cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ludwig I av Bayern
Konge
I stor utstrekning ble dette finansiert av kongens private kasse, og til gjengjeld levde han selv privat nesten oppsikstvekkende sparsommelig. Han skal ha gått i påfallende nøkterne klær og sies å ha forbudt løk i den kongelige matlaging ettersom han syntes at den var for dyr.
Ludwig opptrådte fra begynnelsen som en liberal regent, støttet grekernes frihetskamp og sønnen Ottos kandidatur til den greske trone. I samband med at Julirevolusjonens uroligheter også spredte seg till München, ble han imidlertid stadig mer reaksjonær, og relasjonene til befolkningen ble forverret.
Han hadde en beryktet affære med den irske danserinnen Lola Montez, og dette, i kombinasjon med de allmenne revolusjonære strømninger i Tyskland i 1848 tvang ham den 20. mars dette år til å abdisere til fordel for sønnen Maximilian.
Ludwig I døde den 29. februar 1868 i Nice. Han ble begravet i St. Bonifaz-basilikaen i München.
Fehérvár AV19
Alba Volán Székesfehérvár er et ungarsk ishockeylag som spiller i OB I bajnokság, i den østerrikske Erste Bank Eishockey Liga og i MOL Liga. De spiller sine hjemmekamper på Ifjabb Ocskay Gábor Is Hall i Székesfehérvár.
Tony Dees
Tony Dees (født 6. august 1963 i Pascagoula, Mississippi) er en tidligere amerikansk hekkeløper.
Dees vant sølvmedalje under OL 1992 i Barcelona etter Mark McKoy. I 2001 testet han positivt på norandrosteron.
Presidentvalget på Island 2012
Presidentvalget på Island 2012 ble avholdt 30. juni 2012.
Lambach
Lambach er et lite sted i forbundsstaten Oberösterreich i Østerrike. I 2011 hadde stedet 3 187 innbyggere.
Professorløkkene
Professorløkkene er betegnelsen på de jordområder fra Tøyen Hovedgård som ble utparsellert til universitetets professorer etter at gården ble gitt som kongelig gave til det nyopprettede universitetet på begynnelsen av 1800-tallet. Jordparsellene ble gitt som et tillegg til ordinær lønn, som dengang var heller beskjeden. På løkkene kunne professorene bygge sine hus og dyrke mat til eget bruk.
I alt 20 områder ble planlagt for dette formålet. Den største og mest kjente av professorløkkene var Keyserløkka, det 114 mål store området ble tildelt historieprofessor Jakob Rudolf Keyser i 1850. Heibergløkka er et annet eksempel på en slik løkke.
Thailand under Sommer-OL 1984
Thailand under Sommer-OL 1984. Trettifem sportsutøvere fra Thailand deltok i fem sporter i Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Thailand, som deltok for åttende gang i et sommer-OL, kom på delt 33.-plass med en sølvmedalje.
Descemets membran
Descemets membran er en støttehinne som ligger mellom hovedbestandelen, stroma i Cornea og den endotele (bakerste) hinne i cornea.
Det endotele lag er det avsluttende innerste (posterior) lag i cornea. Decrements membran danner underlag for det endotele lag som består av et enkelt lag av kubiske epitele celler.
Tykkelsen spenner fra 3 μm ved fødselen til 8-10 μm som voksen.
Den er også kjent under navnene Posterior limiting lamina, posterior elastic lamina, lamina elastica posterior, og membrane of Demours. Den fikk sitt navn etter den franske legen Jean Descemet (1732–1810).
285 Regina
285 Regina er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 3. august 1889 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Bakgrunnen for navnet er ukjent.
Deflagrasjon
Deflagrasjon er det vi i dagligtale omtaler som forbrenning. og de aller fleste materialer satt i brann brenner ved deflagrasjon. Trevirke som brenner, for eksempel ved, forbrenner ved deflagrasjon. Forbrenningshastigheten vil variere mellom ulike eksplosiver, temperaturer og trykk, men er lavere enn lydhastigheten i materialet. Lydhastigheten øker med trykket, da større trykk gjør at varmeoverføringen går raskere. For eksempel kan kanonkrutt ha en forbrenningshastighet lik 5 mm/s i friluft, mens den i kanonens brennkammer kan bli 100 ganger så høy.
Alternativet til deflagrasjon er detonasjon.
Medisterfarse
Medisterfarse eller bare medister er et næringsmiddelprodukt som er underlagt Mattilsynets krav til definerte kjøttråvarer. Medisterfarse skal være fremstilt av kjøtt og fett fra svin. Det er ikke tillatt med andre kjøttråvarer i produkter som kalles medisterfarse.
Farsen består av medisterdeig som er spedd, og kan inneholde maks 23 % fett.
Ú
Ú og ú (U med akutt aksent) er den 24. bokstaven i det færøyske alfabetet, og det islandske alfabetet, mellom u og v. På færøysk representerer den lyden /ʏ/ eller lyden /ʉuː/, mens den på islandsk representerer lyden [u:].
Bokstaven brukes også på andre språk, men anses ikke for å være en egen bokstav, men en annen utgave av bokstaven u. En del språk der bokstaven ú inngår og følger reglene for akutt aksent er: På katalansk, spansk, portugisisk, oksitansk og walisisk markerer akutt aksent trykksterk stavelse. På tsjekkisk, irsk, ungarsk og slovakisk markerer akutt aksent lang uttale av vokalen den står over. Merk at på tsjekkisk kan ú kun opptre i midten av et ord; dersom et ord slutter med lang u-lyd, brukes bokstaven ů isteden. PåLenke vietnamesisk og pinyin-systemet for å transkribere kinesisk, markerer akutt aksent stigende tone.
I Unicode kodes ú som U+00DA (&#XDA;) og U+00FA (&#XFA;).
Slaget ved Dunnichen
Bakgrunn
Northumbrianere hadde gradvis økt sitt område nordover, deres integrerte kongedømme Bernicia hadde erobret Edinburgh fra kongedømmet Gododdin en gang rundt 638. I de neste tretti årene etablerte de en politisk dominans over kongedømmene Strathclyde, irsk-gæliske Dalriada og det piktiske Fortriu.
Warburton (elv)
Warburton (også kalt Warburton Creek) er ei elv i den australske delstaten Sør-Australia. Den renner langs østsiden av Simpsonørkenen, øst for Eyresjøen. Den dannes ved samløpet av elvene Georgina (Eyre Creek) og Diamantina, som møtes i Goyderlagunen. I de uregelmessige flomperiodene renner Warburton herfra og rundt 200 kilometer mot sørvest til Eyresjøen.
