cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fordrivelsen av tyskere etter annen verdenskrig
Fordrivelsesområde
3- Tyskere vest for Oder-Neisse omplassert under krigen Denne kategorien inkluderer tyskere bosatt vest for Oder-Neisse i 1939, og som ble omplassert til okkupert Øst-Europa av Nazi-Tyskland. Totalt ble 560,000 omplassert i Øst-Europa (530,000 fra polske førkrigsterritorier og 30,000 i Tsjekkoslovakia). De er ansett som fordrevne i tysk lovgivning. I 1950 ble 460,000 regnet som fordrevne, og innen 1982 hadde tallet økt til 500,000. Ifølge tysk lov som definerer fordrevne (BVFG § 1 (4) Nazityske okkupasjonsfunksjonærer og andre tyske utlendinger som hadde flyttet til tyskannekterte eller -okkuperte områder under krigen er ikke ansett som fordrevne av tysk lov. Unntak gjelder for de som viser omstendigheter (som å ha giftet seg med en av lokalbefolkningen) som kan vise deres intensjon om å permanent bo i området selv etter krigen. Delen (BVFG § 1 (5) av den tyske loven inkluderer ikke fordrevne personer som var delaktig i krigsforbrytelser, og brudd på menneskerettighetene.
I tillegg ble 1,320,000 tyskere fra Øst-Europa bosatt i Polen og Tsjekkoslovakia under krigen, blant andre 410,000 tyskere som levde i Oder-Neisseregionen (som hadde vært tysk før krigen), 540,000 fra andre østeuropeiske land, og 370,000 etniske tyskere fra sovjetunionen. De er inkludert ovenfor med de to første fordrivelseskategoriene, nemlig: 1: Øst-Europa og Oder-Neisse; og 2: Sovjet.
4- Vest-Europa og utlandet - etniske tyskere fra Førkrigs-Vest-Europa som var bosatt i Tyskland etter krigen.
5- Omplassert i Vest-Europa under krigen- Under krigen bosatte nazimyndighetene mange tyskere i Vest-Europa. Etter krigen ble de som vendte hjem ansett som fordrevne.
De fordrevnes nye bosted:
Etterkrigs-Tyskland og Østerrike
Den 29. oktober 1946 hadde de allierte okkupasjonssonene i Tyskland allerede 9,5 millioner flyktninger og fordrevne: 3,6 millioner i den britiske sonen, 3,1 millioner i den amerikanske, 2,7 millioner i den sovjetiske, 100,000 i Berlin, og 60,000 i den franske sonen.
Disse tallene vokste deretter betraktelig, og to millioner flere ble talt opp i Vest-Tyskland i 1950 – totalt 7,9 millioner (16,3 % av befolkningen). Den vesttyske flyktningbestandelen bestod av omtrent 5,5 millioner fra Etterkrigs-Polen – hovedsakelig fra de tidligere tyske provinsene – samt to millioner fra Sudetenland, og resten fra Sørøst-Europa, Baltikum og Russland.
Vesttyske estimater anslår at tallet vokste til 4,2 millioner i den sovjetiske sonen innen 1948 (24,2 % av befolkningen, og 4,4 millioner innen 1950, når den sovjetiske sonen hadde blitt Øst-Tyskland.
Dermed utgjorde 12,3 millioner «Heimatvertriebene» 18 % av befolkningen til de to tyske statene etablert etter alliert okkupasjon (Forbundsrepublikken Tyskland, og Den tyske demokratiske republikk) i 1950. Samtidig hadde 500,000 fordrevne ankommet Østerrike og andre land. På grunn av innvandrernes ankomst hadde befolkningen i Tyskland etter krigen økt med 9,3 millioner (16 %) fra 1939 til 1950, på tross av store tap under krigen.
Etter krigen var området vest for den nye østgrensen til Tyskland tett befolket av fordrevne, hvorav noen levde i leirer, noen lette etter slektninger, og noen var rett og slett strandet. Mellom 16,5 % og 19,3 % av befolkningen var fordrevne i de vestre okkupasjonssonen, og 24,2 % i den sovjetiske okkupasjonssonen. Fordrevne utgjorde 45 % av befolkningen i Schleswig-Holstein, 40 % i Mecklenburg-Vorpommern, og lignende prosentandeler fantes langs den østre grensen helt til Bayern. I de vestligste tyske regionen var antallet mye lavere, særlig i den franske okkupasjonssonen. Av de fordrevne som opprinnelig befant seg i Øst-Tyskland flyktet mange videre vest til Vest-Tyskland, og utgjorde en uproporsjonal stor andel av republikkflukten (omtrent én million av totalt tre millioner mellom 1949, når Vest- og Øst-Tyskland ble dannet, og 1961, når den indre tyske grensen ble fullført og stengt. )
Tysk naturalisering av tyske fordrevne og innvandrere
Etniske tyske flyktninger og fordrevne av utenlandsk statsborgerskap, eller som manglet statsborgerskap, og som befant seg innen de tyske grensene fra 1937, fikk godkjent tysk statsborgerskap av den vesttyske grunnloven (Grundgesetz, Art. 116 (1) etter denne ble innført i 1949. Fordrevne som senere ankom Vest-Tyskland fikk også nesten alltid statsborgerskap, men deres behandling varierte ut ifra deres – eller deres forfedres – opphav og statsborgerskap. «Aussiedler» (se ovenfor) som selv, eller hvis forfedre, hadde vært tyske statsborgere før 1945 ble som regel ansett som tyske statsborgere gjennom tysk lov, uansett hva slags statsborgerskap de hadde før. De «Aussiedler» av utenlandsk statsborgerskap, men med forfedre som holdt statsborgerskap før 1918 (uansett etnisitet) ble gitt tysk statsborgerskap gjennom Bundesvertriebenengesetz (BVFG § 6 (2)), de «Aussiedler» uten slik tysk avstamning, men av tysk etnisitet (gjennom tysk kultur, språk, tradisjoner, etc.) fikk også statsborgerskap (se BVFG § 1 (1) No. 1).
