cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Østlig tømmerulv
Beskrivelse
Østlig tømmerulv tilhører de største underartene, spesielt hva kroppslengde angår. Den blir normalt ca. 150-180 cm lang, hode og hale inkludert. Skulderhøyden er typisk ca. 65-85 cm, mens vekten kan komme opp mot ca. 45 kg. Gjennomsnittsvekten for hanner er ca. 35 kg. Tispene er gjerne ca. 15% mindre enn hannene. Pelsen er gjerne sølvgrå eller brungrå, med lysere kremfarget eller lysebrun underpels.
Franz Zingerle
Franz Zingerle (født 11. desember 1908 i Axams, Tirol, død 12. juni 1988 samme sted) var en østerriksk alpinist og verdensmester i utfor.
Zingerle deltok regelmessig i skirenn fra han var 21 år. Allerede den påfølgende sesongen vant han både utfor- og slalåmrennet i Seefeld. Vinteren 1932 ble han østerriksk mester i kombinasjonsøvelsen, og deltok i FIS-rennene i 1932, som senere ble godkjent som verdensmesterskap, der han kom på femteplass i slalåm.
Vinteren 1935 kunne Zingerle feire den største triumfen i sin relativt korte karriere, da han tok gull i utfor under VM 1935 i Mürren. Han deltok i internasjonale mesterskap frem til 1937.
Gazipasa lufthavn
Gazipaşa lufthavn (IATA: GZP, ICAO: LTFG) er en internasjonal lufthavn i provinsen Antalya i Tyrkia. Lufthavnen åpnet med innenriksflyvninger i juli 2010 med daglige flyvninger til Istanbul med Bora Jet. I 2011 startet Transavia opp med flyvning til Amsterdam, som var den første internasjonale flyvningen. Lufthavnen ligger ca. 40 minutters kjøring fra Alanya, i motsetning til to timer mellom Alanya og Antalya lufthavn. 3. juli 2012 startet SAS opp med flyvninger til Oslo, og har senere startet ruter Bergen, Stavanger, Stockholm, København og Billund.
Det himmelske Jerusalem
Det himmelske Jerusalem, også kalt for Det nye Jerusalem, Guds tabernakel, Den hellige byen, Guds by, Jerusalem Oventil, og Sion, er både en litterær og samtidig figurativ by som er et fullstendig nytt oppholdssted for helgenene. Andre har den tro at det er en fysisk rekonstruksjon, en åndelig eller hellig gjenreising av den faktiske byen Jerusalem. Ved at byen Jerusalem er helligsted for tre verdensreligioner, jødedom, kristendom og islam, og dessuten også for Bahai-troen, er den et viktig symbol for disse religionene. Innenfor spesielt kristendommen har Det himmelske Jerusalem en betydningsfull plass i Johannes' åpenbaring (eller apokalypsen), det siste skriftet i Det nye testamente, og i således i den kristne eskatologi (læren om de siste ting) og i kristen teologi. Det himmelske Jerusalem har også påvirket kristen filosofi og kristen mystikk.
Av alle jordiske trosforestillinger og tradisjoner, basert på Bibelen og andre skrifter i jødisk og kristen religioner, slik som fundamentalistisk protestantisme, ortodoks kristendom, og ortodoks jødedom, forutser at en bokstavelig fornyelse av Jerusalem vil en dag skje ved Tempelhøyden i henhold til ulike bibelske profetier. Dispensasjonalister tror på et bokstavelig Himmelsk Jerusalem kommer ned fra Gud i Himmelen og som vil være en fullstendig ny by av utrolige dimensjoner. Andre religiøse sekter, som ulike protestantiske trosretninger, mormonere og modernistiske utgaver av kristendommen og reformistisk jødedom, ser på Det himmelske Jerusalem som figurativt eller tror at en slik fornyelse allerede har skjedd, eller at det vil skje ved et annet sted enn Tempelhøyden.
Jerusalem er en av flere hellige byer i Islam, og for den muslimske tro er Jerusalem kun den tredje mest hellige byen, etter Mekka og Medina. For Bahai-troen og denne troens grunnlegger Bahá'u'lláh identifiserer Det himmelske Jerusalem med hans påståtte åpenbaring og med Guds lov, og med en fornyelse av religionen som skjer hvert tusende år.
Opprinnelse og jødedom
Paradisets hager i antikkens Det fjerne østen er den tidligste foregående ideer eller tanker om Det himmelske Jerusalem. I Det gamle testamente beskriver Første Mosebok hvordan Edens hage er tilsvarende til paradisets hager. I begge skjemaer er det tale om et inngjerdet avlukke, delt av store vann og til beboernes fryd. Syntesen av de geometriske og naturlige anordninger i paradisets hager har også et ekko i Det himmelske Jerusalem. Ettersom jødedommen ser på det fornyede Jerusalem som en form for paradis, presenterer Edens hage seg selv som et form for jødisk forbilde for Det himmelske Jerusalem. På disse måtene er Edens hage en betydelig trekk hos både kristendommens som jødedommens skapelsesmyter og fungerer som elementer til tanken om Det himmelske Jerusalem.
Byen Jerusalem har umåtelig betydning for jødedommen. Den jødiske tro har lenge betraktet Jerusalem som sin viktigste by, senteret for Det lovede land, og som et symbol på det jødiske folk. Faktisk holder den moderne jødiske staten Israel Jerusalem som sin hovedstad, skjønt dette kravet er noe kontroversielt. Jerusalems vedholdende betydning fra eldgamle tider forklarer hvorfor jødene begynte å knytte fornyelsen av Jerusalem med paradiset.
Paktens ark, Tabernakel, og Tempelet i Jerusalem var medvirkende i utviklingen av tanken om Det himmelske Jerusalem. Historien til disse stedene for tilbedelse knyttes til Det himmelske Jerusalem.
Begrepet eller konseptet med Det himmelske Jerusalem har sin nærmeste opprinnelse i jødedommen ved ødeleggelsen av Salomos Tempel og det babylonske fangenskap, hendelser som sporet og framskyndet det jødiske håpet for en gjenreising av Jerusalem. Da Nebukadnesar II av Babylonia herjet og brente Jerusalem, ødela tempelet, og førte jødene i fangenskap i år 586 f.Kr. spådde den jødiske profeten Esekiel for sitt folk om at Jerusalem ville bli gjenreist. Jødene holdt Esekiels løfte om Jerusalems gjenreiselse i sine hjerter som et grunnleggende håp i løpet av deres tid i fangenskap og i tiden etter. I løpet av historien har flere andre profeter kommet fram med budskap om Jerusalems gjenreiselse. Det har lenge vært en tro i jødedommen om at Messias vil komme gjennom Den gylne porten, fornye Jerusalem og Israel, og redde det jødiske folket. Sion, et arkaisk ord som opprinnelig betegnet et fjell i nærheten av Jerusalem (Sionfjellet), er likeledes knyttet til Det himmelske Jerusalem.
