cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fladbåd
Fladbåd var et viktig bindeledd i den viktige skutehandelen mellom Norge og den jyske vestkysten i Danmark frem til tidlig 1900-tallet. Mangelen på naturlige havner på den forblåste vestkysten gjorde denne delen av den dansk-norske skutehandelen spesielt fordi småskutene ble trukket på land til de mange landingsplassene. Noen ganger måtte småskutene losse lasten over til de store fladbådene som ga viktig assistanse til grunnstøttede skuter på de langstrakte revene.
Skutehandelen
I flere århundrer hadde det vært en stor handelsvirksomhet kalt Danmarksfarten med lange tradisjoner mellom byer, steder og folk på begge sider av Skagerrak, med fast etablerte forbindelser opprettholdt av sjøfolk og bondefolk med lokal tilhørighet i en omfattende småskipsfart. Den er meget passende kalt skudefart av danskene som importerte tømmer og skurlast i bytte mot korn, kjøtt og andre landbruksprodusenter, et nokså spesielt samkvem hadde blitt til mellom de norske og danske handelsplassene og byene skilt av havet. Den er nesten gått i glemmeboken fordi både gevinst og kapitalinnsats var relativt beskjeden, det hadde vært mellom folk av ringe kår og mindre betydning. På 1800-tallet kom en storhetstid innen skutehandelen, spesielt etter at Limfjorden ble åpnet mot vest i 1825.
Den tidligste trafikken konsentrerte seg om den nordvestlige delen av landet, de to lenene Vendsyssel og Thy som lå greiest til fra Sørlandet. Denne kyststrekningen ble med en fellesbetegnelse kalt for Nordstrand av nordmennene som fant mange landingsplasser, men få virkelige naturlige havner. Noen av de viktigste var Løkken i Vendsyssel. I begynnelsen benyttet de norske skutehandlerne spesialbygde småskip kalt sandskuter som var bygget for å seile opp på den flate sandstranden. De driver opp og ble stående oppreist etter vannet hadde trukket seg tilbake eller var trukket opp av danskene.
Fladbåd
Som laste- og lossepram for skutene er fladbåden en stor rommelig og åpen båt på opptil 9-10 meter i lengde og 3,4 meter i bredde, med en dybde på kun cirka 1 fot ned i vannet. Den er nesten rundgattet med spissere akterstevn og buttere forskip samt sterkt buede sider, men et helt flat kravellbygd bunn. Skallet mellom bunnen og esingen med flere tofter som holdt sammen båten, er klinkbygget holdt sammen med opptil åtte spanter. For å hindre at sidene skulle gi etter på grunn av den tunge lasten, ble store bolter satt gjennom bordlegningen fra yttersiden. Spant og kne er av eik mens resten av båten er av furu.
Fladbådene ble rodd ut på sjøen med lange og kraftige årer. Ved varpning av den grunnstøttende skuten måtte flere menn ro ved hver åre, og alle årene var i bruk samtidig. Skutens anker ble ført over til fladbådens stevn, deretter rodde fladbåden til et passende sted der det tunge ankeret ble sluppet ned i sjøen. Mannskapet på skuten spilte seg fri, men ikke før lasten var tatt bort.
Christian Nielsen som foretok et stort antall oppmålinger av ulike båttyper i hele Danmark siden slutten av 1930-tallet, oppmålte også en fladbåd på Løkken strand som har vært en av de viktigste landingsplassene for de norske skutene.
Jyllandsslaget
Jyllandsslaget var det største sjøslaget under første verdenskrig og det eneste mellom slagskip. Over hundre tusen mann og en tonnasje på to millioner bruttotonn deltok i slaget, som ble utkjempet den 31. mai–1. juni 1916 i Nordsjøen vest for Jylland mellom Storbritannias Grand Fleet og Den tyske keiserlige marines Hochseeflotte.
Bakgrunn
Flåtekappløpet i forkant av første verdenskrig hadde ført til at både den britiske Royal Navy og Den tyske keiserlige flåte hadde rustet kraftig opp. Britenes flåte var ved krigsutbruddet klart sterkere enn den tyske, noe som gjorde at britene sperret av Nordsjøen med det resultat at de tyske handelsmulighetene på verdenshavene forsvant. Denne strategiske trusselen fikk store konsekvenser for Tyskland, som led av alvorlig matmangel under krigen.
Den tyske flåten var ikke sterk nok til å bryte denne blokaden og hadde derfor ligget i havn mesteparten av krigen. De to sjøslagene tidligere i krigen, Slaget ved Helgolandbukten og slaget ved Doggerbank, hadde vært relativt små trefninger der ingen av sidene turde å sette inn større deler av sine flåtestyrker.
Den tyske planen
Den tyske admiralen Reinhard Scheer fikk kommandoen over den tyske Hochseeflotte i januar 1916. Scheer gikk inn for en mer aggressiv linje, sendte flåten ut i Nordsjøen ved flere anledninger både i februar og mars. Den 25. april sendte han deler av flåten under ledelse av admiral Franz von Hipper mot den engelske kysten for å bombardere byene Lowestoft og Yarmouth. Planen til Scheer var å provosere britene til å sende sine skip mot den tyske flåteavdelingen, denne skulle så trekke seg tilbake og lokke britene tilbake mot den tyske kysten der den tyske hovedstyrken under ledelse av Scheer ventet. De britiske admiralene David Beatty og John Jellicoe lå med en flåtestyrke i Harwich og var villige til å møte den tyske flåten i slutten av april. Dårlig vær gjorde imidlertid at britene ikke fikk intervenert, selv om de to flåtene fikk kontakt.
Slaget tar til
I slutten av mai sendte Scheer ut hele flåten i Nordsjøen. På samme måte som i måneden før skulle Hipper lede en mindre styrke inn mot den engelske kysten (denne gangen mot Sunderland) og provosere britene til å følge etter ut i Nordsjøen. Scheer gav imidlertid opp denne planen og tok heller flåten vest for Jylland. Det Scheer ikke visste var at britene hadde fått en kopi av kodeboken for de tyske radiokodene av russerne, noe som gjorde at den britiske marineledelsen var klar over tyskernes intensjoner. Mesteparten av den britiske flåten var derfor allerede i rom sjø, på vei mot den tyske flåten.
Den 31. mai møttes fortroppene. Disse bestod av seks britiske og fem tyske slagkryssere, med tyskerne som overlegne på grunn av mer moderne skipskonstruksjoner. Hipper vendte straks sine slagkryssere sydover for å lure Beatty med ned mot den tyske hovedstyrken. Beatty bet på agnet, og gikk samtidig til angrep på Hippers skvadron. Dette førte til at to britiske skip gikk tapt, etter at SMS «Von der Tann» fikk inn en fulltreffer på HMS «Indefatigable» i tillegg til at SMS «Derfflinger» og SMS «Seydlitz» bombarderte HMS «Queen Mary» slik at våpenmagasinet kom i brann og eksploderte.
