cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arbeidernes ungdomsfylking
Grunnleggelse, samling og splittelse
20. juni 1903 samlet 15 unge menn seg til møte i Gimle i Drammen for å danne Norges socialdemokratiske Ungdomsforbund (NSU) som en landsdekkende organisasjon etter initiativ fra Jacob Laurentius Vidnes. Allerede 28. januar 1900 var Kristiania socialdemokratiske Ungdomslag (Kristianialaget) stiftet. I de første årene var NSU, og spesielt Kristianialaget preget av ungsosialismen. I 1909 brøt de mer anarkistisk og syndikalistisk orienterte ungsosialistene ut og dannet Norges Ungsocialistiske Forbund etter at de partitro først hadde brutt ut og grunnlagt Arbeiderpartiets Ungdomsforbund. Sistnevnte gikk kort tid etter NUFs uttreden inn i NSU igjen.
I partistridene rundt og etter den første verdenskrig sto NSU på venstreposisjoner, og fra våren 1921 het NSU isteden Norges Kommunistiske Ungdomsforbund (NKU). Samtidig opprettet Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti, som året før hadde brutt med Arbeiderpartiet, et ungdomsforbund som tok NSUs navn, før de i 1926 skiftet navn til Norges sosialistiske ungdomsforbund.
NSU skiftet navn i 1921 til Norges Kommunistiske Ungdomsforbund, og to år senere fulgte et nesten fulltallig NKU med Norges Kommunistiske Parti ved partisplittelsen i 1923. DNA dannet da en ny ungdomsorganisasjon som ble hetende Venstrekommunistisk Ungdomsfylking, som slo seg sammen med Norges sosialistiske ungdomsforbund til AUF i 1927, og endelig fikk navnet Arbeidernes ungdomsfylking (AUF).
Slagordet 20. juni 1903 var «i enighed og tro til kapitalisttyranniet falder». Hundre år er lang tid og spennet i politiske saker er enormt: fra antimilitarisme og generalstreik til motstand mot NATO, EF/EU og kapitalistisk vekst. AUF er dessuten en organisasjon med store svingninger både hva angår institusjonelle avskallinger, medlemsantall og lokale variasjoner. Splittelsene er mange, spesielt mot venstre; først i 1909, dernest i 1921 og 1923, før Arbeidernes Ungdomsfylking oppstod i 1927. Senere, på 1960-tallet, førte den utenrikspolitiske opposisjonen til dannelsen av SF, senere SV.
AUF i vekst og motstand mot fascismen
På 1930-tallet var aktiviteten i AUFs lokal- og distriktsorganisasjoner av betydelig omfang, og en lang rekke av etterkrigstidens politiske ledere i Arbeiderbevegelsen hadde sin politiske oppvekst i AUF i mellomkrigstiden. Ved AUFs landsstyremøte i Oslo den 5. og 6. februar 1938 ble det annonsert at aktiviteten i organisasjonen var historisk høy, og at det i 1937 var 728 lokallag i 26 distriktslag og at medlemstallet var i underkant av 33 000. Det samme landsstyret hadde stort fokus på den pågående borgerkrigen i Spania, og vedtok følgende uttalelse: "AUFs landsstyre uttaler sin varmeste sympati og beundring for det heltemodige spanske folks frihetskamp. Det spanske folk fører sin kamp for frihet mot den internasjonale fascisme, en kamp som angår alle frihetselskende og demokratisk innstilte mennesker, også i vårt land. Landsstyret vil derfor på det alvorligste oppfordre til øket oppslutning om det hjelpearbeid som drives av den norske Spania-komite. I dette arbeid må ungdommen gå foran og vise sin solidaritet i handling." Fra AUF reiste en rekke medlemmer for å delta på sosialistenes side i kampene mot Franco. 4 AUFere ble drept på sosialistisk side under den spanske borgerkrigen.
