cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andrej Tsjikatilo
Oppvekst
I 1963 ble han gift med en kvinne, Fayina, som hans yngre søster hadde introdusert ham for. Paret hadde to barn, en sønn, Yuri og en datter, Ludmila. Tsjikatilo påstod at de ikke hadde noen seksuelle relasjoner og at han ejakulerte på henne for deretter å dytte sæd inn i skjeden hennes med fingrene sine. Datteren deres, Ludmila, ble født i 1965 og deres sønn, Yuri, i 1966. I 1971 fullførte Tsjikatilo et studium i russisk litteratur via et brevkurs og forsøkte seg på en karriere som lærer i Novoshakhtinsk; han ble i midlertidig raskt avskjediget etter flere klager angående overgrep mot barn. Etter dette jobbet han som funksjonær ved en fabrikk.
Første drap
I september 1978 flyttet Tsjikatilo til Sjakhty, en liten kullmineby nær Rostov-na-Donu, hvor han fullførte sitt første dokumenterte mord. Den 22. desember greide han å lokke til seg en ni år gammel jente ved navn Jelena Zakotnova til et eldre hus han hadde kjøpt i hemmelighet, med den intensjon å voldta henne, men han fikk ikke fullbyrdet voldtekten idet han ikke fikk ereksjon. Da jenta gjorde motstand kvalte han henne til døde for deretter å knivstikke kroppen hennes, og han ejakulerte under prosessen med å påføre henne knivstikk. Etter dette var Tsjikatilo bare i stand til å oppnå seksuell opphisselse og orgasme ved å knivstikke og flenge barn og kvinner til døde. Til tross for at enkelte beviser knyttet Tsjikatilo til jentas død ble en ung mann, Alexsandr Kravtsjenko, som hadde vært fengslet for mord og voldtekt tidligere, arrestert. Han tilstod mordet under tortur og ble dømt til 15 år i fengsel som var den maksimale fengselsstraffen i Ukraina på denne tiden, men etter press fra jentas familie ble han omsider henrettet.
Tsjikatilo gjennomførte sitt andre mord i september 1981, da han forsøkte å tvinge seg til sex med en 17 år gammel skoleelev ved navn Laris Tkatsjenko i en skog. Da han ikke greide å oppnå ereksjon ble han frustrert og aggressiv og drepte jenta ved knivstikk og kvelning.
Han gjennomførte ingen flere mord før i juni 1982 da han drepte en tretten år gammel jente som han bortførte idet hun var på vei hjem fra et kjøpesenter, men innen desember det samme året hadde han utført ytterligere sju mord. Han etablerte en rutine ved å oppsøke barn og unge, hjemløse eller omstreifende kvinner, hovedsakelig ved bussholdeplasser eller jernbanestasjoner, for deretter å lokke dem inn i skogholt eller andre bortgjemte steder og myrde dem. Han utførte mordene hovedsakelig ved å knivstikke, flenge og amputere ofrene med kniv, men enkelte av ofrene ble i tillegg kvalt eller slått i hjel.
Etterforskning
Han gjennomførte ingen flere drap før juni 1983, ett år senere, men i løpet av tre måneder hadde han drept ytterligere fem mennesker. Antallet lik og overensstemmelsen mellom de ulike likene, spesielt formen på knivsårene, tvang de sovjetiske myndighetene til å innrømme at det dreide seg om en seriemorder. Den 6. september 1983 kom en formell erklæring fra den sovjetiske statsadvokaten at det nå var dokumentert at seks av mordene måtte være utført av samme person.
En russisk politigruppe, ledet av Major Mikhail Fetisov, ble sendt til Rostov for en direkte etterforskning. Fetisov markerte etterforskningen rundt Sjakhty og anviste en spesialist innen juridisk analyse, Viktor Burakov, til å lede etterforskningen. Fordi mordene var så usedvanlig bestialske og morbide, anslo etterforskerne at det mest sannsynlig dreide seg om en gjerningsperson med synlige mentale lidelser og sære seksuelle preferanser, noe som førte til at politiet sentraliserte etterforskningen rundt psykisk syke innbyggere, tilbakestående, homofile, samt kjente pedofile og seksualforbrytere, og jobbet seg sakte gjennom alt som var å vite om dem og hvordan de skulle eliminere dem fra forbrytelsene.
Et stort antall unge menn tilstod drapene, men det dreide seg om mer eller mindre tilbakestående menn som innrømte gjerningene først etter lange og brutale avhør. En umyndig homoseksuell mistenkt begikk selvmord mens han satt varetektsfengslet, noe som først fikk mye oppmerksomhet fra etterforskerne som mente dette kunne vurderes som en form for tilståelse eller bevis, men da politiet fikk tak i flere tilståelser og da også flere lik ble oppdaget som omsider også ble bekreftet at var utført av den samme morderen de lette etter, ble de mistenkte som tidligere hadde tilstått frikjent. Tsjikatilo drepte en 19 år gammel prostituert i oktober 1983, og i desember det samme året en 14 år gammel elev ved navn Sergej Markov.
Drapsbølge
Mellom januar og september 1984 utførte Tsjikatilo ytterligere femten mord hvorav det tredje mordet ga etterforskerne deres første, klare spor. Den 24. mars hadde Chikatilo lokket til seg en ti år gammel gutt ved navn Dmitrij Ptasjnikov på vei hjem fra en butikk i Novosjakhtinsk. Flere øyevitner kunne bekrefte at de hadde sett den unge gutten slå følge med Tsjikatilo og etterforskerne samlet inn mange ulike vitneerklæringer som viste seg å matche, og politiet begynte endelig å få satt sammen en viss profil av den mistenkte. Liket av Ptashnikov ble funnet tre dager senere og politiet fant et fotavtrykk som tilhørte morderen, i tillegg til sæd og spytt på ofrets klær.
Innen september det samme året hadde Tsjikatilo utført tolv ytterligere drap.
Arrestasjon og løslatelse
Den 13. september 1984, nøyaktig en uke etter hans femtende drap det året, ble Tsjikatilo observert av en etterforsker i sivil idet han forsøkte å lokke med seg en ung kvinne fra en bussholdeplass, like etterpå ble han arrestert og varetektsfengslet. En ransaking av eiendelene hans avslørte en kniv og et tau. I tillegg kom det frem at han var under etterforskning for mindre tyverier hos sin tidligere arbeidsgiver, noe som ga etterforskerne tillatelse til å utvide varetektsfengslingen.
