cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Roetgen
Historie
Området var en del av Hertugdømmet Jülich fram til 1795 da det ble erobret av det revolusjonære Frankrike, og lagt inn i det daværende franske departementet Roer. Etter Wienerkongressen i 1815 kom området under Kongeriket Preussen.
I 1885 ble byen knyttet til jernbanenettet da linjen mellom Aachen og Sankt Vith åpnet som ble en del av Vennbahn.
Etter det tyske nederlaget i 1918 ble den tysk/belgiske grensen gjennom Versaillestraktaten i 1919 flyttet østover, og Eupen-Malmédy ble en del av Belgia og Roetgen ble en grensekommune. Versaillestraktaten bestemte at jernbanetraseen skulle være belgisk territorium, og oppsto det to eksklaver vest og sør i kommunen.
Ør Glassverk
Ør Glassverk eller Øhr Glassverk var et foretak som ble opprettet i 1874 på gården Elgklev ved Ørsjøen i Idd, i Østfold. Det gikk inn i 1894.
Peter Christen Asbjørnsen, som for de fleste er kjent som innsamler av folkeeventyr, hadde en faglig bakgrunn som forstmann, og visste å utnytte ressurser i skog og myr. Blant hans utgitte vitenskapelige skrifter kom i 1850-årene studier om skogbruk, kullbrenning og torvdrift. Han hadde slik sett godt grunnlag som "konsulent" for dem som tok initiativ til et glassverk ved Ørsjøen. En del av forutsetningene for et slikt glassverk var tilstede lokalt, sand nok i grustak her og der i raet, skog nok til å brenne kull, og ikke minst myrtorv til brensel «for hundre års drift ved et glassverk, fra Gjeddelundsmosen alene» ifølge Asbjørnsen. Kalkstein finnes det lite av i Østfold, men ferdigbrent kalk kunne lett skaffes uten for store transportomkostninger.
Til tross for at andre glassverksetableringer i distriktet (for eksempel Ise Glassverk og Hafslund Glassverk ved Sarpsborg, og Eid Glassverk nordover i Bjørkelangen) hadde svært betinget suksess, ble Ør glassverk bygget, og sto klart i 1874. Smelteverket ble etter Asbjørnsens anbefaling basert på torvfyring. Imidlertid var enten myrene for bløte, eller somrene for våte, brennverdien i torven ble for lav, og det ble hyppige driftsavbrudd. Glasskvaliteten ble da heller ikke den aller beste.
Til tross for erfarne glassblåsere, som blant andre svenske Johan Albert Brauer fra Kosta glasbruk i Lessebo i Småland, var verket truet av konkurs fra 1886.
I dag er nesten alle spor etter glassverket borte. Ett hus, formodentlig verksmesterboligen, står igjen og er i bruk, men av smelteverket er bare noen ruiner av murverk og en trapp tilbake. Disse sees best på vårparten, siden tomten i dag er nokså gjengrodd med busker og høyt gress.
Investeringer som var gjort for torvdriften ble likevel utnyttet i mange år, både ved Gjeddelundsmosen og andre myrområder rundt Ørsjøen ble det tatt ut torvmose i mange år fremover, ved bedriften «Øhr Brændtorvkompani AS». . Torven ble tørket, og sendt ut via svevebane sørover til Prestebakke, og på jernbane derfra.
Robert van Gulik
Robert Hans van Gulik (født 9. august 1910 på Zutphen i Nederland, død 24. september 1967 i Haag) var en nederlandsk doktor i sinologi, diplomat og forfatter.
Bakgrunn
Fa familien vendte tilbake til Nederland gikk han på et gymnasium der han fikk læree gresk, latin, fransk, tysk og engelsk. På fritiden tok han dessuten undervisning i russisk og sanskrit hos lingvisten Christianus Cornelis Uhlenbeck, som anerkjente den unge van Gulik apråktalent. Dessuten betalte han fra sine lommepenger for en kinesisk sprivatlærer.
Han studerte fra 1929 til 1933 ved universitetene i Leiden og Utrecht, fikk sin doktorgrad i 1934.
Karriere
Som som nederlandsk karrierediplomat snart til Kina og Japan.
Han skrev flere vitenskapelige tekster om kinesisk kultur: musikk, kunst, med mer. Spesielt kan nevnes hans verker om det kinesiske musikkinstrumentet guqin og om seksualitet i kinesisk historie, men hans vitenskapelige interesse strakk seg også til emnet gibboner i Kina. Han var tidvis stasjonert i India, Malaysia, Egypt, USA og Libanon, men sluttet som Nederlands ambassadør i Japan frem til sin tidslige sød.
I Kina giftet han seg i 1943 i enalder av 33 år med den 22-årige Shui Shihfang, som arbeidet i sosialministeriet i den provisoriske kinesiske hovedstad Chongqing og som hadde gitt van Gulik språkundervisning. Paret fikk tre sønner og én datter.
Robert van Gulik ble også opptatt av det kinesiske rettssystemet, og oversatte i 1940-årene en detektivroman fra 1700-tallet (Dee Gong An, 1949), til engelsk. Romanens popularitet førte til at han skrev flere egne detektivromaner om dommer Dee (eller Di, som det iblant staves). Han benyttet seg da av intrigene fra antikke kinesiske tekster og forsøkte å etterligne den gamle kinesiske stilen, uten å bli uinteressant for moderne lesere.
Den første egne historiske kriminalromanen, De kinesiske labyrintmordene, ble oversatt til japansk og ble utgitt i Japan i 1951. Deretter lot van Gulik den oversatt til kinesisk og den ble utgitt i Singapore i 1953. Suksessen fulgte han opp med å skrive De kinesiske klokkemordene og De kinesiske sjømordene, og de ble publisert på samme vis. Da forfatteren fant en interessert engelsk forlegger kom alle tre også på engelsk, og fra da av kom hans romaner først ut på engelsk.
Claude Ménard
Claude Ménard (født 14. november 1906, død 2. september 1980) var en fransk friidrettsutøver.
Han representerte Frankrike under Sommer-OL 1928, hvor han tok bronse i høydehopp.
Emphytoeciini
Emphytoeciini er en liten gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Nokså små, slanke trebukker, med mønstre i brunlige, gulaktige og hvite farger.
Agostino Straulino
Agostino Straulino (født 10. oktober 1914 i Mali Lošinj, død 14. desember 2004 i Roma) var en italiensk seiler som deltok i de olympiske leker 1948 i Helsingfors, 1952 i Helsingfors, 1956 i Melbourne, 1960 i Roma og 1964 i Tokyo.