Tysk okkupasjon
Ved Tysklands invasjon av Norge den 9. april 1940, deltok flere AUFere i kampene mot invasjonsstyrkene frem til Norges kapitulasjon i juni. Det ble også raskt etablert en rekke motstandsgrupper tilknyttet AUF i samarbeid med arbeideridretten, avholdsbevegelsen og fagbevegelsen. Et planlagt landsstyremøte i AUF i mai 1940 måtte avlyses som følge av kampene mellom tyske og allierte styrker, men et nytt utvidet landsstyremøte med 70 deltakere ble avholdt 24. og 25. august samme år, i Oslo. På dette møtet ble det rettet skarp kritikk mot den nazistiske okkupasjonsmakten og det ble vedtatt en uttalelse som tok sterk avstand fra Vidkun Quisling og Nasjonal Samling. Uttalelsen som ble vedtatt etter fremlegg fra fylkingens sekretær Trygve Bratteli sa blant annet at "Et styre av Quisling og hans folk vil være en utfordring og en ydmykelse av det norske folket, og et slikt styre vil ikke ha grunnlag i det norske folks vilje".
AUFs ledelse hadde et par dager i forveien sendt avisene beskjed om at det ville komme en viktig uttalelse fra møtet og bedt om at avisene ville ta uttalelsen inn umiddelbart. Det sto for ledelsen krystallklart at tyskerne ville reagere momentant på en slik uttalelse. Arbeiderbladet offentliggjorde uttalelsen fra AUFs landsstyre mandag 26. august. Det ble siste utgave av Arbeiderbladet i okkupasjonsårene. Formiddagen etter trykkingen troppet tysk sikkerhetspoliti opp på kontorene til bladet og arresterte ansvarlig redaktør for mandagsutgaven, Alfred M. Nilsen. Også avisen Fremtiden ble forbudt etter å ha trykket den samme uttalelsen, og redaktør Henry Karlsen ble arrestert. Den tyske okkupasjonsmakten mislikte svært sterkt at AUF nektet å anerkjenne en eventuell regjering utgått av Nasjonal Samling, og som en direkte konsekvens av landsstyreuttalelsen ble AUFs leder, Gunnar Sand arrestert, og satt fengslet i 3 måneder før han rakk å komme seg i sikkerhet i Sverige.
Motstandsarbeid og politisk forfølgelse
Én måned etter vedtaket på AUFs landsstyremøte, den 25. september 1940, erklærte Nasjonal Samling at alle andre politiske parti var blitt forbudt med umiddelbar virkning. Det er hevet over enhver tvil at uttalelsen fra landsstyremøtet i Oslo fikk uvurderlig betydning for det videre arbeidet blant arbeiderungdommen. Etter det nye forbudet mot politisk virksomhet måtte AUF innstille alt sitt politiske arbeid, men en lang rekke AUFere gjenopptok det politiske arbeidet i illegal motstandskamp. Dette organiserte motstandsarbeidet ble slått hardt ned på, og allerede på våren 1941 satt de fleste fremtredende tillitsvalgte i AUF i fangeleiren Grini. En liten gruppe fremtredende medlemmer av AUF-fangene på Grini organiserte seg og avholdte regelmessige møter for å koordinere AUFs politiske, organisatoriske og militære innsats. Samtidig ble det også arrangert flere sosiale sammenkomster inne i leiren hvor AUFere sto for underholdningskvelder for sine medfanger.
I 1941 ble det avholdt et omfattende illegalt møte for medlemmene av AUFs landsstyre på Dovre. I tiden 10.-24. august 1941 møttes deltakere fra alle deler av landet til et planleggingsmøte for å bli enige om AUFs holdning til okkupasjonsmaktens regime, AUFernes illegale innsats samt organisasjonens arbeid etter krigens slutt. Den første helgen i 1941 møttes rundt 30 fremtredende AUFere til et annet planleggingsmøte hjemme hos Alf og Rakel Seweriin i Oslo. Gjennom krigen ble en lang rekke AUFere fengslet og sendt til fangeleirer og konsentrasjonsleirer på forskjellige steder i Europa. Samtidig fortsatte AUFere det illegale arbeidet i det okkuperte Norge, spesielt i forbindelse med trykkingen av den illegale avisen Fri Fagbevegelse. Blant de som deltok i trykkingen av denne, og senere inngikk som et medlem av Wærdahlgruppen, var landsstyremedlem og leder av distriktslaget i Sør-Trøndelag, Øysten Langset. Langset ble av Henry Rinnan omtalt som en lederfigur i det sosialistiske og kommunistiske motstandsmiljøet i Trøndelag, og ble under de omfattende opprullingene av trøndersk motstandsmiljø på høsten 1943, arrestert og underkastet grov tortur av Rinnanbanden. Langset ble 17. november 1943 henrettet på Kristiansten Festning i Trondheim.
