cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fraktur (skrift)
Frakturskrift i dag
Fraktur, særlig i form av den fete fonten Fette Fraktur, har også tidvis blitt brukt som dekorativt stilelement i hiphop-kulturen og liknende miljøer. Bruken har ingenting med nynazisme å gjøre, men har oppstått uavhengig av den erketyske tradisjonen. Den historiske forklaringen skal gå tilbake til 1500-tallet da den nye boktrykkerkunsten spredte seg fra tysk kulturområde videre til Nederland, deriblant De spanske Nederlandene (tilsvarer omtrent dagens Belgia). De tyske fontene skal derfra ha kommet til Spania og blitt ført videre til de nye koloniene i Sør-Amerika. Her ble fraktur blant annet brukt som trykkskrift i bibler. Denne tradisjonen ble også videreført til Mexico. I moderne tid skal særlig innsatte i fengsler i disse områdene, som altså var preget av en kristen kultur med bruk av fraktur, begynt med tatoveringer skrevet med denne kjente fonten. I noen miljøer har visse kriminelle høy status, og moten skal ha spredt seg til subkulturer blant unge hispanics i California og resten av USA, etniske grupper med røtter til Latin-Amerika.
Fraktur i TeX og Unicode
Bokstaver i fraktur kan skrives ved hjelp av fonten \mathfrak i TeX, et fritt typografisk tekst- og layoutsystem som særlig brukes til å framstille komplekse matematiske formler:
Bokstavene kan også gjengis ved hjelp av Unicode, et svært omfattende sett av ulike tegn og fonter som en industristandard som støttes av de fleste datamaskinene i dag:
𝔄 𝔅 ℭ 𝔇 𝔈 𝔉 𝔊 ℌ ℑ 𝔍 𝔎 𝔏 𝔐 𝔑 𝔒 𝔓 𝔔 ℜ 𝔖 𝔗 𝔘 𝔙 𝔚 𝔛 𝔜 ℨ
𝔞 𝔟 𝔠 𝔡 𝔢 𝔣 𝔤 𝔥 𝔦 𝔧 𝔨 𝔩 𝔪 𝔫 𝔬 𝔭 𝔮 𝔯 𝔰 𝔱 𝔲 𝔳 𝔴 𝔵 𝔶 𝔷
𝕬 𝕭 𝕮 𝕯 𝕰 𝕱 𝕲 𝕳 𝕴 𝕵 𝕶 𝕷 𝕸 𝕹 𝕺 𝕻 𝕼 𝕽 𝕾 𝕿 𝖀 𝖁 𝖂 𝖃 𝖄 𝖅
𝖆 𝖇 𝖈 𝖉 𝖊 𝖋 𝖌 𝖍 𝖎 𝖏 𝖐 𝖑 𝖒 𝖓 𝖔 𝖕 𝖖 𝖗 𝖘 𝖙 𝖚 𝖛 𝖜 𝖝 𝖞 𝖟
Skardalstunnelen
Skardalstunnelen er en veitunnel i Kåfjord kommune i Troms. Tunnelen er en del av Europavei 6 og går under Isfjellet mellom Skardalen og Båneset, og er bygd som skredsikringstiltak. Den er 2265 meter lang. Byggingen startet i 2001, gjennomslaget kom 10. oktober 2002, og tunnelen ble åpnet den 11. juli 2003.
Großer Stern (Berlin)
Grosser Stern (norsk: Store stjerne) er den sentrale plass i parken Tiergarten i ortsteil Tiergarten i Berlins bydel Mitte.
Historie
Plassen ble anlagt ca 1698 under kurfyrst Friedrich III (fra 1701 Fredrik I av kong Fredrik I av Preussen). Den er i utgangspunktet en såkalt jaktstjerne, et element i barokk hage- og parkkunst. Jaktstjernen ble praktisk anvendt i såkalt parforsejakt.
8. oktober
8. oktober er den 281. dagen i året og den 282. i skuddår. Det er 84 dager igjen av året.
Großer Stern (Berlin)
Historie
Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff foretok omlegginger av plassen fra 1742, og i tillegg andre deler av Tiergarten. I perioden 1833 til 1840 gjorde Peter Joseph Lenné Grosser Stern til en plass for offentlige tilstelninger.
8. oktober
Navnedag
Benedicte, Bente
Fødsler
Se flere som er født 8. oktober i Kategori:Fødsler 8. oktober.
Großer Stern (Berlin)
Historie
Fra midten av det 18. århundret til begynnelsen av det 19. århundret, sto det på plassen en gruppe sandsteinfigurer av antikke guder, kalt Die Puppen (dukkene).
Plassen fikk sitt nåværende utseende i 1939, blant annet ved at tversnittet ble sterkt utvidet. Seierssøylen ble flyttet fra dagens Platz der Republik (Berlin) foran Riksdagsbygningen, og til sentrum av Grosser Stern.
Ulike store arrangementer har funnet sted på Grosser Stern. I juli 2008 holdt president Barack Obama en tale her, med 200 000 tilhørere samlet.
Kypros’ geografi
Kypros er den tredje største øya i Middelhavet, etter de italienske øyene Sicilia og Sardinia. Kypros ligger i den østlige delen av Middelhavet, sør for halvøya Anatolia (Lilleasia) eller den asiatiske delen av det moderne Tyrkia. Derfor regner man geografisk øya som en del av Vest-Asia eller Midtøsten.
Øya Kypros er 240 km lang og 100 km bred, og ligger rundt 75 km fra Tyrkia i nord. Andre naboområder er Syria (105 km) og Libanon (108 km) i øst, Israel 200 km mot sørøst, Egypt 380 km mot sør og Hellas i vest-nordvest (280 km til de små Dodekanisosøyene i Kastellorizo, 400 km til Rhodos, og 800 km til det greske fastlandet.
Tre fysiske trekk dominerer øya. Troodosfjellene dekker det meste av de sørlige og vestlige områdene, og omtrent halvparten av øya. Den smale fjellkjeden Kyrenia strekker seg langs den nordlige kystlinjen, og dekker et mye mindre område. Mellom disse to fjellkjedene ligger sletten Mesaoria.
Geopolitisk er øya videre delt inn i fire hovedområder. Republikken Kypros, den internasjonalt anerkjente styresmakten, dekker den sørlige to-tredjedelen av øya. Nord-Kypros okkuperer den nordlige delen av øya og er bare anerkjent av Tyrkia. Den FN-kontrollerte grønne linjen er en buffersone som deler de to. I tillegg ligger det to britiskstyrte baser på øya: Akrotiri og Dekelia.
Terreng
De kuperte Troodosfjellene, som hovedsakelig strekker seg fra Pomosneset i nordvest og nesten til Larnakabukta i øst er det mest framtredende landskapet på øya. I sørvest heller fjellet gradvis nedover mot kystsletten.