Hybolasius
Hybolasius er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Agostino Straulino
Straulino ble olympisk mester i seiling under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på den italienske båten «Merope» som vant starbåt-klassen foran «Comanche» fra USA og den portugisiske båten «Espadarte». Seilingene ble avviklet i perioden 20. til 23. juli 1952. Mannskapet på «Merope» besto de Straulino og Nicolò Rode.
Skeletodes
Skeletodes er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, slanke, lysbrunlige trebukker med gulaktige tegninger. Antennenene er betydelig lengre enn kroppen hos hannene, omtrent så lange som kroppen hos hunnene. Pronotum har rundede sider og er litt lengre enn bredt. Dekkvingene er omtrent parallellsidige. Beina er påfallende lange, lårene litt klubbeformede.
Hybolasius
Utseende
Stort sett små, grå- eller brunspraglete trebukker. Disse artene er gjerne kamuflasjefargede. Antennene er nokså kraftige, gjerne lengre enn kroppen. Pronotum har en pigg på den rundede sidekanten. Dekkvingene ender gjerne i en pigg bak.
Skeletodes
Levevis
Larvene lever i død ved, mest av løvtrær.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia (Queensland) og på Ny-Guinea.
Hybolasius
Levevis
Larvene inne i små greiner og kvister.
Utbredelse
Slekten er endemisk for New Zealand.
EM i friidrett 2018 – Stavsprang menn
Stavsprang menn under EM i friidrett 2018 fant sted den 10. og 12. august 2018 på Olympiastadion i Berlin, Tyskland. Øvelsen bestod av kvalifisering og finale. Finalen hadde eksepsjonell høy kvalitet og må regnes som en av de beste noensinne med sju utøvere som gikk over 5,75m og fire over 5,90.
Rekorder
Følgende nasjonale rekorder ble satt under konkurransen:
Kvalifikasjonskrav
Kvalifikasjonskravet for stavsprang menn var: 5,55.
Finale
Resultatene var som følge:
Stalachtis
Stalachtis er en slekt av dagsommerfugler som tilhører familien Riodinidae.
Utseende
Middelsstore (vingespenn 50-60 millimeter) sommerfugler, store til Riodinidae å være. Artene etterligner giftige pasjonsblomstsommerfugler (Heliconiini) eller Ithomiini og ligner mye mer på disse enn på andre Riodinidae. De har avrundede vinger, slank kropp og er tegnet i oransje, svart og hvitt.
Levevis
Artene lever blant annet i krattskog (såkalt restinga). Larvene eter selskapelig av planter i slektene Andira (Fabaceae) og Simaba (Simaroubaceae). I motsetning til mange andre selskapelig-levende sommerfugl-larver går de ikke løs på hverandre om matkilden tar slutt, men utvikler seg i stedet til uvanlig små, voksne individer. Den nyoppdagede arten Stalachtis halloweeni lever i lavvokst skog mellom 1100 og 1700 meter over havet på en tepui i Guyana.
Utbredelse
Slekten er utbredt i den nordlige delen av Sør-Amerika, sør til Mato Grosso og Goiás.
Systematisk inndeling
Slekten er det eneste medlemmet i stammen Stalachtini og har trolig ingen nære slektninger.
Bredtveit fengsel og forvaringsanstalt
Bredtveit fengsel og forvaringsanstalt er et landsdekkende fengsel for forvaringsdømte, domfelte og varetektsfengslete kvinner lokalisert på Bredtvet i bydel Bjerke i Oslo, ligger like nord for Bredtvet kirke. Fengselet blir vanlig omtalt som Bredtveit kvinnefengsel eller Bredtveit fengsel. Fengselet ble bygget i 1918, og tatt i bruk av staten fra 1923. Organisasjonsmessig hører det til Kriminalomsorgen region øst og har en kapasitet på 45 plasser, pluss 19 plasser ved avdeling Østensjø. Fengselet er landsdekkende for kvinnelige forvaringsdømte, domfelte og varetektsfengslede.
Fengselets engelske navn er Bredtveit Prison Service, custody and supervision unit.
Bredtveit fengsel har en egen besøksleilighet med mulighet for overnattingsbesøk tilpasset besøk av barn. Den kommunale helsetjenesten ved fengselet organiseres av bydel Bjerke. Oslo universitetssykehus har ansvaret for å gi helsehjelp til de innsatte som har rett til psykisk helsehjelp fra spesialisthelsetjenesten. Fengselet har eget bibliotek som driftes av Deichmanske bibliotek.
Slaget på Bergens våg
Slaget på Bergens våg sto og var et sjøslag i Bergen under den andre anglo-nederlandske krig. Slaget ble utkjempet mellom en engelsk og en nederlandsk flåte. De dansk-norske styrkene i byen kom med i kampen på nederlandsk side, og dette er den eneste gangen Bergenhus festning har vært i kamp. Slaget endte med nederlandsk seier.
Bredtveit fengsel og forvaringsanstalt
Historie
Fengselet ble etablert på Bredtveit gård i 1923, på stedet der Det norske lærehjem- og verneforbund hadde drevet lærehjem for unge gutter siden 1918. Bygget var tegnet av arkitektene Morgenstierne & Eide. Fra høsten 1941 ble Bredtveit brukt av nazistene som politisk fengsel for menn.
Slaget på Bergens våg
En flåte på seksti nederlandske skip, deriblant ti skip fra Det nederlandske ostindiske kompani med svært verdifull last, søkte under forfølgelse av engelske krigsskip tilflukt i Bergens nøytrale havn. England og De forente Nederlandene var på den tida i krig med hverandre i den såkalte andre anglo-nederlandske krig, og Fredrik III, konge av Danmark-Norge, var usikker på hvilket land han skulle støtte. Han inngikk i hemmelighet en avtale med engelskmennene om å dele byttet om man angrep skipene.
Bredtveit fengsel og forvaringsanstalt
Historie
Etter krigen ble det brukt som kvinnefengsel i forbindelse med landssvikoppgjøret. Arbeiderpartipolitiker Aaslaug Aasland tiltrådte som direktør den 15. mai 1945, og fikk permisjon fra direktørstillingen da hun ble utnevnt til konsultativ statsråd i Einar Gerhardsens andre regjering den 5. november 1945. Margrethe Parm ble konstituert som direktør i Aaslands fravær. Aasland ble omtalt som en «terror» av Halldis Neegaard Østbye, nazisten som også måtte sone for sitt landssvik. I Arbeiderbladet ble Aaslaug Aaslands ansvarsbevissthet og dyktighet fremhevet da hun ble utnevnt til statsråd i november 1945:"«Aaslaug Aasland er et alvorlig, ansvarsbevisst samfunnsmenneske. Hun er kunnskapsrik og en dyktig administrator. Positiv som hun er, forsøker hun alltid å finne de menneskelige sider, selv i de vanskeligste tilfelle og å bygge opp igjen og få menneskene til å tenke samfunnsmessig.»"I en senere avisomtale ble hennes hjertelag, forståelse, administrative innsikt og diplomatiske evner fremhevet.