AUFs sentralstyre fortsatte sin virksomhet under ledelse av Gunnar Sand i eksil i Sverige, og la i okkupasjonsårene opp til løpende drift i et konstituert sentralstyre nedsatt i Sverige. Det første ordinære sentralstyremøtet etter freden ble avholdt allerede 8. mai 1945. Etter krigen var slutt, trakk Sand seg tilbake, og Trygve Bratteli som nettopp var kommet hjem fra konsentrasjonsleiren Sachsenhausen overtok som organisasjonens leder. De fleste aktive AUF-tillitsvalgte var i løpet av krigen blitt arrestert, og mange ble sendt i konsentrasjonsleirer. Mange kom heller ikke tilbake. Av kjente personer med bakgrunn i AUF, satt både Einar Gerhardsen og Trygve Bratteli lenge i tysk fangenskap. Tidligere AUF-nestleder Per Lie, som forøvrig var bror av senere partisekretær Haakon Lie, var blant AUFerne som mistet livet i tysk fangenskap. Lie døde 5. mars 1945 i konsentrasjonsleiren Dachau.
AUF-saken
Våren 1998 ble to fremtredende medlemmer av AUF, deriblant en stortingsrepresentant for AP, dømt til fengselsstraffer for omfattende juks med medlemslister, i den hensikt å motta uberettiget offentlig støtte. De dømte hevdet at triksingen var en etablert praksis som hadde pågått gjennom flere tiår, også i andre politiske ungdomsorganisasjoner og politisk uavhengige organisasjoner.
Massakren på Utøya 22. juli 2011
Den 22. juli 2011 var AUFs sommerleir på Utøya mål for norgeshistoriens største terrorangrep. Mellom klokken 17 og 17.30 begynte en 32 år gammel norsk mann, Anders Behring Breivik, ikledd en politiuniform og skuddsikker vest, å henrette deltakerne på AUFs sommerleir. Gjerningsmannen hadde i forkant av angrepet brukt flere år på planleggingen av angrepet han selv uttalte at hadde som mål å strupe rekrutteringen av unge medlemmer til Arbeiderpartiet.
Noen timer tidligere hadde den samme terroristen detonert en nesten 1000 kg tung bombe ved statsministerens kontor i Regjeringskvartalet, og 8 personer mistet livet i den voldsomme bombeeksplosjonen i sentrum av Oslo. Det var i underkant av 600 personer til stede på Utøya da skytingen begynte, de fleste unge medlemmer av AUF. Tidligere statsminister Gro Harlem Brundtland hadde holdt en tale på Utøya noen timer før hendelsen, men forlot øya før angrepet. Statsminister Jens Stoltenberg hadde planer om å besøke sommerleiren den 23. juli og skulle etter planen holde tale klokken 11. I løpet av det nesten én og en halv time lange angrepet ble 69 personer drept, de fleste ungdommer under 18 år. I tillegg ble 66 personer skadet, flere svært alvorlig, deriblant AUFs tidligere leder Ina Libak.
AUFs daværende leder Eskil Pedersen annonserte raskt etter angrepet at AUF hadde planer om å ta tilbake Utøya. Etter lange og omfattende diskusjoner både internt og eksternt, ble det bestemt at AUF skulle tilbake til Utøya på sin første sommerleir etter 2011, i august 2015. Leiren ble den største i AUFs historie, og mer enn 1500 deltakere var tilstede under AUFs sommerleir i 2015.
AUF i nyere tid
Etter striden i forbindelse med folkeavstemningen om norsk EU-medlemskap i 1994, der AUFs standpunkt om nei til norsk medlemskap vant frem, har AUFs politiske profil tydelig tilhørt venstresiden i Arbeiderpartiet og norsk arbeiderbevegelse forøvrig. Utover 2000-tallet var AUF ved flere landsmøter svært splittet ved valg av ledere - både ved landsmøtet i 2002 og i 2010 var det kun få stemmer som skilte, av de 350 delegatene med stemmerett på organisasjonens øverste møte.
Etter årtusenskiftet har AUFs hovedsaker dreid seg rundt skole og arbeid, klima og miljø, likestilling og inkludering, og internasjonale spørsmål.