Mens Troodos er et massiv formet av vulkansk stein, er fjellkjeden Kyrenia en smal fjellkjede av kalkstein, som brått stiger opp fra slettene. Den østligste delen blir en rekke småfjell på halvøya Karpass. Denne halvøya peker i retning Lilleasia, som Kypros geologisk hører til.
Selv den høyeste toppen i Kyrenia er ikke mer enn halvparten av det store Troodosmassivet, der Olympos strekker seg til 1 952 meter, det høyeste på Kypros. De utilgjengelige og taggete fjellene i Kyrenia ser derimot mye mer praktfulle ut. Den britiske forfatteren Lawrence Durrell skrev en gang i Bitter Lemons om Troodos at de var «et lite vakkert virvar av knauser og tunge steiner», og om Kyrenia at de hørte til «det gotiske Europa, med høyreiste klipper oversådd med korsfarerslott».
I antikken ble det oppdaget store forekomster av kobber i fjellsidene på Troodos.
Drenering
Avskoging i flere hundreår har ødelagt mye av det naturlige dreningssystemet på øya, slik at flere områder ikke lenger har vann året rundt. Et nettverk av elver oppstår om vinteren i Troodos og renner ut fra dem i alle retninger. Elvene Yialias og Pedhieos renner østover over Mesaoria og ut i Famagustabukten. Serraghis renner nordvestover gjennom Morfousletten. Alle elvene på øya tørker så inn om sommeren, og et omfattende system av demninger og vannveier har blitt konstruert for å føre vann til jordbruksområdene.
Naturlig vegetasjon
Selv om Kypros er et lite område er den naturlige vegetasjonen variert. Her finnes skoger av løvtre, eviggrønne og bredbladete trær, som tyrkisk furu, kyprosseder, sypress og eik. Ifølge Eratosthenes (200-tallet f.Kr.), en gresk botaniker, var det meste av Kypros dekket av skog i antikken, og store deler av disse skogene finnes fremdeles i fjellene Troodos og Kyrenia i dag, og lokalt i lavere høyder. Omtrent 17 % av hele øya er fremdeles skogområde. Der skogen har blitt hugget ned kan høye krattskoger av jordbærtre, Pistacia terebinthus, oliventre, kermeseik og Styrax officinalis overleve, men slike områder er uvanlige. Det meste av øya, som ikke er oppdyrket, er dekket av gress og lave busker som Cistus, Genista sphacelata, Calicotome villosa, Lithospermum hispidulum, Phaganalon rupestre og lokalt Pistacia lentiscus.
Klima
Kypros har middelhavsklima med varmt og forholdsvis tørt vær, og med regn hovedsakelig mellom november og mars. Øya har stort sett milde og våte vintre med tørre og varme somre. Variasjon i temperatur og nedbør er stort sett styrt av høyden, og til en viss grad av avstanden til sjøen.
Om vinteren ligger Kypros i banen til de mange små lavtrykkene som krysser Middelhavet fra vest til øst. Disse lavtrykkene gir det meste av nedbøren på øya, og fra desember til februar får øya rundt 60 % av den årlige nedbøren, som normalt er rundt 500 mm.
De høyere fjellområdene er kjøligere og fuktigere enn resten av øya, og enkelte steder her kan få opp til 1 000 mm. Her kan det også bli frost, og snø er ikke uvanlig på fjelltoppene.
Sommertemperaturene er høye i lavlandet, selv nær sjøen. Det varmeste området er Mesaoria. Den gjennomsnittlige døgntemperaturen i juli og august er mellom 29 ºC på den sentrale sletten til 22 ºC i Trodosfjellene, mens den gjennomsnittlige maksimumstemperaturen i disse månedene er mellom 36 ºC på sletten og 27 ºC i fjellene. På grunn av den stekende varmen i lavlandet har enkelte landsbyer i Troodos utviklet seg til feriesteder. Den årlige middeltemperaturen for hele øya er rundt 20 ºC. Vintrene er milde med en temperatur rundt 10 ºC i januar på den sentrale sletten og 3 ºC i Troodos. Om vinteren kan temperaturen i Troodos komme ned mot -7 ºC.
Miljø
Naturfarer: jordskjelv
Miljøproblemer: Vannressursproblem (ingen naturlige tilsig til reservoarene, sesongsbasert regnfall, saltvannsintrusjon i det største vannførende sjiktet på øya, økt tilsetning av salt i jordsmonnet i nord). Vannforurensning fra kloakk og industri. Forvitring av kysten. Urbaniserng fører til mindre dyreliv.
Rapanui
Rapanui er et austronesisk språk som brukes av befolkningen på den chilenske Påskeøya i Stillehavet.
Kypros’ geografi
Miljø
medlem av avtaler som omhandler: Luftforurensning, biologisk mangfold, klimaendringer, Kyoto-avtalen, utryddingstruede dyrearter, miljømodifisering, miljøfarlig avfall, havrett, marin dumping, forbud mot atomprøvesprengninger, vern av ozonlaget, skipsforurensning.
Rapanui
Noen spanjoler som besøkte øyene i 1770 oppgav å ha hørt noen ord på et språk som ikke ligner noe annet stillehavsspråk, men mange tror i dag at de må ha misforstått.
Yngre dryas-teorien
Yngre dryas-teorien  er en arkeologisk teori om hva som motiverte overgangen til jordbruk – den såkalte neolittiske revolusjonen.
Arkeologene A. M. T. Moore og G. C. Hillman (1992), med bidrag fra Ofer Bar-Yosef og R. H. Meadow (1995) peker på at det varme klimaet i starten av holocen førte til en spredning av vitale dyre- og plantearter nordover i den fruktbare halvmåne, og at det påfølgende tørre og kalde klima i yngre dryas inntraff en matvarekrise som tvang de økte befolkningene til å intensivere husdyrhold og dyrking.
Diaethria
Diaethria er en slekt av sommerfugler som hører til gruppen Biblidinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae). Disse tropiske sommerfuglene lever i Sør- og Mellom-Amerika.
Levevis
Biblidinae er tropiske skogsinsekter. Larvene lever spesielt på planter i almefamilien (Ulmaceae). Diaethria-artene lever i regnskog og er ofte å finne ved bosetninger. De voksne sommerfuglene besøker gjerne blomster, men drikker også fra råtnende frukt og åtsler.
Utbredelse
Slekten er utbredt i den Neotropiske økosonen fra Mexico og sørover, de fleste artene i skråningene av Andesfjellene.
Årstidsteorien
Årstidsteorien er en arkeologisk teori om hva som motiverte overgangen fra jakt og sanking til jordbruk – den såkalte neolittiske revolusjonen.