Slagets andre fase
I det Beatty så Scheers hovedstyrke trakk han seg nordover igjen. Jellicoe var nå på full fart sydover med den britiske hovedstyrken, og i forveien sendte han tre slagkryssere for å hjelpe Beatty. Hipper hadde nå seilt nordover hakk i hæl på Beatty, men måtte trekke seg da de tre slagkrysserne under ledelse av Hugh Evan-Thomas kom Beatty til unnsetning. Dette gjorde at Hipper aldri så Jellicos hovedstyrke komme, og da denne nådde Scheer ble Scheer overrasket i en dårlig posisjon. Klemt inne mellom de to hovedstyrkene var nå de to fortroppene, noe som gjorde at de fikk hard medfart. Flere skip ble ødelagt, blant annet fikk kontreadmiral Horace Hoods flaggskip HMS «Invincible» uskadeliggjort den tyske krysseren SMS «Wiesbaden». Senere i slaget skulle imidlertid «Invincible» selv gå ned, med praktisk talt hele mannskapet og Hood selv.
25. april
25. april er den 115. dagen i året, den 116. i skuddår. Det er 250 dager igjen av året. På primstaven markeres 25. april med en fjærpenn, siden datoen er dagen der evangelisten Markus feires, Markusmesse. Dagen har også hatt navnet gangdagen – fra den katolske prosesjon med bønn om velsignelse for grøden (egentlig en hedensk skikk som ble overtatt av kristendommen).
Jyllandsslaget
Slagets andre fase
Scheer trakk seg nå tilbake, da posisjonen hans var svak og motstanderens styrke for stor. Tilbaketrekningen skjedde under dekning fra jagere, som søkte å treffe britene med torpedoangrep. Jellico var kjent for å være svært redd for torpedoangrep, og mistenkte at tilbaketrekningen var en felle. Han unnlot derfor å forfølge Scheer. Han manøvrerte heller slik at han la seg mellom Scheers nye posisjon og deres antatte rute tilbake til de tyske havnene.
Scheer vender tilbake
Scheer seilte nå østover for å komme overraskende på britene. Denne taktikken mislyktes, da Scheer kom under kraftig ild fra de bedre plasserte britiske skipene. Dette førte til at Scheer måtte trekke seg nok en gang, og for å hindre en britisk forfølgelse kastet han Hipper og hans fire gjenværende slagkryssere inn mot Jellicoe. Taktikken lyktes, og Scheer kom seg unna inn i natten som var i ferd med å komme.
25. april
Navnedag
Markus, Mark
Jyllandsslaget
Tyskerne trekker seg ut
Jellicoe avsto fra de store manøvrene gjennom natten, men planla heller å møte Scheer ved daggry. Det ble imidlertid flere trefninger i løpet av natten, blant annet gikk skipene SMS «Frauenlob», HMS «Black Prince» og SMS «Pommern» ned med samtlige besetningsmedlemmer.
25. april
Fødsler
Se flere som er født 25. april i Kategori:Fødsler 25. april.
Jyllandsslaget
Tyskerne trekker seg ut
I løpet av natten fikk Scheer sneket seg gjennom de bakre deler av de britiske linjene og kom seg trygt hjem til Tyskland. Da morgenen kom så Jellicoe bare tomt hav. Hipper kom seg også trygt hjem til Tyskland, men måtte på veien oppgi flaggskipet SMS «Lützow».
Følger av slaget
Slaget ved Jylland er et av de mest omtalte og dokumenterte slag i sjømilitær historie. Diskusjonen mellom de sakkyndige om hvem som egentlig vant slaget ved Jylland har pågått frem til denne dag, og vil fortsette. Både britene og tyskerne hevdet i sin krigspropaganda å være slagets vinnere. Målt i tonnasje tapte britene 155 000 av sine 1 250 000 brt, og 6096 av sine 60 000 mann. Tyskerne tapte 61 000 av sine 660 000 brt, og 2551 av sine 45 000 mann. Slaget ble således en tysk materiell seier.
25. april
Dødsfall
Se flere som døde 25. april i Kategori:Dødsfall 25. april.
Helligdager og nasjonale høytidsdager
New Zealand og Australia har fra 1921 feiret ANZAC-dagen til minne om egne borgere som har dødt i krig, og for å hedre dem som har vendt tilbake i live.
Jyllandsslaget
Følger av slaget
Strategisk sett hadde slaget en viss betydning. Den tyske flåten fikk ikke brutt gjennom den britiske blokaden, og med mange skip sterkt skadet ble det begrenset med muligheter for offensive operasjoner til sjøs de neste årene; tyskernes Nordsjøflåte forsøkte ikke å gjøre flere lignende utseilingsforsøk. I stedet gikk tyskernes sjømilitære strategi heretter i favør av ubåtkrigføring, noe som medførte at den britiske flåtestyrken til en viss grad ble splittet opp for å kunne fungere som eskorte i det nye konvoisystemet. Resultatet av slaget kan med det sies å ha vært at britene satte en stopper for tyskernes militære operasjoner til sjøs under første verdenskrig, med unntak av ubåtene.
Krigsgraver i Norge
Noen av de falne marinesoldatene fra slaget ved Jylland drev i land i Norge, og ble gravlagt på norske kirkegårder, bl.a. krigskirkegården i Fredrikstad, i Stavern, på Alfaset og Tønsberg kirkegård.
Humble African
Humble African er et roots-reggae-album av Culture, utgitt i 2001.
Paul R. Ehrlich
Paul Ralph Ehrlich (født 29. mai 1932 i Philadelphia i Pennsylvania) er en amerikansk biolog, miljøaktivist og aktivist i befolkningsspørsmål. Han er en velkjent entomolog (insektsbiolog) med sommerfugler som sin spesialitet. Han kom til Stanford University i 1959 og ble vanlig professor i biologi i 1977.
Ehrlich ble kjent i 1968 med sin bok Befolkningsbomben - fødselskontroll eller undergang? (originaltittel The Population Bomb). Boken var et resultat av en artikkel i New Scientist i desember 1967. Ehrlich forutså at massesult skulle bryte ut en gang mellom 1970 og 1985, at mange hundre millioner mennesker skulle komme til å sulte til døde på 1970- og 1980-tallet, og at det var umulig kom til å fødes ytterligere 200 millioner mennesker i India i 1980. Årsaken til den forutså sulten var at befolkningsveksten kom til å overstige de tilgjengelige ressursene, og Ehrlich mente at dette kom til å inntreffe uansett hvilke tiltak som ble satt i gang.