Tsjikatilos tvilsomme bakgrunn ble nå avslørt, og til tross for sæden som var å finne på Dmitrij Ptasjnikovs klær hadde ikke de sovjetiske etterforskerne kunnskap nok til å bruke dette som bevis. Deres motvilje til å ta imot lærdom og hjelp fra den kapitalistiske, vestlige verden resulterte i etterforskerens manglende kunnskap om at blodtype og spermtype ikke trenger å samsvare fra samme person. Myndighetene hadde ikke beviser nok til å kunne dømme ham for mordene. Han ble funnet skyldig på enkelte tiltalepunkter og ble dømt til ett år i fengsel. Han ble løslatt den 12. desember 1984 etter å ha tilbrakt bare tre måneder i fengsel
Flere drap og etterforskning
Etter løslatelsen fant Tsjikatilo seg en jobb i Novotsjerkassk og holdt deretter en lav profil for en lengre periode. Han utførte ingen drap før i august 1985, et helt år etter forrige drap, og ofrene hans var to unge kvinner som ble myrdet uavhengig av hverandre, men med bare en ukes mellomrom. Politiet gjenopptok etterforskningen i slutten av 1985 da Issa Kostojev overtok ledelsen for etterforskningen. Alle kjente gjerningsmenn som hadde blitt dømt for mord tidligere og sonet i Rostov eller områdene rundt, ble nøye undersøkt og politiet iverksatte nok en prosess med å avhøre kjente seksualforbrytere. I desember 1985 organiserte politiet og frivillige en patrulje som skulle overvåke bussholdeplasser og jernbanestasjoner i Rostov og områdene rundt. Politiet gikk også til det skritt å oppsøke en psykiater, Alexandr Bukhanovskij, til å ta del i etterforskningen. Dette var første gangen en psykiater hadde blitt ansatt i etterforskningen av en seriemorder i Sovjetunionen. Bukhanovskij fremstilte en 65 sider lang psykologisk profil av den ukjente seriemorderen som ble overrakt til etterforskerne. I profilen ble seriemorderen beskrevet som en mann i alderen 45 til 50 år, med normal intelligens, som antagelig var gift og som var en sadist i den betydning at han bare kunne oppnå seksuell opphisselse ved å se at ofrene hans led. Bukhanovskij trakk også en konklusjon om at seriemorderen måtte ha en nokså standard, rutinemessig jobb fordi de fleste av mordene hadde skjedd i helgene og at de mordene som var utført på hverdager var gjennomført på tidspunkter som ikke ville komme i veien for morderen hvis han hadde en fast, standard stilling fra morgen til ettermiddag. Det ble også konkludert at morderen antagelig kom til jobben med offentlig transport, som for eksempel buss eller tog, noe som kunne forklare antallet drap utført i nærheten av holdeplasser eller stasjoner og at morderen var bundet til en rutinemessig hverdag. Tsjikatilo holdt øye med etterforskningen svært nøye og han greide å undertrykke behovene sine i nærmere to år. Det er dokumentert at han ikke utførte ett eneste drap gjennom hele 1986 og anslått at han ikke myrdet igjen før i mai 1987 da han reiste til Revada i Ukraina i jobbsammenheng, hvor han myrdet en ung gutt. Han utførte nok et drap i Zaporizjzja i juli, og i Leningrad i september.
I 1988 begynte Tsjikatilo igjen å drepe på regelmessig basis, men holdt seg generelt langt vekk fra Rostov og næromliggende områder. Han myrdet en uidentifisert kvinne i Krasnyj Sulin i april og to unge gutter i mai og juli. I 1989 gjenopptok han myrdingen i Rostov da den intense etterforskningen i dette området var avsluttet og utførte fem nye drap mellom mars og august. Deretter var det en lengre pause før Tsjikatilo gjenopptok myrdingen og han tok livet av seks gutter og to kvinner mellom januar og november 1990.
Den 6. november 1990, drepte og lemlestet Chikatilo en tenåringsjente ved navn Sveta Korostik. Idet han forlot åstedet ble han stoppet av en politibetjent i sivil som patruljerte jernbanestasjonen i nærheten og så Chikatilo komme ut fra skogen. Ifølge politibetjenten så mannen svært mistenkelig ut. Den eneste grunnen til at noen skulle gå inn i skogen på den tiden av året var for å plukke villsopp, en vanlig del av russisk kosthold. Men Tsjikatilo var ikke kledd for denne aktiviteten da han bar et svært formelt antrekk og han bar en sportsbag i nylon som ikke var passende for å bære sopp i. Klærne hans var innsmurt med blod og han hadde flekker av blod på kinnet og øret. Politibetjenten stoppet Tsjikatilo og sjekket papirene hans. Da betjenten ikke hadde noen formell grunn til å arrestere Tsjikatilo ble han heller ikke anholdt. Hadde Tsjikatilo bag blitt sjekket ville betjenten funnet de amputerte brystene til Sveta Korostik. Da politibetjenten returnerte til kontoret sitt, arkiverte han en formell rutinerapport som indikerte navnet på den mistenkte han hadde stoppet ved jernbanestasjonen. Kort tid etter sammenstøtet fant politiet to lik 9 meter fra hverandre, nær den samme jernbanestasjonen hvor Tsjikatilo ble observert av politibetjenten i sivil. Dette ble den andre gangen Tsjikatilo ble indirekte knyttet til mordet på et barn; den første gangen i 1978, da et vitne rapporterte å ha observert en mann som matchet beskrivelsene av Tsjikatilo i følge med Jelena Zakotnova, hans første offer, som senere ble funnet myrdet. DaTsjikatilo Chikatilos nåværende og tidligere arbeidsgivere ble sjekket ut, var etterforskerne i stand til plassere hvor Tsjikatilo hadde vært i ulike byer og stader på tider hvor mange ofre som var linket til etterforskningen hadde blitt drept.
Det eksisterte fremdeles ikke nok beviser til å kunne arrestere og dømme ham. Politiet gjennomførte en 24-timers overvåkning hvor Tsjikatilo konstant ble fulgt og filmet av etterforskere i sivil. Den 20. november 1990 forlot Tsjikatilo huset sitt og vandret rundt i byen mens han forsøkte å komme i kontakt med barn han støtte på. Endelig gikk han inn i en liten kafé hvor han kjøpte en flaske øl. Hans oppførsel overfor barna utløste avgjørelsen om at han skulle arresteres så fort han forlot kafeen.
