cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pandemrix
Pandemrix er et registrert varemerke for en influensavaksine utviklet av det multinasjonale legemiddelkonsernet GlaxoSmithKline for H1N1-pandemiviruset som først og fremst ble kjent i forbindelse med influensa A(H1N1)-pandemien 2009.
Pandemrix er den H1N1-vaksinen som ble godkjent av EU i oktober 2009 etter anbefaling fra EMEA. Markedsføringstillatelsen for EU-området ble gitt 20. mai 2008 på grunnlag av et såkalt modellvaksinekonsept utviklet med H5N1-virus. Vaksinen ble brukt i blant annet Danmark, Sverige, Storbritannia, Irland, Tyskland, Nederland og Portugal, også til gravide i andre og tredje trimester.
I Sveits har legemiddelmyndigheten (Swissmedic) valgt å prioritere den sveitsiske produsenten Novartis' produkt Focetria. For vaksinen Celtura fra samme produsent forholder Swissmedic seg avventende.
Andre vaksiner som er i bruk i forbindelse med pandemien er Celvapan (Tyskland, 200 000 doser) og Panenza. Disse har ikke godkjennelse i Norge.
Godkjennelse i Norge
Melding om godkjennelse i Norge kom 1. oktober 2009. I Norge er Pandemrix den eneste vaksinen som er tenkt brukt av legemiddelverket. Vaksinen er i EU-området bare godkjent brukt i forbindelse med en offisielt erklært H1N1-pandemi. 11. juni 2009 erklærte WHO at en pandemi var en realitet. WHO anbefalte den 13. juli 2009 alle sine 194 medlemsland å vaksinere alle sine innbyggere høsten 2009. Det har vært reaksjoner på at vaksinen inneholder skvalen som adjuvans (AS03), og legemiddelverket har redegjort for dette i en artikkel publisert 23. oktober 2009. Etter mediaoppslag om vaksinering og bivirkninger, publiserte WHO en oppdatert SOS-oversikt (spørsmål og svar) om sikkerhetsaspektet 30. oktober 2009
Distribusjon
Siden det forutsettes massevaksinasjon og at denne bør gjennomføres raskt distribueres vaksinen med kjølebiler til bydeler og kommuner i Norge i pakker a 500 doser som består av:
Ved å blande ett hetteglass med antigen og ett hetteglass med adjuvans får man en multidosebeholder (5 ml) som inneholder 10 doser til voksne eller 20 doser til barn 6 måneder – 9 år. Denne har begrenset holdbarhet, sannsynligvis maksimalt 24 timer. Folkehelseinstituttet oppfordrer derfor kommunene til å planlegge gjennomføringen av vaksinasjonene ut fra dette for å minimere svinn.
Dosering
Hver dose utgjøres som nevnt av to komponenter, én som inneholder adjuvans, én med det inaktiverte viruset. Disse blandes før intramuskulær injeksjon. For full effekt anbefales det at det brukes to doser, satt med 21 dagers mellomrom. Det er registrert immunitet allerede etter én dose.
Bivirkningsrapporter
I 2009 ble det meldt 801 tilfeller av mulige bivirkninger etter vaksinering med Pandemrix. Det fremkom blant annet en kobling mellom vaksinen og utvikling narkolepsi hos barn. Risiko for narkolepsi etter influensa er lite studert, men en økt forekomst av narkolepsi etter influensapandemien ble sett også i land som i liten grad vaksinerte, blant annet i Kina og Danmark. Helsepersonell ble spesielt anmodet om å melde alvorlige hendelser etter vaksinasjon. 201 av disse meldingene regnes som alvorlige, som for eksempel alvorlige allergiske reaksjoner, kramper og Guillain-Barré syndrom.
Eksterne lenker
Schweinegrippe-Impfung
Tilbudskurve
Tilbudskurven er fyldigere forklart under artikkelen om tilbud.
Jens Kihl
Jens Kihl (født 12. april 1986) er en norsk journalist og målmann, oppvokst i Ullevål hageby i Oslo.
I 2017 vant Jens Kihl Kulturdepartementet sin nynorskpris for journalistar for sitt bruk av nynorsk i Klassekampen der han arbeidet. Fra høsten 2018 jobbet han i Bergens Tidende som politisk kommentator og dekket i hovedsak det politiske bildet innenriks. I 2021 overtok han som kulturredaktør i Bergens Tidende.
Høsten 2019 er Kihl aktuell med boka Dette er også Noreg som handler om de mange kommunesammenslåingene i Norge og konsekvensene av denne reformen. Boka var basert på at Kihl hadde hatt som prosjekt å besøke alle de 426 kommunene før kommunesammenslåingsreformen.
Muskego kirke
Muskego kirke eller Norway Lutheran Church ble oppført i 1844 av de tidligste norsk-amerikaner Luthersk immigranter i Waterford, Wisconsin; den ble flyttet til Saint Paul, Minnesota i 1904. Den er erklært som National Register of Historic Places. Kirken ligger i dag på området for Luther Seminary.
Strengen
Strengen er et fjell i Surnadal kommune i Møre og Romsdal. Det har en høyde på 890 meter over havet og er den høyeste toppen mellom Surnadalsøra og Stangvik.
Det går oppkjørte løyper vinterstid fra Sæterlia alpinsenter i Surnadal fra øst, og fra Vang Skiarena fra sør. På toppen er det en TV-mast. Merket sommersti fra Vang ved Kvenna. Herfra tar det rundt 1,5 time opp. På toppen er det satt opp en dreieskive som navngir 187 fjell som kan ses fra dette utsiktspunktet.
Eide kirke (Grimstad)
Eide kirke er en korskirke fra 1795 i Grimstad kommune i Agder.
Kirken skal vere stedets tredje. Den ble for det meste oppført i 1795 og tatt i bruk året etter, men ble ikke ansett som fullført før i 1807. Formelt innviet ble den først den 17. juli 1825.
Mye av malerarbeidet i kirken ble i sin tid utført av Guttorm Persen Eftestøl, som også har laget prekestolen. Som i mange kirker har man malt over det gamle, for så å restaurere kirken et stykke utpå 1900-tallet. Noe av inventaret er overført fra de tidligere kirkene.
Rester av konstruktive deler fra en eldre kirke ble under restaureringen funnet under gulvet. Disse stammer fra en stavkirke og er av eik.
Winnipegosis
Winnipegosis er en av de største innsjøene i Canada, og ligger sentralt i delstaten Manitoba 300 km nordvest for storbyen Winnipeg. Winnipegosis har et areal på 5 370 km², og er den 11. største innsjøen i landet. Det selvstendige nedbørområdet (innenfor Winnipeg-bekkenet) er på 49 825 km².