Ehrlichs forutsigelser var kontroversielle, og han fikk både positiv oppmerksomhet (fremfor alt på slutten av 1960- og begynnelsen av 1970-tallet) og ble også hardt kritisert. Hans idéer ble av kritikere sett på malthusianistiske. Da hans forutsigelser ikke slo til, ble kritikken mer dominerende, og i sine senere skrifter har Paul R. Ehrlich vært betydelig mer forsiktig og mindre kategorisk i sine uttalelser. Men han står fast ved sin generelle tese at den menneskelige befolkning er for stor og en direkte trussel for menneskehetens overlevelse og for jordens miljø.
Tidlig liv
Paul R. Ehrlich tok Bachelorgrad i zoologi i 1953 ved Universitetet i Pennsylvania, og mastergrad i 1955, samt doktorgrad i 1957 ved Universitetet i Kansas, hvor hans rådgiver var den framstående entomologen C.D. Michener, en ledende ekspert på bier og forfatter av The Bees of the World.
I løpet av sine studier deltok han i kartlegging av insekter i Beringhavet og i Arktis i Nordlige Canada, og deretter med et forskningsprosjekt for National Institutes of Health undersøkte genetikken og adferden til parasittisk midd. I 1959 ble han medlem av fakultet ved Stanford University, forfremmet til professor i biologi i 1966. Han ble navngitt for Bing-professoratet i 1977, og er president i Center for Conservation Biology ved Stanford. I tillegg er Ehrlich medlem av American Association for the Advancement of Science, det amerikanske vitenskapsakademiet National Academy of Sciences, American Academy of Arts and Sciences i Massachusetts, og American Philosophical Society.
Bibliografi
Ehrlich har skrevet mange bøker om økologi, insekter, overbefolkning og andre relaterte emner. Hans mest kjente bok er TBefolkningsbomben - fødselskontroll eller undergang?, utgitt i 1968 og oversatt til norsk i 1969. En rekke av hans utgivelser er skrevet sammen med sin kone Anne H. Ehrlich
Antton Luengo
Antton Luengo Celaya (født 17. januar 1981 i Gautegiz-Arteaga) er en profesjonell spansk landeveissyklist. Han syklet for det spanske ProTour-laget Euskaltel-Euskadi fra 2004 til 2008.
Biskop-elekt
En biskop-elekt er en person som er formelt utnevnt til biskop, men som ennå ikke er bispeviet.
Det varierer hvor lang tid en person er biskop-elekt. Tidligere kunne det ta svært lang tid før innsettelsen, fordi det ofte var lang reisevei. I moderne tid er dette ikke lenger noen stor hindring, men det er vanlig med en overlappingsperiode der avtroppende og påtroppende biskop virker sammen for å lette overgangen.
I den katolske kirke foreskriver gjeldende kirkelov i kan. 379 at den som er blitt utnevnt må motta bispevielsen innen tre måneder fra når han har mottatt det pavelige utnevnelsesskriv, og innen han tar sin bispestol i besittelse.
Dueholm kloster
Dueholm kloster ligger i Nykøbing Mors. Den bevarte delen av det gamle klosteranlegget huser i dag Morslands historiske museum.
Historie
Området lå i den tidlige middelalder under bispestolen i Børglum. Ca. 1370 skjenket biskop Svend eiendommen for opprettelse av et johanniterkloster. Klosteret omtales første gang i 1371. Ved reformasjonen i 1536 ble det som annet kirkegods lagt under kronen og deretter bestyrt av en kongelig lensmann. Da satte også forfallet inn ettersom klosterets bygninger ikke fikk noen ny bruk. Kirken, som var 60 meter lang og 30 meter bred, ble revet. En enkelt bygning, bygget omkring 1450, like ved låven, var en vannmølle. Den ble gjort om til hovedbygning med bolig for lensmannen og elven ble ledet gjennom gulvet i kjøkkenet der. Denne fløyen er fremdeles bevart og brukes nå til museum. I 1664 gikk godset over til generalpostmester Poul von Klingenberg, som hadde store verdier til gode hos kronen. Etter dette hadde adelige familier gården i eie. Rundt 1900 ble jorden utstykket til utvidelse av Nykøbing Mors, selv parken og alleene ble rasert.
Det finnes en avskrift av Dueholm klosters brevbok, Dueholms Diplomatarium, med brev fra 1371-1539. Den gir en unik innsikt i klosterets virke. Den er utgitt i bokform på dansk/latin, Dueholms Diplomatarium, ved O. Nielsen i 1872. Boken er kommet i ny utgave på engelsk i 2009.
Dueholm kloster ble fredet i 1918.
Bjørkelangen
Bjørkelangen kan sikte til
Tarjei Aase Omenås
Tarjei Aase Omenås (født 2. februar 1992) er en norsk tidligere fotballspiller.
Omenås kom til Lyn 1. august 2008 fra Sportsklubben Herd i Ålesund. Han debuterte for Lyn mot Fredrikstad FK 1. november 2009, da han kom inn etter at Arnar Darri Pétursson fikk rødt kort. Sommeren 2010 gikk Lyn konkurs og han signerte for Skeid etter kort tid. Etter å ha trent med Lyn hele vinteren 2013 ble han klar i mars og signerte en amatørkontrakt med klubben. Han mistet hele 2013-sesongen på grunn av en korsbåndskade han pådro seg i sesongoppkjøringen.
Suintila
Suintila var vestgoternes konge i Hispania fra 621 til 631. Fred hersket i vestgoternes kongedømme, og som et direkte resultat, klarte kongen å ta tilbake de områdene som hadde vært under Østromerrikets kontroll.
På den språklige fronten var det på rundt Suintilas tid at en ny form form ordet Hispania ble brukt i økende grad: Spania. Ifølge Isidore av Sevilla, som døde i 636, var det med vestgoternes dominans av Hispania at idéen om enhet på halvøya ble sådd, og frasen mor Spania ble brukt for første gang. Opp til den tiden hadde ordet Hispania blitt brukt om alle halvøyas land. I Historia Gothorum dukker Suintila opp som den første kongen av totius Spaniae. Historieverkets prolog er det velkjente De laude Spaniae («om Spanias stolthet») hvor Spania blir brukt om den gotiske nasjon.
Christiania Portland Cementfabrik
Aktieselskabet Christiania Portland Cementfabrik (CPC), senere Slemmestad sementfabrikk, i Røyken kommune var i drift fra 1893 til 1989. Selskapet var i mange år landets eneste produsent av sement. Fabrikken ble flere ganger ombygget med nye og mer moderne sementovner. Sementproduksjonen nådde toppen i 1973 da det ble produsert 1 082 677 tonn. I alt ble det produsert nesten 29 millioner tonn sement på fabrikken. Sementovnene ble stengt i 1987 mens sementmøllene var i drift til 1989.
