cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Operasjon Moshtarak
18. februar 2010
Amerikanske marinesoldater anholdt torsdag en mann da han forlot et compound som soldatene hadde blitt beskutt fra. Han hadde ingen våpen på seg, men en rask test viste at han hadde kruttrester på hendene, hvilket var tilstrekkelig grunnlag for å arrestere ham. Hans hender ble deretter bundet bak ryggen og fikk ansiktet tildekket med et sjal mens han ventet på bli trukket ut.
Samme dag meldte BBC at NATOs etterretningspersonell hadde fanget opp meldinger på radiosambandet at Taliban var i ferd med å gå tomme for ammunisjon, og anmodet om forsyninger til området.
Torsdag var også den dødeligste dagen for koalisjonsstyrkene. 6 soldater ble drept i separate hendelser, hvorav to av dem var britiske, mens de resterende fire var amerikanske. Grunnet den endrede strategien var den største dødsårsaken fiendtlig ild, og ikke IEDs.
19. februar 2010
Etter harde kamper tok de amerikanske marinesoldatene ett godt forsvart compound som høyst sannsynlig var et Taliban-hovedkvarter. Marinesoldater fra Lima Company, 3rd Battalion, 6th Marine Regiment kjempet seg sørover fra sentrum av Marjah etter at innbyggere i byen hadde fortalt dem at opprørene hadde omgruppert seg i området. Lima-kompaniets fremrykning var en del av en operasjon hvor flere marineinfanterikompanier omringet og nedkjempet en større Taliban-kampgruppe, og ifølge Kpt. Joshua Winfrey, sjefen Lima Company, så det ut som at opprørerne «kjempet til siste mann». Mens amerikanske og afghanske soldater rykker frem sørover gjennomsøkte de området for IEDs og utspurte sivile i området, som fortalte dem om Taliban-opprørernes posisjoner og hvor de hadde lagt ut miner og bomber.
Gjennom hele dagen forsøkte små grupper av Taliban-skarpskyttere å forsinke det amerikanske fremrykket, men måtte til sist trekke seg tilbake, vitende at de ikke hadde midlene til å kjempe imot amerikanerne på konvensjonelt vis. Langs vanningskanalen oppdaget de amerikanske soldatene rekker av forlatte bunkere som Taliban hadde brukt for å beskyte de amerikanske soldatene dagen før. Ved et veikryss fant de fem godt kamuflerte bunkere som lå ut mot et jorde. I nærheten hadde de satt opp store steiner. Bak bunkerne fant marinesoldatene et forlatt compound som var ingjerdet av murvegger. Opprørerne hadde flyktet med sine våpen og ammunisjon for å fortsette å utføre «hit-and-run»-angrep på koalisjonsstyrkene.
Inne i compoundet fant marinesoldatene dusinvis av Taliban-utstedte ID-kort, Talibans offisielle skrivesaker og regjeringsstempler. De fant også ett gradueringsdiplom for en treningsleir i Balutsjistan, et område i det sørlige Pakistan som grenser Helmand-provinsen, sammen med bilder av opprørere som poserte AK-47-geværer, RPG og maskingeværer.
I Badula Qulp utenfor Marjah rykket amerikanske soldater fra, støttet av Stryker og afghanske soldater, frem mot en rekke compounds som var okkupert av Taliban-opprørerne. Opprørerne skøt mot koalisjonsstyrkene med håndvåpen, men da de besvarte ilden med maskingeværer og skøt en rakett mot et gus som opprørerne befant seg i, trakk de seg tilbake, og kort tid etter var compoundsene i koalisjonsstyrkenes hender.
20. februar 2010
På begynnelsen av offensivens andre uke rykket amerikanske marinesoldater fra 3rd Battalion, 6th Marine Regiment og afghanske soldater gjennom valmuejordene mot en lomme av Taliban-opprørere sør for sentrum av Marjah mens de ble beskutt av opprørere. I flere timer ble de utsatt for sporadisk men intense skuddvekslinger fra skarpskyttere, som skjulte seg i murbygninger og compounds hvor familier hadde søkt tilflukt. Koalisjonsstyrkene måtte søke dekning i grøfter, hvor de beskøt opprørerne med geværer, maskingeværer og granater. Ifølge sersjant Melvin Adair begynner opprørerne å «mangle plass, så det er derfor de må kjempe til siste mann».
I en pressemelding fra NATO ble det rapportert om fiendtlig aktivitet både nord og vest for Marjah, men at det ikke var begrenset til de to områdene. Ifølge talsmann Kpt. Abe Sipe for USMC, syntes det som at Taliban-opprørene begynte å gå tomme for ammunisjon og forsyning, men man forventet også at de ville fortsette å yte motstand mot koalisjonsstyrkene i den nærmeste fremtid. Ved solnedgang lørdag nådde amerikanske soldater en forlatt skole som innbyggere i området advarte var rigget med eksplosiver.
Involverte enheter
Ifølge en pressemelding fra ISAF deltar følgende enheter i Operasjon Moshtarak:
Den samlede styrken på over 15 000 mann inkluderer 4 000 afghanske, 9 000 amerikanske, 4 000 britiske, 30 canadiske, danske og estiske militære styrker, støttet av afghanske politistyrker.
Afghanistan
I alt: 2 500 soldater.
USA
Bakkestyrker:
Luftstyrker:
Storbritannia
Bakkestyrker:
Koalisjonsstyrkene
Dette er en liste over koalisjonssoldatene som har falt i kamp under Operasjon Moshtarak. Noter at da operasjonen er pågående så er denne listen ufullstendig, og kan inneholde feil.
Eksterne lenker
Helmand (provins)
Marquis
Marquis (fransk for marki) kan referere til:
Germain
Germain var et belgisk bilmerke. Fra 1897 bygde de biler på lisens fra Daimler-Phoenix, senere på lisens fra Renault. I 1903 startet de produksjon av egne modeller, noen også med elektrisk giring.
FC Augsburg
FC Augsburg er et tysk fotballag fra byen Augsburg som i 2011 rykket opp til Bundesligaen for første gang.
Verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2018/19 – Lagtempo kvinner
Det var tre løpere på hvert lag, som alle skulle fullføre hele løpet på 6 runder og tiden ble tatt på siste lagmedlem i mål. Nasjonslagene kunne melde på inntil 4 løpere ved hver enkelt konkurranse hvorav 3 av de fikk gå i konkurransen. Den fjerde løperen ble da en ubrukt reserve.
Kalender
Kalenderen for lagtempo kvinner i verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2018/19 var som følger :
Aliança Renovadora Nacional
Aliança Renovadora Nacional (ARENA) var et konservativt poitisk parti i Brasil som eksisterte i årene 1965 og 1979. Det var det offisielle regjeringspartiet under militærdiktaturet i Brasil i årene 1964 til 1985.