Igjen hadde politiet bare ti dager på seg til å kunne arrestere Tsjikatilo for mordene, da løp fristen for varetektsfengsling ut og de ville bli nødt til å løslate ham. Under arresten greide politiet å frembringe nok et bevis mot Tsjikatilo. Tsjikatilo nest siste offer var en fysisk sterk, seksten år gammel tenåring. På åstedet hadde politiet funnet tegn på en voldsom fysisk kamp mellom offer og morder. En av Tsjikatilos fingre hadde et dypt sår. Medisinske etterforskere konkluderte at det faktisk var et resultat av et menneskebitt. Selv om det senere ble funnet ut at fingeren var brukket og at [neglen hadde blitt bitt fullstendig av hadde ikke Tsjikatilo oppsøkt noen form for medisinsk assistanse.
Politiet planla en strategi for å få Tsjikatilo til å tilstå ved å be lederen for etterforskningen om å fortelle ham at han var en veldig syk mann og at han trengte medisinsk hjelp. Denne strategien ble valgt for å gi Tsjikatilo håp om at han ikke ville bli tiltalt på grunn av sinnssykdom og dermed ville bli villig til å tilstå.
Ni dager gikk uten at han tilstod noen av anklagene og Bukhanovskij ble invitert til å delta i avhørene av Tsjikatilo. Etter en lang samtale tilstod Tsjikatilo endelig til mordene, men fremdeles var ikke tilståelsen nok til å kunne få ham dømt for mord. Etterforskerne måtte fortsett ha endelige beviser.
Endelig arrestasjon og tilståelse
Tsjikatilo sa seg til slutt villig til å forsyne politiet med flere bevis ved å vise frem begravde lik som politiet ennå ikke hadde oppdaget. Dette ga etterforskerne tilstrekkelige beviser til å kunne dømme ham for alle anklagene. Mellom den 30. november og 5. desember tilstod Tsjikatilo 56 drap. Tre av ofrene hans som var begravd ble ikke funnet og dermed heller ikke identifisert. Antallet mord Tsjikatilo etter hvert tilstod sjokkerte politiet. De hadde ikke listet mer enn 36 mord i sin etterforskning, da noen av ofrene ikke hadde blitt satt i sammenheng med de andre på bakgrunn av ulikheter mellom åstedene; andre hadde ikke blitt satt i sammenheng med Tsjikatilo fordi de aldri hadde blitt funnet og ble først oppdaget da Tsjikatilo avslørte hvor de var.
Fengsling
Flere sikkerhetsanstaltninger ble tatt i bruk da Tsjikatilo ble fengslet. Voldelige og spesielt seksuelle og voldelige handlinger overfor barn er svært tabu i de fleste fengsler. Innsatte som er beskyldt for å voldta eller drepe barn er i de fleste fengsler sett på som kasteløse, og får status som «fritt vilt» og blir som regel utsatt for fysisk og seksuell mishandling eller drap av medfanger. At slektninger av enkelte av Tsjikatilos ofre jobbet i det russiske fengselssystemet kompliserte situasjonen betraktelig.
Rettergang og dom
Da Sovjetunionen kollapset i 1991 ble Tsjikatilos rettergang den første, store begivenheten i det postsovjetiske Russland. Rettssaken ble holdt den 14. april 1992. Til tross for sin merkelige og forstyrrede oppførsel i rettssalen ble han erklært i stand til å gjennomføre en rettergang. Under rettssaken ble han holdt inne i et jernbur i midten av rettssalen, dette var for å beskytte ham mot raseriet fra pårørende og publikum. Familiene til ofrene skrek skjellsord og trusler til Tsjikatilo og krevde at han skulle bli løslatt fra jernburet så de kunne henrette ham på sin egen måte. Det var flere tilfeller hvor familiene til ofrene besvimte da ofrenes navn og gjerningene de var blitt utsatt for ble opplest. Tsjikatilo kom med mange latterlige beretninger; han erklærte at han var gravid og at det hadde skjedd enten fordi han var blitt utsatt for radioaktiv stråling eller fordi han hadde ammet. To ganger kledde han av seg nedentil og viste frem kjønnsorganene sine mens han ropte at han ikke var homoseksuell. Han benektet flere av mordene han tidligere hadde tilstått og den siste dagen rettssaken fant sted begynte han å synge og ble fjernet fra rettssalen. Da han endelig ble tilbudt en sjanse til å snakke nektet han å si noen ting. Rettergangen endte i juli og dommen ble utsatt frem til 15. oktober hvor han ble funnet skyldig i 52 av 53 mord og ble dømt til døden for hvert mord. Dommeren, Leonid Akhobzjanov, kom med følgende erklæring: «Når vi tar i betraktning de grusomme og omfattende gjerningene han utførte, ser ikke denne retten noe annet alternativ enn å ilegge den eneste straffen han fortjener. Jeg dømmer ham dermed til døden».
Da dommen ble lest opp brøt tilskuerne, som også bestod av ofrenes familier, ut i applaus. Da Tsjikatilo ble tilbudt en sjanse til å snakke kom han med en rablende, uforståelig tale der han bebreidet regjeringen, enkelte politikere og sin impotens, hvor han tok av seg trusene. Deretter forsvarte han seg ved å skylde på sin traumatiske barndom og den ukrainske hungersnøden han led under på 30-tallet. Han påstod videre at han hadde gjort samfunnet en tjeneste ved å rense det for verdiløse mennesker. Tsjikatilo ble observert si noe uforståelig da politiet førte ham bort fra jernburet.
Den 4. januar 1994 erklærte den russiske presidenten, Boris Jeltsin, at han ikke ville saken å kunne ankes. Den 14. februar ble Tsjikatilo ført til et lydtett rom i Novotsjerkassk fengsel, hvor han ble henrettet med et enkelt pistolskudd bak det høyre øret.
Liste over ofrene
Navnene er skrevet ifølge engelsk transkribering.
Tsjikatilo i filmer og bøker
En HBO-film, Citizen X, basert på Robert Cullens bok The Killer Department, ble lagd i 1995 og handler om etterforskningen av drapene. Medvirkende var Jeffrey DeMunn som Tsjikatilo, med Stephen Rea som Viktor Burakov og Donald Sutherland som Mikhail Fetisov. Filmen Evilenko fra 2004 med Malcolm McDowell og Marton Csokas, war basert på Tsjikatilos mord.
Messerschmitt Bf 109
Messerschmitt Bf 109 var et tysk jagerfly fra tiden før og under andre verdenskrig. Flyet var Luftwaffes viktigste jagerfly de første krigsårene og ble produsert i hele 33 000 eksemplarer.
Historie og utvikling
Bf 109 ble utviklet av Willy Messerschmitt tidlig på 1930-tallet. Første prototype ble klar i mai 1935, men på grunn av problemer med levering av motorer fløy den ikke før i september. Prototypen ble drevet av en britisk Rolls-Royce Kestrel motor i påvente av den nyutviklede motoren.
