cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Scott Turow
Biografi
I 1987 utga Turow sin første kriminalroman, Presumed Innocent. Han hadde tidligere (i 1977) utgitt en bok, One L, om sine erfaringer under sitt første år på jusstudiet. Han har senere skrevet flere bestselgende kriminalromaner og rettsdrama. Turows bøker er oversatt til et tyvetalls språk og er solgt i mer enn 25 millioner eksemplarer. Flere av bøkene hans er filmet.
Fra 1997 til 1998 var Turow president i den amerikanske forfatterforeningen Authors Guild. I samme periode var han medlem av The U.S. Senate Nominations Commission for the Northern District of Illinois, som nominerer føderale dommere. Fra 2000 til 2002 var han en av 14 personer utnevnt til en kommisjon for reform av Illinois bruk av dødsstraff av statens daværende guvernør George H. Ryan. I samme periode gjorde han tjeneste i The Illinois State Police Merit Board, som avgjør saker vedrørende ansettelse, forfremmelse og disiplinære forhold. Fra 2002 til 2004 var han formann i The Illinois State Appellate Defender’s Commission, en kontrollkomite for statens juridiske representasjon av ubemidlede appellanter. Han er nå medlem av The Illinois' Executive Ethics Commission.
Pasta
Pasta er et næringsmiddelprodukt, som vanligvis er lagd av en deig av hvete (vanlig hvete eller durumhvete) vann og salt, men kan også være tilsatt andre ingredienser for å gi farge og smak til pastaen, eller andre egenskaper. Mest vanlig er det å tilsette egg.
Ordet pasta kommer fra latinsk / gresk språk (παστα) som betyr deig.
På italiensk brukes også ordet om små kaker.
Historie
Det er mange land som hevder at pasta stammer fra dem, og trolig har pasta oppstått flere steder i verden, uavhengig av hverandre. En av de tidligste, omstride og antatte beskrivelsene av pasta kommer fra en Etruskisk grav i Italia under det 4. århundre f.Kr. som viser en gruppe innfødte som lager pasta. En annen beskrivelse kommer fra den romerske dikteren Horats som beskrev i det 1. århundre f.Kr. pasta som fine ark med stekt deig (trolig en beskrivelse av lasagne) og at det var en daligdags matvare under Romerriket. Et annet funn til pastaens opphav var en bolle med nudler avdekket i Kina som er antatt til å kunne spores tilbake til Han-dynastiet i tiden rundt 25–220 f.Kr.. Den Greske filosofen Galen beskrev i det 2. århundre pasta som en homogen blanding av mel og vann som de kalte itrion. De fleste mathistorikere anslår generelt at pastaens opprinnelse kommer fra middelhavslandene, og mener at det ikke finnes noen sannhet i myten om at Marco Polo introduserte pasta for Italia da han kom tilbake fra Kina i slutten av 1200-tallet.
Før pastaen ble korn spist enten som grøt eller som en slags korndeig, eller den ble stekt til brød dersom man hadde ovner eller ild til å steke brød. Pasta hadde den fordelen at den kunne spises uten at man hadde ovn eller nok ved. Pasta gir derfor høyere næringsverdi i forhold til arbeidsinnsatsen enn brød. Tørket pasta kan også oppbevares lenge dersom det holdes tørt. Den jødiske lovboken Talmud nevner på 500-tallet det som trolig er en form for tørket pasta. Tørket pasta lages av glutenrik durumhvete som trives godt på Sicilia og på 1100-tallet hadde pasta blitt en eksportartikkel. Araberne fant ut hvordan deig av durumhvete kan trekkes ut i tynne former slik at deigen tørker helt. Den arabiske lærde al-Idrisi ved hoffet på Sicilia skrev i 1154 at i byen «Trabia» laget de «en matvare av mel formet som snorer», og produksjonen var så stor at varene ble eksportert til europeiske og nordafrikanske byer.
Det tidligste funnet i Europa er fra etruskerne. Utgravinger fra det 4. århundre f.Kr. i Italia viser at de spiste pasta. Nær landsbyen Lajia ved elven Huang He i Kina har man i arkeologiske utgravinger funnet pasta fra cirka år 2000 f.Kr.. Lajia ble i sin tid rammet av et jordskjelv etterfulgt av en flodbølge, men den pastaen som ble funnet her lå under en leirkrukke som lå opp ned, begravd i løss. Nudlene ble funnet av arkeologen Lu Houyuan, og de hadde en lengde på ca. en halv meter og en diameter på ca. 3 mm. De var laget av hirse.
I utgravningene i Pompeii har man også funnet redskaper som trolig har vært brukt til å lage pasta, sammen med andre kinesiske redskaper. Handelen med Kina gikk via silkeveien, som ble forlenget til Roma i år 30 f.Kr. Dette taler imot at Marco Polo brakte pastaen til Italia, selv om han trolig tok med seg nye oppskrifter fra Kina.
Thomas Jefferson, USAs tredje president, var også oppfinner, og brakte den første makaroni-maskinen til USA i 1789, da han kom hjem etter en periode som ambassadør i Frankrike.
På Sicillia ble det laget pasta lenge før Marco Polos tid. Sicillianerne laget ofte en slags gnocchi, en type fersk og lite holdbar pasta av fint hvetemel og egg.
Pasta-varianter
Hovedingrediensen i pasta etter italiensk tradisjon er durumhvete, som gir pastaen et høyt innhold av protein og karbohydrater, og et lavt innhold av stivelse. Den bidrar også til at pastaen ikke klebrer etter koking.
I tillegg finnes pasta i ulike varianter, som:
I noen tilfeller kan pastadeigen også tilsettes B-vitamin, jern eller proteiner.
Pasta og matlaging
Pasta brukes svært mye i store deler av verden, blant annet fordi den er lett å tilberede, og at den er svært variert i form og farge, og dermed anvendelsesområder.
Kritikken mot pastaen er at den har høyt innhold av karbohydrater, dvs. høy glykemisk indeks.
Pasta kokes gjerne al dente («til/for tannen»), dvs. at pastaen skal gjøre litt motstand når den tygges.
Bilder
Bilder av forskjellige pastatyper med italienske navn. Klikk på bildene for å se dem i full størrelse.
Risværet naturreservat
Risværet naturreservat ligger i Lurøy kommune i Nordland. Naturreservatet ar et areal på 4 425 dekar, hvorav 3 225 dekar sjøareal. Området er vernet for å ivareta et verdifullt kystområde, med det naturlig tilknyttede plante- og dyreliv.