I 1964 ble president João Goularts regjering kastet i et militærkupp. I motsetning til andre latinamerikanske diktaturer fjernet imidlertid ikke militærjuntaen parlamentet i Brasil. I stedet innførte man i 1965 et forbud mot alle tidligere partier og opprettet et topartisystem. De fleste av politikerne fra de tidligere partiene PSD og UDN gikk inn i regjeringspartiet ARENA mens flesteparten av politikerne fra partiene PTB og PSD dannet det offisielle opposisjonspartiet Movimento Democrático Brasileiro (MDB).
ARENA var i begynnelsen et viktig instrument for militærstyret. De første årene var ikke MDB i en slik posisjon at de kunne foreslå eller hindre at lovforlag ble vedtatt. Ved valgene i 1966 og 1970 vant ARENA majoriteten av plassene i parlamentet. Ved valget i 1974 vant imidlertid MDB flere plasser enn forventet og var nær ved å få majoriteten i parlamentet. Militærdiktaturet reagerte med å vedtat en lov som reduserte makten til opposisjonen.
I 1979 vedtok militærstyret en slutt på topartisystemet. Hensikten var å splitte opposisjonen. ARENA ble da omdøpt til PDS.
Kubikkzettameter
Kubikkzettameter er en avledet SI-enhet for måling av volum. Symbolet for kubikkzettameter er Zm³. En kubikkzettameter er volumet av en kube hvor hver side er en zettameter (en trillion kilometer) lang.
Kubikkzettameter er en enhet som representerer et volum som er for stort til at enheten har særlig praktisk anvendelse.
Herzeleid
Herzeleid (Hjertesorg) er debutalbumet til det tyske metall-bandet Rammstein, gitt ut den 25. september 1995 i Tyskland på plateselskapet Motor Music.
Kubikkzettameter
1 Zm³ er lik:
Herzeleid
Produksjon
Bandet ønsket å få Greg Hunter, kjent fra arbeid med Killing Joke og Paul McCartney som produsent. Men på øvinger var ikke Hunter imponert, og skal ha startet å sovne. De prøvde også å få tak i Bob Rock, og Rick Rubin. Til slutt gikk oppdraget til Jacob Hellner, kjent fra sitt arbeid med Clawfinger, som ble overbevist etter å ha sett de seks medlemenne live. De fløy til Sverige for å spille inn albumet, og brukte først Abbas studio Polar Studios, men startet heller produksjonen i Hellners private studio.
Kubikkzettameter
Og motsatt:
Herzeleid
Produksjon
Det tok bandet tre måneder å fullføre innspillingen, og den var klar for miksing. Originalt skulle Hellner og hans assistent Carl-Michael Herlöffson mikse albumet, men han ble byttet ut med Ronald Prent.
Illustrasjoner og kunstverk
Herzeleids originale albumomslag skapte kontrovers da det bli gitt ut. Bildet viser av de seks medlemmene toppløse og svette, og ble kritisert av pressen for å etterligne «Herrenmenschen», noe gitaristen Richard Z. Kruspe avviste. Den nordamerikanske versjonen av albumomslaget ble byttet ut med bare ansiktene av bandmedlemmene. Bak bandmedlemmene er det et bilde av blomsten gerbera tusenfryd.
Suksess
Albumet kom inn på den tyske albumslisten som nummer 99, 23 October 1995, og lå på sjetteplass da albumet Sehnsucht kom ut i 1997. Da jubileumsversjonen kom ut i 2020 nådde albumet sin høyeste listeposisjon med en annenplass den 11. desember 2020. Herzeleid ble værende på den tyske topp 10-listen i ni uker, og lå 134 uker i topp 100. Albumet solgte over 500,000 eksemplarer i Tyskland, hva som kvalifiserte til et platinatrofé.
Amphilochus tenuimanus
Amphilochus tenuimanus er en art innenfor familien Amphilochidae, av ordenen Gammaridea - som inngår i gruppen av amfipoder. Den livnærer seg i stor grad på alger.
Den lever i Nordsjøen og Atlanterhavet.
Dali (Weinan)
Dali (kinesisk: 大荔县; pinyin:  Dàlì Xiàn) er et fylke i provinsen Shaanxi i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Weinan.
Kulturminner
Det arkeologiske Tianshuigou-funnstedet (Tianshuigou yizhi, 甜水沟遗址) der man i 1978 oppdaget hodeskallen til Dalimennesket (大荔人, Dali ren), og kornforrådet i Fengtu (Fengtu yicang, 丰图义仓) er oppført på Folkerepublikken Kinas liste over verneverdige kulturminner.
Samferdsel
Kinas riksvei 108 løper gjennom området. Riksveien begynner i Beijing og fører via Taiyuan, Xi'an og Chengdu sør til Kunming i den sørvestlige provinsen Yunnan.
Jarlsberg (valgkrets)
Jarlsberg var en valgkrets i Jarlsberg og Larviks amt ved stortingsvalgene fra 1906 til 1918. Ved disse stortingsvalgene praktiserte man en valgordning med direkte flertallsvalg i enmannskretser. Jarlsberg valgte således én representant og én personlig vararepresentant.
Microrhodopis
Microrhodopis er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, slanke, brunspraglete trebukker. Antennene er omtrent dobbelt så lange som kroppen, også hos hunnene.
Levevis
Som de fleste andre trebukker borer larvene i ved.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Sørøst-Asia.
Systematisk inndeling
Disse slektene blir noen ganger plassert i Desmiphorini.
Knut Smistad
Knut Smistad (født 5. mai 1938 i Narvik) er en norsk forfatter, journalist og filolog, kjent for sine humorbøker. Smistad er bosatt i Tromsø. Han var programleder i Radio Nordlys 1984–85 og bidragsyter til fjernsynsserien Du skal høre mye. For dette fikk han Tromsø kommunes kulturpris 2005.