Flyet var en lettvektskonstruksjon i stor grad basert på Messerschmitt Bf 108. På tross av konstruksjonen var Bf 109 relativt tung. Sammen med den sterke motoren og relativt beskjedne overflatearealet på vingene gjorde dette flyet veldig manøvrerbart om midtaksen (det var mulig å snu flyet hurtig rundt i en roll). Den sterke motoren tillot også flyet å klatre fort. Ulempene med designet var at det førte til forholdsvis lav marsjfart og høyt drivstofforbruk, og selv om flyet kunne begynne svingen raskt med en rask roll, gjorde de relativt små vingene svingradiusen større enn for de britiske jagerflyene Hurricane og Spitfire.
En fordel flyet hadde i forhold til tilsvarende britiske fly var den direkte innspøytingen av bensin. Motstanderne hadde vanlig flottørforgassere som hengte seg opp og kuttet ut motorkraften ved negativ g. Flyet hadde relativt små drivstofftanker, noe som begrenset operasjonsradiusen. Understellet var smalt og festet direkte til flykroppen, ikke til vingene. Dette gjorde det mulig å demontere vingene mens flyet sto på understellet, noe som var en stor fordel under reparasjoner og vedlikehold. Ulempen var at flyet kunne være vanskelig å balansere på det smale understellet – en hel del fly gikk tapt på grunn av ulykker under landing og avgang, særlig på små og ujevne rullebaner.
A, B, C og D-variantene
De tidlige førkrigsvariantene av flyet ble produsert i lavt antall og en del av dem hadde ikke bevæpning (i henhold til Versaillestraktaten). A-modellen («Anton») ble aldri produsert, mens B-modellen («Bruno»), utstyrt med en Junkers Jumo 210-motor, ble levert til Legion Condor for bruk i den spanske borgerkrigen. C-varianten («Caesar») ble kun produsert i et lite antall, mens D-varianten («Dora»), med den nyutviklede Daimler-Benz DB 601A motoren, var det mest brukte jagerflyet i Luftwaffe før krigens utbrudd.
E-varianten «Emil»
Den første varianten som ble brukt av Luftwaffe i stort antall var BF 109 E «Emil». Denne varianten ble drevet av Daimler-Benz DB601A motor med 1 100 hestekrefter (808 kW). Flyet kom i mange utgaver og bevæpninger. De fleste hadde to maskingevær over motoren og en 20 mm maskinkanon MG FF (Oerlikon) i hver vinge. E-varianten ble brukt av Lufwaffe under erobringen av Polen, slaget om Frankrike og under slaget om Storbritannia.
F-varianten «Friedrich»
Den største forbedringen av designet kom med F-serien, drevet av den nye Daimler-Benz DB601E som hadde en ytelse på 1 175 hestekrefter (875 kW). Den kantete nesen fra E-varianten ble fullstendig redesignet og gitt en mer strømlinjet form, og støtten til haleroret ble fjernet. Flapsene ble mindre og vingene forlenget og gitt en avrundet tupp. Hele designet ble ryddet opp og gjort enklere for å gjøre maskinen lettere. De første flyene av de nye varianten kom i januar 1940, men problemer med motoren gjorde at den ikke kom ut til avdelingene før utpå forsommeren året etter.
Bevæpningen ble også lettere, i begynnelsen 2 stk 7,92mm maskingevær over motoren og en kanon mellom sylinderrekkene i V-12-motoren. Etter hvert ble maskingeværene erstattet av 13,2mm mitraljøser og kanonen kunne være enten en 20mm MG FF, 15mm MG 151 eller 20mm MG 151. Kanonen skjøt gjennom en hul propellaksel. Enkelte F-varianter hadde bare mitraljøser. Enkelte flygere mislikte sterkt den lette bevæpningen, men de fleste likte den lette, manøvrerbare maskinen. Mange veteraner anser F-varianten som det beste jagerflyet i hele Bf 109-serien. Den tyngre bevæpningen på senere varianter skyldes først og fremst at deres hovedoppgave var å skyte ned bombefly, ikke kjempe mot små, lette jagere.
G-varianten «Gustav»
Den mest produserte utgaven av Bf 109 var Bf 109G «Gustav», med kallenavnet «Die Beule» på grunn av de to ganske distinkte kulene over panseret som huset to 13 mm mitraljøser over motoren. Standard bevæpning for G-varianten var i tillegg en 20mm MG 151 eller en 30 mm [MK 108] i propellakslingen samt en 20 mm kanon i hver vinge. G-varianten ble drevet av en Daimler-Benz DB 605 motor med en effekt på 1 475 hk.
H-varianten
Bf 109 H ble bygget i et lite antall for å kunne nå ekstreme høyder. Vingespennet ble forlenget til 11,92 meter og flyet kunne nå en hastighet på 750 km/t i 10 000 meters høyde. Produksjonen ble stoppet etter få eksemplarer, delvis på grunn av problemer med vibrasjoner i de lange vingene.
K-varianten «Kurfürst»
Det store antallet versjoner av G-varianten ble etter hvert et logistisk mareritt for Luftwaffe, som var under stadig press på alle fronter og slet med etterforsyning. Messerschmitt ble derfor bedt om å pakke inn alle relevante forbedringer i en ny standardvariant.
Den nye prototypen var ferdig på høsten 1943 og produksjonen begynte i august 1944. K-varianten hadde få ytre tegn som skilte den fra G-serien. Det nye Galland-dekslet til cockpiten (oppkalt etter jageresset Adolf Galland) som gav bedre utsyn var standard på K-varianten, men ble også etterinstallert på mange G-jagere. Bevæpningen var en 30 mm MK 108 bak propellen og to 13 mm mitraljøser over nesen. Ekstra 20 mm kunne henges på vingene for ekstra slagkraft mot bombefly. K-varianten var den raskeste av alle tyskproduserte Bf 109 med 715 km/h ved 7 500 meters høyde.
Med sin høye toppfart var K-varianten fullt på høyde med de beste allierte jagerflyene i perioden, kanskje bedre. På dette stadiet av krigen var Luftwaffe på defensiven og hadde store problemer på grunn av mangel på drivstoff og piloter, og de allierte hadde nesten fullstendig kontroll over luftrommet. På tross av sine gode egenskaper kom derfor relativt få K-modeller på vingene og hadde liten innvirkning på krigens gang.