Elvene Waterhen og Dauphin forsyner vann fra Winnipegosis og Manitobasjøen til Winnipegsjøen.
Stisykling
Stisykling (engelsk: trail-riding eller all-mountain) eller teknisk sykling er en disiplin innen terrengsykling. Aktiviten har opplevd sterk vekst på 2000-tallet, med fremveksten av stadig mer spesialiserte terrengsykler med robuste deler som egner seg godt til sykling i grovere terreng heller enn i full fart på grus og asfalt.
Definisjoner
Det finnes forskjellige definisjoner av disiplinen. Én slik definisjon har fokus på området det bedrives, nemlig sti. Dette i motsetning til andre terrengsykkeløvelser, såsom grussykling. Sykling på sti krever en høyere grad av sykkelteknisk ferdighet enn ren gamping på grus, på grunn av naturlige hindre underveis i løypa. En annen definisjon har fokus på motivasjonen for utøvelse av denne formen for terrengsykling. Det kan ha et element av sykkeltekniske utfordring, der syklisten søker en mestringsfølelse eller å utvikle egne tekniske ferdigheter, f.eks. ved å komme opp et såkalt crux. En annen kjent motivasjon for å drive stisykling er å komme seg ut i skog og mark, for naturopplevelsens del, å få frisk luft, eller sosialt samvær med andre syklister. Stisykling kan dermed sees som en friluftsorientert og mindre treningsfokusert tilnærming til sykling enn flere andre disipliner med noe større fokus på oksygenopptak, trening og melkesyre og å mose konkurrenten, f.eks. rundbane og landeveissykling.
Historikk
Stisykling har eksistert helt siden terrengsyklingen oppsto, men det er først i de senere årene det har kjent som et eget segment innen terrengsykling med dedikerte utøvere og utstyr. En av grunnene kan være som en motreaksjon mot det sterke konkurransefokuset som den organiserte terrengsykkelidretten har fått, også på amatørnivå, med fremveksten av typiske grusritt som f.eks. Birkebeinerrittet. Disse rittene har gjerne mer til felles med landeveissykling enn med terrengsykling slik det opprinnelig var.
Utstyret
Man trenger ikke spesielle sykler for stisykling. Man kan benytte vanlige terrengsykler.
Samtidig har det vokst frem sykler som er spesielt egnet for denne aktiviteten. Dedikerte stisykler er i prinsippet basert på den vanlige terrengsykkelen, men gjerne med tillegg av bredere dekk, bredere styrer, og slakere geometri enn en tradisjonell terrengsykkel.
Stisykler har ofte demping på både for- og bakhjul, og gjerne dempergafler med lengre vandring i front. En slik dempet stisykkel vil gjerne ha mellom 100mm og 180mm vandring, mens det vanligste er mellom 120 og 160mm. Det er vanlig med skivebremser, et forholdsvis bredt styre med heving og slak vinkel bakover, og en kort styrestamme. Rammen kan ha også noe slakere vinkler, som gir en mer oppreist sittestilling og bedre kontroll.
Det har over de siste årene blitt vanlig med gaffel og forhjul med gjennomgående avtagbar aksel med diameter på 10, 15 eller 20mm, slagring, og kjedefører.
Stisykling i Norge
Det er også gode muligheter andre steder i landet, deriblant på fjellet.
Stivettregler
Stivettreglene er utarbeidet av Norsk Organisasjon for Terrengsykling :
Fevik arbeidskirke
Fevik arbeidskirke eller Fevik kirke er en arbeidskirke fra 1976 på Fevik i Grimstad kommune, Agder fylke. Fevik arbeidskirke er det ene av to kirkebygg i Fjære sogn, det andre er Fjære kirke. Byggverket er i betong og tre og har 100 plasser.
Arbeidskirken ble oppført i 1975-76 og avløste et bedehus ved navn Bethel fra 1882. En stiftelse stod for driften frem til 2005, da kirken ble overført til Fjære menighet. Menigheten driver også barnehage.
Det blir arbeidet for bygging av ny kirke på Fevik.
Torvet (Tønsberg)
Torvet i Tønsberg ligger mellom Øvre Langgate og Storgaten med et areal på omtrent 3,3 mål. Det ble utvidet rundt 1864 da Mariakirken (Vor Frue kirke) ble revet for å gi plass til det nye rådhuset.
Inja
Inja (russisk: Иня) er ei elv i Kemerovo og Novosibirsk oblast i Russland. Den er ei høyre sideelv til Ob. Den er 663 km lang, med et nedslagsfelt på 17 600 km².
Inja har sitt utspring i et høydedrag i den sentrale delen av Kuznetsk-bekkenet, på 300 moh, og renner deretter gjennom Kemerovo oblast i en hovedsakelig vestlig retning, senere Novosibirsk oblast, og munner til slutt i Ob, kun 5 km sørøst for sentrum av byen Novosibirsk, på 92 moh.
Ved landsbyen Berjosovka, rundt 30 km fra munningen, er elvas middelvannføring på 47,0 m³/s (minimum i februar med 8,6 m³/s, maksimum i mai med 195 m³/s). Nær munningen er elva rundt 60 m bred, 1,5 m dyp, og strømhastigheten er om lag 0,2 m/s. De viktigste sideelvene er Kasma (russisk: Касьма), Ur (russisk: Ур) og Batsjat (russisk: Бачат), alle fra venstre.
Ved Inja ligger byene Polysajevo, Leninsk-Kuznetskij og Togutsjin. Elva renner gjennom et relativt tett befolket område og krysses av flere jernbanelinjer.
Inja fryser til i begynnelsen av november og er frosset over til vårløsningen i midten av april. Ved høy vannstand benyttes den, sammen med de største sideelvene, til fløting av tømmer.
Balitoridae
De lever for det meste i hurtigstrømmende vann og stryk. Kroppen er sterkt flattrykt, og både bryst- og bukfinnene er omdannet til sugeorganer. Munnen sitter på undersiden av hodet. To eller flere av de fremre strålene i bryst- og bukfinnene er ikke forgrenet. Utbredelsen omfatter Sør- og Sørøst-Asia fra India og Nepal til Kina.
Rio Branco-ordenen
Rio Branco-ordenen (portugisisk: Ordem de Rio Branco) er en brasiliansk orden innstiftet i 1953. Den tildeles for diplomatisk innsats.
Brudeferd i Hardanger
«Brudeferd i Hardanger», også kalt Brudeferden i Hardanger, er et av de mest kjente norske maleriene. Det ble utført i 1848 av malerne Adolph Tidemand og Hans Gude i samarbeid. Maleriets måler 93 × 130 cm, og henger siden 1895 i Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design i Oslo. Bildet er et typisk eksempel på kunstnernes felles arbeider, hvor Gude malte landskapene, og Tidemand malte skikkelsene.
