cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jødisk historie
Dreyfus og sionismen
Rasistisk antisemittisme sto fram stadig hyppigere i europeisk kultur, i enkelte land var det mindre eksplisitt, mens den i andre land var nærmest en del av den offisielle nasjonale politikken. Mest kjent er Dreyfus-saken i Frankrike på slutten av 1800-tallet. Den franske offiseren Alfred Dreyfus av jødisk herkomst ble den 15. oktober 1894 arrestert for spionasje. Dernest ble han av en krigsrett den 5. januar 1895 dømt til livsvarig opphold på Djevleøya like utenfor Guyana i Sør-Amerika. Dommen kom på bakgrunn av forfalskede dokumenter. En del av prosessen var at Dreyfus ble fratatt all ære, degradert og hans sverd ble brukket. Den franske antisemitten Édouard Drumont, som hadde utgitt boken La France Juive (Det jødiske Frankrike), skrev for avisen «La Libre Parole», og agiterte sterkt for å demonisere jødene i Frankrike og få dem stengt ute. Drumont var blant Dreyfus' mest innbitte og høylytte motstandere.
To år etter at Dreyfus var blitt sendt til straffeleiren ble det klart at en annen fransk offiser var den skyldige, men at offiserer med høyere rang hadde underslått disse bevisene for å få Dreyfus dømt. I 1898 ble Dreyfus-saken behandlet i kassasjonsretten, som erklærte dommen ugyldig. Dreyfus fikk komme tilbake til Frankrike, men ble i 1899 funnet skyldig i en ny krigsrett. Dette vakte sterke reaksjoner, og han ble nesten umiddelbart benådet av republikkens president, Émile Loubet, og sluppet fri fra fengselet. Forfatteren Émile Zola bidro med sin berømte avisartikkel «J'accuse» (Jeg anklager) til at Dreyfus etter lang tid fikk oppreisning.
Disse forfølgelsene, sammen med statsstøttede pogromer i Russland på slutten av 1800-tallet, førte til et stadig større antall jøder ble overbevist om de ville kun være trygge i deres egen nasjon. Den østerrikske og jødiske journalisten Theodor Herzl var også en av de som fulgte Dreyfus-rettssaken og dens etterspill. Herzl skrev boken Der Judenstaat (Den jødiske stat, 1896) og grunnla World Zionist Organization med det ene formålet å opprette en egen stat for verdens jøder. Sionisme er et vanskelig begrep; sionistene har rett i at jøder i et antisemittisk samfunn aldri vil være trygge for sine liv, men på den annen side er sionisme en form for jødisk nasjonalisme ved å hevde at det jødiske folk utgjør en egen etnisk/nasjonal gruppe, og gir således paradoksalt antisemittismen rett. Stedet hvor en jødisk stat skulle dannes var ikke hvor som helst, det var i jødenes gamle hjemland i Midtøsten, hele eller deler av det historiske landskapet Israel med hovedvekt på Jerusalem. Det var samtidig en gjenklang av den gamle jødiske hilsningen i århundrer, «Neste år, Jerusalem!» Underforstått, en gang skal alle jøder vende hjem. På 1900-tallet kom denne prosessen i gang for alvor.
Utvandringen til Israel
I løpet av 1870- og 1880-tallet hadde debatten blant jødene i Europa stadig mer kretset rundt spørsmålet om å utvandre til Israel og etablere et nasjonalt hjem der. I 1882 ble den første sionistiske bosetningen, Rishon LeZion, grunnlagt av immigranter som tilhørte bevegelsen «Hovevei Zion» fra opprinnelig Russland. Senere ble bevegelsen «Bilu» grunnlagt og som etablerte flere bosetninger i landet Israel.
Sionistbevegelsen ble offisielt grunnlagt etter konferansen i Katowice i 1884 og kongressen til sionistene i 1897. Det var Theodor Herzl som begynte kampen for å overtale datidens supermakter til å tillate at jødene dannet en egen stat. Etter den første verdenskrig synes det som om forholdene lå til rette for å etablere en egen stat: Storbritannia okkuperte Palestina fra Det osmanske rike og jødene fikk et løfte om et «nasjonalt hjem» fra britene i form av Balfourerklæringen i 1917. I 1920 begynte det britiske Palestinamandatet.
I begynnelsen ble den projødiske Herbert Samuel utnevnt som høykommissær i Palestina. Det hebraiske universitetet i Jerusalem ble etablert og flere store jødiske immigrasjonsbølger til Midtøsten kom i gang. Arabiske bosettere i Palestina var ikke begeistret over innvandringen og begynte etterhvert å motsette seg jødisk bosetning ved voldelige opptøyer og terror. Arabiske gjenger begikk terroraksjoner og mord på konvoier og på den jødiske befolkningen. Etter arabiske opptøyer i 1920 og oppstyr i Jaffa i 1921 innså de jødiske lederne at britene ikke hadde vilje til å stå opp mot volden og opprørene, og at de selv måtte forsvare seg med egne midler. I 1920 ble Haganah opprettet, en væpnet jødisk selvforsvarsstyrke for å beskytte sine gårder og kibbutzer.
Det var store opptøyer i Hebron i 1929 hvor 67 jøder ble drept av arabere. Mordene sendt sjokkbølger gjennom de jødiske samfunnene i Palestina og i verden. De overlevende ble evakuert av britene, mange kom tilbake i 1931, men bortimot alle flyktet i tiden 1936–1939 da det brøt et langvarig arabisk opprør. Det førte til reorganiseringen og utviklingen av den jødiske paramilitære Haganah som etter uavhengigheten i 1948 omgjort til det som nå er Israels forsvarsstyrker, Tzva Haganah le-Yisra'el.
Storbritannia begynte å snu i Palestinaspørsmålet. Både på De britiske øyer som andre steder økte antisemittismen. Den britiske arbeiderpartipolitikeren Oswald Mosley, etablerte sitt eget parti, British Union of Fascists, som hevdet at jødene ført Storbritannia inn i krig, og ønsket derfor fred og samarbeid med Tyskland. I Tyskland var Adolf Hitler kommet til makten, og Nürnberglovene i 1935 gjorde effektivt 500 000 tyske jøder til flyktninger i sitt eget land. I mars 1938 annekterte Hitler Østerrike og gjorde ytterligere 200 000 jøder til statsløse flyktninger, og i september samme år aksepterte Storbritannia at nasjonalsosialistene annekterte Sudetenland, noe som gjorde ytterligere 100 000 jøder til flyktninger.