Tjeneste
24 eksemplarer av Bf 109 ble under den spanske borgerkrigen overført til Legion Condor, slik at modellen kunne testes ut. Her ble det klart at den originale bevæpningen ikke var tilstrekkelig, og to av de tre maskingeværene ble byttet ut med nye 20 mm kanoner.
I 1939 deltok mange Bf 109 i angrepet på Polen og året etter i felttoget i Frankrike. Under slaget om Storbritannia høsten 1940 var Bf 109 Luftwaffes mest brukte våpen og sto for nedskytningen av blant annet 403 Spitfire og 631 Hurricane.
Tyske BF 109-piloter utnyttet gjerne flyets meget gode klatreegenskaper og relativt høye hastighet til å angripe motstanderen i raske stupangrep fra overhøyde. På denne måten kunne de bekjempe andre fly som var langt mer manøvrerbare og tillot også Bf 109-pilotene å sette forutsetningene for striden.
Senere i krigen ble Bf 109 satt noe i skyggen av det mer moderne Focke-Wulf Fw 190. Bf 109 var likevel en viktig brikke i forsvaret av Tyskland mot de amerikanske og britiske styrkene de siste krigsårene. Her var Bf 109s hovedmotstander USAFs P-51 Mustang.
Bruk i andre luftforsvar
Bf 109 ble eksportert til flere av de tyske allierte. Under andre verdenskrig ble flyet brukt av Finland, Ungarn, Slovakia og Romania. Dessuten kjøpte det sveitsiske luftforsvaret flere Bf 109.
Fortsatt produksjon av Bf 109 i etterkrigstiden
Etter krigen ble en variant basert på Bf 109G produsert i Tsjekkoslovakia under betegnelsen Avia S 199. Disse flyene var utstyrt med en Junkers Jumo 211F motor i stedet for den originale Daimler-Benz DB 605. I alt 551 fly, inkludert et lite antall CS 199 to-setere, ble produsert frem til 1951. 25 Avia S 199 ble eksportert til Israel.
Spania produserte også sine egne versjoner av Bf 109 under navnet Hispano Ha-1112-K «Tripala» og Hispano Ha-1112-M Buchon. Ha-1112-K var utstyrt med en Hispano Suiza motor. 69 stykker ble bygget. En del av dem var Bf 109G-2-skrog som Spania hadde kjøp av Tyskland, men som ble levert uten motor. Ha-1112-M ble utstyrt med importerte Rolls-Royce Merlin-motorer og 170 av disse ble satt sammen og brukt av det spanske flyvåpenet frem til 1965. Hispano Ha-1112-M ble ikke tatt ut av tjeneste av det spanske flyvåpenet før i 1967. Siden nesten ingen Bf 109 overlevde krigen i flygbar stand, ble mange av de spanske Hispano-jagerne brukt som «Messerschmitter» i filmer som Battle of Britain.
Merlin-motoren i den spanske utgaven av Bf 109 var montert rettvendt, altså med sylindertoppene opp. De tyskbyggede flyene hadde DB-motoren opp-ned.
Mot slutten av krigen konstruert finnene en erstatning for den stadig minkende styrken av Bf 109 kalt VL Pyörremyrsky. Motor, motorhus og propell var hentet fra en Bf 109G-modell, og resten av skroget var løselig basert på samme flyet. I motsetning til den tyske originalen var den finske maskinen i stor grad bygget i trevirke, både for å spare metall og for å gjøre den lettere. Problemet med å finne et egnet lim gjorde at bare prototypen var bygget da krigen sluttet, og modellen ble aldri satt i produksjon.
Superorganisme
Superorganisme er en organisme som består av flere organismer, vanligvis en sosial enhet av eusosiale dyr, der arbeidsdeling er spesialisert og der individer alene ikke er i stand til å overleve i lengre perioder. Maur er de mest kjente eksemplene på slike superorganismer, mens nakenrotten er et berømt eksempel på et eusosialt pattedyr. Den tekniske definisjonen på en superorganisme er «en samling aktører som ved å opptre i harmoni kan skape fenomener som er styrt av fellesskapet.», der fenomener angir en hvilken som helst aktivitet eller virkning «samfunnet ønsker», som at maur samler mat eller bier velger et nytt sted til bolet sitt.
Esteban Ocon
{{Infoboks Formel 1-fører }} Esteban Ocon (født 17. september 1996 i Évreux, Normandie, Frankrike) er en fransk racerfører som kjører for Alpine F1. Han har tidligere kjørt for Renault, Force India og Manor Racing, og debuterte i Belgias Grand Prix 2016 hvor han erstattet Rio Haryanto. Ocon underskrev en avtale med Renault Formula-1 team, fra og med 2020, men sesongen 2021 ble Renault til Alpine F1. I 2014 vant han europamesterskapet i Formel 3, og i 2015 vant han GP3-mesterskapet. I 2016 konkurrerte han i DTM-mesterskapet fram til han gikk til Formel 1.
Fullstendige Formel 1-resultater
Noter til tabellene: ‡ - Halvparten av poengene ble tildelt under Belgias Grand Prix 2021 etter at under 75% av løpsdistansen ble fullført på grunn av kraftig regn. † - Føreren brøt løpet, men ble klassifisert ettersom han hadde fullført over 90% av løpsdistansen.
* - Sesongen pågår.
Nicolas Jacobi
Nicolas Jacobi (født 13. april 1987) er en tysk landhockeyspiller.
Han representerte Tyskland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok bronse i herrenes turnering.
Valdres Brass Band
Valdres Brass Band (tidl. Fagernes Musikkorps) er et brassband med tilhold i Fagernes, Nord-Aurdal.
Korpset ble stiftet 31. desember 1911, og het først «Luren». Det er det eldste musikkorpset i Valdres. Korpset endret navn fra Luren til Fagernes Musikkorps i 1928. I 1961 ble korpsets dirigent gjennom mange år, Arne Johansen, tildelt Norges Musikkorps forbund s fortjenestemedalje.
Korpset har deltatt i en rekke brassbandkonkurranser, og vant sin klasse i Norgesmesterskapet for brassband i 1986, 2005 og 2019.
Tyver, trøbbel og en lysende komet
Tyver, trøbbel og en lysende komet er en barnebok av Mari Kjetun som kom ut på Gyldendal sommeren 2009. Manuset vant Gyldendal og Norlis konkurranse for barnebøker i 2008.
Juryens begrunnelse var: «Manus har et fint tegnet persongalleri, og forfatteren behersker den vanskelige kunsten det er å språklig gi hver og én personlig stemme og individualitet. Forfatteren makter med humor, sprelskhet og varme å balansere det umulige og det usannsynlige - og hun får oss til å tro på det som skjer, uansett hvor vilt og langt fra hverdagen det kan synes. Vinneren har skrevet en rik og varm nåtidshistorie i en original setting, og er en verdig vinner av konkurransen.»
