cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den skånske krig
1675–76
Fra Båhuslen bega Gyldenløve seg til Løvenhjelm, som hadde samlet 1 500 mann ved Vinger, og befalte ham å innta Eda skanse. Angrepet ble slått tilbake, og Løvenhjelm måtte vende tilbake med uforrettet sak. Et tredje tog ble foretatt i november med galeiflotiljen langs kysten av Båhuslens for å ødelegge magasinene der. Etter å ha gjort landgang flere steder vendte flotiljen tilbake med en del bytte i slutten av måneden, uten å ha lidt noen tap.
I desember tvang mangel på forsyninger Gyldenløve til å trekke sine tropper innenfor Norges grenser og fordele dem i spredte kvarterer hos bøndene. Dette skjedde på samme tid som Karl XI foreløpig oppga sin landgangsplan og dro sine tropper fra Skåne til Båhuslen og Västergötland for å foreta et innfall i Norge. Deres samlede styrke beløp seg til 10 000 mann med 14 kanoner. Kong Karl opprette sitt hovedkvarter i Vänersborg. I januar 1676 lot han Dahlberg foreta et streiftog gjennom Värmland og Eda skanse til Kongsvinger ved Glomma, for å tvinge Gyldenløve til å trekke sine tropper vekk fra det sydøstlige Norge; men forsøket mislyktes. Gyldenløve gjentok besøket og lot sitt rytteri streife omkring i Båhuslen og Dalsland.
Da den svenske hærens forråd slapp opp, ble den nødt til å følge motstanderens eksempel og spredte seg over de områdene som ennå ikke var utpint. Da våren kom, gjenopptok Karl XI sine planer mot Sjælland og dro med en stor del av sin hær bort fra Norges grenser.
1676
Etter at kong Christian var blitt herre på havet gjennom slaget ved Køge bukt, nølte han ikke lenge med å føre sine hærer inn i Sverige. Angrepet ble åpnet ved den norske hær, som Gyldenløve hadde samlet på Iddsletten ved Frederikshald. Han ble understøttet av sin rådgiver, Jens Juel, og de to generalene Ruse og Løvenhjelm. Hæren besto av 9 bataljoner, 400 ryttere og 12 kanoner, tilsammen 4 000 mann. Den var vel forsynt med alt, unntatt levnetsmidler, som det var vanskelig å få fatt i.
Ana María Ramírez
Hun representerte Peru under Sommer-OL 1968 i Mexico by, hvor hun ble nummer 4.
Den skånske krig
1676
8. juni gikk Gyldenløve over grensen og rykket raskt frem i Båhuslen. 16. juni kom han til Kvistrumbro, som de svenske fortroppene, 1 600 mann under general Mörner, forlot etter liten motstand. Med 1 400 forfulgte Gyldenløve svenskene til Uddevalla; resten måtte han etterlate ved Kvistrumbro på grunn av mangel på levnetsmidler. Han angrep Uddevalla 17. juni. Etter en ubetydelig kamp ble svenskene drevet bort; nordmennenes tap var bare 14 mann. Mangel på forsyninger tvang igjen nordmennene til å bli stående ved Uddevalla til 24. juni, da de brøt opp mot Vänersborg med en styrke på syv bataljoner, 200 ryttere og åtte kanoner.
Vänersborgs erobring
Ved Vänersborg hadde Mörner samlet 3 000 mann. Byen ligger på en halvøy i innsjøen Vänern; for å komme inn i byen måtte nordmennene krysse en kanal, kalt «Karlsgraven». Da de kom, rømte svenskene skansene foran byen og satte ild på broen over kanalen. Nordmennene slukket brannen og gjorde seg klare til angrep. Da gikk Mörner ut over kanalen, og satte seg fast i en skanse ved Göta älv. Gyldenløve tvang dem til å forlate også denne. De krysset da elven og trakk seg tilbake mot Göteborg.
Svenskene hadde 250 igjen i Vänersborg, men disse var ikke mange nok til å betjene forsvarsverkene. De stakk derfor byen i brann og trakk seg tilbake til kastellet. Nordmennene slukket brannen og heiste kanoner opp på en klippe, slik at de kunne bombardere kastellet. 26. juni oppfordret Gyldenløve kommandanten, Lillie, til å overgi seg. Denne forlangte fri avmarsj, men det ble avslått. Nordmennene stilte da opp seks bataljoner og hundre dragoner, for å ta kastellet med storm. Da Lillie forstod at han ville bli angrepet, overga han seg. Besetningen ble ført som fanger til Norge.
Göteborgs beleiring
I slutten av august sto Gyldenløve i nærheten av Göteborg. Et svensk korps på noen tusen mann som hadde forsøkt å stanse ham, var blitt slått og spredt. Etter nordmennenes angivelser hadde svenskene et tap av 600 døde og 100 fanger. Gyldenløves styrke bestod etter slaget av 3 800 mann. Med denne styrken omringet han Göteborg, som hadde en besetning på 1 500 mann. Fra sjøsiden ble byen innesluttet av fire linjeskip og fire defensjonsskip under Markvard Rodsten, som gikk inn i Karlssund 17. juli. Her grunnstøtte admiralskipet «København», som ble brent av svenskene. Ved nyheten om at en svensk flåte var på vei måtte Rodsten forlate Göteborg noen dager senere. Byen kunne dermed tilføres forsyninger, og svenskene ble herrer i Kattegat.
Bohus' beleiring
Gyldenløve turde da ikke sende sitt beleiringsartilleri sjøveien fra Norge. Han opphevet blokaden i begynnelsen av august, førte fotfolket over på Hisingen, og vendte seg mot Bohus festning. Beleiringsartilleriet ble ført landeveien gjennom Bohuslen under bevoktning av 15 kompanier ledet av Huitfeldt. Underveis ble de overfalt ved grensen mot Dalsland av et svensk korps på 3000 mann under Gyllenspetz. Her ble svenskene slått og mistet to kanoner. Gyllenspetz samlet imidlertid igjen sine tropper, og trengte inn mellom Vänersborg og Uddevalla, hvor han satte seg fast på Hunneberg. Rysensten, som hadde befalingen i området, sendte 400 ryttere under Løvenhjelm mot dem. Svenskene ble slått igjen og måtte flykte inn i Värmland.
Bohus festning hadde en besetning på 1 400 mann, ledet av oberst Stake. Da denne trakk seg tilbake til festningen, ødela han Kungelv. Han ble oppfordret til å overgi seg, men nektet, fordi han var trygg på å bli unnsatt av en hær under Magnus de la Gardie. Gyldenløve opphevet beleiringen og dro tilbake til Uddevalla i september. 16. september fortsatte han tilbaketoget til Vetterlandsbro og gikk inn i Norge over Svinesund. Rysensten fikk ordre om å forlate Vänersborg, hvor festningsverkene ble ødelagt og byen brent.