Den 1. november 1949 tiltrådte Berit Puntervold som Bredtveits nye direktør. Hun var jurist, og hadde til da vært sosialsekretær ved Bredtveit fengsel.
Slaget på Bergens våg
Kongens avgjørelse kom for sent fram til Bergen, og da engelskmennene gikk til angrep satte garnisonen på Bergenhus seg kraftig til motverge. Kampen ble kort og blodig, og engelskmennene flyktet. En kanonkule som sitter fast i veggen på Domkirken i Bergen har lenge blitt antatt kommer fra slaget.
Bredtveit fengsel og forvaringsanstalt
Historie
I 1949 ble fengselet og arbeidshuset samlet på samme sted. Tvangsarbeid i arbeidshuset ble en del av soningen.
Slaget på Bergens våg
Tidligere krigsforløp
(Merk: I denne artikkelen oppgis datoene etter gregoriansk kalender. Den julianske kalenderen som på den tiden fortsatt ble brukt i England og Danmark/Norge lå ti dager etter.)
Bredtveit fengsel og forvaringsanstalt
Historie
I 1970 ble anstalten navngitt Bredtveit fengsel og sikringsanstalt.
Avdeling Østensjø
I forbindelse med fengselet tilhører også Bredtveitveien 2B, en avdeling med lavere sikkerhetsnivå. Bredtveit fengsel avdeling er en avdeling for åpen soning for kvinner med 19 plasser.
Slaget på Bergens våg
Tidligere krigsforløp
Mot slutten av den første anglo-nederlandske krig i 1654 var det gått tilbake med kong Karl II av England. Han trengte kapital for å kunne finansiere en regjering som var uavhengig av Parlamentet, og det håpet han å skaffe ved å ta bytte i en ny krig mot De forente Nederlandene. Royal African Company, som ønsket å skade sine nederlandske konkurrenter, støttet ham i dette. Våren 1665 kom det til åpne krigshandlinger.
I den første sjøstriden, slaget ved Lowestoft (13. juni 1665), var de nederlandske stridskreftene underlegne og ble tvunget til å trekke seg tilbake til sine havner. Dermed fikk den engelske flåten kontrollen over de viktigste handelsrutene i Nordsjøen og Den engelske kanal. Under jarlen av Sandwich' kommando ankret engelskmennene opp på Doggerbank for å avvente konvoien fra de nederlandske koloniene.
27. juli 1665 kalte jarlen sammen til krigsråd på grunn av nyheter om at en nederlandsk flåte under ledelse av Michiel de Ruyter på vei fra herjingstokt i de engelske koloniene i Amerika hadde gått rundt Skottland for å forsøke å nå de nederlandske havnene nordfra. De fleste offiserene støttet ideen om å ta korteste vei til norskekysten i håp om å ta de Ruyter der. Men de mislyktes, og de Ruyter nådde Delfzijl 6. august. Den engelske flåten lette forgjeves etter de nederlandske skipene og begynte etterhvert å få problemer med forsyningene. Da man fra nøytrale skip hadde fått vite at en stor og rikt lastet nederlandsk konvoi befant seg i Bergen havn, besluttet man i et nytt krigsråd 9. august å angripe disse skipene, og 22 krigsskip og 2 brannskip ble sendt mot Bergen under ledelse av kontreadmiral Teddiman.
Det ostindiske kompanis handelskonvoi
Bitters flåte forlot det indonesiske arkipel 1. juledag 1664 med ordre om å unngå kontakt med engelske styrker. Da nyhetene nådde ham om at krigen var brutt ut og at engelskmennene hadde seiret ved Lowestoft, antok Bitter at det ikke var mulig å gå gjennom Den engelske kanal, og bestemte seg for å gå rundt Skottland for å nå nederlandske havner fra Nordsjøen. 29. juni 1665 kom flåten ut for en storm som førte til at skipene kom fra hverandre, men de fleste ble senere samlet i Bergen. Her mottok Bitter ordre fra Nederland om å vente i den nøytrale havnen til en støttekonvoi kunne sendes. Den nederlandske handelsflåten som lå i Bergen havn bestod av rundt seksti skip. Ti av disse var skip fra Det nederlandske ostindiske kompani, og var fylt med luksusvarer. Totalt hadde lasten en verdi på europeiske markeder på rundt 11 millioner gylden, eller tre millioner danske riksdaler, mer enn den totale årlige inntekten til den danske kronen. Nederlenderne hadde betalt tilsvarende 36 tonn gull, eller 3,648,490 gylden for lasten.
Ikke hele flåten til Det nederlandske ostindiske kompani lå i Bergen. «Muskaatboom» (innkjøpsverdi på varene ombord: 293 688 gylden) forsvant i en storm nær Madagaskar og «Niewenhoven» (innkjøpsverdi på varene ombord: 77 251 gylden) og «Ooievaar» hadde søkt havn i Trondheim. Bortsett fra «Diemermeer» og «Amstelland» var alle skipene tungt bevæpnet, mange var spesialbygde skip med kombinert funksjon både som handelsskip og krigsskip.
Man har i dag dagboken til den nederlandske legen Wouter Schouten som beskriver hvordan det var å være mannskap i den nederlandske flåten. Han beskriver også hvordan folk i Bergen tok i mot de nederlandske sjømennene: «...dar i Bjørgvin vurdo me fagnade med ein Godvilje, Undring og Glede, som var yver all Maate. Menn og Kvende, Rike og Faatøke, Store og Smaa bad oss velkomne etter dan langa Ferdi, og vore Skip vurdo stendugt vitjade af Menn og Konor og Born, nyfikne etter aa sjaa seg um og høyra um alle dei Undr og Bisn i dei framande og fjerre Londi. Mange af dei beste Borgarar budo oss til Gest...»
Diplomatiske forpostfektninger
En forutsetning for et engelsk angrep på nederlandske skip i en nøytral dansk-kontrollert havn var samarbeid med, eller i det minste stilltiende godkjenning av, kong Fredrik III. Riktignok var han bundet av flere avtaler med Det Nederlandske Forbund, men forholdet mellom de to statene var ikke uten friksjon. Det nederlandske monopolet på handelen med Ostindia og Afrika hindret utviklingen av den danske handelen, dessuten var forholdet anstrengt etter at Nederland ikke gav Danmark den forventede støtten under den andre nordiske krig.