Arkeologene J. McCorriston og F. Hole (1991) mener at det i yngre dryas oppsto større årstidsvariasjoner enn tidligere, og at varmere, tørrere somre fremmet spredningen av kornarter inn i områder med gryende landsbybosetting og betydelig befolkningspress.
Atanagild
Atanagild (født 517, død 567) var vestgoternes konge i Hispania fra 554 til han døde.
Med hjelp fra en romersk styrke, inkludert en flåte til å sikre kystene, sendt fra Gallia i 551 av keiser i Østromerriket, Justinian I, beseiret og drepte Atanagild sin forgjenger, kong Agila, nær Sevilla i 554. Atanagild ble så konge.
Men havnene og kystbefestningene som ble tatt i Atanagilds navn, ble ikke raskt overlevert av hans bysantinske allierte. Atanagild klarte å ta tilbake noen få byer, men ble tvunget til å avgi en stor del av Hispania Baetica til en bysantinsk guvernør av høy byrd, men gammel til års, som het Liberius. Liberius satte seg fore å forstørre gaven.
Atanagild satte så ut for å drive sine romerske allierte ut av Den iberiske halvøy, men lyktes ikke. Han hadde invitert etableringen av en bysantinsk enklave i sør som skulle vare i 70 år. Det ser ut til at den romerske befolkningen i Baetica stod fast bak denne ortodokse patrisiske romerske guvernør.
Der er få detaljer om denne vestlige ekspansjonen av bysantinsk makt som blir oversett av Justinians historiker Procopius og Agathius. Den la på begge sider av Gibraltarstredet og inkluderte store byer som Cartagena, Cordoba og Assionia.
Selv om han gjennom sitt styre måtte kjempe mot bysantinerne, frankerne og sueviene, og ble trakassert i Pyreneene av baskerne, styrket Atanagild sitt kongedømme internt ved å forbedre forholdet til katolikkene som hans arianske forgjengere hadde undertrykket. Da suevienes konge gikk over til katolisismen rundt 560, var Atanagild og de vestgotiske adelsmennene alene igjen som arianere.
Atanagilds hoff i byen han grunnla, Toledo, var kjent for sin overdådighet. Hans dronning var Goiswinta som gav ham to døtre: Brunhilda og Galswinta som ble tragisk myrdet, som giftet seg med de frankiske brødrene Sigibert I av Austrasia og Chilperik, konge av neustrianske frankerne, som satte sin første kone til sides for Galswinta og så fikk henne kvalt.
Atanagild døde fredelig i sin seng, et faktum hans kronikeskriver ikke overså, og ble etterfulgt av sin bror Liuva I og den mektige gjenoppretteren av vestgotisk enhet, Liuvigild, den siste av de arianske vestgoterne.
Kongsvinger og Omegn Rideklubb
Kongsvinger og Omegn Rideklubb ble etablert 15. juni 1970. Klubben har stall, to ridehus og to utebaner i landlige omgivelser på Hov rett utenfor Kongsvinger sentrum, og er nær nabo med Kongsvinger Travbane. Den nåværende rideskolen ble startet i 2006 og drives av Kongsvinger Ridesenter. Kongsvinger og Omegn Rideklubb tilhører Hedmark Rytterkrets.
Historie
Blant gründerne var blant annet den kjente Distriktsveterinær og gründer av Kongsvinger Veterinærklinikk, Halvard Sandelien, samt Finn og Tore Gjems med flere. Navnet ble forkortet til KORK, noe som visstnok har sammenheng med åpningen av en flaske champagne i anledning stiftelsen.
KORK hadde sin virksomhet på Granli Gård hos Tore Gjems frem til slutten av 1970-tallet da man flyttet virksomheten til Hov der klubben i mange år leide stall på Hov kommunegård. Ridebaner ble opparbeidet i nærheten av stallen. Etter hvert oppstår behov for mer plass til ridning og man flyttet ridebanene til der hvor de ligger i dag, ca. 400 meter nord for stallen. Det ble etter hvert satt opp en ”plastboble” på 30x30 meter som ble benyttet som ridehus gjennom 1980 og begynnelsen av 1990 tallet. KORK arrangerte i denne tiden 2 NM runder i sprangridning og det ble etter hvert en tradisjon å arrangere større elite- og landsstevner for ponni.
I tiden 1995 – 1996 bygget klubben et ridehus på 70 x 20 meter. Dette ble finansiert ved hjelp av tippemidler, stor egeninnsats og gjennom låneopptak. Man inngikk da en 40 års festeavtale med Kongsvinger kommune og man opparbeidet ytterligere areal til ridebaner.
Klubben hadde en aktiv rideskole frem til 2002, men mistet da sine instruktører. Det ble ansatt nye, men man lykkes ikke med å få tak i de rette, eller de ønsket ikke å bli værende grunnet lite tilfredsstillende stallfasiliteter. Det hele nådde bunnen i 2004 da Mattilsynet stengte stallene som ble leiet av kommunen grunnet store tekniske mangler iht. forskrift om drift av hestesenter.
Utbygging
Vinteren 2006 fikk klubben engasjert en ny instruktør til å drive rideskolen, Maren Olsen Moshølen, fra Kongsvinger. Hun er utdannet Instruktør III på Norsk Hestesenter og har 10 års praksis hos OL rytter Stein Endresen i hans stall før hun kom til KORK.
For å ha noe å bygge fremtiden på ble det i 2007 prosjektert et nytt stallanlegg i 2 trinn. Stallanlegget ble gitt idrettsfunksjonell godkjenning av Kultur og Kirkedepartementet medio august samme år og anleggsarbeidene ble satt i gang tidlig i september. Den 22. desember samme år hadde klubben glede av å presentere et fantastisk flott og funksjonelt stallanlegg for sine medlemmer. Trinn 1 er fylt opp til randen av hester, 30 i tallet. Trinn 2 er ikke igangsatt enda. Den nye stallen og det gode miljøet som er kommet rundt denne medførte en sterkt økende aktivitet i klubben og mange ryttere med egne hester kom strømmende til.
Høsten 2009 stod ridehus nr 2 klart, et ridehus på 20 x 40 m. Begge ridehusene er anlegg med dry ecotrack filtbunner, noe som gjør det attraktivt å arrangere ridestevner i sprang og dressur innendørs på vinterstid.
Utover dette finnes det også en flott feltrittløype på anlegget med en flott hinderpark godkjent med hindre for opptil 90 cm.
I dag
Anlegget fremstår som svært godt vedlikeholdt både inne og ute. Klubben arrangerer flere distrikts – og landsstevner innen sprang, feltritt og dressur i løpet av året. Klubben har aktive medlemmer fra flere kommuner, med tyngde på Kongsvinger, Eidskog og Sør-Odal. Ca. 60 % av klubbens 240 medlemmer i 2011 er jenter i alderen 8 til 19 år.
