cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mekanisk sluttstykke
Et elektrisk sluttstykke fyller samme funksjon som et mekanisk sluttstykke, men har i tillegg mulighet til å åpne å lukke for falle eller reile.
Kirkegaten (Arendal)
Thommesengården er en av de mest markante bygningene i gaten.
Strandgaten (Arendal)
Strandgaten er en gate i Arendal sentrum.
Gaten går fra krysset Østregate / Malmbryggen / Peder Thomassons gate i vest til Arendal torv / Tollbodgaten i øst.
Spermophagus sericeus
Spermophagus sericeus er en bille som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Den er registrert i Norge, men er sjelden (? muligens bare på importerte matvarer). Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise frø.
Bakke Hill
Bakke Hill var en hoppbakke ved byen Leavenworth i delstaten Washington, USA. Bakken, som etter hvert ble utbygd til størrelse K100, var flere ganger arena for USA-mesterskapet i skihopping, og flere nasjonale amerikanske og nordamerikanske rekorder ble satt der. Også flere mindre hoppbakker med størrelse K70, K45 og K18 ble bygd. Bakke Hill er en del av skianlegget Leavenworth Ski Hill, som også består av slalåmbakke og snøbrettbakke. Skianlegget er eid av Leavenworth Winter Sports Club.
Vintersportsklubben ble stiftet i 1928, og samme år ble stedets første hoppbakke tatt i bruk. Storbakken ble bygd i 1933. Den ble oppkalt etter de to norske immigrantbrødrene Magnus og Hermod Bakke, som var blant stedets hopp-pionerer og fikk bygd bakken. Bakken ble utbygd flere ganger de neste tiårene.
Sigurd Ulland satte den første nasjonale amerikanske rekorden i Bakke Hill i 1939, med 249 fot (76 meter). De to neste årene ble rekorden forbedret der av Alf Engen (252 fot, 77 meter i 1940) og Torger Tokle (273 fot, 83 meter i 1941). Bakken var arena for USA-mesterskapet i skihopping i 1955, 1959, 1967, 1974 og 1978.
I 1961 satte Toralf Engan (Norge) nordamerikansk rekord i Bakke Hill med 314 fot (95,5 meter). Rekorden ble forbedret til 335 fot (102 meter) av norske Bjørn Wirkola under USA-mesterskapet i 1967, og til 340 fot (103,5 meter) av Greg Swor (USA) i 1970. Swor satte den siste bakkerekorden i Bakke Hill med 345 fot (105 meter).
Etter USA-mesterskapet i 1978 minket skihoppaktiviteten i Leavenworth, og hoppanlegget ble stående til forfalls. På 2000-tallet ble det imidlertid ny hoppaktivitet, og det ble bygd to nye småbakker med størrelse K27 og K15, som fremdeles er i bruk.
I 1999 startet Donald D. White og Magnus Bakkes sønn Kjell M. Bakke Leavenworth Ski Heritage Foundation, en stiftelse som arbeider for å ta vare på skihistorien og utvikle skiaktiviteten i Leavenworth og det nordvestlige USA.
Gabriela Soukalová
Hun var med på Tsjekkias lag som ble verdensmester på mix-stafett under VM i skiskyting 2015 i Kontiolax, og på Tsjekkias lag som tok bronse under VM i skiskyting 2013 i Nové Město. Under vinter-OL 2014 i Sotsji tok hun sølv på fellesstarten og var med på Tsjekkias lag som tok sølv på mix-stafetten.
Eleonora Charlotta d’Albedyhll
Eleonora Charlotta d'Albedyhll (født 27. mars 1770, død 29. mai eller 4. juni 1835) var en svensk grevinne og forfatter.
Eleonora Charlotta Wrangel var datter av riksrådet Anders Reinhold Wrangel og Eleonora Mariana Barnekow. Allerede som ung ble hun av sin samtid ansett som genial, dannet og kunnskapsrik. Da hun var 25 år gammel inngikk hun ekteskap med friherre Gustaf d'Albedyhll.
Først femten år senere begynte hun å utgi sin dikt, «skaldestycken». Hun skrev først for Lunds Veckoblad og Per Adam Wallmarks Journal för Litteraturen och Theatern under signaturen «Ch. Wr». Senere ble hun tatt inn i Atterboms Poetiska kalender. I 1814 utga hun Gefion, skaldedikt i fyra sånger som hadde den norrøne førkristne gudinnen Gjevjon som gjennomgangsfigur og som allegoriske mor for nasjonene Norge, Sverige og Danmark. Diktet vekte oppmerksomhet og utmerket seg på en klingende språk og noen episke partier, men ble også ansett som forfeilet gjennom det genealogiske innholdet hvor forfatteren forsøkte å lede sin slekt tilbake til de hedenske åsgudene.
Hun døde i Stockholm i 1835.
Junior-VM i curling 2009
Junior-VM i curling 2009 ble arrangert i Vancouver i Canada i 2009.
Cytherelloidea monodenticula
Cytherelloidea monodenticula er en art innenfor Cytherelloidea - som igjen er en av seks slekter i familien Cytherellidae - den eneste familie i ordenen Platycopida  av muslingkreps som er små krepsdyr. Denne slekten består av 43 arter, hvorav tre er utdødde.
De 6 slektene i hele Platycopida-gruppen har 21 + 43 kjente arter. Det har tidvis vært foreslått at gruppen inngår i ordenen Podocopida, men dette oppfattes (2013) snarere som en søsterorden.
Hauges Minde (Oslo)
Hauges Minde er en bygård på Grünerløkka i Oslo. Den ligger i Sofienberggata og har adresse Olaf Ryes plass 2.
Gården blei bygd i 1875 som bedehus. Arkitekt var Niels Stockfleth Darre Eckhoff. Eier var Kristiania Indremisjonsforening. Bygninga er i tre etasjer med fasade i pussa tegl. De to nederste etasjene utgjorde en forsamlingssal med galleri.
Mellom 1917 og 1938 fungerte gården som kirke for Hauges menighet, som var blitt utskilt fra Paulus. Både menigheten og gården har navn etter predikanten Hans Nielsen Hauge.
Under andre verdenskrig holdt en del av det tyske propagandaapparatet (Abteiling für Volksaufklärung und Propaganda) til i bygninga. Seinere var den ungdomsherberge, kvinneherberge og krisesenter.