Tinglish
Tinglish, mer sjeldent thinglish (thai ทิงลิช) er et teleskopord satt sammen av ordene thai og english, slik som singlish, og brukes som en referanse til pidgin-engelsken som brukes i Thailand mellom thaier og utlendinger. Tinglish kan falle inn under paraplybegrepet engrish, som ofte brukes for å beskrive alle typer engelsk farget av østasiatiske språk, men som spesifikt viser til engelsk påvirket av japansk
Som andre pidginspråk, har tinglish en forenklet grammatikk, og grammatikken tar etter grammatikken i thai. Dette betyr at verb sjelden bøyes i person og tid. Fortid (både preteritum og preteritum perfektum) indikeres ved at ordet already (allerede) legges til på slutten av setningen: F.eks. «I eat already». Fremtid indikeres enten ved å bruke hjelpeverbet will, eller tidsadverb, som tomorrow (imorgen) og som indikerer akkurat når noe skal gjøres. Substantiver bøyes heller gjerne ikke i flertall, men det er vanlig å bruke den bestemte artikkelen the (den/det), den ubestemte artikkelen i entall, one (en/ei/et) utelates. Det benyttes veldig få preposisjoner, og de droppes gjerne helt. Ellers erstattes gjerne frasen there is/there are med ordet have (å ha). Setningsstrukturen er generelt nokså enkel. Verbet be (å være) uttelates gjerne der etterfølges av et adjektiv – predikativet. Adjektiver sammenlignes med more og most, fremfor endelsene -er og -est, f.eks. more big (mer stor) for bigger (større). I tillegg vil man gjerne gjenta ord for å vektlegge det.
En ting som gjør at tinglish gjerne høres veldig forskjellig ut fra ordinær engelsk, er at thai kun tillater ustemte plosiver eller nasale konsonanter i sluttposisjon i en stavelse. Dette gjør at alle ord som ender på [-g], [-d], og [-b] vil få ustemt sluttlyd. [-f] og [-v] uttales [-p], mens ord som slutter på [-r]/[-l] uttales [-n], mens ord som slutter på [-s]/[-tʃ]/[ʃ] uttales med [-t]. I tillegg vil konsonantklaser brytes opp. I begynnelsen av et ord, skjer dette som regel ved at en kort [a] legges inn mellom de to konsonantene, f.eks. [sa kun] for school (skole) eller [sa li:p] for sleep (sove). Konsonantklaser i slutten av er ord vil som regel reduseres til én enkelt lyd, f.eks. [føt] for first (først).
I tillegg brukes det gjerne en del ord fra thai språket i tinglish, disse kan være ord som farang, partikler, navn på matretter og andre grunnleggende thai-ord som utlendinger kjenner til. De to partiklene «ครับ khrab» (for menn) og «ค่ะ kha» (for kvinner) som viser høflighet og «นะ na» som brukes for formaninger brukes gjerne.
Kubikkexameter
Kubikkexameter er en avledet SI-enhet for måling av volum. Symbolet for kubikkexameter er Em³. En kubikkexameter er volumet av en kube hvor hver side er en exameter (en billiard kilometer) lang.
Kubikkexameter er en enhet som representerer et volum som er for stort til at enheten har særlig praktisk anvendelse.
En kube med et volum på en kubikkexameter vil kunne romme hele vår galakse, Melkeveien, mange ganger på tvers, på langs og i høyden.
Og motsatt:
Paseo de la Reforma
Paseo de la Reforma er en om lag 15 km lang aveny i Mexico by. Den strekker seg mellom Santa Fe i sørvest og Tlatelolco i nordøst, via Lomas de Chapultepec, Polanco og Chapultepec, og forbi byens historiske sentrum. Reforma er Mexicos mest kjente gate, og langs den står mange av hovedstadens mest ikoniske monumenter og bygninger, deriblant Ángel de la Independencia («Uavhengighetsengelen»), Torre Mayor, Auditorio Nacional og Bolsa Mexicana de Valores (Mexicos børs).
Fram til 1920-tallet var Paseo de la Reforma en rolig aveny omkransa av herskapshus med store hager, men den ble deretter sakte, men sikkert til en av byens viktigste gjennomfartsårer omgitt av høye leilighetskomplekser, kontorbygninger, hoteller og kjøpesentre. Reforma har i dag byens største konsentrasjon av skyskrapere, og det bygges stadig høyere langs avenyen.
Bakgrunn
Paseo de la Reformas historie går tilbake til 1864, like etter reformkrigen, da en konservativ gruppering med støtte fra Napoleon III satte inn Maximilian som keiser av Mexico. Da han og kona Charlotte ankom Mexico, bosatte de seg i slottet Castillo de Chapultepec, som tidligere hadde vært den spanske visekongens residens, på den skogkledte åsen Chapultepec. På denne tida hadde Mexico by bare 200 000 innbyggere, og området rundt Chapultepec var ennå ikke urbanisert og besto av jorder hvor det ble dyrka mais og korn, med enkelte spredte haciendaer. Maximilian hadde kontor i Nasjonalpalasset, som befant seg ved Plaza de la Constitución i byens sentrum. For å komme seg dit måtte han først dra inn til byen, som ikke strakk seg lenger ut enn til det som seinere ble kjent som Glorieta del Caballito, og hvor det fantes en vei, i dag kjent som Avenida Juárez, som førte østover inn til Nasjonalpalasset. Punktet hvor denne veien starta, befant seg 3,15 km i rett linje fra slottet. Det fantes imidlertid ingen vei som gikk direkte dit fra slottet, så keiseren måtte i stedet kjøre en liten omvei langs Chapultepec-akvedukten, hvor veien Avenida Chapultepec går i dag, og deretter opp Avenida Bucareli for å komme seg til Glorieta del Caballito. Herfra kjørte han de 1,7 kilometerne langs dagens Avenida Juárez inn til Plaza de la Constitución. Dette utgjorde en samla strekning på om lag 6 km. Den 2,5 km lange veien langs akvedukten var ikke noen stor omvei, men den var ikke asfaltert og ble ofte oversvømt og gjørmete når det regnte. Maximilian følte seg heller ikke trygg langs denne øde veien på kveldstid, ettersom han hadde mange motstandere. Han valgte derfor ofte å sove over i byen, og det sies at dette gjorde keiserinna svært sjalu.
Paseo de la Emperatriz
Disse problemene førte til at Maximilian beslutta å bygge en vei som skulle gå i rett linje mellom slottet og Glorieta del Caballito. Lengden på reisen mellom slottet og Nasjonalpalasset ble bare redusert med rundt 350 meter, men den nye veien skulle være asfaltert, og dessuten hadde keiseren en forkjærlighet for storslåtte konstruksjoner, og han ønska seg en mer monumental reisevei. Han samla derfor en gruppe med førsteklasses arkitekter og kunstnere som kunne oppfylle dette ønsket. Blant dem var arkitekten Ramón Rodríguez Arangoiti og kunstnerne Felipe Sojo, Miguel Noreña og Santiago Rebull. Ingeniøren Luis Bolland Kuhmackl fikk i oppdrag å gjennomføre prosjektet. Anleggsarbeidet starta opp i 1864, og det ble jobba i høyt tempo de to første åra. Arbeidet bød på enkelte problemer blant annet fordi det måtte bygges ei trebru over ei renne langs veien.