Rio Branco-ordenen
Bakgrunn
Ordenen ble innstiftet 5. februar 1953 av president João Goulart til belønning av personer som har ytt en fortjenstfull innsats for landet. Ordenen er oppkalt etter José Maria da Silva Paranhos Júnior, baron av Rio Branco, (1845–1912), som regnes som grunnleggeren av Brasils utenrikstjeneste. Ordenen er delt i to avdelinger, én for aktive medlemmer innen diplomatiet, og én for tilleggsmedlemmer.
Brudeferd i Hardanger
Gude var i Düsseldorf kjent for sine ferdigheter i fremstilling av atmosfæren og i Brudeferden malte han også landskapet. Første utgave påbegynte de to sent i 1847 og Tidemand omtaler det uferdige bildet i brev til sin bror i februar 1848. Det er usikkert om det ferdige bildet ble utstilt i Düsseldorf eller om det bare var kjent som «tablå». Motivet forekommer i to forskjellige versjoner, som er gjentatt flere ganger. Den første, fra 1848, er den mest kjente, den andre, med en annen plassering av båtene, er malt i 1853.
Bjørnstjerne Bjørnson skal ha gitt Tidemands bondefigurer direkte ære for at Bjørnson skrev sine Bondefortellinger.
Rio Branco-ordenen
Bakgrunn
Rio Branco-ordenen rangerer som nummer seks i Brasils ordensvesen. Brasils president er ordenens stormester, mens utenriksministeren er ordenskansler.
Brudeferd i Hardanger
Bakgrunn og motiv
Bondebryllup var det meste brukte motivet i folkelivsskildringen særlig i nederlandsk og flamsk kunst fra 1600-tallet og tysk og skandinavisk kunst på 1700-tallet. Nederlandske og flamske kunstnere fremstilte ofte bøndene som fråtsere og vulgære til fornøyelse for fine byfolk. Senere ble folkloristiske dominerende. Tidemand og Gudes bilde er uten det satiriske og det folkloristiske er lite synlig, i stedet dominerer det idylliske og lyriske.
Rio Branco-ordenen
Inndeling
Rio Branco-ordenen er inndelt i fem grader:
Brudeferd i Hardanger
Bakgrunn og motiv
Brudeferd i Hardanger er et hovedverk innen den nasjonalromantiske kunsten i Norge. Her er romantikkens sans for stemning, fantasi, følelse og natur satt sammen med det unge Norges nasjonalisme. Et brudefølge er på vei over fjorden i båt etter vielsen. Brudeparet sitter i den fremste båten og lengre bak skimter vi flere andre båter med bryllupsgjestene. Brudeparet er kledt i norske folkedrakter, bruden har brudekrone og er tradisjonelt pyntet. Brudgommen er trolig figuren som hilser med hatten. Lengst fremme i båten ser vi spillemannen mens en annen person i båten er i ferd med å skyte en salutt. De fleste av gjestene er kledd i tradisjonelle folkedrakter. Landskapet rundt viser en fin sommerdag under høytragende fjell, med grønne trær og speilblank fjord. Vestlandsnaturen er vakker og dramatisk, og fjellene ligger i mørk kontrast til fjorden som er opplyst av sollyset. I bakgrunnen sees også en stavkirke fra høymiddelalderen.
Både brudefølget og fjordlandskapet er konstruert. Ole Bull sto modell for spillemannen i en replika (også fra 1848) av den første versjonen. Naturen skal være malt etter inntrykk fra innsjøen Sandvinsvatnet ved Odda i Hardanger og fra Lustrafjorden i Sogn og Fjordane. Tidligere har en også knyttet motivet til Hardangerfjorden nær Lofthus og Ullensvang. Fjellene stemmer så godt med terrenget langs Sandvinsvatnets vestside at Gude trolig har skisser derifra som utgangspunkt for komposisjonen. Bildet viser også en stavkirke på en odde, og noe slikt fantes ikke i Sørfjorden eller andre steder i Hardanger på 1800-tallet. Som hos andre Düsseldorf-malere ble detaljene nøye notert på studiereiser, mens helheten ble fritt sammensatt og bearbeidet i atelieret senere. Det har på grunnlag av bevarte materiale ikke vært mulig å rekonstruere Gudes studietur. Det har ikke vært mulig å påvise et bestemt sted i Hardanger med landskap akkurat som på maleriet. Gude besøkte Luster med Urnes og Ytre Kroken i juli 1843, og via Granvin til Sørfjorden i august. Tidemand gjorde noen studier av lokale drakter i Hardanger i 1843, men ikke fra bryllup. Tidemand hadde trolig sett at folk rodde til kirke. Tidemand og Gude møttes første gang i Hardanger sommeren 1843. Tidemand besøkte Vikøy etter Sørfjorden, mens Gude reiste østover gjennom Måbødalen.
Selv skal Hans Gude ha uttalt da han ble professor i 1854 at han ikke kopierte, men konsentrerte seg om et generelt resultat ut av omgivelsene. For Gude handlet det om å komponere et sted i stedet for å gjengi det. Det er også foreslått at Tidemand valgte motivet med bønder fordi de symboliserte det ekte norske i en nasjon sterkt preget av dansk og til dels svensk påvirkning.
Rio Branco-ordenen
Inndeling
En medalje er tilknyttet ordenen.
Brudeferd i Hardanger
Bakgrunn og motiv
Bildet og motivet fremstilt i forskjellige versjoner var populært i samtiden. Ettertiden har vurdert bildet som noe tilgjort og søtladent. Dietrichson skrev sent på 1800-tallet at bildet viser en anstrengelse etter å sammenstille alt som kan forbindes norsk fjords sommerlige ynde. Sigurd Willoch beskrev bildet som et slett leilighetsdikt av en betydelig kunstner.
Maleriet ble kjøpt av Nasjonalmuseet i 1895.
Rio Branco-ordenen
Insignier
Ordenstegnet for Rio Branco-ordenen består av et hvitemaljert malteserkors. Midtmedaljongen viser en globus i gull med den vestlige halvkule avbildet. Medaljongen er omgitt av en blå bord med innskriften «UBIQUE PATRIAE MEMOR» (overalt oppmerksom på fedrelandet). Reversen bærer årstallene «1845» og «1912», baron Rio Brancos fødsels- og dødsår. Ordenstegnet er likt for alle grader, men er opphengt i bånd av forskjellig utforming.