Holocaust
I 1933, da Adolf Hitler og NSDAP tok makten i Tyskland, ble situasjonen for tyske jødene akutt alvorlig. Økonomisk krise, rasistisk antisemittiske lover og frykt for en kommende krig fikk mange jøder til å flykte fra Europa til Palestina, til USA og faktisk også til Sovjetunionen som i tiden etter den russiske revolusjon hadde gjennomført store pogromer mot jødene, særlig Ukraina hvor «en og en halv million ukrainske jøder ble ofre for de mest ondskapsfulle angrep siden Khmelnytskijs dager. Beregnet antall av drepte går så høyt som en jøde av hver tretten. Hundrevis av tusener ble etterlatt hjemløse.»
Den massive størrelsen av holocaust, og de redsler og uhyrligheter som skjedde i løpet av det, påvirket i stor grad den jødiske nasjonen. Ikke minst påvirket det verdensopinionen, som først etter krigen innså og forsto rekkevidden av holocaust. I etterkrigstiden ble det åpenbart at det var umulig å etterlate jødene i hendene på andre nasjoner, og arbeidet for å etablere et ly for det sårete jødiske folket kom i gang på ny.
Etableringen av staten Israel
Den 29. november 1947 besluttet FN å dele landet i to stater: en jødisk stat og en arabisk stat. Det jødiske lederskapet aksepterte beslutningen, men araberne motsatte seg den og begynte på nytt å gå til angrep på jødiske bosetninger. Samme dag som araberne avviste FN-planen erklærte David Ben-Gurion Israel for en jødisk uavhengig og selvstendig stat, noe som ikke ble anerkjent av nabolandene Syria, Egypt, Jordan, Libanon og Irak. I 1948 begynte den arabisk-israelske krig, eller Israels uavhengighetskrig som den også er blitt hetende.
Siden 1948 har Israel vært involvert i rekke større militære konflikter, inkludert Suezkrisen i 1956, Seksdagerskrigen i 1967, Jom kippur-krigen i 1973, Libanon-krigen i 1982, og den nye krigen med Libanon i 2006, foruten en bortimot konstant rekke av pågående mindre konflikter for å bevare sine nasjonale interesser.
Siden 1977 har det vært fortsatte og hovedsakelig lite suksessfulle diplomatiske anstrengelser satt i gang av Israel, dets naboer, og andre partier, inkludert USA, Den europeiske union, og Norge, for å føre fredsprosessen videre med det mål å løse konfliktene mellom Israel og dets naboer, hovedsakelig over skjebnen til det palestinske folket.
Jøder i USA
USA var ett av de land, bortsett fra Israel, hvor flest jøder utvandret til for unnslippe forfølgelser, og har vært en del av den amerikanske rammeverket helt siden kolonitiden. Fram til 1830-tallet var det jødiske samfunnet i Charleston i Sør-Carolina den mest tallrike i Nord-Amerika. Med den store innvandringen av jøder fra Tyskland på 1800-tallet etablerte jødene seg i mange byer over hele USA. En enda større innvandring av østeuropeiske jøder i tidsrommet 1880–1914 brakte en større og fattig andel mennesker til New York. Flyktninger fra Europa etter den andre verdenskrig og fra Sovjetunionen etter 1970 har også bidratt. Dagens jødiske befolkning er på rundt fem millioner, under 2 prosent av totaliteten, og er synkende på grunn av mindre familiestørrelser og innbyrdes giftemål.
Jødiske ledere har oppmuntret til tilpasning og integrering til det amerikanske samfunnet, og er i dag en del av amerikanske kultur. Under den amerikanske borgerkrigen kjempet rundt 3 000 jøder (ut av rundt 150 000 jøder totalt i USA) på de konføderates side mens rundt 7 000 kjempet på nordstatenes side. Under den andre verdenskrig kjempet 500 000 amerikanske jøder, rundt halvparten av alle jøder av hankjønn mellom 18 og 50, i krigen. Ettersom USA aldri ble underkastet holocaust, har landet stått fram etter den andre verdenskrig som det største og rikeste senteret for jødedommen i verden.
Jøder på 2000-tallet
Israel ble etablert som hjemland for det jødiske folket og er ofte referert til som den jødiske staten. Landets tilbakevendingslov gir alle jøder og alle av jødisk slekt retten til å få israelsk statsborgerskap]. I dag er Israel et parlamentarisk demokrati med en befolkning på over 7,5 millioner mennesker. Av disse er rundt 6,6 millioner jødiske. Israel er i dag en moderne samfunn med blant annet åtte offentlige universiteter.
I dag er de største jødiske samfunnene i USA og Israel, men betydelige samfunn i Frankrike, Argentina, Russland, England og Canada. I Norge bor det i dag trolig minst 1 500 jøder, i hovedsak i Oslo.
Den jødiske autonome oblast, skapt i Sovjetperioden, har fortsatt som en selvstendig oblast under Russland. Øverste rabbiner av Birobidzhan, Mordechai Scheiner, forteller at det er 4 000 jøder i hovedstaden.
Eksterne lenker
ইহুদি ধর্মের ইতিহাস
Jackpot (andre betydninger)
Jackpot kan sikte til
Flaskeskute
En flaskeskute er en naturtro modell av en båt (som regel en seilskute), som er plassert inni en glassflaske. Skuten er som regel vesentlig større enn diameteren på flaskens åpning.
Teknikk
Skuten blir bygget utenfor flasken på en slik måte at den kan foldes sammen og føres gjennom flasketuten. Ulike teknikker benyttes for å gjøre skuten sammenleggbar. For eksempel hengslet mast, hengslede rær og tråder som løper gjennom master og skrog. Vel inne i flasken reises skuten til full størrelse. Dette skjer ved å trekke i tråder som er forbundet med mastene, samt bruk av hjemmelagde verktøy for å justere seil, lime fast tråder, kutte tråder, osv.
Havet i flasken kan være vinduskitt som er farget med knust fargekritt eller oljemaling.
Flaskeskuter i Norge
Kløckers Hus i Arendal rommer verdens største utstilling av flaskeskuter, 655 flasker, alle bygget av Kjell Birkeland (f. 1938). Birkeland oppgir å ha bygget over 4,000 flaskeskuter i løpet av sitt liv.
Foreninger
En forening ble etablert i 1978 med navn «Den norske Flaskeskuteforening av 1978». Foreningen eksisterer ikke lenger.
The Rock
The Rock kan referere til flere ting:
Rofekoksib
Rofekoksib (rofecoxib) er et ikkesteroid antiinflammatorisk middel, nærmere bestemt en COX-2-hemmer (koksib). Medikamentet er mest kjent under merkenavnet Vioxx.