I 1866 sto den første delen av avenyen ferdig, men den gikk ennå ikke hele veien bort til dagens Avenida Juárez. Maximilian ga avenyen navnet Paseo de la Emperatriz (emperatriz betyr «keiserinne» på spansk), til ære for kona si. Den var imidlertid foreløpig en blindvei, og ble kun brukt av byens elite. Fra og med 13. oktober 1866 var det kun keiserparet og hoffet deres som hadde lov å benytte seg av veien, om man ikke fikk spesialtillatelse fra keiseren.
Paseo de la Reforma og «El Porfiriato»
Etter Benito Juárez' død i 1872 tok Sebastián Lerdo de Tejada over som president. Under hans styre (1872–1876) ble avenyen ytterligere utsmykka, og den nordligste delen traseen begynte så smått å urbaniseres. Avenyen ble utvida fra 18 til 25 meter i bredden, fortaua på begge sider ble utvida fra 9 til 10 meter i bredden, det ble planta nye rader med trær og det ble satt ut benker. Man anla fire rundkjøringer med en diameter på 110 meter, i tillegg til den som i dag er kjent som Glorieta de la Palma, som fikk en diameter på 120 meter. Gjennom et dekret i 1872 fikk avenyen navnet Paseo de la Reforma, til minne om Benito Juárez' liberale reformer.
Den største forandringa gjennomgikk avenyen under diktaturet til Porfirio Díaz, «El Porfiriato», som var nesten uavbrutt fra 1877 til 1911. I 1877 ble den store rundkjøringa med Monumento a Colón, et monument av Christofer Columbus, ferdigstilt, og året etter ble det satt ut flere benker og store sokler langs veien hvor det skulle utplasseres store vaser og figurer fra den greske mytologien. Det siste ble imidlertid aldri gjennomført. I 1894 installerte man også gatelys langs avenyen. Den store bronsestatuen Monumento a Cuauhtémoc ble i 1887 plassert ut foran residensen til den innflytelsesrike familien Gargollo langs Reforma som et symbol på Mexico som en nasjon som stammer fra ulike sivilisasjoner. I 1888 foreslo journalisten Francisco Sosa at man i stedet for mytologiske figurer burde plassere ut statuer av personer med tilknytning til gjennomføringa av den liberale reformen på soklene. Forslaget ble godkjent av myndighetene, og de valgte å dedikere to sokler til hver av landets delstater. Mellom 1889 og 1895 ble i alt 77 statuer satt ut på annenhver sokkel langs Reforma, og mellom dem satte man ut de planlagte vasene i bronse. I 1889 eller 1891 satte man også ut de to seks meter høye statuene som i dag er kjent som «Indios Verdes» («De grønne indianerne») på hver sin side av Glorieta del Caballito. De ble imidlertid kun stående fram til 1901, da de ble flytta. På slutten av 1890-åra ble det anlagt trikkespor langs Reforma, for ruta som gikk mellom Plaza de la Constitución og Tacubaya.
Etter oppføringa av Cuauhtémoc-monumentet i 1887 hadde byen vokst seg ut dit, men i området mellom dette monumentet og Chapultepec var det ved århundreskiftet fremdeles kun jorder og myrer. I 1902 kunngjorde Díaz planene om å bygge ei ny rundkjøring, hvor man skulle oppføre det storslåtte monumentet El Ángel de la Independencia. På grunn av denne nyheten vokste byen stadig nærmere Chapultepec de påfølgende åra. Den nye bebyggelsen var overdådig, og besto i stor grad av herskapshus, små palasser og luksushoteller i europeisk stil. Husa var omkransa av store hager med fontener, og hadde ofte høye tårn integrert i arkitekturen. Uavhengighetsengelen ble innvia i 1910, for å markere Mexicos hundre år som selvstendig nasjon. Mellom 1900 og 1910 ble også hele strekninga av Reforma mellom Cuauhtémoc-rundkjøringa og Chapultepec renovert. Veibanen ble utvida til om lag 40 meter i bredden, og på begge sider av veien ble det anlagt 15 meter breie fortau.
Revolusjon, befolkningsvekst og forlengelser
Porfirio Díaz ble tvunget til å forlate landet i 1911, året etter at den meksikanske revolusjonen tok til. Paseo de la Reforma pådro seg ingen nevneverdige ødeleggelser under revolusjonen; derimot vokste det opp nye, aristokratiske nabolag i området rundt Uavhengighetsengelen, ettersom hovedstaden var blant de tryggeste stedene i landet å bo. I løpet av revolusjonsperioden gjorde imidlertid bilene sitt inntog i Mexico, noe som endra Reformas karakter. Etter at den nye, luksuriøse bydelen Lomas de Chapultepec (da kjent som Chapultepec Heights) oppsto, bestemte man at Paseo de la Reforma skulle forlenges sørvestover, helt til starten på motorveien til Toluca. Denne strekninga var på rundt 9,5 km og ble åpna i 1920. Da revolusjonen tok slutt i 1920, gikk landet inn i en fredelig periode, og samtidig begynte arkitekturen langs Paseo de la Reforma å gjennomgå store forandringer. På 1920-tallet vokste det opp store leilighetskomplekser, kontorbygninger, hoteller, kinoer og butikker, og herskapshusa og hagene ble sakte, men sikkert borte.
Fra 1930-tallet opplevde landet en voldsom vekst i økonomien og innbyggertallet, samtidig som det ble stadig flere biler på veiene. Myndighetene anla flere nye avenyer, og Paseo de la Reforma gjennomgikk en rekke mindre forandringer og moderniseringer i presidentperioden til Miguel Alemán (1946–1952). Fra å være en rolig aveny i et overklassestrøk på begynnelsen av 1900-tallet hadde den i 1950-åra utvikla seg til en kommersiell og dynamisk gjennomfartsåre. Trærne langs avenyen var fjerna, og de breie fortaua var gjort om til sideveier for biltrafikk.
Ernesto Uruchurtu, som var byens guvernør fra 1952 til 1966, så seg nødt til å gjennomføre et stort veiprosjekt for å få bukt med den tette trafikken. Dette omfatta forlengelser av flere av byens viktigste avenyer, deriblant Reforma. Arbeidet med denne varte fra 1960 til 1964, og besto i en forlengelse på 2,6 km nordøstover til bydelen Tlatelolco, hvor den ble forbundet med Calzada de Tlalpan, som i sin tur ble gjort om til byens første høyhastighetsvei. Takka være dette såkalte «megaprosjektet» var Mexico by på slutten av 1960-åra igjen blitt en grønn og rein by uten betydelige trafikkproblemer.