I mange år sto gården tom og forfalt. Den eies av Oslo kommune. I 2007–08 ble det lagt fram planer om å benytte huset til kunstformål (galleri, atelier) og bolig. Bydel Grünerløkka vedtok at den burde brukes til forsamlingslokale for strøket.
I oktober 2008 var gården okkupert en kort periode.
Bygingen ble renovert 2010-2011 og huser pr. 2012 et kunstsenter.
Klematis
Klematis-slekten (latin: Clematis) er en planteslekt i familen ranunkelvekster.
Jernbane på Mauritius
Per 2010 har Mauritius ingen aktivt jernbanenettverk. Imidlertid hadde landet en jernbane fra 1860-årene til 1960-årene. I 1956 omfattet Mauritius' statlige jernbane 146 km med normalsporet (1 435 mm) skinnegang og 47 lokomotiver.
Med større trafikk og flere køer på veiene tatt i betraktning, ble det i 2009 lagt frem en plan om å bygge et metrosystem.
Cytherelloidea nagaensis
Cytherelloidea nagaensis  er en art innenfor Cytherelloidea - som igjen er en av seks slekter i familien Cytherellidae - den eneste familie i ordenen Platycopida  av muslingkreps som er små krepsdyr. Denne slekten består av 43 arter, hvorav tre er utdødde.
De 6 slektene i hele Platycopida-gruppen har 21 + 43 kjente arter. Det har tidvis vært foreslått at gruppen inngår i ordenen Podocopida, men dette oppfattes (2013) snarere som en søsterorden.
Nærmere taksonomisk plassering
Taksonomien av muslingkreps er omstridt og inneholder vanskelig systamiserte grupper. Skillet mellom gruppnene innenfor klassen muslingkreps er basert på morfologi snarere enn molekylær analyse, og det er mulig at muslingkreps-gruppen er parafyletisk og bør deles. Mye av den tidlige forskningen, inklusive beskrivelsen av Myodocopa-gruppen, er gjort av den norske marinbiologen og havforskeren Georg Ossian Sars. En moderne oppdatering av systematikken gis av Martin and Davis, som følgende oversikt følger ned til nivået orden, mens lavere nivåer i enkelte tilfeller følger Catalogue of Life:
Sogn fogderi
Sogn fogderi var et fogderi i Bergenhus hovedlen (fra 1669 Bergen stiftamt, fra 1681 Bergenhus amt, fra 1763 Nordre Bergenhus amt, fra 1919 Sogn og Fjordane fylke). Sogn fogderi dekket i hovedtrekk middelalderens Sygnafylke under Gulatingsloven, (inndelt i halvfylkene ytre og indre sogn), som tilsvarer regionen Sogn i dag.
Fogderiet ble opprettet i 1530. Hundre år senere, i 1635, ble det delt opp i to fogderier, ett for Ytre Sogn og ett for Indre Sogn. Grensen mellom ytre og indre sogn fogderier gikk mellom Hermansverk og Slinda på nordsiden av Sognefjorden og mellom Aurland og Lærdal på sørsiden. Ifølge Arkivportalen ble disse i 1789 igjen slått sammen igjen til Ytre og Indre Sogn fogderi (Yttre og Indre Sogns Fogderie), senere igjen kalt Sogn fogderi.
Ved reskr. av 23/12 1773 ble Gulen prestegjeld overført fra Nordhordland fogderi til Ytre Sogn fogderi. Dette utgjorde senere Gulen herred.
Herreder
Ytre Sogn fogderi
Brasilândia de Minas
Brasilândia de Minas er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
VM i skiskyting 2015 – Jaktstart kvinner
Jaktstart kvinner under VM i skiskyting 2015 ble avholdt 8. mars 2015.
Resultater
Rennet startet kl. 17:00..
Hans-Ivar Kristiansen
Kristiansen var utdannet cand.philol. fra Universitetet i Bergen med nordisk hovedfag. Ved siden av å lede forlag1, holdt Kristiansen kurs og seminarer i retorikk, og var bedriftsrådgiver. Han har utgitt en rekke antologier og monografier om retorikk og har skrevet bøker om taleskriving og skjønnlitteratur, som 3 fortellinger og 4 frekke forfattere, en bok om Knut Hamsun, Hans Jæger, Jens Bjørneboe og Halldór Laxness. Boken Knut Hamsun fra litterær berømmelse til politisk fordømmelse (2010) er oversatt til russisk og ble utgitt i St. Petersburg i 2013.
Bjelke
Bjelke er en horisontalt liggende komponent i en bygning eller bro. Bjelker kan bukes enkeltvis tl å bære alle slags vertikale laster, men de inngår oftest i et bjelkelag eller et etasjeskille og bærer gulv eller dekker. Bjelker i et bjelkelag bæres av vegger eller dragere, som igjen kan bæres av søyler. Bjelker kan bære jevnt fordelt last eller punktlast. I begge tilfeller blir de utsatt for bøyemoment. Det betyr at bjelkens underside får strekk, mens oversiden utsettes for trykk.
Trebjelker
I byggefaget har bjelker forskjellige betegnelser etter hvor i konstruksjonen de brukes. I bindingsverk står stenderne på en svill og bærer en rem, men disse kalles ikke bjelker. Bjelkene ligger på tvers av to bærende vegger eller drager. I et sperrebind inngår ofte en hanebjelke som hindrer nedbøyning av sperrene. Trevirke tåler relativt godt både strekk og trykk ved nedbøyning som følge av belastning. Bæreevnen blir bedre dersom bjelken er høy i forhold til bredden. I eldre tid kunne bæreevnen forbedres ved fortanning av to halve bjelker. Moderne limtre utnytter at bjelkens bæreevne er proporsjonal med kvadratet av høyden.
Betongbjelker
Betong alene er trykkfast, men tåler dårlig strekkpåkjenning. Bjelker av betong må derfor forsterkes med armering av stål. Stålstenger av kamstål blir anbrakt i nedre del av bjelken for å ta strekkpåkjenningen.