Innenfor skoleområdet har organisasjonen markert seg i spørsmål om offentlige mot private velferdstjenester, diskusjonen om heldagsskolen, gratisprinsippet, nærskoleprinsippet, fraværsgrensen og lekser i skolen.
I likestillings- og inkluderingspolitikken har AUFs prioriterte saker i stor grad dreid seg rundt spørsmål om likestilling, anti-rasisme, feminisme og LHBT+-spørsmål. Ved AUFs landsmøte i 2016 vedtok et flertall i landsmøtet at AUF skulle være en vedtektsfestet feministisk organisasjon. AUF har blant annet tradisjon for å delta i de årlige Pride-paradene rundt om i landet. Under diskusjonene om KRFs retningsvalg i 2018, uttalte daværende AUF-leder Mani Hussaini at AUF stilte ultimatum ved at det i en eventuell Ap/Krf-regjering ikke skulle gjøres svekkelser i abort- eller ekteskapsloven. AUF har også hatt en fremtredende rolle i norsk offentlighet i spørsmål om hatytringer på internett og trusler mot samfunnsdebattanter og politikere.
Innenfor spørsmål om internasjonal politikk har AUF i flere tiår hatt spørsmålet om palestinsk selvstendighet som en av sine fanesaker. Organisasjonen har blant annet arbeidet opp imot moderpartiet for å sørge for norsk anerkjennelse av Palestina, og har markert seg på pro-palestinsk side i Israel/Palestina-konflikten. AUF var også tydelige motstandere av den amerikanske invasjonen av Irak i 2003.
I klima- og miljøpolitikken har AUF satt et tydelig preg på moderpartiet, og særlig spørsmål om norsk olje- og gassutvinning har preget dette politikkområdet. Spørsmålet om oljeutvinning i Lofoten, Vesterålen og Senja har siden slutten av 1990-tallet vært blant de, om ikke den, mest fremtredende politiske kampen internt mellom AUF og moderpartiet. Etter en rekke kampvoteringer i flere påfølgende landsmøter, fikk AUF ved Arbeiderpartiets landsmøte i 2019 gjennomslag for å ikke konsekvensutrede havområdene utenfor Lofoten, Vesterålen og Senja.
Våren 2021 igangsatte AUF en større debatt knyttet til 22. juli-terrorens påvirkning på det norske samfunnet. I slutten av april utga AUF boken "Aldri tie, aldri glemme", en antologi med en rekke ulike perspektivet vedrørende hvordan terroren påvirket samfunnet, ofrene og organisasjonen. I lys av denne debatten etterspurte AUF en ny statlig kommisjon for å belyse høyreekstremisme i Norge, som en direkte oppfølging av Gjørv-kommisjonen fra 2012. Jonas Gahr Støres regjering lanserte i forbindelse med Hurdalsplattformen at en slik kommisjon ville komme i gang i løpet av 2022.
Organisasjonens oppbygging
AUF har aktive fylkeslag i alle landets fylker, og også en lang rekke lokallag i landets kommuner. AUF er organisert etter en modell hvor landsmøtet er AUFs høyeste organ, og ordinære landsmøter avholdes hvert andre år. Mellom landsmøtene er AUFs landsstyre organisasjonens øverste organ. Landsstyret i AUF består av to valgte representanter fra hvert fylke samt 8 direktevalgte landsstyrerepresentanter utgått fra AUFs sentralstyre.
AUFs sentralstyre består av 14 fast valgte medlemmer, hvor disse er organisert i fire forskjellige politiske utvalg for skole og arbeid, feminisme, antirasisme og inkludering, klima og miljø og internasjonale spørsmål. I perioden 2022-2024 består AUFs sentralstyre av Astrid Willa Eide Hoem (leder), Jan Halvor Vaag Endrerud (generalsekretær), Gaute Børstad Skjervø (nestleder), Agnete Masternes Hansen, Fredrik Sørlie, Aleksandra Seljeseth, Håkon Einarsve, Julia Eikeland, Fawzi Warsame, Tobias Hangaard Linge, Nimrah Ramzan, Fabian Wahl Sandvold, Petra Brinch og Sandra Edith Kalland Tenud.
Av de mer enn 14.000 medlemmene i AUF er de ordinære medlemmene i alderen 15-35, mens majoriteten av medlemmene i hovedsak er i alderen 15-25 år. AUF har per 2018 anslagsvis 170 lokallag fordelt på alle landets fylker.