I utgangspunktet mente man at koksibene hadde færre bivirkninger enn uselektive COX-hemmere, særlig fra mage-tarm, da prostaglandiner som virker beskyttende på mageslimhinnen i teorien ikke skulle bli påvirket. Det har vist seg at denne effekten ikke er så stor som man først antok, særlig ved lang tids bruk.
Vioxx-skandalen
Medikamentet hadde da allerede vært et av de mest omsatte i mange år, og i en metaanalyse publisert i The Lancet slås det fast at med informasjonen Merck satt inne med, skulle medikamentet ha vært trukket tilbake flere år tidligere. FDA har anslått at Vioxx i løpet av de fem årene det var på markedet har vært årsak til mellom 88 000 og 139 000 alvorlige hjerte-karhendelser, hvorav 30-40 % trolig med dødelig utfall.
Vioxx-skandalen har medført en rekke søksmål mot Merck, og har medført betydelig redusert markedsverdi av dette selskapet. Saken var også et stort tilbakeslag for FDA, og har bidratt til å ytterligere press for å reformere denne institusjonen.
Basra
Basra (arabisk: البصرة‎, al-Baṣrah), også transkribert Basrah og Bassora, sjeldnere Balsora)  er en by i sørlige Irak og administrativt senter for Basraprovinsen. Den ligger ved Shatt al-Arab, som er utløpet av de to mektige flodene Eufrat og Tigris ned til Den persiske gulf.
Byen er en viktig havneby for Irak, blant annet med tanke på utskipning av olje. Basra er den tredje største byen i Irak med omtrent 1 700 000 innbyggere.
Den bibelske Edens have har, trass i beretningens klare symbolske trekk, gjerne blitt stedfestet til området rundt eller oppstrøms for det nåværende Basra (skjønt en rekke andre områder i den bibelske verden har også fått den ære). I fortellingen om Sinbad sjøfareren (Tusen og en natt) dreier det seg om en sjømann som seiler ut fra Basra.
Etymologi
Navnet Basra stammer formodentlig fra det arabiske Al-Basrah, som betyr «den overskuende» eller «den altseende». Dette gjenspeiler stedets militære betydning for araberne. Andre kilder hevder at et persisk ord ligger til grunn: Bas-rāh eller Bassorāh, som betyr «der mange veier møtes». Andre ser en forbindelse til det aramaiske ord basratha, som betyr «hyttested» eller «bosetting».
I europeiske middelalderkilder kan man støte på Balsora om byen.
Befolkning
Det overveldende flertall av befolkningen er etniske arabere av adnanittiske eller qahtanittiske røtter. De viktigste stammer i Basra er al-Emarah, bani tamim, bani assad, bani ka'ab, bani malik, sjammar, bani khalid, bani sa'ad, al-shwelat 'anizzah, suwa'id, al-bo Mohammed, al-Jboor, duwasir, dhufair, shreefat, al-Badr, al-Ubadi, ruba'ah sajjid, men det er dessuten et stort antall andre arabiske stammer representert. Basra har også noen få afro-irakere.
Religion
Det er nesten 86 % sjiitter og 9 % sunnier i byen. Basras gamle moské presenterer seg som den første moské overhodet utenfor Den arabiske halvøy. Et lite antall kristne, blant annet tilhørende den kaldeisk-katolske kirke som har et bispesete her, finnes fortsatt i Basra. Det er også restene av den før-islamske gnostiske gruppen mandeerne, hvis hovedkvarter var bydelen tidligere kalt Suk esh-Sheikh, med en menighet på 3000 eller færre.
Det gamle Basra
I år 638 bad kalif Umar ibn al-Khattab at general Utba ibn Ghazwan skulle bygge et militært feste og en handelsplass på stedet for den gamle persiske bosetning Vaheštābād Ardašīr. Rundt denne leiren oppstod så byen Basra.
Den 9. desember 656 kom det til et væpnet sammenstøt ved Basra mellom tilhengerne av den fjerde kalif og svigersønn av profeten Mohammed, Ali ibn Abi Talib, og hans motstandere som bestred Ali var en rashidun med anspråk til kalifatet. Slaget ble kjent som Kamelslaget ved Basra, og endte med seier for Alis parti («Sjiat Ali» - navnegivende for sjiamuslimenes trosretning). Frem til slutten av 670-årene var tilhørige til det arabiske stammeforbundet Tamīm og qaisittiske grupper toneangivende i Basra. Men så førte tilvandringene av azd til en maktforskyvning. Under den andre borgerkrigen (683-691) tilhørte Basra zubairidenes maktområde.
Tidlig på 700-tallet virket den meget innflytelserike Koran-lærde Hasan al-Basri (642–728) og hans disippel, den rettslærde Qatāda ibn Diʿāma (døde 735/6) i Basra. Byen var på sitt kulturelle høydepunkt på 800-tallet, da den var sentrum for den teologisk-filosofiske muʿtazila-retningen. Til den hørte litterater som al-Jahiz (776-869). I Basra virket også Al-Hariri (1054-1122), en arabisk dikter og grammatiker kjent for sine makamaer.
Frem til Hülegüs mongolerinvasjon på 1200-tallet var Basra et blomstrende handelssentrum. Men i ettertiden tapte den stadig mer av sin betydning. Den reisende Ibn Battuta beskrev på 1300-tallet en heller forfallen by. Etter ilkhanenes tid hersket forskjellige dynastier over Basra, som for eksempel jalairidene, safavidene og fra 1500-tallet osmanene. Basra var hovedstad i eyaletet Basra mellom 1538 og 1862. Afrasiyab (†1624), en lokal storgodseier, manøvrerte mellom safavider og osmaner, knyttet kontakter til portugiserne og kunne fra 1612 etablere et for det meste selvstendig herredømme over Basra. Hans etterfølgere Ali og Hussein behersket byen frem til 1668, da den igjen kom under osmansk styre.
Den nye by
På 1700-tallet ble det nye Basra grunnlagt noen få kilometer fra gamlebyen. Restene av gamle Basra med sitt militære feste ligger utenfor den nye by, og på stedet er det en stor haug.
Basra forble osmansk til byen ble erobret av britiske styrker i november 1914 i innledningen av det britiske felttoget i Mesopotamia under første verdenskrig.
De britiske okkupanter moderniserte byen. De bygde havnen, hvorpå Basra ble Iraks viktigste havneby. Under annen verdenskrig var Basra med sin havn et viktig transittpunkt for de vestalliertes forsyninger til Sovjetunionen. Ved krigens slutt hadde Basra 93,000 innbyggere.