Visse elementer i moderne religiøs sionisme (også kalt for Mizrachi, en ideologi som kombinerer sionisme og jødedom), spesielt kristen sionisme, lytter til denne antikke jødiske lengselen etter Jerusalems gjenreiselse. Tanken om Det tredje tempel har mye til felles med konseptet om Det himmelske Jerusalem.
Kristendommen
Ettersom kristendommen hadde sin opprinnelse som en jødisk sekt har historien om de jødiske hellige steder for gudsdyrkelse og samtidige tanker om oldtidens jødedom beskrevet overfor tjent delvis som grunnleggende for utviklingen av den kristne oppfatningen om Det himmelske Jerusalem. I tillegg til jødedommens ærbødighet for byen har kristne alltid plassert religiøs betydning på Jerusalem som stedet for korsfestelsen og andre hendelser sentrale for kristen tro. Spesielt ødeleggelsen av Det andre tempelet som skjedde i år 70, noen få tiår etter kristendommen begynte sin atskillelse fra jødedommen var frøet for den begynnende kristne tanken om apokalypsen for sin tid. I løpet av avhandlingen om Den lille apokalypse i De synoptiske evangelier, forutsier Jesus om ødeleggelsen av Herodes’ tempel, og lover at det vil gå forut for menneskesønnens tilbakekomst, Jesu gjenkomst. Dette profetiet om Jerusalems gjenreiselse av Messias gir et ekko av de tilsvarende jødiske profetier. Visjonene om Det himmelske Jerusalem til Johannes av Patmos, den antatte forfatteren av Johannes' åpenbaring, støtter seg på Den lille apokalypse og alle historiske forløpere som er nevnt overfor.
Basert på Johannes' åpenbaring har av førmillenniumismen hevdet at etter de siste tider og den andre skapelsen av himmel og jord vil Det himmelske Jerusalem ikke være begrenset til eksatologi (læren om de siste ting). Mange kristne ser på Det himmelske Jerusalem som en nåværende realitet – kristne ser på Det himmelske Jerusalem som fullbyrdelsen av Kristu legeme, altså kirken. I henhold til dette synet har kristne allerede tatt del i både Det himmelske Jerusalem og den jordiske kirke som en form for «todelt borgerskap». På denne måten representerer Det himmelske Jerusalem for kristne den endelige og evige forsoning mellom Gud og hans utvalgte folk, «slutten på den kristne pilegrimsreise». Som sådan er Det himmelske Jerusalem et begrep for Himmelen.
Pomesania bispedømme
Pomesania bispedømme var et av ni bispedømmer som eksisterte i De tyske riddernes ordensstat. Bispedømmet ble grunnlagt i 1243 samtidig med de tre andre bispedømmene i Preussen (Kulm, Ermland og Samland bispedømme), og utgjorde den nordøstlige delen av det senere Vest-Preussen. Det ble oppkalt etter det gammelprøyssiske landskapet Pomesania, som Den tyske ridderorden hadde kristnet/erobret.
Den tyske ridderorden var også verdslig hersker over to tredjedeler av bispedømmet. Resten var formelt i biskopen av Pomesanias besittelse (utgjorde altså et høystift). På det kirkelige plan lå de prøyssiske bispedømmene fra 1255 under Rīga erkebispedømme. Biskopens residens lå i Riesenburg (i dag Prabuty), men bispedømmets katedral var domkirken i Marienwerder (Kwidzyn).
1523 gikk den daværende biskopen av Pomesania og Samland, Georg von Polenz, over til den lutherske lære. To år senere ble De tyske riddernes ordensstat sekularisert, og reformasjonen innført. Territoriet ble omvandlet til det verdslige, protestantiske hertugdømmet Preussen. Pomesania bispedømme ble derfor opphevet. Frem til 1587 fantes det imidlertid protestantiske biskoper av Pomesania. De delene av Pomesania som ved den andre freden i Thorn (1466) hadde falt til Polen, forble derimot katolske og ble lagt til Kulm bispedømme.
Edgar Ende
Han var sønn av Gustav Ende.
Presidente Olegário
Presidente Olegário er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
After Crying
After Crying  er et ungarsk band, grunnlagt i 1986, som komponerer og fremfører samtidsmusikk og symfonisk rock. De bruker klassiske instrumenter som cello, trompet, fløyte og piano, samt tradisjonelle rockeinstrumenter. De har spilt sammen med kammerorkestre og symfoniorkestre.
Ellen Ripley
Ellen Louise Ripley er en fiktiv rollefigur og protagonisten i filmserien Alien (1979–97). Rollefiguren ble skapt av manusforfatterne Dan O'Bannon og Ronald Shusett, og spilt av den amerikanske skuespilleren Sigourney Weaver. Hun blir ofte ansett som en av de beste heltinnene i filmhistorien: det var varselet for flere utfordrende kjønnsroller i fremtiden, spesielt i science fiction, action og grøssere. Weaver ble verdenskjent, og Ripley er hennes mest kjente rolle til dags dato.
Rollefiguren har vært inkludert i en rekke lister gjennom tidene: I 2011 rangerte det britiske magasinet Total Film henne øverst i listen 100 Greatest Female Characters. Det amerikanske filminstituttet har kåret figuren til filmhistoriens 8. beste helteskikkelse. Hun har også blitt kåret til den femte kuleste helten i populærkulturen av Entertainment Weekly, den niende beste filmfiguren noensinne av Empire (den høyeste kvinnerollen på listen) og den åttende beste rollefiguren i filmhistorien av Premiere. Den anerkjente science fiction-forfatteren John Scalzi har sagt at hun «åpenbart er den beste kvinnelige rollefiguren innen science fiction».
Ripley har også hatt opptredener i en rekke andre merkevarer, inkludert bøker, tegneserie og videospill. I 2014 gjentok Weaver rollen sin som Ripley (sammen med mange av de andre skuespillerne fra Alien – den 8. passasjeren) for videospillet Alien: Isolation.