Slaget ved Dunnichen
Bakgrunn
Kong Ecgfrith av Northumbria invaderte piktiske landområder i 685, tilsynelatende for å forhindre piktiske herjingstokt sørover. I henhold til Beda den ærverdige møttes de i et slag den 20. mai i nærheten av Dunnichen (Forfarshire). Pikterne ga inntrykk av å trekke seg tilbake og trakk northumbrianerne inn i sumpene ved Dunnichen. Den piktiske kongen Bridei drepte Ecgfrith, utryddet hæren hans og gjorde de overlevende til slaver. Etter slaget kom Northumbrias innflytelse til aldri mer å strekke seg nord for Firth of Forth.
Svært lite er kjent om selve slaget. Det ble kortfattet beskrevet av Beda på 700-tallet foruten også i Ulster-annalene og Tigernach-annalene. Et piktisk steinmonument med utskårne symboler og tegninger på kirkegården i Aberlemno omtrent 6 km nord for Dunnichen er blitt antatt å være en beskrivelse av slaget. Steinmonumentet synes å ha blitt tilhogd tidlig på 700-tallet.
Avbildningen viser at de krigende er atskilt med bestemte trekk: angelsakserne fra Northumbria har hjelmer med lange nesebeskyttere og karakteristiske store halsbånd, og de rir på hester med korte haler som styres med en hånd. Pikterne er uten hjelmer og rir på lettere hester med lange hanler som de kontrollerer med knær og føtter, og således kan bruke begge hender i håndteringen av sine våpen. De piktiske rytterne står på rekke med en sverdmann foran, forsvart av en kriger bak med et langt spyd og en annen med et kastespyd. På monumentets nedre høyreside er en angelsakser framhevet, størrelsen signaliserer en betydning i rang, kanskje er det Ecgfrith selv, som ligger død, og ravner hakker på liket.
Slagets betydning
Slaget markerte utvilsomt slutten på angelsaksernes og northumbrianernes makt og innflytelse i Piktland. Moderne historikere hevder at det var selve slaget ved Dunnichen som gjorde det mulig for nordlige Britannia å bli den uavhengige nasjonen Skottland og ikke bare en nordlig forlengelse av England. Slaget er også blitt sammenlignet med slaget ved Bannockburn som det mest avgjørende slag i Skottlands historie.
Beda skriver at «Fra nå av begynte det engelske håp og styrke å vakle og dra seg selv lengre ned. Pikterne gjenerobret deres egen land som hadde vært erobret av de engelske... Mange av de engelske ble på denne tiden drept, gjort til slaver eller tvunget til å flykte fra piktiske områder»
Pikternes konge, Bridei mac Bili, seierherren ved Dunnichen, døde i 693 og ble gravlagt på det hellige stedet Iona.
Stedsplassering
Beda nedtegner at stedet for slaget var Nechtansmere. Forskere har oftest plassert det i Letham i nærheten Dunnichen. Nyere forskning ved Alex Woolf fra St. Andrews University foreslår at et annet mulig sted kan være Dunachton i Badenoch på vestsiden av innsjøen Loch Insh i Inverness-shire.
Gulltornslekta
Gulltornslekta (Ulex) er en slekt med omkring elleve arter med eviggrønne busker i erteblomstfamilien.
Gulltornslekta er nært beslektet med gyvelslekta og ginstslekta, og har som dem grønne stammer og ganske små blader. Den skiller seg fra to andre slektene ved å være ekstremt tornete, med blader som er modifiserte til 1–4 cm lange torner. Alle artene har gule blomster, noen med en svært lang blomstersesong.
Den mest kjente arten er gulltorn (Ulex europaeus), den eneste arten som er viltvoksende i det meste av Vest-Europa, hvor den vokser på solrike steder, med som regel tørr sandholdig jord. To lavere arter, Ulex minor og Ulex gallii, vokser i tørre lyngheier nord til De britiske øyer. De fleste andre artene vokser kun på Den iberiske halvøy, men det er også noen få i Nordvest-Afrika.
Medister
Medister eller medisterdeig (via dansk, fra middelnedertysk met, som betyr svinekjøtt og ister, som betyr innvollsfett ) er et næringsmiddelprodukt som består av en deig kvernet av kjøtt fra svin tilsatt spekk eller annet ister fra svin eller storfe og krydder, ofte ingefær, allehånde, kryddernellik, muskatnøtt og sort pepper.
Medister inneholder som regel omkring 25 prosent fett. Is eller isvann tilsettes i produksjonsprosessen for å holde temperaturen nede, og dermed begrense bakterieveksten.
Medisterprodukter slik som medisterkaker regnes tradisjonelt som julemat i Skandinavia.
Phytoecia nigricornis
Gullrisbukk (Phytoecia nigricornis) er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). I motsetning til de fleste andre trebukker utvikler ikke larvene seg i busker og trær, men i planter i kurvplantefamilien. Den er ikke funnet i Norge, nærmeste bestand til oss er i det sørligste Sverige.
Utseende
En liten til middelsstor (7–12 mm), slank, sylindrisk, svart trebukk, kroppen tett kledt med korte, nedliggende, grå hår. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Hodet er nokså stort, omtrent så bredt som pronotum, som er omtrent kvadratisk med en smal, lys midtstripe. Dekkvingene er tydelig bredere enn pronotum, med markerte skuldre, en tanke tilsmalnende fra skuldrene bakover. De er grovt og tett punktert og nokså matte, og dekker ikke det bakerste bakkroppsleddet. Beina er svarte.
Levevis
Dette er en av forholdsvis få trebukker i Norden som har larver i urter. Denne artens larver lever inne i stenglene på kurvplanter, særlig i gullris, men også i reinfann, markmalurt og prestekrage. Eggleggingsatferden er ukjent. Larveutviklingen tar ett år. De voksne billen påtreffes i nærheten av næringsplantene i juni-juli.
Utbredelse
Den er utbredt i Europa og det vestlige Sibir. Den er ikke kjent fra Norge, men er funnet noen steder i Skåne og Blekinge i Sverige, trolig også i det sørøstlige Finland.
Nasdaq Composite
Nasdaq Composite er en aksjeindeks av alle aksjer og tilsvarende verdipapirer listet på NASDAQ børs med over 3,000 komponenter. Den er tett fulgt i USA som en indikator på utviklingen til teknologiselskaper og vekstselskaper. Siden også utenlandske selskaper er listet på NASDAQ børs, er ikke indeksen bare en amerikansk indeks.