Se også
梁 (建築)
Liaodonghalvøya
Liaodonghalvøya (tradisjonell kinesisk: 遼東; forenklet kinesisk: 辽东; pinyin: Liáodōng) er en fjellrik halvøy i provinsen Liaoning i det nordøstre Kina. Den er 175 kilometer bred og 265 kilometer lang. Halvøya går ut i Gulehavet mellom Liaodongbukten i vest og Koreabukten i øst. Liaodongs ytterste spiss, på en distinkt halvøy som gjerne kalles Pulandianhalvøya, er av militærstrategisk stor betydning. Mellom 1898 og 1955 hadde først Russland/Sovjetunionen, så Japan, kontroll over området. Idag ligger den store havne- og industribyen Dalian med to millioner innbyggere der.
Lianghe
Lianghe (kinesisk: 梁河县; pinyin: Liánghé Xiàn) er et fylke i provinsen Yunnan i Folkerepublikken Kina. Det ligger i det autonome prefektur Dehong.
I 1999 var folketallet på 155,328 innbyggere.
Administrative enheter
Storkommunene Zhedao 遮岛镇, Mengyang 勐养镇, Mangdong 芒东镇
Kommunene Pingshan 平山乡, Xiaochang 小厂乡, Dachang 大厂乡, Hexi 河西乡
Nasjonalitetskommunene (for achangfolket) Jiubao 九保阿昌族乡, Nangsong 曩宋阿昌族乡
Thor von Ditten
Thor von Ditten (født 12. september 1860 i Kristiania, død 23. januar 1936 på Skravestad utenfor Sandefjord) var en norsk diplomat som var sentral både på svensk-norsk og helnorsk side, altså før og etter unionsoppløsningen i 1905.
Han var sønn av den adelige hoffapoteker Hans Selchier von Ditten (1820–1891) og Johanna Theodora Døderlein (1819–1907). Det var faren som var av den tyske adelsslekt Mecklenburg fra Mecklenburg, mens mora var av slekten Döderlein fra Weissenburg. Hans bror var kunstmaleren Johannes von Ditten (1848–1924) som på 1860-tallet reiste meget til Tyskland, England og Frankrike. Etter examen artium 1878, cand.philos. 1879 og cand.jur. 1883 i hjembyen, tok da også Thor en språkreise til Frankrike og fikk 1884 jobb ved Indredepartementet sitt konsulatkontor, i 1885 stasjonering ved Utrikesdepartementet i Stockholm og i 1886 attasje ved den svenske legasjon i Wien der han i 1890 virket som Chargé d'affaires. Faren døde i 1891, og Thor var vekselvis i Stockholm og ute ved legionene (Konstantinopel, London, Madrid) frem til år 1900, blant annet som Kong Oscar IIs sekretær på utenlandsreisen i 1894 til Nord-Italia og 1896 til Frankrike.
thumb|Dittenslekta sitt våpen, tegnet i 1868 da von Ditten var bare 8 år. Han var kabinettsekretær 1900–1903 og sekretær for den svenske utenriksminister under de opprivende forhandlingene om eget norsk konsulatvesen. Broren hadde i 1897 flyttet til Åsgårdstrand og innledet en serie konfrontasjoner med Edvard Munch. Han avslo i 1902 ministerposten i St. Petersburg, men tok posten i Roma i 1903 og var minister der inntil unionsoppløsningen 1905. I oktober 1905 undertegnet han Karlstadforhandlingene, og året etter fikk han rollen som overseremoni-mester ved kroningen i Trondheim den 22. juni 1906. Med den mye eldre Jørgen Løvland (1848–1922) som ble første utenriksminister, og diplomatene Fritz Wedel Jarlsberg (1855–1942) som hadde ønsket å bli første utenriksminister, samt Helmer Bryn (1865–1933) som ble første ekspedisjonssjef i UD, var von Ditten sentral i opprettelsen av det norske utenriksdepartement; von Ditten har vært karakterisert som Løvlands nærmeste rådgiver, i praksisk hans utenriksråd det første året. Fra 1906 til 1920 var han envoyé plénipotentiaire til den på den tid svært viktige utenriksstasjon Berlin med Wien og Roma som sideakkreditering. Undertiden hadde von Titten i 1910 blitt nær forflyttet til utenriksstasjonen i London, men keiser Wilhelm II gikk imellom og de sendte Benjamin Vogt (1863–1947) i stedet. Fra 1920 ble han bonde på gården Verket, et tidligere saltverk på Skravestad ved Sandefjord. Han mottok mange ordener.
Shepherd’s Bush stasjon
Shepherd's Bush stasjon (ikke å forveksle med Shepherd's Bush undergrunnsstasjon) er en jernbanestasjon på West London-linjen i London. Stasjonen trafikkeres av London Overground og Southern, og ble åpnet i 2008.
Hotel du Nord (Stavanger)
Hotel du Nord var et hotell på Domkirkeplassen i Stavanger i perioden 1841-1882.
Hotellet sto på den tidligere bispegården, - Sankt Annas gård.
Hotellet ble startet av beverter Johannes Olsen i 1841. Han bygde fløyene mot Kirkegaten og Domkirken.
Hovedinngangen var som før midt på huset, sett fra Brattegata. Innkjørselen var fra Laugmannsgata.
I nybygget mot den nåværende Kongsgata åpnet han en kafé for "byens bedre folk" I kjelleren til den gamle hovedbygningen, åpnet han kafé for byens "gemene hop".
I andre etasje lå "Johsa-salen" som ble brukt til konserter, teaterforestillinger og større fester. Den var nokså spartansk utstyrt. Oppgangen var smal og kronglete og salen gav ikke plass til svært mange tilskuere. I årtider ga tilreisende teaterselskaper og kunstner forestillinger her.
Hotellet ble tvangssolgt for andre gang 17de januar 1882, til Stavanger Brændevinssamlag.
Mamoru Shiragami
Mamoru Shiragami (født 28. februar 1944), japansk volleyballspiller som deltok i de olympiske leker 1968 i Mexico by.
Shiragami vant en olympisk sølvmedalje i volleyball under Sommer-OL 1968 i Mexico by. Han var med på det japanske laget som kom på andreplass i volleyballturneringen for menn bak Sovjetunionen. Det var ti lag som spilte en enkeltserie, Japan vant sju kamper og tapte to. Shiragami spilte alle ni kampene i turneringen.
Warren King
Warren King (født 1. april 1955) er en tidligere profesjonell snookerspiller fra Australia.
