cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington
Katolsk emansipasjon
Wellingtons periode var markert av katolsk emansipasjon (katolsk lettelse): å gi bort imot fulle borgerrettigheter til katolikker i Storbritannia og Irland, inkludert stemmerett. Endringen ble tilskyndet av et valgskredseier for Daniel O'Connell, en irsk katolsk forslagsstiller av emansipasjon, og som ble valgt til tross for at han ikke hadde lov til å sitte i parlamentet. I Overhuset, hvor Wellington møtte hard opposisjon, snakket han for katolsk emansipasjon, og i henhold til en del kilder, ga en av sine beste taler i hele hans karrière. Wellington var født i Irland og hadde således en del forståelse for klagemålene til de katolske samfunnene der; som minister hadde han gitt tilsagn på at de gjenværende straffelovene skulle bli håndhevet så «mildt» som mulig. I 1811 ble katolsk soldater gitt retten til religionsutøvelse og 18 år senere ble loven Catholic Relief Act av 1829, under Wellingtons tid som statsminister, vedtatt med et flertall på 105, og hvor katolikker fikk tillatelse til å bli valgt inn og sitte i parlamentet. Mange toryer stemte imot loven, og den ble vedtatt kun med hjelp fra whigene. Wellington hadde truet med å gå av som statsminister om ikke kongen (Georg IV) ga sin kongelig godkjennelse.
Jarlen av Winchilsea anklaget Wellington for «et lumsk design for overtredelse av våre friheter og innføring av pavemakten i hvert eneste departement i staten.» Wellington svarte umiddelbart med å utfordre Winchilsea til duell. Den 21. mars 1829 møttes Wellington og Winchilsea i Battersea Fields (dagens Battersea Park i London). Da de skulle skyte, siktet Wellington og Winchilsea holdt sin arm nede. Hertugen skjøt da godt ute til høyre og jarlen lot være å avfyre sitt skudd. Redegjørelsene skiller seg fra om Wellington bommet med vilje, en handling som er kjent for å ha skjedd jevnlig i dueller. Wellington hevdet senere at han hadde gjort det, men han var imidlertid også kjent for å være en dårlig skytter, og rapporter mer sympatisk innstilt til Winchilsea hevder at Wellington siktet for å treffe. At Winchilsea ikke løsnet sitt skudd var en plan som han og hans sekundant ganske sikkert hadde tenkt ut på forhånd. Æren var uansett gjenopprettet, og Winchilsea skrev siden en ydmyk beklagelse til hertugen.
Xuzhou Huaxin kullkraftverk
Xuzhou Huaxin kullkraftverk er et kullkraftverk i byen Xuzhou i den nordvestlige delen av provinsen Jiangsu, i det østlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 660 MW fordelt på 2 like store turbiner á 330 MW hver. Anlegget stod ferdig i 2006. Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 67% av anlegget.
Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington
Katolsk emansipasjon
Tilnavnet «Iron Duke» (Jernhertugen) har sin opprinnelse fra denne perioden, da han opplevde en tid med stor grad av personlig og politisk upopularitet. Tilnavnet ble jevnlig benyttet i avisen Freeman's Journal hele juni 1830 og synes å ha sitt opphav i hans resolutte politiske vilje, preget av misbilligelse fra dets irske redaktører. Wellingtons bolig i Apsley House ble mål for demonstranter den 27. april 1831 og på nytt den 12. oktober hvor mobben knuste hans vinduer. Det ble installert vindusskodder av jern i juni 1832 for å forhindre ytterligere ødeleggelser fra rasende folkemengder over reaksjonen av reformasjonsloven som Wellington var sterkt imot.
Reformloven av 1832
Whigene innførte den første forslaget til reformlov, som foreslo omfattende endringer til valgsystemet i England og Wales, mens Wellington og toriene arbeidet for å forhindre at den ble vedtatt. Whigene kunne ikke få lovforslaget forbi andre høring i Underhuset, og forslaget feilet. Som et direkte resultat av dette fikk whigene fikk omfattende flertall i det neste valget. Med dette valgresultatet ble en ny reformlov introduserte og den ble vedtatt i Underhuset, kun for å bli nedstemt i Overhuset som var kontrollert av toryene. En ny opprørsbølge blåste over landet. Under den storstilte åpningen av jernbanen mellom Liverpool og Manchester ble Wellington møtt av fiendtlig reaksjon av det publikum som hadde møtt opp. Whigregjeringen falt i 1832 og Wellington klarte ikke å danne ny toryregjering, delvis grunnet en bankkrise ved at folk trakk pengene sine ut av Bank of London. Det ga kong Vilhelm IV ikke noe annet valg enn å gjeninnsette Charles Grey som statsminister. Til sist ble loven vedtatt også i Overhuset etter kongen truet med fylle huset med nye adelstitler på whiger. Wellington ble aldri forsonet med endringen da parlamentet møttes for første gang etter valget, og etter sigende skal han ha sagt at «jeg har aldri sett så mange sjokkerende dårlige hatter i hele mitt liv.»
Jødisk emansipasjon
Da de juridiske begrensingene på katolikkene ble lempet steget håpet for det jødiske samfunn i England. En politisk karrière var stengt for jøder, i motsetningen til katolikker, ved at man måtte sverge en kristen ed som parlamentsmedlem: «...and I make this Declaration upon the true Faith of a Christian». Reformloven av 1832 hadde førte til en rekke framskrittvennlige reformer, lettelser for slaver på britiske territorier, regulering av barnearbeid, og lignende, men de mest opphissede debattene i både Over- som Underhuset var om man skulle fjerne restriksjonene som stengte jødene ute fra parlamentet. De som var tilhengere av lettelser var de som pekte på at protestantiske dissenter hadde fått det i 1828 og katolikkene i 1832, og således burde også jødene få det. Wellington motsatte seg loven og uttalte i parlamentet den 1. august 1933: «... dette er et kristent land og med en kristen lovgivning, og effekten av dette virkemiddelet vil bli å fjerne dets særskilte vesen.» Og «jeg ser over hode ingen grunn til å vedta loven, og vil derfor stemme imot den.». Loven ble beseiret med 104 stemmer imot og kun 54 for.