I 1964 ble Universitetet i Basra grunnlagt. Befolkningen var i 1977 steget til ca 1,5 millioner, men falt under den første Gulfkrigen mellom Irak og Iran muligens så langt ned som til 400,000 innbyggere. Det var harde kamper om herredømmet over Basra, og byen ble flere ganger tatt under ild, men fant aldri til iranerne.
Under den andre Gulfkrigen i 1991 ble Basra igjen sterkt rammet av de alliertes bombeangrep.
Etter krigen var Basra sentrum for det sørirakiske opprør mot Saddam Hussein. Oppstanden brøt ut 2. mars 1991, og baserte seg på den amerikanske president Bushs løfte om å styrte Saddam Hussein. Opprørerne fikk ikke støtte av de allierte, og minst 3000 av dem falt i Basra.
Under den tredje Gulfkrigen i 2003 var Basra på nytt en av de viktigste krigsskueplassene. Britiske styrker var etterpå den stedlige okkupasjonsmakt. Tidlig i september 2007 forlot de britiske styrker sitt hovedkvarter i Basras palass, og trakk seg først tilbake til byens flyplass. Ved slutten av året overgav britene også den til de irakiske myndigheter. Senere raste det kamper mellom tilhengere av sjiittlederen Muqtada al-Sadr og de irakiske regjeringsstyrker om kontrollen over den viktige oljehavnen.
Ellen Gulbranson
Ellen Maria Elizabeth Nordgren Gulbranson (født Ellen Norgren 8. mars 1863 i Stockholm, død 2. januar 1947 i Oslo) var en svensk-norsk operasangerinne (mezzosopran), og en ledende figur innen den andre generasjonen sangere i Bayreuth.
Bakgrunn
Ellen Gulbranson studerte ved Kungliga Musikhögskolan med Julius Gunther og fra 1883 med Ellen Kenneth og Mathilde Marchesi i Paris. Senere studerte hun også med Marchesis datter Blanche, som omskapte Gulbransons stemme fra mezzosopran til dramatisk sopran.
Sangerinne
Gulbransons operadebut skjedde i Stockholm 1889 som Amneri. Hun møtte Edvard Grieg i 1888 og ble en av hans og Nina Griegs favoritter. Etter en konsert i Wien 1896 ble også Johannes Brahms oppmerksom på henne.
Hun giftet seg med den musikkinteresserte norske marineløytnanten Hans Petter Jørgen Francis Gulbranson, barnebarn av Hans Gulbranson i 1890 og ble norsk statsborger. Ekteparet bosatte seg på Haug gård i Bærum, og på Lysaker i 1893. De fikk tre døtre.
Hjulpet av Johan Svendsen ble hun en av sin tids ledende Wagner-sangere. Mellom 1896 og 1914 var Gulbranson blant de ledende kreftene i Bayreuth-festspillene, der hun hovedsakelig opptrådte som Brünnhilde i Der Ring des Nibelungen. Hun spilte inn noen få akustiske 78-plater på merket Gramophone for Brødrene Johnsen AS.
Hun trakk seg tilbake i 1915 og ble en høyt ansett pedagog. Kaja Norena var den mest kjente av hennes elever.
Hun døde i en alder av 83 år.
Utmerkelser og æresbevisninger
I tillegg til ordener og hederstitler mottok Ellen Gulbranson også smykker fra blant andre keiser Wilhelm II, det danske kongehuset og dronning Maud som påskjønnelse for sin sang.
Cyril V. Jackson
Cyril Jackson (født 5. desember 1903 i Ossett, Yorkshire i England, død februar 1988) var en sørafrikansk astronom. Han ble født i Ossett, Yorkshire i England, men hans far emigrerte til Sør-Afrika i 1911.
Jackson arbeidet ved Mount Stromlo fra 1957 til 1963. I 1963 gjenåpnet Yale Columbia Southern Observatory at El Leoncito, Argentina (IAU-kode 808), og han tjenestegjorde her som direktør frem til 1966 da han gikk av med pensjon.
Jackson oppdaget en rekke kometer, inkludert de periodiske kometene 47P/Ashbrook-Jackson og 58P/Jackson-Neujmin. Han oppdaget også en rekke asteroider og småplaneter i den tidligere delen av karrieren ved Union Observatory.
Eisenstadt
Eisenstadt (ungarsk: Kismarton) er hovedstad i delstaten Burgenland i Østerrike. Byen har 12 000 innbyggere.
Absolutt flertall
Absolutt flertall er en variant av kvalifisert flertall der en forutsetter at et flertall av alle de stemmeberettigede i en sak avgir sammenfallende stemmer ved en avstemning. Absolutt flertall skiller seg fra prinsippene alminnelig flertall (flertall av de avgitte stemmer) og simpelt flertall (forslaget med flest stemmer vinner).
Krav om absolutt flertall brukes i flere land i forbindelse med oppnevning av regjering eller mistillit. I Sverige og Portugal må et absolutt flertall stemme mot et forslag til ny regjering for å stoppe det, mens Tyskland, Polen, Spania og Ungarn er land der regjeringen må ha absolutt flertall for å tiltre; dette kalles Investitur. I Norge er det stemmeplikt i Stortinget, så alminnelig flertall og absolutt flertall blir i realiteten det samme. Ved presidentvalg i USA må de vinnende kandidatene for president og visepresident ha absolutt flertall i valgkollegiet for å bli valgt av dette; i motsatt fall må de til slutt vinnende kandidatene ha fått det absolutte flertallet i den relevante avdelingen av Kongressen.
Krav om absolutt flertall kan forekomme i forsamlinger når det er snakk om vedtektsendringer, og vil eksempelvis kunne hindre at det foretas kupp i en forsamling der et stort antall representanter er midlertidig fraværende.
Absolutt flertall kan være en moderat og nyttig form for kvalifisert flertall i forsamlinger der alle stemmeberettigede møter eller bør møte. En av ulempene ved krav om "absolutt flertall" ved folkeavstemninger er at ikke avgitte stemmer i praksis tilfaller mindretallet. Samtidig kan absolutt flertall også vurderes som et mindre strengt krav til kvalifisert flertall enn for eksempel krav om ⅔ eller ¾ flertall.
Planetarion
Planetarion er et tikkbasert nettspill som spilles direkte fra en nettleser. Spillet foregår i verdensrommet. Hver spiller har én planet hver og kan inngå allianser og jobbe sammen med sin galakse for å oppnå størst mulig makt i spillet.
Vømmøltoppen
Vømmøltoppen er et samlealbum utgitt av Vømmøl Spellmannslag, dette var gruppas første utgivelse på CD. Albumet ble gitt ut i 1989.