I løpet av vinteren fikk nordmennene ordre om å gjøre innfall i Dalsland, for å få svenskene til å sende en del av styrkene sine vekk fra Skåne. 17. desember dro Gyldenløve med et korps på 1 200 mann til fots, 500 ryttere og 6 kanoner inn i Västergötland. 20. desember fikk han vite at danskene hadde tapt slaget ved Lund og ble advart mot å trenge lenger inn i landet. Da var han kommet til Toftedal, hvor Løvenhjelm slo tre svenske eskadroner med sitt rytteri. Den videre fremrykning ble oppgitt, og Gyldenløve trakk seg tilbake til Frederikshald. Han etterlot en besetning på 140 mann med fire kanoner i nærheten av Strömstad, i et blokkhus. To dager etter tilbaketrekningen ble blokkhuset angrepet av et svensk korps på 1 200 mann. Størstedelen av besetningen flyktet, mens resten overga seg etter en kort kamp. Da flyktningene kom til Fredrikstad, ble det holdt krigsrett over dem, og to offiserer ble hengt. Blant de menige ble hver tiende mann hengt, mens de øvrige måtte løpe spissrot.
Marstrands erobring
I juni 1677 brøt en hær under Løvenhjelm opp fra Frederikshald og gikk ned gjennom Båhuslen. Fotfolket besto av de nasjonale regimentene 2. trondhjemske, smålenske, vesterlenske og akershusiske. Noen dager senere ble to fotregimenter under Degenfeld innskipet på en galeiflotilje. Gyldenløve hadde overkommandoen og oppholdt seg snart på land og snart på flåten. Han hadde fått befaling om å ta Marstrand, som hadde en besetning på 400 mann og 200 kanoner under oberst Zinklar.
Gyldenløve ankret opp med galeiflotiljen, men et første angrep på to av skansene den 12. juli mislyktes. Nordmennene ble drevet tilbake med tap av 48 døde og 211 sårede. Neste dag ble det oppført batterier, som tvang svenskene til å forlate en av skansene. Fra skansen kunne Marstrand beskytes, og 19. juli ble det gjort landgang ved selve byen, som ble erobret sammen med enda en skanse. Nå sto bare citadellet Karlsten tilbake. Nordmennene heiste to kanoner opp på en klippe, og kunne dermed skyte hull i citadellets tårn. Kommandanten tilbød seg da å overgi festningen mot fri avmarsj. Dette ble innvilget.
Slaget ved Uddevalla
Etter Marstrands erobring ba Gyldenløve kongen om fri, og reiste uten å vente på tillatelsen. Mens han var borte, rykket den svenske rikskansler de la Gardie frem med en hær på 5 000 soldater, som han hadde samlet ved Vänersborg. Den norske hær trakk seg tilbake til Strömstad. De la Gardie tok stilling ved Uddevalla og besatte Orust. Ved meldingen om angrepet kom Gyldenløve straks tilbake til hæren. Den brøt opp fra Vetterlandsbro 23. august, og samme dag kom fortroppene til Svarteborg. 27. august kom hæren til Kvistrumbro, som var besatt av 12 svenske rytterkompanier under general Bretholtz. Denne trakk seg tilbake, men mistet baktroppene sine.
Da den norske hær ankom utenfor Uddevalla 28. august, sto svenskene i slagorden nord for byen. To norske regimenter ble sendt ut mot øst for å omgå dem. Den svenske feltherren ga da sine avdelinger ordre om å trekke seg tilbake. Nå kastet det norske rytteri seg over dem, slik at tilbaketoget utviklet seg til flukt. 500 svensker ble tatt til fange og 12 kanoner erobret. På norsk side falt en offiser og et ubetydelig antall menige, mens svenskene hadde 800 døde og sårede.
Hærtoget til Jemtland
Samtidig gikk 2 000 fotfolk og dragoner under generalene Hoven og Schultz over Kjølen inn i Jemtland. Svenskene hadde samlet fire kompanier dragoner og fire kompanier finsk fotfolk ved Mørstille kirkegård, men da de norske dragonene ankom, gikk de svenske dragonene, som var innfødte jemter, over til nordmennene og tvang finnene til å overgi seg. De andre besetningene i landet ble med få unntak overrumplet og ført som fanger til Norge. Stattholder Sparre unnslapp så vidt og sluttet seg til oberst Ulfsparre, som sto med 1 000 finner ved sydgrensen av Jemtland. Hoven fordrev dem 15. august med sine dragoner og fratok dem fire kanoner. General Schulz ble oppfordret til å fortsette felttoget videre inn i Sverige, men fikk ordre fra Gyldenløve om å vende tilbake til Trondheim. Svenskene tok Jemtland tilbake sent på høsten.
1678
Den norske hær ble dette året forsterket med et dansk korps, som ble overført fra Århus til Uddevalla, og skulle rykke mot Göteborg i april. På samme tid hadde Gyldenløve samlet ti bataljoner fotfolk og åtte kompanier ryttere ved Uddevalla. Han måtte vente en hel måned, før danskene kom frem. I mellomtiden kunne svenskene forsterke Göteborgs befestning og samle så mange tropper der, at Gyldenløve foretrakk å vende seg mot Båhus festning. 1. juni førte han halvparten av sine tropper over på Hisingen, hvor han begynte å beskyte Båhus fra 5. juni. Festningens murer var så sterke at bombardementet var virkningsløst, og garnisonen, som var på 400 mann, fikk flere ganger unnsetning over Göta älv. Beskytningen måtte dessuten opphøre, fordi nordmennene manglet kuler og krutt. I mellomtiden hadde svenskene samlet en betydelig hær i Västergötland og fikk 3 000 mann forsterkninger fra Skåne. Oberst Wittenberg gikk med denne styrken over Göta älv. Gyldenløve opphevet beleiringen og trakk seg tilbake til Uddevalla, etter å ha mistet 100 døde og 500 sårede foran Båhus. I resten av året foregikk det ikke stort av betydning langs den norske grensen. Svenskene gjorde et streiftog inn i Trondhjems stift og brente Røros, men trakk seg tilbake til Jemtland da Gyldenløves forsterkninger ankom.