Etter slaget ved Lowestoft gjorde Fredrik III tilnærminger til England. Han gikk ut fra at dersom England hadde sjøherredømmet, ville mange nederlandske handelsskip søke tilflukt i danske havner, og kongen lekte med tanken om å konfiskere den rike lasten for å bli i stand til å sanere den danske statsgjelden.
14. juni foreslo den engelske utsendingen, Sir Gilbert Talbot, å sette inn engelske skip og dele byttet. Da kongen ikke direkte avviste forslaget, informerte Talbot sin regjering om at danskene var samarbeidsvillige. Den engelske overbefalshaveren, Hertugen av York, sendte omgående informasjon og autorisasjon til jarlen av Sandwich. Dette skjedde før krigsrådet 27. juli, og dannet grunnlaget for den etterfølgende engelske operasjonen i norske farvann. Faktum var at kong Fredrik ikke våget et brudd med Nederland. Han gikk ut fra at han kunne beholde sin status som nøytral og likevel få tak i sin del av det nederlandske byttet som motytelse for å holde seg i ro. Kongen sendte ordre til øverstkommanderende i Norge, general Claus von Ahlefeldt på Bergenhus, om at han skulle protestere på det engelske angrepet, men ikke foreta seg noe ut over det.
Både den engelske og danske kongen håpet å få tak i byttet uten at pengene havnet i statskassen, men i deres personlige formue. Kong Karl hadde gitt Lord Sandwich beskjed om å ordne dette. Edward Montagu, Lord Sandwich sendte en slektning med samme navn, Edward Montagu Sandwich, sammen med Teddiman for å se til at alt gikk etter planen. Teddiman hadde fått ordre om å handle så raskt og slagkraftig som mulig, for å hindre innblanding fra den britiske hovedflåten, noe som ville gjøre hemmelighold av hvor pengene ble av vanskelig.
Manglende ordre
Bergen hadde på denne tiden to festninger ved Vågen: Bergenhus og Sverresborg. Representanter fra begge flåtene snakket med den norske festningskommandanten Johan Caspar von Cicignon og kommandanten for de norske styrkene Claus von Ahlefeldt, som foreløpig bestemte seg for å holde seg utenfor konflikten. Han hadde hørt rykter om den hemmelige avtalen mellom den engelske kongen Karl II og kong Frederik III av Danmark og Norge, men ingen ordre hadde kommet.
Standardavtalen var at en styrke på fem krigsskip fra hvilken som helst nasjon kunne komme inn i havnen. Von Ahlefeldt indikerte at han ikke ville tillate noe annet. Kongens ordre til von Ahlefeldt om at han ikke skulle foreta seg annet enn å protestere på det engelske angrepet, kom ikke fram til Bergen i tide, og engelskmennenes beskjed til Teddiman om å utsette angrepet til von Ahlefeldt hadde fått sin ordre ble snappet opp av nederlenderne. Teddiman regnet med at avtalen var på gang.
De engelske operasjonene i Bergen
Den engelske flotiljen under kontreadmiral Thomas Teddimans kommando, bestod opprinnelig av 22 krigsskip, men ble redusert til fjorten da åtte skip seilte for langt til vest og havnet forbi Bergen uten å komme seg tilbake til de andre skipene. Bortsett fra kanonskipene var også brannskipene «Bryar», «Greyhound» og «Martin Gally» med i flotiljen. Teddiman kom til Bergen klokken 18.00 den 11. august og blokkerte innseilingen til Vågen. Den engelske operasjonen startet med et uhell: Teddimans flaggskip «Revenge» gikk på grunn ved Nordnes, og først etter iherdig innsats fikk man henne løs. Vågen er bare 400 meter bred ved munningen, så engelskmennene fikk ikke plass til mer enn sju skip i åpningen, fra nord til sør: «Prudent Mary», «Breda», «Foresight», «Bendish», «Happy Return», «Sapphire» og «Pembroke». Linjen var så trang at skipene nesten berørte hverandre. Siden admiralen ikke visste hvordan danskene ville reagere, plasserte han sine øvrige skip utenfor kystfortene. «Norwich» lå utenfor et nederlandsk batteri nord for Bergenhus. Ved siden av lå «Golden Lion» og «Society» som dekket det danske Sverresborg-batteriet på høyden nord for festningen og et dansk fort lengre nord. Ved den vestlige bredden lå «Guernsey», «Revenge», «Coast Frigate» og «Guinea» i en nord-sør linje ved skansene som lå på knauser rundt hele Nordnespynten, og hvor man fra høye posisjoner dominerte innseilingen til Vågen. «Martin Galley» sikret Nordnes fra Puddefjordsiden.
Da meldingen om den engelske flåten kom til Bergenhus, hadde festningen bare en styrke på rundt 100 mann, sammensatt av det Sognske kompani og det Bergenhusiske kompani, og svært få offiserer. Kommandøren på Bergenhus, Ahlefeldt, fikk raskt samlet to kompanier til, og på Nordnes ble rundt 150 mann av byens «gemene» innbyggere samlet, eller «pøbel» som Ahlefeldt omtalte dem som.
Forhandlinger og siste forberedelser
En dansk tjenestemann gikk om bord på det engelske flaggskipet «Revenge» og erklærte at det ville bli ansett som en fiendtlig handling om mer enn fem krigsskip gikk inn i Vågen. Teddiman antok at kommandanten på Bergenhus, Johan Caspar de Cicignon, ikke kjente til «arrangementet», og sendte Edward Montagu (en slektning av Edward Montagu, jarlen av Sandwich) til forhandlinger med den danske øverstkommanderende for stridskreftene i Norge, general Claus von Ahlefeldt. I realiteten hadde generalen bare fått befalet for å holde de nederlandske skipene i havnen til forsterkninger var ankommet – og avvente ytterligere ordre. Ahlefeldt gikk derfor ut fra at man ventet på danske forsterkninger. Kureren med den nye ordren forlot København først den 3. august, og siden reisen til Bergen tok ti dager rakk han ikke fram i tide.