The Saunters
The Saunters var et Shadows-band fra Trondheim.
Vømmøltoppen
På denne utgivelsen gikk mange av sangene igjen fra det siste albumet Vømmølmusikken. Den eneste sangen som ikke er med er konsertopptaket av sangen «Johan Møkkerbakken» som opprinnelig ble tatt opp av Øystein Sunde under en konsert på Bikuben i Oslo der Vømmøl fremførte noen sanger.
The Saunters
Bandet ble etablert 1963 og ble oppløst i 1967 Bandet gjenoppsto ved tusenårsskiftet og spiller sporadisk den dag i dag.
Stars
Stars har flere betydninger:
Athabasca tjæresand
Athabasca tjæresand er en stor forekomst av oljesand i det nordlige Alberta, Canada. Oljesanden er en blanding av petroleum nesten i fast form, silikasand, leiremineraler, og vann. Athabascaforekomsten er den største av tre store oljesandforekomster i Alberta. De to andre er Peace River og Cold Lake.
Til sammen dekker oljesandforekomstene et 141 000 km² stort, tynt befolket område, dekket av taigapreget barskog og myr. 10 % av Athabasca-forekomsten har et overdekke som er mindre enn 75 m dypt, og derfor velegent for dagbrudd. Overdekket i et 3400 km² stort delområde består av 1-3 meter vannrikt jordsmonn over 75 meter leire og ren sand. Den underliggende oljesanden ligger i et 40-60 meter tykt lag over forholdsvis flat kalkstein.
Historisk utvikling
Sporene av tungolje langs Athabasca-elva var kjent blant urinnvånerne cree og dene som benyttet stoffet til impregnering av kanoer. Oljesanden ble første gang observert av europeere i 1788. Etter avtaler inngått med Canadas regjering har flere First Nations rettigheter som grunneier i området.
På bakgrunn av lett tilgjengelighet ble verdens første industrielle utvinning av oljesand startet her, av selskapet Great Canadian Oil Sands (nå Suncor) i 1967. Produksjonen var 30 000 fat olje per dag. Utvinningsprosessen var vannbasert, med separasjon i store kar. Metoden krever store mengder naturgass. Denne hentes fra nærliggende gassforekomster.
En nyere metode består i oppvarming av oljesanden ved damp. Nedsatt viskositet gjør det mulig å trekke ut olje på stedet. Oppvarmingsmetoden kan også generere naturgass til bruk i den tradisjonelle utvinningsmetoden.
Kostnaden ved å utvinne olje fra sanden har inntil nylig vært vesentlig ulønnsom. Den totale utvinningskostnaden ble i 2006 anslått til mellom 36 og 40 CAD per fat. Den totale produksjonen fordelt på tre produksjonsområder, var i 2006 1 065 000 fat olje per dag, økende til 1 300 000 fat olje per dag i 2009.
Ved den senere økningen i oljeprisen har lønnsomheten forbedret seg dramatisk. Mange ny utvinningsaktiviteter er satt igang i 2007, i hovedsak begrenset av tilgjengelig arbeidskraft i Alberta.
Selskapet North American Oil Sands Corporation (NAOSC) som ble kjøpt opp av StatoilHydro i 2007, står for en av minst åtte større satsinger. NAOSC planlegger å starte et anlegg for produksjon av 10 000 fat olje per dag i slutten av 2009, med en mulig opptrapping til 200 000 fat olje per dag i 2020.
Reserver
Det offisielle anslaget over den totale reserven, gitt av Albertas regjering, er mellom 1 700 og 2 500 milliarder fat. Av dette er det anslått at 28 milliarder m³ (174 mmrd. fat) petroleum er økonomisk drivverdig fra de tre oljesandområdene, gitt uendret prisnivå og med tilgjengelig utvinningsteknologi.
Estimatet plasserer Canadas petroleumsreserver på andreplass etter Saudi-Arabia. Nye utvinningsmetoder er imidlertid under utvikling med sikte på tredobling av utvinningsraten.
Framtidig produksjon
Hvis alle de planlagte utvinningsaktivitetene kommer i stand, vil produksjonen utgjøre 3 millioner fat olje per dag i 2020, og 5 millioner fat olje per dag i 2030.
Miljøpåvirkingen
Området er et av de mest forurensede i landet, med overhyppighet av kreft, sur nedbør og dårlig kvalitet i grunnvann og overflatevann.
Dagbruddene ødelegger den naturlig skog- og myrvegeratsjonen permanent. Albertas regjering har stilt krav om at områdene skal tilbakeføres til en tilsvarende bruksmulighet («equivalent land capability»). Resultatet er en praksis av tilbakeføring til beiteland for kveg i stedet for gjenskapelse av skogen.
Vannforbruket blir regulert. Avfallsvannet går til deponeringsdammer som opptar 50 km².
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1998 – 1000 meter damer
1 000 meter damer var en øvelse i hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1998 og ble avholdt i M-Wave i Nagano den 19. februar 1998.
40 utøvere fra 14 nasjoner deltok på distansen.
Rekorder
Dette var gjeldende verdens og olympisk rekord før Vinter-OL i 1998:
Følgende nye verdensrekorder og olympiske rekorder ble satt under konkurransen:
Busko-Zdrój
Busko-Zdrój ( [[Media:Pl-Busko-Zdrój.ogg|listen]]) er en by i det sørlige Polen, omkring 80 km nordøst for Kraków. Byen har 15,014 innbyggere (2021).
Game & Watch
Game & Watch var en håndholdt spillkonsoll utviklet av Nintendo. Den var et av de tidligste av Nintendos produkter som ble suksessfull. Den solgte 43,4 millioner enheter.
Turid Birkeland
Turid Birkeland (født 5. november 1962 i Haugesund, død 24. desember 2015 i Oslo) var en norsk kulturaktør, organisasjonskvinne og politiker som representerte Arbeiderpartiet.
Hun var kulturminister i Thorbjørn Jaglands regjering fra 25. oktober 1996 til 17. oktober 1997. Hun var også forfatter, kultursjef og programleder i NRK, samt leder for Risør kammermusikkfest. Fra 2008 var Birkeland seniorrådgiver i Telenor. 16. april 2012 tok Birkeland over som direktør for Rikskonsertene, en seksårig åremålsstilling, etter Åse Kleveland.
Liv og arbeid
Turid Birkeland fikk sin videregående utdanning ved Bjerke videregående skole i Oslo, og hadde ex.phil som eneste universitetsgrad. På Regjeringens nettsider blir hun også omtalt som journalist.