Modernisering og renovering
Fra 1964 til årtusenskiftet gjennomgikk ikke selve avenyen noen større forandringer. I 1979 ble statuen «El Caballito» flytta og bytta ut med en moderne versjon, og i perioden 1976–1982 ble det satt ut førti bronsestatuer langs den nordlige delen av Reforma. På 1990-tallet ble også fontena Fuente de la Diana Cazadora og Cuauhtémoc-monumentet flytta til de plasseringene de har i dag. Fornyelsen langs Reforma kommer tydelig fram ved at bare 14 av bygningene fra den porfirianske perioden sto igjen i 1997. På begynnelsen av det 21. århundret ble fasadene til mange av bygningene fra midten av 1900-tallet renovert.
Det var ikke før i 2003–2004, under guvernør Andrés Manuel López Obrador, at selve avenyen skulle få en ny, stor ansiktsløftning. Gjennom en plan utarbeida av Fakultetet for arkitektur ved Universidad Nacional Autónoma de México, ble det planta ut trær over et areal på til sammen 100 000 m², og det ble satt ut blomster og andre planter i midtrabatten og langs fortaua. I tillegg ble det bygd ramper for rullestolbrukere, belysninga langs veien ble forbedra og lyskryssa ble omorganisert. Denne forskjønnelsen førte til at bolig- og tomteprisene langs avenyen steig ytterligere. I 2010 åpna den såkalte Ciclovía Modelo, en 6,8 km lang sykkelvei mellom Chapultepec og Plaza de la Constitución som går langs Reforma og Avenida Juárez.
Det bygges stadig flere og høyere skyskrapere langs Paseo de la Reforma. Mellom 2003 og 2013 fikk avenyen 20 nye skyskrapere. Fra 2001 til 2013 ble det investert 4 milliarder USD i skyskrapere langs Reforma. Det er også flere under konstruksjon, blant annet Torre Reforma, Punto Chapultepec og Torre BBVA Bancomer, som blir byens tre høyeste bygninger når de står ferdig i 2014 og 2015, med en takhøyde på henholdsvis 244, 238 og 235 meter.
Den sørvestlige forlengelsen
I sørvest starter og ender Paseo de la Reforma i finansdistriktet Santa Fe i delegasjonen Cuajimalpa. Den vestligste strekninga av Reforma utgjør også en del av riksvei 15, som går til Toluca. Riksveien starter et stykke lenger øst, i et kryss hvor Avenida Constituyentes springer ut fra Reforma. Fra dette krysset går Paseo de la Reforma i nordøstlig retning, nå i form av en aveny, gjennom det eksklusive boligområdet Lomas de Chapultepec. Den fortsetter nordøstover med enkelte svinger til Polanco, en annen av de mest eksklusive delene av byen. På dette første strekket ligger de fleste av byens ambassader, enten langs med eller i nærheten av Reforma. I Polanco krysser Reforma motorveien Anillo Periférico i rundkjøringa med monumentet Fuente de Petróleos Mexicanos, og ved dette punktet tar veien en sving mot øst og fortsetter som en helt rett aveny. Den går først forbi Auditorio Nacional og fortsetter gjennom den nordøstlige delen av Chapultepec-parken, med blant annet innsjøen Lago de Chapultepec synlig fra veien. Lengst øst i parken går den forbi Museet for moderne kunst og ankommer stedet hvor avenyen opprinnelig starta, foran Niños Héroes-monumentet nedafor Chapultepec-slottet.
Den opprinnelige traseen
Fra Chapultepec går Reforma rett nordøstover i det som er dens mest kjente og monumentale strekning, på 3,15 km. Her er også fortauet svært bredt, og det er et populært område for spaser- og sykkelturer. Dette området ble urbanisert under Porfirio Díaz' presidentperiode, og noen bygninger fra den tida står fortsatt, men de fleste av dem har forsvunnet, og byggestilen langs avenyen har blitt til en blanding av art deco og moderne glassbekledd arkitektur. Avenyen går først forbi den 102 meter høye stelen Estela de Luz, og deretter står Torre Mayor, Mexicos høyeste skyskraper, langs den nordlige sida av veien. På hver sin side av Torre Mayor er Torre Reforma og Punto Chapultepec under bygging. Disse skyskraperne vil bli henholdsvis 244 og 238 meter høye, og dermed Mexicos to høyeste. På motsatt side av veien bygges det som skal bli landets tredje høyeste bygning, Torre BBVA Bancomer, på 235 meter. Videre går avenyen gjennom rundkjøringa Glorieta de la Diana Cazadora, med høyhuset Torre Libertad i det nordvestlige hjørnet. I den neste rundkjøringa ruver søyla med den gullbelagte Ángel de la Independencia, byens kanskje viktigste landemerke. Nordvest for rundkjøringa står den konkave kontorbygninga Torre HSBC som bakteppe for engelen, og i nordøst ligger det store hotellet Sheraton María Isabel. Sør for Reforma langs strekninga øst for uavhengighetsengelen ligger turist- og utelivsområdet Zona Rosa, med gater oppkalt etter europeiske byer. Neste rundkjøring er Glorieta de la Palma, som har navn etter palma som står i midten. Ved denne rundkjøringa står bygningene til Bolsa Mexicana de Valores (Mexicos børs) og Edificio Reforma 265, og like øst står de tre høye tårna til komplekset Reforma 222 og byggeplassen til det som i 2014 skal bli en 204 meter høy skyskraper ved navn Torre Punta Reforma. Her krysses Reforma av byens lengste aveny, Avenida de los Insurgentes, og i midten av dette krysset står Monumento a Cuauhtémoc. Sør for krysset står den iøynefallende, modernistiske bygninga Edificio CFE.
Videre går Reforma forbi den nye bygninga til Senatet, som sto ferdig i 2011, og gjennom Glorieta de Colón med Monumento a Colón i midten og de tre høyhusa Plaza Residences, Le Méridien og Torre Contigo i nordøst. Den kommer så til det som var enden på den opprinnelige avenyen. I dag er det et veikryss som i mange år var kjent som rundkjøringa Glorieta del Caballito. Her sto monumentet kjent som «El Caballito», som nå befinner seg på Plaza Manuel Tolsá og er erstatta av en modernistisk, gul hestehodeskulptur av Enrique Carbajal. Ved krysset står skyskraperne Torre del Caballito og Torre Prisma, samt bygninga Edificio El Moro. Herfra går Avenida de la República vestover til Revolusjonsmonumentet noen hundre meter fra Reforma, mens Avenida Juárez fører forbi Alameda Central inn til Plaza de la Constitución i hjertet av byens historiske sentrum. Dette var veien keiser Maximilian tok fra Paseo de la Reforma til Nasjonalpalasset.