Otto von Schrader
Otto von Schrader(født 18. mars 1888 i Lyck i Østpreussen i keiserriket Tyskland, død 19. juli 1945 i Bergen) var en tysk offiser (admiral) og øverstkommanderende for Kriegsmarine på vestkysten av Norge under andre verdenskrig. Han ble kjent som Admiral der norwegischen Westküste. Han var ubåtkaptein under første verdenskrig.
Schrader hadde tittelen Admiral der norwegischen Westküste fra april 1940 til 31. januar 1943, og fra februar 1943 til mai 1945 hadde han tittelen Kommandierender Admiral der norwegischen Westküste, eller kommanderende admiral for den norske vestkysten. I ly av sine stillinger hadde han sitt hovedkvarter i Bergen.
I 1943 godkjente han ved tre tilfeller henrettelser av kommandosoldater (som påkrevd i den beryktede «Kommandobefalingen» fra 18. oktober 1942).
Schrader tok sitt eget liv med pistol den 19. juli 1945 i en bunker i Sandviken i Bergen.
Aapravasi Ghat
Aapravasi Ghat (hindi for immigrasjonskontor) er et forfallent bygningskompleks i Port Louis i øystaten Mauritius i Indiahavet. Anlegget ble reist i 1849 for å organisere innvandringen av kontraktsarbeidere fra India som skulle dekke arbeidskraftbehovet som oppsto etter at slaveri ble avskaffet i det britiske imperiet.
Da slaveri ble avskaffet i det britiske imperiet satte man i gang et omfattende program for å erstatte arbeidskraften fra afrikanske slaver med kontraktsarbeidere fra andre land, spesielt India. Øya Mauritius ble det første stedet hvor dette ble forsøkt, blant annet fordi landets sukkerrørplantasjer hadde stort behov for arbeidskraft. Programmet begynte i 1834. Denne arbeidsmigrasjonen fikk et overveldende omfang: mellom 1834 og 1920 kom 1 million indere til øya, og indiskættede utgjør i dag 68 % av øystatens befolkning.
Mange av innvandrerne ankom landet via Aapravasi Ghat, og det er beregnet at 450 000 indere har gått opp de 14 trinnene fra båten og inn til kontorene, noe som etter hvert fikk en symbolsk betydning som en portal til et nytt liv.
Jillian Michaels
Jillian Michaels (født 18. februar 1974) er en personlig trener fra Los Angeles, California.
Michaels er kjent for sine opptredener som personlige trener fra de amerikanske TV-programmene The Biggest Loser og Losing it with Jillian. Michaels begynte sin karriere som personlig trener fordi hun var overvektig som tenåring. I 2009, på TV-showet The Doctors, viste Michaels frem et fotografi av seg selv da hun var tolv år gammel, da hun veide 79 kg og var 150 cm høy, og hun var dermed 25-30 kilo overvektig. Da hun var tretten år gammel meldte moren henne på et kampsport-kurs. Deretter viet hun seg til å hjelpe overvektige mennesker ned i vekt.
Michaels gjorde sin debut på den første episoden i sesong 1 av TV-serien The Biggest Loser i 2004. Michaels var trener for flere av dette programmets deltakerne frem til 2006, da hun ble erstattet av Kim Lyons. Hun returnerte til The Biggest Loser i 2007. Sammen med Bob Harper var Michaels også trener i den australske versjonen av samme program. Den 7. desember 2010 annonserte Michaels via Twitter at den ellevte sesongen av showet skulle bli hennes siste. Den 1. juni 2010, debuterte TV-kanalen NBC med en ny spin-off reality-serie kalt Losing it With Jillian.
Hun returnerte for sesong 14 som hadde premiere i USA 6. januar 2013.
Fleseland
Fleseland er et område i Lyngdal kommune i Agder. Fleseland ligger inntil den vestre siden av Lenefjorden. Tidligere en del av Spangereid kommune.
Matrikkel
Fleseland er en matrikkelgård med gårdsnummer 287. En matrikkelgård er en geografisk enhet som i matrikkelen har felles gårdsnummer, forkortet gnr. En matrikkelgård betegner derfor ikke en spesiell type gårdsbruk, men er å betrakte som en teknisk betegnelse. Gammelt gårdsnummer er 184.
Etymologi
Gardsnavnet kommer av fles som betyr skjær som ligger i vannskorpa og som ofte overskylles. Utenfor garden ligger et skjær som kan ha gitt navn til garden. Fleseland er eneste godkjente og anbefalte skrivemåte.
Dunn
Dunn er en by i Harnett County, Nord-Carolina, USA. Ved folketellingen i 2010 hadde byen 9263 innbyggere.
Dunn er mest kjent som fødestedet til rock and roll-gitaristen Link Wray og general William C. Lee.
Byen motto er: «It's a great place to be» («Det er et flott sted å være»).
Fylkesvei 3428
Fylkesvei 3428 går mellom Tuddal og Bondal i Hjartdal kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 652 (Telemark).
Gerhard Heiberg
Jens Gerhard Heiberg (født 1939) er en norsk næringslivsleder og idrettsleder som er mest kjent fra tiden som president for LOOC og sitt engasjement i Den internasjonale olympiske komité (IOK).
Biografi
Heiberg er sønn av advokat Jens Gerhard Holmboe Heiberg (1903–1989) og Johanne Marie Baumann Nielsen (1908–1986). Han ble gift i 1970 med Else Cathrine Matheson (f. 1947).
Arkeologiåret 1949
Arkeologiåret 1949 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1949.
Gerhard Heiberg
Biografi
Han er utdannet siviløkonom ved Handelshøjskolen i København og California State University. Etter endt utdanning tok han ett år som lærling i treforedlingsindustrien i USA før han flyttet tilbake til Norge. Heiberg begynte sin karriere som markedsanalytiker i Norsk Hydro (1965–1966). Etter det hadde han flere lederstillinger i Borregaard (ett år i Paris og seks i år Østerrike), før han begynte som viseadministrerende direktør i Norcem i 1972. Han ble administrerende direktør 1973 og konsernsjef i 1987 for det fusjonerte Aker Norcem.
Heiberg har også hatt flere verv i næringslivet. Blant annet har han vært styreformann i Aker (1989–1996), Den norske Bank (1995–2000), Norges Eksportråd, Oslo Kammermusikk Festival, styremedlem i Wilh. Wilhelmsen Limited, Oracle Norge og Petroleum Geo-Services. I tillegg er han partner i selskapet Norscan Partners AS i Oslo.