Forhandlingene mellom engelskmenn og dansker varte hele natten. General von Ahlefeldt forsøkte å vinne tid i påvente av de nye ordrene. Han forsikret Montagu om sin samarbeidsvilje, men stilte som betingelse at angrepet bare måtte skje med seks skip, og først finne sted 16. august. Kontreadmiral Teddiman avviste framfor alt den siste betingelsen kategorisk, for riktignok var nederlenderne bedre forberedt, men på den annen side kunne de når som helst få forsterkninger. Klokken 04.00 forlot Montagu forhandlingsbordet, men ble umiddelbart sendt tilbake av Teddiman som nå truet festningene med angrep om de ikke ville samarbeide. Montagu hevdet at den engelske flåten hadde 2 000 kanoner og 6 000 menn, en påstand som gjorde lite inntrykk, da det var åpenbart at det var en stor overdrivelse. Han ble tatt enda mindre seriøst da han tilbød Hosebåndsordenen om man samarbeidet. Selv om general von Ahlefeldt til slutt bare ba om to dagers utsettelse, ble forhandlingene brutt ved morgengry, og engelskmennene begynte å forberede angrepet.
I mellomtiden tok Montagu en liten omvei tilbake, og lot båten ro langs den nederlandske flåten for å inspisere deres forberedelser. Nederlenderne respekterte havnens nøytralitet, spilte nasjonalsangen Wilhelmus og hilste Montagu tre ganger med hvit røyk. Hans båt hilste tilbake.
Samtidig var det oppstyr i byen, ettersom engelske sjømenn hadde gått i land for å skremme befolkningen. Mange innbyggere flyktet. De Bitter kalte raskt tilbake de nederlandske mannskapene som var på landlov i Bergen ved å ringe med kirkeklokkene. Ettersom få av nederlenderne hadde noen særlig kamperfaring, og mange ikke en gang var nederlandske, lovte han dem tre måneders ekstra lønn om de vant slaget. Slike løfter var bindende under nederlandsk lov, og løftet ble møtt med stor entusiasme. Da han endte talen sin med å spørre mennene: «Har dere mot til å stå i mot fienden?» skal de ifølge de nederlandske kildene ha ropt: «Ja! Vi skal stå fast til vi har nedkjempet fienden og vil heller dø enn å overgi en så rik skatt eller oss selv til engelskmennene!»
De fleste nederlandske skipene lå langt inne i Vågen. Omtrent 300 meter fra den engelske linjen plasserte de Bitter fra nord til sør skipene «Slot Hooningen», «Catherina», flaggskipet «Walcheren», «Gulden Phenix» og «Rijzende Zon». Tusenvis av sjømenn fra mindre skip ble sendt for å forsterke festningene.
Slaget
Tidlig om morgenen begynte de engelske trommeslagerne og trompeterne å spille, og nederlenderne forstod at kampene snart ville begynne. En del av mannskapene bøyde hodene i en kort bønn, og kanonene ble bemannet.
Rundt klokken fem om morgenen den 12. august gav kontreadmiral Teddiman ordre om å åpne ild mot de nederlandske skipene som lå noen hundre meter unna. Nederlenderne besvarte ilden. De engelske skipene utenfor de dansk-norske fortene hadde fått ordre om å åpne ild først dersom festningene begynte å skyte mot dem. Men festningene sto ikke lengre under en enhetlig ledelse, og de nederlandske forsterkningene på festningene åpnet ild mot de engelske skipene. Dermed begynte engelskmennene å bestryke de dansk-norske festningene, og festningene ble tvunget til å forsvare seg mot det engelske angrepet. Rundt klokken seks gav general von Ahlefeldt ordre om å innstille ildgivningen, og heiste det hvite flagget på Bergenhus. Kontreadmiral Teddiman hadde ingen mulighet til å se dette, da hans flaggskip «Revenge» lå omgitt av kruttrøyk på den andre siden av bukta. Dessuten hadde ikke Ahlefeld lengre myndighet over sine egne festninger, og etter 15 minutter firte han flagget igjen.
Carrawburgh
Carrawburgh er navnet på en tidligere bosetning i Northumberland i England. I romersk tid var det stedet for en av grensefestningene langs Hadrians mur kalt Brocolitia, Procolita, eller Brocolita. Navnet eller variasjonene av navnet er antagelig basert på et tidligere keltisk stedsnavn, og en mulig oversettelse kan være «grevlinghull» (engelsk: badger holes).
Slaget på Bergens våg
Slaget
I dansk/norsk tradisjon forklares festningenes inntreden noe annerledes: Ettersom Bergen stikker litt ut i nordsiden av Vågen måtte de nordlige engelske skipene skyte langs land for å nå nederlenderne. Et engelsk skudd landet i festningen og drepte fire mennesker. Kommandanten beordret da at man skulle skyte tilbake mot engelskmennene. Fram til han fikk meldingen om drepte blant de dansk-norske styrkene, hadde festningene flagget med hvitt flagg som tegn på nøytralitet, men da han fikk meldingen om tap, heiste de Dannebrogen og startet beskytningen av den engelske flåten, men ikke før han hadde sørget for vitner på at han handlet i nødverge. Kanonene på Bergenhus skjøt stort sett uavbrutt i fire timer, mens kanonene på Nordnes ble besvart av så kraftig ild at de måtte avbryte kampene en stund.
Liste over flyplasser etter IATA-kode/G
G
Forklaring:
Carrawburgh
Den tidligere romerske festningen ved Carrawburgh ligger ved et åpent lyngområde i distriktet Tynedale i Northumberland. Stedet ble delvis utgravd på slutten av 1800-tallet og avdekket da et militært badstue utenfor den vestlige porten av festningen i 1873, og tre år senere ble det avdekket et festningstårn i sørvestlige hjørne. Et tempel for Mithras-kulten ble avdekket i 1949, og denne oppdagelsen førte et tiår senere til oppdagelsen av enda en helligdom, dedikert til lokale vann-nymfer.
Slaget på Bergens våg
Slaget
Den engelske flåten med rundt 600 kanoner og 2 000 menn var isolert sett en overlegen styrke i forhold til det norske arsenalet som bare hadde 125 kanoner og 200–300 menn, men ettersom skipene var vendt mot nederlenderne var de dårlig posisjonert for å besvare den norske ilden. I tillegg var de fleste engelske skipene fregatter som ikke tålte like mye skade som de store nederlandske handelsskipene, samtidig som nederlenderne hadde et overtak i ildstyrke.
Carrawburgh
Forlegningen
I romersk tid var det på stedet en liten festning for støttetroppene, auxilia, på rundt 14 000 m² (3½ acre) i Hadrians mur. Festningen der var murens nordligste punkt, og akkurat over en og en halv km vest for det nærmeste «milfestning», Milecastle 30. Festningen i Carrawburgh brukte enten muren i seg selv som en nordlig festningsvoll, eller var bygd parallelt til muren, men frittstående. Den er med sikkerhet datert til etter at muren ble konstruert og dens vallum (som den var bygget på tvers over).