Konservativ regjering
Wellington ble gradvis erstattet som leder av Tory-partiet av Robert Peel mens partiet utviklet seg til Det konservative parti. Da toryene kom tilbake til makten i 1834, avsto Wellington å bli statsminister ettersom han mente at medlemskap i Underhuset hadde blitt vesentlig. Kongen godkjente Peel motstrebende, men Peel var i Italia og i tre uker i november og desember 1834 fungerte Wellington som foreløbig leder og hadde ansvaret som statsminister og for de fleste andre departementene. I Peels første regjering (1834–1835) ble Wellington utenriksminister. I den andre regjeringen (1841–1846) var han minister uten portefølje og leder for Overhuset. Han ble også utnevnt på nytt som øverstkommanderende for hæren den 15. august 1842 som følge av lord Hill gikk av.
Wellington fungerte som leder for Det konservative parti i Overhuset (1828–1846). En del historikere har forringet ham som en omtåket reaksjonær, men en konsensus på slutten av 1900-tallet framstilte ham som skarpsindig operatør som skjulte sin dyktighet bak en fasade av en dårlig informert gammel soldat. Wellington arbeidet for å omforme Overhuset fra å være en uforbeholden støttespiller for Kronen og til aktiv deltager i det politiske spillet og med en forpliktelse for landeieraristokratiet. Han benyttet sin residens i London som møtested for intime middagsselskaper og private konsultasjoner, sammen med omfattende brevskriving som holdt ham i nær kontakt med partiledere i Underhuset og de fremste personligheter i Overhuset. Han ga offentlige retorisk støtte til posisjoner som ultra-Tory og anti-reformvennlige, men deretter behendig posisjon mot partiets sentrum, særskilt da Peel trengte støtte fra Overhuset. Wellingtons suksess var basert på 44 valgte adelige fra Skottland og Irland, og valgene av disse kontrollerte han selv.
Familie
Etter at Arthur Wellesley fikk avslag på sitt frieri til Catherine Pakenham, til vanlig kjent som Kitty, henga han seg helt til en militær karrière. Da Wellesley ti år senere kom tilbake til England i 1805 hadde hans militære framgang, nye tittel og status fått Kitty Pakenhams familie til å skifte mening angående ekteskap. Han reiste til Irland for å møte henne, og hun var da tynn, blek og med svakelig helse. Han giftet seg likevel med henne i Dublin den 10. april 1806. Gerald Valerian Wellesley, Arthurs yngre bror, var den prest som viet dem. Etter en kort bryllupsreise dro de sammen til England. De fikk bolig i Harley Street. Ekteskapet ble ikke vellykket. Wellesley var en handlingens mann, samt nøysom og reservert, og hans hustru manglet erfaring med livet utenfor Irland, ble lett sjalu og utilpass. Med få felles interesser gikk de dårlig sammen. De to kom til å tilbringe det meste av tiden fra hverandre, særlig når han drev krigføring i utlandet. Imidlertid frambrakte deres samliv to sønner, Arthur i 1812, og Charles i 1813.
De bodde adskilt det meste av tiden og hadde adskilte rom i huset når de var sammen. Kitty ble deprimert mens Wellesley skaffet seg andre romantiske og seksuelle partnere. Hennes bror, Edward «Ned» Pakenham, tjenestegjorde under Wellesley i den spanske selvstendighetskrigen, og Wellesley hadde et godt forhold til sin svoger og som glattet over hans forhold til Kitty. Det varte fram til Ned Pakenhams død i slaget ved New Orleans i 1815. Kitty aldret raskt og fikk svakt syn mens ektemann mistet interessen for henne. Det synes likevel at hun hadde følelser for ham, men henga seg isteden til å forkjæle sine to sønner og fire adopterte barn. Hun ble syk av kreft i 1831 og døde den 24. april, 58 år gammel. Arthur levde ytterligere i 21 år etter henne.
Pensjonering
Wellington trakk seg tilbake fra politikken i 1846, skjønt han forble øverstkommanderende av hæren, og vendte kortvarig tilbake i søkelyset i 1848 da han bidro til å organisere en militær styrke for å beskytte London under revolusjonsåret 1848 da en rekke revolusjoner rullet over Europa.
Som æresbevisning ble Wellington gjort til Chief Ranger and Keeper av Hyde Park og St. James's Park den 31. august 1850. Han ble også gjort til oberst av 33. infanteriregiment fra 22. januar 1827. Regimentet ble opprettet i 1702 av oberst George Hastings og som skikken var i de dager fikk regimentet navn etter sin oberst. I 1751 fikk regimentet sitt nummer. Etter at Wellington døde i 1852 beordret dronning Victoria, i anerkjennelse av Wellington og regimentets langvarige tilknytning til ham, at dets tittel skulle endres til 33. regiment, hertugen av Wellingtons regiment (West Riding), et navn det fortsatt har.
Harriet Arbuthnot
Kitty døde av kreft i 1831, men Wellington fant trøst for manglende kontakt med en rekke andre kvinner han hadde kortere og lengre intimt forhold til. Den mest berømte var Giuseppina Grassini, en italiensk operasanger, som ved ulike tider var elskerinnen til både Napoléon Bonaparte og Wellington.
Harriet Arbuthnot døde brått av kolera i 1834, og det var åpenbart et like stort slag for Wellington som det var for hennes ektemann. Etter hennes død forlot Charles Arbuthnot deres hjem i Woodford House og bodde med sin nære venn Wellington. De to aldrende enkemennene tilbrakte sine siste år sammen i Apsley House. Her sørget de over tapet av Harriet Arbuthnot og klaget på splittingen innenfor Tory. Charles døde i Apsley House i 1850, 83 år gammel. Wellington bodde alene i ytterligere to år før han døde og ble gravlagt med stor pomp og prakt i St. Pauls katedral i London.
Død og begravelse
Wellington døde ved Walmer Castle i Deal i Kent den 14. september 1852. Det var hans residens som Lord Warden of the Cinque Ports. Det ble hevdet at denne historiske festningen var hans favorittbolig. Han ble funnet uvel en morgen i militære feltseng (den samme han hadde benyttet gjennom hele sin militære karrière) og han døde sittende i sin stol. Hans død ble nedtegnet som effektene etter et slag som endte i rekke anfall. Han ble 83 år gammel.