Østtyskernes religion
Den vesttyske forskeren Gerhard Reichling publiserte en studie som estimerte at den tyske førkrigsbefolkningen i Øst-Europa var 18,267,000 (Sovjetunionen inkludert), hvorav 2,020,000 døde i fordrivelse og tvangsarbeid i Sovjetunionen. I tillegg estimerte Reichling militære- og sivile dødstall i området til rudt 1,250,000, men utdypet ikke disse tallene videre. Reichling la frem et gjennombrudd, med tall på de etniske tyskernes religion, blant annet de tysktalende jøder med annen tro og religion. Reichling ga ikke en separat totalsum for tyske jøder i hans tall om «andre», og han estimerte ikke antall jødiske døde i hans estimater om krigs- og etterkrigstap. Lurt Horstmann fra Det føderale statistikkontoret i Tyskland skrev forordet til studien, og støttet Reichlings arbeid. Reichling var en ansatt av statistikkbyrået, som siden 1953 var involvert i studien om tyske fordrivelsestall.
Østtyskernes religion ifølge Gerhard Reichling
Reichling definerer «andre» slik: «Begrepet «andre» inkluderer andre trosbekjennelser (jødiske samfunn og grupper, verdensreligioner, fritenkere, og opplysningsorganisasjoner), og de uten en trosbekjennelse».
Tysktalende jøder i Øst-Europa før krigen
A. De tidligere tyske østområdene: Basert på folketelling fra mai 1939 i de tyske østområdene var det ifølge naziterminologi: 27,526 heljøder, 6,731 halvjøder, og 4,464 kvartjøder. Ingo Haar holder ved at de 27,533 jødene i de tidligere tyske østområdene, hvorav mesteparten omkom i Holocaust, ble inkludert i de vesttyske tallene.
B. Tsjekkoslovakia: Den polske demografen Piotr Eberhardt estimerer at det var 75,000 tysktalende jøder i Tsjekkia i 1930 (han ga ingen tall for Slovakia). Basert på folketellingen fra mai 1939 var det ifølge Naziterminologi: 2,363 heljøder, 2,183 halvjøder, og 1,396 kvartjøder. De tyske tallene inkluderer 2,035 jøder i Sudentenland.
C. Ungarn: Den polske demografen Piotr Eberhardt estimerer at det var 10,000 tysktalende jøder i Ungarn i 1930.
D. Polen: Ifølge folketelling fra desember 1931 var det 7,000 tysktalende jøder i Polen.
C. Jugoslavia: Schieder-utvalgets rapport om Jugoslavia anslår antallet tysktalende jøder til å være 10,026 i 1931.
De tyske historikerne Hans Henning og Eva Hahn har økt oppmerksomheten rundt den tidligere tyske minoriteten i Øst-Europa og Holocaust. De har sagt at tyske historikere som dekker fordrivelsene sjeldent har dekket skjebnen til de tysktalende jødene i Holocaust. Det var mange jøder i Øst-Europa som hadde tysk som morsmål, og som identifiserte seg selv som tyske før krigen, samt mange som snakker tysk som et andrespråk. I Tsjekkoslovakia var det 46,000 jøder som infentifiserte seg som tyske statsborgere i 1930. Mange jøder flyktet Tsjekkoslovakia i 1939 før krigens utbrudd, og de fleste av disse omkom i Holocaust. Ekteparet Hahn påpeker at mange av de jødiske ofrene i Tsjekkoslovakia har tyskklingende navn. Ifølge ekteparet sier et krigsestimat fra en naziforsker at antallet jøder utenfor Tsjekkia var 6,8 millioner hvorav 4 % snakket tysk.
Gjenværende tyskere i Øst-Europa i 1950
Tabellen oppsummerer forskjellige estimat gjort rundt antall tyskere gjenværende i Øst-Europa i 1950. Den vesttyske regjeringen gjorde i 1958 et anslag som ofte blir sitert i historiske verker. I 1958 la Gerhard Reichlind, en forsker ansatt av Vest-Tysklands Bundesministerium, frem sitt eget estimat om tyskere i Øst-Europa, samt i Sovjetunionen i tillegg. Reichling detaljerte 1,410,000 personer som emigrerte fra 1951 til 1982 som også ble ansett som fordrevne jamfør vesttysk lovgivning: Polen: 894,000; Tsjekkoslovakia: 160,000; Ungarn: 30,000; Romania; 144,000; Jugoslavia: 80,000; Sovjet: 102,000. I 2003 gjorde Eberhardt sitt estimat, som er merkbart lavere enn de gjort i Tyskland.
Omkomne
Estimater rundt det totale antallet tyske sivile døde har variert fra 500,000 til maksimum 3 millioner personer. Dødstallene inkluderer tyskere som døde i tvangsarbeid i Sovjetunionen. Selv om den tyske regjeringens offisielle estimat på 2,2 millioner døde grunnet flukt og fordrivelse har stått uendret i flere tiår, har nyere forskning ført til at noen historikere nå anser tallet som mye lavere – omtrent mellom 500,000 og 600,000. Det høyere anslaget på 3 millioner var et foreløpig anslag fra 1950. Estimater gjort i Vest-Tyskland under den kalde krigen ble beregnet med å sammenligne før- og etterkrigsbefolkning, eller på forskningsrapporter som forsøkte å kartlegge antall bekreftede dødsfall. Det er uenighet i akademiske miljøer rundt validiteten til visse metoder brukt, og deres resultater. Engelskspråklige kilder har anslått antallet til å være mellom to og tre millioner, og er basert på den vesttyske regjeringens statiske analyser i 1950-årene.
Den tyske regjerings anslag over dødstall grunnet flukt og fordrivelse er ikke direkte sammenlignbare. Schieder-utvalget (1953–1961), som benyttet hovedsakelig forskere med bakgrunn i nazipartiet, anslår dødstallet til omtrent 2,3 millioner basert på foreløpig data.
En demografisk studie fra 1958 gjort av Statistisches Bundesamt estimerer dødstallet til 2,225,000.
Den tyske kirkesøkstjenesten i det tyske Røde Kors forsøkte å spore de individuelle skjebnene til tyskere i etterkrigsfordrivelsene. Innen 1964 hadde de bekreftet 473,013 dødsfall, og hadde 1,905,991 uløste saker i hele Øst-Europa. En rapport fra 1974 fra det tyske Bundesarchiv estimerer 600,000 dødsfall knyttet til det forfatterne kaller «forbrytelser mot menneskeheten», og utelukker etterkrigstall grunnet feilernæring og sykdom.