Boken handler om 12-åringen Tessa som bor sammen med moren sin - men aldri lenge på samme sted. Faren finnes bare som et bilde som er med på flyttelasset. Nå drar de til en husmannsplass i skogen med det lokale fengselet som nærmeste nabo. Det blir dramatikk når en fange Tessa kjenner rømmer - og Tessa løser problemene på uventet vis.
Oppfølgeren Røre, rabalder og en sulten sjiraff kom i august 2010 på Gyldendal.
Boken finnes også som lydbok fra Lydbokforlaget lest av Cici Henriksen.
Mosjøen Veveri
Mosjøen Veveri AS lå i Mosjøen, Nordland. Bedriften var en av Nordens største produsent av tekstil i metervare og produserte blant annet bevernylon. Hovedmarkedet var Europa, og bedriften var representert med agenter i de fleste europeiske land.
Omsetningen var i 2006 75 millioner kroner. Bedriften ble opprettet i 1953 og har opp gjennom disse årene hatt en rekke forskjellige eiere. Den 8. oktober 2008 vedtok styret styrt avvikling av hele driften som ble stoppet ved årsskiftet. Bedriften hadde ved nedleggelsen 58 ansatte.
I 1981 gikk verdier for 60 millioner kroner tapt da en storbrann legger veveriet i aske. Brannårsaken var uforsiktighet med åpen varme ved reparasjon av asfalttak. To år senere, i 1983, mister de 160 ansatte arbeidet da bedriften blir slått konkurs.
Loktapapir
Loktapapir, også kjent som Nepal-papir, rispapir eller Himalaya-papir, er papir laget av loktabusken som vokser i Himalaya-fjellene.
Papiret er kjent for sin tekstur, styrke og lette vekt. Lokta-papir brukes som et alternativ til annet papir, gjerne spesielt siden papiret ikke inneholder tre. Papiret er laget av den innerste barken til loktaplanten – en plante som kun vokser i store høyder og som har den egenskapen at den vokser opp igjen fra sine egne røtter etter høsting. Så lenge deler av røttene blir igjen vil planten vokse til på nytt, slik som løvetann. Foruten å brukes til papir brukes også loktaplanten til å lage tråd. Loktapapir er et fullstendig nedbrytbart papir. Ofte produseres loktapapir økologisk og helt uten bruk av syrer og kjemikalier under farging. Dette gjør at papiret passer til bruk i bildealbumer og som scrapbook-papir.
Safir (seilbåt)
Safir er en seilbåt med en konstruksjon basert på den tidligere OL-klassen 5.5.
Konstruksjon
Skroget er bygd i glassfiber-armert plast i enkellaminat med forsterkninger og dekket er i sandwich. Kjølen er nedbygd og har tolv bunnstokker som gir en veldig kraftig konstruksjon. Kjølen er bly. Båten har doble ror – ett kjølror og ett friliggende ror.
Safiren har en brøkdelsrigg med gjennomgående mast. Enkle vinkelrette salingshorn og bakstag gir en veldig trimbar rigg. De fleste båtene har selvslående fokk.
Innredningen er ulik mellom de fleste Safirer, da de er selvbygde.
Formene for skrog, dekk mm og verktøy for mastprofilen eies av Svenska Safirförbundet.
Seilegenskaper
Safiren er fremfor alt en kryssbåt som seiler høyt mot vinden i fart opp til 6,5 knop. På medvind begrenses farten av skroglengden. Maksfart på rolig sjø ligger på omkring 9–10 knop.
Det slanke skroget gjør at båten beholder sine fine kryssegenskaper selv når den krenger i likhet med R-båter og Skjærgårdskryssere.
Kappseiling
Båtene kappseiles både på bane og på distanse rundt om i Sverige. I flere av de største seilasene i Sverige starter Safirene i egen klasse. Safiren har hatt Svensk mesterskap-status siden 1980. Denne statusen mistet de i 2009, da de ikke klarte å oppdrive nok deltagere.
Safiren er kun anerkjent som klassebåt i Sverige.
Geografisk spredning
De fleste båtene seiler i Sverige (153 stk.) og Danmark (42 stk.), men en del båter finnes også i Finland, Norge og Tyskland.
Liste over kulturminner i Hareid
Liste over kulturminner i Hareid er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Hareid. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
IMI Brass
IMI Brass (tidl. Stavanger Indremisjons Korps) er et brassband med sete i Stavanger.
Korpset, som ble stiftet 30. november 1938, har deltatt i en rekke brassbandkonkurranser.
Store Leirsjøen
Store Leirsjøen eller Stor-Leirsjøen ligger i Leirelvvassdraget i Trondheim bymark. Leirsjøen var opprinnelig adskilt fra Frøsetvatnet i øst, men ved oppdemmingen i 1929 fløt vannene sammen. Leirsjøen var drikkevannskilde i årene 1922 til 1993, og reservevannkilde etter det. Av denne grunn har det ikke vært tillatt å fiske i vannet. Resultatet er en stor bestand av småfallen ørret og røye. Ved prøvefiske var gjennomsnittsstørrelsen i fangstene omkring 100 gram. Det finnes også trepigget stingsild i vannet. Dessuten har bever tilhold i vannet.
Vannet har tilsig fra Litl-Leirsjøen i vest, og utløp til Leirelva mot øst.
José María Iglesias
José María Iglesias (født 5. januar 1823, død 17. november 1891) var en meksikansk politiker og journalist. Han var president i Mexico i en kortere periode fra den 31. oktober 1876 til den 15. mars 1877.
Den 16. september 1857 ble Iglesias valgt til høyesterettsdommer. I mai 1863 ble president Benito Juárez tvunget til å forlate Mexico by, og Iglesias fulgte med ham. Etter å ha returnert til Mexico by, ble Iglesias igjen valgt inn i Kongressen. I 1867 ble Iglesias innsatt som president i deputertkammeret.
I 1871 trakk Iglesias seg fra politikken på grunn av skrantende helse. Han returnerte til offentlig tjeneste året etter, og i juli 1873 ble Iglesias igjen innsatt i Høyesterett, denne gangen som president. Den 26. september 1873 ble det avholdt presidentvalg, men Iglesias erklærte valget ulovlig på grunn av svindel. I fravær av en konstitusjonell president sier grunnloven at den utøvende makt i landet skal utøves av presidenten i Høyesterett, og som sådan ble Iglesias utnevnt til president i Mexico.