Utmerkelser
Heiberg har mottatt flere ordener og utmerkelser for sitt arbeid. Han ble kommandør av St. Olavs Orden (1994) og av den togolesiske Mono-ordenen, ridder av Finlands løves orden og av den franske Æreslegionen, samt innehaver av et stort ærestegn i sølv av det østerrikske Ærestegnet for fortjenester. Heiberg har også mottatt Den olympiske orden i gull og hedersprisen under Idrettsgallaen 2017.
I 2001 deltok han i Dan Børge Akerøs TV-program Den store klassefesten på NRK.
Edvard VI av England
Edward VI av England (født 12. oktober 1537 og død 6. juli 1553) av huset Tudor var konge av England og Irland fra han overtok etter sin far Henrik VIII den 28. januar 1547 som niåring til 6. juli 1553 da han døde bare femten år gammel av ukjent årsak.
Han var sønn av Henrik VIII og hans tredje kone Jane Seymour, og han var tredje monark av det unge Tudordynastiet på den engelske tronen. Året Edward fylte 10 år, døde hans far og han overtok makten i England og Irland. Ettersom han var mindreårig ble det opprettet et råd, først ledet av hans mors bror, Edward Seymour, hertugen av Somerset, som regjerte i hans sted, mens Edward bare hadde seremonielle oppgaver. Det var mange som konkurrerte om makten på denne tiden, og etter et heftig renkespill, ble John Dudley, Earl of Warwick, den nye lederen for rådet, mens Edward Seymour ble sendt i fengsel i Tower of London.
Det var faren Henrik VIII som hadde brutt forbindelsen mellom den engelske kirken og Roma, men det var i løpet av Edvards regjeringsperiode at den protestantiske trosretningen ble etablert for første gang i England, og det ble innført flere strengt protestantiske reformer. I hans regjeringstid mistet England igjen kontrollen over Skottland og det var generelt en økonomisk nedgangstid. Sosiale uroligheter fra før han overtok makten, tilspisset seg og konfliktene med Frankrike økte.
Edvard var ofte syk og døde av ukjent årsak innen han fylte 16 år. Han ble gravlagt i Westminster Abbey i London. Da man så det gikk mot slutten, anbefalte rådgiverne hans å ekskludere hans to halvsøstre, den katolske Maria og den moderate protestanten Elizabeth, fra tronen, og heller gi makten til Lady Jane Grey som var en tro protestant. Etter Edvards død gjenåpnet derfor krangelen om tronerekkefølgen den religiøse, og Lady Jane var derfor dronning i bare ni dager, og da bare i navnet, før hun ble erstattet med Maria I som siden annullerte mange av Edvards protestantiske reformer.
Tidlig liv
Edvard ble født på Hampton Court Palace i distriktet Richmond upon Thames. Han var sønn av kong Henrik VIII og hans tredje kone, Jane Seymour som døde tolv dager etter fødselen av barselfeber. Det har blitt hevdet at Jane ofret livet sitt da hun gjennomførte keisersnitt, men dette kan ikke bevises. Kongen ble dypt opprørt over sin dronnings død. Han beskrev henne som den eneste sanne kone, da hun var den eneste som hadde skjenket ham en sønn, som han ønsket så inderlig.
Edvard fikk tittelen hertug av Cornwall allerede fra fødselen av, og ble prins av Wales noen dager senere. Henrik stod for den tidlige pleien av sin sønn, og valgte guvernanter for ham, blant de mest kjente var "Lady Mistress," Lady Brian.
Kongen var særdeles fornøyd da en mannlig arving ble født. Hans tidligere koner, Cathrine av Aragon (mor til Maria) og Anne Boleyn (mor til Elisabeth), hadde ikke født en mannlig arving. Begge ekteskapene ble oppløst: Anne Boleyn ble henrettet, Maria og Elisabeth mistet arveretten til den engelske tronen. Tross dette ble de satt inn i arvefølgen igjen av Edvard i 1544.
Inntil nylig har man trodd at Edvard slet mye med helsa i tidlige år, men nå har det kommet beviser på at han var mye mer robust enn antatt. Det har blitt lagt fram teorier om hvorvidt han også hadde en type syfilis eller tuberkulose. Da prinsen var 4 år gammel led han av høy feber. Sønnens skrøpelighet kan ha vært årsaken til at kongen ville gifte seg på ny, allikevel fikk han ikke barn med noen av de siste tre konene sine. Edvard kom seg raskt fra andre sykdommer senere, og hans egen journal hevder at han ikke hadde en eneste sykdom utenom et lite meslingutbrudd i 1552. Hertugen av Northumberland fungerte som regent for den mindreårige kongen, og skal ha jobbet for å tilrettelegge for Edvards styre når han fylte 16 år og ble myndig, så hans tidlige død kom nok uventet på hertugen. Edvards antatte fysiske vanskeligheter sinket ikke undervisningen. Han var et meget glupt barn og kunne lese og snakke latin og gresk allerede som 7-åring. Hans viktigste læremestre var biskop Richard Cox, Sir John Cheke og Jean Belmain. Disse var dyktige lærere og lærte ham om blant annet de humanistiske ideene til Erasmus og Vives. Henrik VIII valgte læremesterne ut ifra at de var humanister, og kanskje også fordi de var moderate protestanter, slik at Edvard ikke skulle bli oppdratt som katolikk. Undervisningen til Edvard var inspirert av reformasjonen som florerte i Nederland og Tyskland. Senere lærte han fransk og gresk, og som trettenåring skrev han stiler på sine andrespråk. Edvard var glad i sin stemor Catherine Parr og skrev tre brev til henne, på tre forskjellige språk, fransk, engelsk og latin. Han skrev også brev på latin til sine eldre søstre. Han kalte dem sine "Sweet Sister Temperance". Edvard hadde sterke følelser for halvsøsteren Mary,han refererte henne som "Hun han elsket mest" av søstrene i ett brev til Mary i 1546, men det ble ofte litt kjølig mellom dem ettersom Mary var katolikk og Edvard protestant. Hans kjærlighet til læring og skriving gjorde at han grunnla flere skoler som ble oppkalt etter ham.
Regentrådet
Edvard var bare 9 år da faren Henrik VIII døde den 28. januar 1547. Kongen skrev i sitt testamente at 16 av hans menn skulle fungere i et regentråd på vegne av den mindreårige kongen fram til han ble 18 år (allikevel ble det bestemt at Edvard VI skulle få makten som 16 åring). Medlemmene i regentrådet hadde også assistenter som skulle tre inn når de anså det for passende. Medlemmene var alle tilhengere av reformasjonen. Thomas Howard, 3. hertug av Norfolk, Stephen Gardiner og Thomas Thirlby var motstandere av reformasjonen og ble derfor ikke innlemmet i rådet. Umiddelbart etter Edvard ble konge utnevnte rådet hans biologiske onkel Edward Seymour, jarl av Hertford til Lord Protector. Noen dager etter Henriks død ble han utnevnt til hertug av Somerset, ble riksskattmester og Earl Marshal. Edvard VI ble kronet i Westminster Abbey den 20. februar 1547.