I 1982 anslo det tyske innenriksministeriet antallet til å være 2–2,5 millioner sivile døde. Per 2005 har det tyske Røde Kors holdt fast med sine tall på 2,251,500 døde. Det tyske føderale byrået for sivilutdanning anslår tallet til å være to millioner.
Siden slutten av den kalde krigen har arkivmateriale fra tyske arkiver blitt gjort tilgjengelig for offentligheten. Basert på denne nylig frigjorte informasjonen har Ingo Haar, Rüdiger Overmans, og Hans og Eva Hahn, tyske historikere, lagt frem at de mener at tallene og metodene brukt i den vesttyske regjeringens studier fra 1950-årene er unøyaktige (se lenger ned for informasjon om uenighetene). Deutsches Historisches Museum anslår tallet til å være 600,000, og støtter oppunder anklagene mot det høye anslaget på to millioner med å si at det ikke kan støttes.
Ingo Haar, og Hans og Eva Hahn holder fast ved at tysktalende jøder er inkludert i tallene for å regne ut det totale antallet døde.
De fordrevnes tilstand ved ankomst til Etterkrigs-Tyskland
De som ankom Tyskland etter krigen var i dårlig forfatning – særlig den harde vinteren i 1945-46, da tog som ankom landet inneholdt «de døde og døende i hver vogn (andre døde hadde blitt kastet av toget langs veien)». Etter å ha opplevd forbrytelser begått av Den røde armé var tyskere i fordrivelsesområder offer for harde straffetiltak utført av jugoslaviske partisaner, samt i Etterkrigs-Polen og Tsjekkoslovakia. Mishandling, voldtekt, og drap var alle del av fordrivelsene. Noen hadde opplevd massakrer, som Aussig-massakren, hvor 80-100 etniske tyskere ble drept, eller i forhold lik de i Lamsdorf-leiren i Øvre-Schlesien, hvor internerte tyskere ble utsatt for sadistiske handlinger med minst 1000 påfølgende dødsfall. I tillegg til forbrytelsene opplevde også de fordrevne sult, tørste, sykdom, familiesplittelse, tap av borgerrettigheter og kjent miljø, og noen internering og tvangsarbeid. Noen fordrevne var traumatisert, og bar på en psykologisk byrde i flere år, noe særlig unge og eldre slet med å takle.
Ved ankomst befant de seg i et land rasert av krig. Boligmangel var et problem helt fram til 1960-årene, noe som sammen med andre mangler førte til konflikt med lokalbefolkningen. Situasjonen ble bedret først etter Wirtschaftswunderet i 1950-årene, en kraftig økonomisk oppgang som reduserte arbeidsløshetsprosenten til nær null.
Både Storbritannia og USA reagerte på Frankrikes oppførsel, og protesterte deres handlinger. Men hverken Storbritannia eller USA hadde noen måter å tvinge Frankrike til å godta fordrivelsespolitikken avtalt mellom amerikanske, britiske og sovjetiske ledere i Potsdam. Frankrike førte fram med sitt argument angående det å skille tydelig mellom krigsrelaterte flyktninger, og etterkrigsflyktninger. I desember 1946 tok de til seg tyske flyktninger fra Danmark i sin sone, hvor 250,000 tyskere hadde reist sjøveien mellom februar og mai 1945, flyktende fra sovjeternes fremmarsj. Disse var flyktninger fra de østligste delene av Tyskland, ikke fordrevne. Dansker av tysk opphav forble urørte, og Danmark gikk aldri veien for å få dem ut av landet. Gjennom denne humanitære handlingen reddet franskmennene mange liv, ettersom dødsraten for tyske flyktninger i Danmark var høy  – til dels grunnet Det danske røde kors' motvilje mot å behandle tyske flyktninger.
Frem til sommeren 1945 hadde de allierte ikke nådd enighet om hvordan en skulle takle de store flyktningsmassene i Tyskland. Frankrike foreslo immigrasjon til Sør-Amerika og Australia, samt bosetning av «de produktive elementer» i Frankrike. Sovjeternes SMAD-tjeneste foreslo derimot at millioner av flyktninger skulle bosettes i Mecklenburg-Vorpommern.
Sovjeterne, som oppfordret og deltok i fordrivelsene, tilbød lite humanitær hjelp. Dette førte til at amerikanerne og britene måtte ta imot disse flyktningene i sine okkupasjonssoner. Stikk i strid med overensstemmelsene ved Potsdam forsømte sovjeterne sine forpliktelser angående sikring av forsyninger til de fordrevne. I Potsdam ble det enighet om at 15 % av alt utstyr avviklet og demontert i de vestlige okkupasjonssonene – særlig fra de metallurgiske-, kjemiske-, og maskinelle produksjonsindustrier – skulle sendes til Sovjet i bytte mot mat, kull, pottaske (brukt i gjødsel), tømmer, leireprodukter, petroleumsprodukter, etc. De vestlige leveransene startet i 1946, men det ble fort oppdaget at det var en ensidig byttehandel. De sovjetiske leveransene – livsviktig for å sikre mat, varme og grunnbehov til fordrevne, samt øke jordbruksproduksjon i gjenværende gårdsområder – ankom aldri. Som en konsekvens av dette stanset USA alle leveranser den 3. mai 1946, mens fordrevne fra sovjetkontrollerte områder ble deportert til Vesten fram til slutten av 1947.
I den britiske og amerikanske sonen ble forsyningssituasjonen stadig verre, særlig i den britiskkontrollerte sonen. Grunnet dens beliggenhet ved Østersjøen mottok britene store antall flyktninger som hadde tatt sjøveien, og de allerede skarve rasjonene måtte videre minskes med en tredjedel innen mars 1946. I Hamburg for eksempel ble det gjennomsnittlige boarealet per innbygger, allerede redusert fram 13,6 kvadratmeter i 1939 til 8,3 i 1945 grunnet bombeangrep, videre redusert til 5,4 kvadratmeter i 1949 takket være stor flyktningsstrøm. I mai 1947 organiserte Hamburgs handelsforeninger en streik mot de små rasjonene, og mange protestanter ytret misnøye rundt det store opptaket av fordrevne.