Slaget på Bergens våg
Slaget
Teddiman hadde håpet at den nederlandske moralen var lav, og at de raskt ville bryte sammen, og han avbrøt ikke angrepet selv om det nederlandske sammenbruddet uteble. Etter tre timer med nådeløs beskytning var de engelske skipene i blokaden tvunget til å flykte. Mannskapene kuttet ankertauene, men noen skip satt fast, og holdt på å kantre på grunn av vekten av knekte master. Dette gjorde at de var nødt til å ankre opp igjen under ild for å skjære seg løs. Engelskmennene flyktet rundt klokken 10.00, og seilte nordover i retning Herdla. Kontreadmiral Teddiman skrev senere:
Carrawburgh
Forlegningen
Kun festningens festningsvoll er i dag synlig, muren på dette stedet og festningens nordlige voll har blitt revet ned for å bygge general George Wades militærvei tidlig på 1700-tallet (i dag B6318). Arkeologen John Clayton utførte i siste halvdel av 1800-tallet en delvis utgravning av stedet, og avdekket en militær badstue på utsiden av festningens vestlige port i 1873 og festningens sørvestlige hjørnetårn i 1876. I løpet av denne tiden oppdaget Clayton også «Coventinas mur», en helligdom til en vanngudinne fra jernalderen.
Slaget på Bergens våg
Slaget
Britene led et tap på 112 døde (blant disse de fleste kapteinene på skipene i blokaden) og 309 skadede. Den nederlandske konvoien fikk noen skader på sine skip, særlig på «Catherina», et fartøy tilhørende deres middelhavsflåte. Nederlenderne hadde rundt 25 falne og 70 skadde.
Festningen og kanonstillingen på Nordnes brukte tilsammen 80 centner krutt, 5 250 muskettkuler, 1 017 kanonkuler, og 74 sekker med jernskrot til kardeskene. I løpet av slaget fikk nordmennene 7 drepte og 26 sårede. 18 kanoner på festningen ble ødelagt, og Rosenkrantztårnet ble sterkt skadet. I byen forøvrig ble 10 mennesker drept og flere brygger og hus ødelagt. Man fryktet nye angrep fra engelskmennene, så festningen ble raskt reparert. Nederlenderne gav festningen fire store bronsekanoner og 37 jernkanoner for å forsterke den i tilfelle nye angrep.
Carrawburgh
Forlegningen
Første kohort av frisævonene er også dokumentert ved Brocolitia på et tidspunkt ved en inskripsjon på en alterstein, som forteller at en Optio Maus hadde fornyet sin ed til gudinnen Coventina. Denne soldatgruppen er for øvrig også opptegnet som til stede ved Ardotalia (Gamesley i nærheten av Glossop i Derbyshire). Om dette alteret var betaling for eden, er ikke kjent.
Slaget på Bergens våg
Etterspill
Ordrene fra Danmark nådde fram til von Ahlefeldt seks dager senere, den 18. august. Den nederlandske flåten lå fremdeles i Bergen, og von Ahlefeldt dro dagen etter til Herdla for å forsøke å gjøre opp for seg til engelskmennene. Han tilbød dem å angripe en gang til, denne gangen uten innblanding fra festningene. Tilbudet ble avvist da Teddiman visste at han ikke kunne rekke å forberede et nytt slag før hva som skjedde med hovedflåtene hadde avgjort hva som ville skje. Von Ahlefeldt angrep heller ikke nederlenderne selv.
Carrawburgh
Romerske helligdommer
Det er levninger av tre romerske helligdommer som ble oppdaget i lavtliggende myrlendt terreng bakenfor festningen sørvestlige hjørne. Alle de tre stedene lå tilstående til en liten bekk eller bielv gikk inn elven som strømmer fem km fra Carrawburgh og tømmer seg i den større elven Tyne i nærheten av middelaldertårnet i Newbrough ved den gamle romerske veien Stanegate (angelsaksisk for «steinvei»).
Slaget på Bergens våg
Etterspill
I dagene etter slaget hadde de befestet sine stillinger kraftig. En kjetting ble strukket ut ved innseilingen til Vågen og sjømennene forsterket festningene med hundre ekstra kanoner. Da vinden snudde mot nord ventet de et angrep fra Teddiman, men den britiske kontreadmiralen som nå var gjenforent med de åtte skipene som hadde seilt seg vill, gjorde ikke noe mer enn å observere havnen fra avstand. Den 20. august forlot han Norge for å slutte seg til hovedflåten, som allerede hadde måttet dra til England 16. august på grunn av for lite forsyninger.
Carrawburgh
Romerske helligdommer
Nærmest den romerske festningen, rundt 80 meter fra dets sørvestlige hjørne, er levningene av et mithraeum fra tidlig på 200-tallet. Det vil si et mysterietempel for den romerske Mithras-kulten. Det ble oppdaget i 1949 og utgravd av I.A. Richmond og J.P. Gillam i 1950. Det er det tempel for Mithra som hittil er avdekket som ligger nest lengst nord – kun Bremenium, noen få km fra Brocolitia, er lengre nord. Procolitia mithraeum, som det kalles, er også den eneste helligdommen utenfor provinsene ved Rhinen hvor et monument for krigsgudinnen Vagdavercustis har blitt oppdaget.
Slaget på Bergens våg
Etterspill
Stemningen i byen hadde snudd seg mot nederlenderne etter slaget. Borgerskapet hadde heller ikke bidratt i særlig grad til at den engelske flåten hadde måttet flykte. Det var de «gemene» i byen som hadde gjort en innsats, og det hadde særlig hjulpet at mange av dem hadde vært til sjøs og kunne bruke kanoner. Den nederlandske legen Wouter Schouten beskriver stemningen i byen og ombord på de nederlandske båtene i perioden da man forventet et nytt engelsk angrep slik: «desse Folk, som fyrst hadde fagnat iss med slik Godvilje og Glede, sagde og klagade no, at me vaaro Skuld i all denne Ulukka» og «Me totto no, at dat saag heldr illa ut fyre oss; for skulde Engelsmannen vinna, luto me berga oss i Land, og daa vilde Ibuarane møta oss med Ovilje og Fjendskap, og me koma at standa millom tvo Eldar: Bymennerne framanfyre og Engelsmennerne bak oss.»