Innfall i Sverige
I februar 1679 ble svenske tropper samlet ved Vänersborg og Göteborg for å gjenerobre Bohuslen. Så snart Gyldenløve fikk melding om dette, førte han noen tusen mann til østgrensen av Bohuslen og besluttet å komme fienden i forkjøpet ved selv å gjøre innfall i de svenske provinsene Dalsland, Värmland, Herjedalen og Jemtland. Et hardt frostvær hadde gjort svenskene trygge, slik at grensevaktene var trukket langt inn i landet. 11. februar brøt Gyldenløve inn i Dalsland med 2 000 fotfolk, 800 ryttere og 10 kanoner. Samtidig gikk oberst Vibe med 1 000 mann og 6 kanoner mot Eda skanse. En del av rytteriet under Duncan gikk mot Åmål, hvor 100 svenske ryttere ble tatt til fange. To andre kolonner, den ene under Gyldenløve, den andre under Cicignon, dro gjennom Värmland og Dalsland og ødela 23 sogn. Svenskene samlet imidlertid et korps under oberst Sängershausen på 11 kompanier ryttere, 8 bataljoner samt en del bønder og gikk frem til Högsäter bro. Her slo Gyldenløve dem på flukt uten større vansker. Han ble nødt til å stanse tre dager ved Stegsfjell, inntil han hadde fått brød fra Uddevalla, før han fortsatte forfølgelsen gjennom Dalsland. Etter å ha herjet i hele landet vendte han tilbake til Båhuslen 4. mars og lot folkene gå i sine kvarterer. Dette felttoget, som ødela byen Åmål, minnes i ettertiden som Duncan-Kriget av värmlendingene.
Vibe forsøkte forgjeves å innta Eda skanse, som ble forsvart av 300 mann med 18 kanoner, men til gjengjeld inntok han Mora skanse i nærheten. Deretter trakk han seg tilbake til Vinger. Innfallet i Jemtland ble oppgitt av general Schulz på grunn av dyp snø.
Uddevallas beleiring
Midt i mars gjengjeldte svenskene overfallet, da 3 000 mann under Mörner og Stenbock gikk fra Vänersborg mot Uddevalla. De gikk forgjeves til storm mot Uddevalla skanse, ble overfalt av dragoner og slått på flukt over Göta älv.
Et annet innfall, som oberst Planting foretok med 1 400 ryttere og 800 fotfolk fra Jemtland, ble også slått tilbake. Svenskene sto noen dager ved Røros, men da nordmennene samlet en større styrke nord for kobberverket, brente de det og vendte hjem.
Stenbock dannet en ny hær i Göteborg, og gikk mot Uddevalla med 5 000 mann. Skansen her var besatt med 300 mann og 8 kanoner under kaptein Skov, som forsvarte seg en hel måned. I slutten av juli kom Gyldenløve til unnsetning med størstedelen av den norske hær. Ved å avskjære svenskenes tilgang til levnetsmidler tvang han dem til å oppheve beleiringen av Uddevalla og trekke seg tilbake til Göteborg.
Deir ez-Zor
Historie
Byen har vært styrt av assyrere, kaldeere, persere og senere av grekere og romere. Under de mongolske invasjoner i det 13. århundre ble byen helt ødelagt. Den nåværende byen ble oppført av osmanene i 1867 for å samle nomadene i Eufratregionen, og fungerte den gang som administrasjonssenter i regionen. Da osmanene trakk seg ut av området i 1918 overtok britene, for i 1921 å bli avløst av franskmennene. I 1946 ble byen en del av den uavhengige syriske republikk.
I 1915 ble byen oppsamlingssted for armenere som av tyrkerne var blitt tvunget til å forlate hjemmene sine under folkemordet på armenerne. Et minnesmerke om denne hendelsen ble i form av en kirke oppført i 1991.
Attraksjoner
Deir ez-Zor er berømt for sin hengebro (ødelagt i 2013) som strekker seg over Eufrat og forbinder bydelene på begge sider av elven. Den ble bygget av franskmennene på 1920-30-tallet. Byen har også et arkeologisk museum med gjenstander fra nærliggende lokaliteter. Den har også et arabisk kultursenter og universitetet. Al-Furat. I området ligger de arkeologiske lokalilitetene Dura Europos, Halabiye og Zalabiye samt Mari.
Studentlekene i Norge
Idretter
Det arrangeres konkurranser både innen lagidretter og individuelle idretter. På de første studentlekene i 1999 var det 800 deltakere fra ti ulike idretter, mens det i 2015 ble satt rekord med over 2200 deltagere i 21 forskjellige grener. Det har for eksempel vært arrangert studentleker for:
Det ondes problem
Det ondes problem innenfor religionsfilosofi og teologi gjelder paradokset om det kan finnes en god, allmektig og allvitende gud samtidig med at det finnes ondskap i verden. Temaet er mest diskutert innenfor de abrahamittiske religionene hvor vektleggingen av en god, menneskekjærlig gud er sentralt. Hvis man ikke anser at Gud er god, er det heller ikke noe paradoks at det finnes ondskap i verden, det vil si at den allmektige tillater det onde.
Bakgrunn
Den greske filosofen Epikur (342 f.Kr. – ca. 271 f.Kr.) er mest kjent for først å ha fremsatt problemet. Epikur etterlot seg ikke dette argumentet skriftlig, men Lucretius, Lactantius og David Hume har sitert argumentet på forskjellige måter. Lactantius formulerer det slik i De ira dei:
I Humes ordlyd blir det slik:
Den hebraiske Bibelen behandler også det ondes problem, men mer i form av lidelsens problem. Blant annet fortelles det om mannen Job. Job, den rettferdige, lider uten tilsynelatende grunn. Han mister hele sin familie og blir slått med plager. Boken er en eksistensiell dialog, mellom Job og hans «venner», og til slutt mellom Job og Gud selv.
Også i Salmenes bok finner vi spor av lidelsens problem. For eksempel «Min Gud, min Gud, hvorfor har du forlatt meg?" eller "Min sjel er mett av ulykker, mitt liv er kommet dødsriket nær.» (Salme 22,1, se også Mark. 15,34). Det er en hel sjanger med salmer som går under benevnelsen klagesalmer.
Også Forkynnerens bok reflekterer det ondes tilstedeværelse i verden: «Videre så jeg under solen: Der retten skulle rå, var det ondskap, på rettferds sted var det gudsløshet» (Fork. 3,16).
Teodicé
'Teodicé'- fra θεός (theós, «gud») og δίκη (díkē, «rettferdighet»), er et begrep for løsningen på dette problemet eller nærmere bestemt forsvaret for Gud. Den tyske filosofen Gottfried Leibniz brukte ordet først i boken Essais de Théodicée sur la bonte de Dieu, la liberté de l'homme et l'origine du mal i 1710 selv om han ikke var den første til å drøfte problemstillingen. Målet med boken var å vise at det onde i verden ikke står i konflikt med Guds godhet, og at uansett hvor mye ondt som finnes, så er denne verdenen den beste av alle de mulige.