Både Storbritannia og USA importerte mat til deres soner, selv om Storbritannia var finansielt utslitt og avhengig av matimport etter å ha sloss mot Nazi-Tyskland gjennom hele krigens gang, særlig da de sto alene mot den tyske overmakten (etter Polen og Frankrike hadde blitt okkupert, mens Sovjetunionen ga støtte til Tyskland, og før De forente stater ble med i krigen). Som en konsekvens av dette måtte Storbritannia pådra seg mer gjeld til USA, og USA måtte bruke mer penger på sin egen okkupasjonssone. Sovjetunionen derimot fikk støtte av deler av østeuropeisk befolkning – hvorav mange ble utarmet under krigen og under tysk okkupasjon – som plyndret de fordrevnes eiendeler, ofte før de faktisk ble fordrevet. Siden Sovjetunionen var den eneste makten blant de allierte som tillot og/eller oppmuntret til plyndring i sitt okkupasjonsområde, opparbeidet noen en avhengighet av et vedvardende sovjetisk styre, for å unngå strafferettslig forførgelse, eller å bli frarøvet tyvegods.
Med et økende antall flyktninger strømmende inn til Etterkrigs-Tyskland begynte de allierte å fremme assimilering av de ankommende, noe som ble ansett som den beste måten å stabilisere Tyskland, og å sikre fred i Europa ved å hindre en marginalisert befolkning. Dette førte til at statsborgerskap ble tildelt etniske tyske flyktninger som hadde hatt statsborgerskap i Polen, Tsjekkoslovakia, Ungarn, Jugoslavia, Romania, etc. før krigen.
Da Den tyske forbundsrepublikken ble grunnlagt ble en lov nedskrevet den 24. august 1952, med mål om å forbedre den finansielle situasjonen til de fordrevne. Lastenausgleichsgesetz, som loven het, ga delvis kompensasjon til de fordrevne; deres tap av sivile eiendeler var anslått til 299,6 milliarder Deutsche Mark (ut av et totalt tap av tyske eiendeler grunnet grenseendring og fordrivelse anslått til 355,3 milliarder Deutsche Mark). Administrative organisasjoner ble opprettet for å integrere fordrevne inn i tysk etterkrigssamfunn. Selv om stalinistregimet i den sovjetiske okkupasjonssonen ikke tillot fordrevne å organisere seg, ble det i de vestlige sonene etablert et utvalg organisasjoner. En av disse var Gesamtdeutscher Block/Bund der Heimatvertriebenen und Entrechteten. Den mest prominenet av disse som fortsatt eksisterer er Bund der Vertriebenen.
Krigsbarn av tysk opphav i Vest- og Nord-Europa
I land som ble okkupert av Nazi-Tyskland hvis befolkning ikke ble ansett som «undermennesker» (tysk: «Untermensch») av nazistene, ga ofte samkvem mellom Wehrmachtsoldater og den lokale befolkningen barn. Etter Wehrmachts tilbaketrekning ble disse kvinnene og deres barn av tysk opphav ofte dårlig behandlet.
I Norge ble planer lagt for å utvise disse barna med deres mødre til Australia, men disse planene ble aldri gjennomført. For mange krigsbarn ble situasjonen bedre først etter flere tiår etter krigen.
Årsaker og begrunnelser for fordrivelsene
Gitt den komplekse historien til de berørte områder, og de allierte maktenes divergerende interesser, er det vanskelig å tilskrive et definitivt sett motiver for fordrivelsene. Den respektive paragrafen av Potsdam-avtalen berører temaet kun vagt: «De tre regjeringene, etter å ha vurdert spørsmålet ved alle dets aspekter, anerkjenner at overføringen av tysk befolkning til Tyskland, eller deler derav, fortsatt i Polen, Tsjekkoslovakia og Ungarn, behøves utført. [Regjeringene] er enig at enhver overføring som finner sted skal skje på en ordnet og human måte.» De fremste motivasjonene avslørt var:
Etnisk homogene nasjonstater
I synet på ønsket om etnisk homogene nasjonstater gav det ikke mening å trekke grenser gjennom områder som allerede var befolket homogent av tyskere uten minoriteter. Så tidlig som 9. september 1944 signerte sovjetlederen Nikita Khrustsjov og den polske kommunist Edward Osóbka-Morawski av Den polske komiteen for nasjonal befrielse en avtale i Lublin angående befolkningsutvekslingen av polakker og ukrainere som bodde på «feil» side av Curzon-linjen. Mange av de 2,1 millioner polakker fordrevet fra det sovjetisk-annekterte Kresy, så kalte repatriater («hjemsendinger»), ble bosatt i tidligere tyske territorier, og deretter omdøpt «de gjenvunnede territorier». Tsjekkiske Edvard Beneš, i hans dekret den 19. mai 1945, kalte etniske ungarere og tyskere «upålitelige for staten», noe som ryddet veien for konfiskasjoner og fordrivelser.
Mistro og fiendtlighet
En av grunnene Stalin gav for befolkningsoverføringen var påstanden om at de tidligere tyske østterritoriene var en høyborg for nazibevegelsen. På tross av dette krevde hverken Stalin eller andre innflytelsesrike forkjempere for dette argumentet at de fordrevne skulle sjekkes for sine politiske holdninger eller aktiviteter. Selv i de få tilfellene da dette skjedde, og de fordrevne ble bevist å være tilskuere, motstandere, eller til og med ofre for naziregimet, ble disse sjeldent spart for fordrivelser. Polsk kommunistpropaganda brukte og manipulerte hatet mot nazistene for å intensivere fordrivelsene.
Med tyske samfunn innen Polens førkrigsgrenser var det en uttrykt frykt for tysk illojalitet i Østre Øvre-Schlesien og Pomerelia, basert på nazistenes krigshandlinger. Opprettet på Reichsführer-SS Heinrich Himmlers ordre ble en nazistisk etnisk tysk organisasjon kalt Volksdeuscher Selbstschutz opprettet for å utføre henrettelser under Intelligenzaktion sammen med operasjonelle grupper av tysk militære og politi, i tillegg til andre formål som å identifisere polakker for henrettelse og ulovlig anholde de.
For polakker ble fordrivelsen av tyskere sett på som en innsats for å hindre slike hendelser i fremtiden. Som resultat av dette foreslo polske eksilledere en tysk befolkningsutveksling så tidlig som 1941. Den tsjekkoslovakiske eksilregjering arbeidet med Den polske eksilregjering for dette under krigen.