Brudeferd i Hardanger
Maleriet i ettertid
Bildet ble fremstilt som tablå som avslutning på tre kulturelle festkvelder på Christiania Theater i 1849. Til disse festforestillingene hadde Tidemand og Gude malt bakgrunnen på et svært lerret, og på scenen var det plassert en båt med byfolk utkledd som bønder i nasjonaldrakter så likt bildet som mulig. Den sceniske framstillinga av motivet ble ledsaget av Andreas Munchs dikt «Der aander en tindrende Sommerluft varmt over Hardangerfjords Vande» sunget af et stort mannskor på melodien av Halfdan Kjerulf.
Brudeferden i Hardanger har også dannet grunnlag for en ballettforestilling i to akter av Flemming Flindt, basert på August Bournonvilles ballettsom ble oppført i København i 1852. Flindts ballett hadde premiere ved Den Norske Opera i 1982, med norsk folkemusikk arrangert av Egil Monn-Iversen og scenografi av Ferdinand Finne.
Rasmus Breisteins stumfilm Brudeferden i Hardanger (1926) har navn og miljø til felles med maleriet, men henter sin handling fra fortellingen «Marit Skjølte» av Kristofer Janson.
Jon Flatabøs roman, eller «romantisk fortelling», Brudefærden i Hardanger ble første gang utgitt i 1893, og senere opptrykt i 1902, 1928 og 1958.
Maleriet har blitt karikert av Theodor Kittelsen i 1887, og av Rolf Groven i 1975 som Oljeferden i Hardanger.
I 1974 ble maleriet gjengitt på en norsk frimerke, i serien Malerkunst 1.
Rio Branco-ordenen
Tildeling
Det er satt begrensninger på antallet aktive medlemmer i de fire nederste gradene, men ikke på antallet tilleggsmedlemmer. Det kan til enhver tid være 60 storoffiserer, 50 offiserer og 30 riddere. Antallet ordinære medlemmer i storkorsgraden er ubegrenset. Den som utnevnes til ordenen må være minimum 25 år gammel.
Nye medlemmer innsettes årlig den 27. april, baron Rio Brancos fødselsdag og diplomatiets dag i Brasil.
Lillian Copeland
Lillian Copeland (født 25. november 1904 i New York, død 7. juli 1964 i Los Angeles, California) var en amerikansk friidrettsutøvere som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam og 1932 i Los Angeles.
Eilif Peterssen
Hjalmar Eilif Emmanuel Peterssen (født 4. september 1852 i Christiania, død 29. desember 1928 på Lysaker) var en norsk tegner, maler og heraldiker. Han høstet tidlig anerkjennelse for historiemaleriet «Christian II undertegner dødsdommen over Torben Oxe» og etablerte seg som en av Norges fremste portrettmalere, med portretter av blant andre Henrik Ibsen og Edvard Grieg. Han ble også kjent for sine naturmalerier, og ble en del av kunstnerkretsen Skagenmalerne. Han ble også kjent for sin utforming i 1905 av Norges riksvåpen med den norske løve, som ble brukt av statlige myndigheter og kongehuset. Utformingen brukes fortsatt i kongevåpenet og kongeflagget.
Kunstnerisk virke
Han debuterte på Høstutstillingen i 1882, og var en av Fleskummalerne i 1886. Han ble også oppfattet som en av Skagenmalerne. Han hadde sin første separatutstilling hos Blomqvist i 1902.
I tillegg til å være kjent som kunstmaler er Peterssen kjent for å ha gitt Norges riksvåpen med den norske løve ny utforming i 1905. Denne utformingen ble brukt av statlige myndigheter som statens og kongehusets normaliserte versjon av riksvåpenet. Denne versjonen ble også fort svært populær i pressen og hos private som dekorasjon på gjenstander, suvenirer og lignende. Versjonen var vanlig inntil ca. 1937, da en ny normalutgave ble tatt i bruk. Fortsatt brukes imidlertid Peterssens versjon av 1905 i kongevåpenet og kongeflagget.
Familie
Eilif Peterssen var sønn av regnskapsfører ved Akershus hovedarsenal, Jon Peterssen (1814–80), og hustru Anne Marie Andersen (1812–87).
Han var gift to ganger. Han inngikk sitt første ekteskap i Norderhov kirke 21. september 1879, da han giftet seg med Inger Birgitte Cecilie Nicoline Bache Ravn f. Gram (19. november 1850 – 26. mars 1882), datter av hoffmarskalk, generalmajor Johan Georg Boll Gram (1809–1873) og Fredrikke Severine Mathea Stabell (1811–1896). Etter hennes død giftet han seg på nytt i Time kirke 10. februar 1888 med Frederikke Magdalene «Magda» Kielland (11. juli 1855 – 19. mars 1931), datter av kapteinløytnant Jacob Kielland (1825-1889) og Thora Margrethe Bendz (1827–1902).
Reel Bad Arabs: How Hollywood Vilifies a People (film)
Reel Bad Arabs: How Hollywood Vilifies a People er en amerikansk-kanadisk dokumentarfilm fra 2006 regissert av Sut Jhally. Filmen bygger på Jack Shaheen s bok Reel Bad Arabs: How Hollywood Vilifies a People, som kom ut i 2001. Shaheen medvirker også i filmen.
Tittelen
Den engelske originaltittelen på filmen og boken inneholder et ordspill; ordet "reel" betyr filmrull, men er homonymt med ordet "real" som betyr virkelig. Tittelen kan derfor oppfattes som både Virkelig onde arabere og Onde arabere på film.
Visninger i Norge
I Norge ble filmen vist på NRK2 den 8. april 2008, NRK3 den 2. mai 2008 og NRK1 den 1. juni 2008. På NRK hadde den tittelen Hollywoods skurker, med undertittelen Hollywoods araberforakt.
Handling
Dokumentaren tar for seg et stort antall filmer produsert i Hollywood siden stumfilmens dager, og ser på hvordan arabere blir fremstilt i amerikanske Hollywood-filmer. Den amerikanske filmviteren Jack Shaheen har undervist om stereotype fremstillinger av arabere og muslimer i amerikansk film i USA, samt i en rekke andre land. I dokumentaren forteller han om hvordan han har undersøkt over 1000 filmer laget i Hollywood mellom 1896 og 2000, og funnet at hele 936 av dem inneholdt arabiske og muslimske rollefigurer med negative karaktertrekk, noe han mener har etablert en situasjon der det er «naturlig» å ha fordomsfulle innstillinger til arabere og deres kultur.