Alien – den 8. passasjeren
I Alien – den 8. passasjeren blir Ripley introdusert som tredjestyrmannen ombord på «Nostromo», et romskip som frakter 20 millioner tonn malm tilbake til jorden. Mannskapet vekkes fra hypersøvn når skipet får inn et signal fra en ubebodd småplanet. De er pliktige til å sjekke ut signalet og hvor det kommer fra. Mens mannskapet er ute for å finne ut hvor det kommer fra, oppdager Ripley at signalet var et advarsel, og ikke en melding som de tidligere hadde antatt. Da de vender tilbake til romskipet har en av besetningsmedlemmene, Kane, fått et levende vesen festet til ansiktet sitt. Ripley nekter dem å komme ombord på grunn av karantenereglene, men kollegaen Ash bryter protokollen, og tar dem inn via en annen utgang.
Etterhvert forsvinner vesenet av seg selv, og Kane våkner. Under mannskapets siste måltid før de legger seg tilbake til hypersøvn begynner han imidlertid å hoste ukontrollert, helt til en skapning brekker seg ut gjennom brystkassen hans. Ripley går sammen med besetningsmedlemmene Parker og Brett for å finne vesenet, men uten hell; Brett blir drept mens han leter etter katten sin, Jones. Kapteinen Dallas prøver å lete etter skapningen i skipets ventilasjonssystem hvor det drepte Brett, men dør i forsøket. Dette etterlater Ripley i ledelsen, som bestemmer seg for å følge Dallas sin plan om å finne og drepe udyret i ventilasjonssystemet.
Mens hun sjekker skipets hoveddatamaskin, finner hun ut at Ash er en androide som ble beordret til å ta med en utenomjordisk skapning hjem, selv om det kunne gå på bekostning av mannskapet. Ripley konfronterer Ash, som plutselig gjør et forsøk på å drepe henne. De gjenværende besetningsmedlemmene, Parker og Lambert, hjelper henne og slår etterhvert Ashs hode av. Som tre personer igjen ser de kun én mulighet igjen: å sprenge «Nostromo» i lufta og rømme i en nødfarkost. Planen iverksettes, men romvesenet dreper Parker og Lambert underveis, og etterlater Ripley som den eneste overlevende. Hun setter skipet i selvdestrueringsmodus og rømmer i nødfarkosten, men til sin skrekk oppdager hun at vesenet har kommet seg inn i det lille fartøyet. Ripley tar på seg en romdrakt, og åpner nødfarkostens luftsluse, noe som forårsaker ukontrollert trykkfall som tvinger romvesenet ut gjennom slusen. Vesenet finner imidlertid et tau og henge i, og Ripley skrur på motorene og skyter skapningen ut i rommet én gang for alle. Etter å ha loggført de siste hendelsene legger hun seg selv i hypersøvn for reisen hjemover.
Beskrivelser og kritikk
NRKs Filmpolitiet har gjennom en rekke årganger hyllet Ripley som en rollefigur og Sigourney Weaver som en skuespiller. I anmeldelsen sin av Alien – den 8. passasjeren skrev kritiker Birger Vestmo at «Weaver er den som etter hvert fremstår som overleveren med bein i nesa. Hun er filmens store heltinne og ga en sterk oppvisning i ekte girl power mens Spice Girls brukte bleier.» Han hadde også mange gode ord å si da han anmeldte oppfølgeren Aliens: «Sigourney Weaver gjør en fantastisk rolle som Ripley. Hun spiller med en gnistrende intensitet og tilstedeværelse som gjorde henne til verdens tøffeste kvinnelige actionhelt.» Filmpolitiet inkluderte ellers Ripley i listen «Filmheltinner med baller» fra 2010, hvor de ga henne tilnavnet «sjefsheltinna».
LD50
LD50 er en standard toksikologisk indikator for akutt forgiftning. Testen ble funnet opp av J. W. Trevan i 1927 og den angir hvor stor en dose må være for at 50 prosent av testsubjektene i en populasjon skal dø. Forkortelsen LD stammer fra den engelske termen lethal dose, som betyr dødelig dose.
Dyreforsøk
LD50 brukes som indikator på hvor potent en gift er i forhold til en organisme, og betegnelsen refererer til nødvendig dose for at 50 prosent av individene i en populasjon dør av forgiftningen. Dess lavere LD50, jo mer dødelig er giften. Hvor giftig en substans er for en organisme varierer imidlertid, så LD50 refereres alltid i forhold til art (LD50, mus). Giftigheten angis i vanligvis som mg/kg, av og til også som µg/kg. Giften til verdens giftigste slange, innlandstaipan (Oxyuranus microlepidotus), angis for eksempel som LD50 =  0,025 mg/kg for mus.
Menneskelig sammenheng
Siden det kan kreves forskjellig medikamentmengde for å være dødelig, avhengig av hvilken måte medikamentet er gitt på, kan det oppgis LD50 ved: Siden det kan kreves forskjellig medikamentmengde for å være giftig avhengig av hvilken måte medikamentet er gitt på, kan det oppgis TD50 ved:
For en del medikamenter er det liten forskjell mellom LD50 og medikamentmengde som er nødvendig for å få ønsket effekt. Dette gjelder en del cellegifter for kreftbehandling der det gis mest mulig medikament for å drepe kreftceller og opp mot en dose som nesten er tilstrekkelig for å ta livet av pasienten. Det kan også gis medikamentmengder som er dødelige, men som nøytraliseres av et annet medikament (motgift) før døden inntrer.
Utvikling av alternative metoder og utfasing av den klassiske LD50-metoden
Opprinnelig kunne en LD50-test kreve opp mot 100 forsøksdyr for å få den ønskede statistiske presisjonen. Da metoden ble nedfelt som internasjonal standard av OECD i 1981 forelå det allerede dyrevernmessige ønsker om å redusere bruken av forsøksdyr, og OECDs retningslinje 401 krevde derfor ned mot 30 dyr (tre doser á fem dyr per dose per kjønn). Videre innførte retningslinjen en anbefaling om å stanse forsøk ved 5000 mg / kg kroppsvekt fremfor å fortsette å øke dosen til ekstremt høye verdier. En revidert utgave i 1987 fjernet kravet om at tester måtte gjøres på begge kjønn og kravet på antall dyr ble redusert fra 30 til 20, samtidig som maksdosen ble anbefalt redusert fra 5000 mg/kg til 2000 mg/kg. De neste 15 årene var OECD-retningslinje 401 standardmetoden for å teste akutt giftighet.
I 1984 foreslo British Toxicology Society en alternativ tilnærming som baserte seg på observasjon av klare tegn på forgiftning fremfor død. Når én av testdosene fremkalte klare tegn på forgiftning kunne testen avsluttes uten å fortsette til høyere doser som ville fremkalt død. Metoden ble kjent som fixed dose procedure (FDP) og flere år med testing i Storbritannia og internasjonalt viste at den produserte reproduserbare estimater på LD50, brukte færre forsøksdyr og forårsaket mindre lidelse enn tradisjonelle metoder. I 1992 ble den nedfelt som OECD-retningslinje 420, men som et alternativ til retningslinje 401, ikke en erstatning.