Historie
Den 17. juli 1995 stengte indeksen over 1,000-merket for første gang. All time low for indeksen ble notert i oktober 1974 på 54 poeng. Det var et markedsfall på mer enn 45 % i forhold til basisverdien. Den 10. mars 2000 nådde indeksen intradag trading-topp på 5,132.52, og stengte på all time high på 5,048.62.
Altenberg (Erzgebirge)
Altenberg er en by i den sørvestlige delen av Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen i nærheten av grensen mot Tsjekkia. Byen ligger i Osterzgebirge langs Bundesstraße 170 mellom Dresden og Praha, 5 km fra grensen til Tsjekkia. Altenberg er en del av forvaltningsfellesskapet Altenberg og har 5 825 innbyggere (31. desember 2008).
Kommunen Altenberg ligger i Osterzgebirge, og høyeste punkt er Kahleberg 905 m over havet. I kommunen har elven Rote Weißeritz sitt utspring, som en av de to kilde-elvene til Weißeritz. Distriktene Kipsdorf og Bärenstein i Weißeritztal og Müglitztal ligger mellom omkring 400 til 500 m over havet, mens Falkenhain ligger fra 650 til 700 m over havet; distriktet Zinnwald-Georgenfeld ligger i over 800 meters høyde.
Kommunen omfatter idag flere tidligere kommuner, som er blitt innlemmet i følgende år:
SLA
SLA kan være en forkortelse for:
Villvin
(P. vitacea) (P. quinquefolia) (P. tricuspidata)
Villvin (Parthenocissus) er en planteslekt med omtrent 13 arter i vinfamilien. Det vitenskapelige navnet kommer fra gresk parthenos, «jomfru» og kissos, «eføy».
Beskrivelse
Alle artene er løvfellende, forvedede klatreplanter (lianer). De klatrer ved hjelp av slyngtråder som har 4–12 grener. Trådene har som regel hefteskiver. Bladene er hele eller tre-, fem- eller sjukoblete. De små, grønne blomstene er tvekjønnede og femtallige; de sitter i en forgrenet klase. Frukten er et blått bær med 1–4 frø. Bladene har en sterk, rød høstfarge.
Utbredelse
Villvin er utbredt i tempererte og tropiske deler av Nord-Amerika og Asia. I Asia er det omtrent ti arter som er utbredt fra Mandsjuria, Korea og Japan i nord sørover til Indonesia og vestover til India. Det er tre arter i østlige og sentrale Nord-Amerika; en av disse finnes også sørover til Mellom-Amerika og Karibia. I miocen og pliocen fantes slekta også i Europa sammen med mange andre varmekrevende planter som nå er borte fra verdensdelen. Flere av arter av villvin er innført til andre deler av verden og brukes som dekorative klatreplanter.
Arter i Norge
I Norge er det vesentlig 3 arter som er plantet:
Detonasjon
Detonasjon er omsetning av et eksplosiv ved en kraftig trykkbølge som forplanter seg med overlydsfart gjennom stoffet. Hastigheten til sjokkbølgen (detonasjonshastigheten) varierer mellom ca. 1500 og ca. 9000 m/s.
Ved avsetning av et eksplosiv produseres gass med meget høy temperatur og trykk. Dette gir gasspartiklene kolossale hastigheter. Disse støter med full kraft mot sprengstoffets molekyler og slår disse istykker. Dermed avgis mer energi og en hurtig detonasjonskjedereaksjon er i gang.
Alle eksplosiver må kunne forbrenne uten tilførsel av ekstra oksygen. «Kanonkrutt» brenner ofte like godt under vann. Langsom forbrenning kan skyldes overskudd av oksygen eller nitrogen i vanlig luft, hvis det ikke skyldes manglende mulighet for trykkstigning i åpent rom.
Tunnelbane
En tunnelbane (T-bane), også kalt undergrunnsbane eller metro, er et skinnegående transportmiddel som hovedsakelig finnes i tett befolkede storbyområder, med høy kapasitet og servicefrekvens, og er adskilt fra andre transportmidler. Verdens første tunnelbane ble åpnet i 1863 i London.
178 byer (andre kilder kan operere med høyere eller lavere antall fordi definisjonen av tunnelbane ikke er presis, og fordi nye tunnelbaner er under utbygging) hadde tunnelbane per 2017, med totalt mer enn 8,000 km med bane og 7,000 stasjoner.
Som navnet antyder, har tunnelbaner strekninger under jorden, men det er svært vanlig at deler av T-banesporene er ute i dagen. Ofte går traseen i tunnel gjennom de tettest befolkede delene av en by, mens sporene går over bakken utenfor bykjernen. De fleste slike nett har imidlertid lukkede systemer uavhengig av annen trafikk, i motsetning til trikk. Bybane, semimetro og ofte forstadsbane er mellomformer mellom trikk og tunnelbane.
I Norge er det bare Oslo som har T-bane. I Norden finnes også Helsingfors metro, Københavns metro, Københavns S-bane og Stockholms tunnelbane.
Begrepet «metro»
«Metro» brukes om tunnelbane på en rekke språk og i en rekke byer – eksempelvis København, Paris, Moskva, Madrid og Dubai. Også i Oslo har kollektivselskapet, Ruter, i økende grad begynt å kalle T-banen for metro. Selskapet hadde også visjoner om en «ekspressmetro», et kollektivsystem med en hastighet og stasjonsavstand som omtrent tilsvarer dagens lokaltog, og som nå heller kalles S-bane (av tysk S-Bahn).
I sammensetninger inngår metro også om andre kollektivsystemer på flere språk, for eksempel spansk metro ligero og fransk métro léger («lettmetro») om bybane, og premetro eller pre-metro om en bybane som en planlegger å utbygge til full metro. Betegnelsen «metro» om tunnelbane kommer fra engelsk metropolitan railway (metropol av gresk metropolis, moderby), som ble brukt om tunnelbanen i London da denne som verdens første ble åpnet i 1863. Via sammensetninger brukes ordet på norsk også i forbindelse med byer vi vanligvis ikke regner som metropoler («bussmetro», «elvemetro»), og i noen tilfeller som en eufemisme.
Begrepet tunnelbane har vært brukt i norsk av Aftenposten siden 1894, og siden 1910 om den da planlagte tunnel på Holmenkolbanen. I Stockholm ble sporveisstrekningen Slussen-Skanstull, som fra 1933 ble lagt i tunnel, kalt Tunnelbanan. Dette ble så navn på hele T-banen i Stockholm da den åpnet i 1950. Tunnelbane som navn ble brukt i Oslo på den første strekningen i 1957.