Den nordøstlige forlengelsen
Den delen av Paseo de la Reforma som befinner seg nordøst for dette krysset, ble anlagt i 1964, kalles Ampliación Uruchurtu og er 2,6 km lang. Veien krysser først Avenida Hidalgo, går gjennom rundkjøringa med Monumento a Simón Bolívar, forbi Plaza Garibaldi, hvor den krysser Eje Central Lázaro Cárdenas, og gjennom rundkjøringa med Monumento a Cuitláhuac. Veien er nå inne i bydelen Tlatelolco, og Plaza de las Tres Culturas («De tre kulturers plass») ligger få kvartaler i vestlig retning. Her ender Paseo de la Reforma, og den deler seg i to og fortsetter som Calzada de Guadalupe og Calzada de los Misterios, som begge går nordover til La Villa og Guadalupe-basilikaen.
Rundkjøringer
Rundkjøringene er viktige referansepunkter langs Paseo de la Reforma. Det er i dag 9 rundkjøringer, og alle har navn etter monumentet som befinner seg i midten av dem (med unntak av Glorieta de la Palma, som har en palme). Fra 1964 til 1974 var antallet oppe i 12. De 9 rundkjøringene som eksisterer i dag, er følgende, fra sør til nord:
Fram til 1979 var det ei rundkjøring i den nordøstlige enden av Reformas opprinnelige trasé. Denne var kjent som Glorieta del Caballito, etter skulpturen «El Caballito» som sto i midten, men er nå gjort om til et veikryss. De to øvrige rundkjøringene som ikke lenger eksisterer, er Glorieta de Escobedo og Antigua Glorieta de la Diana Cazadora, som begge befant seg ved Chapultepec, like vest for dagens Glorieta de la Diana Cazadora.
Transport
Paseo de la Reforma var i 2012 den tredje mest trafikkerte veien i Mexico by, etter Anillo Periférico og Avenida de los Insurgentes. Det er særlig om ettermiddagen og kvelden at Reforma har mye trafikk, og da spesielt i østgående retning langs den sørvestlige og den nordøstlige delen av avenyen.
Reforma har tre kjørefelt i hver retning. I motsetning til i mange av de andre avenyene i byen er ingen filer reservert for kollektivtransport, men det går flere busslinjer langs hele Reforma. Metrobussens Linje 1, som går langs Avenida de los Insurgentes, har en stasjon ved navn Reforma som ligger et kvartal nord for Paseo de la Reforma, og noen kvartaler lenger sør ligger Hamburgo stasjon. Turistbussen Turibus sin rute Circuito Centro går langs Reforma gjennom Chapultepec og helt opp til Alameda Central.
Metroen har ingen linjer som går langs med Reforma, men flere stasjoner ligger ved avenyen. I sørvest, ved Auditorio Nacional, ligger Linje 7s Auditorio metrostasjon. Fra begynnelsen på Reformas opprinnelige trasé foran Monumento a los Niños Héroes er det gangavstand til stasjonene Cuauhtémoc og Sevilla, som begge tilhører Linje 1. I krysset med Avenida Hidalgo ved Alameda Central befinner Hidalgo metrostasjon seg, som knytter sammen Linje 2 og Linje 3. Lenger nordøst, i krysset med Eje Central Lázaro Cárdenas ved Plaza Garibaldi, ligger Garibaldi-Lagunilla stasjon, på Linje 8 og Linje B.
Det er et stort antall stasjoner for Ecobici, bysykler som kan benyttes med et periodekort, langs Paseo de la Reforma. Etter at sykkelveien Ciclovía Modelo åpna og Ecobici ble innført i 2010, har antallet syklister langs Paseo de la Reforma mangedobla seg, og veksten er høy hvert år. I 2012 ble det talt et gjennomsnitt på 3 636 syklister per dag ved et punkt langs Reforma.
Hver søndag mellom klokka 08.00 og 14.00 stenges Paseo de la Reforma for motortrafikk slik at den kan benyttes av syklister og fotgjengere. Dette tilbudet kombineres med at det tillates å ta med sykler på metroen og metrobussen i hele byen.
Willi Stoph
Willi Stoph (født 9. juli 1914 i Berlin-Schöneberg, død 13. april 1999 i Berlin) var en tysk politiker for Sozialistische Einheitspartei Deutschlands (SED). Han tilhørte partiets innerste maktsirkel fra grunnleggelsen fram til Øst-Tysklands sammenbrudd.
Ungdom og den annen verdenskrig
Stoph ble medlem i det tyske kommunistpartiet (KPD) i 1931. Fra 1935 til 1937 avtjente han verneplikten i artilleriet, og vendte tilbake til militæret i 1940, etter at andre verdenskrig hadde brutt ut. I krigens sluttfase, i april 1945, ble han tatt til fange av den sovjetiske hæren. Han ble løslatt i juli samme år, og fikk en ledende stilling innen KPDs avdeling for byggindustrien.
Medlem av sentralkomiteen, folkekammeret og politbyrået
I 1950 ble Willi Stoph representant i SEDs sentralkomite (ZK) og representant i Volkskammer (det østtyske parlamentet), to stillinger han beholdt til kommunistregimets sammenbrudd i 1989. I 1952–1955 var Stoph innenriksminister, med det offisielle ansvaret for alle landets væpnede styrker. Etter at Folkeoppstanden 17. juni 1953 var slått ned, ble Stoph medlem av SEDs politbyrå. 1956–1960 var han forsvarsminister, og dermed stedfortreder i Warszawapaktens overkommando. 1962–1964 var han første varaformann for ministerrådet (regjeringen) og tilhørte fra 1963 også statsrådet (det kollektive organet der formannen var Øst-Tysklands statssjef), før han i 1964 etter Otto Grotewohls død etterfulgte ham som ministerpresident og varaformann for statsrådet. I 1970 hadde han et par møter med den (vest-)tyske forbundskansleren Willy Brandt, noe som var starten for de tysk-tyske relasjonene.
1970- og 80-tallet: Ønske om fjerning av Honecker, fall fra makten
Etter Walter Ulbrichts død i 1973 ble han formann for statsrådet og dermed statssjef, men i 1976 trakk han seg tilbake fra denne posten og ble igjen ministerpresident og varaformann for statsrådet, mens SEDs partileder Erich Honecker overtok formannsvervet.
Michael Barnes (professor)
Michael Barnes (født 28. juni 1940) er en britisk professor (emeritus) i skandinaviske studier.