Forhindring av etnisk vold
Deltakerne ved Potsdam-konferansen hevdet at fordrivelsene var den eneste måte å forhindre etnisk vold. Slik Winston Churchill forklarte i Det britiske underhuset i 1944: «Utkastelse er den metoden som, så langt vi har klart å se, vil være den mest tilfredsstillelse og varende. Det vil være ingen blanding av befolkning for å skape endeløse problemer... En ren feiing vil gjøres. Jeg er ikke alarmert av utsiktene til løsrivelsen av befolkninger, ikke engang av disse store overføringer, som er mer mulig i dagens forhold enn de har noensinne vært før».
Avstraffelse for naziforbrytelser
Fordrivelsene var også drevet av et ønske om gjengjeldelse, gitt den brutale måten den tyske okkupasjonsmakten behandlet ikketyske sivile i de tyskokkuperte områdene under krigen. Dermed var fordrivelsene hvert fall delvis motivert av fiendtligheten skapt av krigsforbrytelser og grusomheter utført av tyske stridende og deres fullmektige og støttespillere. Den tsjekkoslovakiske president Edvard Beneš berettiget, i nasjonalkongressen, fordrivelsene den 28. oktober 1945, ved å hevde at majoriteten av tyskere hadde støttet Hitler fullt ut; ved en minneseremoni for Lidice-massakren skyldte han på alle tyskere som ansvarlige for den tyske stats handlinger. I polske og tsjekkoslovakiske aviser, flygeblader og politikere på tvers av det politiske spektrum, som ble begrenset under kommunistenes overtagelse av makten etter krigen, etterspurte gjengjeldelse for tyske krigshandlinger. Den tyske befolknings ansvar for forbrytelsene begått i deres navn ble også hevdet av kommandanter i det polske militære i krigens sluttfase, samt etter krigen.
Karol Świerczewski, kommandant i Den andre polske armé, oppfordret sine soldater til å « utøve på tyskerne hva de utøvet på oss, slik at de vil flykte på egen hånd, og takke Gud for at de reddet sine liv.»
I Polen, som hadde mistet seks millioner statsborgere, inkludert sin elite og nesten hele sin jødiske befolkning grunnet Lebensraum og Holocaust, ble de fleste tyskere ble sett på som nazigjerningsmenn som endelig kunne bli kollektivt avstraffet for deres tidligere gjerninger.
Sovjetiske politiske betraktninger
Stalin, som tidligere hadde beordret en rekke befolkningsoverførelser i Sovjetunionen, støttet sterkt fordrivelsene, som var til Sovjets fordel på mange måter. Satellittstatene måtte nå beskyttes fra det tyske raseriet over fordrivelsene av sovjeterne. Eiendelene lagt igjen av de utkastede i Polen og Tsjekkoslovakia ble vellykket brukt til å støtte samarbeid med de nye regjeringene, og støtte til kommunistene var særlig stor i områdene som var vitne til betydelige fordrivelser. Bosettere i disse territoriene ønsket velkommen mulighetene gitt av den fruktbare jorden og de forlatte hus og foretak, noe som styrket deres lojalitet.
Tallfesting
Med minst tolv millioner  tyskere direkte involvert, muligens 14 millioner  eller fler, var det den største bevegelsen eller flyttingen av én enkelt etnisk befolkning i europeisk historie  og størst blant etterkrigsfordrivelsene i Sentral- og Øst-Europa (som fortrengte mer enn 20 millioner mennesker totalt).
Det eksakte tallet tyskere fordrevet etter krigen er fortsatt ukjent fordi de fleste nylige studier gir et kombinert estimat som inkluderer de som ble evakuert av tyske myndigheter, flyktet, eller ble drept i krigen. Derimot er det estimert av mellom tolv og 14 millioner tyske borgere og utenlandske etniske tyske og deres etterkommere ble fortrengt fra deres hjem. Det eksakte antallet omkomne er fortsatt ukjent og er vanskelig å etablere grunnet de siste måneder av krigens kaotiske natur. Folkeopptellingstall oppgir antallet etniske tyskere som fortsatt levde i Øst-Europa i 1950, etter de store utkastelsene var utført, til å være omtrent 2,6 millioner – omtrent tolv prosent av førkrigsantallet. I 1950 var det registrert 11,2 millioner flyktninger i de to tyske statene. Det høyeste anslaget omkomne er 2 millioner, dette tallet inkluderer personer som døde i sovjetiske arbeidsleire. De eksakte tallet omkomne er ukjent, men historikerne er enige om at dødsratene var høye og at fordrivelsen var brutal i en del områder særlig Tsjekkoslovakia. Anslagene over fordrevne og omkomne er politisert. De fordrevnes forening, Bund der Vertriebenen, oppgir de høyeste tallene.
Folkemord eller etnisk rensing
Hendelsene har vanligvis blitt klassifisert som befolkningsoverføring eller som etnisk rensning.
R.J. Rummel har klassifisert disse hendelsene som democid, og noen går så langt som å kalle det folkemord (genocid). Den polske sosiologen og filosofen Lech Nijakowski, blant andre, innvender mot bruken av begrepet «folkemord», og anser det som unøyaktig agitprop («agitasjonspropaganda»).
Konsekvenser i Tyskland
Fordrivelsene skapte store sosiale forstyrrelser i områdene som mottok flyktningene, som plutselig fikk i oppdrag å tilby ly og arbeid for millioner av flyktninger. Integrasjonsproblemene ble forsterket gjennom Tysklands tap av territorium og ødelagte boliger. Ved krigens slutt var ca. fire millioner boliger ødelagt. Det utgjorde mer en en femdel av boligmassen før krigens start. Til dette kom problemene med forsyning av næringsmidler og andre varer. Den interne migrasjonen mellom DDR og forbundsrepublikken i vest, dreide seg om 2,7 millioner mellom 1949 og 1961, da grensen ble stengt, blant annet ved byggingen av Berlinmuren. Det såkalte Wirtschaftswunder bedret situasjonen, ved en økning av antallet arbeidsplasser. Fordrevne og flyktninger fikk ofte de dårligst betalte jobbene, og ofte med vesentlig lavere status enn hva deres kvalifikasjoner tilsa. Dette endret seg noe utover i 1960-årene, da konjunkturene bedret seg og nye migranter fra andre deler av verden overtok de minst attraktive arbeidsplassene.