Typiske egenskaper for tunnelbaner
Skillet mellom T-bane, bybane og «vanlig» jernbane er ofte flytende, og det finnes kombivogner som kan kjøre på ulike typer bane. Hvorvidt en bane bør legges i tunnel, i gatene, langs en landevei, på åpen mark osv. – avhenger av boligtetthet, trafikkgrunnlag, tomtepriser, grunnforhold, topografi osv. – i noen grad også av hva slags by en ønsker seg. Den ideelle T-banebyen består av høyhus og konsentrert bebyggelse, også i forstedene. I Oslo er slik bebyggelse typisk for f.eks. Groruddalen, hvor T-banen da også står sterkt. I en villaforstad er trafikkgrunnlaget ofte for lite, og annen kollektivtransport kan være bedre egnet.
Historie
Verdens eldste tunnelbane er London Underground, som åpnet i 1863 og ble da omtalt som Metropolitan Railway London Underground er i dag en av verdens største tunnelbanesystemer. Togene ble på denne tiden drevet av damp, og til tross for en rekke avtrekk og luftekanaler, var det verken sunt eller behagelig å oppholde seg i tunnelene. Likevel ble banen populær. Fra metropolitian stammer betegnelsen metro, som er mye brukt i en del land, og som Ruter gjerne vil bruke også om T-banen i Oslo.
I 1890 åpnet den første elektriske undergrunnsbanen, også denne i London. Siden er praktisk talt alle tunnelbaner bygget som elektriske baner, eller elektrifisert i etterhånd – selv om arbeidsvogner og vedlikeholdsmateriell gjerne er dieseldrevet for å kunne brukes ved strømbrudd eller når strømmen er slått av.
Et transportmiddel i vekst
Siden 1890-årene har tunnelbaner – unntatt under verdenskrigene – hatt en praktisk talt uavbrutt vekst. Nye systemer er kommet til, og mange av de gamle er utvidet. De overlevde til og med fremveksten av bilismen, som særlig i USA og Storbritannia gjorde at mange sporveissystemer og jernbaner ble nedlagt.
Buenos Aires fikk Sør-Amerikas første tunnelbane i 1913, og Tokyo fikk Japans og Asias første i 1927. I 1940 fantes 19 høybane- og tunnelbanesystemer i verden, 66 i 1984, og altså 176 i 2010. 11 av USAs 17 tunnelbanesystemer er åpnet i 1972 eller senere. I den senere tid har utbyggingen av T-bane og lignende transportmidler skutt fart i Sørøst-Asia (særlig Kina) og Latin-Amerika. I dag finnes T-bane i alle verdensdeler unntatt Antarktis. Afrika har bare to.
286 Iclea
286 Iclea er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 3. august 1889 av Johann Palisa fra Universitäts-Sternwarte Wien i Wien. Den er oppkalt etter heltinnen i den franske astronomen Camille Flammarions roman Uranie.
Viesturs orden
Viesturs orden (latvisk: Viestura ordenis) er en latvisk militær orden. Den ble innstiftet 12. juli 1938 i anledning tjueåret for Latvias uavhengighet til minne om det gamle latviske folks selvstendighetsvilje. Viesturs orden er oppkalt etter kong Viestur, også kalt Viesthard eller Vesthardus, som i 1219 ledet folket i Zemgale til kamp mot Sverdbroderordenen. Ordenen tildeles for militære fortjenester. Den kan også tildeles utlendinger. I årene Latvia var innlemmet i Sovjetunionen ble ordenen ikke tildelt. Viesturs orden ble gjenopptatt ved lov av 24. mars 2004. Den forvaltes etter dette av et ordenskanselli med en ordenskansler underlagt Latvias president, som er ordenens stormester. Viesturs orden rangerer som nummer to av Latvias ordener, etter Trestjerneordenen, men foran Anerkjennelseskorset.
Inndeling
Viesturs orden er inndelt i fem klasser:
Insignier
Ordenstegnene for Viesturs orden består av et hvitemaljert kløverbladkors i gull, der kløverbladene dannes av rød emalje. Mellom korsarmene er det plassert en enkelt rett stråle i gull. Disse erstattes av korslagte sverd ved tildeling til militære. Midtmedaljongen er hvitemaljert og bærer innskriften «VR» for «Vesthardus Rex». Baksiden bærer årstallet «1219» omgitt av ordenens motto: «confortamini et pugnate» («vær sterk og kjemp»). Korset er opphengt i båndet i et ledd bestående av Latvias store riksvåpen. Ordenstegnet er det samme for alle klasser, men varierer i størrelse. Ordensstjernen er i sølv har fire tagger. Den varierer i størrelse etter klasse. Ordensbåndet er burgunderrødt.
Tildeling
Viesturs orden tildeles for militære fortjenester og som anerkjennelse av særlig innsats i den nasjonale motstandsbevegelse. Ordenen kan også tildeles for innsats for landets forsvar og for styrking av statens sikkerhet, for styrking av samfunnsordenen, for trygging av landets grenser, for utvikling av landets forsvarsstyrker og for fremming av patriotisme og forsvarsvilje. Viesturs orden kan også tildeles andre lands militære og fremmede lands ambassadører ved avsluttet tjeneste i Latvia.
Enhver kan fremme nominasjoner, men ingen kan foreslå seg selv. Kandidater til utnevnelse vurderes av ordenskanselliet, som har seks medlemmer samt en ordenskansler. Tildeling skjer i henhold til rang og status, med nærmere bestemmelser om hvilken grad som kan tildeles hvem. Ordenen tildeles kun militært personell med rang av løytnant eller høyere. Underoffiserer og mening mannskap tildeles medaljen tilknyttet ordenen.
Presidenten er fra starten av sin embetstid automatisk innehaver av ordenens 1. klasse.
Utnevnelse til ordenen finner normalt sted tre ganger i året:
Norske innehavere
Sverre Diesen ble i 2010 utnevnt til storkorskommandør av Viesturs orden for sin innsats for forsvarssamarbeid mellom Latvia og Norge. Oberstløytnant Jørn Erik Berntsen, samt Erik Irgens i Norske Reserveoffiserers Forbund, er begge utnevnt til offiserer.
Nebbteger
Nebbteger (Anthocoridae) tilhører tegene, en gruppe av nebbmunner. Nebbteger lever av plantesaft fra planter og trær, men også som rovdyr, der de suger ut kroppsvæske fra andre dyr, som bladlus.
Gruppen omfatter drøyt 500 kjente arter fordelt på ca. 80 slekter. Det er funnet 88 arter i Europa og 23 arter av nebbteger i Norge.