Internasjonalt samarbeid
AUF er en aktiv organisasjon i det internasjonale arbeidet mellom europeiske sosialdemokratiske ungdomsparti. AUF er medlem av Nordic Labour Youth Movement (FNSU), Young European Socialists (YES) og International Union of Socialist Youth (IUSY). Organisasjonen har et utbredt politisk samarbeid på tvers av landegrenser, og har hatt politiske samarbeid i land i Amerika, Afrika, Europa og Asia. En lang rekke internasjonale gjester står på listen over deltakere under AUFs landsmøte og AUFs årlige sommerleir på Utøya.
Utøya
AUF er eier av Utøya i Tyrifjorden. Øya ble gitt AUF i gave fra Oslo faglige Samorganisasjon 28. august 1950. Utøya har en lang tradisjon for å være møtested for AUFere fra hele landet. AUF arrangerte sin første sommerleir tilbake på Utøya etter 22. juli, i 2015. På disse sommerleirene har antall deltakere ligget på mellom 800-1000. Sommerleirene til AUF har en lang tradisjon for å være en viktig arena for politikkutvikling internt i Arbeiderpartiet, og de fleste av Arbeiderpartiets ledelse har tradisjon for å gjeste leiren. Sommerleirene på Utøya samler unge mennesker fra hele Norge til en uke med politikk og sosialt fellesskap og oppleves av mange av medlemmene som et årlig høydepunkt. Tidligere AUF-leder og nåværende generalsekretær i NATO, Jens Stoltenberg er blant de som har en lang tradisjon for å delta på AUFs sommerleir.
Utøya har siden 1990 vært utskilt i et eget aksjeselskap, Utøya AS. Tord Dale er styreleder i Utøya AS, og daglig leder er Jørgen Frydnes. Demokratisenteret på Utøya har omfattende skolering og opplæring innenfor demokrati og menneskerettigheter, og tar i mot skoleklasser, konfirmantgrupper, organisasjoner og bedrifter på både dagsseminar og helgekonferanser.
Ledere
• Astrid Willa Eide Hoem 2020–
• Ina Libak 2018–2020
• Mani Hussaini 2014–2018
• Eskil Pedersen 2010–2014
• Martin Henriksen 2006–2010
• Gry Larsen 2002–2006
• Eva Kristin Hansen 2000–2002
• Anniken Huitfeldt 1996–2000
• Trond Giske 1992–1996
• Turid Birkeland 1989–1992
• Jens Stoltenberg 1985–1989
• Egil Knudsen 1981–1985
• Thorbjørn Jagland 1977–1981
• Sissel Rønbeck 1975–1977
• Rune Gerhardsen 1973–1975
• Bjørn Tore Godal 1971–1973
• Hans Raastad 1969–1971
• Ola Teigen 1964–1969
• Reiulf Steen 1961–1964
• Bjartmar Gjerde 1958–1961
• Reidar Hirsti 1955–1958
• Ivar Mathisen 1952–1955
• Frank Andersen 1949–1952
• Rolf Aakervik 1946–1949
• Trygve Bratteli 1945–1946 (fungerende)
• Gunnar Sand 1934–1945 (delvis i eksil)
• Kåre Hansen 1931–1934
• Hjalmar Dyrendahl 1927–1931
Generalsekretær
• Jan Halvor Vaag Endrerud 2022-
• Sindre Lysø 2018–2022
• Renate Tårnes 2016–2018
• Ragnhild Kaski 2014–2016
• Marianne Wilhelmsen 2012–2014
• Tonje Brenna 2010–2012
• Julie Lødrup 2008–2010
• Gro Mette Moen 2006–2008
• Geir Waage 2002–2004
• Halvard Ingebrigtsen 1998–2002
• Trond Jensrud 1996–1998
• Rita Ottervik 1992–1996
• Sigve Brekke 1989–1992
• Ståle Dokken 1985–1989
• Solveig Torsvik 1981–1985
• Martin Kolberg 1977–1981
• Alf Hildrum 1975–1977
• Olav Boye 1973–1975
• Bernt Bull 1971–1973
• Lars Buer 1969–1971
• Arvid Jacobsen 1964–1967
• Ronald Bye 1961–1964
• Reidar Bråten 1955–1958
• Rolf Hansen 1952–1955
• Frank Andersen 1948–1949 (valgt av landsstyret)
• Leif Eriksen 1947–1949
• Kåre Haugan 1945–1946
Nestledere
• Gaute Børstad Skjervø 2020-
• Astrid Willa Eide Hoem 2018-2020
• Ina Libak 2016-2018
• Emilie Bersaas 2014–2016
• Åsmund Aukrust 2010–2014
Natalja Estemirova
Natalja Khusainovna Estemirova (russisk: Наталья Хусаиновна Эстемирова; født 28. februar 1958 i Kamysjlov i Sovjetunionen, død 15. juli 2009 (drept) i Groznyj, Russland ) var en russisk  menneskerettighetsaktivist som arbeidet i Kaukasus. Hun var styremedlem i menneskerettighetsorganisasjonen Memorial. Den 15. juli 2009 ble hun bortført i Groznyj i Tsjetsjenia og senere funnet skutt og drept.