Vanskelig start
Kvaliteten på kalksteinen, råmaterialet til sementproduksjonen, skapte vanskeligheter for produksjonen, og først i 1897 ble driften ansett som tilfredsstillende. Det ble nødvendig å skaffe en bedre kalksteinsressurs, og i 1895 og 1899 ble størstedelen av Langøya utenfor Holmestrand kjøpt. Marinen eide en mindre parsell av øya og ble kjøpt ut i 1937. Det ble her etablert kalksteinsbrudd, og kalksteinen ble fraktet med lekter til Slemmestad. Teglverket ble nedlagt i 1899 og de nå fire sjaktovnene ble modernisert samtidig. Ytterligere sjaktovner ble bygget, og i 1907 var ni sjaktovner og én ringovn i drift. Produksjonen dette året var på 35 775 tonn.
Brann og bygging av ny fabrikk
I mai 1908 ble det meste av fabrikkanlegget ødelagt av brann. Fabrikken ble gjenoppbygd og samtidig modernisert. To roterovner ble installert, en forholdsvis ny oppfinnelse på den tiden. Ringovnen ble revet, mens driften av sjaktovnene ble videreført. Roterovnene var vellykkede og i 1910 produserte fabrikken over 75 000 tonn sement, en fordobling på tre år. Etterspørselen økte, og det ble gjort nye investeringer på Slemmestad, blant annet ny tønnefabrikk, ny kontorbygning, nytt snekkerverksted og ny dampskipsbrygge. I 1912 ble ovn 3 satt i drift. Samme år gikk man også over til såkalt våtproduksjon, dvs at den knuste kalksteinen ble blandet med vann til en slurry, før den gikk til ovnssystemet. Med tre roterovner og ni sjaktovner var produksjonen oppe i 123 000 tonn i 1913.
I 1918 ble driften av sjaktovnene innstilt. Roterovnene produserte langt mer effektivt og med bedre kvalitet. Ovn 5 kom i drift i 1919. I perioden 1917–1920 ble det etablert konkurrerende sementfabrikker i Drammen (Ce-No), Brevik (Dalen Portland Cementfabrik) og Kjøpsvik (Nordland Portland Cementfabrik). I 1923 ble Norsk Portland Cementkontor opprettet for å samordne sementsalget til de sør-norske fabrikkene og innenlandsmarkedet ble fordelt på de tre. De samme sementfabrikker stiftet Norsk Cementforening i 1927, som i sin tur jobbet for å fremme bruken av sement i samfunnet. Samme år gikk Ce-No konkurs og ble lagt ned.
Fabrikken på Slemmestad ble i 1923 igjen brannherjet. Denne gangen ikke så alvorlig som i 1908, men produksjonen ble likevel rammet i en lengre periode. Som følge av den økte innenlandske konkurransen ble stadig større volumer av produksjonen eksportert, og i 1924 ble over halvparten av produksjonen på 141 504 tonn omsatt i utlandet. Eksporten gikk i første rekke til Nord-, Mellom- og Sør-Amerika. Sement hadde tradisjonelt blitt handlet i tønner med 170 kg sement. Det gikk tre sekker på en tønne. I 1940 gikk man over til å beregne produksjon i tonn, og sekkestørrelsen ble endret til 50 kg.
Økt produksjon etter krigen
Før krigen hadde produksjonen kommet opp mot 200 000 tonn. Da krigen var over, var det åpenbart at produksjonen måtte økes som følge av gjenreisingen. De tre eldste ovnene ble revet, og en ny ovn (nr 7) ble bestilt. Den kom i drift i 1951. Fabrikkens kapasitet var nå doblet, og i 1954 passerte årsproduksjonen 400 000 tonn.
Innenlandsforbruket fortsatte bare å øke, og nye utvidelser ble prosjektert. Ovn 8 kom i drift i 1963. Året etter var årsproduksjonen kommet opp i 546 000 tonn. Denne ovnen ble en suksess for Slemmestad, med en meget god effektivitet på den tiden. Den siste ovnen i Slemmestad, ovn 9, ble satt i drift i 1967. Den 164 meter lange ovnen var blant de største i sin tid. Samarbeidet mellom de tre gjenværende sementprodusentene ble tettere, spesielt etter den såkalte ti-års avtalen i 1962. Tanken om en fusjon vokste fram, og CPC fusjonerte med Dalen Portland Cementfabrik og Nordland Portland Cementfabrik til Norcem i 1968.
Energikrise og nedleggelse
Produksjon av sement etter våtmetoden er en energikrevende produksjon, og mye energi brukes bare til å fordampe vekk vannet. Fabrikken på Slemmestad var en av landets største forbrukere av olje, med rundt 50 000 tonn i året. Da oljekrisen kom i 1974 ble produksjonen dyr. Ikke minst eksporten ble hardt rammet av de økte prisene. Produksjonen nådde toppen i 1973 med 1 082 677 tonn.
I anstrengelsene for å finne andre brensler, startet man i Slemmestad med å benytte bearbeidet farlig avfall. Denne omstillingen ble støttet av myndighetene, og i en periode på 80-tallet var dette en egen post på Statsbudsjettet. Satsingen på alternative brensler ble senere videreført av Norcems fabrikk i Brevik.
Den dyre produksjonen medførte at Norcem valgte å stoppe ovnene i Slemmestad i 1985. I to år ble sementmøllene holdt i drift med klinker fra Brevik. I alt ble det produsert nesten 29 millioner tonn sement på fabrikken.
Dagens anlegg
Det er et sementmuseum i tilknytning til biblioteket i Slemmestad.
Hovedkontor
CPC's hovedkontor var i starten av i Kristiania (Oslo), men ble i 1901 flyttet til Slemmestad. I 1940 ble hovedkontoret flyttet tilbake til Oslo med adresse Fridtjof Nansens plass 6. CPC hadde i mange år vært hovedaksjonær i A/S Vestvika, som hadde flere eiendommer i Vika. Ved reguleringen av dette området ekspropierte kommunen Vestvikas eiendom, samtidig som selskapet fikk leie grunn til bygging av nytt kontorbygg i Haakon VIIs gate 2. Byggearbeidene startet i 1958.
Slemmestadgården, som bygget ble hetende, ble tatt i bruk 20. februar 1961. Etter fusjonen til Norcem i 1968 ble bygningen gitt navnet Norcemgården, og var da hovedkontor for det fusjonerte selskapet. Norcemgården var hovedkontor for sementvirksomheten fram til 1987 da selskapet flyttet til Aker brygge.