I filmen vises klipp fra en rekke kjente og mer ukjente filmer hvor denne innstillingen i ulik grad er til stede. Shaheen trekker særlig frem den amerikanske krigsfilmen Rules of Engagement fra 2000, som kanskje det verste eksemplet på det anti-arabiske. Han hevder også at den er rasistisk og at den prøver å rettferdiggjøre folkmord på arabere. Filmen er produsert i samarbeid med det amerikanske forsvaret. Andre filmer som han særlig trekker frem er actionfilmene The Delta Force (1986) Death Before Dishonor (1987) og True Lies (1994). Han retter også et kritisk søkelys mot de to israelsk-amerikanske filmprodusentene Menahem Golan og Yoram Globus, som på 1980-tallet produserte en rekke actionfilmer der flere av dem hadde klare anti-arabiske trekk. Shaheen forsøker videre å dra en forbindelse mellom budskapet til disse filmene og forakten for arabere som eksisterer i deler av det amerikanske samfunnet, og at kanskje forakten delvis er et resultat av flere tiår med negative fremstillinger av arabere på film. Han forsøker også å trekke paralleller mellom disse tankene og det amerikanske angrepet på Irak i 2003 og grusomhetene som utspant seg i Abu Ghraib-fengslet. Han påstår at de verste Hollywood-filmene ikke bare lager negative portretter av arabere, men også forsøker på å frata arabere deres menneskelige trekk ved å fremstille dem så éndimensjonale som mulig.
Positiv fremstilling
Noen av filmene vist i dokumentaren viser også eksempler på positiv fremstilling av arabere, som f.eks. Kingdom of Heaven fra 2004. Andre filmer er Fahrenheit 9/11  (2004), A Perfect Murder (1998), Three Kings (1999) og Syriana (2005).
Överkalix kommune
Överkalix kommune er en kommune i landskapet Norrbotten i Norrbottens län i Sverige. Kommunen grenser mot nabokommunene Pajala, Övertorneå, Haparanda, Kalix, Luleå, Boden og Gällivare. Kommunens administrasjonssenter ligger i Överkalix (Bränna).
Geografi
Kalixälven renner gjennom kommunen. Naturen er prega av at kommunen ligger i det nordlige barskogbeltet, og skogbruk og sagbruk har tradisjonelt vært viktige næringer. E10 går gjennom kommunen og avstanden til nærmeste større by, Luleå er ca. 10 mil.
Tettsteder
Överkalix kommune hadde tre tettsteder i 2010. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Eksterne lenker
Hjemmesider for Överkalix kommune
Keiser Yingzong av Song
Keiser Yingzong (kinesisk: 英宗, pinyin: Yīngzōng, Wade-Giles: Ying1-tsung1; født 16. februar 1032 i Kaifeng, død 25. januar 1067 samme sted) var den femte av det kinesiske Song-dynastiets keisere. Han het opprinnelig Zhao Zongshi, men endret det senere til Zhao Shu. Han regjerte fra 1. mai 1063 til sin død i 1067.
Liv og virke
I 1055 ble keiser Renzong syk, og ettersom han ikke hadde noen sønner i live, var det usikkerhet og uro om arvefølgen. Etter påtrykk fra hoffet gikk Renzong med på at to gutter, begge sønner av fjernere slektninger innen den keiserlige slekt, skulle bringes inn i hoffet. Yingzong var den 13. sønn av Zhao Yunrang (趙允讓) (995-1059), som kjennes under det posthume prinsenavnet Pu Anyi (濮安懿王). Zhao Yunrang var førstedirektør for Storembedet for de keiserlige klansanliggender, og med det den viktigste klansembedsmannen den gang. Yunrang hadde dessuten selv blitt oppdradd i palasset som en potensiell arvefølger av Zhenzong før Renzong ble født i 1010. Han var nevø av keiser Renzong.
Hans mausoleum er i gravkomplekset for det nordlige Song i Gongyi.
Kviteseid bygdetun
Kviteseid bygdetun er et friluftsmuseum i Kviteseid. Det ble etablert i 1907 og er et av Norges eldste bygdetun. Bygdetunet ligger ved siden av Kviteseid gamle kyrkje og Kviteseid gård. Dette området ovenfor Kviteseidbukti ved Kviteseidvatnet bærer flere tegn på tidlig beboelse og handelsplass med vannveier og dalsøkk som møtes. [trenger referanse] Bygdetunet ligger ved krysset mellom riksvei 41 og fylkesvei 304, der bakkene Kviteseidkleivan opp mot Vrådal begynner, og omtrent 7 kilometer fra Kviteseid sentrum.
Selve bygdetunet består av tolv bygninger som er flyttet til bygdetunet fra ulike gårder i distriktet gjennom hele 1900-tallet; den eldste er fra 1500-tallet. I 1979 ble det bygget en utstillings- og informasjonshall kalt Utsondhalli. Denne ble bygget med det formål å ha en egen utstilling for skulpturene til Gunnar Utsond, som ble skjenket til Kviteseid kommune og bygdetunet noen år tidligere. Senere har hallen også blitt brukt til andre årlige gjesteutsillinger. Kviteseid gamle kyrkje er en stenkirke fra rundt år 1260 som ligger på opprinnelig grunn like ved bygdetunet, og er en del av hva bygdetunet viser.
Museet holder åpent alle dager i sommermånedene, og det arrangeres flere arrangement og aktiviteter på bygedetunet gjennom sommeren. Bygdetunet eies i dag av Kviteseid kommune og styres av et eget styre oppnevnt av kommunen. Kviteseid Bygdetun er også en enhet i stiftelsen Vest-Telemark Museum, som står for den daglige driften, administrasjonen og vedlikehold av bygdetunet.
Feng Menglong
Feng Menglong (kinesisk: 馮夢龍, pinyin: Féng Mènglóng; født 1574 i Changzhou i Jiangsu i Kina, død 1646) var en kinesisk forfatter.
Feng tok den kinesiske embedsmannseksamen i 1631 og var dommer i provinsen Fujian fra 1634 til 1638. Han betraktes som tilhenger av den skoleretning som ble skapt av filosofen Li Zhi (1527–1602), som la vekt på å speile følelser og menneskelige handlemåter i litteraturen. Han bearbeidet og utgav huaben (skriftlige riss til folkelige fortellinger).
Gjendine Slålien
Kaia Gjendine Slålien (født 15. juli 1871, død 13. mai 1972) var ei norsk seterjente som ga Edvard Grieg impulser fra norsk folkemusikk. Hun ble født på Gjendebu ved Gjende, som hun fikk navn etter.
Født ved Gjende
Foreldrene var Anne Syversdatter og Erik Hansen Slålien, det første bestyrerparet på Gjendebu. 30. mai 1871 dro ekteparet over fjellet fra Slålien-bygda øverst i Bøverdalen til seteren ved Gjende. Erik måtte straks hjem igjen, siden eldstedatteren var alene på gården med en blind bestefar. Anne hadde følge av barna Hans, Magnhild og Sevald, og av sin mor Kirsti Sagen fra Sogn, som var i 60-årene og skulle avlaste datteren som var syv måneder på vei med sitt femte barn.