Arbeidernes ungdomsfylking
Nestledere
• Eskil Pedersen 2006–2010
Natalja Estemirova
Liv og virke
Natalja Estemirova var av blandet russisk-tsjetsjensk etnisitet. Hun var mor til en tenåringsdatter datter og enke etter en tsjetsjensk politimann.
Arbeidernes ungdomsfylking
Nestledere
• Martin Henriksen 2004–2006
Natalja Estemirova
Liv og virke
Estemirova hadde studert historie ved universitetet i Groznyj og jobbet som lærer i byen til 1998. Siden Den andre tsjetsjenske krig i 1999 hadde hun samlet inn informasjon om brudd på menneskerettigheter i Tsjetsjenia.
Fra 2000 arbeidet hun ved Memorials kontor i Groznyj. Der arbeidet hun blant andre sammen med Anna Politkovskaja og juristen Stanislav Markelov som begge ble myrdet, henholdsvis i 2006 og i 2009. Før hun selv ble myrdet hadde Estemirova arbeidet for å finne ut hva som skjedde da Politkovskaja ble myrdet.
Arbeidernes ungdomsfylking
Nestledere
• Eirik Øwre Thorshaug 2002–2004
Natalja Estemirova
Liv og virke
Estemirova representerte Memorial da organisasjonen ble tildelt Right Livelihood Award i en seremoni i Riksdagen i Stockholm 2004. Året etter ble hun og Sergej Kovaljov, formann i Memorial, tildelt Robert Schuman Medal av Det europeiske folkepartiet. I oktober 2007 ble hun tildelt Anna Politkovskajaprisen av Reach All Women in War, en menneskerettighets-organisasjon som arbeider spesielt for kvinners menneskerettigheter i krigssituasjoner.
Arbeidernes ungdomsfylking
Nestledere
• Gry Larsen 2000–2002
Natalja Estemirova
Drapet
Den 15. juli 2009 ble Natalja Estemirova (ifølge Tanja Lokshina i Human Rights Watch i Moskva) bortført fra sitt hjem i Groznyj av ukjente personer rundt klokka 08:30. Hennes kolleger ante uråd da hun ikke hadde dukket opp til et møte som planlagt. De dro hjem til henne der de fant øyevitner som kunne fortelle hva som var hendt. To vitner hadde sett Estemirova bli tvunget inn i en bil mens hun ropte at hun var bortført.
Arbeidernes ungdomsfylking
Nestledere
• Jo Stein Moen 1996–2000
Natalja Estemirova
Drapet
Lokshina sa at Estemirova jobbet med "ekstremt sensitive" tilfeller av menneskerettighetsovergrep i Tsjetsjenia da hun bortført. Hun sa også at Estemirova var blitt bortført på grunn av sitt yrke. Human Rights Watch sendte krav til både Kreml og den tsjetsjenske presidenten Ramzan Kadyrov om at Estemirova måtte returnere hjem uskadd.
Johan Henrik Wiers-Jenssen
Johan Henrik Wiers-Jenssen (født 30. april 1897 i Kristiania, død 27. mars 1951 i New York City) var en norsk petitjournalist og teatersjef.