I 1949 ble Vest-Tyskland etablert som en egen stat, Forbundsrepublikken Tyskland, riktignok under styring av de allierte, gjennom okkupasjonsstatuttet. Det skjedde parallelt med at Øst-Tyskland ble stiftet som DDR. Avnazifisering var betegnelsen på en prosess som de allierte okkupasjonsmyndighetene gjennomførte i det tyske samfunnet etter andre verdenskrig. Kultur, skole og medier ble omdannet, og nazister ble fjernet fra ledende stillinger i alle samfunnssektorer. Dette var bestemt under Potsdamkonferansen mellom de fire seiersmaktene, og vedtatt som lov av den militærregjering som styrte det okkuperte Tyskland. Som følge av samfunnets behov for fagkunnskap, ble imidlertid mange av dem likevel rehabilitert etter kort tid. Konrad Adenauer ble forbundsrepublikkens første kansler og fortsatte denne politikken. Det førte til at krigsforbrytere ble løslatt ved amnesti og tjenestemenn fra nazi-tiden fikk gjenoppta sitt virke. Integrering av flyktningene og «la fortid være fortid» var holdningen under Adenauer.
Medfølelse med holocaustofrene var et tema, blant annet gjennom Anne Franks dagbok som ble lest av mange, men skjebnen til fordrevne og andre sivile tyskere var høyere på den politiske dagsorden. Fordrivelsene ble også gjenstand for omfattende dokumentasjon og forskning fra landets ledende historikere. Fra omkring 1960 ble diskursen i Vest-Tyskland mer preget av Vergangenheitsbewältigung («håndtering av fortiden») som var en reaksjon på tendensen til å glatte over. Nazistene forbrytelser fikk med dette mest oppmerksomhet blant annet i forbindelse med saken mot Adolf Eichmann i Jerusalem og den andre Auschwitzprosessen i Frankfurt (1963-1965). Forfattere som Martin Walser, Günther Grass, Siegfried Lenz og Heinrich Böll var sentrale i den offentlige debatten. Unge, radikale studenter født etter 1945 kritiserte foreldregenerasjon for hykleri og medvirket til studentopprøret på slutten av 1960-tallet. Willy Brandts Ostpolitik var et uttrykk for den nye stemningen i Forbundsrepublikken. Traktatene signert i Warszawa og Moskva (1970) innebar en aksept for Oder-Neisse-linjen og dermed av fordrivelsene som et faktum, selv om traktatene slo fast at dette først kunne avgjøres av et forent Tyskland. Den harde debatten fra 1960-1970-årene ble i vest etter hvert fortrengt til fordel for mindre polarisering og mer vekt på å bevare minnet, kalt Vergangenheitsbewahrung («bevaring av fortiden»). I DDR var situasjonen for de fordrevne annerledes, blant annet utgjorde de en større andel av befolkningen og fordrivelsen ble av regimet akseptert som et faktum etter press fra Moskva. Regimets strategi var å legge lokk på saken og integrere flyktningene så raskt som mulig. I DDR var det forbudt for de fordrevne å organisere seg, og fordrivelsene ble et tema først etter murens fall.
De fordrevnes forbund (Bund der Vertriebenen, BdV) ble etablert i 1957 som en paraplyorganisasjon for en rekke foreninger for de fordrevne. Disse foreningene hadde mange forskjellig formål for eksempel å arbeide for de fordrevnes interesser i Vest-Tyskland eller å bevare tyske kulturminner. Sentralt i BdV var de såkalte Landsmannschaften som var organisert etter de fordrevnes geografiske opphav, for eksempel en for fordrevne fra Sudetenland og en for Schlesien. På 1950-tallet krevde BdV at Oder-Neisse-linjen ikke skulle aksepteres av Forbundsrepublikken. Videre ble det krevd at de fordrevne skulle få erstatning for tapt eiendom og at de fordrevne skulle ha rett til å vende tilbake. Endelig ble det krevd straffeforfølgelse for handlinger begått mot tyske sivile. Disse målene var ikke spesielt omstridt på den tiden, og ble støttet av CDU/CSU og delvis av SPD. BdV holdt fast på denne linjen også med den endrete stemningen etter 1960 og BdV ble politisk marginal gruppe til dels dominert av gamle nazister. Av 200 ledende personer i BdV hadde en tredjedel vært medlemmer av NSDAP og andelen tidligere SS-medlemmer var tre ganger høyere enn i befolkningen for øvrig. I 1965 var bare 1 % av de fordrevne medlemmer av BdVs foreninger. Den vellykkede økonomiske integreringen av de fordrevne gjord BdV mindre relevant. Fordrivelsene og BdV ble i Forbundsrepublikken lenge assosiert med høyreorientert politikk, og BdV deler retorikk og enkelte standpunkter med de mest høyreradikale i Tyskland. Fra omkring 2000 ble de ny oppmerksomhet om fordrivelsene og dette ble i mindre grad et tema bare for BdV og høyreradikale grupper særlig med Günther Grass' bok Im Krebsgang som ble fulgt av et stort antall et stort antall bøker og vitenskapelig artikler om fordrivelsene. Fordrivelsene var også tema for bøker og fjernsynsprogrammer av blant annet Guido Knopp.
Hays County gasskraftverk
Hays County gasskraftverk er et varmekraftverk i sørvestre Texas i USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 1 100 MW, fordelt på 4 like store blokker. Operatør er energiselskapet Direct Energy. Utstyret er vesentlig levert av Alstom.
Kraftverket ble utbygd omkring årene 2000–2002. Brenselkilden er naturgass. Anlegget har vært midlertidig stengt, men er igjen i drift.
Vesaas
Vesaas er et norsk slektsnavn med opphav fra gården Vesås i Vinje. Det har få brukere. I 2008 oppga Statistisk sentralbyrå at 14 personer hadde Vesaas som etternavn.
VM i sommerskiskyting 1998
VM i sommerskiskyting 1998 (verdensmesterskapet i sommerskiskyting) ble arrangert i Osrblie i Slovakia i 1998.
Les Apparitions fugitives
Les Apparitions fugitives er en fransk stumfilm fra 1904 regissert av Georges Méliès.