Carrawburgh
Romerske helligdommer
Som de fleste andre mithraea er dette tempelet bygget for å ligne på en grotte, og hadde også det vanlige forværelse, og et rom som et kirkeskip med benker (podia) langs begge sider. Her var forværelse og kirkerommet adskilt av et dekke av kvistflettverk, som ble avdekket forbausende godt bevart. Utgravningene avslørte at det ble bygget i tre stadier: det første stadiet var liten bygning, rundt 5,5 meter bred og 8 meter lang. Bygningen ble deretter utvidet til 11 meter i andre stadium, og på denne tiden fikk tempelet også kunstferdige møbler og omfattende trearbeider. Dette andre stadiet eksisterte gjennom hele 200-tallet, og omfattet minst to betydelige restaureringer. Andre stadium ble herjet, plyndret og alle møblene ødelagt en gang i tiden 296–297, men helligdommen i seg selv og dens steinmonumenter forble intakt. Tempelet fikk nytt utstyr i et tredje stadium kort tid etter. Det tredje stadium omfatter tre monumenter av ulike kohortprefekter, kommandantene for kohort I Batavorum, en romersk militærenhet av typen Batavi, kavaleri av hjelpetropper stasjonert ved Brocolitia. Alle tre stadier er datert utover 200-tallet.
Slaget på Bergens våg
Etterspill
13. august fikk Sandwich høre at Michiel de Ruyter hadde kommet fram. Han la da ut på sjøen igjen, men traff ikke Teddimans flotilje som seilte litt nord for ham. Ingen av de engelske gruppene visste om hverandre, og de visste heller ikke at De Ruyter var litt øst for dem, på vei nordover. Da han kom tilbake hadde han blitt utnevnt til løytnant-admiral og overkommandør av den gjenoppbygde nederlandske flåten som nå bestod av 93 krigsskip, 20 andre skip, 12 brannskip, 15 051 sjømenn, 4 583 marinesoldater og 4 337 kanoner. Sandwich vendte tilbake til England, hvor han ble gjenforent med Teddiman nær Flamborough Head den 18. august. Han ankret opp i Solebay den 22. for å få nye forsyninger og dro ut igjen den 28. august.
Carrawburgh
Romerske helligdommer
Den yngste mynten som er funnet på stedet var en nypreget follis med avbildning keiser Maximianus som styrte i tiden 296–308. Det sammenfaller med den tredje strukturelle perioden for Hadrians mur (297–367), men den fullstendige mangelen på mynter etter 308 antyder at tempelet ikke forble i større bruk eller ikke i det hele tatt for det meste av 300-tallet. Tempelet ble bevisst skjendet ved å den primære scenen med tauroktoni (fra gresk: ταυροκτόνος, tauroktonos, «oksedrap»), en vesentlig framstilling i Mithras-kulten. Kun et lite stykke av dette monumentet ble funnet. Bortsett fra at taket hadde falt ned, ble tempelet funnet bortimot fullstendig slik som romerne hadde forlatt det tidlig på 400-tallet. Fundamentet til tempelet er fortsatt synlig, det samme er trestokkene som benkene sto på. En rekonstruksjon av helligdommen er utstilt på Universitetet i Newcastles Great North Museum.
Bak denne helligdommen, mithraeum, er det levninger av en helligdom for nymfer, nymphaeum. Det ble funnet i 1957 og utgravd i 1960. Det tredje stedet var en «Coventina-mur», et senter for dyrkelsen av romersk-britonske gudinnen Coventina, æret for kilder og brønner. Denne helligdommen, som ble oppdaget av Clayton i 1876, er ved kilden av elven. Ingen levninger av nymphaeum er synbart i dag, bortsett fra en stein som markerer stedet.
Slaget på Bergens våg
Etterspill
I mellomtiden hadde de Ruyters støtteflåte ankommet Bergen den 19. august. Den 23. dro han ut for å skjerme en planlagt avreise for handelsflåten, men han måtte vende tilbake to dager senere på grunn av været. Den nederlandske flåten forlot Bergen 29. august, og dagen etter ble konvoien på 184 skip rammet av en orkan som varte til ettermiddagen 1. september. Da været roet seg var flåten fullstendig spredt. De Ruyter hadde da bare 37 krigsskip og åtte handelsskip med seg. Sandwich lå øst for de Ruyter. Den 3. september klarte Sandwich å avskjære nederlenderne, og han tok fire krigsskip; «Zevonwolden», «Westvrisland», «Groningen» og «Hoop», og mye viktigere: to handelsskip fra Det nederlandske ostindiske kompani: «Slot Hooningen» og «Gulden Phenix», som de mistet igjen i raidet på Medway.
For engelskmennene var det at den nederlandske flåten kom seg hjem fra Ostindia et kraftig slag. De kunne bare finansiere sin egen krigføring ved å erobre konvoien. Tapet ble noe mildnet siden de hadde erobret noen skip. Lord Sandwich fikk skylden for nederlaget, og falt i unåde. Etter at han kom til Thames tok han ulovlig, men kanskje med samtykke fra kong Karl, varer for betraktelige summer fra «Slot Hooningen» og «Gulden Phenix», solgte varene i hemmelighet, og delte pengene mellom sine ni flaggoffiserer og seg selv. Selv fikk han 4 000 pund.
Da dette kom ut, hadde ikke Karl II noe annet valg enn å betale ham ut. Sandwich forsvarte seg med at han bare hadde tatt en liten del av byttet som ble anslått å ha en verdi på rundt 500 000 pund. Samuel Pepys beskrev i dagboken sin inntrykket av velstand etter å ha besøkt et av de erobrede skipene 16. november: «... og Sir Edmund Pooly tok meg ned i Indiaskipet, og der så jeg de største rikdommer en mann kan se i verden liggende. Pepper lå over alt, og man tråkket i det og kryddernellik og muskat. Jeg vasset i det opp til knærne. Hele rom fulle. Og silke i bunter, og bokser av kopper, en av dem så jeg åpen (...) noe som var et så vakkert syn som jeg har sett i hele mitt liv.»
Lord Sandwich følte seg også lurt av danskekongen, som Pepys skriver i dagboken sin for 18. september: «men det min Lord virkelig lurer på, og klandrer dansken for, er at tosken som har så stor gjeld til nederlenderne, hadde en skatt mer verdt enn hele hans krone, og kunne for alltid ha gjort nederlenderne til tiggere, ikke skulle ta denne sjansen til å bryte med nederlenderne, og med det bli kvitt gjelden sin og ha i sine hender den største skatten som noen gang har blitt samlet på jorden.» I februar 1666 erklærte den danske kongen krig mot England etter å ha mottatt store summer i nederlandsk støtte. Pieter de Bitter fikk en utmerkelse fra det nederlandske parlamentet Generalstatene.