Mens Birkeland var festivalsjef for Risør kammermusikkfest, drev hun også «Solsiden Kafé» på torget i Risør frem til april 2007, hvorpå hun ble oppsagt. Lokalene eies av tidligere arbeidsdirektør Ted Hanisch, også han tidligere arbeiderpartipolitiker. Turid Birkeland ble fra august 2007 ansatt som rådgiver i TV-divisjonen i Telenor.
Birkeland var leder av Arbeidernes ungdomsfylking (AUF) 1989–1992 og for Ja-aksjonen for norsk EU-medlemskap i 1994. I 1996 ble hun hentet av Jagland som kulturminister etter Åse Kleveland. I den posisjonen satt Birkeland i ca. ett år. I perioden 1986–1989 var hun fast møtende vararepresentant på Stortinget. Hun arbeidet også en tid for LOs kontor i Brussel.
Turid Birkeland var kultursjef i NRK og programleder i kulturavdelingen i NRK. Hun ledet programmet Silikonfri sone på TVNorge, og var programleder på TV+ i 1995, i tillegg til jobb som leder for programrådet i P4.
Fra april 2012 og frem til sin død var Birkeland direktør for Rikskonsertene hvor hennes visjon om et samhandlende kulturfelt for skolesektoren førte til en stor sammenslåing av Den kulturelle skolesekken til en ny felles administrasjon som vil erstatte Rikskonsertene.
Ved kommunevalget i 2015 ble hun valgt inn i Oslo bystyre som representant for Arbeiderpartiet.
Sykdom og dødsfall
Turid Birkeland fikk den sjeldne diagnosen myelofibrose rundt 2010. Hun døde som følge av en infeksjon i forbindelse med sykdommen.
Anthony Perkins
Anthony Perkins (født 4. april 1932, død 12. september 1992) var en amerikansk skuespiller. Han skulle bli best kjent for sin rolle som seriemorderen Norman Bates i Alfred Hitchcocks Psycho (1960) og senere oppfølgere. Han har fått to stjerner på Hollywood Walk of Fame.
Perkins døde i 1992 av komplikasjoner i forbindelse med aids-sykdom. Han var gift med skuespiller og fotograf Berry Berenson som var søster av Marisa Berenson.
Uruguay (elv)
Uruguay (spansk: Río Uruguay – uttales:, portugisisk: Rio Uruguai – uttales: ) er ei elv i Brasil, Argentina og Uruguay i Sør-Amerika, og den danner store deler av grensene mellom disse landene. Den er 1 790 kilometer lang, med et nedbørfelt på 297 199 km². Elva har gitt navn til landet Uruguay.
Geografi
Elva begynner ved samløpet mellom elvene Rio Canoas og Pelotas på, rundt 200 meter over havet. De to kildeelvene har begge sitt utspring i fjellkjeden Serra Geral i Brasil, nordøst for byen Porto Alegre. Fra samløpet mellom Canoas og Pelotas renner elva vestover og danner her grensa mellom de brasilianske delstatene Santa Catarina og Rio Grande do Sul. Elva går her gjennom et ujevnt landskap og danner flere fosser og strykpartier, hvorav de største og mest kjente er de tre kilometer brede Moconáfallene, som ligger på stedet hvor elva møter grensa til Argentina.
Etter Moconáfallene dreier elva gradvis mot sørvest, og danner her grensa mellom Rio Grande do Sul i Brasil og de argentinske provinsene Misiones og Corrientes. Elva renner her gjennom byen Uruguaiana, som sammen med Paso de los Libres på argentinsk side er den største byen langs elva.
Ved samløpet med elva Quarai forlater elva Brasil. Den renner nå sørover og danner herfra til utløpet grensa mellom Uruguay og provinsen Entre Ríos i Argentina. Ved tvillingbyene Concordia og Salto ligger Salto Grande-demningen, og reservoaret bak demningen strekker seg nesten helt nord til grensa mot Brasil.
Elva munner ut i Río de la Plata, den store elvemunningen den danner sammen med elva Paraná, rundt 50 kilometer nord for Buenos Aires.
Elva er seilbar opp til Paysandú.
Opprinnelsen til navnet
Navnet på eva kommer fra de spanske nybyggernes tolkning av ordet som de innfødte brukte for å beskrive den. Det opprinnelige navnet på guaraní, Urugua'ý, betyr «elva med malte fugler».
Cellulosefabrikk-konflikten mellom Argentina og Uruguay
Argentina og Uruguay er for tiden involvert i en konflikt over Uruguayelva. To europeiske selskap, det spanske ENCE og det finske Bothnia, foreslo å bygge cellulosefabrikker ved Fray Bentos i Uruguay, vis-à-vis Gualeguaychú i Argentina. Innbyggerne på argentinsk side, sammen med mange andre, har siden april 2005 protestert mot planene, som de hevder vil forurense grenseelva mellom de to landene. Rundt årsskiftet 2005/2006 eskalerte konflikten til en diplomatisk krise, som medførte at ENCE bestemte seg for å flytte fabrikken 250 km sørover og bort fra elva. Siden desember 2005 har grensebruene mellom Argentina og Uruguay i det aktuelle området tidvis vært blokkert av argentinske protestaksjoner, noe som har medført strore forstyrrelser for kommersiell trafikk og turisme.
Bruer
Elva krysses av fire grensebruer (fra nord til sør):
Virakfuru
Virakfuru (Pinus taeda) er en art i furufamilien. Virakfurua vokser vilt i sørøstre deler av USA.
Den blir opptil 46 m høy med en stammediameter på 160 cm. Stammen er rett, og krona er bredt kjegleformet til avrundet. Barken er rødbrun med furer som deler den i kvadratiske eller uregelmessig rektangulære plater. Nålene sitter to eller tre sammen og er dypt gulgrønne og 12–18 cm lange. Hannkonglene er sylindriske, 2–4 cm lange og gule til gulbrune. Hunnkonglene er avlange, 6–12 cm lange og gulbrune. De bruker to år på å bli modne.
Arten vokser i fuktig subtropisk klima med hete somre og milde vintre. Årsnedbøren ligger mellom 1020 og 1520 mm. Virakfuru vokser i rene bestander, eller sammen med andre furuarter og ulike løvtrær. På tørre steder vokser den sammen med sumpfuru og andre furuarter, kviteik og andre eikearter, sassafras og Diospyros virginiana. På næringsrik jord forekommer også tulipantre, amerikabøk og kvitask.
På våte steder vokser virakfuru sammen med andre furuarter, vasseik, pileik, Quercus michauxii og andre eikearter, sumptre, Nyssa biflora, rødlønn, Magnolia virginiana, oksemagnolia, Persea borbonia, kvitalm og Sabal palmetto.