Hans beste resultat kom i Mercantile Credit Classic i 1990, da han spilte seg frem til finalen. Denne tapte han imidlertid med 6–10 for Steve James. King klarte aldri å komme inn på topp 32 på verdensrangeringen i snooker, men hadde en 35.-plass sesongen 1985/1986 som beste rangering. Han kvalifiserte seg fire ganger til verdensmesterskapet i snooker, men kom aldri forbi første runde.
Vor Frelsers kirke (København)
Vor Frelsers kirke er en kirke i nederlandsk barokk som ligger i Sankt Annæ Gade 29 på Christianshavn i København. Kirken er kjent for sitt spiralspir og den inneholder også en imponerende, utskåret orgelfasade fra 1698 og Nicodemus Tessins mesterstykke altertavlen.
Vor Frelsers kirke har en lang historie bak seg før dagens byggverk ble oppført og kirkens utseende slik den fremstår i dag ble oppført etter tegninger av Lambert van Haven og regnes for hans hovedverk. Femti år etter fikk den sitt særpregede spir etter tegninger av Laurids de Thurah.
Kirken ligger med symmetriakseen orientert fra sørvest – tårnet – mot nordøst – alteret – men for enkelhets skyld benevnes denne aksen som vest-øst i denne artikkelen. Tårninngangen kalles derfor vestportalen, selv om det ikke stemmer helt overens med kompasset.
Da Christian IV rundt 1617 bestemte seg for å anlegge Christianshavn, var den tenkt som en selvstendig kjøpstad på Amager. Den skulle derfor ha både en kirke og et rådhus. Rådhuset ble aldri bygget, men kirken var med allerede på Johan Semps første utkast til en byplan for området i september 1617. Her var kirken plassert tett ved det sentrale torget, men allerede desember samme år ble planen endret og kirken flyttet til en posisjon vest for den nåværende kirkens. Rundt 1620 ble det lagt et fundament på dette stedet, men det skjedde ikke noe mer.
Det tredje forsøket kom i 1639 i form av en midlertidig kirke som ble reist like sør for den nåværende. Idéen var å oppføre en bygning som kunne benyttes som kirke inntil den planlagte var ferdig og siden kunne fungere som skole, preste-og kapellanbolig. For at det ikke skulle ofres for mye på bygget, ga kongen Niels Trolle beskjed om å finne brukbart inventar i lageret på slottet. Trolle var blitt ansatt som byggmester.
Byggingen startet med oppfylling av den lave, sumpete grunnen. Det ble lagt et fundament i 2 stens tykkelse, men murene var bare en og en halv stens tykke, så dermed ble det murt fem støttepilarer på hver langside. Bygningen var 60 alen lang, men bare 13 alen bred (cirka 37,5 x 8 m). Langmurene var 9 alen høye (ca. 5,5 m) og gavlene 14 alen (ca. 8,7 m). Murerarbeidet gikk raskt og det var avsluttet innen utgangen av 1639. Murene var åpenbart for tunge, for allerede i begynnelsen av 1640 begynte de å gi etter slik at man måtte mure ekstra støttepilarer på innsiden.
Det var to rekker med vinduer rundt på bygningen, av hensyn til pulpiturene. I tømrerkontrakten nevnes et tårn, som antakelig var en takrytter. Det nevnes også et «skur» foran inngangen, altså et våpenhus. Det var plassert ved nordsiden, tett på vestgavlen. Innvendig var det ét stort rom med bjelkeloft og mursteinsbelagt gulv. Et korgitter skilte koret fra skipet og i skipet var det pulpiturer, antakelig på alle tre sider.
Den midlertidige kirkens utgifter til inventar ble også holdt på det jevne. Alteret besto av eikeplanker på et murt fundament. Altertavlen og prekestolen ble kjøpt fra Sankt Petri kirke i København. Christian IV skjenket altersølvet, og messehagler ble overført fra Slotskirkens beholdning. Døpefonten beskrives som et lite åttekantet furubord. Kirkens orgel ble levert av Johan Lorentz og omtales kun som et positiv, noe som antakelig innebærer et instrument med bare et manual og ingen pedal.
Det meste av inventaret er siden forsvunnet, men ikke alt. Blant annet et sett alterstaker fra 1670, et nattverdssett, et maleri og klokkene som ble overført til den nye kirken. Prekestolen og et sett alterstaker fra 1640 ble overtatt av Kærby Kirke, og Abel Cathrines Stiftelse overtok noe av altersølvet, som senere er gått videre til pleiehjemmet Gammel Kloster og Københavns Bymuseum.
Neste plan for den prosjekterte kirken ble klar først i 1668. Nå var det Frederik III som sto bak og planen brøt med forgjengerne ved å plassere kirken ved Strømmen (det nåværende Havneløbet) rett ved den første Knippelsbroen. Det ble kjørt mengdevis av stein til den nye plassen, men mer skjedde ikke. I 1672 fikk Christian V området avgrenset med en kampesteinsmur og bygningens grunnplan avmerket med fundamentstein, men så gikk arbeidet i stå igjen og til sist ble prosjektet gitt opp til fordel for Lambert van Havens plan.
Lambert van Havens kirke
Femte forslag til en kirke på Christianshavn kom fra Lambert van Haven og var det største og flotteste av dem alle – i virkeligheten alt for stort til den lille nye byen. Akkurat når forslaget ble fremlagt vites ikke, men regnskapene starter i 1681, da de forberedende arbeidene var godt i gang. Man valgte en tomt til bygningen, like vest for den midlertidige kirken, som denne hadde brukt som begravelsesplass.
Brasília de Minas
Brasília de Minas er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Vor Frelsers kirke (København)
Byggeprosessen
Det første året eller mer gikk med til å forberede den lavtliggende, sumpaktige grunnen til å kunne bli byggeplass. Det ble kjørt jord til, det ble lagt dreneringsgrøfter og man hentet fundamentsteinene fra de tidligere forsøkene på å få bygget en kirke. I denne perioden var det ikke mye å gjøre på byggeplassen for arkitekten og det daglige arbeidet ble ledet av presidenten for Københavns magistrat Peder Hansen Resen. Resen fant en mann med sans for det praktiske, Johannes Christensen Meller og satte han til å organisere byggeprosessen, fra 1682 med tittelen kirkeverge. Meller skulle senere stige i gradene og ende opp med selv å bekle posten som byens president. Meller har etterlatt seg et stort antall regnskapsbøker fra byggeperioden. De er ført med en usedvanlig detaljert nøyaktighet og setter en i stand til å følge hvordan byggeperioden skred frem. Hva regnskapene imidlertid ikke avslører er hvorfor arbeidet tok så lang tid som det gjorde.