Paternalisme
Paternalisme er en persons makt over en annen person som ikke kan forvalte seg selv, eller rettferdiggjørelse av en slik praksis. Ordet betyr formynderi og kommer fra det latinske ordet pater som betyr «far». Innen medisinens verden betyr uttrykket at helsepersonell avgjør hva som er best for pasienten.
I det førindustrielle samfunnet i Norge, var det paternalisme mellom arbeidsgiver og ansatt. Arbeidsgiver hadde et ansvar for ansattes materielle vilkår. Paternalismen var dermed en ideologi som løp ut fra produksjonslinjen i den første industrielle revolusjonen, men det var også en ideologi i videre forstand forsåvidt som de definerte og legitimerte sosiale omgangsformene, og fordelingen av knappe ressurser. Først med den andre industrielle revolusjonen på slutten av 1800- og starten av 1900-tallet og senere med introduksjonen av den fordistiske produksjonsmåten ble konfliktdimensjonen på arbeidsmarkedet synliggjort på en slik måte at grunnlaget for horisontal solidaritet innad i arbeiderbevegelsen kunne erstatte den vertikale solidariteten mellom arbeider og brukseier.
Igor Kashkarov
Igor Kashkarov (født 5. mai 1933) er en russisk friidrettsutøver.
Han representerte Sovjetunionen under Sommer-OL 1956, hvor han tok bronse i høydehopp.
Krattsnegl
Krattsnegl (Arianta arbustorum)  er et bløtdyr og tilhører de landlevende lungesneglene. Ganske vanlig flere steder i Norge.
Utseende
Skallhøyde er 12-23 millimeter, bredden er 15-24 millimeter og det har 5-6 vridninger. Å lese et skall vil si å holde det på en spesiell måte slik at antall vridinger kan telles og høyden kan måles. Åpningen skal vende mot deg og toppen opp. Mål er skallhøyde og nummer er vridninger. Den har lyst brunt skall med lyse tverrflekker og med et mørkt bånd langs (mellom) vindingene. En lett gjenkjennelig art.
Kannibalisme
Kannibalisme er predasjon på egen art; altså å jakte på, drepe og spise medlemmer av ens egen art. Begrepet brukes særlig når mennesker spiser andre mennesker, også kalt antropofagi. Mens fortæring av artsfeller er kjent blant mange arter og i flere former hos dyr, har «menneskeeteri» i ulike historiske kulturer vært en sjeldenhet.
Krattsnegl
Levevis
Krattsnegl lever på land, på fuktige steder, gjerne langs vassdrag, kratt, urterike enger og åpen løvskog. Den lever bare av planter.
Kannibalisme
Uttrykket kannibalisme er historisk knyttet til mennesker, mer spesifikt til en indianerstamme på De karibiske øyer. Selve ordet stammer fra caníbales, det spanske navnet benyttet om karibindianerne, en stor stamme i Vest-India som den gang var velkjent for sin praktisering av kannibalisme. Tainoene, en stamme som levde i dagens Puerto Rico og på øya Hispaniola, fortalte med skrekk til spanjolene om hvordan karibene raidet kystene for å ta tainoer til fange for deretter å steke dem over bål og spise dem.
Krattsnegl
Levevis
Krattsnegl er tvekjønnet noe som gjør det lettere å finne en partner. For å kunne legge egg kreves allikevel to snegler, som under paringen, befrukter hverandre gjensidig. De kjønnsmodne parer seg om våren. Kroppene presses sammen, fot mot fot, rett ovenfor hverandre. Med vaggende bevegelser beføler de hverandre med leppene og tentaklene. Etter en tid vrenger den ene sneglen ut sin vaginaåpning og en pilsekk med en kalkpil som den stikker inn i partnerens kropp. Den andre sneglen gjør likeså og paringen kan begynne. De befrukter hverandre samtidig. Ettersom de er tvekjønnet kan begge legge egg.
Snegler dør ofte like etter paring og egglegging.
Kannibalisme
Kannibalisme blant mennesker
Kannibalisme har blitt tillagt mange forskjellige stammer og raser i fortiden, men i hvilken grad det faktisk har skjedd og blitt sosialt sanksjonert, er et svært kontroversielt tema i antropologien. Noen antropologer hevder at kannibalisme har vært nesten ikke-eksisterende og ser på påstander om kannibalisme med ekstrem skepsis, mens andre hevder at praksisen var vanlig i før-statlige samfunn.
Flere arkeologer har hevdet at noen ruiner i det amerikanske sørvest inneholder bevis for kannibalisme. Individuelle tilfeller i andre land har blitt sett i sammenheng med ustabile personer, kriminelle og i ubekreftede rykter om religiøse seloter. I USA er Donner-partiet et tilfelle av kannibalisme for unngå å sulte i hjel. Der er omstridte påstander om at kannibalisme var utbredt under tørken i Ukraina i 1930-årene, under beleiringen av Leningrad i andre verdenskrig, samt under den kinesiske borgerkrigen og «det store spranget fremover» i Kina.
I moderne tid fortelles det om kannibalisme i historiene om Fritz Haarmann, om Karl Denke, om Karl Grossmann og om Armin Meiwes. Også i Norge har en hatt kriminelle med slik tilbøyelighet.
I Bibelen
I 2. Kongebok 6,26-30 står om beleiringen av Samaria: «En dag Israels konge gikk fram og tilbake oppe på bymuren, ropte en kvinne til ham: «Hjelp, herre konge!» (...) Og kongen spurte: «Hva er i veien med deg?» Hun svarte: «''Denne kvinnen sa til meg: Kom hit med sønnen din, så spiser vi ham i dag, og så spiser vi sønnen min i morgen. Vi kokte sønnen min og spiste ham. Neste dag sa jeg til henne: Kom nå med sønnen din, så spiser vi ham. Men da gjemte hun gutten sin.''» Da kongen hørte kvinnens ord, flerret han klærne sine.»
Korstogene
Våren 1097 dro det første korstoget fra Europa for å befri Det hellige land. Men på veien måtte korstogshæren krysse den tyrkiske sletten i Anatolia og kjempe mot lokalkjente, veltrente muslimske styrker. Korsfarerne måtte spise tistler, oppbløtte lærsåler og insekter. Verre ble det da de slapp opp for drikkevann. I desperasjon begynte noen av dem å spise av falne muslimer. Dette ble stoppet av hærledelsen, som sørget for å få likene brent. Og trolig dreide det seg om fortvilt sult, ikke om rituell skjending av døde motstandere.