Selv om han mislikte sterkt å reise med jernbane (etter å ha vært vitne til at parlamentsmedlemmet William Huskissons død, et av første ofrene i en jernbaneulykke), ble hans legeme fraktet til London med tog. I hovedstaden ble han gitt en statsbegravelse, som en av svært få britiske statsborgere som fikk denne æren (andre eksempler er lord Nelson og Winston Churchill) – og den siste adelige statsbegravelse i Storbritannia. Begravelsen skjedde den 18. november 1852. Ved hans begravelse var det knapt plass til å stå på grunn av alle som var tilstede, og den overstrømmende lovprisningen av ham i Alfred Tennysons dikt «Ode on the Death of the Duke of Wellington» vitner om hans status ved hans død. Han ble gravlagt i en sarkofag av en sjelden type granitt kalt for luxulyanite (fra landsbyen Luxulyan i Cornwall) i St. Pauls katedral ved siden av lord Nelson. Et minnesmerke i bronse ble utformet av Alfred Stevens, og har to intrikate støtter: «Truth tearing the tongue out of the mouth of False-hood», og «Valour trampling Cowardice underfoot». Minnesmerket ble Stevens’ fremste verk, men levde ikke selv lenge nok til å se det ferdigstilt i en av de store hvelvingene i katedralen.
Wellingtons slagrekorder er eksemplarisk: han deltok i rundt 60 slag i løpet av sin militære karriere. Etter hans død diskuterte irske og engelske aviser om Wellington var å betrakte som irsk eller engelsk. I en avstemning i BBC over de hundre største briter i 2002 ble Wellington plassert på plass 15.
Personlighet
Han viste sjeldent følelser i offentligheten, og syntes ofte nedlatende til de som var mindre kompetente eller som sto sosialt lengre nede i samfunnsklassene enn ham selv (hvilket var svært mange). Imidlertid var Álava vitne til en hendelse rett før slaget ved Salamanca. Wellington spiste et kyllingbein mens han observerte den franske hærens bevegelser gjennom en lommekikkert. Han oppdaget at de var utellelig på den franske venstreflanken, og innså at han kunne gjøre et vellykket angrep der. Han kastet en trommestokk i luften og ropte «Les français sont perdus!» (De fransk er tapt!). Etter slaget ved Toulouse brakte en adjutant ham nyheten om at Napoléon Bonaparte hadde abdisert, og Wellington brøt straks ut i en improvisert flamencodans, spant rundt på hælene og knipset med fingrene.
Militærhistorikeren Charles Dalton nedtegnet at et hardt utkjempet slag i Spania kommenterte en ung offiser at «Jeg vil spise med Wellington i kveld.» Hertugen overhørte det da han red forbi og sa «Gi meg i det minste forstavelsen Mr. foran navnet mitt.» Den unge offiseren svarte: «Min herre, vi snakker ikke om Mr. Cæsar eller Mr. Aleksander, så hvorfor skal jeg snakke om Mr. Wellington?»
Wellingtons strenge mine og jernharde disiplin var berømt; det var sagt at han mislikte soldater som ropte som «altfor nært et uttrykk av egen mening.» Likevel hadde Wellington omsorg for sine menn; han nektet å forfølge franskmennene etter slagene ved Porto og Salamanca, forutså en uunngåelig kostnad i tap av liv ved forfølge fienden gjennom tøft terreng. Den eneste gangen han viste tegn på sorg i offentligheten var etter storming av Badajoz; han skrek ut i synet av britiske døde i revnen i forsvarsmuren. I denne konteksten kan hans berømte melding etter slaget ved Vitoria hvor han karakteriserte sine menn som «jordens avskum» bli forstått som preget av skuffelse framfor raseri ved at disiplinen ble oppløst. Han uttrykte sin sorg åpent natten etter Waterloo for sin personlige lege, og senere med sin familie; uvillig til å bli gratulert for sin seier brøt han sammen i tårer, hans kampånd brutt ned av de høye kostnadene av slaget og store personlige kostnader.
Viva Montgomerie, niese av den tredje hertugen av Wellington, minnes en anekdote at Holman, Wellingtons kammertjener, ofte fortalte hvordan hans herre aldri snakket til sine tjenere så sant han ikke var forpliktet til å gjøre det, og foretrakk isteden å skrive sin ordrer på en notisblokk på sitt klesbord.
Som følge av et uhell kom han til å stå for nær en eksplosjon, og deretter begynte han å høre dårlig og fikk andre hørselrelaterte problemer. I 1822 gjennomgikk han er operasjon for bedre hørsel på venstre øre. Resultatet var at han ble totalt døv på den siden. Det ble hevdet at han var «aldri helt bra etterpå.»
Wellington hadde en «sterk seksuell appetitt» og mange amorøse forbindelser i løpet av sitt ekteskap med Kitty. Han likte å ha selskap med intellektuelle og attraktive kvinner i mange tiår, særskilt etter slaget ved Waterloo og hans følgende rolle som ambassadør i Paris. Den britiske pressen skrev satirisk om denne siden av den nasjonale helten. I 1824 kom en forbindelse tilbake for å plage ham da Wellington mottok et brev fra en utgiver som tilbød å unnlate fra å utgi en utgave av en ganske vågal memoar fra en av hans elskerinner, Harriette Wilson, i bytte for en finansiell godtgjørelse. Det er sagt at Wellington øyeblikkelig sendte brevet tilbake etter å ha skriblet over det: «Publiser og bli fordømt!» Imidlertid har Hibbert notert sin biografi at brevet kan bli funnet blant hertugens etterlatte papirer uten at noe er skrevet på det. Det er helt sikkert at Wellington svarte på det, og tonen i ytterligere et brev fra utgiveren, sitert av Longford, antyder at han avslo å underkaste seg utpressing i et sterkt språk. En annen som dukket opp fra hans fortid var faktisk en kusine av Harriet Arbuthnot, den eksentriske Georgiana Fane. Hun avslo et frieri fra lord Palmerston til fordel for et forhold til hertugen av Wellington, noe som er hennes fremste krav på berømmelse. Etter at forholdet var over plaget hun ham jevnlig med trusler om å publisere de intime brevene han hadde sendt henne. Lady Georgiana møtte Wellington rett etter slaget ved Waterloo i 1815, da hun danset med ham ved festtilstelning i Paris – hun var 14 år, han var 46. Da hun var i tjue- og trettiårene ble deres forhold romantisk selv om Wellington var gift. Ved den viktorianske moral på denne tid ville utgivelsen ha vært en nasjonal skandale. Affæren ble hysjet ned, men ett brev finnes fortsatt; det ble sendt fra Wellington da han var 82 år og til Georgianas mor med oppfordring om «forhindre hennes datter fra å besvære ham med daglige klandrende brev.»