1681 gikk med på å fylle jord på tomten og fra vår og sommer 1682 meddeles det bare at grunnen dreneres. Først utpå høsten ble bygningens plassering utpekt og det ble slått påler ned der den skulle stå. Det ble gravd fundamentsgrøfter og den 19. oktober kunne Christian V legge ned grunnsteinen til kirken. Det ble i den anledning slått en medalje, hvor man kan se kirken med det spiret i barokk som det var meningen at den skulle ha. Samme dag godkjente kongen offisielt van Havens tegninger til kirken.
Etter vinterpausen gikk murerarbeidet i gang våren 1683, i første omgang med grunnvollen. Av murermestrenes utregning kan man slutte seg til at ved utgangen av 1684 må murene ha vært ca. 3 alen høye. Arbeidet fortsatte gjennom 1685 og 1686 og ved arbeidets start i 1687 var man 15 alen opp på de murene som skulle ende opp med å være 30 alen høye (cirka 19 meter). I mars 1687 skrev kongen til magistraten at han gjerne så kirken under tak samme år eller neste. Tar man i betraktning det trege byggetempoet må det sies å ha vært et optimistisk ønske og kongen måtte da også vente 5 år på at det kom tak på bygningen.
1687 var også året da Nicodemus Tessin besøkte byggeplassen. Man vet at Tessin var kritisk overfor van Haven, men man vet ikke i detalj hva kritikken gikk ut på. Antakelig syntes Tessin, som hadde studert i Roma, at van Havens nederlandsk-inspirerte barokkstil var gammeldags, sammenlignet med den romerske, som han kjente fra sine reiser. Det er ting som tyder på at van Haven tok noe av kritikken til etterretning. Det er ujevnheter i murverket, noe som indikerer at det opprinnelig har vært planen å lage hvelvingene i sideskipene lavere enn i midtskipet og at dette underveis ble endret til samme høyde. Tessins synspunkter syntes å ha gjort inntrykk på kongen, da det var han og ikke van Haven, som senere ble bedt om å tegne altertavlen.
I løpet av 1687 og 1688 ble murene ferdige og deretter var det mest de tre steinhuggerne som figurerer i regnskapene. De laget baser og kapitéler til pilarene og gikk derpå i gang med hovedgesimsen. Arbeidet tok sin tid og først i 1690 avregnes det for det siste arbeidet, utført i mai måned. Samtidig murtes de fire store pilarene inne i kirken. De var av tegl nederst, da denne delen skulle kles med panel og øverst av sandsteinsblokker rundt en teglkjerne. I 1691 var man åpenbart blitt usikker på underlagets stabilitet, for her berettes det om at det ble gravd dype graver rundt pilarene og at gravene ble fylt med kampestein. Ved utgangen av 1691 var muringen av buene mellom pilarene og veggene startet.
Fra våren til høsten 1692 ble takets tømmerkonstruksjon av pommersk furu reist. Murerne gikk i gang med å mure tårnet og steinhuggerne leverte sandsteinsdetaljene til dette. Det følgende år murtes de mindre hvelvene i kirkerommet, mens de store måtte vente, da murerne først skulle dekke taket med glasert nederlandsk taksten. Noe av taket ble dekket med kobber, som man kan se på bildet. Ved utgangen av 1693 var kirken endelig under tak, nå hadde også tårnet fått et spir, selv om den lille teglbekledde, pyramideformede hetten ikke minnet mye om van Havens planlagte store barokkspir.
I 1694 ble hvelvingene murt ferdig og steinhuggeren Christian Nerger kunne begynne på stukkaturen. Andre steinhuggere arbeidet i denne perioden på vestportalen under tårnet, som ble bygget opp i november. Maleren Hans Jørgen Drost, som malte og forgylte portalen, dekorerte også de 25 taklukene på kirkens tak med bilder av apostlene, patriarkene, evangelistene og de fire store profetene. Bildene er dessverre forlengst gått tapt. Under muringen av veggene hadde man satt inn vinduenes jernrammer, men ikke tatt høyde for hvor mye murverket ville tåle. Trykket ble så stort på rammene at jernrammene sprakk. En smed fikk midt i 1694 som oppgave å ta alle vindusrammene ut og rette dem ut igjen.
Det var mest innredningen av kirkerommet det ble arbeidet på i 1695. Det ble satt opp stukkatur (en blanding av gips, marmorstøv og kalk), det ble malt, lagt gulvfliser og kirkebenkene ble satt opp. I starten av 1696 var man travel med å få de siste detaljer på plass, slik at kirken endelig kunne innvies den 19. april, med kongelig deltakelse og en stor seremoni, 14 år etter at man begynte å klargjøre tomten.
Laurids de Thurahs spir
Selv om kirken nå var offisielt navngitt og ble tatt i bruk, så var den ikke ferdig. De sentrale inventardelene, som alter og prekestol, var av klart midlertidig karakter og fremfor alt manglet det et skikkelig spir på tårnet. I 1732 fikk kirken et alter, som kunne sammenlignes med bygningen; så storslått var det (se nedenfor), men i starten av 1740-årene, hvor Thurah i sine arkitekturbøker betegnet kirken som den prektigste i København, manglet den stadig prekestol og spir.
I 1744 skrev Københavns magistrat, via Kancelliet, til Christian VI og foreslo diplomatisk, at kongen burde fullføre sin forfaders prosjekt, ved å bygge van Havens spir. Det ble imidlertid ikke iverksatt noe, for kongen døde i 1746. Magistraten forsøkte igjen i 1747, og den nye kongen, Frederik V, skjenket 5 000 riksdaler til oppføringen av spiret og man skulle bruke den tidligere godkjente modellen som nå ble oppbevart i Rådstuen.
