cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Robert Campbell Reeve
Opparbeidet seg omdømme
Reeves første tur med sin nye Fairchild var å fly mr og mrs Ole Hay og deres to barn, i alderen 4 år og 4 måneder til Nome. Like før McGrath møtte de tett is-tåke, fikk en fullstendig whiteout så Reeve landet på den frosne Kateel-elva og slo leir. Etter 25 timer hadde værforholdene bedret seg tilstrekkelig til å fortsette så langt som Shaktoolik. Det tok tre dager å nå Nome, og ytterligere ti dager før han kunne forlate Valdez, plukke opp en pasient i Shaktoolik som trengte legebehandling. Igjen måtte Reeve lande på grunn av været, denne gangen landet han på Skwentna-even. Reeve fløy pasienten til Seward neste dag, og da han til slutt kom tilbake til Valdez fant Reeve at historien om hans hendelser på turen allerede stod i avisene. Han ble offisielt innlemmet i rekkene av heroiske bushpiloter.
Reeve kjøpte et Hamilton Metalplane, men det krasjet underveis fra fabrikken.
I mars 1933 fikk Reeve bestilling på en tur til Chisana. På vei tilbake til Valdez sviktet motoren og han nødlandet ved Mount Wrangell. Han og hans passasjer brukte truger for å gå 48 km til Nabesna-gruven hvor eieren, Carl Whitham, hjalp dem. De dro tilbake til Valdez, fikk reservedeler til å repararere motoren og dro tilbake til flyet hvor de reparerte motoren.
Under den store depresjonen var det stadig snakk om å gjenåpne gullgruvene. En av de største gruvene var Big Four Mine på Brevier-breen, bare 48 km fra Valdez, men på 1 800 meters høyde. Clarence Poy fra San Francisco sa han ville kjøpe gruven hvis Reeve fløy forsyninger og menn. Reeve tok med den nåværende eieren, Jack Cook til gruven for å inspisere den. Landingsområdet viste seg ikke å være så godt som det var blitt sagt, og selv om flyet ble delvis begravd i myk snø, ble det ikke skadet. Reeve markerte senere landings-stripen med flagg.
Reeves suksess med å forsyne Big Four Mine førte til flere kontrakter med andre gruver; Mayfield, Lille Giant og Ramsay Rutherford. I løpet av denne tiden lærte Reeve mer om å vurdere landingsplassene og utviklet teknikk for å droppe forsyninger fra fly. Gruvearbeiderne ble så ivrige etter å få sine forsyninger at de betalte for en ny hvis forsyningen ble skadet i fallet. I 1934 var prisen på gull nesten blitt doblet under New Deal og Valdez opplevde en boom. I løpet av sommeren 1934 gjennomførte Reeves landing på mudderbanker (etter å ha fått produsert ski av rustfritt stål til sitt fly). Han fikk regelmessig fan-brev, inkludert et fra miss Janice Morisette som spurte om han trengte en ekstra hånd. Janice bodde ca 30 km fra Reeves hjemby. De korresponderte et par måneder og Janice fløy til Valdez i juni 1935. Reeve skulle en tur til Canada, men hans nysgjerrighet fikk ham til å vende tilbake etter måned. Første gang han så henne minnet hun ham om «Tilly den Toiler» og det ble kallenavnet hennes. Reeve prøvde seg på gruvedrift og sluttet seg sammen med Andy Thompson, etablerte foretaket Ruff & Tuff Mine. Han dro til Canada i 1936 for å finne noen som ville finansiere Ruff og Tuff. Gruvedriften lønte seg ikke, og Reeve dro tilbake til Valdez og fløy forsyninger. Han tjente nok penger til å kjøpe nødvendig utstyr utstyr for Ruff & Tuff og senere solgte han og Thompson gruven, og Reeve fikk kontrakt på å levere forsyninger. Tilly hadde reist til San Francisco i mellomtiden, men hun kom tilbake i april 1936. Reeve besluttet at til tross for sine sporadiske inntekter ville han gifte seg med Tilly og de ble gift i Fairbanks. Reeve kjøpte et annet fly, en Fairchild 71, for å feire det.
Bush-flyvninger
Reeve gjorde flere modifikasjoner på flyet som han prøvde å holde unna lokale inspektør. Da han fikk spørsmål, resulterte hans svar i offisiell godkjenning fra inspektøren for de endringer han hadde foretatt.
Reeve fikk brev fra Bradford Washburn i januar 1937 som spurte om han kunne fly en parti klatrere til breen ved foten av Mount Lucania i Canada. Reeve aksepterte, påtok seg oppgaven. I april var mesteparten forsyningene fløyet inn. Da han fløy Washburn og Robert Bates til stedet hadde været slått om. Det var unaturlig varmt og flyet sank ned til buken i slaps. Det tok over en uke før Reeve kunne ta av, etter at temperaturen hadde falt tilstrekkelig til at det hadde dannet seg en skorpe av is over slapsen. Turen ble beskrevet av Reeve som den «farligste» i sin karriere, men han hadde satt ny verdensrekord 2 650 m, den høyeste landing på ski, mer enn 550 m høyere enn noen andre, enten i Arktis eller Antarktis.
Andre verdenskrig
Reeve kom i Fairbanks og måtte låne 65 dollar for å kunne betale den første månedens husleie. Noel Wien ga Reeve sin første chartertur, og et livslangt vennskap ble dannet. I april 1941 var Reeve en av få piloter i Alaska uten en sertifisert rute, og ble leid inn av luftfartsmyndighetene til å kartlegge mange nye flyplasser som var planlagt bygget som en del av Hap Arnolds masterplan for Alaskas forsvar. Mens hæren og marinen konsentrerte seg om å bygge baser i Anchorage og Aleutene, var CAA ansvarlig for bygging av flyplasser i innlandet.
Selv om Reeve var i arbeid fra morgen til kveld, klarte han ikke å holde tritt med behovet for forsyninger på Northway, og et etterslep bygget seg opp i Nabesna. M-K bestilte en Boeing 80A og Reeve ble sendt til Seattle for å hente den. Det tok fem uker å endre flyet, og da han kom tilbake med det til Northway fant en 910 m lang rullebanen på det som nå ble Reeve Field. Den nye Boeingen kunne frakte 2 300 kg, men Reeve fant snart ut at han kunne laste inn 3 200 kg. Reeve fløy fra morgen til kveld, noen ganger på bare på en motor.