Det fantes folk som lurte på om rådet handlet i tråd med den gamle kongens testamente. Derfor søkte alle medlemmene i rådet kongen om dannelse av et nytt råd. Edvard opprettet et nytt råd, med 26 medlemmer, inkludert de 12 assistentene, utenom Thomas Wriothesley, 1. jarl av Southampton (som hadde tjenestegjort som rikskansler men hadde misbrukt makten, og delegert makt til andre offiserer), og Edward Seymour. Han var Lord Protector og skulle bare handle etter rådets vilje. Allikevel fikk han stor makt over myndighetene, da han sa at regentrådet sitt eget påfunn. Lord Protector ble altså den egentlige herskeren over England, og kong Edvard tok bare på seg seremonielle oppgaver. Somersets styring viste seg å være mer barmhjertig, mindre strategisk, mer ideell og mindre praktisk. Henrik VIIIs "landssvik" og "falske lære" ble fjernet eller forandret. Dette resulterte i sosial og politisk uro.
Resultatløs styring
Hertugen av Somerset hadde til hensikt å samle England og Skottland til en union. I 1547 marsjerte engelske tropper i Skottland og tok kontroll over lavlandet etter slaget ved Pinkie Cleugh. Slaget satte sluttstreken for The Rough Wooing-krigene, og de anglo-skotske krigene som pågikk på 1500-tallet. I 1548 ble den 6 år gamle dronningen av Skottland, Maria, lovet bort til den 4 år gamle franske arveprinsen Frans, noe som styrket alliansen mellom Skottland og Frankrike.
Hertugen av Somerset kunne strengt tatt ikke stå imot både Skottland og Frankrike, ettersom hans egen posisjon var svekket. Thomas Seymour, 1. baron Seymour av Sudeley var hertugens bror og enkemann etter Catherine Parr. Thomas visste å nytte seg av brorens svekkede posisjon og planla å avsette ham, men planene ble avslørt i 1549. Hertugen la fram et forslag i parlamentet om å få dømme Thomas uten rettssak, forslaget ble nærmest enstemmig vedtatt. Somerset nølte med å signere brorens dødsdom, så Edvard ga motvillig sin innvilgelse til regentrådet. Thomas Seymour ble henrettet ved halshugging den 20. mars 1549. Den unge kongens forhold til Somerset ble delvis ødelagt etter henrettelsen av Edvards yndlingsonkel.
Den daværende erkebiskopen av Canterbury, Thomas Cranmer hadde stor innflytelse på Edvard. Både Cranmer og hertugen av Somerset var pliktet til å gjøre England protestantisk. Katolske seremonier ble byttet ut med protestantiske. Cramners Book of Common Prayer (den allmenne bønneboken) ble utgitt på engelsk i 1549 og erstattet de fire gamle liturgiske bøkene på latin. De politiske målene med utgivelsen var å samle moderate religiøse retninger til en protestantisk; messens rolle og de helliges status ble mer eller mindre utvisket. Boken ble satt i virkning med Act of Uniformity 1549 men den ble møtt med stor motstand, både av katolikker og protestanter. Ivrige reformister som John Knox ble utnevnt til hoffkapellaner. Hertugen av Somerset støttet ikke forfølgelsen av katolikker som fant sted i England på denne tiden, han tok avstand fra det da han fryktet at europeiske katolske monarker ville vise vrede, da spesielt Karl V av Det tysk-romerske rike.
Bønnebokopprøret
Bønnebokopprøret, også kalt det vestlige opprøret, var en bevegelse med folk som motsatte seg loven Act of Uniformity. Mange engelskmenn godkjente ikke den nye bønneboken, men den ble møtt med størst motstand i Cornwall. Språket her var kornisk og opprørerne forklarte at de ikke forstod engelsk og kunne derfor ikke lese boken. Til tross for dette endret Somerset ikke loven: engelsk skulle være den engelske kirkes språk.
Somerset sendte Sir Peter Carew og broren til å holde den korniske hæren i sjakk inntil John Russell, 1. jarl av Bedford kunne samle sammen en hær som skulle ta knekken på opprøret. Til slutt, med tropper fra Italia og Tyskland som forsterkninger, klarte Russel å angripe og de fleste korneserne mistet livet. Saken gjorde at populariteten til Somerset sank.
Northumberlands styre
Somerset var avsatt og drept, men kort tid etterpå gjorde John Dudley, jarl av Warwick seg selv til Lord President i stedet for Lord Protector. Han oppmuntret også Edvard til å erklære seg som myndig på sekstenårsdagen sin. Northumberland inngikk i 1550 et forlik med bøndene i opprør og samtidig sluttet han fred med Frankrike ved å gi opp alle engelske besittelser i Skottland og Boulogne uten kompensasjon. Til forskjell fra Somerset satset Warwick på å innføre og påtvinge en urokkelig form for protestantisme i tillegg til å skaffe seg selv større landområder og mer makt.
Katolisismen fikk mindre og mindre plass i England i jarlen av Warwicks regjeringstid. Det ble gjennomført tvungen bruk av Book of Common Prayer i alle gudstjenester og alle offisielle utgaver av bibelen inneholdt antikatolske kommentarer. Katolske symboler i kirkene ble ødelagt av pøbler og ordinalet av 1550 erstatte kirkelig utnevnelse av prester med en utnevnelsesprosess styrt av myndighetene. Religiøse dissentere ble ofte forfulgt og brent på bål. I 1550 og 1551 ble de mektigste romersk-katolske biskopene, Edmund Bonner (biskop av London), Stephen Gardiner (biskop av Worcester) avsatt og deres stillinger ble overtatt av protestantiske reformatorer som Nicholas Ridley. Regentrådet under Warwick konfiskerte systematisk kirkeeiendommer. Warwick hadde ambisjoner om å bli den største landeieren i England.
I mellomtiden godtok hertugen av Somerset å underkaste seg Lord Warwick. Han ble løslatt fra fengsel og tatt opp i rådet igjen. Få måneder senere mente han at han var i en sterk nok posisjon til å kreve at andre politiske og religiøse fanger skulle bli løslatt. Han motsatte seg rådets forsøk på å innskrenke trosfriheten til Edvards søster, Maria. Hertugen av Somerset sin motstand mot en radikal reformasjon irriterte Lord Warwick.