Willi Stoph
1970- og 80-tallet: Ønske om fjerning av Honecker, fall fra makten
Stoph fortsatte i disse rollene frem til regimets sammenbrudd i 1989. Allerede i 1986 forsøkte han å få Mikhail Gorbatsjovs støtte for å fjerne Honecker fra makten, men ikke før 18. oktober 1989 hadde han mulighet til å få Honecker til å følge rådet om å gå av. Mindre enn en måned senere, 7. november, gikk Stoph selv av sammen med hele regjeringen, under trykket av demonstrasjoner og masseflukt til Vest-Tyskland. Han erkjente overfor Volkskammer at regjeringen ikke har tatt sitt politiske ansvar, men plasserte det største ansvaret for Øst-Tysklands sammenbrudd på Honecker og Günter Mittag. 8. november avgikk hele SEDs politbyrå, inkludert Stoph, og 17. november ble han avskjediget fra statsrådet og avgikk fra Volkskammer. 3. desember ble Stoph ekskludert fra SED av partiets sentralkomité.
Etterspill
8. desember 1989 ble det innledet en forundersøkelse mot Stoph grunnet mistanker om maktmisbruk og korrupsjon, og han ble arrestert. Han ble løslatt fra varetekt i februar 1990 av helsemessige årsaker. Etter Tysklands gjenforening høsten 1990 ble det i 1991 innledet en rettsprosess mot ham for å avdekke hans skyld i drapene på mennesker som forsøkte å flykte fra øst til vest over Berlinmuren, men prosessen ble innstilt i 1993 på grunn av Stophs dårlige helse. I 1994 besluttet Berlins forvaltningsdomstol at Stoph ikke fikk tilbakebetalt den kapitalen på 200 000 DM som hadde blitt beslaglagt hos ham.
Michael Barnes (professor)
Barnes arbeidet i mange år med forskning og undervisning i norsk språk og litteratur. Han var i flere år leder for skandinavisk institutt ved University College London. Barnes har publisert omkring 150 arbeider om skandinaviske språk, og har også arbeidet med runeinnskrifter på De britiske øyer og studert det norrøne språket på Orknøyene og Shetland. Han gikk av med pensjon i 2005.
Kong Harald V av Norge utnevnte i 2008 Barnes ridder 1. klasse av Den Kongelige Norske Fortjenstorden «for fremme av kunnskap om norsk språk og kultur i Storbritannia.»
Frank Løke
Frank Løke (født 6. februar 1980 i Tønsberg) er en norsk tidligere håndballspiller og TV-personlighet. Han var strekspiller og spilte sist for Runar Håndball i eliteserien.
Han deltok i TV 2-realityserien Farmen kjendis i 2017. I 2018 deltok han i Skal vi danse, men ble etter en helhetsvurdering fra TV2 tatt ut av programmet etter han opptrådte i en borat-drakt. Da ble det også klart at han ikke fikk delta i Kjendis søker kjæreste, en annen TV 2-produksjon som skulle komme høsten 2018.
Biografi
Løke begynte karrieren i Idrettslaget Runar i Sandefjord. I 1999 og 2002 ble han norgesmester med klubben. I 2003 gikk han til den tyske klubben SV Post Schwerin, der han scoret over 200 mål i sin første sesong. Klubben rykket opp, men Løke forlot klubben til fordel for den danske klubben FCK Håndbold. Han hadde kontrakt med den tyske storklubben SG Flensburg-Handewitt, som blant andre Johnny Jensen spilte i. Fra 2005 til 2007 var han utlånt til den sveitsiske klubben Grasshopper-Club Zürich. Han ble i 2007 utlånt til ZMC Amicitia Zürich som i 2008 kjøpte han fri fra kontrakten med SG Flensburg-Handewitt og inngikk en toårskontrakt med Løke. I 2009 gikk han til RK Zagreb etter først også å ha skrevet kontrakt med danske Skjern Håndbold. EHF ila Løke en bot på 10000 euro og suspenderte han fra internasjonale klubbkamper i ni måneder for å ha skrevet kontrakt med to klubber, noe som er brudd på forbundets regelverk. I 2010 ble han utleid fra RK Zagreb til TuS N-Lübbecke som spiller i tysk Bundesliga. Han debuterte for klubben 17. februar 2010. i 2015 kom Løke tilbake til Norge der han spilte for Drammen Håndballklubb en halv sesong. Fra 2016 har han kontrakt med Runar Håndball. Han gav seg med håndballen i 2016.
Frank Løke debuterte på landslaget 6. januar 2001 og har spilt 167 landskamper for Norge. Han var en av lagets sentrale spillere under EM 2008 der han ble kåret til beste strekspiller. Han deltok også i VM 2005, EM 2006,  VM 2007, VM 2009 og EM 2010.
Han besteg Mount Everest i 2021 og K2 i 2022.
Frank er storebror til Heidi og Lise Løke.
Richard H. Knoff
Richard Haviland Knoff (født 21. august 1950) er en norsk psykolog. Han har siden 2008 arbeidet i Statens helsetilsyn, først som avdelingsdirektør ved Avdeling for planlagt tilsyn, og siden 2013 som seniorrådgiver i Avdeling for kommunale helse- og omsorgstjenester.
Knoff har sosiologi mellomfag fra Institutt for sosiologi ved UiO (1973), og tok cand.psychol.-graden ved Psykologisk institutt samme sted i 1978. Han ble spesialist i rådgivningspsykologi i 1983.
Knoff arbeidet som kommunepsykolog i Kvinnherad i 1978-81, og deretter som faglig leder for rehabiliteringstjenesten i Ullersmo landsfengsel 1981-84. Fra 1984 til 1994 arbeidet han i Asplan Analyse, fra 1990 som administrerende direktør. Knoff stiftet deretter Agenda Utredning & Utvikling, som han ledet frem til 1998. Han jobbet deretter som selvstendig konsulent til 2004.
Fra 2005 til 2006 var Knoff fylkestrygdedirektør i Oslo, før han ble direktør i Arbeids- og velferdsdirektoratet i perioden 2006-07. Fra 2007 til 2008 var han seksjonssjef i Skatteetaten.
Knoff var hovedredaktør for artikkelsamlingen «Psykologiske almentjenester» (Universitetsforlaget, 1983).
Kristofer Kristofersen
Kristofer Lorentz Hornemann Kristofersen (født 11. mars 1851, død 11. september 1892) var en norsk forfatter og journalist. Han er nevnt i de legendariske «Bohêmbud». Minst én av hans bøker er oversatt til finsk.
Han ble født i Trondheim. Noe av hans forfatterskap er inspirert av skoletiden i Molde, hvor hans far var lærer – som Paa Forpost, hvor flere virkelige personer opptrer under dekknavn. I perioder var Kristofersen redaktør av Romsdalsposten, Romsdals Budstikke og Sunnmørsposten. Han bodde en tid på Rotvoll vest for Molde sentrum.