Wellingtons yngre bror Henry Wellesley var den i familien som bidro til en offentlig skandale da han i 1810 oppdaget hans hustru Charlotte hadde en affære med lord Paget. Wellesley valgte ikke å vende det blinde øyet til sin hustrus utroskap og skandalen ble et faktum. Ved skilsmissens rettssak var det flere vitner som vitnet om parets forhold. I begynnelsen ble Pagets karrière hardt skadelidende av affæren da han ikke fikk tjenestegjøre under Wellington i den spanske selvstendighetskrigen. I tiden før Waterloo hadde motsetningene lagt seg noe, og Paget, nå lord Uxbridge, ble utnevnt som nestkommanderende. Det hevdes at Wellington da skal ha kommentert: «Lord Uxbridge har et rykte for å stikke av med alle han kan. Jeg skal passe godt på at han ikke løper vekk med meg.» Under slaget ved Waterloo utmerket Paget seg heroisk, og etter sigende skal åtte hester ha blitt skutt under ham, men på den niende hesten som ble rammet, mens han red sammen med Wellington, ble den nedre delen av hans høyre fot skutt av. Det er flere redegjørelsen for den stoiske, britiske ordvekslingen som fulgte, men følgende er den som gjerne er blitt gjengitt: Paget vendt seg mot Wellington og utbrøt: «By God, sir, I’ve lost my leg!» og Wellington svarte: «By God, sir, so you have!»
Wellington var praktisk mann som også i sin tale var knapp og konsis. I 1851 ble det oppdaget at det var svært mange spurver som fløy rundt i Crystal Palace, en stor bygning av jern og glass i London, rett før Verdensutstillingen. På spørsmål om hva som kunne gjøres, var hans råd til dronningen: «Spurvehauk, ma'am.»
Knut i Borg
«Knut i Borg» er en folkevise av den typen vi kaller ballader. I TSB-katalogen er den typologisert som TSB D 172. En dansk versjon av visa finst i Peder Syvs Kjempeviseboka, men de norske variantene kan ikke føres direkte tilbake til den trykte versjonen.
Handling
Liti Kjersti har to friere, Knut i Borg og kong Herre Svein. Hun velger Knut i Borg, men da kommer kongen uventet i bryllupet og dreper Knut. Deretter tar han med seg brura til sengs. Etter at kongen er sovnet tar Liti Kjersti et sverd og dreper kongen.
Utbredelse
Viseteksten er dokumentert flere ganger i Telemark, Lindeman har en melodioppskrift etter Anne Knutsdatter Brohær, Mo i Telemark. Dessuten er visa kjent i Danmark DgF195, på Færøyene og i Island.
Nanjing Banqiao kullkraftverk
Anlegget må ikke forveksles med Huaneng Nanjing kullkraftverk på 600 MW, som ligger i samme by.
Slaget ved Breitenfeld (1631)
Slaget ved Breitenfeld nær Leipzig den 7. september 1631 under tredveårskrigen var et av de største feltslagene og definitivt et av de viktigste i Sveriges historie. Det ble et vendepunkt i tredveårskrigen og medførte at Gustav II Adolf anses som en av tidenes fremste feltherrer.
Bakgrunn
Anført av Gustav II Adolf ble en svensk hær landsatt i 1630, på øyen Usedom i Pommern for å gripe inn på protestantismens side i krigen som hadde pågått siden 1618 og skulle vare i totalt i tretti år. Tidigere forsøk på å stoppe keiser Ferdinand IIs framferd over de selvstendige tyske statene hadde mislykkes og protestantismen var truet.
Det fantes flere motiver for Sveriges engasjement i tredveårskrigen. Det fremste var forsvaret av Sverige - å tvinge keiseren til å dra tilbake sine tropper fra nordre Tyskland og dermed fjerne en katolsk marinetrussel og forhindre krig på svensk mark. Herjingene under krigen mot Danmark 1611-1613 mintes fortsatt hos Sveriges befolkning og kunne utnyttes i propagandaen for krigen. Dessuten ønsket Gustav II Adolf å forhindre et samlet katolsk Tyskland og argumenterte for å hjelpe de protestantiske trosbrødrene i Tyskland og propagandaen understreket også Gustav Adolf som «Nordens løve», en gammel tysk legende som innbefatter en frelser som vil komme fra nord og hjelpe de rettro. Motivene for intervensjonen omfattet også et ønske om å kunne ta ut tollavgifter i de viktige tyske elvemunningene. De tre argumentene for en svensk intervensjonen bør ikke sees separat, da de var tett koblet til hverandre.
Keiserlige
Den keiserlige armeen under Tilly befal stod oppstilt med et 21 000 manns infanteri i veldige firkanter (såkalte tertier) med pikenerer med seks meter lange pik i midten og musketerer i fronten og langs sidene. Soldatene stod oppstilt i en dybde på opp til tretti ledd og førti ledd bredde. Denne type av tradisjonell formasjon kalte skvadron og hadde spansk opprinnelse («den spanske skolen»). Fordelene med denne oppstilning var ved angrep dets tyngde, som knuste eller skremte i vei alt den møtte. Ulempen var at den var vanskelig å styre og omdisponere. På fløyene stod kavaleriet med 11 000 ryttere.
Det keiserlige artilleriet bestod av mellom 25 og 30 bestykning, hvor minst halvparten var tunge 16- og 24-pund kanoner.
Svensksaksisk
Den nederlandske formasjonen – bataljonen – var en mye mindre rektangel med piker i midten og musketter på sidene. Den var betydelig mer bevegelig og lett å styre, men tålte ikke en terties angrepskraft. Men Gustav II Adolf hadde forberedt seg og organisert en ny formasjon før felttoget: Brigaden (Gula brigaden, Gröna brigaden og Blåa brigaden). En brigade består av tre bataljoner (skvadroner) med små artilleriskyts foran; bevegelig og fortsatt slagkraftig.
I den allierte oppstillingen stod den svenske armeen lengst til høyre med 16 000 manns infanteri oppstilt på to linjer med fire brigader i fremste leddet og tre i den bakre. Bak den ene gruppen stod to rytteriregimenter i reserve. 7 600 ryttere var fordelt på fløyene. Andelen musketerer i den svenske formasjonen var høyere enn i den keiserlige. Denne slagordningen var mer bevegelig da leddene bare var seks ledd dypt og gjorde det mulig å reagere raskt på fiendens bevegelser. Den saksiske armeen med 18 300 mann stod oppstilt til venstre for den svenske i en tradisjonell formasjon da den ikke hadde hatt tid til å trene på den svenske stridsteknikken.