Turen viste seg strabasiøs for den gravide kvinnen. Utpå kvelden skjønte hun at fødselen var i gang. Hennes mor ble da så skremt at hun sprang og gjemte seg under en heller. Anne fødte alene kl. 4 om natten og måtte straks stå opp, siden det regnet gjennom torvtaket. Hun fant et trau som hun boret to hull i og trakk et snøre gjennom. Så slo hun spiker i taket og hengte opp trauet under lekkasjen. Men snart måtte hun opp igjen, siden trauet var fullt av vann og ramlet ned på mor og barn i sengen. Anne la barnet på en krakk under et bord, det eneste tørre stedet. Kl. 6 ble dyrene urolige. Det fantes ikke fjøs, så Anne måtte ut og melke 60 geiter og seks kyr. Deretter silte hun melken, og dyrene fikk salt. Nå våknet de tre barna, gjennomvåte de også. Først kl. 8 fikk barselkonen legge seg nedpå og sove, og kl. 12 stod hun opp og ropte på sin mor at det var trygt å komme ned. Den nyfødte, som var født 7 uker for tidlig, veide ikke mer enn 7 merker (ca. 1750 g).
Gjendine ble døpt av presten i Lom, Honoratus Halling, som var på fjelltur og kom til Gjendebu en uke etter fødselen. Navnet Gjendine var hans forslag, og dåpen foregikk i Gjendevatnet for at Gjendine ifølge Halling skulle bli «en ekte fjellets pike». Følget hans, advokat H.C. Christensen, student Bomhoff og statsråd Peter Birch-Reichenwald, ble hennes faddere.
Som budeie på Gjendebu mente hun å ha sett hulder noen ganger. Like før sankthans en sommer så hun to små nisser med røde toppluer i uren ovenfor steinbuen, men de forsvant straks de oppdaget henne. Noen frykt hadde hun ikke for det hun kalte «de underjordiske».
På Slålien fikk Gjendine og moren en dag besøk av en advokat Christensen og Emanuel Mohn. Gjendine ble sendt ut for å plukke jordbær, men ble angrepet av gårdens hane. Mohn løp til og løftet henne opp, men da fløy hanen opp på hodet hans, klorte og sparket. Han måtte til slutt reddes av Gjendines mor, for Christensen stod tvekroket av latter.
Møte med Grieg
Sommeren 1891 var Edvard Grieg på fjelltur sammen med Frants Beyer og den nederlandske komponisten Julius Röntgen. Skogadalsbøen ble den gang bestyrt av Tollef og Brit Holmestad. Hun hadde nylig fått barn, så den yngre søsteren Gjendine var kommet for å hjelpe til som seterjente. Hun tok Grieg for å være skuespiller, siden han fant på så mye rart. Mens hun melket kyrne, krøp han rett som det var på alle fire og skremte buskapen. Han moret seg stort, og Gjendine lo slik at hun ikke fikk til å synge når han kom for å skrive ned sangene hennes. Det ble til at Grieg stilte seg utenfor fjøsdøren mens hun sang. Først etter Griegs død i 1907 skjønte hun at han var komponist. «Guddommelig er det, at hun tror jeg er skuespiller,» skrev han i et brev som eldre mann. «Igrunnen er det meg en skuffelse.»
Heliconius
Heliconius er en slekt av tropiske pasjonsblomstsommerfugler som hører til underfamilien Heliconiinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae). De ble tidligere gjerne regnet som en egen familie, Heliconiidae.
Gjendine Slålien
Møte med Grieg
Mens hun passet søsterens spebarn, samtidig som hun stelte kyrne, sang hun en vuggesang. Grieg ble begeistret for den som ble Gjendines bådnlåt. En gang forsøkte han å skrive notene med en kurygg som underlag, men det viste seg umulig, siden kyrne flyktet når han viste seg. Grieg tok en del medisiner for pleuritten sin, og det luktet rart av pusten hans. Gjendine mente det var dette som skremte kveget. Da gjestene hadde gått fra Skogadalsbøen, hørte de Gjendine spille på bukkehorn til avskjed. På bukkehorn finnes bare de tre første toner av skalaens lille ters. Men med de tre tonene klarte Gjendine likevel å frembringe rene melodier. I Griegs Hjemve (opus 57) gjenfinnes det samme motivet over tre toner.
I 1894 senere kom Grieg, Beyer og Röntgen tilbake til Skogadalsbøen, og på ny måtte Gjendine synge for dem. Röntgen, som var blitt enkemann ett år tidligere og stod tilbake med to små sønner, var så betatt av Gjendine at han fridde og ville ta henne med til Nederland, men hun avslo, til tross for at hun var fristet. «E' trur det bli' som å rykkje ein blome upp me' rota,» svarte hun. Sommeren etter kom Röntgen tilbake. Da hadde han giftet seg med en hollandsk kvinne, Abrahamine, og hun og Gjendine ble gode venner og brevvekslet i 30 år innimellom sommerbesøkene. Ekteparet Röntgen tilbød å ta Gjendine med til Amsterdam og betale for timer hos en av de fremste sanglærerne i Nederland. Dette takket hun likevel nei til.
Heliconius
Nesten alle artene har larver på pasjonsblomster (slekten Passiflora, Passifloraceae).
Gjendine Slålien
Liv i fjellheimen
Tidlig på 1900-tallet kom den hollandske dronning Vilhelmina flere ganger på besøk til Jotunheimen sammen med datteren sin. Gjendine takket da ja til å følge dem som en slags hoffdame på fjellturene. Wilhelmina var glad i å gå og ønsket å se mest mulig av fjellheimen. Datteren, den senere dronning Juliana, var grei å ha med å gjøre og ble med på den ene fjelltoppen etter den andre. Om Juliana sa Gjendine at hun «ble en grei ung dame, like hyggelig, men ikke så myndig, som mor si.»
Wat
Wat, wet, eller wot (amharisk '), kjent som tsebhi på tigrinja ( ') er en etiopisk og eritreisk matrett. Det er en mellomting mellom en stuing og en curry, der grunnlaget er løk som stekes sakte sammen med andre ingredienser som kan være andre grønnsaker, linser, bønner og fisk eller kjøtt. Krydderblandingen berbere er vanligvis en ingrediens, sammen med en form for klarnet smør som kalles niter kibbeh.
Gjendine Slålien
Liv i fjellheimen
Sønnen til Oscar II kom også forbi en gang, han var svært høy og stanget hodet opp i døren da han steg inn i steinbuen. Han falt om, og Gjendine visste ikke annen råd enn å tømme vann over prinsen. Han våknet og lurte på hvor han var, men da han kviknet til, var han i godt humør og kjøpte også et par hosebånd for fem svenske kroner.