Jakob Schøning
Jakob Marius Schøning (født 25. februar 1856 i Steigen, død 12. november 1934 i Oslo) var en norsk postmester og politiker for partiet Venstre.
Han var statsråd og sjef for Handelsdepartementet fra 22. oktober 1903 til 31. august 1904 i Francis Hagerups andre regjering. Deretter var han medlem av statsrådsavdelingen i Stockholm til regjeringen fratrådte 11. mars 1905.
Han tok juridisk embetseksamen 1879 og ble i 1882 ansatt i Marine- og postdepartementet, fra 1885 som byråsjef. I 1889 ble han postmester i Bergen, i Kristiania 1901-1903 og 1905-1926. Han foresto oppførelsen av hovedpostkontoret i Oslo fra 1914 til 1924. Schøning var medstifter av Norsk Kvinnesaksforening i 1884.
Schøning ble i 1899 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden og i 1924 forfremmet til kommandør av 1. klasse. Han innehadde også storkors av den spanske Isabella den katolskes orden.
Han tilhørte Schøning-slekten på Grøtøy i Steigen og var sønn av handelsmann Søren Brønlund Schøning (1816–1861) og hustru Sophie Amalie Norman. Han ble i 1882 gift med Caroline Jacobine Motzfeldt Müller (f. 1857).
Wujiang Silin-demningen
Wujiang Silin-demningen – eller bare Silindemningen – er en demning i elven Wujiang i prefekturet Tongren, provins Guizhou, i det sørlig-sentrale Kina. Arbeidet startet i 2005, og anlegget stod ferdig i 2012. Utbygger var Voith Siemens Hydro Power. Vannkraftverket har en effekt på 1,080-1,440 MW, fordelt på 4 like store francisturbiner.
Demningen er 117 meter høy og 316 meter lang. Den anvendes også for flomkontroll, navigasjon og irrigasjon.
Claus Frimann Clasen
Claus Frimann Dahl Clasen (født 7. juli 1894, død 29. mars 1970), bedre kjent som Lyktemanden, var en norsk visedikter, underholder og moromann i radioens barndom.
Av yrke var han assurandør, var ansatt i Storebrand, men stiftet senere sin egen assuranseforretning.
Da Kringkastningsselskapet A/S begynte sine sendinger fra Telegrafbygningen i Oslo i 1925, ble Lyktemannen Norges første moromann i radio hvor han hadde sine ukentlige programmer på en halv time. Frimann Clasen skrev også en mengde revyviser under sitt pseudonym, Lyktemanden.
Lyktemandens ukerevy fortsatte også etter at NRK overtok all kringkasting i 1933, og gikk helt frem til 1940. Innholdet vekslet mellom monologer og satiriske og humoristiske viser om aktuelle begivenheter. Den gang som nå var parodier på andre radioprogrammer, f.eks. værvarsling, landbruksnytt og fotballreportasjer, noe som slo an.
Frimann Clasen var meget produktiv, han skrev 3,000 viser for radio fra 1925 til 1940. I tillegg skrev han store mengder reklameviser, revyviser og slagertekster, og 1947 anslo han sin totale produksjon til minst 10,000 viser, vers og leilighetsdikt.
Av hans dikt og sanger er han i dag mest kjent som opphavsmannen til Lykkeliten, en sang han skrev da hans sønn Tom Frimann Clasen ble født i 1927.
Han var også far til sportskommentatoren Paal Clasen.
Zenica-Doboj kanton
Zenica-Doboj kanton (bosnisk: Zeničko-dobojski kanton, kroatisk: Zeničko-dobojska županija, serbisk: Зеничко-добојски кантон) er en av ti kantoner i Føderasjonen Bosnia-Hercegovina, en entitet (delstat) i Bosnia-Hercegovina. Foreløpige tall fra folketellingen i 2013 viste at kantonen hadde 385,067 innbyggere.
Kantonens areal er 3 343 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Zenica.
Kommuner
Kantonen består av tolv kommuner: Breza, Doboj Jug, Kakanj, Maglaj, Olovo, Tešanj, Vareš, Visoko, Zavidovići, Zenica, Žepče og Usora.
Shatt al-Arab
Shatt al-Arab (arabisk: شط العرب – «arabernes strøm»), eller Arvand (kalt اروندرود: arvandrūd på persisk), er en 193 km lang elv i Sørvest-Asia, dannet av Eufrat og Tigris som renner sammen i byen al-Qurnah i det sørlige Irak. Den sørlige enden av elven utgjør grensen mellom Irak og Iran ned til munningen av elven, der den renner ut i Persiabukten. Den varierer i bredde fra 37 meter ved Basra til 800 meter ved munningen. Karun-elven, en sideelv som slutter seg til Shatt al-Arab fra den iranske siden, avgir store mengder leire i elven. Dette gjør det nødvendig å stadig drenere elven for å gjøre den seilbar. Det er antatt at Shatt al-Arab er dannet relativt nylig, da Tigris og Eufrat opprinnelig rant ut i gulfen via en kanal lenger vest.
Territoriale krav og uenighet over navigasjonsrettigheter mellom Iran og Irak var blant hovedfaktorene for Iran-Irak-krigen, som varte fra 1980 til 1988, da en endte opp med samme situasjon som før 1980. De irakiske byene Basra og Umm Qasr, som begge er viktige havner, ligger langs elven, i tillegg til de iranske byene Abadan og Khorramshahr.
Mladá Boleslav
Mladá Boleslav er en by i Den tsjekkiske republikk. Byen ligger ved elva Jizera cirka fem mil nord for Praha og har omkring 42 000 innbyggere (2022). I byen ligger Škodas fabrikk, som er byens dominerende arbeidsgiver.
Historie
Byen ble grunnlagt i den andre halvpart av 900-tallet av kong Boleslav II av Böhmen som et kongelig slott. Ettersom det allerede var et slott kjent som Boleslav i nærheten av Praha ble dette slottet gitt navnet Mladá (Unge) for å skille det fra det eldre Boleslav, og som senere på 1400-tallet ble kjent som Stará Boleslav (Gamle Boleslav). Byen fikk delvis byrettigheter i 1334 og 1436, og ble et viktig sted på vegen fra Praha til nordlige Böhmen, Lausitz og Brandenburg. På 1500-tallet var byen et ledende senter for De bøhmiske brødrene (Jednota bratrská), en kirkelig reformasjonsbevegelse, og stedet var vert for dens biskop, en renessansekirke og et trykkeri. Etter å ha blitt katolisert på nytt på 1600-tallet sank befolkningstallet.