Familie
Han var sønn av Anna Adler og kaptein Hans Emil Christophersen, «en avgått militæroffiser som forsøkte å føye et par kroner til inntekten sin» som klasselærer ved Molde latingymnasium og middelskole i årene 1858–1873. Kristofer gikk der (i samme klasse som Olaus Fjørtoft) og avla examen artium i 1869.
Han giftet seg 26. august 1885 med Anna Katarina Rønneberg. Paret var venner av Bjørnstjerne Bjørnson.
Kristofersen døde i Kristiania.
Bibliografi
(utgitt på Gyldendalske Boghandels Forlag i København der annet ikke er angitt)
Safvet-beg Bašagić
Safvet-beg Bašagić (født 6. mai 1870, død 9. april 1934) blir betraktet som «bosnisk renessansens far», og en av de største bosniske poeter. Han var grunnlegger av magasinet Gajret og det kulturelle samfunnet som bygde seg opp rundt det. Han var den valgt presidenten av Sabor i 1910. Bašagić er begravet i haremet i Gazi Husrev-beg moskéen i Sarajevo.
Han tok sin utdannelse i Wien. Han underviste i orientalske språk ved Universitetet i Zagreb og var en samarbeidspartner til Silvije Strahimir Kranjčević. Bašagić var kurator ved det arkeologiske museum i Sarajevo fra 1919 til 1927.
Ankobra
Ankobra er en elv i Ghana. Den har sitt utspring ved Wiawso, og renner omkring 190 km sørover til Guineabukta. Den har tidevannsforskjell opp til Tomento. Elvene som renner inn i Ankobra er Fure, Mansi og Bonsa.
Elven er navigerbar for småbåter omkring 80 km inn i landet. Over dette har den en rekke stryk. Det er foreslått å anlegge kraftverk i den øvre delen.
Glyptostrobus pensilis
Glyptostrobus pensilis er et sjeldent bartre som vokser i Sør-Kina og tilstøtende områder. Det er den eneste nålevende arten i slekta Glyptostrobus. Arten ble tidligere regnet til sumpsypressfamilien, men tilhører nå sypressfamilien. De nærmeste slektningene er Cryptomeria og Taxodium.
Beskrivelse
Det blir 20–30 meter høyt med en stammediameter på 60–70 cm, mer sjelden 120 cm. Krona er konisk med horisontale greiner i nedre del, mens de øvre greinene er mer opprette. Arten har ånderøtter som stikker opp over marka, på samme måte som slektningen sumpsypress (Taxodium). De utvikles fra siderøttene og kan finnes ut til en avstand på 7–8 m fra basis av stammen. Barken er gråbrun med langsgående furer.
Bladene er friskt grønne om våren og blir brune om høsten. Bladene på langskudd er skjellaktige og overlappende. De på kortskudd er nåleaktige, firkantet i tverrsnitt, 8–12 mm lange og sitter i to rader. Hannblomstene er endestilte på kortskudd. Konglene er endestilte på sideskudd, pæreformete, 12–18 mm lange og har en lang stilk. Frøene er eggformede eller avlange, 5–6 mm lange og har en 3 mm lang vinge.
Økonomisk betydning
I sørøstlige Kina er arten vanlig plantet rundt rismarker og i templer og landsbyer. Ifølge feng shui bringer treslaget lykke og velstand. Trevirket er høy verdsatt, det dufter, har en vakker struktur og er motstandsdyktig mot termitter. Virket brukes blant annet til møbler og musikkinstrumenter. Den lette veden i ånderøttene brukes til å lage korker og livbøyer. Garvestoff utvinnes fra bark og kongleskjell.
Generelt
Hundrevis av fossiler av Glyptostrobus fra tidsrommet tidlig kritt til tidlig pleistocen er funnet over hele den nordlige halvkule. Mer enn 30 fossile arter er beskrevet, men det er lite som skiller dem fra den nålevende arten, og det virkelige artsantallet er nok betraktelig lavere.
De eldste fossilene er fra aptium i tidlig kritt og er funnet i Alberta i Canada, Montana i USA og på Grønland. I albium til cenomanium vandret Glyptostrobus ut av Nord-Amerika langs spitsbergenkorridoren, og i cenomanium og turonium i tidlig senkritt vokste slekta i nordlige deler av Nord-Amerika og Asia og i sørlige Eurasia. Den eurasiske kontinentalplaten var da et eget kontinent adskilt fra Asia. I siste del av senkritt forsvant slekta fra Eurasia, men fortsatte å vokse i Asia og Nord-Amerika.
I paleogen startet store fjellkjedefoldinger i Europa og Nord-Amerika, og nedbøren økte. Dette førte til at det oppstod store sumper som var optimale voksesteder for Glyptostrobus. Slekta vandret nå tilbake til Europa over ei landbru fra Nord-Amerika, og den fikk sin maksimale utbredelse fra sen paleocen–tidlig eocen fram til oligocen. Også på Svalbard er det funnet fossiler fra paleocen og eocen. I tidlig miocen vokste Glyptostrobus i Europa, Japan og deler av Sentral-Asia og Nord-Amerika. På Island er den funnet i 15 millioner år gamle avsetninger.
I sen miocen begynte tilbakegangen for Glyptostrobus. Det er usikkert om det skyldes at klimaet ble kaldere og tørrere, økt konkurranse fra artene i furufamilien, eller en kombinasjon. I Sentral-Asia døde slekta ut i løpet av miocen og i Nord-Amerika i overgangen miocen–pliocen. Den overlevde i Japan til tidlig pleistocen for 1,1–0,8 millioner år siden. I Japan mot slutten av pliocen vokste Glyptostrobus på våte steder, mens Metasequoia foretrakk tørrere plasser i samme område. I Kina er det er ikke funnet fossiler fra pliocen eller pleistocen, så opphavet til den nålevende arten er usikkert.
Europa
I Mellom-Europa vokste Glyptostrobus europaeus fra yngre oligocen til pliocen langs kanten av innsjøer sammen med Nyssa, Alnus, Myrica lignitum, Liquidambar europaea og kanskje Zelkova zelkovifolia. Den var et dominerende treslag på skogkledde torvmyrer, og Glyptostrobus-rester er vanlige i de store brunkullforekomstene i området. Tidlig i pliocen bestod skogene i det nordlige middelhavsområdet av Taxodium eller Glyptostrobus i sumpområder og Sequoia i skrånende terreng. Sammen med bartrærne vokste varme- og fuktighetskrevende løvtrær som Engelhardia, Symplocos og Platycarya.