Wat
Wat spises ofte med surdeigsbrødet injera. En variant er doro wat, laget med kylling og hardkokte egg.
Heliconius
Disse sommerfuglene viser et stort mangfold av fargevarianter og det er derfor vanskelig å holde artene fra hverandre, særlig siden de forskjellige artene etterligner hverandres fargemønstre (mimikry). Heliconius-artene har blitt svært mye studert og har gitt mye ny kunnskap om evolusjon, både om utviklingen av aposematisme (det at ulike giftige arter ligner hverandre) og utviklingen av interaksjoner mellom planter og dyr.
Utseende
Middelsstore, slanke sommerfugler, ofte svært fargerike. Et flertall har rødaktig eller rødbrun grunnfarge med oransje og svarte tegninger, men ganske mange er også svarte. Vingene er smale og avrundede i spissen, bakvingene forholdsvis små, kroppen pinneaktig tynn. I kroppsbygning ligner de på Ithomiini (underfamilien Danainae) og Dismorphiinae (familien hvitvinger, Pieridae) som de også etterligner eller etterlignes av. Hannene har grupper av såkalte duftskjell (androconia) på forvingene. Bakvingene er forholdsvis små og rundede. Larvene er kamuflasjefargede, kroppen er dekket av forgrenede torner.
Gjendine Slålien
Liv i fjellheimen
Da Tora ble født, var Halvor stasjonert på Jørstadmoen. Uken etterpå fikk han fri for å se sin førstefødte. Han tok toget til Otta og gikk de syv milene derfra og hjem til barseldram. Noen år senere var Gjendine gravid igjen, men syv måneder på vei skulle hun skylle klær i elven og skled på en issvull. Om natten fikk hun vondt og ble forløst med dødfødte tvillingjenter. Tora var tretten år før lillesøsteren Alma ble født.
Komponisten Sparre Olsen fikk også Gjendine til å synge for seg, og sangene brukte han som elementer i sine egne komposisjoner. Sparre Olsen besøkte Gjendine og Halvor sommeren 1933, og hun sang den en folkevisen etter den andre. Sparre Olsen skulle rekke rutebussen nedover, og idet den kjørte, kom Gjendine på et par bånsuller til. Disse skrev hun ned i en fart på et stykke papir ved kjøkkenbordet, og sendte det med melkebilen nedover dalen, slik at Olsen fikk tekstene samme kveld.
Heliconius
Utbredelse
Denne gruppen lever i den Neotropiske region (Sør- og Mellom-Amerika).
Gjendine Slålien
Liv i fjellheimen
Også Julius Röntgen mintes Gjendines sang i sitt opus 36 for orkester med tittelen ''Ballade über eine Norwegische Volksmelodie. Inspiriert von Gjendine Slaalien''.
Heliconius
Mimikrykomplekser
Heliconiini tar opp giftstoffer fra plantene de lever på som larver, av og til også fra andre kilder. De har utviklet spesielle, ofte svarte og røde eller gule, fargemønstre som signaliserer dette. Mange ubeslektede sommerfugler fra flere ulike grupper har etterlignet dette mønsteret i den grad at selv eksperter ofte tar feil av dem. Dette gjelder både sommerfugler som selv er giftige (særlig gruppene Ithomiini og Dismorphiinae sammen med Heliconius-arten) og ugiftige sommerfugler som etterligner de giftige.
Systematisk inndeling
Det er publisert over 2000 navn på grupper innen denne slekten, men de fleste viser til fargevarianter eller underarter, ikke til "gode" arter.
Gjendine Slålien
Liv i fjellheimen
Et halvt år før sin død i 1907 kom Grieg på besøk til Slålien igjen, i lag med Beyer og Röntgen. Grieg foreslo da å bekoste en liten hytte ved Gjendevannet, slik at Gjendine og Halvor hadde fjellhytte midtsommers. Gjendine savnet en seter og syntes dette var et flott tilbud, men Halvor som var litt sjalu på Grieg, sa blankt nei og dro i stedet frem trekkspillet. Han spilte ofte til dans og la i vei med en masurka. Grieg og Beyer orket ikke slik musikk, Grieg holdt seg for ørene og ropte «Oksebrøl, oksebrøl!» Halvor ble fornærmet og etterlot Gjendine med gjestene.
Alderdom
I 1961 ble Gjendine innbudt som hedersgjest ved åpningen av Festspillene i Bergen, og på Troldhaugen fikk hun hilse på kong Olav som hun husket fra han var liten gutt, og sjahen av Persia. Som eldre mente hun likevel at hun ikke fikk til kulokken lenger. I stedet snudde kyrne baken til og løp.
På Gjendebu kan man fremdeles se Gjendine-bua, med ei utstilling om Gjendines liv.
Gjendine Slålien ble gravlagt ved Bøverdalen kirke.
Dunadd
Opprinnelig besatt i jernalderen, men ble senere et sete for kongene av Dalriada. Det er kjent for sine unike steinutskjæringer nedenfor den øvre inngjerding, også et fotefar i stein og en tank som er antatt å ha dannet en del av Dalriadas kroningsritual. Dette er kun en antagelse og er ikke støttet i samtidige skriftlige kilder, tilsvarende som legenden som forteller at Dunadd var det første stedet for å oppbevare Skjebnesteinen (Stone of Scone) i Skottland. På den samme flate frembruddet på fjellet er det skåret en avbildning av en bjørn i piktisk stil, og en inskripsjon i ogham. Inskripsjonen er lest som en referanse til en Finn Manach og er datert til slutten av 700-tallet eller senere.
Dunadd er nevnt to ganger i de tidligste kilder. For året 683 i Ulster-annalene er det nedtegnet: «Beleiringen av Dunadd og beleiringen av Dundurn (en bygdeborg i nærheten av innsjøen Loch Earn)» uten andre kommentarer om utfallet for noen av dem eller deltagerne. I den samme krøniken slår nedtegnelsen for året 736 fast: «Óengus, sønn av Ferdug, konge av pikterne, ødela området til Dalriada og erobret Dunadd, og brente Creic (ikke identifisert) og la to av sønnene av Selbach, konge av Dalriada, i lenker», det vil si Dúngal og Feredach.
Stedet var okkupert etter 736, og minst fram til 800-tallet. Det er nevnt to ganger i senere kilder, noe som antyder at det hadde beholdt en del betydning. I 1436 er det nedtegnet at «Alan, sønn av John Riabhach MacLachlan av Dunadd» ble gjort til seremonimester (seneschal) av landene i Glassary; hovedkvarteret til klan MacLachlan av Dunadd lå nedenfor borgen. I juni 1506 møttes utsendinger sendt av kong Jakob IV av Skottland, blant annet jarl og biskop av Argyll, ved Dunadd for samle inn skatt og løse lokale tvister.