Peter Aucoin
Peter Aucoin (født 3. oktober 1943 i Halifax, død 7. juli 2011) var professor emeritus i statsvitenskap og offentlig administrasjon ved Dalhousie University i Halifax, Canada.
Aucoin mottok en Bachelor of Arts fra Saint Mary University. Han fikk sin mastergrad fra Dalhousie University, og senere en doktorgrad fra Queens University. Aucoin ble ansatt ved fakultetet ved Dalhousie University i 1970, og begynte som professor ved samme universitet ni år senere. Aucoin er anerkjent som en av de fremste teoretikerne på praksis og reform av offentlig forvaltning og styring. Aucoin var medlem av Royal Society of Canada og medlem av Order of Canada.
Aucoin var også en rådgiver for regjeringen i Canada, samt for flere provinsielle og kommunale myndigheter. Fra 1985 til 1990 satt Aucoin som direktør ved School of Public Administration, og fra 1992 til 1995 var han formann ved Instituttet for statsvitenskap. Han pensjonerte seg i 2009. Fra 1995 til 1996 var Aucoin president i den kanadiske Political Science Association. Han var også tidligere visepresident for Institute of Public Administration of Canada. Aucoin døde 7. juli 2011, i en alder av 68 år.
Ginger Baker
Peter Edward «Ginger» Baker (født 19. august 1939 i Lewisham i London, død 6. oktober 2019 ) var en britisk trommeslager kjent for sin tid i bandene Cream og Blind Faith sammen med blant andre Eric Clapton, Jack Bruce og Steve Winwood. Han spilte også sammen med en rekke andre artister og band, som Paul McCartney og Wings, Gary Moore, Hawkwind og Public Image Ltd.
Baker ble først kjent da han spilte i bandet Graham Bond Organisation, før han i 1966 startet Cream sammen med Eric Clapton og Jack Bruce. Da Cream oppløstes i 1969, startet han Blind Faith sammen med Clapton, Steve Winwood og Ric Grech. Blind Faith ble oppløst etter kort tid, og Baker startet senere sine egne band, samt at han holdt en solokarriere gående. Hans opptreden på 1960 og 1970-tallet gav ham et rykte som rockhistoriens første "superstar trommeslager" og for en stil som blandet jazz og afrikanske rytmer og var blant de første som spilte jazz fusion og world music.
Tidlig liv
Peter Baker ble født i Lewisham, London. Han fikk kallenavnet "Ginger" for sitt flammende røde hår. Hans mor, Ruby May (født Bayldon), arbeidet i en tobakksbutikk. Faren, Frederick Louvain Formidable Baker, var en murer i sin fars bedrift, og var korporal i Royal Corps of Signals under andre verdenskrig. Han døde i 1943. Baker gikk på Pope Street School, hvor han likte å spille på skolens fotballag og ble ansett som "en av de bedre spillerne på laget". Senere gikk han på "Shooter's Hill Grammar School". Mens han gikk på den skolen ble han med i "Squadron 56" i "Air Training Corps", basert i Woolwich, og ble der i to, tre år.
Karriere
Baker begynte å spille trommer da han var 15 år. Tidlig på 1960-tallet gikk han i lære hos Phil Seamen, en av de ledende britiske jazz-trommeslagerne på den tiden.
Tidlige band
På 1960-tallet ble Ginger med i Blues Incorporated (også kjent som Alexis Korner's Blues Incorporated), der han traff bassisten Jack Bruce. De to kom ofte i krangel med hverandre, men ble partnere i rytmeseksjonen til The Graham Bond Organisation, et rhythm and blues-band med sterk jazz-inspirasjon. Deresw forhold var såpass vilt at Baker en gan angrep Bruce med en kniv under en konsert.
Cream
På tross av sitt anspente forhold, kom Baker og Bruce sammen igjen i 1966 da de dannet bandet Cream sammen med gitaristen Eric Clapton. Deres musikk var en blanding av blues, psykedelisk rock og hardrock. Bandet ga ut fire album i løpet av to år før bandet ble oppløst i 1968.
Blind Faith
Ginger Baker ble medlem av "supergruppen" Blind Faith, som bestod av Eric Clapton, bassisten Ric Grech fra bandet "Family" og Steve Winwood fra bandet Traffic på keyboard og sang. De gav ut bare ett album, Blind Faith, før bandet ble oppløst.
Novisemester
En novisemester er den personen (i et katolsk kloster eller annet ordenshus) som har hovedansvaret for novisene i en tidlig opplæringsfase av ordenslivet. Novisemesterens oppgaver er først og fremst å følge med på at novisene klarer å tilpasse seg ordenslivet, og å sørge for at de får den nødvendige undervisning og formasjon.
Ginger Baker
Ginger Baker's Air Force
I 1970 dannet Baker "Ginger Baker's Air Force" (1969–1971, 2015) og turnerte og spilte inn musikk med bandet. Bandet ble oppløst 1971, men i 2015 annonserte Baker at han ville turnere med bandet igjen, under navnet Ginger Baker's Air Force 3. Bandet spilte en konsert i London den 26. januar 2015. Konserten ble forkortet på grunn av skader Baker hadde pådratt seg tidligere. I februar 2016 ble planlagte opptredener kansellert på grunn av at doktorer hadde diagnostisert Baker med "alvorlige hjerteproblemer". Baker døde i oktober 2019.
1970–tallet
Etter Ginger Baker's Air Force, dannet Baker "Ginger Baker Drum Choir", som kun ga ut en singel på Atco Records (og Polydor i Tyskland) i 1971. I november 1971, bestemte Baker seg for å danne et studio i Lagos, davæarende hovedstad i Nigeria. Han bestemte at det ville være interessant å reise til Nigeria gjennom Sahara-ørkenen. Baker inviterte dokumentarfilmeren Tony Palmer ttil å bli med ham og filmen Ginger Baker in Africa følger Bakers tur til Nigeria og byggingen av et studio der. Etter mye strev og vanskeligheter, åpnet Batakota (ARC) studio i slutten av januar 1973, og var i full gang på 1970-tallet både for lokale musikere og for for vestlige musikere. Paul McCartney og Wings spilte inn «Picasso's Last Words (Drink to Me)» til albumet Band on the Run i studioet, der Baker spiller på en blikk-kanne full av grus.
Baker vikarierte for Fela Kuti under innspillinger i 1971 utgitt av Regal Zonophone som Live! Fela Kuti spilte også med Baker på albumet Stratavarious (1972) sammen med "Bobby Gass", et pseudonym for Bobby Tench fra The Jeff Beck Group. Stratavarious ble senere utgitt igjen som en del av samlingsalbumet Do What You Like i 1998. Baker dannet bandet "Baker Gurvitz Army" med brødrene Paul og Adrian Gurvitz i 1974 (etter anbefaling av manageren Bill Fehilly). Bandet utgav 3 album, Baker Gurvitz Army (1974), Elysian Encounter (1975) og Hearts on Fire (1976). Bandet turnerte i England og rundt i Europa i 1975. Bandet ble oppløst i 1976, ikke lenge etter at Fehilly døde i en flyulykke.