På 1800-tallet kom en ny vekst og framgang for byen og ble en viktig regionalt senter for nye skoler, teatre, museum og bilfabrikken Laurin & Klement (i dag Škoda) ble grunnlagt. Etter kommunistenes revolusjon i 1948 var derimot nedgangen sterk, men har bedret seg siden 1990-tallet da fabrikken gjorde byen til en av de rikeste i Tsjekkia. I slutten av januar 2012 var byen vertskap for Europamesterskapet for kortbaneløp på skøyter.
Betel Trondheim
Betel Trondheim er en pinsemenighet i Trondheim i Trøndelag. Menigheten hadde 1,039 tilskuddstellende medlemmer i 2022.
Historie
Menigheten ble stiftet 18. januar 1920 og Olaf Rogde blir valgt til menighetens første pastor.
Visjon
Misjonsbefalingen er sentral menighetens visjon
vil vi utvikle oss til …''
vil vi framelske holdninger og handlinger som er preget av følgende verdier::''
Utdanning
Pinsemenigheten Betel eier og driver en grunnskole og en bibelskole. Menigheten har også kurs om kristen tro, familie og samliv.
Tomasskolen
Tomasskolen Trondheim Kristne Grunnskole har omtrent 90 elever fra 1. til 10. klasse (tall fra 2006). Tomasskolen drives i samsvar med læreplanene i Kunnskapsløftet, er godkjent av departementet og mottar statsstøtte. Skolen ble grunnlagt i 2000.
Alger-avtalen
Alger-avtalen ble signert den 6. mars 1975 i Algerie av sjah Muhammed Reza Pahlavi for Iran og visepresident og viseformannen i det revolusjonære kommandorådet Saddam Hussein for Irak. Den fastla den omstridte grensen mellom Iran og Irak ved Shatt al-Arab. Avtaleteksten sier at denne avtalen skulle anses som endelig fastsettelse på grensen, men freden varte ikke lenge. Bare fem år senere begynte Iran–Irak-krigen over det som de to nasjonene hadde blitt enige om, Shatt al-Arab.
For de kurdiske opprørerne i Irak var denne avtalen en katastrofe. All utenlandsk støtte de hadde fått gjennom Iran opphørte med øyeblikkelig virkning. I løpet av få uker var de kurdiske peshmerga-styrkene nedkjempet. Opprørslederen Mustafa Barzani og hans menn måtte gi fra seg sine våpen for å bli akseptert som flyktninger. Barzani døde på et sjukehus i USA to år seinere. Dog var heller ikke det kurdiske spørsmålet endelig avsluttet gjennom Alger-avtalen. Under krigen mellom Iran og Irak tok nye peshmergas opp kampen mot de arabiske okkupantene.
Killingen
Killingen er en øy vest for Bygdøy i Oslo, som ble fredet sammen med mye av Bygdøy i 2012. På øya er det en stor småbåthavn og slipp for småbåter. I 1923 sto et slag mellom spritsmuglere og politi i sundet mellom Killingen og Bygdøy Sjøbad.
Radiooperatørmerket
Radioperatørmerket (Bordfunkerabzeichen) er en tysk militær utmerkelse.
Killingen
Beliggenhet
Killingen ligger i Lysakerfjorden rett vest for Bygdøy sjøbad, ved et trangt sund. Over sundet går det en flytebro med ca. 3 meters høyde for båters passering. Syd i sundet mellom Killingen og Bygdøy ligger Kakaoskjær og Kaffiskjæret (nordligst), som etter tradisjonen har fått navnet fordi fiskere pleide å koke kaffe her. Det også er et viktig hekkested for fiskemåke.
Radiooperatørmerket
Historie
Merket ble introdusert 19. januar 1935, og var i utgangspunktet tiltenkt radiooperatører og flyskyttere i Luftwaffe i det tredje rike. Senere fikk flyskytterne eget merke, Skytter og flymekanikermerket.
Killingen
Øya og historien
Øya er 92,8 mål stor. Øya var for flere hundre år siden to øyer, Nordre og Søndre Killingen.
Killingen har noen få fastboende og enkelte fritidsboliger. Øya er i privat eie og ikke underlagt reguleringsplan.
Radiooperatørmerket
Design
Merket består av en oval stående sølvfarget krans hvor den ene siden er laget av laurbærblader, den andre siden av ekeblader. I bunnen av kransen er et hakekors. I senter er en mørkegrå ørn med vingene utspredd og siden til, med et lyn i klørne. Merket er i to deler, ørnen er naglet fast med to nagler til kransen. Merket ble i begynnelsen laget i buntmetall, aluminium og nysølv, men kom senere i sink. En versjon i tøy ble også introdusert.
Killingen
Øya og historien
På Killingens østside, ved sundet mot Bygdøy, lå Herberns Baatbyggeri A/S, hvor Sigurd Fr. Herbern konstruerte bl.a. éntype seilbåten Killing i 1952. Nå ligger Sjøsenteret marina her med båthavn for ca. 400 båter og vinteropplag. Sydvest på øya ligger Sydenden Slipp med vinteropplag for båter. Fra 2006 har det pågått en konflikt mellom eier av båthavnen på Killingen og staten i forbindelse med opprustning av Bygdøy Sjøbad på landsiden, om blant annet flytting og bruk av flytebroen.
Radiooperatørmerket
Kriterier
Merket ble utdelt til radiooperatør og flyskyttere (inntil skytterne fikk eget merke) etter:
Killingen
Letterslaget i 1923
Natt til 24. mars 1923 var det kamper mellom spritsmuglere, såkalte «lettere» som ranet spritlaster fra smuglere og politiet på Killingen og Bygdøy sjøbad. Bygdøy hadde rykte som «smuglerland» etter de mange spritlastene som ble satt i land der. To politimenn fra Aker politi, som hadde tatt beslag i spritlasten på Killingen og la ut mot sjøbadet, ble liggende i en båt mellom rivaliserende grupper i over to timer, blødende fra skuddskader, den ene også med knust nesebein etter steinkasting. Politifolkene greide å rømme til en villa i nærheten, der smuglerne forsøkte å bryte seg inn, men politiets forsterkninger kom dem i forkjøpet. Den ene politimannen ble vansiret for livet, og dette såkalte «Letterslaget» vakte stor oppmerksomhet i samtiden.
Fredning og Killingen naturminne
I april 2007 varslet Riksantikvaren at øya vil bli foreslått fredet som del av fredningen av H.M. Kongens eiendommer på og ved Bygdøy, og i 2012 ble fredning vedtatt.
Killingen naturminne (VV00000789) ble fredet 15. januar 1988 og omfatter et 3 dekar stort område nordvest på øya med fossile bergarter.
Avenir
Avenir AS var et norsk IT-selskap.
Avenir AS ble første gang etablert i 1987, og gjennom flere fusjoner, senest med Merkantildata, ble Avenir en del av Ementor.