Med penger tjent fra kontrakten med luftfartstilsynet bestilte Reeve tre fly. Han kjøpte en annen Boeing 80A, en Hamilton Metalplane og annen Fairchild 71. Hæren ville ha ham til å kartlegge en rute for en jernbane fra Prince George, BC, til Nome. Reeve fløy landmålere langs veien, men på turen hjemover gikk flyet — en Fairchild — gjennom isen på Kluane Lake. Flyet ble forlatt, men oppdraget utført. Stedet fikk navnet Reeve Pass, det ligger mellom Francis Lake og Salmon River. Fairchild ble etterlatt på Burwash Landing, og Reeve ansatte en pilot å fly Hamilton fra Washington til Alaska. Flyet styrtet i Washington, piloten omkom og Reeve var blakk igjen, hadde ikke engang penger selv til å kjøpe drivstoff til å fly Boeing til Alaska. Han klarte å låne penger fra Pacific National Bank tross dennes regel, aldri å låne ut til bushpiloter. Reeve fløy tilbake til Juneau uanmeldt, og ble nesten skutt ned fordi han ikke identifiserte seg. Han gikk tilbake og fløy for luftfartstilsynet, tjente 80 dollar timen med å fly drivstoff, rekvisita, materiell og medarbeidere til de nye flyplassene som ble bygget i Big-deltaet, Tanacross, Galena,  Moses Point og Nome. Gjorde alt vedlikehold selv og arbeidet regelmessig 15-timers dager. I november 1942 signerte Reeve en kontrakt med Alaska Communications System (ACS), og flyttet sin familie til Anchorage. Kontrakten med ACS involverte flyvning over Alaska, Aleutene og Vest-Canada. Den 5. juli 1943 fløy Reeve radarutstyr og fire teknikere fra Cold Bay til Amchitka da han kom inn i null-null sikt. I løpet av 1942 kjøpe Reeve en Fairchild FC-2W-2, måtte nødlande 20 km øst for Cold Bay. Reeve klarte å berge radarutstyret, men det u-forsikrede flyet ble totalskadet. Forsinket levering av radar-delene førte til at japanerne kunne evakuere Kiska uoppdaget, noe som kan ha reddet amerikanske liv. Da amerikanske styrker i landet på Kiska fant de den øde. Tidligere kamper på Attu hadde kostet 500 liv.
Reeve begynte nå å tenke på hva han skulle gjøre etter krigen. Han visste at han ville trenge større, raskere fly og mente at hans beste håp ville være å velge et område som ingen andre ville ha. Reeve kjøpte en jernvarehandel i Anchorage sammen med en gammel venn, Carl Whitham, som kom til Anchorage, og de dannet et partnerskap for å videreføre noen av Whitham gamle prospekter. Whitham døde av kreft i løpet av våren og Reeves gullgraverdager var over.
I 1946 dannet han Reeve Aleutian Airways og var dets president til sin død i 1980. Reeve ble invitert til å fly for guvernøren i Alaska i 1952, men ombestemte seg på grunn av konflikterende interesser. Reeve fikk et æres-doktorat i Science ved University of Alaska. I 1963 ble Reeve utnevnt til «Alaskan of the Year» og i 1972 innlemmet i National Aviation Hall of Fame i 1975. Han ble utnevnt til æres-ordfører i Shemya i 1978. Han døde den 25. august 1980, og samne året innlemmet i Internasjonal Luftfart Hall of Fame i Alaska Aviation Heritage Museum. Den 25. februar 2095 ble Reeve innlemmet i Alaska Aviation Pioneer's Hall of Fame. Bob Reeve High School i Adak, Alaska ble oppkalt etter ham.
Personlige liv
Bob og Tilly Reeve fikk fem barn. Richard, Silje, Janice, David, og Whitham. Richard ble President for Reeve Aleutian etter sin fars død. Janice ble visepresident i flyselskapet. Roberta giftet seg med en kjent bush-pilot og Whitham dannet sitt eget byggefirma. David ble Senior Vice President i Midwest Airlines og president/CEO for Skyway Airlines i Milwaukee.
Kopstadelva
Kopstadelva er en elv i Holmestrand kommune som ligger nordnordøst for Hof sentrum. Elva starter fra Vikevannet og renner over til Bergsvannet, og på sin ferd dit renner den under en liten bilveibro for Vikeveien. Senere på sin ferd renner den også under fylkesvei 319 (også kjent som Hanekleiva lenger øst), og følger deretter Kopstadlinna og under Nesveien før den når Myra og ut i Bergsvannet.
Dagsvermer
Dagsvermer (Macroglossum stellatarum) er en sommerfugl i familien tussmørkesvermere (Sphingidae), men den er mest aktiv på dagtid i solskinn. Av utseende og levevis likner den en kolibri, og blir av og til kalt kolibrisvermer. Den opptrer årlig sør i Norge.
Utseende og levevis
Kroppen er ensfarget lys grå og forholdsvis stor. Bakkroppen har hvite og svarte tegninger. Forvingene er gråbrune og betydelig større enn bakvingene, som er oransjegule. Den har et vingespenn på 4–6 cm.
Dagsvermer er tilpasset å leve av nektar fra blomster med dyptliggende nektar som den når med en ekstra lang sugesnabel. Den lander ikke på blomsten, men kan slå med vingene slik att den står stille i lufta og stikker snabelen ned i blomsten, på samme måte som en kolibri med sine lange nebb. Fordi hele slekten dagsvermer og kolibrier har så lik økologisk nisje er de ganske like hverandre både av størrelse og måten de beveger seg på. Dette er et meget spesielt eksempel på konvergent evolusjon, der de gruppene har svært ulikt utgangspunkt som henholdsvis leddyr og virveldyr), og likevel ender opp som like nok til at det mulig å ta feil av dem.
Dagsvermer legger egg to, noen ganger tre ganger i året. Larvene er grønne med lyse rygg- og sidelinjer, men sene larvestadier er mer grå-rosa. De voksne dyrene overvintrer i sprekker i trær, stein og bygninger.
Utbredelse
Dagsvermer er mest vanlig i det nordlige Afrika, sørlige Europa og i sentrale og sørlige strøk av Asia. Den kan nå Norge når den trekker nordover om sommeren. Vinterstid trekker den lenger sørover i Afrika og Asia. Eksemplarer man møter på tidlig på sommeren i Norge har flydd inn sørfra, mens dyr man møter på slutten av sommeren gjerne er klekket og vokst opp som larver her. Larven lever på maurearter. Enkelte år har vi invasjoner av arten som strekker seg opp i store deler av Sør-Norge, og det rapporteres flere hver gang. De siste invasjonene var i 2006, 2010/11, 2014/15 og under den ekstremt varme sommeren i 2018.
The Gideons International in Norway
The Gideons International in Norway er en kristen organisasjon som har som formål å distribuere bibelutgaver. For å bli medlem i Norsk Gideon må man være mann, kristen, og handelsreisende, leder eller fagkvalifisert.
Navnet
Navnet Gideon er hentet fra Det gamle testamente. Der var Gideon en mann som var vilig til å lytte og tjene Gud, beskrevet i Dommernes bok 6:8 som en djerv kriger.