1980-tallet
Etter fiaskoen med lydstudioet i Lagos, brukte Baker mesteparten av tiden sin på 1980-tallet på en olivenfarm i en liten by i Toscana i Italia. I denne perioden spilte han lite musikk.
I 1980 ble Baker med i bandet Hawkwind etter å ha spilt som studiomusiker på albumet Levitation. Han sluttet i bandet i 1981, etter en turnê. Livemateriale og studiodemoer fra den perioden ble brukt på ytterligere to Hawkwind album, utgitt senere på 1980-tallet. I 1985 jobbet han sammen med produsenten Bill Laswell på albumet Horses & Trees og deretter opptrådte som studiomusiker på Album av Public Image Ltd.
Baker flyttet til Los Angeles sent på 1980-tallet og ville prøve å bli skuespiller. Han prøvespilte uten suksess for rollen som "the Homeless Man" i "Weird Al" Yankovic komediefilmen UHF og spilte i TV-serien Nasty Boys som Ginger i 1990.
1990-tallet
I 1992 spilte Baker med hardrock-gruppen Masters of Reality med bassisten Googe og sanger og gitarist Chris Goss på albumet Sunrise on the Sufferbus.
BBM (Bruce Baker Moore) ble dannet i 1993. Den kortlivede powertrioen med Ginger Baker, Jack Bruce og den irske bluesrock-gitaristen Gary Moore spilte inn albumet Around the Next Dream, som ble utgitt i 1994.
Baker bodde i Parker, Colorado mellom 1993 og 1999, delvis på grunn av sin interesse for polo. Baker ikke bare deltok i polohendelser i Salisbury Equestrian Park, men sponset også serier series av jamsessions og konserter ved Salisbury Equestrian Park i helgene. Hans tidligere narkotikamisbruk gav ham større og større problemer med U.S. immigration, så i 1999 solgte han eiendommen sin i Parker og flyttet til Sør-Afrika. I 1994, dannet han The Ginger Baker Trio med bassist Charlie Haden og gitarist Bill Frisell.
2000-tallet og 2010-tallet
3 mai 2005 kom Baker sammen igjen med Eric Clapton og Jack Bruce, klare for en serie av Cream-konserter i Royal Albert Hall og Madison Square Garden. London-konsertene ble innspilt og utgitt som Royal Albert Hall London May 2-3-5-6, 2005 i 2005. I en Rolling Stone-artikkel skrevet i 2009, ble Jack Bruce sitert for uttalelsen: "It's a knife-edge thing between me and Ginger. Nowadays, we're happily co-existing in different continents (Bruce, som døde i 2014, bodde in Storbritannia, mens Ginger Baker bodde i Sør-Afrika) ... although I was thinking of asking him to move. He's still a bit too close."
Ginger Bakers selvbiografi, "Hellraiser" ble publisert i 2009. I 2013 og 2014, hadde baker turnert med The Ginger Baker Jazz Confusion, en kvartett bestående av Baker, saksofonisten Alfred "Pee Wee" Ellis, bassisten Alec Dankworth, og trommeslageren Abass Dodoo. I 2014 signerte Baker med Motéma Music for å få utgitt albumet Why?.
Privatliv
Baker var kjent for sitt voldsomme temperament, og for sine konfrontasjoner med sine musikere og fans. Baker var gift fire ganger og var far til tre barn. Baker og hans første kone, Liz Finch, fikk sitt første barn, datteren Ginette Karen, den 20. desember 1960. Bakers andre datter, Leda, ble født 20. februar 1968. Bakers sønn, Kofi Streatfield Baker, ble født i mars 1969 og ble oppkalt etter Bakers venn, den ghanesiske trommeslageren Kofi Ghanaba.
Sønnen Kofi ble også trommeslager, mest kjent for å spille med Uli Jon Roth og Glenn Hughes.
«Nautilus» (fiksjon)
Nautilus er navnet på undervannsbåten til romanfiguren «kaptein Nemo» (bokstavelig: kaptein «ingen» på latin). Fartøyet oppsto i forfatteren Jules Vernes fantasi omkring 1860, og framtrådte som ferdig utviklet idé i boken En verdensomseiling under havet utgitt første gang i 1869. Den følgende beskrivelsen bygger på forfatterens beskrivelser.
På den tid var fortsatt skipsskrog oftest bygd i treverk, med unntak for panserskip. Nautilus var bygd i stål, med baugen formet som en kraftig og spiss rambukk. Rambukken fungerte som kampvåpen, ved at uvennlige skip ble rent i senk (vedret) ved å bli hullet under pansringen. (Torpedoen ble først utviklet senere sammen med pansring under vannlinjen).
Den var utstyrt med to forholdsvis store, trykkfaste vinduer bak baugen, der en dels hadde salong og dels kontroll- og styreorganer. Boforholdene ombord syntes å tilsvare atlanterhavsdamperne på den tid – eller bedre. Der fantes et trykkammer, der en kunne stige ut direkte på havbunnen for å jakte på fisk og skatter.
Ubåten var utstyrt med oppdriftstanker og trykkluft. Oppstigningen ble ofte så brå, at tankene frådet i overflaten – derav forveksling med hvalblåst. Hurtig nedstigning ble regulert ved hjelp av finner (dybderor?). Både fremdrift og komfort (lys og varme) ble ordnet ved å utvinne elektrisitet direkte fra havet. Elektromotoren drev så en skrue eller propell. Byggingen av skipet foregikk ved at flere skipsverft og maskinverksteder laget hver sine deler, som så ble samlet i hemmelighet.
Ubåten hadde flere hemmelige baser på ødslige vulkanøyer, og kom seg fra Middelhavet til Dødehavet gjennom en undersjøisk tunnel. Den led nestenhavari i Moskenesstraumen i Norge, men dukker opp igjen i en annen roman: Den hemmelighetsfulle øya (1875), der den ble en verdig gravplass for kaptein Nemo.
Jules Verne lanserte i denne boken flere trekk som går igjen i moderne ubåter – og enkelte som nok er umulige.
Aftab Ahmad Khan
Aftab Ahmad Khan (født 22. oktober 1923 i Batala i distriktet Gurdaspur i Punjab i Britisk India, død 12. juli 2011) var en pensjonert pakistansk offiser og diplomat.