Han døde i Mexico by den 17. november 1891, i en alder av 68 år.
Bhuj
Bhuj (gujarati: ) er en by i Kachchhdistriktet i delstaten Gujarat i India. Den ble grunnlagt av Rao Hamirji i 1510 og ble hovedstad i 1549. Det første Swaminarayan Sampraday-tempelet ble bygget i Bhuj i 1822.
I januar 2001 ble byen rammet av et større jordskjelv som forårsaket stor skade.
Samferdsel
Bhuj har jernbanelinjer til Ahmadabad, Mumbai og Delhi. Innenrikslufthavnen er Bhuj lufthavn.
Verdens største idiot (vise)
«Verdens største idiot» også kalt «Tulla» eller «På en bondegård i Lunde», er en norsk vise fra omkring 1920.
Opphav
«Verdens største idiot», «Tulla» eller «På en bondegård i Lunde», som visa også kalles, er skrevet til en populær og mye brukt melodi. Arne Svendsen oppgir i 20 viser  at melodien er hentet fra «Kanskje er det liv i ham endnu». Dette er refrenget til Vilhelm Dybwads vise «Manden som hengte sig paa Ekeberg», som fremdeles blir sunget til samme melodi. Komponisten er ukjent. Den norske teksten, «Verdens største idiot», skal ha blitt forfattet av Arne Svendsen til en revy på Chat Noir i tiden omkring 1920, og han fikk selv publisert teksten i 1923, sammen med et dusin andre viser. Senere har «Verdens største idiot» fått plass i Den store blå viseboka. og i «Frem fra glemselen», en serie LP-plater som ble solgt i store opplag på 1970-tallet.
Hanns-Martin-Schleyer-Halle
Hanns-Martin-Schleyer-Halle (kort: Schleyer-Halle) er den største arrangementshall i Stuttgart. Hallen, som har innebygget velodrom (lengde: 285,71 meter) ble bygget i 1984 og er oppkalt etter den myrdede president for den tyske arbeidsgiverforeningen, Hanns-Martin Schleyer. Hallen i Stuttgart-Bad Cannstatt ligger på Cannstatter Wasen direkte ved siden av Gottlieb-Daimler-Stadion.
Den drives av Messegesellschaft Stuttgart. Hallen har en kapasitet på 10 000 sitteplasser eller 13 000 stå- og sitteplasser. Hallen er siden ombygget og modernisert, og kapasiteten er utvidet til 15 000 sitte- og ståplasser.
Ved siden av messer og andre typer arrangementer (partikongresser, kirkedager, hovedforsamlinger o.a.) holdes det først og fremst store musikk- og sportsarrangementer i hallen.
Sandnes idrettspark
Sandnes idrettspark ligger på Trones i Sandnes i Rogaland. Sandnes idrettspark er eid av Sandnes kommune og blir brukt av Sandnes Ulf (fotball) og Sandnes Idrettslag (friidrett). Parken består av Sandnes stadion for friidrett og fotball, Giskehallen idretts- og svømmehall, tennisanlegg, kunstgrasbaner, treningsbaner med gras, flomlysbaner med grus, rullebrett-område, samt diverse turveier og joggestier.
Fotballbaner
Sandnes idrettspark har følgende gressbaner (pluss info om banene):
Det var en gang et eventyr
Det var en gang et eventyr er en norsk dramaserie for barn som ble sendt på NRK i 2008. Hver episode er basert på og inspirert av et velkjent norsk eller internasjonalt eventyr. Serien er basert på den prisvinnende kortfilmen Det var en gang en cherrox og er produsert av Seefood TV. Regi og manus er ved Håvard Janbu Haukeland, Christopher Pahle og Martin Zimmer. Blant de voksne hovedrollene finner vi Jon Øigarden, Marit Andreassen, Odd-Magnus Williamson, Aslag Guttormsgaard, Jannike Kruse, Espen Eckbo og Bjørn Jenseg.
Sandnes idrettspark
Fotballbaner
- Sandnes Idrettspark hovedbane 1: 105x67m, VIP-rom med høyttaleranlegg samt tribune med kapasitet til ca. 1 500 personer. Ni garderober tilgjengelig på Sandnes idrettspark, et sett store fotballmål
Det var en gang et eventyr
Episode 1 – Syvende far i huset
Camilla blir sendt til rektor for å ha spist opp klassens blåbærkake. Richard vet hvem som egentlig har spist kaken og bestemmer seg for å renvaske henne, men å finne veien til rektor viser seg å bli minst like vanskelig som å finne den sjuende far i huset!
Episode 2 – Askepott
Camilla har gjort Richard lei seg, og må si unnskyld til ham i bursdagsselskapet hans i kveld. Men takket være stesøstrene har hun fått husarrest. Vil hun greie å komme seg i bursdagsselskapet til Richard uten at stesøstrene og stemoren merker det? Og vil hun, akkurat som Askepott, rekke å komme hjem igjen før klokken har slått?
Sandnes idrettspark
Fotballbaner
- Sandnes Idrettspark Giskefelt 1: 103x64m, garderober tilgjengelig på Sandnes idrettspark, to sett store fotballmål.
Fram Ekspress
Fram Ekspress er navnet på langrutene og ekspressbussrutene mellom byene i Møre og Romsdal og blant annet Trondheim og Oppdal som kjøres på anbudskontrakt for Fram. Navnet ble tatt i bruk fra 1. januar 2016, og bussene som benyttes på rutene er hvite med blå hekk. Rutene bygger videre på kommersielle ekspressbussruter, togbussruter og vanlige langruter.
Bjåen
Bjåen er ei grend i Bykle kommune i Agder nær grensen til Vestfold og Telemark. Bygda ligger langs riksvei 9, og er trolig mest kjent for Bjåen turisthytte.
778 Theobalda
778 Theobalda er en hovedbelteasteroide. Den er navneopphavet til asteroidefamilien Theobalda. Den ble oppdaga den 25. januar 1914 av Franz Kaiser fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter Kaisers far, Theobald Kaiser.
Sandnes idrettspark
Fotballbaner
- Sandnes Idrettspark Giskefelt 2: Garderober tilgjengelig på Sandnes idrettspark.
Det var en gang et eventyr
Episode 3 – Askeladden og de gode hjelperne
Richard melder seg på olabilløpet for å vinne ”prinsessen” Camilla. Men hva skal han gjøre, han har jo ikke en gang noen olabil? Og hvordan skal han få de klønete hjelperne han plukker med seg på veien til å være like nyttige som Askeladdens gode hjelpere?