Men både Heraklit og Platon kom med teodiceer. Det er tilskrevet Heraklit at alt er skjønt, godt og rettferdig for guden, mens mennesket derimot oppfatter noe som rettferdig og annet som urettferdig. At det onde skyldes menneskets frie vilje finnes hos Platon i Staten. Han sier videre at: «Gud er liv og død, sommer og vinter, dag og natt, og ikke noe er tilfeldig for hans blikk eller den vise som tilegner seg guds perspektiv på tingene.»
Det er vanlig å dele inn de ulike kristne teodiceene i tre kategorier: Augustins-thomistisk teodicé, Ireneisk teodicé og Prosessteodicé.
Augustinsk-thomistisk teodicé
Denne teodiceen henter sitt navn fra kirkefaderen Augustin og kirkelæreren Thomas av Aquinas og kalles også for «harmonimodellen».
Augustin
Augustin gransket problemet ut ifra Bibelen og filosofen Plotin. Hans teodiće har dominert vestlig tenkning innenfor både filosofi og teologi. Augustin hadde i tillegg vært medlem av en religion, Manikeisme, og hadde et dualistisk gudsbilde før han ble kristen.
Augustin bygger mye på gresk tenkning, røtter er i Platons idélære, og er formulert ontologisk. Det betyr at Augustin hevder at det onde er en forårsakende mangel, causa deficiens. Noe som vil si at det onde ikke er en ting, og har dermed ikke et vesen. I platonsk terminologi kan vi si at det onde er uten et forbilde i idéverdenen. Ondskapen er ikke-væren, og skyldes en mangel på det gode (lat. Qua esse bonum est, no. «væren som væren er godt»). Denne måten å definere det onde forsøker å frita Gud, ettersom han ikke har skapt det onde. Det onde er i stedet en mangel ved det skapte.
Augustin har også et annet løsningsforslag, av epistemologisk karakter, jf. Heraklit over. Han forsøker å peke på menneskenes forgjengelighet, og dermed på menneskenaturens begrensede evne til å oppfatte ting. Det er vanlig å bruke maleriet som eksemplet. Dersom vi ser på fargene i maleriet fra avstand forandrer perspektivet seg. Vi ser helheten, med både skygger og lys. Sammen utgjør de en skjønnhet. Går en derimot tett inn til bildet så ser vi stykkevis og delt, og vi ser ikke nødvendigvis skjønnheten i verket. Augustin flytter dermed ondskapen fra virkeligheten i seg selv til vår oppfattelse av virkeligheten. Hinduismen forklarer lidelsens problem på en lignende måte (jf. maya).
Thomas av Aquinas
Aquinas, som på mange områder er helt annerledes enn Augustin, bygger sin teodicé på ham. Thomas drøfter problemet inngående, og finner den samme ontologiske defekten ved det onde. Han definerer det onde som et fravær av det gode (privatio boni). Det er Thomas som innfører skillet mellom det onde vi selv lider (malum poenae) og det vi selv utfører (malum culpae). Det er altså et skille mellom det moralske onde (onder og lidelse vi kan unngå fordi det ligger under menneskets vilje) og det fysiske onde (onder som i stor grad ligger utenfor menneskets frihet). Det onde bunner i Guds allmektighet, dvs. han kan alt, men vil ikke alt. Gud har begrenset seg ved å gi mennesket fri vilje. Thomas forklarer dermed de moralske onder, men ikke de fysiske onder.
Gottfried W. Leibniz
Den tyske filosof Leibniz' bok om teodicé, som kom i 1710, var et svar på filosofen Pierre Bayles redegjørelse av det ondes problem. Bayle konkluderte i sin redegjørelse at løsningen logisk sett på det ondes problem bare kunne finnes i et dualistisk gudsbilde (jf. manikeerne over). Leibniz' svar skulle bli et av de mest leste på 1700-tallet, og derfor mest utsatt for kritikk.
Selve uttrykket teodicé (fra gresk θεός 'theós', Gud og δίκη, 'díkē', rett, rettferdighet ) er faktisk utmyntet av Leibniz i boken Essais de Théodicée sur la bonté de Dieu, la liberté de l'homme et l'origine du mal fra 1710 gjennomgikk argumentene fra tidligere filosofisk og teologisk litteratur og forsøkte en systematisering. Leibniz' er her mest kjent for sin tese om at «denne verden er den beste av alle mulige, som Gud kunne ha skapt». Dette utleder han fra det at en mulig verden må være logisk konsistent, og dets vesener må ha fri vilje. Skaperens uforgjengelighet og perfekthet, stilles opp mot det skaptes forgjengelighet og uperfekthet. Konsekvensen er at det onde blir en nødvendighet, fordi mennesket er ufullkomment (et metafysisk onde). Dette fører igjen til mennesket har mulighet til å synde, som fører til smerte og lidelse. Det onde og lidelsen blir da bare til slutt tilsynelatende onder, vi er nemlig ikke i stand til å skue helheten (se Heraklit og Augustin over).
Både Voltaire og Schopenhauer rettet skarp kritikk av Leibniz' teodicé. Voltaire kritiserer teorien på det plan som vi kan kalle «sunt vett» og ren empiri. Verden oppfattes av Voltaire (som skriver kort tid etter jordskjelvet i Lisboa) veldig ulikt Leibniz (jf. «Alt er godt i den beste av alle mulige verdener» – i Candide (1759)). Pessimisten Schopenhauer sier skarpt at selv om den skapte verden var den beste av alle mulige, så er det dermed ikke sagt at den var god nok til å burde virkeliggjøres. Han angriper nødvendigheten av at det som er perfekt virkeliggjøres.
Ireneus av Lyon
Ireneus ser menneskenaturen som noe potensielt, det er nærmest som et lite frø. Det kan vokse mot modenhet. Dette fører så til at menneskenaturen krever kontakt med godt og ondt for å vokse, som en slags næring i denne oppdragelsen. Ireneisk teodicé handler om en åndelig vekst og at Gud bruker det onde i denne prosessen. Det onde er dermed gjort formålstjenestlig ut ifra målet.
Middelet, det onde, er slik sett rettferdiggjort. Representativt for dette synet er gjerne utsagn som «Det er sikkert en mening med det ...». Konsekvensen for gudsbildet er at det ikke blir meningsfylt å tale om Gud som god i menneskelige termer. Til det er erfaringen for smertefull og moralsk problematisk. Gud som er hellig og rettferdig, har lite å gjøre med kjærlighet og godhet. Jesu Kristi Gud, som er kjærlighet, er ikke den samme Gud som bruker det onde til å «oppdra» menneskene. Kristen teologi fastholder at Gud kan bruke det onde, han kan vende det onde om til det gode, men det finnes lidelse som er helt meningsløs, og som det ikke går an å lære noe av. Teologien etter Auschwitz arbeider med helt andre forutsetninger enn før.