Forholdet mellom musketter og piker var 13 til 8 og sammenlignet med den nederlandske formasjonen hadde Gustav II Adolf øket antall piker. Han hadde også eksperimentert fram en ny teknikk for muskettildgivning; musketerene var i tre ledd der det første skjøt knestående, det andre hukende og det tredje i stående stilling. Ved denne teknikken ble ilden hard og konsentrert. Førstelinjen til høyrefløy ble ledet av kongen selv mens general Johan Banér anførte den andre linjen. I sentrum førte generalmajor Maximilian Teuffel (som stupte) førstelinjen og oberst John Hepburn den andre og på den venstre fløyen førte feltmarskalk Gustav Horn befalet over den første linjen og oberst Adolf Didrik von Efferen-Hall over den andre. I sentrum, foran første forsvarslinjen, stod oberst Lennart Torstensons artilleri.
Artilleriet bestod av åtte 18- og fire 24-pund kanoner oppstilt framan de svenske troppene, og fem eller seks 3-pund kanoner foran hver brigade. Antallet bestykninger foran de saksiske troppene var noen flere, men kaliberet er ukjent.
Slaget
I slagets første del hadde den svensksaksiske armeen en mindre tallmessig overlegenhet (42 000 mot 35 000). De svensksaksiske troppene hadde tilbrakt natten i full stridsgruppering ved byen Wölchau og dro i gryningen sørover. Begge armeenes rytterpatruljer støtte sammen ved nitiden på morgenen. Ved tolvtiden sto armene oppstilt mot hverandre langs en halv mil lang front. Det keiserlige artilleriet åpnet ild mot den svensksaksiske armeen og en artilleriduell, som varte i et par timer, brøt ut. Det svenske artilleriet under ledelse av Lennart Torstenson var bevegelig og fleksibelt og endret retning for å bedre kunne beskyte fienden. Den svenske høyre rytterfløyen angrep og presset de keiserlige ordentlig. Pappenheims tunge kavaleri, sammen med infanteri, angrep den svenske høyrefløyen, men ilden fra den svenske siden forårsaket alvorlige tap blant rytterne. De lykkes ikke bryte igjennom de svenske leddene, da det stadig dukket opp nye svenske tropper, som hadde vært gruppert lengre bak. Totalt ble det gjennomført sju keiserlige kavaleriangrep.
Samtidig angrep høyrefløyen av de keiserlige under ledelse av Tilly de saksiske troppene, som var i oppløsning og flyktet i panikk. Store deler av det saksiske kavaleriet stod allikevel igjen og bød på videre motstand, men svenskene ble truet av innringningen. Da kom de bevegelige svenske troppene til stor nytte og den svenske venstrefløyen under Gustav Horns befal lykkes å svinge opp og innledet en serie motangrep mot Tillys tropper, noe som medførte at slaget vendte. Uten sin bevegelighet hadde svenskene ikke kunne skape en ny venstrefløy og blitt virkelig omrigget og trolig beseiret. Det sentrale svenske artilleriet utsatte fiendens stridsledd for kraftig beskytning. Det keiserlige kavaleriet flyktet, mens infanteriet fortsatte å kjempe. De saksiske kanonene, som hadde vært tapt, ble gjenerobret av svenskene og det keiserlige artilleriet ble erobret. Omkring klokken sju om kvelden var striden over. Takket være tappert stridende i en håpløs situasjon, noe som forhindret at de svenske kunne forfølge deres flyktende tropper, unngikk den keiserlige armeen en fullstendig utslettelse. Den svenske armeen hadde vunnet en suksess om gav ekko i hele Tyskland og det øvrige Europa.
Militære konklusjoner
Den katolske ligaens gamle taktikk hadde møtt en mer moderne, som viste seg å være mer fleksibel og som beveger seg raskere. Erfaringen fra slaget ved Breitenfeld medførte at den keiserlige armeen ble omorganisert før de kommende slag. I slaget ved Lützen (1632) det følgende år hadde den spanske skolens tunge enheter blitt forlatt og regimentene blitt omorganisert for å bli mer bevegelige. Ildkraften ble økt ved at infanteri regimentene fikk med lett artilleri etter det svenske forbildet. Kavaleriet ble omorganisert og fordelt på begge fløyene.
Følger
Ved en mønstring dagen etter slaget var bare 9 000 mann igjen av Tillys armé. Han hadde mistet nesten 25 000 mann på noen døgn hvorav 7 600 døde. Oppimot 5 000 flyktende soldater ble slått i hjel av den opprørte lokalbefolkningen. Tilly ble såret og var nær ved å bli tatt til fange. Svenskene derimot kunne rekruttere 6 000 fanger til sin arme, som erstatning for de 3 550 døde svenskene og 2 000 døde sakserne - et halvår seinere hadde Gustav Adolfs armé økt til 93 000 mann, hvorav 6 000 svensker.
Den historiske betydningen av slaget ved Breitenfeld er det få som bestrider. Det tidligere overtaket til den katolske keiserlige siden var borte. Den pågående krigen fortsatte fram til 1648 og Tyskland kom til å bli grundig ødelagt og forbli splittet fram til 1800-tallet. Ved dette slaget debuterte Sverige som en stormakt i Vest-Europa. For den svenske armeen innebar stormaktsinnblandningen at den måtte utvides med profesjonelle vervede, utlandske leiessoldater.
Den svenske seieren ved Breitenfeld sjokkerte omverden og den gjorde det mulig for Gustav II Adolf å velge i hvilken retning han skulle marsjere videre. Den 15. september ble det holdt krigsråd i Halle for å beslutte om krigsplanene videre. Et alternativ var å gå direkte mot Wien og forsøke å få en rask avslutning av krigen. Beslutningen ble at de saksiske troppene gikk mot de keiserlige arvelandene og Wien, mens svenskene gikk mot sørvest for å knuse de resterende keiserlige troppene. Beslutningen har siden dess blitt diskutert og satt spørsmål ved, men det er umulig å vite om en marsj mot Wien hadde kunnet medført gunstigere fredsvilkår for protestantene allerede i 1632.
Mohammed Abbou
Mohammed Abbou (født 10. juni 1966 i Tunisia) er en tunisisk advokat og menneskerettsaktivist.