Bakgrunn i USA
Organisasjonen ble startet i USA i 1899 av tre handelsreisende. I 1908 begynte de å gi ut Det nye testamente til institusjoner som fengsler, skoler og sykehus og som en personlig gave til skoleelever.
Virke i Norge
Norsk Gideon deler ut en bibelutgave bestående av Det nye testamente og Salmenes bok. Dette finansieres gjennom en kombinasjon av frivillige gaver fra medlemmene, ofringer og kollekter fra kirker og forsamlinger, og testamentariske gaver.
Fram mot 2021 delte Norsk Gideon ut rundt 10 000–15 000 bøker hvert år til norske skoleelever i samarbeid med skoler, men så kom en tilrådning fra Utdanningsdepartementet om at kommunene bør stoppe denne praksisen. Norsk Gideon deler også ut bibler til hoteller.
Ratnakutasutraen
Ratnakūṭasūtraen (sanskrit; devanāgarī: रत्नकूटसूत्र) eller mahāratnakūṭasūtraen (महारत्नकूटसूत्र) er en antologi bestående av 49 mahāyānasūtraer. Tittelen betyr ordrett «samlingen av juveler», eller «den store samlingen av juveler». Antologien finnes bevart både i den tibetanske og i den kinesiske buddhistiske kanon.
Antologien utviklet seg trolig fra bodhisattva piṭaka og ble satt sammen av den tidlige buddhistiske skolen caitika i det sørøstlige India i det første eller andre århundre f.Kr. I løpet av århundrene ble flere tekster med varierende emner tilføyd antologien.
I første halvdel av 500-tallet e.Kr. eksisterte antologien som en lokal kanon i den sentralasiatiske oasebyen Yèchéng (葉城). Den kinesiske oversettelsen ble foretatt fra 706 e.Kr. til 713.e.Kr. Den tibetanske oversettelsen ble foretatt under regjeringstiden til Trisong Detsen (755–797), og har brukt den kinesiske versjonen som «mal».
En mahāyānabuddhistisk antologi
Mahāratnakūṭasūtraen er en samling av 49 uavhengige mahāyānasūtraer. Skriftsamlingen er tilstede både i den kinesiske og den tibetanske buddhistiske kanon og dekker et vidt spekter av emner med forskjellig opprinnelse. De fleste av dem omhandler klassiske temaer som moral (sīla), tomheten (śūnyatā), medlidenheten (karuṇā), visdommen (prajñā), kontemplasjon (samādhi), bodhisattvaenes eder og bodhisattvaenes vei, manifestasjonen av tathāgatas lys, illusjon (māyā), kyndige midler (upāya) til bevissthetens natur. To av tekstene (Toh. 57 og 58) handler om klosterreglene (vinaya) til den tidlige buddhistiske skolen mūlasarvāstivāda, to av dem er sūtraer fra de tidlige skolene (Toh. 73 og Toh. 93), tre av dem er jatakafortellinger (Toh. 60, Toh. 61 og Toh. 82), en av dem (Toh. 90) er en prajñāpāramitāsūtra, og to av dem (Toh. 49 og 50) er arbeider om det rene lands buddhisme. Variasjonen i innholdet tyder på at den har blitt satt sammen som en mahāyānabuddhistisk antologi. En autoritet på buddhistisk filosofi, Garma Chen-Chi Chang (f. 1920), har sagt at «vi har funnet at dette verket inneholder en bred dekning av forskjellige emner ... Det kan kanskje kalles et lite leksikon for mahāyānabuddhisme, som burde være nyttig for den generelle leser såvel som for vitenskapsmenn».
Det finnes sparsomt med beviser på at antologien eksisterte i sin helhet i India, før den kom til syne i Kina omkring år 706 e.Kr. Bare fem av de 49 tekstene er bevart på sanskrit: Sukhāvatīvyūhaḥsūtra (nr 5), mañjuśrībuddhakṣetraguṇavyūhasūtra (nr 15), rāṣṭrapālaparipṛcchāsūtra (nr 18), kāśyapaparivartasūtra (nr 43) og ratnarāśisūtra (nr 44). 17 av de 49 verkene omtales i māhayānasūtrālaṃkārakārikā og śikșāsamuccaya, men ingen av de to forfatterne – Maitreyanātha (270–350) og Śāntideva (685–736), nevner antologien ved navn.
Nikāyasaṅgraha, en tekst fra theravādaskolen på Sri Lanka, forteller at ratnakūṭasūtraen ble satt sammen av skolen andhakas (caitika). Caitika skilte seg ut fra mahāsāṃghikaene i det første eller andre århundre f.Kr. i landskapet Āndhra i det som idag er Andhra Pradesh. Tekstsamlingen ble samlet over flere århundrer, og dens varierende emner forteller om historiske overganger mellom store perioder av buddhistisk tenkning.
Tekstsamlingen kan ha utviklet seg fra bodhisattva piṭaka (en fjerde «kurv» i tillegg til tripiṭaka) som tilegnes noen av de tidligere mahāyānaskolene. En av tekstene (Toh. 56) bærer tittelen «bodhisattvaenes skriftsamling» eller bodhisattvapiṭakasūtra (བྱང་ཆུབ་སེམས་དཔའི་སྡེ་སྣོད་ཀྱི་མདོ།).
Tibetansk historisk tradisjon – som kort nevnes i katalogen til Degé Kangyur, og gjenfortelles mer fullstendig av Tāranātha (1575–1634), forteller at den opprinnelige ratnakūṭasūtraen bestod av tusen eller endog 100,000 tekster. Det ble redusert til 49 tekster gjennom angrepet på Nālandā i året 1197. Denne tradisjonen daterer tekstsamlingen til tiden før Asaṅga (315–390) og Vasubandhu (4. til 5. århundre).
