minene kan ofte brukes til å bestemme arten av minérflue.
Verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2011/12 – Verdenscup 5
Femte runde av verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2011/12 blir avholdt i Vikingskipet (Hamar Olympiahall) i Hamar, Norge 11.–12. februar 2012.
3000m damer
{|
Kamidana
Kamidana (japansk: 神棚), ordrett "gudesokkel", er et miniatyr alter i hjemmet som brukes som en helligdom til en naturånd (kami) innenfor shintoismen. Slike altere er mest vanlige i Japan, som er hjemlandet for kami-dyrkelsen.
Angers
Angers er en kommune i departementet Maine-et-Loire i regionen Pays de la Loire vest i Frankrike. Angers ligger ved elven Maine, en sideelv til Loire, ca. 300 km sørvest for Paris. Det er en åpen og «grønn» by med mange parker og plasser. Angers er en aktiv by med kontakter til utlandet på mange områder, ikke minst når det gjelder næringslivet. Angers var før den franske revolusjon hovedstad i provinsen Anjou og innbyggere av både byen og provinsen kalte seg for angevinere. Selve kommunen Angers, og uten storbyområdet, er den tredje mest folkerike i nordvestlige Frankrike etter Nantes og Rennes, og det 17. i hele Frankrike.
Selv Angers dekker et areal på 42,70 km² og har en befolkning på 147 305 innbyggere, mens rundt 394 700 bor i dens storbyområde. Sammenhopingen Angers Loire Métropole består av 33 kommuner som dekker 540 km² med 287 000 innbyggere. Angers har et rikt kulturliv grunnet sine universiteter og museer. Det gamle middelaldersenteret er fortsatt dominert av den store festningen og slottet til huset Plantagenet, Château d'Angers. Det er også stedet hvor Apokalypsebilledteppet oppbevares, den største billedtappesamlingen fra middelalderen i verden. Angers er også både utkanten av Val de Loire, sted tilhørende verdens kulturarv, og Loire-Anjou-Touraine regionale naturpark.
En av byens videregående skoler, Lycée Chevrollier, har siden 1997 tatt imot 6 norske elever hvert år som ønsker å gå førsteklasse på videregående i Frankrike. Dette organiseres gjennom Det franske kultursenter (Institut français i Norge) og før avreise går elevene på et fire ukers langt forkurs med franskundervisning i Oslo.
Navnets opprinnelse
Byen ble første gang nevnt av den greske geografen Klaudios Ptolemaios i hans Geografike en gang rundt 150 e.Kr. Den er da kalt for Juliomagus (skrevet Ιουλιομαγος på gresk). Byen opptrer på nytt i Tabula Peutingeriana (kart over veiene i Romerriket, 300-400-tallet e.Kr.) hvor den nevnes som Iuliomago.
Det antikke navnet til Angers, Juliomagus, er sammensatt av Julius, antagelig en dedikasjon til Julius Cæsar, og det galliske ordet magas som betyr «marked». Tilsvarende bydedikasjoner var vanlige i romerske Gallia, og toponymer beholdt ofte et gallisk element. Senere ble Andecavorum lagt til navnet slik at det ble til Juliomagus Andecavorum. «Andecavorum» viser til andekaviene, det galliske folket som levde i og rundt byen.
Andecavorum ble til sist det navnet som byen ble omtalt som. Rundt 400 e.Kr. ble den primitive formen Juliomagus erstattet av begrepet civitas, således opprettet civitas Andecavorum, en vanlig navnendring i Gallia som også er synlig i navnene til Paris, Tours eller Évreux som da begynte å benytte bruken av navnene til de lokale stammer.
I løpet av middelalderen ble Angers ble etter hvert omtalt som Andecava civitas (500-tallet), Andecavis (769 e.Kr.), Andegavis (mellom 861 og 882), Angieus (i 1127) og Angeus (i 1205). Formen Angiers oppsto på 1100-tallet, og er senere korrumpert til Angers. Den endelige «-s» er en levning av den latinske ablative lokativ.
Andecavum er også bakgrunnen for navnet Anjou, som ble benyttet på provinsen hvor Angers. Denne doble formasjonen er ganske vanlig i Frankrike, eksempelvis med Poitiers/Poitou og Bourges/Berry.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Angers
Peter Leitch
Peter Leitch er en newzealandsk forretningsmann med kallenavnet «Den gale slakteren». Han har tjent seg rik på en kjede med slakterier i hjemlandet.
Oddernes (valgkrets)
Oddernes var en valgkrets i Lister og Mandals amt ved stortingsvalgene fra 1906 til 1918. Ved disse stortingsvalgene praktiserte man en valgordning med direkte flertallsvalg i enmannskretser. Oddernes valgte således én representant og én personlig vararepresentant.
Peter Leitch
Han er også kjent som en filantrop i hjemlandet, og støtter også et rugbylag som heter «Warriors».
Oddernes (valgkrets)
Valgkretsen Oddernes bestod av herredene Tveit, Randøsund/Randesund, Oddernes, Søgne, Halsaa og Hartmark/Halse og Harkmark, Greipstad fra 1915 og Mandal med rundt 17 000 innbyggere og 8 000 stemmeberettigede etter innføringen av kvinnelig stemmerett.