Warwick var innstilt på å øke sin egen anseelse; og det var etter hans råd at Edvard gjorde ham til hertug av Northumberland og utdelte titler og ordener til hans støttespillere. Hertugen av Northumberland satte seg som mål å frata privilegiene til hertugen av Somerset. Innbyggerne av London ble fortalt at hertugen av Somerset kom til å ødelegge byen; Edvard ble fortalt at hertugen kom til å avsette ham, sette ham i fengsel og overta tronen. Det gikk også rykter om at hertugen av Somerset planla å myrde hertugen av Northumberland. I desember 1551 ble hertugen stilt for retten, siktet for å ha forsøkt å fengsle et medlem av kongens råd. Det forelå derimot ingen bevis på dette. Hertugen ble likevel dømt til døden, tiltalt for å ha deltatt i ulovlige forsamlinger. Hertugen av Somerset ble henrettet i januar 1552.
Dagen etter hertugen av Somersets henrettelse, ble parlamentet samlet på ny. Loven Act of Uniformity 1552 ble vedtatt. Kirken ble som følge av denne loven pålagt å bruke en ny Book of Common Prayer. Tilbedelse utenom det som ble fastsatt av staten var straffbart og kunne i verste fall føre til en livstidsdom.
Arvefølgerekken
I løpet av farens regjeringstid hadde Edvard blitt bortskjemt og holdt borte fra samfunnet. Edvard hadde et sterkt ønske om å oppnå personlig frihet. Han brukte mye tid på å få kontakt med folk på sin egen alder de første årene han var konge. Edvard ble oppslukt av idretter som tennis. Vinteren 1552-53 tok knekken på Edvards helse. Han hadde holdt på med fysiske aktiviteter i det kalde været. Selv om det er fullt mulig at han fikk forkjølelse eller andre åndedrettsinfeksjoner, raste sykdommen kopper i England på denne tiden. Legene gav ham flere medisiner, men deres bestrebelser var til liten nytte. Edvard ble grepet av dødsangst. De første symptomene på tuberkulose viste seg i januar 1553, og da mai kom ble det slått fast at sykdommen var dødelig.
Ved dødsleiet tenkte Edvard mye på hvem som skulle ta over for ham dersom han døde. Han hadde blitt oppdratt som protestant og han var ikke interessert i å bli etterfulgt av sin eldre søster, den katolske Maria.
På denne tiden øynet hertugen av Northumberland muligheten til å styrke sin egen maktposisjon. Han hadde planer om å endre arvefølgerekken. Han ville hverken la Maria eller Elisabeth bestige tronen. Den tredje personen som kunne være en mulig arvtager var Lady Frances Brandon (datter av Henrik VIIIs yngre søster Mary og hennes mann, Charles Brandon, 1. hertug av Suffolk) var heller ikke en kandidat som tilfredsstilte hertugens krav. Northumberland fryktet at ektemannen til Frances, Henry Grey, 1. hertug av Suffolk skulle komme til å gjøre krav på tronen. Hertugen av Northumberland ville heller prøve å styre gjennom Lady Jane Grey. Hun var gift med hertugens yngre sønn, Guilford Dudley. Ekteskapet mellom Lady Jane Grey og Guilford Dudley hadde blitt arrangert flere måneder før Edvards sykdom, og loven som skulle sikre Jane Grey tronen hadde blitt undertegnet av Edvard selv. Ved inngåelsen av ekteskapet var det ikke sikkert at hun skulle bli mor til den neste monarken og hun stod ennå ikke oppført som arving.
Edvard skrev det første utkastet til sitt testamente selv den 11. juni 1553, og medlemmene i rådet ble nødt til å skrive under. Dette første utkastet gjorde det klart at Maria, Elizabeth, hertuginnen av Suffolk og Lady Jane Grey ikke skulle arve tronen. Testamentet slo fast at tronen skulle arves av Lady Jane sine mannlige etterkommere. Denne arvefølgerekken ble satt opp med sikte på at Edvard ikke kom til å dø i nær framtid. Da det ble klart at Edvard kom til å dø veldig snart, måtte arvefølgen forandres. Det ble nå slått fast at tronen skulle overlates til Jane og hennes etterkommere, ettersom hun nettopp hadde inngått ekteskap og ikke fått barn. Maria og Elizabeth ble fortsatt avvist, da det offisielt var blitt slått fast at de ikke var ektefødte. Hertuginnen av Suffolk gikk med på å gi avkall på sitt krav. Ifølge legenden stjal hertugen av Northumberland kronen fra den døende Edvard, for så å gi den til sin svigerdatter, Lady Jane Grey.
Edvards død
Edvard døde i en alder av 15 på Greenwich Palace 6. juli 1553. Den nøyaktige årsaken til Edvards død er ukjent, men det antas at det var tuberkulose, arsenikkforgiftning eller syfilis. Hans siste ord skal ha vært: «O min Herre Gud, beskytt dette riket mot papisme og oppretthold din sanne religion.»
Han ble gravlagt i Henrik VII Lady Chapel i Westminster Abbey av Thomas Cranmer 9. august 1553. Seremonien foregikk på protestantisk vis. Maria holdt en egen katolsk messe for ham i Tower of London.
Edvards død ble hemmeligholdt i flere dager, slik at forberedelsene til Lady Janes tiltredelse kunne bli forberedt uten forstyrrelser. Embetsmenn i betydelige institusjoner lovte å være lydige overfor sin kommende dronning. Lady Jane ble ikke proklamert som regent før 10. juli 1553. Hos folket oppnådde Maria større velvilje enn Lady Jane, og det var hun som var rettmessig arving ifølge Act of Succession. 19. juli red Maria triumferende til London, og Jane ble tvunget til å si fra seg tronen.
Hertugen av Northumberland ble henrettet, men Lady Jane og hennes far skulle opprinnelig slippe samme skjebne. I 1554, samme år som Maria måtte møte Wyattopprøret, prøvde hertugen av Suffolk igjen å få sin datter på tronen. Denne forbrytelsen førte til at Jane, hennes ektemann og hertugen av Suffolk ble henrettet.
Etter Edvard VIs død ble det spekulert i om han fortsatt levde. Flere bedragere sto fram og hevdet at de var rettmessige konger. Disse imitatorene fortsatte sitt virke i regjeringstiden til Maria I, til og med i regjeringstiden til Elisabeth I.