Antologien omtales i daśabhūmikavibhāṣa, en kommentar til daśabhūmikasūtraen som tilskrives madhyamakafilosofen Nāgārjuna. Denne eksegesen omtaler minst fem tekster i antologien og ble oversatt til kinesisk av Kumārajīva i året 405 e.Kr. Dette verket nevner «kāśyapa-seksjonen av ratnakūṭa», og i dette tilfellet er ratnakūṭa ikke synonymt med kāśyapaparivarta. Den nevner også en «akṣayamati-seksjon av ratnakūṭa», som er synonymt med «akṣayamatiparipṛcchāsūtra» (tekst nr 45). Den sistnevnte seksjonen nevnes også av māhaprajñāpāramitōpadeśa, en kommentar til prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers som bare finnes i en kinesisk oversettelse på 100 bokruller. Daśabhūmikavibhāṣa siterer (i likhet med śikșāsamuccaya) også ugraparipṛcchāsūtra (tekst nr 19) og vimaladattāparipṛcchāsūtra (tekst nr 33). Japanske orientalister er enige om at dette viser at ratnakūṭasūtraen eksisterte i året 405 e.Kr. Jñānagupta var en oversetter fra Gandhāra, som kom fra en krigerkastefamilie (kṣatriya). I året 559 ankom han Chang'an. I lì dài sān bǎo jì (歷代三寶紀), som ble satt sammen av Fei Ch'ang-fang i året 507 e.Kr., gjengis en beretning av Jñānagupta. Han fortalte at sørøst for den sentralasiatiske oasebyen Yèchéng (葉城), også kalt Karghalik, i et område med stupbratte fjell, ble buddhistiske tekster oppbevart i en samling bestående av 12 avdelinger: Mahāsannipāta, avataṃsaka, vaipulya, ratnakūṭa, laṅkāvatāra, lalitavistaraḥ, śāriputradhāraņi, pușpakūțadhāraņi, tuşāgarbha, den store prajñāpāramitāsūtraen, «prajñāpāramitā i åtte seksjoner» og mahāmeghasūtra. Beretningen viser at antologien eksisterte sørøst for ørkenen Taklamakan i første halvdel av 500-tallet som en lokal kanon eller en samling informative sūtraer.
Den omreisende oversetteren Xuánzàng (玄奘, 602–664) ble bedt om å oversette den i året 664; den 25. november 663 var han ferdig med oversettelsen av et enormt prajñāpāramitābibliotek i 600 bokruller, og han hadde motstand mot å begynne på oversettelsen av en ny stor tekst. Han åpnet sanskritversjonen av mahāratnakūṭasūtraen, oversatte noen få linjer, men konkluderte med at han ikke ville leve lenge nok til å fullføre den. Han hadde allerede oversatt bodhisattvapiṭaka like etter at han returnerte fra India. Denne ble integrert i oversettelsen til Bodhiruchi (tekst nr 12, bokrull 35–54) som er omtalt i neste avsnitt.
Den kinesiske versjonen
Oversettelsen består av 49 sūtraer, fordelt på 120 bokruller. Bodhiruci benyttet 23 tekster som allerede sirkulerte på kinesisk (tekst nr 3, 4, 8, 9, 12, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 23, 26, 32, 33, 36, 38, 39, 43, 44, 46, 47). Han oversatte deretter 15 tekster på nytt – fordi han betraktet oversettelsene som inadekvate, og tilføyde 11 nye oversettelser som han selv hadde foretatt; det er rimelig å anta at originalmanuskriptene var indiske eller sentralasiatiske.
Trainz
Trainz, også kalt Trainz Railroad Simulator eller (i Storbritannia) Trainz Railway Simulator, er et 3D PC-spill og togsimulator, som er laget av det australske selskapet Auran. Spillet har ingen aldersgrense og fikk rangeringen 7.6 hos spillsiden Gamespot. , og 6.8 hos IGN. For å kjøre tog, må man ha et landskap å kjøre på. Dette kan man bygge selv. Man kan velge mellom flere forskjellige land, og om man skal ha metriske eller imperiale måleenheter. Man kan velge å bygge i en spesifikk skala. Man kan lage landskapet så stort man vil. Man kan legge på mange forskjellige jernbaneskinner, signaler, kjøreledninger, veier, bygninger, trær, og ellers alt man trenger for å lage et landskap. Når man har et landskap, kan man begynne å kjøre tog. Man kan velge mellom en masse forskjellige lokomotiver og vogner, til og med Maglev, trikker, båter og busser. Man kan kjøre DCC, altså med fjernkontroll, eller CAB, som er å bruke de ekte kjørekontrollene inne i loket. Man kan sette på et tog og off we go, eller lage mer avanserte oppdrag, med andre tog som kjører etter eget skjema, såkalte Al-drivers. Man kan styre været, tiden, og alt man ønsker seg. Funksjonene er utrolig mange, og det er lett å lære seg.
Ratnakutasutraen
Den kinesiske versjonen
Antologien finnes i flere utgaver av den kinesiske buddhistiske kanon. I Taishō shinshū daizōkyō (大正新修大藏經) eller «tripiṭaka publisert under Taishōperioden», ofte forkortet Taishō (大正), befinner den seg i bind 11 som tekst nr 310. Dette bindet utgjør «ratnakūṭa-avdelingen» (寶積部, bǎojībù); tekstene nr 311–320 er andre oversettelser av enkeltsūtraer i antologien.
I bokformen av Tripiṭaka Koreana befinner den seg i bind 6 som tekst nr 22; de øvrige oversettelsene fra antologien befinner seg i bindene 6, 37 og 41. Vi har også oppgitt bind, bokruller og etui i den xylografiske utgaven fra 1236–1251 som oppbevares i tempelet Haeinsa (해인사).
I den nyere Peking-utgaven Zhōnghuá dàzángjīng (大日本續藏經) befinner den seg i bind 8–9 som tekst nr 24. De øvrige oversettelsene fra antologien befinner seg i bindene 9, 65 og 69.
I katalogen som ble publisert av Bunyiu Nanjio (1849–1927) i 1883, er ratnakūṭasūtraen tekst nr 23; de øvrige oversettelsene er tekst nr 24, 28-32, 1005 og 1043. To av tekstene i Taishō (大正), nemlig T. 319 og T. 320, mangler i katalogen til Nanjio; derimot finnes de i tekstsamlingen Dainippon zokuzōkyō (大日本續藏經, forkortet som Zokuzōkyō eller 卍). Dette går også frem av tabellen nedenfor.
Andre oversettelser i bind 12 i Taishō (大正)
Bind 12 i Taishō (大正) inneholder «mahāparanirvāna-avdelingen» (涅槃部, nièpánbù); dette bindet inneholder mahāyāna mahāparanirvāṇasūtraen og beslektede tekster. Bind 11 og 12 overlapper hverandre, fordi 38 av tekstene i bind 12 (T.321–T.353 og T.360–T.364) er oversettelser av enkeltssūtraer i ratnakūṭasūtraen. Også her har vi benyttet Taishō (大正) som hovedreferanse, med kryssreferanser til Tripiṭaka Koreana, Zhōnghuá dàzángjīng og katalogen til Nanjio. T.328, T.335 og T.364 er fraværende i Tripiṭaka Koreana. T.336 er fraværende i katalogen til Nanjio, men finnes i Dainippon zokuzōkyō (卍).