Peter Leitch
Leitch ble i 2010 utnevnt til ridder følgesvenn av New Zealands fortjenstorden. Han ble derved adlet og fikk rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn. Han har også fått The Queen's Service Order for sitt veldedige arbeid.
HMS «Monmouth»
HMS «Monmouth» kan vise til:
Jobbetid
Jobbetid er et begrep som, sammen med «jobbing», bredte om seg i Norge ved inngangen til det 20. århundre under Kristianiaboomen i 1890-årene og senere under første verdenskrig 1914–1918. Det var en situasjon der man plutselig fikk en langt lavere produksjon enn etterspørsel etter de enkelte produkter, og forventningene var at situasjonen ikke ville bli løst på kort sikt. Situasjonen oppstod som følge av økt eksport til etterspørsel i krigførende land og høyere fraktkostnader.
Kristianiaboomen
På tampen av 1800-tallet var Norges hovedstad Kristiania inne i en økonomisk boom. Opphevelsen av Mellomriksloven og utbygging av jernbanen førte til en voldsom ekspansjon i antallet industriforetak, og i 1897 ble det i Kristianiaområdet dannet intet mindre enn 29 industriaksjeselskaper, tre banker, 16 eiendsomsaksjeselskaper og 32 aksjerederier.
Den rivende industri- og handelsutviklingen dro også boligmarkedet med seg oppover, og eiendomsprisene skjøt i været. Et eksempel på dette var en eiendom ved Alna, som ble solgt for 24 000 kr i 1894 og igjen for 300 000 kr i 1898.
I 1898 hadde Kristiana et netto innflyttertall på 14 000 mennesker, og det økte innbyggertallet førte til boligmangel i byen. Dette bidro igjen til å presse boligprisene opp, noe som gjorde at eiendomsspekulanter satte i gang en storstilt utbygging. Mange advarte mot en overopphetet økonomi og varslet et kommende krakk, og i 1899 sprakk boblen da selskapet Chr. Christophersen & Co ikke lenger kunne betale regningene sine. Med en gjeld på 12 millioner kroner dro Chr. Christophersens konkurs også med seg Den norske Diskontobank, noe som førte til panikk i kapitalmarkedet. Alle kortsiktige lån i eiendomsmarkedet ble innkrevd, og boligspekulanter i hopetall ble dradd med i det som ble en konkursbølge.
Første verdenskrig
I skipsfarten førte den økte risikoen for torpedering og forlis til en grenseløs vekst i fraktratene – særlig etter at Tyskland proklamerte uinnskrenket ubåtkrig fra 1. februar 1917. Fra krigsutbruddet til slutten av 1917 kunne det være snakk om en 50-dobling av ratene for frakter over Nordsjøen. Dermed lå det an til eventyrlige fortjenester i skipsfarten, og gamle og nye redere kunne tjene seg rike i løpet av kort tid. Riktignok var risikoen stor – 900 skip gikk tapt og 2000 norske sjøfolk mista livet under krigen – men skipene var som regel forsikra, og rederne bygde nye skip eller satte pengene i andre aksjer.
Eksemplene på eventyrlige fortjenester var mange. En grosserer i Kristiania som satt på et større parti kobber ble innlagt på sykehus ved krigsutbruddet, og da han ble utskrevet noen måneder etterpå var verdien på kobberet økt så mye at han var blitt millionær. Noe lignende hendte med en grossist fra vestlandet, som hadde kjøpt opp store partier fiskeprodukter. Ved å holde lenge på varene klarte han å få verdien til å stige fra kr. 5 000 til kr. 5 000 000. Begge disse grossisters nyvunnede formuer forsvant imidlertid i krisen som etterfulgte jobbetiden.
Pengene fløt fra spekulasjonsgevinstene, det ble oppretta 1 600 nye aksjeselskaper mellom 1915 og 1920, og 80 nye forretningsbanker så dagens lys. Inntektene var så store at rederne og aksjespekulantene («jobberne») til slutt ikke fant fornuftige investeringsobjekter å sette dem i. De nyrike henfalt til en løssluppen livsstil med store fester med champagne og russisk kaviar. Uttrykket «hummer og kanari» stammer fra jobbetidens nyrike, som gjerne bestilte de dyreste de kunne få uten tanke på om maten og drikken passet sammen.
For alle andre førte krigen til vanskeligheter med å skaffe det daglige brød. Forsyningsproblemene førte til sterkt stigende priser på forbruksvarer, og levekostnadene ble tredoblet i perioden. Samtidig økte lønningene kun 90% disse årene, og spesielt offentlige ansatte hadde problemer med å få endene til å møtes. Mange varer var uansett bare å tak i på svartebørsen, noe som gjorde at situasjonen i praksis var mye verre for folk flest enn tallene viser. Fra årsskiftet 1917-18 ble viktige varer som brød, sukker og kaffe rasjonert. I 1917 ble det bygget lagerbrakker på Frogner, fire stk, 20m brede, 60m lange. Noen gjenstående bygninger fra Jubileumsutstillingen ble også tatt i bruk som lager.