I september 2007 hadde selskapet ca. 220 ansatte, og var 100 % eid av EDB Business Partner. Hovedkontoret lå på Skøyen i Oslo, og de hadde et mindre kontor i Bergen.
Barbatus
Barbatus (latinsk opprinnelse, «skjeggete») kan sikte til:
Per Digerud
Per Digerud (født 25. juli 1933 i Oslo, død 13. august 1988 i Oslo) var en norsk syklist, i sin tid Norges beste.
Som ung gikk han i rørlegger-lære hos syklist Arne Reidar Nilsen (1920 - 1999), som også ble hans manager som syklist, en karriere som startet da han i 1950, etter en tid til sjøs, mønstret av i Italia og syklet heim til Gjelleråsen. Vel hjemme, som medlem i Sportsklubben av 1909, vant han junior-NM i boksing klassemellomvekt i 1950. I 1955 vant han da NM i seniorklassen i klasse lett mellomvekt.
Barbatus
Mennesker
Per Digerud
Etter to sesonger som aktiv syklist for SK Rye fikk han sitt gjennombrudd da han som C-rytter ble nummer to i 10-milsløpet under NM i 1953. Han vant flere NM i landeveissykling i perioden 1955-64, hadde ti individuelle norgesmesterskap, femten lag-mesterskap, og fem ganger mottok han kongepokalen. Bronse i nordisk fikk han i 1961 og 62.
Ved sykling under Sommer-OL 1960 ble han nummer 71 i 175-km landevei, etter å ha ligget 8 runder i hovedfeltet og endatil ledet. Men, "på en matstasjon ble han stoppet av en annen rytter som hadde mistet sin matpakke og stanset helt opp. Det kostet Digernes mye krefter å ta igjen hovedfeltet, han ble liggende bak og hadde en ganske sjenerende motvind."
Etter å ha lagt opp i 1964, ble han kasserer og formann i SK Rye samt opptatt i styre og stell for Norges Cykleforbund. I 1967 var han med på å starte Styrkeprøven mellom Trondheim og Oslo, rittet der han allerede i 1962 satte rekorden på 16.23.65 som holdt i 22 år. Digerud drev også butikken Sykkelskreddern i Idrettens Hus i St. Olavs gate (Oslo), senere også Digerud Sport. Han var far til Geir Digerud som vant like mange mesterskap.
CENTO
CENTO (Central Treaty Organization, opprinnelig Middle East Treaty Organization eller METO, også kjent som Bagdad-pakten) ble dannet i 1955 av Irak, Tyrkia, Pakistan og Iran, i tillegg til Storbritannia. Selv om amerikansk press sammen med løfter om militær og økonomisk støtte var sentrale i forhandlingene som førte til enighet, valgte USA ikke å delta innledningsvis for å unngå å fremmedgjøre arabiske stater som landet fremdeles forsøkte å kultivere vennlige relasjoner med. I 1958 sluttet USA seg til alliansen. Den er vanligvis sett på som en av de minst vellykkede alliansene i den kalde krigen. Organisasjonens hovedkvarter var i Bagdad, Irak.
Den ble modellert etter NATO og bandt nasjonene til gjensidig samarbeid og beskyttelse, i tillegg til ikke-intervensjon i hverandres affærer. Dens mål var å bygge opp mot Sovjetunionen ved å ha en linje med sterke stater langs Sovjets sørvestlige grense.
USA hadde en fasilitet i et medlemsland, Pakistan, for å spionere på Sovjet. Basert i Peshawar fløy Lockheed U-2-spionfly rekognoseringstokt over sovjetisk luftrom. Etter U-2 krisen i 1960, advarte Sovjets leder Nikita Khrusjtsjov Pakistan om at landet hadde blitt et mål for sovjetiske atomvåpen.
Midtøsten og Sør-Asia ble ekstremt omskiftende i 60-årene med den pågående arabisk-israelske konflikten og de indo-pakistanske krigene. USA og CENTO var ikke villige til å involvere seg i noen av disse konfliktene. Amerikansk støtte for Israel skadet også relasjonene mellom USA og de muslimske medlemmene. I 1965 og 1971 forsøkte Pakistan forgjeves å få assistanse i sine kriger med India gjennom CENTO.
Viktigst av alt gjorde alliansen lite for å hindre ekspansjonen av sovjetisk innflytelse til ikke-medlemsland i området. Andre stater i Midtøsten følte seg ekskludert fra CENTO og vendte seg til sovjeterne, inkludert Egypt og Syria.
Den varte på papiret til den iranske revolusjonen i 1979. Men i realiteten var den så godt som ferdig etter 1974 da Tyrkia invaderte Kypros, som førte til at Storbritannia trakk sine styrker derfra som var erklærte å tilhøre alliansen.
Heksehammeren
Heksehammeren, (latin: Malleus Maleficarum) var den mest kjente «instruksjonsboken» for hekserisaker i europeisk retts- og kirkehistorie, skrevet av dominikanerpresten og inkvisitoren Heinrich Kramer og utgitt 1487. Boken ga retningslinjer for hvordan myndighetene skulle oppspore, avsløre, etterforske og rettsforfølge trolldom og heksekriminalitet, noe som ble straffeforfulgt som en særdeles alvorlig forbrytelse på 1400 – 1600-tallet. Boken ble trykket i flere opplag, og etter hvert som den etter noe tid ble anerkjent i flere kretser, tok hekseprosessene seg opp igjen etter en noe roligere periode.
Under den forutgående roligere periode hadde en rekke domstoler vært uten befatning med hekseprosesser på lang tid. Man hadde altså ingen sterk levende institusjonell hukommelse i rettsvesenet, og fant å måtte orientere seg blant annet etter det som måtte komme av utgivelser om emnet. Heksehammeren ble da i en periode brukt i stor utstrekning, riktignok fortrinnsvis av den verdslige makt. Men boken ble fordømt av den katolske kirke i 1490 og i det hele gjennomgående ignorert av inkvisisjonen.
Konkurranseteorien
Arkeologen Melinda Zeder (1999) mener at de nye planteartene som spredte seg tidlig i holocen, ble beitet av både mennesker og dyr, og at denne økte kontakten og konkurransen mellom mennesker og beitedyr med planteetende dyrearter førte til en gradvis prosess med domestisering.
Heksehammeren
Boken hadde likevel noe innflytelse etter reformasjonen, og ble anvendt av myndighetene både i protestantiske og katolske områder.
Forfatterskap
Kramer hadde selv erfaringer som heksejeger fra Innsbruck-området i Tirol. Kramer var ikke noen høyt respektert inkvisitor og representerte på sin tid en mindretallsoppfatning om hekseriet. Hans syn på trolldom ble ansett som underlig og ekstremt av et flertall av hans medbrødre i presteskapet, som stadig stakk kjepper i hjulene for de rettssaker han satte i gang.