Utseende
Nebbteger er små, vanligvis i fargene brunt, svart og gult. Nymfene er ofte skarpt røde. Vingene kan ha lysere flekker (felt). Hodet er forholdsvis lite og smalt, framstikkende med en tydelig «hals» og «snute» mellom antennene. Sugesnabelen er nokså lang og spiss. Kroppen er tydelig oval, men avlang og ikke ovalt-rund. De er ofte ganske flatrykt og mellom 2 og 5 millimeter lang.
Levevis
De finnes på mange ulike leveområder (habitat), på jordoverflaten, på planter og trær, under bark, på sopp.
Nebbteger er nebbmunner, det vil si at de har sugende munndeler. De aller fleste artene er rovdyr og lever av andre mindre dyr, som de fanger og suger kroppsvæsken ut av. Noen få arter er skadedyr i jord- og landbruket, ved at de suger plantesaft fra nyttevekster. På den andre siden er mange arter ansett som svært nyttige fordi de er viktige naturlige fiender for skadeinsekter, blant annet er vanlig nebbtege (Anthocoris nemorum) ansett som et av de viktigste nytteinsektene i fruktdyrking i Norge. Enkelte arter i slekten Xylocoris lever hele sitt liv i termitt-tuer.
Paringen hos disse tegene er spesiell i og med at hannen ikke sprøyter inn spermiene gjennom hunnens kjønnsåpning, men borer et hull i kroppsveggen og sprøyter dem inn i kroppshulen, hvorpå de vandrer til ovariene. Dette kalles traumatisk inseminasjon og finnes også hos de beslektede familiene Polyctenidae og Cimicidae. Eggene legges i grupper i vegetasjonen, festet på undersiden av et blad, på bark eller lignende.
Nebbteger har ufullstendig forvandling – overgang fra nyklekt nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskifter eller nymfestadier.
Nyttedyr
Enkelte arter brukes til biologisk kontroll, fordi de er rovdyr som lever av skadedyr på avlinger i landbruket. De spiser, eller riktigere, suger ut kroppsvæske fra bladlus, skjoldlus, larver av sommerfugler og trips.
Bitt på mennesker
Noen ganger skjer det at mennesker blir bitt av nebbteger, og da av de artene som lever som rovdyr. Bittet er smertefullt og etterlater seg et lite rødt merke på huden.
Systematisk inndeling med norske arter
Familien nebbteger er systematisk plassert i gruppen Cimicomorpha, sammen med: Pachynomidae, Rovteger, Velocipedidae, Microphysidae, Joppeicidae, Thaumastocoridae, Bladteger, Netteger, Medocostidae, Nabidae, Lasiochilidae, Plokiophilidae, Lyctocoridae, Cimicidae og Polyctenidae
Francis Hagerups andre regjering
Francis Hagerups andre regjering tiltrådte 22. oktober 1903, og var en koalisjon mellom Samlingspartiet, Venstre (V) og Høire (H).
To av regjeringsmedlemmene (Michelsen og Schøning) søkte avskjed 28. februar 1905, og de øvrige medlemmene dagen etter. Regjeringen fratrådte 11. mars 1905, mens Michelsen trakk sin avskjedssøknad.
Parlamentarisme
Parlamentarisme er en politisk styreform som innebærer at det er parlamentet som avgjør hvilken regjering som skal lede den utøvende makt. Dersom regjeringen ikke har støtte i parlamentet kan parlamentet når som helst tvinge den til å gå av. I liberale demokratier har parlamentarisk styre til hensikt å sikre at en regjering står ansvarlig overfor en vesentlig del av velgerne.
I det norske politiske system har parlamentarisme vært praktisert siden 1884. Dette innebærer at det er Stortinget som avgjør hvilke partier som skal sitte i regjering. Delstater (som fylker) og kommuner kan også ha parlamentarisme, da innebærer dette at et byråd står ansvarlig overfor et kommunestyre.
Man skjelner mellom positiv og negativ parlamentarisme. Innen positiv parlamentarisme må regjeringen ha et eksplisitt tillitsvotum fra parlamentet for å bli innsatt. Dette er også kjent som investitur. Eksempler på dette finner man i land som Tyskland, Irland, Finland, Ungarn og Spania.
Det finnes flere varianter av positiv parlamentarisme. Tyskland har den strengeste ordningen, ved at et absolutt flertall må stemme for statsministerkandidaten for at vedkommende skal kunne danne regjering.
I Sverige blir talmannens (riksdagspresidentens) statsministerkandidat automatisk godkjent om et flertall ikke stemmer imot.
Negativ parlamentarisme er kjennetegnet ved at en regjering kan dannes uten at det trenger å foreligge noe tillitsvotum fra parlamentets side. Det vesentlige her er at en regjering kan sitte trygt inntil det øyeblikk det måtte få et mistillitsvotum mot seg. I Norge anvendes den negative parlamentarisme.
Storting/regjering
I Norge ble parlamentarismen gradvis innført av Venstre fra 1884. Sin endelige anerkjennelse som landets «rette» styringsprinsipp, fikk det ikke før ved Unionsoppløsningen i 1905. I tiden etter 1905, fram til endringen av grunnloven i 2007 fungerte parlamentarismen som konstitusjonell sedvanerett i Norge. Parlamentarismen ble derfor ikke formelt innført i Norge før 2007. Fortsatt arbeides det med en overgang fra negativ til positiv parlamentarisme og et grunnlovsendringsforslag om dette ble lagt fram i 2008 av representanter fra Sosialistisk Venstreparti, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet.
Veien mot parlamentarisme i Norge var en skrittvis prosess som foregikk mellom 1870 og 1932. Før innføringen av parlamentarismen hadde regjeringen grunnlovsfestet forbud mot å møte i Stortinget. Ettersom regjeringen ble utpekt av kongen, hadde Stortinget begrenset innflytelse over statsrådene, og regjeringen kunne dermed i prinsippet motarbeide det folkevalgte Stortinget. I 1870-årene vedtok Stortinget i flere omganger å endre Grunnloven, slik at statsrådene fikk adgang til parlamentet. Kongen, Oscar II, nektet å sanksjonere lovendringen, og ved tredje sanksjonsnektelse i 1880, kom en annen bestemmelse i Grunnloven på banen. Kongen pliktet nemlig å godkjenne lovendringsforslag dersom slike forslag ble vedtatt for tredje gang i Stortinget. Men hvorvidt dette også gjaldt grunnlovsendringer, var usikkert. Da venstreopposisjonen (fra 1884 partiet Venstre) vant i Stortingsvalget i 1882, stilte de regjeringen til riksrett for at den hadde nektet å gjennomføre den vedtatte lovendringen. Regjeringen Selmer måtte i 1884 gå av, og kongen gikk med på å utpeke Venstres leder Johan Sverdrup som ny statsminister. Dette omtales gjerne som da parlamentarismen ble innført i Norge.