Hellige Sergei og Herman av Valamo
Hellige Sergei og Herman av Valamo var to munker som virket som misjonærer i Karelen mest sannsynlig på 900- eller 1000-tallet, og regnes som grunnleggere av Valamo kloster på Valamoøyene i Ladogasjøen i Russland. De er kanoniserte som helgener av Den russisk-ortodokse kirke og deres festsdag er 28. juni.
Engelsk 1. divisjon 1985–86
'''Engelsk 1. divisjon 1985–86''' var den 87. sesongen i Football League. Liverpool vant klubbens 16. ligatittel. De vant også FA-cupen og ble dermed den femte klubben som tok The Double.
Etter Heysel-tragedien 29. mai 1985, ble engelske klubber straffet av UEFA med utestengelse fra alle de europeiske klubbturneringene. Utestengelsen varte i fem år, fra og med sesongen 1984–85 til og med sesongen 1989–90.
== Tabell ==
Opprykk
De tre dårligste klubbene i 1. divisjon rykket automatisk ned til 2. divisjon og de tre beste klubbene i 2. divisjon rykket automatisk opp til 1. divisjon.
Referanser
1981-82 in English football
Magic Valley gasskraftverk
Magic Valley gasskraftverk er et varmekraftverk i Edinburg, Texas i USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 771 MW, fordelt på 1 blokk. Operatør er energiselskapet Calpine Corp. Utstyret er vesentlig levert av SWPC og Nooter.
Kraftverket ble utbygd omkring årene 1999–2001. Brenselkilden er naturgass.
Jack County gasskraftverk
Jack County gasskraftverk er et varmekraftverk i Wise County, sørlige Texas i USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 620 MW, fordelt på 1 blokk. Operatør er energiselskapet Brazos Electric Power. Utstyret er vesentlig levert av General Electric.
Kraftverket ble utbygd omkring årene 2003–2006. Brenselkilden er naturgass.
Kim Hyung-joo
Kim Hyung-joo (født 12. september 1984) er en sørkoreansk bryter som konkurrerer i fri stil i 48-kilosklassen. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble utslått i andre runde.
Skarvfeltet
Skarvfeltet er lokalisert på Haltenbanken. Den er bygd ut og drives sammen med Idunfeltet. Vanndypet er 350–450 meter.
Utbyggingen omfatter deler av produksjonslisens 212, produksjonslisens 159 og produksjonslisens 262. Operatør er Aker BP.
Lisenshavere var tidligere: BP Norge (operatør) 23,83 %, Statoil 36,16 %, det tyske energiselskapet E. ON Ruhrgas Norge 28,08 % og det polske olje- og gasselskapet PGNiG Norway 11,92 %.
Produksjonsprognoser
Hydrokarbonene produseres fra tre formasjoner (lag i ulik dybde). Andre ressurser er også funnet på feltet, men er ikke med i første del av utbyggingen.
I 2020 var CO2-utslippet 303.600 tonn fra Skarvfeltet.
Boring
Brønnene er boret og komplettert med en halvt nedsenkbar plattform.
Topphullboringen inkludert pilothullene er bort med vannbasert boreslam. For de nedre seksjonene ble det brukt oljebasert boreslam. Produksjonsstart av de første brønnene var i august 2011.
Nødvendige brønnintervensjoner vil utføres av halvt nedsenkbare plattformer.
Undervannsløsninger
Undervannsfasilitetene på Skarv- og Idunfeltet omfatter muligheten for totalt 24 brønner. 16 av disse er planlagt boret og komplettert. Brønnene sitter i tre bunnrammer hver med fire brønner og to brønnrammer med seks brønner. De er spredt over tre boresentre. Brønnene knyttes sammen i en manifold for hver bunnramme, og produsert væske eksporteres fra bunnrammen. Begge faser i Ærfugl-utbyggingen var i drift i november 2021 og koster 8 milliarder kroner. Elektrisk oppvarming brukes til å forhindre is i gassrørledningen.
Utbyggingsløsning
Anlegget består av en turretforankret FPSO med tandem oljelasting til en skytteltanker, og gasseksport gjennom Åsgard Transportation System (ÅTS) gassrørledning til Kårstø landterminal, ved bruk av et undervanns-arrangement med brønner, brønnrammer og strømningsrør.
Skarv FPSO har en designlevetid på 25 år, og er bygget av Samsung i Sør-Korea. Topsiden med prosessanlegget er dimensjonert av Aker Solutions Engineering i perioden 2005-2011.
Skrog og forankring
FPSOen har dobbelt skrog.
Den har 15 ankerliner i tre sektorer med fem ankerliner i hver. Ankerlinene består av kjetting og ståltau.
Boligmodul
Skarv FPSO har ett hundre enkeltlugarer. Inntil 25 av lugarene vil ha vendbar seng for å kunne benytte lugaren på begge skift under kampanjevedlikehold. Dette for å kunne ha plass til inntil 125 personer. Ordinær bemanning vil være 45, økende til 70-80 under planlagt vedlikehold og opptil 100 ved planlagt revisjonsstans.
Det er ikke tilrettelagt for samsoving.
Livbåter
Fire fritt-fall-livbåter av typen sliske, som går på skinner ut fra plattformen før den droppes i sjøen, er installert. Dette innebærer to livbåter plassert på hver side (babord og styrbord) av boligmodul foran turreten og beskyttet av brannklassifiserte eksplosjonsvegger. Livbåtene er produsert av Schat Harding.
Helikopterdekk
FPSOen har helikopterdekket framme på toppen skroget, som tilfredsstiller gjeldende krav til Sikorsky S61N og S92, og Super Puma L2.
Drift
Driftstøtteenheten og forsyningsbasen er i Sandnessjøen.
Cang
Cang (kinesisk: 沧县 ; pinyin : Cāng Xiàn) er et fylke  i byprefekturet Cangzhou i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina.
Det hadde i 1999 en befolkning på 646,108 innbyggere.
Administrative enheter
Storkommuner:
Kommuner:
U18-EM i fotball for menn 1973
U18-EM i fotball for menn 1973 ble arrangert i Italia i 1973.
Det er Norge som er bra
«Det er Norge som er bra» er en coverlåt med den norske humortrioen Prima Vera, opprinnelig utgitt 1. desember 1978 på musikkalbumet Brakara. Sangen ble innspilt 31. juli – 3. august samme år i Roger Arnhoff studio i Oslo. Brakara ble nylansert på CD i august 2001.