I 1996 og 1998 ble to andre alternative metoder nedfelt som hhv. OECD-retningslinje 423 og 425. Disse fokuserte ikke på å unngå død, men på å redusere antall dyr ytterligere. Retningslinje 425 baserer seg på en såkalt «opp-og-ned-prosedyre» (up-and-down procedure, UDP) som først ble foreslått i 1985, og som krever maks fem forsøksdyr for en fullstendig test.
Ingen av de tre alternative metodene 420, 423 og 425 slo umiddelbart an. Én grunn var at laboratoriene manglet erfaring med de nye testene, som både var mer kompliserte å utføre enn 401 og kunne ta lenger tid. Viktigere var det nok at flere reguleringsmyndigheter, blant annet i USA, stilte krav som testene ikke kunne innfri. I 2001 publiserte derfor OECD reviderte utgaver av alle de tre metodene som gjorde at de ble akseptert av reguleringsmyndigheter over hele verden samtidig som de opprettholdt de viktigste dyrevernmessige fremskrittene. Ved utgangen av 2002 vedtok OECD å trekke tilbake retningslinje 401 helt, og OECDs medlemsland ble enige om å stanse all bruk av slike konvensjonelle LD50-tester innen utgangen av 2003.
Tabell og logaritmisk skala av stoffer og lignende og deres LD50
Her følger en tabell over en del LD50-verdier. Når en skal vurdere hvor farlig et stoff er, så gir LD50 ofte en god pekepinne på svaret. Men det er også lurt å undersøke en del ekstra. Ett eksempel er lykopsamin, der de delvise nedbrytningsproduktene akkumuleres opp i levren. En annen ting å merke seg, er at desto lavere LD50-verdien er, desto giftigere er stoffet.
Logaritmisk skala
En logaritmisk skala gjør det lettere å sammenligne de dødelige dosene.
Se også
TD50
Adam Smith
Adam Smith (ukjent fødselsdato, døpt i Kirkcaldy utenfor Edinburgh, død 17. juli 1790) var en skotsk filosof som levde på 1700-tallet. Han ble allerede i løpet av sin levetid berømt som filosof, men er i dag mest kjent som det klassiske økonomifagets grunnlegger, og dermed en av grunnleggerne av moderne samfunnsøkonomi.
Biografi
Smith var sønn av en tollfunksjonær. Faren døde mens han var spedbarn, 6 måneder før han ble døpt. Da han var rundt 4 år gammel, ble han kidnappet av sigøynere, men ble raskt reddet av onkelen, som bragte Smith tilbake til moren.
Som 14-åring begynte Smith å studere ved universitetet i Glasgow, med Francis Hutcheson som lærer i moralfilosofi. Her utviklet Smith sitt engasjement for frihet, rasjonalitet og ytringsfrihet.
Smith var sterkt inspirert av moralfilosofien til Hutcheson og David Hume, som han traff i 1750. Hume ble etter hvert en personlig venn.
Smith publiserte i 1759 sitt filosofiske hovedverk; Moralske følelser (The Theory of the Moral Sentiments). Dette verket ble raskt oversatt til flere språk, og gjorde at Smith etablerte seg internasjonalt som en av tidens mest kjente filosofer.
I perioden 1764-1766 var Smith privatlærer og reisefølge for stesønnen til Charles Townsend, som sammen med Smith foretok en såkalt dannelsesreise til Frankrike. Etter at han kom tilbake, fikk han en årlig pensjon på 300 pund fra Townsend. Det gjorde det mulig for Smith å konsentrere seg fullt og helt om skrivegjerningen de påfølgende årene.
I 1776 publiserte Smith An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations (vanligvis bare kalt The Wealth of Nations, undertiden Nasjonenes velstand på norsk), som ble hans andre hovedverk. Det har gjort ham berømt for ettertiden som grunnlegger av sosialøkonomien.
Adam Smith døde i 1790. Før sin død ba han en venn om å brenne hans upubliserte manuskripter, som trolig omfattet rammen for et større verk om rettslære og politisk økonomi, som Smith hadde annonsert allerede ved utgivelsen av Moralske følelser.
Moralske følelser
I Moralske følelser presenterer Smith sin teori om hva som ligger til grunn for menneskers opptreden mot hverandre, og hvordan dette innvirker på menneskelige samfunn. Boken er en moralpsykologisk redegjørelse for årsaken til at vi i det store og hele handler etisk riktig. Ifølge Smith skyldes det at mennesket har en medfødt evne til å føle sympati.
For Smith henger begrepet sympati nøye sammen med begrepet upartisk tilskuer. Det er tilskueren som sympatiserer og sympatien kommer som en følge av tilskuerens erkjennelse av andres følelser eller sinnstilstand. Smith hevder at som medlem av et samfunn vil vi mennesker kontinuerlig vurdere og bedømme våre medmenneskers handlinger og sinnsbevegelser, og enten akseptere dem eller ta avstand fra dem.
Adam Smiths etikk representerer på mange måter et brudd med samtidens moralfilosofiske grunnlag når han foregriper Freuds påstand om menneskets skjulte bevissthet eller underbevissthet – i Smiths terminologi definert i begrepsparet vårt indre menneske og vårt ytre menneske.
Nasjonenes velstand
I Nasjonenes velstand analyserer Smith hvordan ulike typer menneskelige samfunn fungerer. En sentral problemstilling er hvordan et land kan øke sin velstand. Ved siden av en fri markedsøkonomi legger han vekt på betydningen av spesialisering, arbeidsdeling og kapitaloppbygging i industrivirksomhet. Berømt er hans eksempel fra «a pin factory», der produktiviteten (produksjonen pr. ansatt) mangedobles når produksjonen inndeles i 18 ulike arbeidsoperasjoner, og hver arbeider får en av disse operasjonene til å spesialisere seg i. Det skal imidlertid føyes til at Smith heller ikke var blind for at en slik arbeidsdeling også hadde negative virkninger for arbeiderne.
I siste del av verket polemiserer Smith sterkt mot merkantilismen, den dominerende økonomiske tankeretning på 1600- og 1700-tallet, med dens vekt på statlige reguleringer av handel og oppsamling av gull.