Spiralspiret
På dette tidspunktet ble Thurah involvert i prosjektet. Han uttalte seg positivt om van Havens prosjekterte spir, men det er ingen tvil om at han egentlig ikke hadde lyst til bygge 50 år gammel arkitektur. Det gikk i hvert fall ikke lenge før han påsto at kongen heller ville ha noe mer moderne og foreslo sitt eget prosjekt, som kongen straks godkjente. Magistraten var ikke glad for denne endringen, da prisen på det nye prosjektet ble anslått til å komme på 25 857 riksdaler mot 15 500 riksdaler for det gamle, og han reelt sett ikke hadde annet enn de ovennevnte 5 000 riksdaler til rådighet. Man fornemmer også på ordvalget i hans klagebrev til Kancelliet, at han ikke brydde seg nevneverdig om Thurahs nymotens idéer.
Thurah var inspirert av Borrominis lanterne på Sant'Ivo alla Sapienza og hans første prosjekt var for en lavere spiral, utført i bremersandstein, som gikk opp fra en åttekantet vektergang. På grunn av vekten av spiret ville han kutte ut den øverste etasjen på van Havens tårn. Før bygningsarbeidet kom i gang, endret han imidlertid dette til en mye lettere kobberkledd tømmerkonstruksjon, slik at det ikke var nødvendig å fjerne noe av tårnet og samtidig mulig å lage spiralen enda høyere.
Det nye prosjektet ble stadfestet av kongen i februar 1749. Det omfattet et åttekantet stokkverk oppå van Havens tårn, toppet med en vektergang, hvor spiraltrappen starter fra. Trappen løper fire omganger og toppes av en balustradefot, «vasen», som bærer globusen, hvor kristusfiguren, «Mannen», står. Byggingen startet i mars 1749 og bortsett fra noen mindre detaljer ble spiret utformet etter planen.
På de fire hjørnene rundt det åttekantede stokkverket ble det plassert statuer av de fire evangelistene, utført av J. F. Hännel. «Mannen» på toppen ble utført av kobbersmeden Jacob Høvinghof og er blitt betegnet som det styggeste stykke skulptur i København, men det skyldes at den med vilje er utformet med overdrevne proporsjoner, ettersom den er beregnet på at man bare skal se den på stor avstand.
Reisingen av tømmerkonstruksjonen gikk fort og den 26. april 1750 kunne «Mannen» og kulen settes på plass på toppen. Arbeidet med kobberbekledningen og byggingen av trappen varte til slutten av 1752 og først den 28. august kunne kongen besiktige det ferdige resultatet. 3. september ble det avholdt en takkegudstjeneste i kirken. Det verserer en seiglivet myte som forteller at da spiret sto ferdig, gikk det opp for arkitekten at spiralen gikk feil vei rundt. Han skulle da ha begått selvmord ved å kaste seg ut fra toppen av spiraltrappen. Åpenbart skulle enten Frederik V eller arkitekten selv ha ønsket at trappen snodde motsatte vei. Ettersom det er et historisk faktum at Thurah døde av sykdom syv år etter ferdigstillelsen av spiret, skulle selvmordsdelen av myten være tilbakevist, men var det noe galt med spiralen? Hvis kongen hadde tenkt seg den i motsatt retning, så ville nok det ha kommet frem allerede ved godkjennelsen av tegningene. Det ville også ha vært en dårlig arkitekt som først oppdager hvordan hans verk ser ut når det er ferdigbygget. Dessuten dreier spiralen samme vei som på Sant'Ivo-lanternen, som Thurah selv nevner som sin inspirasjonskilde. Det er heller ikke noe som tyder på at hverken kongen eller Thurah var annet enn tilfreds med byens nye kjennemerke.
Kirkens historie etter 1752
Med ferdigstillelsen av spiret hadde Vor Frelsers Kirkes eksteriør fått sin endelige form, som det ikke er endret vesentlig ved siden. Det er utført reparasjoner og vedlikehold opp gjennom århundrene, men ingen grunnleggende endringer. Den største forskjell i kirkens ytre i dag i forhold til det opprinnelige, er at sandsteinsdetaljene og vestportalen var forgylt og marmorert. Denne utsmykkingen ble vedlikeholdt opp gjennom 1700-tallet, men siden har fasaden fått lov å stå med sitt naturlige utseende.
Da Tessins alter ble bygget opp i 1720-årene (se nedenfor), ble de to sidevinduene i korets østgavl murt igjen, etter Tessins ønske, for at altertavlen ikke skulle stå i motlys, men belyses harmonisk fra vinduene i korets sider. Midtvinduet i østgavlen, som opprinnelig var rundbuet, som de øvrige vinduene, er på et senere tidspunkt – kanskje 1890 – blitt endret til et mindre sirkulært vindu.
Opprinnelig var det planlagt at nord- og sørdøren også skulle ha sandsteinsportaler, akkurat som vestdøren, men det ble det aldri noe av. Sørdøren er blitt skiftet ut på 1700-tallet, mens norddøren skal forestille å være den originale. En dør i korets sørside ble gjenmurt i 1747 (antakelig). Alle innganger var forsynt med vindfang frem til 1780-årene. Tårninngangens vindfang har sannsynligvis vært innvendig, men på de andre inngangene var det utvendige 'skur' av tre med kobberinndekking.
I 1744 ble det foretatt en istandsetting av mur- og tømmerverk, men man kjenner ikke til detaljene. Ettersom Diderik Gercken var involvert, har den sikkert også omfattet sandsteinsarbeider. I 1772 ble det foretatt en hovedreparasjon, men igjen er det ikke overlevert noen detaljer. I 1791-93 ble det foretatt reparasjoner av taket.
Statsbyggmester Peder Malling ledet en hovedreparasjon i 1813-15 av tårn, kirke og gjerde, «hvortil den høiligen trængte», som det står på minnetavlen som fremdeles henger i kirken. Fra 1850 og fremover ble det reparert på sandsteinsgesimsen og fra 1863-68 foresto N.S. Nebelong reparasjonsarbeider på de øverste delene av muren og de nederste delene av taket. Ved denne anledningen ble det også bygget et likkapell på østsiden av tomten. I 1890 ble spiret reparert. Deler av tømmeret ble skiftet ut og det meste av kobberbekledningen ble fornyet og forgyllingene frisket opp. Sandsteinsfigurene ved spirets fot ble nyhugget av Hans Christian Petersen. I begynnelsen av 1900-tallet ble det foretatt reparasjoner på kransgesimsen, et arbeid som først ble meldt ferdig i 1913. I 1933 ble Nebelongs likkapell fjernet igjen. I 1944 ble trappene i vestportalen fornyet. I 1949 konstaterte man at murene i prinsippet var i ferd med å falle fra hverandre. De kraftige jernankrene som var murt inn over vinduene, rustet og rusten spaltet murverket. Reparasjonsarbeidet varte frem til 1955-56 og man sikret ved denne anledningen også hvelvingssystemet med en armert betongkonstruksjon, anbragt på loftet over hvelvingene. Kirken ble gjenåpnet 15. mars 1957.