Ettersom Dunadd er nevnt i de tidlige kildene og er identifiserbart har det vært utført flere utgravninger (1904–1905, 1929, 1980) og har et av de betydningsfull arkeologiske funn fra tidlig middelalder i Skottland. Dette omfatter redskaper, våpen, kvernsteiner, importert keramikk og motivstykker og støpeformer for å produsere metallarbeid, spesielt smykker.
Pick-Up (TV-program)
Konsept og deltakere
De åtte deltakerne som deltok i første sesongen var Jahn Teigen, Anita Skorgan, Marius Müller, Gudny Aspaas, Eldar Vågan, Marith Endresen, Per Inge Torkelsen og Stein Groven (Casino Steel). Marius Müller vant etter å ha slått Jahn Teigen i finalen den 27. august.
I andre sesong deltok Åge Aleksandersen, Ingrid Bjørnov, Trond Granlund, Kine Hellebust, Magne Høyland, Marit Mathiesen, Ole i'Dole og Hilde Heltberg. Trond Granlund vant etter å ha slått ut Åge Aleksandersen i finalen.
Produksjonsmannskap
Odd Arvid Strømstad, Arve Strømsæther og Ingvar Aarholdt (som også var dommer).
Annet
En beslektede nordiske versjon gikk i 1997. I denne var det lagkonkurranse og ikke individuell slik som i 1983 og 84. Hvert lag representerte hvert sitt land i denne versjonen og deltakerne var heller ikke artister.
Brønnboring
Brønnboring er boring av brønn for å skaffe vann i områder hvor felles kommunal vannforsyning ikke kan levere vann. Det kan være på øyer eller i hytteområder hvor kommunal infrastruktur ikke er etablert. Mens det før var vanlig å grave brønner, er det nå mest vanlig å bore brønner. En rekke firmaer tilbyr brønnboring. Norges geologiske undersøkelse skal ha melding ved brønnboring. Ettersom brønnboring berører grunnvannet i en region, er det viktig for myndighetene å ha oversikt over bruken av dette.
Vestnorsk Brunnboring er Norges eldste brønnboringsfirma.
Brønnboring og uhjelp
I land hvor vann er en knapphetsressurs, kan brønnboring fungere som god utviklingshjelp og endre kvinners livssituasjon ved at de slipper å gå lange avstander for å hente vann. En rekke hjelpeorganisasjoner har derfor brønnboring som del av sine hjelpeprogrammer. Kirkens Nødhjelps program Jobb for livet har flere prosjekter relatert til brønnboring.
Eksterne lenker
Water well
Selangor
Selangor, med en befolkning på 4,1 millioner, er en delstat i Malaysia. Den omgir de føderale territoriene Kuala Lumpur og Putrajaya. Staten har kystlinje mot Malakkastredet.
Hovedstaden er Shah Alam, og kongebyen er Klang.
Kuala Lumpur var lenge Selangors hovedstad, inntil byen – som er Malaysias hovedstad – i 1974 ble utskilt som føderalt territorium.
Selangors distrikter er:
Irland
Navn
Navnet Éire kan komme fra keltisk for «godt land». Romerne kalte landet Hibernia. Irland kom i bruk på 1100-tallet i forbindelse med normannernes erobring. Statens navn er i grunnloven fastsatt til «Éire» eller på engelsk «Ireland». Da det i 1948 ble vedtatt å gjøre landet til republikk, ble loven om dette kalt The Republic of Ireland Act, 1948. «Republic of Ireland» («republikken Irland») er her en beskrivelse av statsformen og ikke et offisielt navn på landet. Endring av statens navn krever grunnlovsendring godkjent i folkeavstemning. Betegnelsen «Republikken Irland» har vært benyttet av Storbritannia, som ikke har villet anerkjenne navnet Irland fordi det kan ses på som å omfatte hele øya, inkludert det britiske Nord-Irland.
Naturgeografi
Øya Irland har et areal på 84 421 km², hvorav 83 % (cirka 5/6 av øya) av øya tilhører republikken Irland. Øya er avgrenset av Atlanterhavet i vest. I nordøst er øya avgrenset av North Channel og mot øst Irskesjøen. I sørøst ligger St. George's Channel og i sørvest ligger Det keltiske havet. Den vestlige kysten av Irland består for en stor del av klipper, bakker og små fjell (det høyeste punktet er Carrauntuohill, 1 038 meter høyt). I nord og vest er det forrevne odder og bratte klipper som stuper i havet. Utenfor kysten ligger en rekke øyer hvorav noen er bebodd eller har gamle festninger og klostre. Noen øyer er vernet som fuglereservat. Bergrunnen har en god del kalkstein og med store grottesystemer. Forhistoriske vulkaner har blant annet dannet de uvanlige krystallinske formasjonene på Giant's Causeway i Antrim county. Øya har spor etter istid i form av blant annet U-daler, jettegrytter og morener. I midten av Irland er terrenget relativt flatt. Irland har en del elver som Shannon og en del store sjøer.
Den største byen i Irland er hovedstaden Dublin med 1 045 769 innbyggere og ligger ved østkysten; Cork med 190 384 innbyggere ligger i den sørlige delen; Limerick med 90 757 innbyggere ligger vest i landet; Galway 72 729 med innbyggere ligger ved vestkysten, og Waterford med 49 213 ligger ved den sørøstlige kysten.
Skog og myrer
Irland hadde tidligere betydelige eikeskoger som er forsvunnet på grunn av overbeskatning. Planting av nåletrær (som ikke finnes naturlig) og løvtrær har til dels erstattet forsvunnet skog. Landets torvmyrer har lenge vært kilde til brensel i til dels stor skala. På 2000-tallet begynte myndighetene å stenge myrene for uttak av brensel fordi det antas at myrer som utnyttes avgir store mengder drivhusgass. Etter istiden var store deler av Midland dekket av innsjøer som gradvis ble fylt av rester av vegetasjon som ble omdannet til torv (peat) i de våte omgivelsene. Torvlagene har vært 5 til 12 meter tykke. På grunn av omfattende utnyttelse er store deler av torvmyrene forsvunnet. Irland har ikke kull eller olje, og torv har vært brukt i stedet. Tidligere ble torv skåret for hånd med spade og toppsjiktet med levende vegetasjon ble lagt tilbake. I 1946 begynte Bord na Mona (torvutviklingsetaten) med maskinell utvinning og områdene ble etterlatt som sorte våtmarker. De øverste lagene ble solgt gjennom hagesentrene mens dypere lag ble brukt til brensel blant annet til produksjon av elektrisk strøm. Omkring 10 % landets areal er torvmyrer og bare Canada og Finland har større andel av landet som torvmyrer.