Han gikk inn for å la markedskreftene fungere med minst mulig statlig inngripen i det økonomiske liv. Dette kalles ofte økonomisk- eller markedsliberalisme. Andre begreper som brukes om en stat som griper minimalt inn i det økonomiske liv er laissez-faire-politikk eller nattvekterstat.
Adam Smiths problem
Adam Smiths problem eller Adam Smiths dilemma er spørsmålet om Smiths to verker, Moralske følelser (originaltittel: The Theory of the Moral Sentiments) og Nasjonenes velstand (originaltittel: An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations), danner én enkelt enhet, eller må sees separat. Spørsmålet omhandler det ansette problemet med å forsone Smiths fokus på velvilje i hans verk Moralske følelser, med hans fokus på egeninteresse i Nasjonenes velstand.
Debatt om hans betydning for økonomifaget
Til tross for at Adam Smith ofte har blitt sett på som økonomifagets grunnlegger, har det gjennom historien reist seg noen kritiske stemmer. Den første kritikeren av Smith og hans antatte originale idéer var den østerrikske økonomen Joseph A. Schumpeter, som mente at han hadde plagiert fra andre økonomer, og at hans bidrag til økonomifaget var oppskrytte og høyst neglisjerbare. Den amerikanske økonomen og anarkokapitalisten Murray N. Rothbard gikk dog enda lengre, som mente at Smith ikke bare stjal andres idéer, men også bidro sterkt til marxismens fremmarsj, ved å gi dem gode argumenter for å organisere seg i fagforeninger. Rothbard mente også at Smith ikke var så vennlig innstilt til laissez-faire og frimarkedskapitalisme som mange hadde antatt.
Innflytelse
Adam Smiths tanker fikk særlig stor betydning på 1800-tallet i Storbritannia. Smiths ideer har også svært stor innflytelse i våre dager. Det var særlig under Margaret Thatcher i England fra slutten av 1970-årene og Ronald Reagan i USA i 1980-årene at den økonomiske politikken igjen ble vridd over i mer markedsliberalistisk retning.
Seriehuset
Seriehuset var et norsk tegneserieforlag som i hovedsak gav ut amerikanske superheltserier fra Marvel Comics og norske humortegneserier i albumformat. Noen av de mest kjente utgivelsene deres var Simpsons Comics, som var oversatt etter den originale amerikanske utgaven.
Seriehuset ble meldt konkurs i 2007.
Prudente de Morais
Prudente de Morais er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
FPE
Omdirigeringer skal ikke ligge i ordinære kategorier
Beatrice Hill-Lowe
Beatrice Geraldine Hill-Lowe (født 26. januar 1868 Louth på Irland, død 2. juli 1951) var en britisk sportsutøver som konkurrerte i bueskyting i de olympiske leker 1908 i London.
Hill-Lowe vant en olympisk bronsemedalje i bueskyting under OL 1908 i London. Hun kom på tredjeplass double National round for kvinner, bak sin landsmenn Sybil Newall og Lottie Dod.
Sepiida
De eter små bløtdyr, krabber, reker, fisk og andre Sepiida. De lever i 1-2 år.
Spolebusk
Spolebusk (Euonymus europaeus) er en løvfellende busk eller lite tre i spolebuskfamilien.
Den er rikt forgrenet med grønne, firkantede kvister og blir to–seks meter høy. Bladene er motsatte, lansettformede til elliptiske og fintannede. Høstfargen er ofte lysende rød. Blomstene er hvitgrønne, åtte–ti millimeter lange og sitter flere sammen i grenete kvaster. Det er som regel fire kronblad og fire pollenbærere. Blomstringstiden er i mai–juni. Fruktkapselen er lysrosa med fire fliker; den åpner seg så de oransje frøene vises. Busken vokser i skog og kratt, helst på kalkgrunn.
Arten er typisk for det mellomeuropeiske løvskogsbeltet og finnes fra Irland i vest til Volgas vestbredd og Kaukasus i øst. Den vokser spontant nordover til Sør-Skottland, Danmark og Sør-Sverige, men er forvillet fra hager i Norge og lenger nord i Sverige. I Norge finnes arten nå i det sommervarme området fra Østfold til grensa mellom Aust- og Vest-Agder og nordover til Gran i Oppland.
Spolebusken har fått navn etter den harde veden som ble brukt til håndteiner. På dansk og svensk heter den benved, og den må ikke forveksles med kristtorn og andre busker som kalles beinved i Norge.
Speaking of Now
Speaking of Now er et studioalbum av jazzgruppen Pat Metheny Group, utgitt 12. februar 2002 av Warner Brothers Records. Det er gruppens tiende studioutgivelse og albumet fikk en Grammy for «Best Contemporary Jazz Album» samt to Grammy-nominasjoner for to av låtene. Grunnleggeren av gruppa, gitaristen Pat Metheny, har her byttet ut sin trofaste trommeslager Paul Wertico (var med i 18 år) med mexicaneren Antonio Sanchéz, og han fikk også med seg vietnamesiske Coung Vu som både vokalist og trompetist. Sammen med Steve Rodby på bass og Lyle Mays på tangentene ga gruppen en ny «sound» fra seg enn tidligere. For å gjøre gruppens preg enda mer flerkulturelt fikk også kamerunianeren Richard Bona være med som en «altmuligmann». Albumet ble spilt inn på Right Track Studio i New York og inneholder ni spor. Et opptak fra en konsert i Tokyo, Japan fra september samme år som albumet ble utgitt ble til en DVD med navnet Speaking of Now Live.
Frederik Prytz (1853–1937)
Anton Frederik «Fritz» Winter Jakhelln Prytz (født 1853 i Alstahaug kommune, død 1937) var en norsk prest og forfatter. Han var gift med Milda Dorothea født Olsen, også fra Nordland, og av samme slekt som «Nordlandsbanens far», Ole Tobias Olsen.
I sin tid i Gloppen holdt han tillitsverv i Nordfjord Indremisjon. Han var også en aktiv forfatter og dikter. Han gav ut tre bøker med prekensamlinger om bruk av søndagen som helligdag. Bøkene ble prisbelønnet. Han skrev også fem andre bøker med religiøse emner, og diktet sanger og salmer, som for eksempel «O Jesus min ven, o Jesus min bror».
Prytz' foreldre var Eiler Hagerup Krog Prytz (1812-1900) og Anna Margrethe Thomesen (1820-1900) som var fra Bodø. Han var far til kjemikeren Milda Prytz (1891–1977) og politiker og forretningsmann Anton Frederik Winter Jakhelln Prytz (1878–1945). Statsråd Torolf Prytz, var Anton Jakhelln Prytz' yngre bror.