Georg W. F. Hegel
Hegels teodicé er representativ for en ireneisk teodicé. Hegels filosofi fokuserer på historisk utvikling og Guds selvutfoldelse i historien. Det onde lar seg følgelig forklare i lys av den historiske prosessen (åndens fenomenologi). Hele historien er en guddommelig teodicé. Akkurat som hos Ireneus blir det negative nødvendig fordi det er en konsekvens av selve livet, det liv som bæres av den historiske utvikling. Hegel betoner også lidelse som en slags illusjon i lys av historien – og har dermed en del til felles med Augustin. Bare Gud er i stand nemlig til å se helheten.
John Hick
Hick er på mange måter en moderne utgave av Ireneus. Også han viser til at menneskene er skapt ufullkommne. Videre mener han at menneskene blir hva de var tiltenkt ved å delta i verden (og det onde). Han peker også på at Gud ikke skapte automater, men mennesker som står fritt til å respondere til Gud. Dette innebærer at mennesket har mulighet til å velge mellom ondt og godt, hvis ikke ville det å velge godt i bibelsk sammenheng være meningsløst.
Hicks syn henger sammen med hans syn på universell frelse (apokastasis panteon). Bare dette kan i bunn og i grunn rettferdiggjøre Guds «oppdragelse» av menneskene.
Prosessteodicé
Prosessteologien er et metafysisk rammeverk som har hentet forutsetningene sine fra prosessfilosofien, hovedsakelig Alfred North Whitehead. Prosessteologien tenker seg at Gud ikke kan være begrenset i makt, men forholder seg til et univers som Gud ikke har skapt, men som det er i stand til å påvirke. Prosessteologen David Ray Griffin tenker seg at Gud ikke bruker makt, men overtalelse og overbevisning. Det kommer av universets oppbygning. Gud er følgelig gjenstand for disse begrensningene på samme måte som resten av universet. Gud har ikke skapt universet ex nihilo, men universet er en uskapt prosess, som inkluderer Gud. Så lenge verden er i prosess, og er ufullstendig, er det ondskap i verden.
John Dee
John Dee (født 13. juli 1527, død desember 1608 eller mars 1609) var en engelsk matematiker, astronom, astrolog, okkultist, navigator, imperialist og rådgiver for dronning Elizabeth 1. Han viet det meste av livet til studier innenfor alkymi, spådomskunst og åndsretningen hermetisme, en filosofi utsprunget av antikkens greske, romerske og gammelegyptiske kultur og religion.
Dee sto sprikende mellom vitenskap og magi i en tid hvor skillet mellom disse begynte å bli tydelig. Som en av sin tidsalders mest lærde menn, ble han invitert til å forelese om avansert algebra ved universitetet i Paris da han var tidlig i tyveårene. Dee var en glødende forkjemper for matematikk og en respektert astronom, foruten en ledende ekspert i navigasjon. Han lærte opp mange av dem som foretok Englands oppdagelsesreiser til havs.
Samtidig som Dee var aktiv innenfor praktiske fag, var han en fantast som henga seg til magiens, astrologiens og hermetismens verden. Han benyttet det meste av sine siste tretti år på å etablere kontakt med engler i et forsøk på å lære skapelsens universale språk og skape en førapokalyptisk enhet for menneskeheten. I Marsilio Ficinos renessanseversjon av nyplatonismen, så ikke Dee noe skille mellom sin matematiske forskning og eksperimenter med hermetisk magi, engler og tydninger av spådommer og varsler. Isteden mente han at dette utgjorde ulike sider av samme søken etter en oversanselig forståelse av det guddommelige mønsteret, skjult under den synlige verden; det som Dee kalte for «rene sannheter». I sin levetid samlet Dee ett av de største bibliotekene i England. Hans status som lærd gjorde det også mulig for ham å spille en politisk rolle. Han fungerte tidvis som rådgiver for dronning Elisabeth og var venner med hennes ministre Francis Walsingham og William Cecil. Dee underviste og mottok støtte fra poeten Philip Sidneys morbror Robert Dudley, 1. jarl av Leicester, og poeten Edward Dyer. Politikeren Christopher Hatton var hans beskytter. På slutten av sitt liv fortapte han seg i spekulasjoner om det overnaturlige, og døde fattig og glemt.
Han skal like fullt ha inspirert Shakespeare til skikkelsen Prospero i skuespillet Stormen, og Ian Fleming til skikkelsen James Bond.
Jan Arvid Johansen
Han var utdannet ved Nordnorsk Musikkonservatorium (1976–1979) og artist i Tromsø-området. Han hadde plateutgivelser med «Erter, Kjøtt og Flesk» (1973) og Nordnorsk Visegruppe (1975–1980). Han bidro ved Hålogaland Teater (1979-1981) og Tramteateret (1985). Johansen samarbeidet mye med lyrikeren Helge Stangnes, samt artistene Sverre Kjelsberg, Trygve Hoff og Tove Karoline Knutsen, spilte irsk musikk i gruppa «Rebels», samt tok del i Forente Artisters «Sammen for Livet» (1985) og en lignende «Visehjelp til Nordvest-Russland» (1998). Han etablerte og hadde flere plateutgivelser med gruppen Boknakaran (1992-). Soloplaten Tonen & Kjærligheten. utkom i 2005 (Himalaya/Bonnier) og ga førsteplasser på Norsktoppen (melodien «Tirilltungetid»).
Vestfrankerriket
Vestfrankerriket (latin: Francia occidentalis, også kjent som regnum Francorum occidentalium) er den eldste dannelsen av kongeriket Frankrike og var den vestlige delen av Frankerriket. Vestfrankerriket varte fra omtrent 840 til 987, og ble opprettet etter delingen av det karolingiske Frankerriket etter Ludvig den frommes død. Øst-vest-delingen satte seg gradvis, og adskilte kongedømmer oppstod.
John Dee
Oppvekst
Dee ble født i Tower Ward i London. Hans far Roland var tekstilhandler av walisisk avstamning og medlem av handelsmennenes laug. Moren, Jane eller Joanna Wild, giftet seg med Roland som femtenåring, og sønnen ble født tre år senere. Roland tjente ved Henrik 8.s hoff som gentleman sewer med ansvar for innkjøp og stell av sjeldne, kostbare tekstiler. Dee var stolt av sin ætt, besøkte Wales og påstod at han hadde sporet familien sin tilbake til Rhodri Mawr, kongen av Gwynedd på 800-tallet. Et horoskop som oppbevares blant Dees papirer i Bodleian-biblioteket i Oxford, angir nøyaktig fødselsøyeblikk. Familienavnet var egentlig Ddu, walisisk for «svart».