Protestantisk ettermæle
Selv om Edvard bare regjerte til sin død som femtenåring etter seks år på tronen, satte hans regjeringstid varige spor i England. Reformasjonen fortsatte, og den engelske kirkens struktur ble endret. I de siste ti årene med Henrik VIII som konge stoppet reformasjonen noe opp, og England returnerte til mer konservative verdier. Edvards regjeringstid står som en sterk kontrast til dette. Kirken gikk fra å ha en liturgi svært lik den katolske kirkes, til å ta til seg en praksis med et synlig protestantisk preg. Innføringen av Book of Common Prayer, Ordinal of 1550 og Cranmers Forty-two Articles dannet grunnlaget for den engelske kirkes praksis. Edvard støttet disse forandringene, og selv om det var reformatorer som Thomas Cranmer, Hugh Latimer og Nicholas Ridley som stod bak dem, var kongens protestantiske tro avgjørende for iverksettelsen av dem.
Dronning Marias forsøk på å fjerne den protestantiske arven etter broren, møtte store hindringer. Til tross for hennes uttalte støtte til paven i Roma som kirkens overhode, regjerte hun som et konstitusjonelt overhode for den engelske kirke, en motsigelse hun ergret seg over.
Cedric Aubry
I 2008 delte Aubry og hans partner Yngve Are Antonsen nittendeplassen i junior-VM i sandvolleyball-VM med fem andre par.
Knapp (andre betydninger)
Personer
Monacan
Monacan er en liten nordamerikansk indianerstamme. I Jahr 1989 ble stammen anerkjent av delstaten Virginia (state recognition) som Monacan Indian Tribe of Virginia. Den største delen av dem bor i Amherst County i Virginia i USA, nær Lynchburg.
Beijings tekniske universitet
Beijings tekniske universitet (engelsk: Beijing Institute of Technology (BIT), forenklet kinesisk: 北京理工大学, tradisjonell kinesisk: 北京理工大學, tidligere kjent som 北京工业学院) er et offentlig nasjonalt universitet i Beijing i Folkerepublikken Kina. Det oppstod i 1940 i Yan'an (延安) som Teknisk universitet, grunnlagt av det kinesiske kommunistiske parti som da kontrollerte området rundt Yan'an, men ennå ikke hadde grepet makten i hele landet.
Det er ett av Kinas ledende forskningsuniversiteter. BIT tilhører også Prosjekt 211 og Prosjekt 985, og er dermed særlig prioritert av det offentlige.
I 2007 hadde det 37.479 studenter og mer enn 3.500 ansatte.
Tongariro nasjonalpark
Tongariro nasjonalpark er den eldste nasjonalparken i New Zealand og befinner seg i midten av Nordøya. Den har blitt anerkjent som en av 25 verdensarvsteder med innhold både retta mot kultur og natur.
Inne i parken finner man flere hellige maori-steder, som grava til Te Heuheu Herekeikei. Ifølge maoriene er toppene til vulkanene Ruapehu, Ngauruhoe og Tongariro hellige.
Naturforvaltning
Naturforvaltning er forvaltning av natur og landskap, gjennom planlegging, vern, skjøtsel og restaurering av ødelagte lokaliteter og å fremme bærekraftig anvendelse av naturressurser. Den utgjør en del av miljøforvaltningen, som er en samlebetegnelse for aktiviteter som sørger for å regulere samfunnets påvirkning av miljøet, slik at den ligger innenfor de grensene samfunnet kan akseptere.
Technip
Technip var et børsnotert industriselskap med hovedkontor i Paris. Firmaet var blant de største i verden innen oljeservice med mer enn 40 000 ansatte og omsetning på 9,3 milliarder euro (2013).
Firmaet arbeidet med subsea, offshore og onshore feltutvikling, gassprosessering og kondensasjon, refining, onshore rørlegging og petrokjemi.
Den 19. mai 2016 meldte selskapet at de skulle slå seg sammen med FMC Technologies til et nytt selskap kalt TechnipFMC.
I 2021 ble Technip Energies skilt ut igjen av TechnipFMC. Technip Energies har sin styrke i LNG, hydrogen og ethylene, og er børsnotert på Euronext i Paris.
Technip Norge AS som leverer subsea prosjekter er fortsatt et norsk datterselskap av TechnipFMC.
Nambu pistol
Nambu pistol ( 南部大型自動拳銃, Nanbu ōgata jidou-kenjuu) er en pistol fra Japan.
Den ble brukt av den japanske hær i både første og andre verdenskrig. Den ble designet av Kijiro Nambu i 1902 og produsert fra 1906 til 1945. Selv om den ligner en del på Luger er den ikke basert på Lugers design, og har en helt annen rekylmekanisme. Den kom i to varianter, Type A (også kalt Type 4) og Type 14. Den første ble laget i 10 300 eksemplarer, mens Type 14 som kom i 1925 ble det laget 279 000 eksemplarer av.
Den ble aldri offisielt approbert av den japanske hær, da det var forventet at offiserer skulle kjøpe denne selv. Den var kun tilgjengelig for offiserer. Det var den mest vanlige pistolen i den japanske hær, selv om de hadde mulighet for å kjøpe mer driftsikre vestlige våpen.
Намбу
Björn Gustafsson (skuespiller)
Björn Gustafson, egentlig Björn Herman Leonard Gustafsson (født 30. november 1934 i Stockholm), er en svensk skuespiller. Han er kjent for sine filmroller, blant annet som drengen Alfred i filmene om Emil i Lönneberga, Dynamitt-Harry i de svenske filmene om Olsenbanden, Jönssonligan. Han har spilt i svensk film i nesten 50 år, fra 1956 til 2005.
Citroën GS Camargue
Citroën GS Camargue var en konseptbil basert på Citroën GS, designet av det italienske selskapet Bertone for den franske bilprodusenten Citroën. Bilen var en designstudie på en coupéversjon av GS, og ble første gang presentert på bilutstillingen i Genève i 1972.
Anne
Anne er en opprinnelig fransk variant av kvinnenavnet Anna, som har opprinnelse i det hebraiske ordet channah. Betydningen er «gunst» eller «nåde». Anne er det mest brukte kvinnenavnet både i Norge og Danmark og er ellers vanlig i mange vestlig land. Kjente navnebærere er jomfru Marias mor Anna av Jerusalem, som kalles St. Anne på engelsk, samt en rekke kongelige personer, hovedsakelig i England.