Juhan Parts
Liv og virke
Han vokste opp i Tallinn og gikk Gustav Adolfs gymnasium der. Han studerte jus ved Universitetet i Tartu og begynte som embedsmann i Justisministeriet i det uavhengige Estland etter oppløsningen av Sovjetunionen. Våren 1998 ble han utnevnt til leder for den estiske riksrevisjonen. Han slo ned på misbruk av offentlige midler, kritiserte åpenlyst regjeringen og forvaltningen, og ble en nokså populær figur i estisk politikk.
Aftab Ahmad Khan
Med rang som generalløytnant pensjonerte han seg etter 34 års aktiv militærtjeneste. Etter pensjonsalder ble Khan sendt som Pakistans ambassadør til Libya, en posisjon han hadde mellom 1976 og 1980 og senere ble han utnevnt til ambassadør til Filippinene fra 1984 til 1986. Aftab Ahmad Khan giftet seg med Nasreen Hayat Khan i 1960 og hadde en datter Umbereen A. Khan og sønnen Shahbaz A. Khan. Hans kone døde av langvarig sykdom i 2001. Khan døde av et plutselig hjerteinfarkt den 12. juli 2011, i en alder av 88 år.
Juhan Parts
Liv og virke
Han var med i organisasjonen Res Publica i 1990-årene. De fleste medlemmene stilte til valg for Fedrelandsunionen eller Reformpartiet. Juhan Parts var en pådriver for at Res Publica ble omdannet og registrert som et politisk parti i 2001. Ved valget i 2003 fikk Res Publica 24,6 % av stemmene, og ble det største av høyrepartiene i Riigikogu. Parts dannet en koalisjonsregjering utgått fra Res Publica, Reformpartiet og Folkeunionen. Regjeringen arbeidet for estisk medlemskap i EU og NATO, noe som ble en realitet i 2004. I 2005 ble justisminister Ken-Marti Vaher felt ved mistillitsvotum for sine tiltak mot korrupsjon. Parts anså dette som en mistillit til hele regjeringen og gikk av.
I 2017 gikk han ut av estisk politikk og ble medlem av Revisjonsretten.
Amnesia (2014)
Amnesia er en norsk film fra 2014 skrevet og regissert av Nini Bull Robsahm. Filmen handler om kjæresteparet Thomas (Christian Rubeck) og Kathrine (Pia Tjelta) som er på tur på en øde øy når Thomas slår hodet og får hukommelsestap; Kathrine ser sjansen til å komme ut av deres destruktive forhold, og skjuler sannheten om hvem han er og hvem de er for hverandre for Thomas, men han kommer likevel tilbake til sitt gamle psykotiske jeg. Filmen hadde premiere 10. januar 2014 som årets første norske film, og fikk terningkast fire fra Aftenposten og NRKs Filmpolitiet, og terningkast tre fra Dagbladet.
26. april
26. april er den 116. dagen i året, den 117. i skuddår. Det er 249 dager igjen av året.
Navnedag
Therese/Terese, Thea
Jeanette Bonnier
Johanna Margareta Jeanette Bonnier (født 23. januar 1934 i Sveits, død 16. april 2016 i Stockholm) var en svensk journalist, manusforfatter og forfatter. Hun eide en tiendedel av Bonnier-konsernet. Veckans Affärer oppga i 2013 formuen hennes til 2,7 milliarder svenske kroner.
26. april
Fødsler
Se flere som er født 26. april i Kategori:Fødsler 26. april.
Jeanette Bonnier
Bonnier begynte som reporter i avisen Expressen i 1952. Hun arbeidet i flere år som reporter på Vecko-Journalen, Filmjournalen og Bildjournalen. Bonnier var styremedlem i Bonnier, Svensk Filmindustri, Expressen og Dagens Nyheter.
26. april
Dødsfall
Se flere som døde 26. april i Kategori:Dødsfall 26. april.
Jeanette Bonnier
Hun var datter av Albert Bonnier jr. og var gift med Jörn Donner.
26. april
Helligdager
Nasjonaldag i Tanzania.
Den tyske keiserlige marine
Den tyske keiserlige marine (tysk: Kaiserliche Marine) ble etablert ved dannelsen av det forente Tyskland, og eksisterte mellom 1871 og 1919. Den prøyssiske marinen og Norddeutsche Bundesmarine var forløperne til den keiserlige marinen. Keiser Vilhelm II av Tyskland utvidet marinen og utløste et opprustningskappløp til sjøs mellom Tyskland og Storbritannia. Den tyske keiserlige marine var ubeseiret, men store deler av marinen ble destruert ved Scapa Flow, Orknøyene i 1919 av egne offiserer etter tapet ved vestfronten under første verdenskrig.
Hovedskipene i marinen hadde betegnelsen SMS for Seiner Majestät Schiff (Hans Majestets Skip).
Den keiserlige flåten ble etterfulgt av Den foreløpige riksmarinen, Riksmarinen, Kriegsmarine, Forbundsmarinen (i Vest-Tyskland), Volksmarine (i Øst-Tyskland, nedlagt i 1990), og siden 1990 Den tyske marine.
Profiler
Profiler er en amerikansk drama- og krimserie som gikk på NBC fra 1996 til 2000.
Serien handlet om en såkalt «profiler», en person som hadde en unik evne til å sette seg inn i psyken til morderne, og som kunne gjenoppleve mordene som "bilder" i hodet sitt. Hovedrollen som kriminalpsykolog og profiler Dr. Samantha Waters, ble spilt av Ally Walker. Hun ble i 1999 erstattet av Jamie Luner. Serien ble skapt av Cynthia Saunders. Handlingen var lagt til Atlanta, Georgia.
Profiler hadde en del likhetstrekk med thrillerserien Millennium.
I Norge gikk serien på TVNorge fra 1997.
Handlingsreferat
Dr. Samantha Waters er en rettsmedisinsk psykolog som arbeider for FBIs fiktive gruppe Violent Crimes Task Force (VCTF) basert i Atlanta, Georgia. Samantha er en kriminell «profiler» med sin egen unike gave til å «se» gjennom andres øyne. Denne gaven gir Samantha en spesiell innsikt i hvordan det kriminelle sinnet egentlig fungerer. Flere år tidligere ble ektemannen hennes myrdet av en beryktet seriemorder, tidligere bare kjent under kallenavnet Jack of All Trades. Men seriemorderens egentlige identitet blir ikke avslørt før i midten av den tredje sesongen.