Undervegetasjonen varierer mye, og vanlige småtrær og busker omfatter blant annet blomsterkornell, amerikakristtorn og andre kristtornarter, hagtorn, Morella cerifera, Clethra, sumak og en rekke arter i lyngfamilien. Vanlige urter er Andropogon, Panicum, starr, Cyperus og hjortetrøst.
Utbredelsen strekker seg fra sørlige New Jersey sørover til sentrale Florida og vestover til østlige Texas. Arten finnes både på kystslettene og opp til 700 moh. i åslandet rundt Appalachene. Den mangler helt på elveslettene ved Mississippi og er heller ikke vanlig på sandgrunn på kystslettene.
Virakfuru er det viktigste tømmertreet i Sørstatene, og tømmer kommer både fra naturlige bestander og tømmerplantasjer. Disse skogene er viktige for vilt som hvithalehjort, østamerikansk gråekorn, reveekorn, nordkrattvaktel, villkalkun, sørgedue og bomullshalekaniner. Virakfuru blir også dyrket i tømmerplantasjer i land der den ikke vokser naturlig, som Sør-Afrika, Zimbabwe, sørlige Brasil, Argentina, Kina og Australia.
Kenya under Sommer-OL 1996
Kenya under Sommer-OL 1996. Femtito sportsutøvere fra Kenya deltok i fem grener under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Det var niende gangen Kenya deltok i et sommer-OL. Landet kom på 38.-plass på den uoffisielle medaljestatistikken med en gull-, fire sølv- og tre bronsemedaljer. Friidrettsutøveren Paul Tergat var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Vrifuru
Vrifuru, også kalt Contortafuru (Pinus contorta) er en art i furuslekten og furufamilien (Pinaceae). Vrifurua vokser vilt i vestre deler av Nord-Amerika. Navnet vrifuru henspiller på at nålene som sitter to og to sammen er vridde.
Beskrivelse
Bartreet blir i Nord-Amerika 40 til 50 meter høyt og kan få en stammediameter (diamter ved brysthøyde - dbh) på opptil 2 meter. I Norge blir treet som regel ikke mer enn 25 m høyt, og har lang og smal trekrone som har svak kjegleform. Nålene sitter to og to i festet, og lukter litt sitron. Bladene er inntil 5–10 cm lange og greinene sitter lengre nedover stammen enn på vanlig furu. En annen forskjell er at vrifuru har glattere og mer grå bark, som løsner i små flak. Kystvrifuru er en underart med lysere nåler og skjevere kongler enn vanlig vrifuru.
Konglene er 3 – 7 cm, eggformete, peker utover og modner i løpet av 16 – 20 måneder. I sitt opprinnelsesområde åpner vanligvis ikke konglene seg før etter en skogbrann, men i Alaska åpner noen seg naturlig. Frøene er brune og små (5 mm) med en lang bred vinge (10–14 mm) og ca. 2.9 mg tunge.
Vrifurua sprer seg i Amerika ved å gjemme frø i lukkede konglekapsler under skogbrann, for så å dominere det utbrente landskapet etter brannen som pionerart.
Underarter og varianter
De ulike underartene og variantene er:
Utplantet utbredelse og bestand
Vrifuru ble innført til Europa i 1855 og ble først tatt i bruk i Norge på slutten av 1800-tallet til skogbruksformål. Grunnen til at man har valgt vrifuru framfor vanlig furu er at den ikke blir angrepet av snøskyttesoppen og har større volumproduksjon. Det har i den senere tid vist seg at den er utsatt for angrep av grein og knopptørkesoppen. Underarten subsp. contorta har først og fremst blitt benyttet i kystnære strøk, ofte til planting av lebelter, mens subsp. latifolia er plantet i fjellnære innlandsstrøk i Trøndelag og på Østlandet, men også helt nord til Finnmark. I perioden 1960 til 1990 ble det årlig plantet 2 – 3000 dekar med vrifuru. Det samlede utplantede arealet av vrifuru i Norge er på cirka 60 – 80 000 dekar. I Norden er vrifuru svært mye brukt i Sverige, hvor det er tilplantet cirka 6 millioner dekar (først og fremst i store plantefelt i Nord-Sverige, nord for 60. breddegrad), mens Island, Danmark og Finland har langt mindre arealer. Totalt i Norden er det utplantet cirka 6.5 millioner dekar.
Fremmed art: Spredning og økologisk effekt
Vrifuru er tilpasset brann og treet slipper normalt ikke frøet før konglen utsettes for høye temperaturer. Skogbranner vil derfor utløse mange års frøproduksjon og gi en tett ny bestand. I Norden har det vist seg at vrifuru formerer seg selv uten skogbrann, noe som kan gi spredning ut fra plantefelt. Selv om mesteparten av frøene treffer bakken noen få meter fra mortreet, vil frøvingen gjøre at noe av spredningen vil skje med vinden, noe som øker potensialet for langdistansespredning. Gnagere (mus, rotter og ekorn) kan også ta med seg frø og dermed spre frøene over lengre distanser, noe som kan forårsake nyetableringer.
Vrifuru vokser raskere og er mer skyggetålende enn vanlig furu. Den er også istand til å etablere seg under skyggen av voksen furu-, gran-, og bjørkeskog, samt forstyrrede overflater som vegkanter. Den setter også kongler tidlig (<10 år), kan produsere opptil 17 000 frø og har relativt hyppige frøsettinger. Arealbruken rundt plantefelt vil påvirke sannsynligheten for etablering. I Norge har den spredt seg en del spesielt på Østlandet. Mens i Sverige viser undersøkelser at graden av selvforyngelse er høy, og varierer mellom 42 - 86 % i vrifurubestander eldre enn 30 år. I enkelttilfeller i Sverige er det dokumentert selvforyngelse så høyt som 820 moh. på Grönfjellet i Härjedalen.
Vrifuru har en kraftig vekst sammenlignet med gran og furu, og vil relativt raskt stenge ut sollyset ned til undervegetasjonen. Dette vil kunne utkonkurrere andre stedegne arter. Effekten vil også avhenge av type treslagsskifte. I bestander av vrifuru skjer også nedbrytningen saktere enn i bjørkeskog, noe som vil få følger både for jordsmonn og vegetasjonen i bunnsjiktet.
Quiz-Mester
Quiz-Mester er et sosialt norskutviklet kunnskapsspill som bare kan spilles som Facebook-applikasjon.