Valhalla Golf Club
Valhalla Golf Club er en privat golfbane i den amerikanske delstaten Kentucky, tegnet av Jack Nicklaus. Klubben eies av PGA of America, og åpnet i 1986.
Golfbanen ligger i utkanten av Louisville, Kentuckys største by.
I 1992 ble Valhalla utpekt til å være vertskap for PGA Championship 1996. Året etter kjøpte PGA of America 25% eierskap i klubben. Etter at mesterskapet var avholdt i 1996, økte PGA eierskapet til 50%, og kunngjorde at mesterskapet skulle returnere til Valhalla i 2000. På slutten av mesterskapet i 2000 skaffet PGA de resterende aksjene. Seinere det året kunngjorde PGA of America at Ryder Cup 2008 skulle avholdes på Valhalla.
Valhalla har også arrangert mesterskap for klubbprofesjonelle, PGA Club Professional Championship, i 2002, og Senior PGA Championship, en major-turnering for proffer over 50 år, i 2004.
Anders Kirkhusmo
Anders L. Kirkhusmo (født 17. desember 1865 i Ålen, død 12. desember 1949 i Oslo) var en norsk pedagog og faglig tillitsvalgt, blant annet som formann i Norges Lærerlag i 16 år. Han var med på å grunnlegge Norges Unge Venstre og var den første lederen i organisasjonen.
Kirkhusmo hadde lærerutdanning fra Klæbu seminar 1885–1887. Han arbeidet som kirkesanger i Røros fra 1889 til 1892, og underviste deretter i folkeskolen i Tolga, Brekken, Os og Nord-Odal. Han var lærer ved Elverum seminar 1896–1902. Etter dette virket han i hovedstadens skoler. Han var overlærer ved Vaterland skole fra 1917 og ved Majorstua skole fra 1927 til 1935. Han var også engasjert ved Norsk Korrespondanseskole.
Kirkhusmo hadde en rekke faglige tillitsverv. Han var formann for Oslo lærerforening, og senere for Norges Lærerlag (1917–1933). Han bidro sterkt til å modernisere organisasjonen, og under hans ledelse brukte lærerlaget midler som boikott og blokade i lønnskampen. Da han gikk av som formann, blei han utnevnt til æresmedlem av laget.
Han satt i flere offentlige utvalg om skolespørsmål og medvirket slik til at enhetsskolen ble lovfestet på 1930-tallet. Han ledet også arbeidet med å utforme framhaldsskoleloven. Han var også en forkjemper for å utvikle lærerutdanningen.
Kirkhusmo var med å stifte både Kristiania Unge Venstre og Norges Unge Venstre, og han var formann for sistnevnte fra 1909 til 1912. Han var engasjert i partiets avisarbeid gjennom Dagbladet og Østlendingen.
Også i den frilynte ungdomsbevegelsen var han aktiv. I 1892 var han første formann i Breidablikk, som var en samorganisasjon for ungdomslag i Nordøsterdalen og Sør-Trøndelag. Senere var han i mange år nestformann i Bondeungdomslaget i Kristiania.
I 1945 gav han ut memoarene Minner fra et langt arbeidsliv.
Lærerlaget har reist en minnestein over ham i Ålen.
Quartel Geral
Quartel Geral er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Norges herligste
Sesong 2 av programmet, kalt Nordens herligste, ble sendt på TVNorge i 2010. Denne ble imidlertid ingen seersuksess.
Seertall
Serien ble beskrevet som en seersuksess for TVNorge. Premieren ble sett av 452 000.
Aftenpostens Per Haddal gav premieren terningkast fire.
Opphav
Norges herligste er en norsk versjon av det svenske programmet 100 höjdare som gikk på Kanal 5 fra 2004 til 2008. Den svenske versjonen ble ledet av komikerne Filip Hammar og Fredrik Wikingsson.
Deltakerne
- De som ikke kom med i de ordinære programmene, men som vises i ekstramateriell i siste episode i 2008: Speedway-bestefaren, Alvespråkmannen fra Askøy, Hestehviskeren, Plystrekongen, Barokkmannen i Oslo, Slipsmannen, Gatesamlermannen og Vektløfteren fra Larvik - Tormod Jensen (1926-2012).
Arbeidernes kommunistparti
Arbeidernes Kommunistparti (AKP) var et norsk kommunistisk parti (1973–2007). Inntil 1990 hadde partiet tilleggsbetegnelsen marxist-leninistene (m-l). Ideologisk var partiet orientert mot maoismen. AKP stilte aldri til valg under eget navn, men deltok i Rød Valgallianse (RV).
Rød Valgallianse og AKP ble i 2007 sammenslått til det nye partiet Rødt. Rød Ungdom (RU) som hadde vært ungdomsorganisasjon for både AKP og for RV, ble ungdomsorganisasjon til Rødt.
Noregs Kommunistiske Studentforbund (NKS) var partiets studentorganisasjon, men ble etter partisammenslåingen en uavhengig organisasjon.
Partimodell
Lenin kalte kommunistpartier «et parti av ny type». AKP var inspirert av Lenins og Mao Zedongs partimodeller, og ble styrt etter prinsippet om demokratisk sentralisme.
Historie
AKP ble grunnlagt som Arbeidernes Kommunistparti (marxist-leninistene). Det ble formelt stiftet 18. februar 1973, etter forberedende møter i hemmelighet julen 1972 og reelt stiftelsesmøte 8. – 11. februar 1973.  Partiet sprang ut av Sosialistisk Ungdomsforbund (marxist-leninistene) og Marxist-Leninistiske Grupper. Disse grupperingene brøt ut av Sosialistisk Folkeparti under landsmøtet i 1969, og aktivister med tilknytting til SUF(m-l) grunnla avisa Klassekampen samme år. Partiet var basert på marxismen-leninismen-Mao Tse Tungs tenkning, og var i 1970-årene et av Vest-Europas sterkeste ml-partier. Det grunnla Forlaget Oktober som ved siden av bøker av teoretikere som Karl Marx, Friedrich Engels, Vladimir Lenin, Josef Stalin og Mao Zedong, ga ut forfattere som Dag Solstad og Jon Michelet. Partiet spilte en sentral rolle i solidaritetsarbeidet for Vietnam og Palestina og i kvinnebevegelsen. Klassekampen var offisielt organ for partiet fra februar 1973 til april 1991.
1970- og 1980-årene
Fremtredende ledere i 1970-årene var Pål Steigan, Tron Øgrim, Finn Sjue, Sverre Knutsen, Kjell Skjærvø («Billy») og Sigurd Allern. Av de fem er det bare Pål Steigan som var AKP-medlem inntil nedleggelsen. Tron Øgrim fortsatte som medlem i Rød Valgallianse, senere Rødt.