Resten av bind 12 i Taishō (大正)
De øvrige tekstene i bind 12 av Taishō shinshū daizōkyō regnes vanligvis ikke som en del av ratnakūṭasūtraen; de er likevel tatt med her. Da Takakusu Junjirō (高楠順次郎, 1866–1945) og Watanabe Kaikyoku (渡辺海旭, 1872–1932) publiserte Taishō mellom 1924 og 1935, var de åpenbart klar over uklare skillelinjer. Japanske og kinesiske buddhister betraktet nemlig 22 av tekstene i ratnakūṭasūtraen (T.321–364 ovenfor) som en del av «mahāparanirvāna-avdelingen» (涅槃部, nièpánbù).
Det er også mulig å gå motsatt vei, og betrakte hele «mahāparanirvāna-avdelingen» som en naturlig fortsettelse av ratnakūṭasūtraen. Den femte ratnakūṭateksten – den lange sūtraen om det rene land, finnes i fem oversettelser i bind 12 (T. 360–364). De to andre «sūtraer om det rene land» – amitābhasūtraen og amitāyurdhyānasūtraen, befinner seg i T. 365–367 i bind 12. Også T. 368–370 i bind 12 er tekster som hører hjemme i det rene lands buddhisme.
Mahāparanirvānasūtraen er en av tathāgatagarbhasūtraene, i likhet med mahāmeghasūtraen som også finnes i bind 12. Men det finnes også tathāgatagarbhasūtraer som ikke finnes i bind 12. Dette viser hvor vanskelig det er å plassere sūtraene i rigide kategorier.
Den tibetanske retningen shentong (en underavdeling av madhyamaka), grupperer mahāyāna mahāparanirvāṇasūtraen sammen med deler av ratnakūṭasūtraen. Det samme gjelder retningen jonangpa. I den tibetanske Dergé Kangyur er imidlertid de to nevnte «sūtraer om det rene land», så vel som mahāyāna mahāparanirvāṇasūtraen, plassert i den «[generelle] sūtraseksjon (མདོ་སྡེ། · mdo sde/)», og ikke i ratnakūṭaseksjonen.
T.368 er fraværende i Tripitaka Koreana. T.368A, T.369 og T.370 er fraværende både i Tripitaka Koreana, Zhōnghuá dàzángjīng og i katalogen til Nanjio. T.388 finnes bare i Taishō (大正) og i Dainippon zokuzōkyō (卍).
Den tibetanske versjonen
I tibetansk buddhisme regnes ratnakūṭasūtraen og avataṃsakasūtraen som mahāvaipulya (अहावैपुल्य), «den store utvidelse» eller mahāyānaskolens aller helligste tekster.
I Peking-, Choné- og Stog-palassets Kangyur blir den regnet som ẻn enkelt sūtra (med 49 kapitler). I Dergè-, Narthang-, Urga-, Lhasa- og Pedurma Kangyur er den oppført som 49 uavhengige sūtraer. Også avataṃsakasūtraen blir noen ganger betraktet som én enkelt sūtra, og andre ganger som mange uavhengige sūtraer.
20. ABC-vernregiment
20. verneregiment mot masseødeleggelsesvåpen
Ratnakutasutraen
Den tibetanske versjonen
Den tibetanske tittelen er dkon mchog brtsegs pa (wylie; tibetansk: དཀོན་མཆོག་བརྩེགས་པ།), som er en ordrett oversettelse av mahāratnakūṭasūtraen. Kortformen er dkon brtsegs (དཀོན་བརྩེགས།), eller ratnakūṭasūtraen. Den fulle tittelen er  'phags pa dkon mchog brtsegs pa chen po'i chos kyi rnam grangs le'u stong phrag brgya pa (འཕགས་པ་དཀོན་མཆོག་བརྩེགས་པ་ཆེན་པོའི་ཆོས་ཀྱི་རྣམ་གྲངས་ལེའུ་སྟོང་ཕྲག་བརྒྱ་པ་) eller «den edle dharmasūtra av den store samlingen av juveler i hundretusen kapitler».
1) Peking-, Choné- og Stog-palassets Kangyur regner ratnakūṭasūtraen som én tekst Den kinesiske versjonen var sannsynligvis «malen» for den tibetanske. Den tibetanske versjonen inneholder de samme 49 tekstene som den kinesiske, men tekst nr 41 og nr 42 i den kinesiske versjon er gjengitt speilvendt i den tibetanske, som tekst nr 42 og nr 41.
45 av de tibetanske tekstene er oversatt fra sanskrit, mens de fire tekstene Toh. 51, 57, 58 og 84 ble oversatt fra kinesisk. Tekstsamlingen ble oversatt av Jinamitra, Surendrabodhi og Yeshé Dé under regjeringstiden til Trisong Detsen (755–797), den 38. keiser av Tibet.
Katalogen pangthangma (འཕང་ཐང་མ), som er av en litt yngre dato, lister opp titlene på 9 tekster, mens de 40 andre nevnes i generelle kategorier som er rangert etter størrelse.
Padmakara Translation Group arbeider med å oversette den tibetanske versjonen til engelsk. Oversettelsen er basert på Dergè Kangyur, men tar også hensyn til varianter og alternative oversettelser i andre utgaver av Kangyur.
Så langt er 22 tekster publisert. Den første teksten ble publisert 30. mai 2016, og den 22. teksten ble publisert 26. januar 2023. Pr 11. august 2023 er 26 tekster definert som under oversettelse (11 av dem er ferdig oversatt, men ennå ikke publisert), mens 1 ennå ikke er påbegynt.
Nedenfor vises plasseringen i Dergè Kangyur fra 1733 (D.46–D.94). Nummereringen «Tōh.45–93» refererer til katalogen over tibetanske buddhistiske skrifter fra universitetet i Tōhoku som ble publisert i august 1934 av Hukuju Ui og Yensho Kanakura.
New York Jets
New York Jets er et profesjonelt amerikansk fotballag basert i East Rutherford, New Jersey. Jets konkurrerer i National Football League (NFL) i ligaens American Football Conference (AFC) East-divisjon. Lagets hovedkvarter ligger i Florham Park, New Jersey. Jets deler stadionet MetLife Stadium i East Rutherford, New Jersey med New York Giants. Laget er registrert som New York Jets, LLC.
Laget ble stiftet i 1959 som Titans of New York og var et av de originale medlemmene av American Football League (AFL). Laget ble med i NFL som et resultat av sammenslåingen av AFL og NFL i. Laget begynte å spille i 1960, da i Polo Grounds. Under nye eiere ble det nåværende navnet adoptert og laget flyttet til Shea Stadium i 1964 og videre til Meadowland Sports Complex i 1984. Jets gikk videre til sluttspillet for første gang i 1968, og deltok samme året i Super Bowl III hvor de beseiret Baltimore Colts, og ble dermed det første AFL-laget som slo et NFL-lag i et Super Bowl. Siden 1968 har Jets nådd sluttspillet 13 ganger, og AFC Championship Game fire ganger, sist i 2010 da de tapte mot Pittsburgh Steelers. Jets har derimot aldri nådd Super Bowl igjen, og er dermed ett av to lag som har vunnet den eneste gangen de var i Super Bowl sammen med New Orleans Saints. Sett bort fra Cleveland Browns og Detroit Lions, som aldri har nådd Super Bowl, har Jets den lengste titteltørken blant nåværende NFL-lag.