Kramers beslutning om å forfatte håndboken ble fattet etter denne avvisningen, for å rettferdiggjøre sin virksomhet.
Opprinnelig var en pavebulle om hekseforfølgelse trykket som forord i boken; Summis desiderantes affectibus, gitt av pave Innocent VIII 5. desember 1484. Dette var sikkert medtatt av Kramer for at folk skulle danne seg den oppfatning at boken var utgitt med pavens velsignelse, eller endog blitt skrevet på oppdrag fra paven. I pavebullen hevder Innocens «å ha fått kjennskap til at folk har vendt sin katolske tro ryggen for å inngå pakt med Djevelen. De har hatt kjødelig omgang med demoner, brukt trollformler for å drepe barn og husdyr, skapt uvær og sykdom, impotens og sterilitet.» Offisielt skal Heksehammeren likevel aldri ha blitt brukt av den katolske kirke, og det finnes intet historisk belegg for at den ble benyttet av inkvisisjonen.
I 1631 offentliggjorde en av de mest kjente bekjempere av hekseprosessene, den tyske jesuitten Friedrich Spee, anonymt skriftet Cautio Criminalis, som kritiserte fremfor alt de metoder som ble benyttet i hekseprosessene, fremfor alt tortur, og gave argumenter for at tilståelser fremkommet under tortur ikke hadde særlig verdi. Annen utgave av verket ble utgitt med tilskyldelse av jesuittordens provinsledelse i Tyskland. Den ikkekirkelige jurist Thomasius fremholdt senere i sin Dissertatio de crimine magiae (1701) at det ikke forelå noen beviser for heksers eksistens og for deres angivelige dsjevlepakter.
Utgivelser
Kramer sendte boken til Köln universitets teologiske fakultet for å få deres godkjennelse. Datoen for dette, den 9. mai 1487, anses å være bokens førsteutgivelsesdato, selv om tidligere versjoner kan ha blitt til i 1485 eller 1486. Universitetet godkjente ikke boken, tvertimot fordømte de den for dens uetiske juridiske anbefalinger og fordi demonologien som ble presentert i boken ikke var i samsvar med katolsk lære. Et anbefalingsbrev angivelig signert av fire lærere ved universitetet var inkludert i de tidligste utgivelsene av boken. Dette var en direkte forfalskning. Heksehammeren ble forkastet og Kramer ble dømt av inkvisisjonen i 1490.
Boken ble likevel fortsatt utgitt, drevet av en voksende etterspørsel etter botemiddel mot hekseri. Mellom 1487 og 1520 skal 13 opplag ha blitt trykket, og 16 opplag mellom 1574 og tidspunkt for utgaven fra Lyon i 1669. Bokens popularitet strakk seg ut over nesten hele Europa, men var noe svakere i England og Nederlandene. På denne tiden var den den mest solgte boken etter Bibelen. Heksehammeren var da i en periode den viktigste referansen i jakten på Satans medsammensvorne og håndlangere.
Milorad Čavić
Milorad Čavić (serbisk: Милорад Чавић, født 31. mai 1984 i Anaheim i California) er en serbisk-amerikansk svømmer. Čavić studerte ved Turstin High School i California, hvor han satte fire CIF-rekorder og en nasjonal high school-rekord på 50 m fri, og senere ved Universitetet i California, Berkeley, hvor han trente med Mike Bottom. Čavić representerte Jugoslavia under Sommer-OL 2000 i Sydney og Serbia under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor han tok han sølv på 100 m butterfly.
Heksehammeren
Utgivelser
Selv om Heksehammeren var tunglest, og grensende til det langtekkelige i sine mange opplistinger, var den «nyskapende» (om det er det rette ord) ved det at den karakteriserte hekseri til noe verre enn kjetteri, og ved sine ekstraordinært hatske karakteristikker av det kvinnelige kjønn. Disse «sensasjonelle» trekkene var med på å sette hekser på dagsordenen igjen. Emnet ble igjen en tematikk for teologiske forfattere. Et år eller to etter utgivelsen kom Ulrich Molitoris med verket «De Lamiis et phitonicis mulieribus», som – til tross for sin avstandtagen fra de mest outrerte fremstillinger i Heksehammeren – ikke satte noe spørsmålstegn ved heksenes eksistens.
Moderne oversettelser til tysk ble utført av J. W. R. Schmidt i 1906 med tittelen Der Hexenhammer og til engelsk av Montague Summers i 1928. Denne ble trykket opp igjen i 1948 og 1971 og er fortsatt tilgjengelig (ISBN 0-486-22802-9).
Innhold
Heksehammeren består av tre deler.
Den første delen skal bevise at hekser finnes, den andre delen beskriver hvordan hekseri bedrives og den tredje delen hvordan hekser oppspores, hvordan rettergang og forhør skal drives, samt hvordan heksene skal uskadeliggjøres. Innholdet er i seg selv ikke nytt eller unikt, det består mest av sammenfatninger og gjentakelser av utbredte forestillinger, og til en viss grad allerede publisert materiale, som for eksempel Nicolas Eymerics Directorium Inquisitorum fra 1376 og Johannes Niders Formicarius fra 1435.
Heksenes usedelige vaner er gitt stor plass i boken, og spørsmålet om hvorvidt demoner kan gi opphav til avkom med en heks drøftes inngående. Den litterære stilen er seriøs og fullstendig humørløs – for eksempel siteres det et sted en folkelig satirisk anti-kirkelig historie/vits som om den var en virkelig hendelse.
Den siste delen av boken behandler praktiske detaljer i hekseriprosessen; hvordan hekser kan oppspores, forhøres og uskadeliggjøres. Boken kommer med anbefalinger om hvor mye tiltro man kan ha til vitneutsagn og behovet for å unngå ondsinnede anklager. Den slår også fast at ryktespredning er tilstrekkelig grunn til anklage og at et altfor energisk forsvar beviser at til og med forsvareren kan være skyldig i hekseri. Det gis regler for hvordan den verdslige makt skal unngå å bli forhekset, og forfatteren forsikrer at anklagerne som Guds representanter er beskyttet mot heksenes krefter. I detalj beskrives hvordan tilståelse skal framtvinges, inkludert hvordan bruk av tortur under forhørene kan utføres. Rødglødende jern anbefales i tillegg til å barbere alt hår av den anklagedes kropp så man kan finne Satans tegn.
Heksehammeren ble i tillegg til å bli brukt som referanse i rettssaker, en stor inspirasjon til fordømmende taler og skrekkinngytende historier på folkemunne. Boken er kvinnefiendtlig. Forfatteren hevdet at kvinnen lot seg lettere forføre av djevelen enn menn, og boken er veldig fokusert på seksualitet. Likevel utgjør de kvinnefiendtlige partiene i boken bare 3-4% av den totale teksten. Man må huske at Heksehammeren er et verk skapt ut fra en marginal fanatikers mentalitet og kultur. I første rekke var nok bokens hensikt å bevise djevelens eksistens, og til dette trengtes hekser. De var ment å ha førstehåndskjennskap til djevelen, og denne kunnskapen var det viktig å få fram for å finne vitenskapelige bevis på hans eksistens.