I 2005 ble det presentert som en nyhet at Kjell Skjervø (som stod frem i boken «Mao, min Mao» av Hans Petter Sjøli, utgitt på Cappelen) i 1970-årene hadde vært hemmelig medlem i sentralkomiteen. Disse opplysningene hadde han imidlertid allerede kommet med i et intervju i Røde Fane nr. 1 1992 (Skjervø forteller i intervjuet at han satt i sentralkomiteen fra 1973 til 1987 og var med i arbeidsutvalget gjennom hele 1970-årene).
Pål Steigan skrev i sine memoarer («På den himmelske freds plass», Aschehoug, 1985) at ml-bevegelsen kulminerte i 1978. I Norge var ungdomsopprøret langt på vei forbi og internasjonalt var det begynt å rakne for de mange sosialistregimene og frigjøringsbevegelsene som AKP hadde støttet opp om. Mest dramatisk var bruddet mellom Arbeidets Parti i Albania (av Mao Zedong kalt «sosialismens fyrtårn i Europa») og Kinas kommunistiske parti. Bruddet førte til en varig splittelse i den internasjonale ml-bevegelsen. AKP tok et klart standpunkt for Kina og maoismen og opplevde ikke tilsvarende splittelser som tilfellet var i blant annet Danmark og Sverige. Utenrikspolitisk holdt AKP seg til Mao Zedongs teori om «De tre verdener», selv om kritikken mot Kina, og mot grunnlaget for den kinesiske kulturrevolusjonen, økte utover på 1980-årene. AKP brøt båndene med Kina etter massakren på Den himmelske freds plass i 1989.
AKP støttet aldri opp om Sovjetunionen og deres satellittstater i Øst-Europa. Tvert imot, Sovjetunionen ble vurdert som en imperialistisk stormakt på linje med USA. Med rustningskappløpet ut over 1970-årene analyserte man det slik at det nå var Sovjetunionen som var i ferd med å bli den farligste imperialistmakten. Kombinert med Norges beliggenhet og landets medlemskap i NATO, øynet AKP en krigsfare der Sovjetunionen ble vurdert som den fremste trusselen. I denne sammenhengen foretok partiet studier på denne faren og ga blant annet ut «Geriljakrigføring i Norge» og «Slik er Sovjets hær».
AKP ga imidlertid sin tilslutning til det stalinistiske Sovjetunionen. I AKP(m-l)s tolkning var det skjedd en kontrarevolusjon i Sovjetunionen etter Josef Stalins død, noe som forvandlet Sovjet fra å være en arbeiderstyrt sosialistisk stat til et sosialimperialistisk diktatur med nærmest fascistisk tilsnitt. AKP(m-l) fikk også gitt ut Stalins verk Spørsmål i leninismen (Oktober forlag 1976,) og gav også ut bøker der de søkte å dokumentere at det fortsatt fantes «ekte» kommunister igjen i Sovjetunionen som i hemmelighet kjempet mot de sittende «falske» kommunister. (Se for eksempel Revolusjonær opposisjon i sovjet : dokumenter fra sovjetunionens revolusjonære kommunister og stalin-gruppa, (Oktober forlag, 1976)). AKP(m-l) så på Kina (og en stund Albania) som bærerne av den opprinnelige ekte kommunismen som en gang hadde vært førende i Lenins og Stalins Sovjet.
I 1980-årene gjorde et gryende kvinneopprør seg gjeldende i partiet. Dette opprøret medførte at partiet både politisk og organisatorisk la større vekt på kvinnespørsmål. AKP ble svekket gjennom hele 1980-årene, og sammenbruddet i Øst-Europa i 1989–1990 bidro til en ideologisk krise, selv om AKP aldri hadde støttet disse regimene. Rød Valgallianse ble gjort uavhengig av partiet, og et betydelig mindretall av medlemmene valgte å forlate AKP og satse utelukkende på RV. Avisa Klassekampen ble også gradvis løsere tilknyttet partiet.
1990-årene til 2007
Fra begynnelsen av 1990-årene sluttet partiet å bruke paroler som «proletariatets diktatur» og «væpna revolusjon». Selv om teorien om «proletariatets diktatur» ifølge Lenin var et «nøkkelspørsmål», mente AKP selv at de fortsatt stod fundamentert på revolusjonær marxistisk teori, samtidig som aspekter ved leninismen har vært under kritikk. De hentet momenter fra feministisk, økologisk og anti-eurosentrisk kritikk av marxismen, og integrerte disse elementene i partiets analyse. Endringene var omstridte, men det herskende synet i AKP var at dette er en positiv revidering og «nyvinning» av marxismen.
Landsmøtet i 1990 fjernet (m-l) fra navnet, noe som medførte at utbrytere dannet den partiforberedende organisasjonen (marxist-leninistene). Landsmøtet vedtok også den såkalte Obrestad-passasjen som sa at marxisme, når overført til den politiske virkelighet, nødvendigvis ender i despoti. Da Rød Valgallianse ble fristilt fra AKP, gikk store deler av høyrefløyen ut av AKP, og ved landsmøtet i 1992 ble denne formuleringen fjernet. I 1991 ble også Klassekampen formelt fristilt fra partiet, ved at en formålsparagraf i avisas vedtekter erstatta det at avisa var "Organ for Arbeidernes Kommunistparti". AKP beholdt likevel aksjemajoriteten i avisa gjennom hele 1990-tallet.
Organisatorisk har AKP i større grad forsøkt å rette seg inn mot nye generasjoner av revolusjonære. Etter at en omfattende rekrutteringskampanje ble satt i verk har partiet fra 1997, etter egne utsagn stoppet den entydig nedadgående tendensen som gjorde seg gjeldende siden slutten av 1970-årene.
AKP stilte aldri til valg, men valgte i stedet å samarbeide med RV. I 2005 startet en prosess med mål å slå sammen AKP og RV. Ifølge Klassekampen ble det på ekstraordinært landsmøte i mars 2007 vedtatt sammenslåing med RV og dannelsen av et nytt sosialistisk parti.
Det ekstraordinære landsmøtet i AKP ble som vanlig holdt på hemmelig sted, men dette ble det slutt på etter dannelsen av det nye partiet Rødt. Når RV og AKP slo seg sammen betydde det også et farvel med såkalt demokratisk sentralisme og organisering som kommunistisk parti med streng sikkerhetspolitikk. Prinsippet kjennetegnes av hemmelige landsmøter og fravær av sentrale medlemsregistre. Den formelle nedleggelsen av AKP skjedde på landsmøtet 21. april 2007.