Dee gikk på den katolske skolen i Chelmsford fra 1535 (i dag King Edward VI Grammar School). Gutten var betatt av de katolske ritualene, og det i et strengt protestantisk England. Men det snevre pensumet kjedet ham. Datidens engelske læresteder var opptatt av fag som latin, logikk og retorikk, på bekostning av fag som matematikk og geografi. Fra november 1542 til 1546 gikk Dee på St John's College ved Cambridge-universitetet.
Han tillot seg bare fire timers søvn hver natt, var opptatt av astronomi og studerte til og med gresk, noe svært få gjorde. Hans iver ble lagt merke til, og alt som nittenåring ble han utnevnt til «underleser» (= assisterende professor) i gresk. Han ble opptatt som medlem av Trinity College ved samme universitet, hvor han tok i bruk sine kunnskaper om mekanikk i en oppsetning av Aristofanes' Freden, slik at en av rolleskikkelsene kom ridende opp på taket på ryggen av en kjempestor mekanisk bille. Men et så uvanlig og avansert maskineri tok helt pusten fra publikum, og fremkalte frykt for at han drev med trolldom. Det ble til et rykte om at han var tryllekunstner som fulgte ham livet ut.
Karriere
Straks sjansen bød seg, flyttet han til universitetet i Louvain, den gang ansett som Europas beste, der Agrippa hadde vært. Dee var sterkt påvirket av Agrippas tanker om at magi og alkymi ikke skulle forbindes med djevelsk praksis, slik man gjorde i England, men en praktisk hjelp for den som søkte Gud. Den gang ble matematikk knyttet til magi, med Pythagoras som en magiker eller profet ut fra tanken om en skjult verden rundt tallenes skjulte verdi.
Rockingham County (New Hampshire)
Rockingham County er et fylke i den amerikanske delstaten New Hampshire. Det ligger sørøst i staten og det grenser mot Strafford County i nord, Hillsborough County i vest, Merrimack County i nordvest og mot delstatene Maine i øst og Massachusetts i sør.
Rockingham Countys totale areal er 2,056 km² hvorav 256 km² er vann. I 2000 hadde fylket 277,359 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Exeter.
John Dee
Karriere
Dee foreleste ved Sorbonne i Paris om Euklid. I Rheims foreleste han gratis, så alle kunne komme inn og høre om Euklid. Dette gjorde ham så populær at han ble tilbudt et professorat, men han dro i stedet tilbake til England, der kong Edvard 6. var kommet på tronen og innvilget ham understøttelse. Dee studerte med matematikeren og karttegneren Regnier Gemma Frisius (1508-55), ble en nær venn av kartografen Gerhard Mercator, og kom tilbake til England med en viktig samling matematiske og astronomiske instrumenter. I 1552 møtte han Girolamo Cardano i London, en italiensk lege, astrolog og hasardspiller. Sammen undersøkte de muligheten for perpetuum mobile, en evighetsmaskin, foruten også en edelstein som ble sagt å inneha magiske egenskaper. Som rektor ved Upton-upon-Severn i Worcestershire fra 1553 ble han tilbudt et lektorat i matematikk ved Oxford-universitetet i 1554 som han avslo, da han var opptatt av sine skriverier, og muligens håpet på en bedre posisjon ved hoffet.
I 1555 overtok han sin fars medlemskap i handelsvirksomheten Worshipful Company of Mercers. Samme år ble han arrestert og anklaget for å ha stilt horoskoper, først for dronning Maria, og deretter oppdaget Marias spioner at han hadde kontaktet hennes halvsøster prinsesse Elizabeth og gjort det samme for henne. Dette ble tolket som et forsøk på politisk oppvigleri, og mens han satt fengslet, ble han ytterligere oppskaket da hans fredelige medfange Bartlett Green ble hentet ut for å brennes på bål. Selv ble Dee løslatt, men saken satte skrekk i ham. Dee ble stilt for Stjernekammeret, en engelsk overdomstol, og for den katolske biskop Edmund Bonner til religiøs undersøkelse. Det ser ut til at han faktisk sluttet vennskap med biskop Bonner som behandlet andre med slik grusomhet. Det er blitt stilt spørsmål om Dee kom seg unna ved selv å gå i tjeneste som spion. Navnet hans ble iallfall fjernet fra listen over martyrer i John Foxes Actes and Monuments.
Dee klarte å få audiens hos dronning Maria, og presenterte i 1556 sin plan for bevaring av gamle bøker, manuskripter og nedtegnelser ved å samle dem i et nasjonalbibliotek, men hans forslag ble ikke vedtatt. Isteden utvidet han sin boksamling i sitt hus i Mortlake til den bestod av rundt 4.000 bind. Til sammenligning bestod universitetsbiblioteket i Cambridge på samme tid av bare 451 bøker og manuskripter. Da Elizabeth kom på tronen i 1558, var en av hennes første handlinger å tilkalle Dee for å regne ut den heldigste dagen for hennes kroning, og han foreslo 14. januar 1559. Imidlertid var Elizabeth mer interessert i hans evner som diplomatisk utsending, så fremover ble han jevnlig sendt til kontinentet på vegne av Francis Walsingham, overhode for hennes etterretningstjeneste. For en fredselskende lærd var dette anstrengende. I 1563 oppdaget han i Amsterdam en bok, Stenographia av Johannes Trithemius, som ble satt på Index Librorum Prohibitorum i 1609 og ble stående der til 1900. Boken handler om magi, spesielt om å bruk ånder til kommunikasjon over store avstander, noe som ville være av verdi for spioner. Dee for sin del var opptatt av å finne begravde skatter ved hjelp av ånder. I 1564 flyttet han til sin mors hus i Mortlake, som moren overførte til ham ved sin død i 1580. I 1574 giftet han seg, men skal ha blitt enkemann alt året etter.