Lagets treningssenter, Atlantic Health Jets Training Center, som åpnet i 2008, ligger i Florham Park.
Historie
Det første organisasjonsmøtet for American Football League fant sted 14. august 1959. Harry Wismer, som representerte byen New York på møtet, erklærte at staten var klar for et nytt, profesjonelt amerikansk fotballag, og at han var mer enn skikket til å styre laget.
Wismer ble tildelt laget som senere fikk navnet Titans of New York fordi som Wismer selv forklarte, "Titans are bigger and stronger than Giants." Han sikret en hjemmebane for Titans på Polo Grounds, hvor laget slet både økonomisk og på banen de første tre årene. Innen 1962 hadde gjelden blitt så stor for Wismer at AFL ble tvunget til å ta på seg kostnader for laget frem til sesongslutt.
En gruppe på fem menn under ledelsen av Sonny Werblin, reddet laget fra å gå konkurs da de kjøpte Titans for $1 million. Werblin skiftet navnet til New York Jets siden det nye stadionet lå nær LaGuardia lufthavn, og fordi det rimte med New York Mets, som også spilte i Shea Stadium. Det nye navnet skulle også reflektere en mer moderne tilnærming til fotball. Weeb Ewbank ble ansatt som General Manager og hovedtrener. Ewbank og quarterbacken Joe Namath ledet Jets til kjendisstatus etter at de slo Baltimore Colts i Super Bowl III og satte AFL på kartet for profesjonell amerikansk fotball.
Da AFL og NFL ble sammenslått havnet laget på midten av tabellen, og quarterbacken Namath, som var lagets stjerne, hadde bare tre vellykkede sesonger etter sammenslåingen før skader la en demper på karrieren hans. Jets fortsatte nedover før de endelig fant noe suksess på 80-tallet, inkludert da de nådde AFC Championship Game i 1982 og fremveksten av det populære New York Sack Exchange.
Laget slet tidlig på 90-tallet. Etter at Leon Hess ga hovedtrener Bruce Coslet sparken ansatte han Pete Carroll, som fikk sparken etter bare én sesong som endte 6-10. Rich Kotite ble deretter ansatt for å lede laget til seier, men klarte bare å vinne fire ganger de neste to årene, med 28 tap. Kotite sa opp ved slutten av sin andre sesong, som tvingte Jets til å lete etter en ny hovedtrener.
Hess fikk tidligere hovedtrener for New England Patriots, Bill Parcells til Jets i 1997. Parcells gjorde laget relevant igjen, og coachet dem til AFC Championship Game i 1998. Hess døde i 1999 mens laget, som slet med flere skader, vant åtte kamper og dermed ikke klarte å nå sluttspillet. Ved slutten av sesongen gikk Parcells av som hovedtrener og ga stillingen til assistenten sin Bill Belichick; Belichick sa opp dagen etter (han la en serviett på scenen han skulle introduseres på hvor det stod "I resign as HC of the NYJ") og tok heller stillingen som hovedtrener for Patriots.
Wismer
Forretningsmannen Harry Wismer hadde vært interessert i sport størsteparten av livet da han ble tildelt et lag av American Football League. Han spilte fortball for University of Florida og Michigan State University før en kneskade avsluttet spillerkarrieren hans. Wismer begynte så en karriere som kommentator med Michigan State og ble en foregangsperson innen industrien. Senere, da han var eieren av Titans, formulerte Wismer retningslinjer for ligaen som lot lagene dele kringkastingsrettigheter likt mellom seg.
Wismer, som tidligere hadde eid 25% av Washington Redskins, var interessert i American Football League og fikk et lag han kunne utvikle i New York, og prøvde å gjøre både laget og ligaen til en suksess. Han begynte snart å bygge opp en betydelig gjeld, da Titans sine første to sesonger gikk dårlig og tilskuertallene gikk ned i lagets andre år. Laget ble solgt for 1 million dollar til en gruppe på fem menn ledet av Sonny Werblin, eieren av Gotham Football Club, Inc., i februar 1963.
Werblin
Sonny Werblin var ferdig utdannet ved Rutgers University og ansatt i Music Corporation of America, hvor han eventuelt ble President i selskapets TV-avdeling. Med bred kunnskap om media var han fast bestemt på å gjøre laget kjent. Hans første handling som eier var å endra lagets navn og uniform, og tilby en stor kontrakt til Joe Namath. Dette gav gevinst da laget under Namath, som ble lagets store stjerne, ledet Jets til seier i Super Bowl III. Werblin hadde derimot solgt sin andel i laget før det skjedde.
Werblins partnere, Townsend B. Martin, Leon Hess, Donald C. Lillis og Philip H. Iselin ble uenige med Werblin om måten laget ble styrt - selv om laget hadde begynte å gå i pluss var det Werblin som tok alle avgjørelser selv uten å høre på partnerne sine. Selv om Werblin til å begynne med var negativt innstilt overfor deres planer om å oppløse gruppen, gikk han i 1968 med på å bli kjøpt ut. Werblin forble involvert i sport og var den første CEOen i New Jersey Sports and Exposition Authority hvor han var med på å bygge opp Meadlowlands Sports Complex, inkludert Giants Stadium.
Hess
Leon Hess ble kjent for bensinstasjonene fra Hess Corporation; han spilte også en viktig rolle i utviklingen av Jets mens han var med-eier og etter hvert, den eneste eieren. Hess kjempet ofte for forbedringer mens laget spilte på Shea Stadium, men holdt seg for det meste borte fra selve fotballen, som han lot trenerene og General Manageren ta seg av.
I 1973 satt Hess på den største andelen av lagets aksjer, og han kjøpte opp Philip H. Iselins andel da han døde i 1976, som etterlot de to partnerne Townsend Martin og Helen Dillon, som hadde arvet sin andel fra faren hennes Donald Lillis da han døde. Hess begynte å kjøpe ut de gjenværende partnerne i 1981 da han kjøpte Martins 25% for $5 millioner. Hess kjøpte opp Dillons andel tre år senere for $5 millioner, og eide dermed hele laget selv.
Hess var lidenskapelig interessert i laget og tok nederlag tungt. I 1995, etter en under gjennomsnittet sesong under Pete Carroll som endte 6-10, annonserte Hess at "I'm 80 years old, I want results now" under en pressekonferanse hvor Rich Kotite ble introdusert som lagets nye hovedtrener. Etter to dårlige år med Kotite involverte Hess seg mer i laget da han ansette Bill Parcells, men fikk ikke sett drømmen sin gå i oppfyllelse da han døde 7. mai 1999.