Sandnes idrettspark
Fotballbaner
- Sandnes Idrettspark hovedbane 2 (kunstgress): 106x67 m, garderober tilgjengelig på Sandnes idrettspark, to sett store fotballmål.
Det var en gang et eventyr
Episode 4 – Soria Moria slott
Richard bestemmer seg for å redde Camilla fra kjedelig voksenselskap på 17. mai. Men akkurat som i eventyret om Soria Moria slott er det lettere sagt enn gjort å finne restauranten, og kanskje er det flere enn én prinsesse som må reddes også!
Sandnes idrettspark
Fotballbaner
- Gymnasbanen (grus): 95x55 m, garderober tilgjengelig på Sandnes idrettspark, et sett store fotballmål.
Det var en gang et eventyr
Episode 5 – Hans og Grete
Camilla får skylden for å ha mistet den siste fotballen som var igjen på skolen, og må gå inn i hagen til enkefru Bang for å finne den igjen. Men enkefru Bang, som er minst like skummel som heksa i eventyret om Hans og Grete, har allerede tatt med seg ballen inn i huset...
Episode 6 – Tornerose
Camilla besvimer etter å ha blitt stukket av en veps, og Richard får skylden. Han er overbevist om at alt hun trenger for å våkne igjen er et kyss, akkurat som i eventyret om Tornerose. Men i morgen reiser Richard på sommerferie. Hvordan skal han rekke å redde Camilla før det er for sent?
Sandnes idrettspark
Fotballbaner
- Flomlysbanen (grus): 94x60 m, garderober tilgjengelig på Sandnes idrettspark, et sett store fotballmål.
Dagens prosjekter ved Sandnes idrettspark
I 2006 fikk Sandnes idrettspark kunstgressbane. Kunstgressbanen sto klar i starten av oktober 2006, mens offisiell åpning av banen gikk av stabelen onsdag 1. november 2006. Kunstgressbanen hadde en kostnad på 10,5 millioner kroner og måler 106 x 67 meter. I utgangspunktet skal kunstgressbanen benyttes året rundt, med unntak av når det er snø og is på banen. Banen vil ikke måkes for snø da dette gir unødvendig slitasje, blant annet ved at gummikulene blir "fraktet" av banen i snøen. Med godt vedlikehold håpes det at banen skal holde i 12 år.
Det var en gang et eventyr
Eventyrgrepet
Barnas håpefulle handlinger blir likevel ikke alltid som i eventyrene. Oppdagelsen av at virkeligheten ikke alltid samsvarer med eventyrene gir serien flere morsomme antiklimakser. Som når Camilla oppdager at duene hennes ikke har ryddet rommet, eller at "det slemme trollet" (faren til Camilla) ikke lar seg skremme av et tresverd kombinert med en stor dose selvtillit og riddermot.
Sandnes idrettspark
Dagens prosjekter ved Sandnes idrettspark
Kunstgressbanen er en del av et utbyggingsprosjekt på Sandnes idrettspark. I dette prosjektet inngår den nevnte kunstgressbanen, utbygging av Ulf-huset, parkeringsplass like ved kunstgressbanen, utbygging av treningsfeltet samt bedre fasiliteter rundt Sandnes idrettspark.
Jabalpur
Jabalpur (hindi ) er en by i den indiske delstaten Madhya Pradesh. Byen er administrasjonssentrum i distriktet og divisjonen med samme navn. Jabalpur er med sine 1 117 200 innbyggere en av Madhya Pradeshs største byer, og var ved folketellinga i 2001 Indias 27. største tettsted.
Navnet kommer fra arabisk jabal «fjell» og sanskrit pura «by». Jabal er også rota i navnet på Gibraltar, opprinnelig Jebel al Tariq («Tariqs fjell»).
Det var en gang et eventyr
Sjangeren
Seriens overordnede sjanger kan beskrives som familieunderholdning fordi den appellerer til både voksne og barn. Det er barn som gestalter hovedrollene og både handlingen og formen på episodene passer til begrepet barnefilm. Men i motsetning til mye annen barneunderholdning er de voksne ikke "fordummet" for å "bli forstått" av barn. Serieskapernes holdning har vært at barn både forstår og liker å oppleve voksen kommunikasjon, uten filter. De velkjente "glansbildene" vi er vant med fra barne-tv er byttet ut med ærlige og direkte voksenroller som ikke kamuflerer det faktum at de synes barn kan være masete og i veien. Replikker som nattbordskuffen er forbudt område gjør også at serien har en verdi som voksenunderholdning, spesielt fordi voksne vet at replikkene går over hodet på de fleste barn.
Linus Butt
Linus Butt (født 12. mars 1987) er en tysk landhockeyspiller.
Han representerte Tyskland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok bronse i herrenes turnering.
Det var en gang et eventyr
Sjangeren
Enkelte av episodene er mer tydelige mot en sjanger enn andre. I episoden Hans og Grete (episode 5) benyttes mange velkjente grøssergrep; Uttrykket er fargeløst, mørkt og skummelt og Camilla blir fanget hos skolens skumle nabo – en gammel dame som visstnok klipper opp barn og spiser dem. Det blir en nervepirrende kamp for å komme seg ut av det mørke, våte kjellerrommet og både musikken, klipperytmen og lydeffektene får barn til å klamre seg til stollenet. Episoden Askeladden og de gode hjelperne er en klassisk "Mighty Ducks- film" der hovedpersonen mot all odds vinner et stort olabilløp og dermed også jenta han drømmer om. Episoden med navn Askepott har form som en klassisk romantisk komedie der det hele tiden veksles mellom skuffelse, glede og håp før hovedpersonene til slutt får hverandre. Romantisk musikk, myke farger og svingende følelser gjør sjanger-referansen tydelig.
Både musikk, innhold, dramaturgi, sjanger og formgrep synes inspirert av amerikansk filmhåndverk, og serieskaperne må sies å være inspirert av Hollywood både i form og innhold. Klisjéer og feelgoodslutter med stor, pompøs musikk er uvant i norsk film og tv, men har de siste årene kommet mer og mer.
Om skaperne
Serien er skrevet, regissert og klippet av Håvard Janbu Haukeland og Martin Zimmer og er deres debutarbeid med et større format. Det er ganske uvanlig at tre regissører jobber med samme film eller tv-serie. Janbu Haukeland, Pahle og Zimmer har likevel skrevet og regissert hele serien som et likestilt trespann. Av andre prosjekter de står bak, kan nevnes kortfilmen Det var en gang en cherrox, Persbråtens skolerevy Metropolis (som vant Aftenpostens revypris for beste skolerevy i 2005).