Den økonomiske situasjonen bedret seg da krigen var over, og etterspørselen på forbruksvarer steg sterkt. Fra 1919 var det høykonjunktur med sterk økonomisk vekst og inflasjon. I 1920 kom et børskrakk som slo mange av de nye bankene og selskapene over ende og innleda en langvarig periode med stagnasjon og massearbeidsløshet.
I litteraturen
Kristiania-boomen på slutten er 1800-tallet er blant annet ironisk beskrevet i Jacobine Waalers Fra jobbetiden.
Av sakprosa om jobbetiden kan nevnes Kr. Fr. Brøggers Gullfeber : En advokats optegnelser fra siste jobbetid (H. Aschehoug & Co, 1932).
L. Ron Hubbard
Lafayette Ronald Hubbard (født 13. mars 1911 i Nebraska, død 24. januar 1986) var en amerikansk science fiction-/triviallitteratur-forfatter og religiøs leder som var mest kjent som grunnlegger av Scientologikirken. Etter å ha etablert en karriere som forfatter der han ble best kjent for sin science fiction og fantasy-bøker, utviklet han et selvhjelps-system kalt dianetikk, som ble publisert i mai 1950. Han utviklet senere sine ideer til et bredt spekter av doktriner og ritualer som del av en nyreligiøs bevegelse som han kalte scientologi.
Da han døde hadde han bygget opp en personlig formue på 600 millioner dollar.
Kontroversiell biografi
Hubbards bakgrunn blir fremstilt på ulike måter av kildene, og det hersker uenighet om en del historiske fakta. Det er imidlertid enighet om de store linjene.
Scientologikirken beskriver Hubbard på en hagiografisk måte, og beskriver ham som en pioner innen oppdagelsesreiser, som har reist verden rundt, og som en kjernefysiker med kunnskap og ekspertise innen en bred rekke fagdisipliner, herunder fotografering, kunst, poesi og filosofi. Hans kritikere har imidlertid framstilt ham som en løgner, sjarlatan og som mentalt ustabil. Selv om mange utsagn i hans selvbiografi har vist seg å ikke være riktige, avviser Scientologikirken alle antydninger om at deres framstilling av hans liv ikke er historisk korrekt.
Bakgrunn
Lafayette Ronald Hubbard ble født i Tilden i Nebraska. Han var det eneste barnet til Ledora May (født Waterbury), som var utdannet lærer, og Harry Ross Hubbard, som hadde vært offiser i United States Navy. Etter at familien hadde bodd en kort periode i Kalispell i Montana, bosatte de seg i Helena i 1913, hvor Hubbard tilbrakte store deler av barndommen i familiens hus ved byens sentrum.
Hubbards far gikk inn i marinen igjen i april 1917 under første verdenskrig, mens moren May arbeidet som funksjonær for delstatsmyndighetene. Faren fortsatte tjenesten i marinen etter krigen og utover på 1920-tallet, og dette førte til at familien måtte flytte til en rekke steder, første til Seattle og deretter til San Diego.
I 1925 ble Harry Ross Hubbard stasjonert ved et marineanlegg i Bremerton i Washington, og sønnen begynte på Union High School, Bremerton, og studerte deretter på Queen Anne High School i Seattle. I 1927 ble Hubbards far sendt til den amerikanske marinebasen på Guam i Marianene i det sørlige Stillehavet. Hubbards mor fulgte ektemannen dit, mens den 16 år gamle sønnen flyttet tilbake til Helena, Montana, til besteforeldrene sine for å fullføre skolegangen.
Irvin Kershner
Irvin Kershner (født 29. april 1923, død 27. november 2010) var en amerikansk filmregissør, skuespiller og fotograf. Han er best kjent for å ha regissert filmene Star Wars Episode V: The Empire Strikes Back, Aldri si aldri og RoboCop 2.
L. Ron Hubbard
Bakgrunn
Ved sin tilbakekomst til Helena, begynte Hubbard i september samme år på Helena High School, men fikk svake karakterer. Han forlot skolen i mai året etter og reiste tilbake til vestkysten for å bo hos sin onkel og tante i Seattle, men sluttet seg til foreldrene igjen i juni. Moren overtok da undervisningen av ham i håp om å få ham kvalifisert til å klare opptaksprøven til United States Naval Academy i Annapolis, Maryland.
Tilbake på Guam etter en familiereise til Kina i 1928, brukte Hubbard mye av sin tid på å skrive flere noveller og historier og strøk på opptaksprøven til Naval Academy. I september 1929 ble han innskrevet på Swavely Preparatory School i Manassas i Virginia for å gjøre et nytt forsøk på å komme igjennom opptaksprøven. Imidlertid ble han avvist på grunn av sin nærsynthet. Han ble i stedet sent til Woodward School for Boys i Washington, D.C. for å kvalifisere seg på å komme inn på George Washington University. Han gikk ut fra skolen i juni 1930 og begynte på universitetet i september.