Arbeidernes ungdomsfylking
Nestledere
• Anniken Huitfeldt 1994–1996
Natalja Estemirova
Drapet
Vladimir Markin, pressesekretær ved undersøkende komité for den russiske tilsvarende Den aktor generalsekretær, (??) kunngjorde at liket av en kvinne med en kulehull i hodet og brystet var blitt funnet ved 16:30 i skogen 100 meter fra en motorvei i nærheten av landsbyen Gazi -Yurt i Nazran. Ved hjelp av innholdet i kvinnens veske ble det konstatert at det var Estemirova.
Johan Henrik Wiers-Jenssen
Han var petitjournalist i Aftenposten 1917–1925 og skrev under psevdonymene Johe og Gamin. Wiers-Jenssen var direktør for Chat Noir i Oslo 1926–1934, sjef for Nationaltheatret 1934–1935 og igjen direktør for Chat Noir 1935–1951.
Arbeidernes ungdomsfylking
Nestledere
• Beret Bråten 1992–1994
Natalja Estemirova
Minne
Natalia Project er et internasjonalt prosjekt for å tilby trygghetsalarmer til utsatte menneskerettsforkjempere over hele verden. Prosjektet er oppkalt etter Estemirova.
Arbeidernes ungdomsfylking
Nestledere
• Geir Axelsen 1989–1992
Johan Henrik Wiers-Jenssen
Hans første hustru var Tordis Brekke (1870-1939), som han giftet seg med i 1919, hans annen hustru var skuespillerinnen Anne-Lise Wang (1920-1967), som han giftet seg med i 1948.
Arbeidernes ungdomsfylking
Nestledere
• Turid Birkeland 1987–1989
Johan Henrik Wiers-Jenssen
I 1921 utgav han samlingen Gamins epistler. Hans bok Hva jeg vet om kvinnen (1932) bestod av hundre tomme sider i pen skinninnbinding. Som humorist var han også bidragsyter i Aschehoug forlags årlige humorantologi Humør, for øvrig i likhet med sin mor, forfatteren Rigmor Wiers-Jenssen.
Arbeidernes ungdomsfylking
Nestledere
• Grete Berget 1985–1987
Johan Henrik Wiers-Jenssen
Johan Henrik Wiers-Jenssens far var forfatter og sceneinstruktør Hans Wiers-Jenssen.
Arbeidernes ungdomsfylking
Nestledere
• Jens Stoltenberg 1983–1985
• Norvald Mo 1981–1983
• Anne-Lise Bakken 1977–1981
• Sigbjørn Johnsen 1975–1977
• Sissel Rønbeck 1973–1975
• Rolv Lasse Lund 1969–1973
• Britt Hildeng 1967–1969
• Kurt Mosbakk 1964–1967
• Sverre Gullikstad 1961–1964
• Bjørn Skau 1958–1961
• Bjørn Sørensen 1955–1958
• Reidar Hirsti 1952–1955
• Bjarne Andersen 1949–1952
• Erling Nordberg 1946–1949
• Rakel Seweriin 1937–1946 (ikke i eksil)
• Finn Moe 1934–1937
• Per Lie 1931–1934
• Arne Strøm 1927–1931
I populærkultur
AUF er direkte eller indirekte skildret, eller har medvirket i en rekke populærkulturelle utgivelser, særlig i lys av terrorangrepet mot Utøya. Av de mer kjente utgivelsene kan nevnes:
Vestnorsk Brunnboring
Vestnorsk Brunnboring er Norges eldste brønnboringsfirma. Vestnorsk Brunnboring AS ble stiftet den 25. oktober i 1950. Firmaet skulle drive med boring etter vann for husholdning, gårdsbruk og vannverk i kommunal og privat regi. De fire som startet selskapet var Johannes Husdal, Einar Husdal, Sigmund Husdal og Ivar Nesset. Forretningsadressa var Nyborg i Åsane.
Lovprisning
Lovprisning er i religiøs forstand en følelsesladet opphøyelse av Gud, som oftest som uttrykk for takknemlighet for livet eller tilværelsen. Andre ganger kan lovprisning være bundet til situasjonsbestemte emner som helse og velstand.
I engelsktalende land brukes ordet "praise" i hverdagen, det betyr å komme med positive tilbakemeldinger vedrørende en person, handling eller tanke, enten offentlig eller privat. Pris er oftest det motsatte av kritikk.