Woody Johnson
Da taget var til salgs var det to potensielle kjøpere, Cablevision og filantropen Woody Johnson, hvis bestefar, Robert Wood Johnson II, utvidet Johnson & Johnson. Johnson var relativt ukjent blant andre NFL-eiere da han kjøpte laget for $635 millioner. Ifølge tidligere General Manager for New York Knicks Ernie Grunfeld hadde Johnson en lidenskap for sport, og hadde uttryket ønske om å eie sitt eget lag. Johnson har blitt beskrevet som en muliggjør og som ville at hans ansatte skulle gjøre sitt beste.
I likhet med Hess holdt Johnson seg i stor grad ute av selve fotballen, men ble mer involvert da han ansatte hovedtrener Rex Ryan.
Christopher Johnson
I 2017 utpekt president Donald Trump Woody Johnson som USAs ambassadør til Storbritannia. Etter at det ble bekreftet ble hans bror, Christopher Johnson, utpekt til medeier og tok daglig kontroll over laget, inkludert personalvalg. Woody Johnsons periode som ambassadør utløp i 2021, hvorpå han tok over ansvaret for Jets igjen fra Christopher.
Stadioner
Eieren Harry Wismer lette etter et sted hvor laget kunne spille hjemmekamper, men klarte bare å sikre falleferdige Polo Grounds, som ikke hadde hatt et stort sportslag siden New York Giants sluttet å bruke det i 1957. Titans spilte sine første fire sesonger på stadiumet - i den siste sesongen skiftet de navn til Jets. Titans delte stadionet med et nytt MLB-lag, New York Mets i to år før begge lagene flyttet til Shea Stadium i Queens in 1964. Jets var det siste laget som avholdt en kamp på Polo Grounds, et tap (19-10) mot Buffalo Bills 14. desember 1963.
Wismer hadde håpt at Titans kunne spille i det som senere ble kjent som Shea Stadium fra 1961 av. En kombinasjon av mangelfull finansiering og juridiske problemer førte til at byggingen av det nye stadionet ble utsatt. Wismer skrev under på et omforent memorandum mot slutten av 1961 for å sikre en ny hjemmebane for Titans. Dette anerkjente at Mets hadde rett til eksklusiv bruk av stadionet frem til de hadde fullført sin sesong. Da laget flyttet til Shea under nye eiere ble de tvunget til å åpne sesongen med flere bortekamper, især i 1969 og 1973 da Mets nådde langt i sluttspillet.
Da laget følte at denne avtalen var en ulempe for Jets annonserte de i 1977 at de ville spille to hjemmekamper i året i september på Giants sin nye stadion i New Jersey, Giants Stadium. Dette førte til en rettstvist mellom New York City og Jets, og i søksmålets avgjørelse ble byen enig i å la Jets spille to hjemmekamper i september per sesong på Shea fra 1978 og ut de gjenværende seks årene av Jets sin leieavtale. I 1977 spilte Jets én kamp i september i Giants Stadium og en kamp den 2. oktober i Shea.
Til tross for alle probleme ønsket eieren på tiden Leon Hess å fornye lagets leieavtale med Shea, som skulle gå ut i 1983, og forhandlet med borgermesteren i New York Ed Koch. Hess ville at byen skulle pusse opp stadionet for å utvide kapasiteten. Han hadde også håpt å forhandle andre deler av leieavtalen - Jets tjente ingen penger på parkering på Shea. Hess sitt første forslag ble negativt mottatt av Koch. Da forhandlingene ble fastlåst annonserte Jets planer om å flytte til New Jersey. 10. desember 1983 spilte Jets sin siste kamp på Shea hvor de tapte 34-7 mot Steelers. Mens tilskuerene plyndret stadionet for suvenirer stod det "N.J. Jets" på poengtavlen.
Da Jets begynte å spille med Giants på stadionet hadde flere Jets-tilhengere håpet at navnet på stadionet skulle endres. Giants, som hadde autoriteten over det, nektet. I et forsøk på å skjule at de spilte i et stadion som var bygd og dekorert for et annet land fikk de ansatte på stadionet jobben med å gjøre den mer Jet-vennlig når laget skulle spille, ved å henge opp grønne bannere og plassere Jets sin logo over Giants sin. De kunne ikke gjøre noe med de røde og blå setene. Jets deltok i den første sluttspillkampen i stadionets historie, hvor de tapte mot Patriots 28. desember 1985.
Siden Jets ønsket å bli et større lag og flytte bort fra Giants sin skygge, begynte de å forhandle med Metropolitan Transportation Authority i et forsøk på å bygge et stadion på vestsiden av Manhattan, og startet en budkrig med TransGas Energy Systems og Cablevision for rettighetene til West Side Yard-eiendommen - Hess hadde før sin død blitt kontaktet av tidligere borgermester Rudy Giuliani om å flytte laget dit når deres kontrakt med Giants Stadium gikk ut i 2008. Cablevision ønsket ikke å la Jets eie området siden Madison Square Garden lå bare noen kvartaler unna og ville da bli nødt til å konkurrere med Jets' nye stadion. Lageierne hadde en avstemning som endte med 31-1 hvor bare Buffalo Bills stemte mot, om å gi Super Bowl 2010 til New York dersom Jets vant budrunden og kunne fullføre stadionet innen 2010.
MTA ble enstemmig enige om å selge eiendommen til Jets for rundt $210 millioner, da komitteen var enige om at å ha stadionet der ville lønne seg på lang sikt. Cablevision, grupper i lokalsamfunnet og andre i transportindustrien gjorde det de kunne for å hindre Jets i å bygge stadionet, og Jets ble saksøkt to ganger, med påstander om at stadionet ikke kunne bygges på grunn av risiko til miljøet.
Til tross for at laget var trygge i at de kunne sikre stadionet ble håpet knust da Sheldon Silver og Joseph L. Bruno, som begge hadde vetomakt, nektet å støtte prosjektet, da de mente det ville skade snarere enn hjelpe utviklingen av West Side.
Nedslått gikk Jets med på å inngå et 50/50-samarbeid med rivalen Giants for å bygge et nytt stadion, og gikk i grunn med på en 99-årig leiekontrakt, som Giants hadde skrevet under tidligere samme år, som bandt dem til New Jersey. Stadionet, kjent som MetLife Stadium, var det første i NFLs historie som ble bygd i samarbeid mellom to lag. Stadionet, som blir belyst i forskjellige farger avhengig av hvilket lag som spiller hjemmekamp, åpnet i april 2010 med en sesongoppkjøringskamp mellom Jets og Giants. Jets sin første hjemmekamp i seriespill ble avholdt 13. september 2010 og ble vist på nasjonal tv på Monday Night Football. New York tapte mot Ravens 10-9. Lageiere i NFL ble enige om å holde Super Bowl XLVIII i 2014 i det nye stadionet.