Citroën GS Camargue
Se også
Citroën GS Camargue
Anne
Uttale
På norsk, dansk, finsk og tysk uttales Anne med e på slutten. På svensk, fransk og engelsk er e-en stum, slik at det er samme uttale som Ann. I lydskrift er den norske uttalen [] og den danske [ˈænə]. Lenker til lydfiler med eksempler på uttale er tilgjengelig i seksjonen Eksterne lenker.
Etymologi
Anne er den opprinnelig franske varianten av kvinnenavnet Anna, som er en gresk form av det hebraiske navnet Hannah. Opprinnelsen er det hebraiske ordet for «gunst» eller «nåde», channah (hebraisk: ), som er dannet av ordstammen hanan, «han var nådig». Jamfør navnet Hannibal som betyr «Baal er meg nådig».
Anne har også blitt brukt som en engelsk versjon av det irsk gæliske navnet Áine som betyr «strålende», men de to navnene er ikke etymologisk beslektet.
Utbredelse
Navnets popularitet har variert over tid, og har i mange land hatt en fallende tendens de siste tiårene. I Tyskland, derimot, har populariteten vært økende. Figuren nedenfor viser navnets rangering som navn på nyfødte jenter over tid i noen av landene hvor denne type statistikk er tilgjengelig.
Popularitet i dag
Anne er det mest brukte kvinnenavnet i Norge og Danmark og er også svært vanlig i Belgia og Irland. Foruten de nordiske landene, brukes Anne som kvinnenavn i land med fransk, engelsk, tysk og baskisk språk.
Variantene Anna, Hanna og Hannah er også populære i mange land.
Norge
Anne er det desidert mest brukte kvinnenavnet i Norge. Som vist i figur 2 er det nær dobbelt så mange kvinner med navnet Anne som med det nest vanligste navnet, Inger. Det var i 2006 over 64 000 kvinner i Norge som hadde Anne som første fornavn, det vil si 1,4 prosent av Norges befolkning. De fleste av disse hadde i tillegg andre fornavn, som Anne Marie, Anne Lise, osv.
Anne er også det mest brukte fornavnet uavhengig av kjønn. Det mest vanlige mannsnavnet er Jan som i 2005 ble brukt av ca. 51 000 personer.
Navnet Anne er kjent i Norge fra ca. 1300. Navnet var ikke blant de tre vanligste kvinnenavnene på midten av 1300-tallet, men var i allmenn bruk fra 1500-tallet. Det var det mest brukte fornavnet på kvinner på hele 1600-tallet og på 1700-tallet langt mer brukt enn noe annet navn. På slutten av 1800-tallet var det varianten Anna som dominerte. I nyere tid var Anne igjen blant de mest populære døpenavnene på jenter i Norge helt fram til ca. 1990, med en topp i 1958. Det året hadde hele 5,5 prosent av de nyfødte jentene Anne som første fornavn. Anne var det mest eller nest mest populære døpenavnet på jenter i Norge i alle år fra 1939 til 1981. Figur 1 viser utviklingen av navnets popularitet over tid.
Hanna og Anna har på begynnelsen av 2000-tallet vært mer populære varianter av navnet.
Danmark
I Danmark er Anne det mest brukte kvinnenavnet. Over 48 000 danske kvinner het Anne i 2007. Navnet var mest populært i perioden ca. 1950–2000. På begynnelsen av 2000-tallet har Anna og Nanna vært mer populære varianter. På Grønland er navnet Anne sjeldent, men varianten Ane har vært et av de mest populære døpenavn helt siden før 1950.
Finland
I 2006 var det over 38 000 kvinner som het Anne i Finland. Per 2018 var det under 39308 personer i Finland som het Anne. Som kvinnenavn var navnet mest populært i periodene 1940-1959 og 1960-1969. Anne var svært lite brukt som døpenavn i Finland i på begynnelsen av 2000-tallet, men variantene Anni, Anna og Hanna var populære.
Belgia
I Belgia var det i 2001 over 43 000 kvinner som hadde navnet Anne. Det var ikke blant de 100 mest populære navnene gitt til jenter født i år 2000 eller senere.
USA
I USA er det over 314 000 personer som heter Anne. Som vist i figur 1, var navnet mest populært som døpenavn på begynnelsen av 1900-tallet. Det var ikke lenger blant de mest populære døpenavnene på begynnelsen av 2000-tallet.
Sverige
Det var i 2005 ca. 18 000 kvinner som het Anne i Sverige, men navnet har hatt en raskt minkende popularitet siden ca. 1990. Anne er svært lite brukt som døpenavn i 2005. Hanna er den mest populære varianten av navnet, men Anna og Annie er også mye brukt. Anne er kjent i Sverige fra 1700-tallet i form av dobbeltnavn som Anne Charlotte og Anne Marie.
Nederland
I Nederland var Anne blant de fem mest populære døpenavnene i alle år fra 1996–2003.
Tyskland
I Tyskland var Anne det 81. mest populære døpenavnet i 2005. Som vist i figur 1, har navnet hatt en økende polularitet i Tyskland siden 1980-tallet.
England
Navnet Anne er kjent i England fra 1200-tallet, men ble vanlig først etter 1382 da kong Rikard II av England giftet seg med Anne av Böhmen. På slutten av 1500-tallet var Anne det nest mest brukte navnet i England. Variantene Ann og Annie var mest populær på 1800-tallet. På begynnelsen av 2000-tallet var ikke Anne lenger blant de mest populære døpenavnene i England.
Island
På Island hadde omtrent 70 kvinner navnet Anne i 2005. Navnet var svært lite brukt som døpenavn på Island i 2005, men varianten Anna var det mest populære døpenavnet av alle. Hanna var også en populær variant.
Navnedag
I Estland, Frankrike, Nederland, Norge og Tyskland har Anne navnedag 26. juli, som er katolsk minnedag for skytshelgenen Anna, tradisjonelt ansett som mor til jomfru Maria.
Far til jomfru Maria, skytshelgenen Joakim av Sepphoris, har også katolsk minnedag 26. juli. Siden Anna og Joakim var besteforeldre til Jesus har det i katolske land vært vanlig å ære sine besteforeldre denne dagen.
I Frankrike har det vært vanlig å servere skalldyr, spesielt hummer, på denne dagen.
I Sverige og Finland har Anne og Anna navnedag 9. desember, som er den svenske minnedagen for samme helgen. Dagen kalles gjerne Annadagen eller Anna med sin kanna og knyttes til juleforberedelser. Blant annet skulle juleølet og lutefisken lages denne dagen. Det het: «När dagen heter Anna ska lutfisken i vatten. Byt varje dag – helst inte på natten», og «Anna med sin tomma kanna, dansar fjorton dagar före jul». Dagen ble også knyttet til værtegn: «Braskade Anna skulle det bliva kallt om julen, slaskade det, blev väderleken mild».