I april 2005 ble Mohammed Abbou dømt til tre og et halvt års fengsel i Tunisia. Årsaken var  to artikler han hadde publisert på internett. En av dem kritiserte tortur i Tunisia, den andre invitasjonen til Ariel Sharon til FNs World Summit on Information Society i Tunis. Artikkelen ble skrevet som følge av interessen som ble skapt av bildene fra Abu Ghraib, hvor irakiske fanger ble mishandlet. Artikkelen ble lagt ut på en internettside den 26. august 2004.
Han ble dømt til 18 måneders fengsel for artikkelen på internett som fordømte tortur i Tunisia, og til to års fengsel for et angivelig angrep på en kvinnelig advokat i juni 2002. Mohammed Abbou ble funnet skyldig i å ha skadet henne i et sammenstøt, og et klagemål ble innlevert etterpå. Advokaten skal ha påstått at skadene Mohammed Abbou hadde påført henne trengte sykehusbehandling, men imidlertid var den medisinske rapporten som ble fremvist for retten ufullstendig og ikke signert, i tillegg var den skrevet i 2005, og ikke i 2002 da det angivelige angrepet skjedde. Øyenvitner, inkludert et medlem av Amnesty International, har sagt at anklagen var grunnløs. Dommen ble likevel opprettholdt i ankedomstolen den 10. juni 2005.
I 2009 ble utreiseforbudet for Abbou opphevet.
Zhang Ziyi
Zhang Ziyi (kinesisk: 章子怡, pinyin: Zhāng Zǐyí, født 9. februar 1979) er en kinesisk skuespiller. Hun ble født i Beijing, og debuterte i filmen Veien Hjem, av Zhang Yimou, bare 19 år gammel. Hennes mest kjente film er nok Snikende tiger, skjult drage (2000) som bl.a. vant Oscar for beste utenlandske film, men hun har medvirket i både kinesiske filmer, koreanske filmer og Hollywood-produksjoner.
Hun har utdannelse fra Beijing danseakademi og Den sentrale dramaskole.
Cangzhou kraftvarmeverk
Cangzhou kraftvarmeverk er et kullkraftverk og et såkalt kraftvarmeverk basert på kogenerasjon, i byen Cangzhou i provinsen Hebei, i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 650 MW fordelt på 3 like store turbiner á 650 MW hver. Anlegget stod ferdig i 2007. Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 95% av anlegget.
The Browns
The Browns var en amerikansk familie-sanggruppe fra Pine Bluff i Arkansas som besto av Jim Ed Brown og hans søstre Maxine Brown og Bonnie Brown. Gruppen spilte country-musikk.
Bogdan von Knorring
Han ble utnevnt til general-kvartermester i 1788, og så aktiv tjeneste i strid mot svenskene i Finland under Den russisk-svenske krig (1788–1790). I 1792-1794 deltok han i felttog i Polen. Da Paul 1 besteg tronen i 1796 forlot von Knorring militæret for en periode. Han deltok i krigen mot franskmennene i 1807, men på grunn av uenigheter med hærens øverstkommanderende, general Bennigsen, ble han hjemkalt fra hæren.
I desember 1808 ble han utnevnt til øverstkommanderende for de russiske styrkene i Finland etter Buxhoevden, og under hans ledelse krysset russerne over isen på Bottenvika til svenskekysten. Angrepet skjedde på tre fronter; over Kemi elv inn i Västerbotten, over isen fra Vasa til Umeå og over isen fra Åbo til Åland.
De svenske styrkene på Åland ble ledet av Georg Carl von Döbeln og han forhandlet frem en lokal våpenhvile, senere kjent som Konvensjonen på Åland. Russerne skulle ikke angripe svensk jord og skulle trekke seg tilbake fra Åland, til gjengjeld skulle ikke svenskene igjen besette øygruppen. Bogdan von Knorring aksepterte avtalen, men han fikk ikke støtte fra tsaren. Like etter, i mars 1809, ble kommandoen over de russiske styrkene overført til Barclay de Tolly.
Johannesburg Stadium
Johannesburg Stadium er et stadion i forstaden Doornfontein i Johannesburg, Sør-Afrika. Det var opprinnelig bygd som et friidrettsstadion og er nå hjem til et av Sør-Afrikas mest kjente fotballklubber, Orlando Pirates. Stadionet har tak på den ene siden og en kapasitet på 37 500. Den åttende verdenscupen i friidrett ble arrangert på Johannesburg Stadium i 2003, med 58 deltagerland.
Harald Hennum
Harald Hennum (født 29. mai 1928, død 14. oktober 1993) var en norsk fotballspiller. Han spilte for Frigg Oslo og IK Skeid, og var en av norsk fotballs største profiler på 1950-tallet. Som Skeid-spiller ble han cupmester fire ganger, og ble eliteseriens toppskårer i sesongen 1954/55.
Hennum spilte også på, og fikk til sammen 43 A-landskamper. Han scoret 25 landslagsmål, og er med det nummer tre på landslagets scoringsstatistikk – og spilleren med flest landslagsmål etter krigen. Han scoret fire mål i en privatlandskamp mot DDR i 1958.
Hennum spilte bandy i tillegg til fotballen og fikk med seg en landskamp i denne idretten.
Løkken Idrettsforening
Løkken Idrettsforening (stiftet 21. november 1896 som Meldalskogen Skilag) er et idrettslag fra Løkken Verk i Meldal, som driver med fotball, skiidrett og skøyter.
Historikk
Klubben ble stiftet 21. november 1896 som Meldalskogen Skilag, av storbonden Erik Steien etter at han hadde vært i kontakt med Oberst Henrik Angell, som på 1800-tallet reiste rundt i bygdene og oppmuntret til organisering av idretten. Klubben skiftet navn til Løkken Idrætslag den 30. mars 1898, etter forslag fra Andreas Olsen Grinvold.
Navnet ble igjen endret til dagens, Løkken Idrettsforening, den 26. juli 1947, etter at klubben slo seg sammen med Idrettsforeningen Thor (stiftet i 1918) og Løkken Arbeideridrettslag (1924–1926). Idrettsforeningen Thor var medlem av Arbeidernes Idrettsforbund (AIF), men sluttet seg senere til Kampforbundet for Rød Sportsenhet. Da de gjorde det, ble en ny AIF-klubb; Sportsklubben Fjell, stiftet 25. mars 1930. Dette var den tredje klubben som var med i 1947-sammenslåingen.