Dee skrev et brev til William Cecil, 1. baron Burghley, en av dronningens nærmeste rådgivere, i oktober 1574 hvor han søkte om understøttelse. Han hevdet å ha okkult kunnskap om skatter i Welsh Marches, de walisiske grenseområdene, og om verdifulle, gamle manuskripter oppbevart ved Wigmore-slottet, vel vitende om at William Cecil kom fra dette området. I 1577 publiserte Dee boken General and Rare Memorials pertayning to the Perfect Arte of Navigation, et verk som streket opp hans visjon om et sjøfartsimperium, og forsikret om Englands territoriale krav på Den nye verden. Dee ble kjent med Humphrey Gilbert, og sto også nær poeten Philip Sidney og hans omgangskrets. I 1564 skrev Dee det hermetiske og okkulte verket Monas Hieroglyphica («De hieroglyfiske monader»), en omfattende (kristen) kabbalistisk fortolkning av et ideogram (se bilde) som han hadde designet selv, og som han mente uttrykte en mystisk enhet for skaperverket. Han reiste til Ungarn for personlig å overrekke en kopi av boken til keiser Maximilian II av Det tysk-romerske rike. Dette verket var høyt verdsatt av mange av Dees samtidige, men da den muntlige tradisjonen i hans miljø etter hvert forsvant, er det vanskelig å forstå boken i dag.
Han skrev også et «matematisk forord» til Henry Billingsleys engelske oversettelse av Euklids Elementer i 1570, hvor han argumenterte for matematikkens sentrale betydning og innflytelse på andre vitenskapsfag og kunstarter. Boken var beregnet for lesere utenfor universitetsmiljø, og kom til å bli det mest trykte og leste av verker der Dee bidro.
Samarbeidet med Kelley
I senere år oppga Dee likevel matematikken og håpet om at dette faget ville røpe tallmønstre som kunne avdekke verdens skjulte struktur. I stedet ble han interessert i tallenes skjulte betydning. I 1581 holdt han derfor en seanse hjemme hos seg i Mortlake, der han forsøkte å tilkalle engler for å bli opplært i deres hemmelige visdom. Ved hjelp av den rette «tolken» håpet han å kunne overtale englene til å lære ham språket sitt. Mye av dette involverte tolkning av tallkoder. I 1582 ansatte han en Barnabus Saul som «seer», men denne ble skremt da han ble utspurt om sine okkulte aktiviteter, og sa seg opp. Men alt 10. mars 1582 meldte det seg i stedet en mørk unge ire som kalte seg Edward Kelley og påberopte seg evner som «seer». Edward Talbot som han egentlig het, hadde vært apotekerlærling, men som skriver i Lancashire ble han tatt i dokumentfalsk og fikk ørene skåret av som straff. Resten av livet gikk han med langt hår og en svart lue med lange klaffer for å skjule mangelen, og såpass redd var han for øvrigheten at han skiftet etternavn til Kelley. På et vertshus i Wales hevdet han å ha kommet over et manuskript og to små medisinflasker med pulver, alt dette hentet fra graven til en tryllekyndig biskop.
Dee lot den nyankomne prøve seg, men forklarte at han ikke selv var noen magiker, for ordet «magi» hadde en dårlig klang i hans ører. Kelley sa seg enig, falt på kne og ba høytidelig. Så kikket han inn i glasset, og før et kvarter var gått, beskrev han en kjerub han sa han skimtet inni der. Dee identifiserte den straks som uriel, lysets engel. Engelen kunne ikke kommunisere, fanget inni krystallen. Men for Dee var dette begynnelsen på en ny epoke i livet, da de vises sten var innenfor rekkevidde. Han ba straks Kelley flytte inn, noe Jane Fromond var imot. Dees kone kom seg aldri til å like Kelley, som snart giftet seg med en jente fra stedet. Slik Dee har beskrevet seansene deres, falt Kelley i lett transe, eller lot slik, og fikk kontakt med diverse «veivisere»; en het Medicina. Disse hentet ånder. Dee antok at disse var engler. Den ene spurte Dee om han trodde hun var gift med en juvelér, siden hun gikk med juveler. Dee svarte at han var «sikker på at hun var en budbringer fra Jesus, fordi Jesus hadde kjøpt det evige livs juvel med sitt dyrebare blods juvel». Kelley kjedet seg trolig, han snek seg ut når han så sitt snitt, klaget over at åndene snakket fremmede språk, og fikk iblant raserianfall.
I 1583 opplevde Dee en visjon av en barneengel som svevde utenfor vinduet, mens den holdt et krystallegg. Han identifiserte den som Uriel, lysets engel. Da også erkeengelen Mikael viste seg og fortalte Dee at han ikke hadde noe å frykte, tok han opp krystallegget, som nå befinner seg på British Museum. Samme året ba den polske voivod Albert Łaski Dee om å stille horoskopet til den franske kongen Henrik 3. Voivoden ønsket også å bli spådd om egne fremtidsutsikter. Łaski kom så ofte til huset i Mortlake at Dee til sist måtte be dronning Elizabeth om penger til underhold av gjesten. Polakken var så imponert av Dee og Kelley at han ba dem bli med seg til Praha der han skaffet dem audiens hos keiser Rudolf 2. Dee mislikte ideen, men Kelley fikk overtalt ham. I september 1585 dro Dee og Kelley til kontinentet, med hver sin kone og Dees barn. Reisen kom til å vare i fire år.
Det viste seg at Łaski var konkurs og lite velsett i sitt hjemland. Dee og Kelley begynte et nomadeliv i Sentral-Europa, men de fortsatte med seanser som Dee nedtegnet omhyggelig. Han fikk audiens hos keiser Rudolf 2. i borgen i Praha og hos kong Stefan Báthory av Polen, og forsøkte å overbevise dem om betydningen av å kommunisere med englene. Hans møte med den polske kongen skjedde på kongeslottet i Niepołomice i nærheten av Kraków, den gang hovedstaden i Polen. Dette ble senere analysert av polske historikere som Ryszard Zieliński, Roman Żelewski og Roman Bugaj, og forfatteren Waldemar Łysiak. Mens de generelt anerkjente ham som en mann med store kunnskaper, pekte de også på hans forbindelse med det engelske hoffet (skjønt Dee på dette tidspunkt hadde liten påvirkningskraft i England) og mente at møtet kunne ha skjulte politiske hensikter. Den polske kongen var en from katolikk, mens den engelske dronning ble framstilt som en farlig protestantisk kjetter. Kong Stefan Báthory var skeptisk til alt overnaturlig, og Dee understreket derfor at alle profetiske avsløringer ble avsluttet med Kristus, og at han ikke tok del i noe som gikk imot katolsk kirkelære.