Spillet har spørsmål fra tolv kategorier, og spilleren selv bestemmer hvilke kategorier som skal være med (minst tre). Så får spilleren spørsmål i tilfeldig rekkefølge, og for hvert spørsmål er det fem svaralternativer der ett av dem riktig. Dersom spilleren svarer riktig, blir vedkommende regjerende mester i dette spørsmålet. Dermed vil en eventuell tidligere regjerende mester miste sin status for det aktuelle spørsmålet. Den som er regjerende mester i flest spørsmål fra én kategori, blir utnevnt til kategoriens stormester.
Spilleren som er stormester i flest kategorier får tittelen Quiz-Mester.
Spillet tilbyr også rankinglister, statistikk, mulighet for å invitere andre til å spille, samt mulighet for å gi utvikleren varsel om potensielle feil.
Quiz-Mester ble lansert i 2010.
Michel Mayor
Michel Gustave Édouard Mayor (født 12. januar 1942 i Echallens, Sveits) er en sveitsisk professor, astronom og fysiker. I 2019 ble han tildelt nobelprisen i fysikk sammen med Didier Queloz og James Peebles.
Etter å ha studert fysikk ved Université de Lausanne mottok Mayor i 1971 sin doktorgrad i astronomi ved observatoriet for astronomi i Genève. Hans forskningstermin ble gjennomført ved observatoriet i Cambridge, European Southern Observatory (ESO) i Chile og ved Instituttet for astrofysikk ved University of Hawaii. Mayor var medforfatter av over 200 vitenskapelige publikasjoner. Mayor var ansatt ved instituttet for astronomi ved Universitetet i Genève. Han gikk formelt av med pensjon i 2007, men var fremdeles aktiv som professor emeritus etter dette.
I 2004 ble han tildelt Albert Einstein-medaljen. I 2005 ble han tildelt Shaw-prisen i astronomi.
Shamash
Shamash var i mesopotamisk mytologi en solgud, og også den som hadde rollen som en gud for lov og orden. I sumerisk mytologi er han kjent under navnet Utu.
Navnet Shamash betyr simpelthen «sol», og han er personifiseringen av solen og dagslyset. Som solen som beveger seg over himmelen, ser han alt. Han er derfor sannhetens og retferdighetens beskytter.
Utu ble regnet som sønn av måneguden Nanna-Suen og Nindal og bror av Inanna. Utu var gift med Sherida. Han fremstilles noen ganger som en okse. Sammen med Adad er han også skytsgud for varselstagning.
Fumimaro Konoe
Fumimaro Konoe (født 12. oktober 1891, død 16. desember 1945) var en politiker og fyrste av ætten Fujiwar. Konoe var tre ganger statsminister i Japan, den siste perioden var juli til oktober 1941.
Konoe forsøkte å unngå krig med USA, men mislyktes og gikk av som statsminister. Etter andre verdenskrig var han under etterforskning for krigsforbrytelser og begikk selvmord for å unngå en sannsynlig rettssak.
Telefonsentralmontørene
«Telefonsentralmontørene» er en singleplate som ble utgitt av plateselskapet MAI. Bandene Vømmøl Spellmannslag og Folk flest var de eneste som medvirket. Plata var lagd mot en stor sak i 1970-åra. I dag er denne plata meget sjelden.
Sankt Pölten
Sankt Pölten er hovedstad i delstaten Niederösterreich i Østerrike. Byen ligger ved elva Traisen og har om lag 50 000 innbyggere.
Emilie de Ravin
Emilie de Ravin (født 27. desember 1981 i Mount Eliza i Victoria) er en australsk skuespillerinne. Hun er kjent for sin rolle som Belle i eventyrserien Once Upon a Time. Hun har også spilt Tess Harding i den amerikanske TV-serien Roswell og i den amerikanske TV-serien Lost som Claire Littleton. I filmen Brick er hun kjent for hennes rolle som Brendan Frys heroinavhengige eks-kjæreste Emily Kostich. Hun har hatt gjesteopptredener i CSI: Miami og The Handler.
Tidlig liv
Emilie de Ravin ble født i Mount Eliza i delstaten Victoria i Australia. Da hun var ni år gammel danset hun ballett på Christa Cameron School of Ballet i Melbourne, og etter å ha blitt hjemmeskolert av moren, ble hun tatt opp på Australian Ballet School da hun var 15 år. Der opptrådte hun i produksjoner med Australian Ballet og Danceworld 301. Emilie studerte skuespill på Australia's National Institute of Dramatic Art, og i Prime Time Actors Studio i Los Angeles. Hun er yngst av tre søstre og er 157 cm høy.
Karriere
Emilie de Ravins første store rolle var som demonen Curupira i TV-serien BeatMaster da hun var 18 år. Det samme året, i 1999, fikk hun tildelt en rolle som romvesenet/hybridmennesket Tess Harding i TV-serien Roswell, som er basert på en sann historie. Hun fikk denne rollen en måned etter at hun flyttet til Los Angeles. I 2002 fikk hun rollen som Chris Hargensen i 2002-versjonen av Stephen King-hiten Carrie.
I 2004 fikk de Ravin tildelt rollen som Claire Littleton i TV-suksessen Lost. I 2005 ble hun med i grøsserfilmen Brick som den heroinavhengige Emily Kostich. Og det samme året ble hun med i grøsser-/komediefilmen Santa's Slay. I 2006 fikk hun tildelt rollen som Brenda Carter i den populære grøsserfilmen The Hills Have Eyes. (Siden hun var opptatt med innspillingen av Lost kunne hun ikke delta i oppfølgeren som ble laget i 2007).
I 2007 fikk Emilie de Ravin tildelt rollen som Baby i baseballfilmen Ball Don't Lie. Hun skal også være med i en annen sportsfilm, The Perfect Game, og i Public Enemies som Anna Patzke.
I 2010 spilte hun rollen som Ally Craig i filmen Remember me sammen med Robert Pattinson.
Personlig liv
Emilie de Ravin er gift med Josh Janowicz. De giftet seg 19. juni 2006.
De Ravin er et fransk etternavn og betyr «fra ravinen».
Ak Bars Kazan
Ak Bars Kazan (russisk: Ак Барс Казань, tatar: Ак Барс Казан) er en russisk ishockeyklubb fra Kazan i Tatarstan i Russland.
Klubben har spilt i KHL siden 2008. De ble russiske mestere i 1998, 2006 og 2009 (da de vant den første utgaven av KHL er Gagarin Cup sluttspill) og 2010 2007 var et av de europeiske mesterne da de vant den europeiske klubben mesterskapet i hockey. Klubben ble dannet i 1956 som Masjstroj Kazan, som senere ble endret til SC Uritskogo Itil Kazan og Kazan. Det nåværende navnet ble vedtatt i 1996.