Løkken ble stiftet som en skiklubb, men drev også med sykling og hurtigløp på skøyter. Thor konsentrerte seg om fotball og skiidrett, men drev også med svømming, friidrett, sykling og skytesport. Fjell hadde fokus på skiidrett og fotball, men drev også med svømming, bandy, boksing og kappgang, og i 1945 startet de med damehåndball. Fjell og Thor spilte mot hverandre i en kvinnefotballkamp i 1939, kanskje den første av sitt slag i Norge. I tillegg til disse klubbene, ble det spilt sjakk i Løkken Sjakklubb.
Fotball
A-laget i fotball for menn spilte i daværende 3. divisjon mellom 1964 og 1967, samt i sesongene 1973 og 1974.
I nyere tid har klubben spilt i 3. divisjon fra 1997 til 2002.
Skiidrett
Rudolf Kojan deltok i Ski-VM 1938, mens John Sagvold deltok i Ski-VM 1939, og under Ski-VM 1950 i Lake Placid, hadde fire deltakere i hopprennet, fra tre forskjellige land, bakgrunn fra Løkken. Vidar Lindboe-Hansen (Norge, 10.-plass) var fra Kongsberg, men flyttet til Løkken Verk i 1949. Evert Karlsson (11.-plass) og Kåre Karlsson (21.-plass) (begge Sverige) var oppvokst ved Løkken Verk og flyttet til farens hjemland Sverige under 2. verdenskrig. Art Tokle (USA, 14.-plass) var også oppvokst ved Løkken Verk, og utvandret til USA etter krigen.
Anlegg
Klubben hadde gode hoppbakker og fine løyper til langrenn. Den 4. juli 1954 åpnet Løkken en god bane til fotball og friidrett. I 1997 ble banen fjernet til fordel for en kunstgressbane som ble betalt av Orkla. Klubbens skøytearena kalles Granatjønna.
Skhinousa
Skhinousa (gresk: Σχοινούσα) er en gresk øy i Egeerhavet som hører til øygruppen Kykladene. Den er en tidligere kommune, men siden reformene i lokalstyre av 2011 er den nå en del av kommunen Naxos og de små Kykladene (en rekke småøyer), som den er en kommunal enhet av. Den ligger sør for øya Naxos, og mellom øysamfunnene Iraklia og Koufonisia. Befolkningen var i henhold til folketellingen i 2011 på 256 innbyggere. Øyas areal er på 8,512 km². Den er 4,5 km lang og 3 km bred.
Øya har to landsbyer ved navn Panagia og Messaria. Panagia er hovedlandsbyen. I Messaria bor det bare rundt 20 mennesker, og er således en liten landsby. Skhinousa har to havner, Mersini (hovedhavnen) og Tholari. Øya har mange strender, hvorav de største er Psili Amos, Tsigouri og Livadi.
Beskrivelse
Panagia er landsbyen hvor de fleste turistene er, ettersom det er mange rom til leie, med alle nødvendigheter. Her er det også butikker, postkontor og minibank. Det finnes flere kaféer, restauranter og tavernaer med god mat og god service. Panagia har bokhandel med både bøker og blader. I denne landsbyen er det litt liv om kvelden selv om dette er en stille og rolig øy.
Den faste befolkningen består av del bønder som bor der hele året. Her er det vanlig med esler, geiter, høns, bukker, og kyr. Øya er stille og fredelig. Den er stort sett tørr og brunsvidd og få grønne områder, men har likevel mange trær og busker. Det finnes ikke innlagt vann, slik at ferskvann må fraktes til øya fra andre øyer med båt.
Fra hovedhavna Mersini trafikkeres båter i rute til og fra Pireus (havnebyen til Athen) og til Skhinousa og flere andre øyer i Egeerhavet.
Historie
Sannsynligvis var øya bosatt allerede i tidlig bronsealder og preget av kykladisk sivilisasjon på 2000-tallet f.Kr. Arkeologiske funn viser til bosetning siden antikken.
Større handelsvirksomhet med keramikk begynte først på bysantinsk tid etter 400-tallet e.Kr. På slutten av 1000-tallet var øya eid av klosteret Panagia Chozoviotissa (Παναγία Χοζοβιώτισσα) på øya Amorgos
Etter at Konstantinopel var blitt erobret og herjet av vestlige korsfarere under det fjerde korstog havnet Skhinousa inn under det nyopprettede hertugdømmet Naxos som ble etablert i 1207 av italienske Marco Sañudo. Etter at den muslimske flåten til Khair ed-Din (også kalt for Barbarossa) erobret Naxos havnet øya inn under Det osmanske rike. I den osmanske perioden var øya stort sett ubebodd ettersom den ikke kunne beskytte seg mot piratangrep.
Med London-protokollen av 1829 ble Skhinousa som de andre øyene i Kykladene en del av den nye greske staten. Hovedsakelig flyttet folk fra Amorgos til øya på midten av 1800-tallet, men ved begynnelsen av 1900-tallet var det mange som forlot øya til fordel for Athen. Under den andre verdenskrig ble Skhinousa først okkupert av fascistiske Italia i årene 1941-1943, og da Italia kapitulerte ble den fra 1944 til krigens slutt okkupert av styrker fra det nasjonalsosialistiske Tyskland.
På grunn av den vanskelige økonomiske situasjonen på begynnelsen av århundret, var det mange mennesker ble tvunget til å forlate øya etter krigen.
Xuzhou kullkraftverk
Xuzhou kullkraftverk er et kullkraftverk i byen Xuzhou som ligger helt nordvest i provinsen Jiangsu, i det østlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 1.900 MW, en utvidelse med 2 x 300 mw etter første byggetrinns nivå på 4 x 300 MW. Anlegget stod ferdig i 2004 med 1.200 MW og fikk dagens kapasitet innen 2008. Selskapet China Resources Power Co Ltd, eier 35% av anlegget, en annen stor eier er Guohua Xudian Co Ltd.
Kahytt
Kahytt er et oppholdsrom under dekk på en båt. Uttrykket kommer fra nederlandsk og betegner et beboelsesrom for skipets offiserer.
Hege Øygaren
Hege Fernanda Øygaren (født 5. april 1961 i Oslo) er en norsk journalist som begynte sin karriere i Norges første kvinnedrevne nærradio, radiOrakel, der hun var programleder for den aller første sendingen 16. oktober 1982, og arbeidet som daglig leder fram til 1984. Sitt yrkesaktive liv har hun fra 1984 hatt i NRK, der hun i flere år var programleder i Østlandssendingen, Nitimen og Reiseradioen i P1. På fjernsyn (NRK1) ledet hun På kino sammen med Pål Bang-Hansen fra 1989, og hun var programleder av Sommeråpent i åpningssesongen i 1993.