Dee hadde alt rykte på seg for å kunne snakke urspråket som Adam hadde snakket i Edens hage, språket som englene brukte seg imellom. Dee ble også sagt å forstå fuglenes språk, som Sigurd Fåvnesbane og andre sagnskikkelser. Likevel mislyktes audiensen hos keiser Rudolf. Dee forutsa at keiserens rike ville gå seirende ut av en kamp mot det ottomanske rike, om bare Rudolf ville angre sitt syndige liv. Dette falt ikke i god jord, og Rudolf fikk paret satt under etterforskning. Til sist fikk pavens nuntius, med støtte fra keiserhoffets spanske fraksjon, overbevist Rudolf om at Dee og Kelley burde forvises. Imidlertid ble de værende i Böhmen, ettersom adelsmannen Wilhelm von Rosenberg (Vilem Rozmberk, 1535-92) ga dem husrom på godset sitt i Trebon. Her fortsatte de sine eksperimenter, til Kelley gikk lei av engler og tallkoder, og i 1587 kunngjorde sin avreise. Dee følte seg rent fortapt, særlig da Kelley hevdet at han hadde rådført seg med englene, og at Uriel forlangte at Kelley og Dee skulle være felles om alt, også sine koner. Jane Fromond ble utav seg, men skal ha falt til føye. Dee nevner i sin dagbok at hun ni måneder senere nedkom med en sønn som ble døpt Theodorus Trebonianus, dvs. «Guds gave i Trebon». 1588 var året da, ifølge englenes profetier, kosmos skulle fullstendig restitueres. Men 1588 kom og gikk, og Dee fant ingen annen forklaring enn at det hadde vært snakk om 1688 i stedet. I 1589 sendte dronning Elizabeth bud på Dee, og han så aldri Kelley igjen.
Dronning Elizabeth hadde tilkalt Dee i 1562 da det ble funnet en voksdukke av henne i London Inn Fields, med en nål stukket i brystet. Ingen var i tvil om at dette var ment som skademagi, og Dee ble satt til å hindre den. Nå utnevnte hun ham til en post ved Christ's College i Manchester, der hans kone døde av pest. Manchester var ikke stort mer enn en landsby, og stillingen ga ikke stort å leve av. Hans nye «seer», Bartholomew Hickman, mottok syner av erkeengelen Rafael som kom med trøstende budskap om at Dee en gang ville avdekke de hemmelighetene han søkte. Det tidligere prestelærestedet var reetablert som en protestantisk institusjon ved kongelig charter i 1578. Imidlertid hadde Dee liten kontroll over lærestedets medlemmer som skal ha foraktet eller holdt ham for narr. I begynnelsen av sin tjenestetid ble han konsultert om syv barn som tilsynelatende var blitt besatt av djevelen, men han viste liten interesse for saken, og lot de involverte konsultere hans fortsatt omfattende bibliotek.
De siste årene
Etter dronningens død i 1603 ble Dee avvist av hennes etterfølger, Jakob 1. I sine siste år måtte han selge biblioteket sitt i Mortlake, bok for bok, for å ha til livsopphold for seg og sin familie. Han forlot Manchester i 1605 for å kunne reise til London, men forble bestyrer i Manchester, om enn i navnet, fram til sin død. Datteren Katherine sørget for Dee til hans død i Mortlake i slutten av 1608 eller tidlig 1609, i en alder av 82 år. Nedtegnelser i sognekirken om nøyaktig dødsdato har gått tapt.
Så gikk det ikke bra med Kelley heller. Først ble han riktignok bøhmisk statsborger og slått til ridder av keiseren selv, med tittelen «de Imany» som viste til hans påståtte irske herkomst. Han kjøpte en del eiendommer, blant annet bygningen som i dag kalles Fausthuset. Men 6. mai 1591 ble han fengslet i Krivoklat-slottet, to dagsreiser unna Praha, og holdt innesperret under forferdelige forhold. Han ble siden løslatt, men arrestert igjen i 1596, enten det skyldtes en duell eller gjeld. Hans eiendommer ble beslaglagt og solgt som dekning for gjelden. Kelleys kone og den 15 år gamle datteren Elizabeth gikk til sak for å få tilbakeført eiendom, og fikk hjelp av en ung sakfører fra Praha, John Leo, som Elizabeth giftet seg med. Kelley satt denne gang fengslet langt borte, i Most-slottet, der han skrev De Lapide Philosophorum, utgitt i Hamburg i 1676. Om hans død fortalte alkymisten Simon Tadeas Budeck fra Leslin, som kanskje kan ha møtt Kelley, at «Edward Keleus» satt i Most-slottet «med sitt trebein og sine manglende ører, og han ble holdt borte fra sin kone og datter. Ved juletid i 1597 klatret han ned fra sitt fengsel; hans bror ventet med en kjerre under.» Men han ramlet ned i borggården, og brakk det andre beinet sitt. Så ble han hentet tilbake til slottet for å få behandling. Han ba om å få møte konen og datteren, og det ble gitt tillatelse til dette. Kelley snakket engelsk med sin kone, og flamsk og latin til (ste)datteren. Han ba om vann, drakk av det og døde. At stedatteren hadde vært til stede, ble siden bekreftet av Elizabeth.
Personlig liv
Historikeren John Aubrey (død 1697) var en fjern slektning, ettersom hans oldefar William Aubrey var John Dees fetter, og etter sigende en nær bekjent. Han beskrev John Dee slik: «''Han var høy og slank. Han bar sin drakt som en kunstners kappe, med hengende ermer og en slisse… Han hadde en meget lys, sangvinsk hudfarge… et langt skjegg hvitt som melk. En meget flott mann.''»
Tanker
Dee var en meget from kristen, men hans forståelse av kristendommen var dypt påvirket av hermetisme og nyplatonisme, inkludert matematisk mystikk fra Pythagoras som ble gjenopptatt i renessansen. Han trodde på tall som grunnlag for alle ting og nøkkel til kunnskap, at Guds skapelse var en tildelning av tall. Hermetismen var en synkretistiske åndsretning som fant sitt fremste litterære uttrykk i det antikke manuskriptet Corpus Hermeticum som forfektet et hovedsakelig et nyplatonsk verdensbilde, påvirket av innslag fra flere religioner, magi og folketro. Herfra utledet han en tro på at mennesket kan tilvende seg guddommelig kraft, og at denne kraften utøves gjennom matematikk. Hans kabbalistiske englemagi (preget av numerologi) og hans verker om praktisk matematikk (eksempelvis navigasjon) var verdslige sider av samme sak, og ikke de praktiske aktivitetene de oppfattes som i dag. Dee håpet at han med sin religiøse magi kunne forene kristendommens sprikende retninger.
Talsmann for engelsk ekspansjon
Fra 1570 var Dee talsmann for en politikk som søkte politisk og økonomisk befestning av England og imperialistisk ekspansjon til Den nye verden. I sitt manuskript Brytannicae reipublicae synopsis (1570) streket han opp samtidens elisabethanske rike med fokus på handel, etikk og nasjonal styrke.