I 1991 ville man reparere vektergangen under spiret, men da man undersøkte tingenes tilstand, viste det seg nødvendig med en gjennomgripende renovering av hele spiret. Kobberplatene var i ferd med å blåse av, og det var gått råte i treverket, så spiret nærmest var livsfarlig å gå opp i. Store deler av treverket ble skiftet ut, kobberbekledningen fornyet og de forgylte delene nyforgylt, inklusive globen og «Mannen» på toppen. Wohlert Arkitekter sto for arbeidet, som ble 10 ganger dyrere enn først antatt. Spiret ble åpnet igjen for offentligheten i mars 1996, men de siste arbeidene var først ferdige på slutten av 1997.
Kirkebygningen
Vor Frelsers Kirke fremstår i dag i den form som den fikk i 1752 ved ferdigstillelsen av spiret, når man ser bort fra staffering og forgylling av sandsteinsdetaljene, som man sluttet å vedlikeholde rundt begynnelsen av 1800-tallet. Bygningens grunnform er det greske kors, dvs. fire like lange korsarmer, men i innhakkene mellom korsarmene er det kvadratiske utbygninger. Den vestre korsarm er litt lenger enn de øvrige for å få plass til tårnet, og ved den østre gavlen er det et lavere tilbygg til sakristiet, noe som gjør at kirkens øst-vest-akse er noe lenger enn nord-sør-aksen, hhv. 57 m og 48 m.
Murene hviler på en høy sokkel av tilformede granittblokker. Murverket er av blanding av rød og gul teglstein, men ikke systematiske striper, som på Christian IVs bygninger. Fasaden er oppdelt med pilastre i palladiansk stor orden, dvs. i hele bygningens høyde fra sokkel til kransgesims. Pilastrene er i toskansk orden med basis og kapitél i sandstein. Den høye kransgesimsen er også i sandstein, men med den glatte frisen i tegl. Den går rundt hele kirken og er krummet rundt pilastrene. Mellom pilastrene sitter høye rundbuede vinduer av klart glass med jernsprosser, innsatt direkte i murverket uten sandsteinsinnfatninger.
Kirken har innganger i gavlene på korsarmene, unntatt østgavlen, hvor sakristiet er bygget til. Sakristiet har sin egen dør i sørsiden. Av de tre øvrige inngangene er det primært den vestlige, under tårnet, som benyttes. Det er også den eneste, som er blitt utsmykket med en sandsteinsportal. Inngangene er hevet fire trinn over gatenivå. På hver side av tårnet er det en port i gatenivå, som gir adgang til de to gravkryptene som ligger der. Den nordre har et utvendig kobbertekket «skur», som er malt mørkegrønt («portgrønt») akkurat som alle dørene.
Taket på korsdelen av kirkebygningen er fullvalmet og kledd med sortglassert tegl. Det er 25 små loftsluker, fordelt på to nivåer, som alle er dekket inn med kobber. Utbygningene mellom korsarmene er kobbertekket.
Det firkantede tårnet hever seg tre stokkverk over den vestlige korsarmen. Stokkverkene avgrenses av sandsteinsgesimser, som blir større med høyden. Det er rundbuede åpninger på de frie sidene i hvert stokkverk, med sandsteinssprosser og rødmalte luker. Øverste stokkverk er utsmykket med flate pilastre i samme stil som bygningen og under øverste gesims henger midt på hver side en forgylt, gjennembrutt urskive. Viserne er forbundet til et urverk i tårnet.
På toppen at tårnet står spiret, som er en kobberbekledd tømmerkonstruksjon. Nederst et åttekantet stokkverk med rundbuede åpninger og runde vinduer med forgylte karmer. Vinduene er flankert av pilastre med forgylte kapitéler i komposittstil. Rundt om stokkverket, på tårnets frie hjørner, står fire evangelistfigurer, som med sine sorte overflater forsvinner litt blant alle de forgylte detaljene.
Åttekanten toppes av en vektergang med forgylt rekkverk. Fra vektergangen utgår den berømte spiraltrappen, som med 150 trinn snor seg, med stadig mindre radius, fire ganger rundt spiret, og ender ved «vasen», som bærer globen der frelsermannen står med sin fane. Veggen langs trappen er utsmykket med flatbuede nisjer med forgylte karmer. Etter fornyelsen av kobberet i 1990-årene fremstår spiret i en avdempet brun farge, men med årene vil den velkjente irrgrønne fargen komme tilbake.
Kirkerommet
Kirkerommet opptar størstedelen av bygningen. Bare sakristiet og den ytterste delen av vestarmen er skilt fra. På grunn av utbyggingene mellom korsarmene dannes det et stort kvadratisk midtskip, mens koret og tverrskipsarmene er relativt korte. De fire søylene markerer hvor korsarmene krysser hverandre. Koret er forlenget en drøy meter ut i midtskipet og hevet fire trinn over dette. Korskranken er av tre, med firkantede balustre av tre og befolket av seks englefigurer utført av Erich Warnheim.
Etter utskiftingen av det midlertidige alteret og den midlertidige prekestolen i henholdsvis 1732 og 1773 er det ikke endret avgjørende på kirkens interiør, annet enn når det gjelder stoler og pulpiturer.
Hele rommet er overhvelvet med i alt 12 krysshvelv. Den kvadratiske hovedhvelvingen hviler på de fire søylene. De fire utbygningene har også kvadratiske hvelv, mens korsarmene har hver to rektangulære hvelv – vestarmen imidlertid kun ét, da resten ikke inngår i rommet. Hvelvene hviler på pilastre i toskansk orden. Der hvelvenes ribber møter pilastrene, er de utsmykket med stukkaturarbeider av Christian Nerger. I midthvelvets toppkryss er det også stukkaturutsmykking i form av riksvåpenet og Christian Vs monogram. Hvelvkappene er utsmykket med forgylte trestjerner, noe som har vært alminnelig i de gamle københavnske kirker, men de er forsvunnet i de fleste av dem.