Diskontinuerlig
En graf eller funksjon er diskontinuerlig hvor den ikke er kontinuerlig. I slike tilfeller er den ikke definert for alle verdier.
Bruddpunkt
Et vanlige tilfelle er funksjoner som for en funksjonsverdi blir dividert på 0. Eksempel på en funksjon som ikke er definert for 1:
Dette kalles for et bruddpunkt. Et slik punkt er ikke definert for den gitte funksjonen, men utgjør grensen for funksjonen fra begge sider. Et bruddpunkt opptrer som et «hull» i grafen. Ofte er bruddpunktet en vertikal asymptote.
Cinema Paradiso
Cinema Paradiso (originaltittel: Nuovo Cinema Paradiso ) er en italiensk romantisk dramafilm og komedie skrevet og regissert av Giuseppe Tornatore fra 1988. Dette var Tornatores andre spillefilm.
Opprinnelig var filmen 155 minutter lang. Denne versjonen gjorde det dårlig i Italia, og ble klippet ned til 123 minutter da den ble gitt ut internasjonalt. I 2002 kom en director's cut, som var på 173 minutter. Den korteste versjonen vant juryprisen under filmfestivalen i Cannes i 1989, og Oscar for beste fremmedspråklige film samme år. Filmen ble digitalt restaurert 25 år etter produksjonen.
Filmen er et testament og en hyllest til kinoen som møtested, den tradisjonelle filmen før fjernsynet kom og til Sicilia. Filmen er retrospektiv ved at den begynner med at hovedperson (Salvatore, «Toto») som vellykket førtiåring får beskjed om at Alfredo er død. Handlingen består for en stor del av at han tenker tilbake på livet som liten gutt og tenåring i den sicilianske landsbyen Giancaldo der han ble venn av den barnløse kinomaskinisten Alfredo. Salvatores far forsvant under krigen og han tar over som kinomaskinist da Alfredo mister synet i en brann.
Musikken ble komponert av Ennio Morricone. Filmen er inspirert av Francoise Truffauts På vei mot livet (1959). Fra kinosalen vises klipp fra en lang rekke filmklassikere. Salvatore Cascio som fremstilte Toto som liten gutt var en amatør som Tornatore oppdaget under innspillingen på Sicilia. Cascio hadde aldri vært på kino da han fikk rollen. Filmen har selvbiografiske elementer fra Tornatores oppvekst. Filmens Giancaldo er basert på Bagheria der Tornatore vokste opp. Innspillingen skjedde hovedsakelig på Sicilia i byen Palazzo Adriano. Noen scener som skulle fremstille krigsskader ble spilt inn i ruinene av Poggioreale som ble ødelagt av jordskjelvet i 1968. Utendørsvisning av film ble spilt inn i Cefalù, mens Totos skole utvendig fremstilles av borgen i Castelbuono.
Roger Ebert ga filmen 3½ av 4 mulige stjerner. Eberts nettside konkluderer med at den korte versjonen sluppet internasjonalt var bedre enn «director's cut» på 173 og at klippingen reddet filmen fra å bli middels eller middelmådig. I 2002 ga Ebert den lengste versjon 4 stjerner. The Guardian skriver at det var noe utenom det vanlige at en nostalgisk, sentimental film om det å gå på kino laget av en ukjent ung regissør skulle vinne høythengende priser og bli en kommersiell suksess internasjonalt. New York Times anmelder var negativ til filmen og vurderte Tornatores regi som lite vellykket, spesielt av unge Cascio, men også Philippe Noiret. The Guardian mener Noiret gjorde en utmerket prestasjon («beautifully played») som kinomaskinisten Alfredo. Washington Posts anmelder mente filmen var hyggelig, sentimental og drømmeaktig, og Tornatores brukte klisjeer på en vellykket måte. New York Magazine beskrev filmen som behagelig, lite originale og skuffende. The Observers anmelder mener Cinema Paradiso er en av de beste filmer om film og kino.
Avlingforsvarsteorien
Avlingforsvarsteorien er en arkeologisk teori om hva som motiverte overgangen fra jegersamfunnet til jordbruk (dyrking og husdyrhold) – eller den såkalte neolittiske revolusjonen.
Arkeologen Frederik Zeuner (1963) mente at straks mennesket begynte å samle inn eller dyrke kornplanter og gjorde seg avhengig av dette, oppsto det et behov for å forsvare denne grøden mot beitende, ville drøvtyggere, sauer og geiter. Et naturlig svar ble å kontrollere disse dyrene gjennom domestisering.
David Rindos mener at jordbruk var en evolusjonær tilpasning av planter og mennesker. Domestiseringen begynte etter hans syn med at befolkningen beskyttet bestemte ville planter, noe som førte til spesialisering av sted og deretter temming og domestisering av både plantesorter og siden husdyr.
Stuart Davis
Davis studerte maling og kunst under Robert Henri, som var ledende i den tidlige modernistbevegelsen i USA gjennom gruppen «De åtte». Davis ble en av de yngste som stilte ut i Armory Show i 1913. Denne utstillingen viste verker av navn som Vincent van Gogh og Pablo Picasso, og han ble modernist og etter hvert eksponent for kubismen i USA.
Han er kanskje mest kjent for sine abstrakte stilleben og landskaper. Bruken av samtidige elementer som sigarettpakker, tennpluggannonser og annet, gjør ham til en forløper for pop-kunsten.
Davis døde av slag i New York den 24. juni 1964.
Dongqing-demningen
Dongqing-demningen er en demning i vassdraget Beipanjiang i provinsen Guizhou, i det sørlig-sentrale Kina. Arbeidet startet i 2006, og anlegget stod ferdig i 2010. Vannkraftverket har en installert kapasitet på 880 MW fordelt på 4 like store turbiner.
Sosial mobiliseringsteori
Sosial mobiliseringsteori for overgangen til jordbruk er en arkeologisk teori som har vært formulert særlig gjennom tolking av funnene i det tyrkiske funnstedet Göbekli Tepe.
Sjefsarkeologen ved Göbekli Tepe, Klaus Schmidt, antyder at de store kommunale arbeidene som ligger bak monumentbygging i denne før-jordbruksbyen, kan ha stimulert overskuddsproduksjon i omkringliggende landsbyer gjennom intensivert jordbruk for å muliggjøre den store sosiale mobiliseringen som ligger bak.
For en aletrnativ teori og tolkning av funnene, se gildeteorien