Mange vil likevel si at parlamentarismen som entydig og sikker norm ble innført først etter Unionsoppløsningen. Frede Castberg argumenterer for at parlamentarismen er blitt norsk konstitusjonell sedvanerett, hvor han konkluderer: "Der er derfor fuld Grund til at betragte den Regel som gjør det til en Pligt for Regjeringen at trække sig tilbake, naar den møtes med Stortingets klart uttalte Mistillid, som tilhørende gjældende norsk Forfatningsret." Norsk parlamentarisme er nettopp kjennetegnet ved at innføringen ikke fulgte en fasttømret plan, og at den var preget av situasjonsbestemt pragmatisme.
Parlamentarisme bygger på tre prinsipper:
Parlamentarismens viktigste maktmiddel ligger i mistillitsvotumet.
Med regjeringen Hornsruds avgang i 1928 ble dét demonstrert i praksis som alle forventet, nemlig at mistillitsvotum leder til regjeringsskifte. I alle fall etter 1905 er det ingen regjeringssjef som ville drømme om å forsøke å ignorere et klart mistillitsvotum i Stortinget. Med ansvarlighetsloven av 1932 fikk parlamentarismen en rettslig forankring i formell lov.
Vanen med å gå av om den sittende regjering har tapt valget ble ikke umiddelbart innført fra 1884. Sverdrups regjering gikk ikke av etter valgnederlaget i 1888. Det ble reist mistillitsforslag mot regjeringen i juni 1889 av Emil Stang. Johan Sverdrup søkte da å forhandle med ledelsen i Rene Venstre for å kunne danne en flertallsregjering. Derfra fikk han det råd å søke avskjed før Høyres forslag ble tatt opp i Stortinget. Sverdrup ønsket å gjøre dette, men før han kom så langt hadde Kong Oscar II grepet inn og gitt regjeringsoppdraget til Emil Stang fra Høyre. Skiftet skjedde innenfor rammene av det gamle systemet; Kongen grep personlig inn. Da regjeringen Stang ble møtt med mistillit i 1893, ble den likevel sittende. Vurdert etter vår tids syn begikk regjeringen her nærmest statskupp, og den kunne blitt møtt med riksrett. Imidlertid valgte Venstre å ikke gjøre dette, kanskje fordi man fryktet at Kong Oscar II skulle bruke militære midler.
Kommunal og fylkeskommunal parlamentarisme
Oslo innførte kommunal parlamentarisme allerede i 1986 med et unntak i kommuneloven. Andre kommuner fikk ikke lov til dette før den nye kommuneloven av 1992, som gav kommunene utvidet mulighet til å bestemme styreform selv. Dette innebar at også andre kommuner (og fylkeskommuner) kunne innføre parlamentarisme. Bergen og Tromsø kommuner innførte parlamentarisme i henholdsvis 2000 og 2011. I 1999 ble Nordland den første fylkeskommunen som innførte parlamentarisme. I 2003 fulgte Troms, Nord-Trøndelag og Hedmark fylkeskommuner etter. Byrådet og fylkesrådet fungerer på samme måte som en regjering, og utgår av bystyrets eller fylkestingets flertall. Tromsø gikk tilbake til formannskapsmodellen 1. juli 2016.
Hellas under Sommer-OL 1984
Hellas under Sommer-OL 1984. Sekstito sportsutøvere, femtiåtte menn og fire kvinner fra Hellas deltok i elleve sporter under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. De kom på delt 30.-plass med en sølv- og en bronsemedalje.
288 Glauke
288 Glauke er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 20. februar 1890 av Karl Theodor Robert Luther fra Sternwarte Bilk i Düsseldorf. Den er oppkalt etter Glauke fra gresk mytologi.
Brigitte Acton
Brigitte Acton (født 30. november 1985 i Sault-Sainte-Marie) er en canadisk alpinist. Hun har vunnet to sølvmedaljer i junior-VM (Super-G i Hautes-Alpies 2003) og storslalåm i Bardonecchia 2005
Acton debuterte i verdenscupen i alpint|verdenscupen i 2003. Hennes foreløpig beste resultater er to tiendeplasser, fra kombinasjonsrennet i San Sicario i februar 2005 og i superkombinasjonen i Hafjell i mars 2006.
I februar 2005 i Bormio deltok Acton i sitt første alpin-VM. I kombinasjonsøvelsen ble hun nummer tolv. Hun deltok også i den nyopprettede lagkonkurransen, der det canadiske laget tok femteplass (de andre på laget var Patrick Biggs, François Bourque, Emily Brydon, Thomas Grandi og Erik Guay).
Herrens Veier
Herrens Veier er den mest brukte sangboka i menigheten Brunstad Christian Church. Utgave nummer 8 utkom på norsk i 2007, og inneholder 472 sanger. Den åttende utgaven er utgitt på 15 forskjellige språk, og er per 2022 planlagt utgitt på ytterligere ett språk. Til sangboken med sangtekstene hører også notebøker som er felles for alle språk, der melodiene er arrangert for instrumenter som er stemt i ulike tonearter.
Den første utgaven av Herrens Veier ble utgitt i 1914, og inneholdt 56 sanger. Sangbokas navn er hentet fra Bibelen, først og fremst fra Salme 138,5 der det heter: «Og de skal synge om Herrens veier for Herrens ære er stor». Til mange av sangene i sangboka er det brukt norske folkemelodier.
I 2021 lanserte Brunstad Christian Church appen SongTreasures, med sikte på å samle alle sangbøkene til trosamfunnet på ett sted. Brunstad Christian Church har også en sangbok som er beregnet spesielt på barn og unge og i familiesammenheng. Denne kalles for Familiesangboka Mandelblomsten.
Omtale
Den amerikanske predikanten Lowell D. Streiker (født i 1939) har skrevet følgende om Brunstad Christian Churchs sangbøker i sin utgivelse Levende tro: Sannheten om Smiths venner:
Bjørnfjell stasjon
Bjørnfjell stasjon (nordsamisk: Bonjuvárri) er en jernbanestasjon på Ofotbanen nær svenskegrensa og sør for Bjørnfjell, 38 km fra Narvik stasjon. Stasjonen ligger midt populært utfartsområde for skiturer, og i mellomkrigstiden utviklet området rundt stasjonen til et hytteområde. Stasjonen er tilknyttet veinettet ettersom den ligger i nærheten av Europavei 10. Fra Bjørnfjell går Rallarveien, som var anleggsvei under byggingen av jernbanen og i dag en populær tursti. Rallarveien følger jernbanen sørover fra Bjørnfjell til Norddalen, hvorfra en kan gå til Rombaksbotn. Bjørnfjell stasjon strekker seg signalteknisk inn i Sverige og det er en norsk signal ved Riksgränsen holdeplass.