Sporene fra den kinesiske kulturrevolusjonen
AKP hadde sin blomstringstid i Norge i de samme årene som kulturrevolusjonen pågikk i Kina. Noen av de norske maoistenes linjeskifter rundt kulturrevolusjonen fulgte også forbilder fra Kina, om enn på en fornorsket måte. De unge studenter fra rødegardistenes rekker ble under kulturrevolusjonen sendt ut for å arbeide på den kinesiske landsbygda blant vanlig folk, i den såkalte Ut på landet-bevegelsen. Et motiv for dette kan ha vært å motvirke kaos, noe den norske ml-bevegelsens medlemmer i så tilfellet ikke fikk rede på. Noen år etter lanserte AKP(m-l) en «sjølproletariseringskampanje», der deres unge akademikere gikk inn i «proletariatets»/«folkets» ikke-akademiske yrker, i fabrikker og andre steder. Bakgrunnen for dette var at partiet i for stor grad besto av studenter som lå an til en småborgerlig karriere, fremfor arbeidere. Ifølge klassisk marxisme må arbeiderklassens frigjøring være deres "eget verk", og følgelig blir det logisk at partiet som skal gå i spissen for dette ikke i hovedsak kunne bestå av folk med en annen klassetilhørighet.
Kina-fokuseringen var meget sterk. I avisen Klassekampen gjorde maobegeistringen seg gjeldende til og med i kryssordene. (Fire bokstaver vannrett: «Fortalte sannheten om frigjøringskampen». Løsningsord: S-N-O-W).
Uttrykket «sjølkritikk/selvkritikk» (som i «han tok sjølkritikk») er kanskje det klareste eksempel på maoistisk sjargong gjort kjent fra kulturrevolusjonens beryktede «kampsesjoner» som senere er glidd inn i det allmenne norske språk. Det har tildels også fortrengt de talemåter som tidligere dominerte når noen bekjentgjorde å ha innsett å ha vært på villspor. Uttrykket «sjølkritikk» har kanskje fremdeles en nyanse om at det dreier seg om en politisk sjølkritikk, og ikke så meget som en moralsk svakhetsinnrømmelse/skyldsbekjennelse og anger.
AKPs tilbakegang skyldes delvis at mange innså etter kulturrevolusjonen at de hadde kjempet for en kinesisk modell som var mislykket eller til og med uhyrlig. Men den kan også skyldes andre faktorer enn samfunnsendingene i Kina under dengismen, for eksempel at mange etterhvert tok inn over seg at Pol Pots kommunistiske regime i Kambodsja hadde vært minst like skrekkelig som det AKPs kritikere i årevis hadde hevdet.
Debatten om partiets støtte til Pol Pot
Sommeren 2003 blusset det opp en debatt om AKP i norske medier. I en dobbeltkronikk i Dagbladet kritiserte statsviteren Bernt Hagtvet AKPs støtte til totalitære, folkemorderiske regimer og partiets manglende oppgjør med sin fortid.
Et ankepunkt for Hagtvet var det han omtalte som moralsk medansvar for folkemord, særlig det til Røde Khmers regime i Kambodsja. Ifølge Kommunismens svartebok utryddet Røde Khmers regime anslagsvis to millioner mennesker, et tall som støttes av moderne forskning og som har blitt lagt til grunn av Europarådet. I boken På den himmelske freds plass stiller Pål Steigan, som personlig besøkte Pol Pot, tvil ved omfanget av folkemordet.
I likhet med blant andre Jan Myrdal, ønsket AKP Pol Pot velkommen, og flere innen AKPs ledelse besøkte ham. Da folkemordet ble kjent, sammenliknet AKP dette med USAs bombardement av landet mellom 1970 og 1975. I 2003 innrømmet både tidligere leder Pål Steigan og datidens partiledelse  at de ble ført bak lyset. De hevdet at Røde Khmer ikke hadde med marxisme å gjøre. Likevel mente Hagtvet at det var symptomatisk at AKP nektet å ta oppgjør med sin egen historie og sine egne feilgrep, og relativiserte de kommunistiske overgrepene begått av Røde Khmer.
I et intervju med Klassekampen 17. juli 2003 innrømmet Hagtvet at målet var å angripe marxismen som sådan, siden den, ifølge ham, står i motsetning til prinsippene som ligger til grunn for menneskerettighetene.
Partiarkivene
AKP begynte på 2000-tallet et arbeid med å samle og organisere arkivmateriale fra partiet. I 2006 fikk partiet støtte fra Fritt ord til dette arbeidet, forutsatt at deler av arkivet ville bli deponert hos Arbeiderbevegelsens arkiv og bibliotek (Arbark).
På oppløsningslandsmøtet i 2007 ble det etablert en egen organisasjon for å fortsette dette arbeidet, Forvaltningsorgan for AKPs partihistorie (FAP). I juni 2007 hadde FAP overlevering av en del materiale fra SUF(m-l), MLG og AKP til Arbark. Samtidig ble en stor mengde interne medlemsblader fra perioden 1969–1988 lagt åpent ut på nettet.
Blanquillo (Uruguay)
Blanquillo er en by i Durazno-departementet i det sentrale Uruguay.
Befolkning
Blanquillo har 1 084 innbyggere (Beregning 2011)
Kilde:
Transport
Ruta 43 forbinder Blanquillo med San Gregorio de Polanco i Tacuarembó-departementet.
Norgesmesterskapet i kokkekunst
Norgesmesterskapet i kokkekunst (etablert 1990) arrangeres årlig i september ved Den norske matfestivalen i Ålesund, bortsett fra i 2008. Arrangør er Norges Kokkemesteres Landsforening (NKL) med regionale aktører som initiativtakeren Kokkenes Mesterlaug i Møre og Romsdal. I 1995 fikk kandidaten vite råvarene kvelden før konkurransen. Med sin medbrakte assistent måtte kandidaten levere en meny til dommerne rett før konkurransen, hvorpå de så hadde fem timer på å lage seks porsjoner (forrett, hovedrett, dessert). I bedømmelsen telte smaken 40 %.
NM i konditorkunst
Arrangeres av Baker- og Konditorbransjens Landsforening, og hadde frem til og med 1998 et tema. Etter en pause gjenoppstod konkurransen i 2007. Oppgaven i 2009 var fire kategoier: Sjokoladekonfekt, hovedkake, småkaker, petit fours og show piece. Premien i 2009 var Den gyldne kakespade og 30 000 kroner.