Annen bruk av navnet
Anne er brukt i navn på en rekke geografiske områder, litterære verker, og lignende. Spesielt er det helgenen Anna, som på engelsk og fransk kalles St. Anne, og de kongelige personene med navn Anne som ofte er opphav til disse betegnelsene.
Egenskaper knyttet til navnet
Anne oppfattes av de aller fleste som et kvinnenavn. Det er også typisk ansett som et klassisk, enkelt og sunt navn. Referanser til navnet Anne er gjerne knyttet til dette. Margrethe Munthe valgte for eksempel Anne som navn på budeien i visen Geiterams (Å jeg vet en seter). Siste vers begynner: «Og så kommer Anne, melker oppi spanne'».
Varianter av navnet
Anne er et navn med svært mange varianter. Tabellen nedenfor gir en oversikt over de vanligste variantene med opprinnelse og i hvilke land de er i vanlig bruk. For en fullstendig oversikt, se listen over varianter av navnet Hanna.
Bob Harper
Bob Harper (født 18. august 1965 i Nashville, Tennessee) er en personlig trener som har vært med i flere sesonger av den amerikanske versjonen av reality-TV-serien The Biggest Loser. Sammen med Jillian Michaels, var Harper også trener i den australske versjonen av samme program.
Anne
Vanlige sammensetninger av navnet
Anne er i Norge mest brukt sammen med andre fornavn. Det er også vanlig i mange sammensatte navn. De vanligste kombinasjonene i bruk i 2005 var:
Nedre Bardu kapell
Nedre Bardu kapell ligger i Bardu kommune og beboerne i den nordlige delen av kommunen sokner til dette. Kapellet ble tatt i bruk 1981.
Det er ikke kirkegård ved kapellet, men Skoelvli kirkegård er 3–4 kilometer unna.
Anne
Anne som mannsnavn
Anne har tidligere blitt noe brukt som mannsnavn i Frankrike, bl a av:
Bob Harper
Harper studerte ved Austin Peay State University i Clarksville, Tennessee. Etter å ha lest boken Skinny Bitch i 2010 ble Harper vegetarianer. Samme år kåret PETA ham til den mest sexy mannlige vegetarianer dette året. Harper har jobbet som personlig trener for flere kjendiser, blant disse er Jennifer Jason Leigh. I begynnelsen av 2010 lanserte Harper nettstedet www.mytrainerbob.com, et nettsted der abonnenter kan diskutere vekttap og motta trening. Suksessen til nettstedet hans førte til utgivelsen av hans første trenings-DVD i mai 2010.
Anne
Anne som mannsnavn
Anne er også et frisisk mannsnavn. Det er da en kortform av germanske navn som begynner på Arn–, som Arnold.
På svensk kan Anne være et kjælenavn for navn som Anders, Anton og Arne.
Anne som etternavn
Anne svært uvanlig som etternavn, men brukes noe i Frankrike, USA og India. I Frankrike har ca. 1500 personer fått Anne som etternavn i perioden 1966–1990. Navnet er mest brukt i Normandie. I USA var det ca. 1250 personer med Anne som etternavn i 1990.
Navnet har tidligere også vært noe brukt som etternavn i England.
Skärhamn
Skärhamn er et tettsted i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. Det er Tjörn kommunes administrasjonssenter. I 2010 hadde tettstedet 3 193 innbyggere.
Fylkesvei 3460
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 12 (Aust-Agder).
Arnbjørg
Arnbjørg er et norsk kvinnenavn som kommer fra det norrøne Arnbjörg og satt sammen av følgende to elementer, arn i betydning «ørn» og bjørg i betydningen «beskyttelse», «hjelp».
Utbredelse
Arnbiôrg er kjent brukt i to runeinnskrifter fra vikingtiden, så navnet var kjent, men antakelig ikke blant de mest brukte kvinnenavnene i Norden på den tiden. Arnbjørg var et vanlig navn i Norge i på slutten av middelalderen. Over 30 forskjellige personer med navnet er nevnt i Regesta Norvegica.
Arnbjørg er i dag ikke lenger er like vanlig som tidligere i Norge. Det er også i bruk på Island og Færøyene.
Carlo Goldoni
Carlo Osvaldo Goldoni (født 25. februar 1707 i Venezia, død 6. februar 1793 i Paris) var en italiensk (venetiansk) dramatiker og librettist. Han regnes som en av de betydeligste forfattere i europeisk teaterhistorie, og er fortsatt en av Italias mest spilte dramatikere. I perioden 1747-91 skrev han over 120 skuespill – de fleste komedier – og 92 librettoer for opera buffa.Goldonis stykker er oppført ved flere norsk scener. Særlig populære har En tjener for to herrer, Bråket i Chiozza og Mirandolina vært.
Bakgrunn
Carlo Goldoni fikk sin første vitenskapelige dannelse ved jesuittiske ogd dominikanske kollegier i Perugia og Rimini. Han begynte i 1723 å studere jus ved universitetet i Pavia, men ble relegert på grunn av satiren Il colosso.
Han ble sekretær for visekansleren for kriminalretten i Chioggia, som han i 1729 fulgte til Feltre. Imens forsøkte han seg med amatørteater som skuespiller og skrev et par lystspill, II buon padre og La cantatrice, som ble godt mottatt.
Han tok sin doktoreksamen 1731 ved universitetet i Padova og arbeidet deretter som advokat i Venezia og Pisa.
Forfatter
Allerede på 1730-tallet ble han engasjert som forfatter ved et teater i Venezia, der han siden i mange år nøt stor popularitet. I stykket Il teatro comico opponerte han mot improvisasjonen, et grunntrekk i det tradisjonsrike maskespillet. Dette vakte en voksende motstand, og i 1762 flyttet han til Paris, der han forsynte det italienske teater med stykker, flere av dem skrevet på fransk.
Blant de stykker han skrev på fransk, var det mest populære Le bourru bienfaisant, skrevet i anledning bryllupet mellom Ludvig XVI av Frankrike og Marie Antoinette i 1771. Da han trakk seg tilbake til Versailles, gav kongen ham en pensjon. Han mistet sin pensjon under den franske revolusjon. Konvensjonen stemte til slutt for å gi ham tilbake pensjonen – dagen etter hans død. Det var enken som fikk den, på oppfordring av dikteren André Chénier; «Hun er gammel, hun er syttiseks, og hennes man har etterlatt henne intet foruten sitt strålende navn, sin dyd og sin fattigdom».