Historie
(Gamle) Bjørnfjell stasjon lå en kilometer nordøst for Norddalsbrua, og ble tatt i bruk høsten 1913, etter at malmtransporten på Ofotbanen gjorde det nødvendig med en ekstra møteplass mellom Katterat (frem til 1951 kalt Hundalen) og riksgrensen. Men stasjonen lå i en kraftig helling på 1,72 %. Så da Ofotbanen ble elektrifisert i 1923, ble det bestemt at en ny stasjon skulle bygges lengre øst, ca. 2 km fra grensen. Nye Bjørnfjell stasjon ble åpnet i oktober 1925. Den gamle stasjonen fortsatte å bli brukt som holdeplass fram til 1956. Samtidig opphørte Riksgränsen stasjon på svensk side som møte- og lokstallstasjon.
Dagens (nye) Bjørnfjell stasjon ligger 513,9 moh.
Bjørnfjell turiststasjon ved gamle Bjørnfjell ble oppført i 1938. Turiststasjonen ble drevet av Norsk spisevognselskap de første årene.
Kampene om Bjørnfjell i 1940
Da tyske okkupasjonsstyrker inntok Narvik den 9. april 1940 lyktes en norsk styrke under ledelse av majorene Sigurd Omdal og Sverre Spjeldnæs å forlate byen. Den tok seg fram til Bjørnfjell langs jernbanen. Den 16. april ble den norske styrken som hadde vært forlagt ved gamle Bjørnfjell stasjon, nedkjempet av østerrikske bergjegere. Fem norske soldater falt (og en hadde falt tidlig på dagen 15. april under en trefning på høyden Spionkopen), 45 ble tatt til fange av tyskerne og de fleste av den øvrige styrken ble internert i Sverige. (Fienden hadde også minst en fallen.) En minnetavle med navn på de norske falne er reist på (nye) Bjørnfjell stasjon der det dessverre feilaktig står at alle seks falt 16. april.
Farse (mat)
Farse er hakket eller malt kjøtt eller fisk, spedd med mel, melk, egg og krydder. For at det skal være tillatt å selge et produkt som kjøttfarse eller kjøttfarseprodukt i Norge, må det tilfredsstille visse krav. Forskrift om kjøttråvarer og kjøttprodukter definerer kjøttfarseprodukter som «findelt kjøttråvare som er spedd med vann, is og melk og/eller stivelsesrike, naturlige råvarer, og som er bearbeidet ferdig til bruk». Det er ikke gitt noen tilsvarende forskrift for fiskefarse og fiskefarseprodukter.
På Jæren er kjøttfarse meget populært som lunsjrett.
Kjøttfarse
Kjøttfarse er et bearbeidet, gjerne finhakket, kjøttprodukt tilsatt væske og stivelse. Råvarekvaliteten gjør det til et rimeligere produkt enn kjøttdeig som består av delvis renskåret kjøtt som er kvernet. Kjøttfarse er i Norge et av produktene som er underlagt Mattilsynets krav til definerte kjøttråvarer. Farse er lettbedervelig, og stiller derav store krav til en ubrutt kjølekjede og har kort holdbarhet.
Kjøttråvarene er storfekjøtt og -fett, eventuelt tilsatt svinekjøtt og -fett. Råvarekravene skiller seg derfor fra de som gjelder for kjøttdeig som skal ha rent storfekjøtt som råvare. Til forskjell fra kjøttdeig, er farse dessuten spedd ut, blant annet med væske (melk eller vann) og tilsatt stivelse (ofte mel) og eventuelt krydder.
Kjøttproteinene danner sammen med fett og vann en emulsjon, som er fettdråper finfordelt i vann. For at denne emulsjonen skal holde seg etter oppvarming, tilsettes stivelse i farsen. Stivelse kan være potetmel. Stivelse tilsettes fordi den skal ta opp det vannet proteinene frigir når det varmes opp.
Ved industriproduksjon er det vanlig å bruke en hurtighakke eller en blandelinje. I storhusholdning brukes det gjerne skålhakke med stående kniver. Når det lages mindre porsjoner med farse kan man bruke en elektrisk kvern, en håndkvern eller en elektrisk matmølle.
Alle hovedråvarene i en farse må være kalde, helst mellom 0 til 2 grader. Dersom temperaturen blir for høy, binder ikke kjøttet vann like godt. Temperaturen i farsen bør ikke være over 2 grader i startfasen, og ikke over 15 grader når den er ferdig. Blir den for varm, er det en mulighet å erstatte noe av væsken med is for å kjøle ned farsen. Is eller isvann tilsettes i produksjonsprosessen for å holde temperaturen nede og dempe bakterieveksten.
Hvis farsen kjøres for lenge i hakka, vil friksjonen mellom kjøttet og knivene øke temperaturen. Det er derfor lurt å finne frem alt som skal brukes før hakka startes. Dersom knivene i hakka blir sløve, slås kjøttet i stykker i stedet for å hakkes i stykker. Dette fører til at temperaturen stiger, og at kjøttet blir dårligere til å binde vann.
Kjøttfarse kan inneholde:
Kjøttfarse brukes til fremstilling av blant annet kjøttboller og kjøttpudding.
Fiskefarse
Fiskefarse basert på filet brukes til å lage blant annet fiskekaker av ulike slag, fiskepudding og fløtepudding, fiskeboller og fiskegrateng. Dette er produkter med lange tradisjoner i norsk kjøkken. I Norge har industriprodukter i stor grad overtatt for hjemmelagde fiskefarseprodukter. Fiskefiletene males i kjøttkvern eller matprosessor. Dersom man ønsker en farse med grov og seig konsistens til for eksempel karbonader, kan filetene støtes i morter.
Eksterne lenker
Om kjøttfarse på nettstedet til
Raseskjending
Raseskjending (på tysk Rassenschande eller Blutschande) var et uttrykk brukt av nazistiske antisemittiske propagandister og jurister særlig for den angivelige skjending som en jøde begår mot «det ariske folk» når han eller hun bor sammen med eller har kjønnslig omgang med en arier.
Nazistenes bruk av raseskjending-begrepet
De tyske nazistenes «Blodvernlov» (Blutschutzgesetz) utgjorde en del av  de antisemittiske Nürnberglovene og trådte i kraft den 15. september 1935. Den omhandlet også «blandingsekteskap» og «raseskjending».