Hun har dessuten ledet NRKs sendinger fra Slottsplassen i Oslo 17. mai i 1994 og 1995.
I kortere perioder utenfor NRK har hun arbeidet som journalist i Osloavisen i 1988, og som informasjonssjef i Oslo Promotion i 1990.
Fra 1999 har hun arbeidet med den redaksjonelle ledelsen av NRK.no.
Tekster og bøker
Hege Øygaren har utgitt boka Husk dine drømmer, husk deg selv på J.W. Cappelen forlag i 1991 (i dag Cappelen Damm). Hun har skrevet sangtekster for Gudny Aspaas (Snap-shots, 1985) og Elin Rosseland (Fair Play, Odin Records, 1989).
Giovanni Lanfranco
Giovanni Lanfranco (født 26. januar 1582, død 30. november 1647) var en italiensk maler i barokken.
Biografi
I 1610 flyttet han tilbake til Parma, der han malte altertavlen i Ognissanti-kirken, men mot slutten av 1612 flyttet han tilbake til Roma. I denne perioden malte han fresker i den prominente bygningen Palazzo Mattei og dekorasjonene i Boungiovanni-kapellet i kirken Sant'Agostini (1616). Han malte også altertavlene i Piacenza, Orvieto, Vallerano og Fermo.
Urban III ga ham i oppdrag å lage en stor freske som skulle portrettere ''«St. Peter Walking on Waters»'' (1628). For denne jobben ble han tildelt tittelen Ridder av ordenen Order of Christ.
Fra 1633 til 1646 bodde han i Napoli. Her begynte han dekorasjonen av jesuittkirken Gesù Nuovo i Napoli i 1634, og han ble boende her i tolv år. Han døde i Roma i 1647, og hans siste arbeide var ved kirken San Carlo ai Catinari.
Det er også en freske av Lanfranco over monumentet av pave Klemens VIII i Santa Maria Maggiore (Den Store Mariakirken) i Roma.
Lanfranco er kjent for sin skarpe konkurranse mot sin samtidige lærling under Annibale Carracci, Domenichino, og gikk så langt at han beskyldte ham for plagiat med bildet «Confession of St. Jerome», som i dag henger i Vatikanet.
Platetak
Platetak er en samlebetegnelse for tak tekket med platematerialer av metall, plast eller asbestsement. Plater av bly og kobber har vært brukt til taktekking i Norge siden middelalderen, men er bare kjent fra kirker og andre representative monumentalbygg. Håndsmidde plater til taktekking ble produsert i Sverige fra 1500-tallet. Industrialiseringen førte til produksjon av plater og bånd av maskinvalset stål i Sverige og England fra midten av 1700-tallet.
Fra omkring 1800 ble stålplater tilstrekkelig billige til å få noen større utbredelse på alminnelige tak. Best kjent er korrugerte stålplater eller bølgeblikk. Galvanisert bølgeblikk ble importert til Norge fra slutten av 1800-årene og kom tidlig i bruk på uthus og industribygg. Omkring 1950 kom også korrugerte plater av aluminium og legeringer av sink på markedet, senere også korrugerte plater av fiberarmert plast.
Fra omkring 1970 brukes også imitasjoner av taktegl laget av plastbelagt stål.
Eldre metalltekking
Plane plater i hamret kobber med tykkelser fra 0,5 til 1,0 mm ble tidlig brukt til taktekking, beslag og takrenner, men var så kostbare at de ikke var aktuelle på vanlige hustak. Platene ble lagt på undertak av tre, med falsede skjøter. Kobber er meget varig og egner seg derfor godt på tak, hvor det med tiden ved korrosjon i fuktig klima får et grønt belegg av irr eller kobberkarbonat (CuCO3). Det er i moderne tid blitt mer aktuelt til taktekking etter at industrielle valseverk kan levere billigere plater i større formater.
Plane plater av bly til taktekking ble støpt i form og var gjerne tykkere enn kobberplater. Blyplater var også for dyre til tekking på vanlige hus, men fikk stor utbredelse på kirker og borger i middelalderen, og de forekom også på noen norske kirker. Materialet er motstandsdyktig mot nedbryting, og det er så mykt og lett formbart at det egner seg særlig godt til beslag på utsatte bygningsdeler som takoppbygg og kilrenner. Det blir fremdeles brukt til kompliserte takarbeider, f.eks. til krager rundt piper og rørgjennomføringer.
Håndsmidde stålplater ble brukt på svenske tak allerede på 1500-tallet, men bare på kirker, slott og herregårder. På 1600-tallet begynte svenske jernverk å fremstille jernblikk med «plåthammare» drevet med vannkraft. Forsøk med valsing av plater ble gjort i 1670-årene, men valseverk kom ikke i praktisk bruk før hundre år senere. Omkring 1800 var produksjon av jernplater blitt en betydelig industri, og i 1865 hadde landet 11 «tunnplåtsverk».
Stålplater ble på 1800-tallet et utbredt materiale til taktekking i Sverige. Det ble lenge brukt som «svartplåt» uten å bli fortinnet eller forzinket. Fortinnet «vitbleck» ble importert fra tidlig 1800-tall, omkring 1850 fortrengt av varmforzinking og etter 1925 av elektrogalvanisering. Svensk standardformat for «svartplåt» var 45 x 59 cm (1 1/2 x 2 fot), og tykkelsen var ca. 1 mm. Kantene ble falset sammen med «hakfals» horisontalt og med «ståndfals» i takets fallretning. Takene ble malt med tjæremaling, senere med linoljemaling tilsatt kjønrøk for å få svart farge, eller med harpiks og grafitt.
Platetekking med plane stålplater har ikke vært like vanlig i Norge. Slottet i Christiania fikk ett av de tidligste dokumenterte platetakene da det opprinnelige bratte og tegltekte taket ble omgjort til et nesten flatt tak etter 1845. Slottet var i utgangspunktet planlagt med platetak, men budsjettnedskjæring fremtvang billigere tegltekking og derfor brattere tak i det realiserte prosjektet fra 1833. Platetak fikk en viss utbredelse på forretningsbebyggelsen i Kristiania i slutten av 1800-årene.