Originalen heter «Wiggen» og ble oppkalt etter låtskriveren Rupert Wigg. Opprinnelig er sangen en ren trekkspill instrumental; bare ispedd enkelte entusiastiske «hooiii!!!» når de karakteristiske stoppene inntreffer. I 1973 ga den norske trekkspilleren Freddy Kristoffersen ut albumet Gamle gode glade minner som inneholdt en versjon av «Wiggen» med norsk tekst som han kalte «Det er polka som er bra». Kristoffersens versjon havnet på Norsktoppen sommeren 1974 og ble der i 7 uker.
Tom Mathisen synger versjonen til Prima Vera, og hans far, John Henry, spiller trekkspill. I stedet for entusiastisk «hooiii», leverer Mathisen fra seg et surt og lavmælt «høi» i stedet. På konserter og TV-opptredener var det Herodes Falsk som leverte fra seg disse sure sekvensene.
Prima Veras tekst tar for seg nordmenns selvgodhet, deres oppførsel når de ankommer Syden og selvfølgelig deres alkoholvaner. Jahn Teigen blir også tøyset med i teksten grunnet sine null poeng i Eurovision Song Contest i 1978. I et hefte som fulgte med albumet, er det en tegning av nordmenn i lystig lag i Syden, mens Freddy Kristoffersen synger og spiller trekkspill. «Det er Norge som er bra» ble spilt på comeback showene Prima Vera (a)live i 2000/2001.
I 1980 ga Prima Vera ut en versjon med svensk tekst som fikk tittelen «Det är Sverige som är bra». Mathisen var også vokalist på denne varianten.
I 1993 ble «Det er Norge som er bra» utgitt som singel i forbindelse med samlealbumet Absolute Prima Vera som kom ut året etter, hvor «De gærne har'e godt» var B-side.
Trioen fremførte «Det er Norge som er bra» for NRK i programmet Det er Norge som er bra! (sendt 12. januar 1980). Mathisen sang etter playback. I bakgrunnen befant Mathisens far seg og mimet med trekkspill. Programmet Det er Norge som er bra! ble sendt i sin helhet 6. september 2014 i forbindelse med Komiprisen 2014 hvor Prima Vera ble tildelt Årets hederspris.
Mathisen deltok i Allsang på Grensen (sendt 14. august 2014 på TV 2; samme dag som Mathisen fylte 62 år) hvor han fremførte «Det er Norge som er bra» (og «Det er en fin dag»). Den ble også fremført 2. mars 2019 av Mathisen på TV2 programmet Hver gang vi møtes.
Aller X
Aller X, tidligere Scandinavia Online, er et norsk mediehus som ble etablert 1. januar 1997 gjennom en fusjon mellom Schibsted Nett og Telenor Online. I dag eies selskapet av Aller Media AS. Administrerende direktør og ansvarlig redaktør var fra 2016 til 2022 Jan Thoresen. Selskapet har hovedkontor på Hasle i Karvesvingen 1.
Funksjon
Aller X drifter digitale vekstprosjekter. Den største merkevaren er i dag Sol Nyheter som er Norges største nyhetsaggregator med 1.4 millioner sidevisinger i snitt per dag i Januar 2022. De fleste leserne bruker tjenesten via mobil web eller mobil app, 30 prosent bruker tjenesten via desktop i Januar 2022.
Siden var i begynnelsen en portal med lenker til nyhetssider, nettbankssider og andre nyttige sider. I 2006, da siden var ni år gammel, begynte en utvikling i retning å bli en nyhetsside, der først sport ble utelatt, og så inkludert sammen med mye underholdningsnytt. Den 1. januar 2007 inngikk Aller Media og Eniro AS et strategisk samarbeid rundt SOL med likeverdig eierskap og drift av siden. Den 28. mars 2013 kjøpte Aller Kvasir fra Eniro.
Svømming under EM i svømmesport 2010 – 400 meter frisvømming menn
Øvelsen 400 meter frisvømming menn ved EM i svømming 2010 på langbane fant sted 9. august i Budapest, Ungarn.
Aller X
Funksjon
Vi.no ble startet av Aller X i 2019 for å lage en digital nettavis for seniorsegmentet. Etter å ha etablert nettstedet og skapt solid vekst, ble nettavisen overtatt av Aller Media Norge i 2021. Nå drives nettstedet som en del av innholdsporteføljen i Publishing divisjonen i Alelr Media Norge.
I 2019 vant Aller X en av Medieprisenes hovedpriser for tjenesten Sol Voice, med stemmestyrte nyheter for Google Home, basert på teknologien bak Sol Nyheter. Selskapet ble nominert til Publisher of The Year Europe i 2020 av Digiday Media Awards Europe. I samme konkurranse ble Elbil24 og Kode24 nominert til Best New Vertical or Brand og Kode24 til Product of The Year.
Thore Hansen
Thore Hansen (født 10. januar 1942 i Fredrikstad) er en norsk forfatter, tegneserietegner og illustratør. Hansen er kjent for sine karakteristiske illustrasjoner i tegneserier, blader og bøker – for eksempel i Tor Åge Bringsværds barnebøker om Det blå folket og Ruffen.
Arbeid
Thore Hansen debuterte i bokbransjen som illustratør til Tor Åge Bringsværds barnebok Ruffen, sjøormen som ikke kunne svømme (1973). Bringsværd og Hansen utga til sammen ni bøker med Ruffen. Hansen er tildelt i alt ni priser for sine bokillustrasjoner.
Tegneserier
Thore Hansen hadde også mange vitsetegninger og tegneseriebidrag i det humoristiske tegneseriebladet KOnK på 1980-tallet. Hansen hadde fra 1988 til 1992 flere bidrag i tegneseriebladet Pyton, bl.a vitsesidene 2 sider ved Thore Hansen og Uten et rødt ord samt tegneseriene om privatdetektiven Harry Slegga.
Priser og utmerkelser
Thore Hansen har vunnet en rekke priser for arbeidet sitt, bl.a: Kirke- og undervisningsdepartementets tegneseriepris i 1980, Kultur- og kirkedepartementets pris for barne- og ungdomslitteratur hele fem ganger, Nordisk Skolebibliotekarforenings Børnebogspris 2002 og Bokkunstprisen i 2004. I 2007 ble han tildelt «Kong Frederiks Hederspris» av Fredrikstad kommune, der han bor og arbeider.