«Ekteskapsinngåelser mellom jøder og statsborgere av tysk eller artsbeslektet blod» og dessuten «utenforekteskapelig omgang mellom jøder og statsborgere av tysk eller artsbeslektet blod» ble dermed forbudt. Det ble også forbudt for kvinnelige ariske statsborgere under 45 år å arbeide i jødiske husholdninger.
I Forordningen mot folkeskadere (Verordnung gegen Volksschädlinge) av 5. september 1939, som egentlig rettet seg primært mot plyndring, men hvis bestemmelser ble anvendt mot andre forhold etter påtalemyndighetenes forgodrtbefinnende, ble strafferammen skjerpet. Mens straffene tidligere var fengselsstraffer, kunne og ble nå dødsstraff tatt i bruk.
Blodvernloven bidro i vesentlig grad til de tyske jøders sosiale isolasjon fra storsamfunnet. Slik var den med på å legge til rette for senere forfølgelser og tiltak for massetilintetgjørelse.
Det spesielle med nazistenes bruk av begrepet, i forhold til lignende praksis og lovgivning i andre deler av verden, var at begrepet og forbudene under nazistene rettet seg mot en gruppe som i stor og økende grad hadde blitt ansett som hvite og hvor ekteskap med andre hvite i stor grad hadde vært sosialt akseptert i tiden før, særlig siden jødene i Tyskland var velintegrerte og gjerne tilhørte middel- og overklassen.
Andre lands forbud mot «blandingsekteskap»
Ideer om streng raseadskillelse og at ikke-hvite «skjender» «den hvite rase» ved å ha kjønnslig omgang med dem (først og fremst hvis kvinnen er hvit) var svært utbredt i europeisk kultur på 1700-, 1800- og første del av 1900-tallet. Nazistenes bruk av begrepet hadde altså sin bakgrunn i utbredte rasistiske forestillinger med en lang historie.
Ideen om umoralske «blandingsekteskap» har i andre deler av verden spesielt rammet svarte personer av afrikansk opprinnelse. I USA kunne det inn på 1900-tallet forekomme lynsjinger av svarte menn som var mistenkt for å hatt sex med hvite kvinner. I flere land, blant annet USA, var ekteskap mellom svarte og hvite, såkalt interracial marriage, forbudt til midten av 1900-tallet, i Sørstatene inntil 1967. I Sør-Afrika eksisterte liknende forbud helt til 1990-tallet; Prohibition of Mixed Marriages Act, 1949 var en apartheid-lov som forbød ekteskap og sex mellom «europeere» og «ikke-europeere». Loven ble avløst av en ny lov i 1985 som tillot ekteskap, men ikke samboerskap. Forbudet ble endelig opphevet i 1994.
Eksterne lenker
Racial policy of Nazi Germany Politiques racistes du Troisième Reich
Vannskorpioner
Vannskorpioner (Nepidae) er insekter som lever i ferskvann, som rovdyr. De tilhører tegene, en gruppe av nebbmunner. Foruten tegene består nebbmunnene av plantesugere (Homoptera).
Utseende
Vannskorpioner er mellom 1,5 - 4,8 cm lange.
Foran på, på undersiden av hodet, har de en flerleddet sugesnabel.
Vannskorpionene er lett gjenkjennelige på de kraftige frambeina og de to lange haletrådene (cerci), som er sammenvokst til et pusterør som kan være dobbelt så langt som resten av dyret. Disse to særtrekkene gjør at de ligner litt på skorpioner og dette har gitt dyregruppen dens navn. Underfamilien Nepinae er flate og ligner på visne blader, mens underfamilien Ranatrinae er lange og tynne og pinnelignende. I begge tilfeller er de godt kamuflert og ikke lette å oppdage. thumb|left|[[Stavtege (Ranatra linearis) Piet Spaans]]
Levevis
Vannskorpioner finnes i ferskvann, i dammer og sakterennende bekker.
De ånder gjennom haletrådene, et par lange rør, som finnes bakerst på bakkroppen. De fungerer en slags snorkel eller et pusterør. Pusteorganet stikkes opp igjennom vannoverflaten når dyret skal puste. Vannskorpionene svømmer svært dårlig og kan drukne om de kommer ut på så dypt vann at pusterøret ikke når opp til overflaten. De fanger byttet ved å sitte stille og vente på at det skal komme innefor rekkevidde, griper det så med de spesialiserte forbeina. Siden de ligner sterkt på visne plantedeler er de godt skjult.
Vannskorpioner er nebbmunner, det vil si at de har sugende munndeler, som de bruker til å suge i seg næring med. De er rovdyr og lever av andre mindre dyr, som de fanger og holder med de lange og kraftige frambeina, mens de suger ut kroppsvæsken. Sugesnabelen kan også brukes til å gi smertefulle stikk om man plukker dem opp.
Ved å gni beina mot kroppen, kan vannskorpioner lage lyder som forplanter seg i vannet. På denne måten kan de kommunisere med hverandre. Eggene legges i plantevev.
Systematisk inndeling / europeiske arter
Familien  er systematisk plassert i gruppen Nepomorpha, sammen med: Kjempevannteger, Ochteridae, Paddeteger, Buksvømmere, Aphelocheiridae, Potamocoridae, Vannrøvere, Ryggsvømmere, Pleidae og Helotrephidae
Norsk entomologisk forening har også utgitt en rekke Insekttabeller. Dette er små og billige hefter der en kan bestemme insekter til artsnivå. Et av heftene (se kilde) tar for seg de norske vannskorpionene.
Europavei 99
Europavei 99 går mellom Şanlıurfa i Tyrkia og Sədərək i Aserbajdsjan. Veiens lengde er rundt 750 km.
289 Nenetta
289 Nenetta er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 10. mars 1890 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Navnet kommer fra et fransk slangord for lettsindig kvinne.
Loke
Loke (norrønt: Loki) opptrer i norrøn mytologi som en av æsene selv om han også er av jotneætt. Loke bor i Åsgard og ble i utgangspunktet respektert ettersom han hadde blandet blod med Odin selv. Loke er en eldre norrøn og særegen guddom som skiller seg ut i både kvalitet og i egenskaper, og er av stor betydning ved at han er knyttet opp til hovedgudene Freya, Tor og Odin. Hans forhold til de andre gudene varierer fra myte til myte: i noen hjelper han dem mens i andre opptrer han som enten tvilsom eller som direkte motstander. Hans mytologiske funksjon er som en luringgud, på engelsk karakterisert som «trickster».