I forbindelse med arkitekt Hans Jørgen Holms restaurering av kirken rundt 1890, mente han at det var behov for mer stukkaturutsmykking, og han lot billedhuggeren H. Chr. Petersen utføre noen englebarn i skyformasjoner til toppkrysset i korets hvelv. Nergers stukkarbeider måtte fornyes ved restaureringen og i 1955 ble Holms tilføyelser fjernet igjen.
Kirkens indre har gjennomgått reparasjoner i 1744 og 1772, som ikke har medført merkbare endringer, uten at man allikevel kjenner til detaljene ved disse arbeidene. Ved en større istandsetting i 1815-18 ble bl.a. steingulvet erstattet av et plankegulv. I 1849-53 ble det reparert igjen og ved denne anledningen ble det innredet et likkapell i Mellers krypt (se nedenfor). I 1870 fikk kirken et varmeapparat og Mellers krypt ble nå varmekjeller, mens likkapellet ble flyttet til et separat nybygg på tomten bak kirken. N.S. Nebelong foresto dette arbeidet. Varmesystemet fungerte åpenbart ikke tilfredsstillende, for i 1889 ble det lagt om og i den forbindelse ble det støpt et nytt betonggulv som underlag for varmerørene under plankegulvet. Varmesystemet ble skiftet ut igjen i 1916-17.
Rundt 1950 oppdaget man at midthvelvingen var revnet og pusset var begynt å falle ned. Undersøkelser viste at hele konstruksjonen var blitt ustabil, kanskje på grunn av krigens bombeeksplosjoner, kanskje på grunn av den økte trafikken, men den sumpede grunnen, som kirken ble bygget på, har aldri vært helt stabil. I 1954-57 ble hvelvingene sikret med en betongkonstruksjon anbrakt på loftet. Revnene ble utfylt ved injeksjon under hydraulisk trykk.
Vestre korsarm
Den vestre korsarmen, som understøtter tårnet, fungerer som kirkens hovedinngang. Nord- og sørportalene brukes sjelden. Mellom de tykke veggene, som bærer tårnet, dannes et våpenhus, som er atskilt fra kirkerommet med to sett dører. Våpenhuset er meget enkelt innredet med en benk på den ene siden og tre gamle pengeblokker på den andre. På begge sider er det rundbuede åpninger med trapper opp til hhv. dåpsventeværelset (nordsiden) og tårntrappen (sørsiden). Lokalet er bare opplyst av det halvsirkelformede vinduet over inngangsdøren.
Frem til 1881 var det en trapp i våpenhuset, som førte opp til et organistrom over. I 1890 ble rommet nedlagt for at man skulle kunne lage en tønnehvelving i våpenhuset for å få lys inn gjennom vinduer over portalen. I 1956 ble hvelvingen tatt ned og erstattet av det flate loftet man ser i dag. Organistrommet kunne derfor oppstå igjen, men nå med inngang fra tårntrappen.
På hver side av våpenhuset er det innredet et gravrom. Det nordlige ble i 1845 omgjort til likkapell, og i 1870 til varmekjeller. Det sørlige overtok funksjonen som likkapell i 1933, da Nebelongs ovennevnte kapell måtte nedlegges.
Stolestader og pulpiturer
Da kirken ble innviet var den innredet med de lukkede stolestadene som fremdeles står i kirken. Det er naturligvis skjedd reparasjoner og utskiftinger siden da, men det er ikke endret vesentlig ved utseendet deres. Stolene kunne avlåses, noe som gjorde det mulig å selge dem til velhavende familier i sognet. De fleste av stolene i de midterste gruppene rundt søylene er delt opp med en skillevegg, så delene kunne selges hver for seg, den ene med adgang fra midtgangen, den andre fra sidegangen.
Ved innvielsen ble den forreste stolestaden etter tverrgangen på mannssiden (sørsiden) benyttet som kongestol. Det ble innført igjen i forbindelse med restaureringen i 1889–90, hvor det ble stilt opp seks stoler trukket i rødt. Stolestadene er senere blitt supplert med åpne benker i tverrgangen. Det fremgår ikke av kildene når dette skjedde.
I 1781–1782 oppførte Andreas Kirkerup pulpiturer i de to tverrskipsarmene, som fylte opp hele armen, i fire etasjer og med såkalte engelske vinduer. I det søndre var det innredet kongestol og magistratstoler i første etasje og i nederste etasje i det nordre var det en skriftestol. Begge ble revet ved restaureringen 1889–1890, da det ikke lenger var leietakere til dem. Noe av panelverket ble brukt til vindfangene innenfor nordre og søndre kirkedør.
Altertavler
Man kjenner ikke til utseendet på kirkens første midlertidige alter. Kanskje overførte man alteret fra den midlertidige kirken til den nye kirkens kor. Da man begynte å lage fundament til det nåværende alteret i 1710 ble det midlertidige alteret etter alt å dømme flyttet til søndre korsarm. Da man innså at det kom til å vare lenger enn antatt med oppføringen av det nye alteret, anskaffet man en ramme som altertavle til det midlertidige og samtidig mottok kirken et krusifiks til alteret, som anonym gave.
Bymuseet oppbevarer en ramme, som ifølge overleveringen tidligere skulle ha tjent som altertavle i Vor Frelsers Kirke. Det er umulig å avgjøre om det er riktig. Det er mulig at krusifikset, som i dag henger i det blendede vinduet i søndre korsarm, kan være det nevnte alterkrusifikset, men det er i så fall for stort til rammen på Bymuseet. Det er nok mer sannsynlig at det ble anskaffet ved innvielsen av kirken. Stilmessig kan det tidsfestes til rundt 1700. Det kan kanskje også ha vært beregnet til van Havens altertavle. Utformningen av det flagrende lendekledet er i hvert fall besnærende lik det som kan sees på van Havens utkast til alteret, som finnes i Nationalmuseets arkiv.
Tessins altertavle
Lambert van Haven hadde naturligvis tegnet en altertavle av passende format til sin store kirke, men Christian V var i mellomtiden blitt interessert i Nicodemus Tessins idéer. Van Havens tegninger ble forelagt for Tessin, som ikke overraskende feide dem til side. På slutten av 1694 fikk Tessin bestilling på et alterprosjekt og på vårparten i 1695 ankom det en modell til København.