På grunn av «Jack of All Trades» må Samantha leve under politi-beskyttelse døgnet rundt, ved en tidligere brannstasjon sammen med sin syv år gamle datter Chloe Waters, og hennes beste venn Angel Brown (spilt av Erica Gimpel) en artist. VCTF er en elite-gruppe av profilere som skal løse alle de tøffeste lovbruddene. Denne gruppene ledes av Samanthas mentor, Bailey Malone, etterforsker John Grant (spilt av Julian McMahon) datasnoken George Fraley (spilt av Peter Frechette) og en rettsmedisinsk patolog Grace Álvarez (spilt av Roma Maffia)
Andre karakterer inkluderte Nathan Brubaker, en tidligere forsvarsadvokat som deretter begynte som detektiv. Han dukket opp i løpet av den første sesongen. Shiek Mahmoud-Bey spilte Marcus Payton i Sesong to, som en FBI-agent skeptisk til Samanthas uortodokse metoder. Nick Cooper, fra Bureau of Alcohol, Tobacco, Firearms and Explosives, var Samantha Waters kjæreste for en kortere periode. Agent Cooper ble senere myrdet av Jack of All Trades. En annen dømt kriminell, Sharon Lesher, ble seriemorderen «Jill of All Trades» etter å ha blitt rekruttert av den opprinnelige seriemorderen Jack. I Sesong tre tror VCTF at de endelig har arrestert Jack of All Trades, som egentlig heter Donald Lucas.
Men denne seriemorderen tilsynelatende i varetekt, kan Samantha og datteren Chloe (nå spilt av Evan Rachel Wood) endelig flytte ut av brannstasjonen hvor de hadde bodd de siste to årene. De slo seg ned i en forstad i nærheten av Atlanta. Kort tid etter dette hadde Samantha en kort romanse med Paul Sterling, en distriktsadvokat som også hadde fulgt saken mot Donald Lucas. Hun hadde problemer med sin fremmedgjorte far, Walter Anderson (spilt av Lawrence Pressman) som også hadde en mystisk forbindelse til den nå fengslede Donald Lucas. En annen mindre historie i løpet av den tredje sesongen, viste at Bailey ble sammen med sin tidligere kone Janet. Men i begynnelsen av Sesong fire skiller de lag igjen.
Det viser seg snart at arrestasjonen av Donald Lucas var et komplekst triks for å endelig få tak i den virkelige "Jack of All Trades" som egentlig heter Albert Newquay - en voldelig karriere-kriminell. Albert Newquays egentlige navn ble først nevnt i Sesong to - når han måtte søke tilflukt i Maryland, i hjemmet til hans velstående mor, Miriam Newquay (spilt av Louise Fletcher) for å komme seg igjen, etter at han ble skutt av Samantha. Men Newquay dukket for første gang opp på skjermen i løpet av Sesong tre, ved å posere i forkledning som Ed Post - en sheriff fra en liten by i California. I Sesong fire, etter å ha stoppet seriemorderen «Jack of All Trades» for godt, trekker Samantha seg fra hele VCTF.
Norges museumsforbund
Norges museumsforbund er en interesseorganisasjon for museer i Norge. Forbundets viktigste oppgave er å tale museenes sak overfor statlige myndigheter, samtidig som det òg skal fremme faglig utvikling ved museene.
Norges museumsforbund kan trekke sine røtter tilbake til Norske Museers Landsforbund som ble stiftet i 1918. Sin nåværende form fikk forbundet i 1996 og det er en organisasjon for alle typer museer. Per 2016 har forbundet 137 institusjoner (museer) og et enda større antall personlige medlemmer. Forbundets sekretariat ligger i Oslo. Virksomheten bygger på frivillig innsats og drives gjennom et styre, ni fagseksjoner og styreoppnevnte utvalg og komiteer. Sekretariatet holder til i Oslo. Bladet Museumsnytt utgis av ABM-media AS. Generalsekretær er Liv Ramskjær.
Forbundet tildeler autorisasjon som konservator NMF.
Dronning Sonja er forbundets høye beskytter.
Thabo Sefolosha
Thabo Patrick Sefolosha (født 2. mai 1984) er den første sveitsiske basketballspilleren som har spilt i den amerikanske NBA-ligaen. Sefolosha startet å spille i NBA i 2006, og spiller nå for klubben Atlanta Hawks og for sveits' herrelandslag i basketball. Sefolosha spiller shooting guard på banen.
Europeisk karriere
Thabo Sefolosha spilte basketball profesjonelt i fem år før han ble trukket opp til NBA av Philadelphia 76ers. Han startet sin proffkarriere i 2001 – 2002-sesongen for klubben Tege Riviera Basket i Sveits da han var 17 år gammel. Etter det kom Sefolosha til den franske klubben Chalon-Sur-Saone, der han spilte i de neste tre sesongene. I 2005 – 2006-sesongen avsluttet Sefolosha sin europeiske karreiere da han spilte for den italienske klubben Angelico Biella der han i gjennomsnitt scoret 12 poeng per kamp, tok 6,4 returer per kamp og stjal ballen fra motspilleren gjennomsnittlig 1,95 ganger per kamp.
Philadelphia 76ers
I 2006 fikk Thabo Sefolosha en kontrakt med NBA-klubben Philadelphia 76ers. Det tok ikke lang tid før Sefolosha den 28. juni 2006 ble byttet til Chicago Bulls mot Rodney Carney og penger.
Chicago Bulls
Samme året som Sefolosha hadde ankommet NBA-klubben Philadelphia 76ers, ble han byttet til Chicago Bulls, der han har spilt siden.
I 2006 – 2007-sesongen spilte Sefolosha 71 kamper der han startet 4 av dem og scoret i gjennomsnitt 3,6 poeng per kamp og tok i gjennomsnitt 2,2 returer per kamp. I 2009 ble Sefolosha byttet til Oklahoma City Thunder.
Cohiba
Cohiba er et cubansk sigarmerke, verdenskjent fordi det var dette merket Fidel Castro foretrakk. Han røkte Lanceros. Merket ble introdusert i 1968,og lansert på verdensmarkedet i 1982, med Lancero (corona), Corona Especiale og Panatela som de opprinnelige størrelsene.
Cohiba ble opprinnelig laget ved El laguito-fabrikken i Havanna, men lages nå også ved Fernando Perez German-fabrikken.
Historiske forhold
Cohíba er et merke for to typer premiumsigarer, en er produsert i Cuba for Habanos SA, det statlig eide tobakksfirmaet, og den andre er produsert i Den dominikanske republikk for General Cigar. Navnet cohíba stammer fra tainoenes ord for "tobakk". Det kubanske merket er fylt med tobakk som, unikt for Cohíba, har gjennomgått en ekstra gjæringsprosess; og således er den like mye en type sigar som et varemerke.
Cohíba var egentlig et privat eid merke levert eksklusivt til Fidel Castro og andre høytstående kubanske tjenestemenn. Den ble ofte gitt som diplomatiske gaver, noe som gradvis har gitt Cohíba en kult-status. Den ble lansert for kommersielt salg i 1982.