New England Patriots
Siden begynnelsen av American Football Leagye har rivaliseringen mellom Jets og New England Patriots blitt holdt ved like. Det var først i 1966 at det blusset opp mellom dem da Jets ødela Patriots sin sjanse til å delta i Super Bowl I med en seier (38-28) på Shea Stadium. Patriots slo tilbake i 1985 da de slo Jets ut av sluttspillet og selv gikk videre til Super Bowl XX, hvor de tapte mot Bears.
Rivaliseringen eskalerte og fikk mer oppmerksomhet i 1997 da en misfornøyd Bill Parcells forlot jobben sin som hovedtrener for Patriots til fordel for samme stillingen med Jets. Det neste året skrev Jets kontrakt med Curtis Martin fra Patriots. Etter at det begynte å gå dårlig med Jets i løpet av Parcells' tredje år sa han opp stillingen som hovedtrener. Hans assistent, Bill Belichick, ble først utpekt som ny hovedtrener, men sa opp dagen derpå til fordel for å bli hovedtrener for Patriots.
Rivaliseringen nådde et vendepunkt 23. september 2001 da veteranen Drew Bledsoe tok en takling fra linebacker Mo Lewis som etterlot ham med intern blødning. Dette ga Tom Brady muligheten til å ta over som startende quarterback, som etter hvert har ledet New England til seks Super Bowl-seiere. I 2006 forlot Eric Mangini, en av Belichick sine assistenter, Patriots for å bli Jets sin nye hovedtrener. Det var i denne perioden at Spygate ble avdekket, som eskalerte spliden mellom de to lagene. Da Rex Ryan tok over som Jets' hovedtrener eskalerte feiden videre. I januar 2011 møttes de to lagene i divisjonsrunden av sluttspillet, hvor Jets klarte å vinne 28-21 på bortebane og gå videre til AFC Championship Game, hvor de tapte mot Pittsburgh Steelers.
Buffalo Bills
Jets og Bills representerer den samme staten (New York), og rivaliseringen representerer forskjellene mellom New York City og Western New York, hvor Bills spiller. Lagene var begge oppstartslag i American Football League, og har konkurrert i samme divisjon siden. Sett bort fra et par merkbare øyeblikk, som da O. J. Simpson slo en NFL-rekord for rushing mot Jets, en sluttspillkamp i 1981 og da tidligere hovedtrener fra Jets Rex Ryan gikk til Bills i to år, har rivaliseringen blitt karakterisert av dårlige kamper, især feilsteg fra quarterbackene Mark Sanchez for Jets, og J. P. Losman for Bills. I nyere tid har derimot feiden plukket seg opp igjen som følge av en vennskapelig rivalisering mellom quarterbackene Sam Darnold og Josh Allen, som begge ble plukket opp i første runde av 2018.
Miami Dolphins
Rivaliseringen med Miami Dolphins har eksistert siden laget ble stiftet i 1966. En av de mest kjente kampene i Jets' historie var i 1994, med Dolphins' Clock Play gav dem en usannsynlig seier og satte en stopper for Jets sitt momentum i sesongen, som gikk videre inn i to dårlige sesonger under Rich Kotite. Jets kom tilbake med en uforventet seier 23. oktober 2003 i det som senere har blitt kjent som The Monday Night Miracle. Jets, som lå under 30-7 ved slutten av tredje kvarter, scoret 23 poenge i fjerde kvarter før de vant på overtid med et 40-yard field goal fra John Hall.
New York Giants
New York Jets hadde lenge en intenst rivalisering mot New York Giants, som spilte i samme by, som siden har dabbet av ettersom de to lagene sjelden møter hverandre i seriespillkamper. Rivaliseringen nådde sitt høydepunkt 17. august 1969 da de to lagene møttes for første gang, i en sesongoppkjøringskamp. Giants, som på den tidne var et middelmådig lag, ble sett på som kampens underdog. Jets endte opp med å vinne kampen 37-14, som resulterte i at Allie Sherman, hovedtrener for Giants, fikk sparken.
De to lagene møttes i den siste kampen av seriespillet i 1988. Jets, som hadde gått 7-7-1 den sesongen, hadde ingenting å tape da deres sjanser for å nå sluttspillet var allerede knust. Giants derimot spilte fremdeles for en plass i sluttspillet, og en seier i kampen ville både sikre dem plassen og gi dem divisjonstittelen. Giants klarte derimot ikke å vinne over Jets sitt forsvar, som klarte å sacke quarterbacken Phil Simms åtte ganger i løpet av kampen. Med Jets sin seier, kombinert med seieren til Rams og Eagles, mistet Giants sjansen til å nå sluttspillet.
Til tross for at de to lagene har vært rivaler lenge, har lagene også bygd opp et uventet og sterkt partnerskap etter å ha delt Giants Stadium i 26 år, og deretter i MetLife Stadium som de to lagene eier halvparten av hver. Rivaliseringen bygde seg opp igjen i 2011-sesongen da Jets og Giants møttes i uke 16. Begge lagene hadde en sjanse til å nå sluttspillet med ein seier i kampen, og det ble utvekslet harde ord mellom spillere og trenere på de to lagene. Giants vant kampen 29-14. Rivalene møttes igjen 6. desember 2015, hvor Jets klarte å komme tilbake fra å ligge under og vant 23-20 i ekstraomganger.
Logoer og uniformer
Jets presenterte et nytt design for uniformer og primærlogoen i forkant av -sesongen. Lagets nye farger er en grønnfarge laget kaller "Gotham Green", hvitt og sort. Primærlogoen er en grønn fotballformet oval med en hvit ytterlinje som ligger horisontalt med ordet "JETS" i tykk sans-serif skråskrift like under den horisontale aksen, med "NEW YORK" over i mindre bokstaver, og en liten fotball midt i på bunnen som delvis dekker nederste delen av bokstavene "E" og "T".
Primæruniformen består av grønne trøyer med hvite numre og hvite trøyer med grønne numre, grønne og hvite bukser og grønne sokker. Nummerne er i en ny mer firkantet sans-serif skrifttype, med tynne sorte ytterlinjer, med ordet "NEW YORK" i tykk sans-serif skråskrift over numrene på forsiden, TV-numre øverst på skuldrene, og spillerens navn i firkantede sans-serif bokstaver på ryggen, enten i grønt eller hvitt. Skjortene har striper i motsatt farge rundt skuldrene opp mot kragen, og buksene har like striper på hver side som går til innsiden av låret. Laget har også en alternativ sort uniform med hvite numre med en grønn ytterlinje, grønne striper og sorte sokker.