Lovprisning er en integrert del av mange religioner, for eksempel kristendom og islam, som mener at Gud er et høyere vesen som er verd å prise. Salmenes bok i Bibelen er en samling av hymner og poesi, og mange av versene priser Yahweh. I kristendom får ordet en litt annen betydning og forstås som et påbud om enten å beskrive Gud eller å gi et vitnesbyrd over hva Gud har utrettet.
Himmelsk lovprisning
Eksempel på himmelsk lovprisning i Åpenbaringen 5:
"Og jeg så, og jeg hørte lyden av mange engler omkring tronen og de fire skapningene og de eldste – det var myriader på myriader og tusener på tusener. De ropte med høy røst:
Verdig er Lammet som ble slaktet, verdig til å få all makt og rikdom, visdom og styrke, ære og pris og takk.
Og hver skapning i himmelen og på jorden og under jorden og på havet, ja, alt som finnes i dem, hørte jeg si: Ham som sitter på tronen, ham og Lammet være takk og ære, pris og makt i all evighet. De fire skapningene svarte: «Amen.» Og de eldste kastet seg ned og tilba."
Nøklevann skole
Nøklevann skole er en barneskole på Bøler i bydel Østensjø i Oslo. Skolen ligger ved inngangen til Østmarka, og har fått navn etter Nøklevann, et vann i nærheten. Nøklevann skole har omtrent 430 elever fra 1. til 7. trinn, og åpnet høsten 1963.
Skolen skulle opprinnelig hete Bølerlia skole. Det bli imidlertid fryktet at dette skulle skape forvirring i forhold til andre skoler med Bøler i navnet, og navnebyttet ble vedtatt i Oslo skolestyre i juni 1963.
Nøklevann-elevene sognet opprinnelig til Bøler skole som ungdomsskole. Nå er det imidlertid Skullerud skole som har denne rollen.
Elevtallet var en periode nede i omtrent 150, mens det på det høyeste var 684 elever ved skolen. På 1980-tallet var skolen truet av nedleggelse på grunn av lave elevtall.
Utenfor skolen står skulpturen «Første skoledag» av Solveyg W. Schafferer.
Jemens politiske system
Jemen er en representativ demokratisk republikk, med en president som er både statsoverhode og regjeringsoverhode. Selv om det politiske system formelt er et pluralistisk flerpartisystem, domineres jemenittisk politikk av ett parti, "the General People's Congress" (GPC). Dette har vært situasjonen siden sammenslåingen av Nord-Jemen og Sør-Jemen i 1990. Regjeringen har utøvende makt. Den lovgivende makt innehas av både regjeringen og parlamentet. Den dømmende makt er teoretisk sett uavhengig.
Jemens lovgivende forsamling består av to kamre som ble opprettet etter endringer i grunnloven i 2001. Shurarådet består av 111 seter og blir utpekt av presidenten. Representantenes hus består av 301 seter og blir valgt på grunnlag av en folkeavstemning. Representantene sitter i perioder på seks år. Jemens grunnlov ble ratifisert den 16. mai 1991. Endringer har blitt gjort den 29. september 1994 den 20. februar 2001.
Presidentvalg avholdes hvert 7. år. Jemens grunnlov stipulerer at presidenten må ha minst én motkandidat ved valg, og vinneren er den som får flesteparten av stemmene. Alle kvinner og menn over 18 år har stemmerett. Statsminister blir utpekt av presidenten og regjeringen blir utpekt av presidenten i samråd med statsministeren.
Utøvende makt
Presidenten velges ved direkte valg, og sitter i sju år. Visepresident, statsminister og visestatsminister utpekes av presidenten. Ministerrådet utpekes av presidenten i samråd med statsministeren. President Ali Abdullah Saleh har sittet med makten i Jemen siden 1990, (siden 1978 i Nord-Jemen) og ble demokratisk valgt i 1999. Statsminister Abdul Qadir Bajamal har sittet siden 2001.
Lovgivende makt
Den lovgivende forsamling (Majlis al-Nuwaab) har 301 medlemmer, valgt for en seksårsperiode i valgkretser med én kandidat. Presidenten dannet et konsultativt råd i mai 1997, dette refereres noen ganger til som parlamentets overhus, med 59 medlemmer som er utpekt av presidenten.
Politiske partier og valg
Jemen tillater opposisjonspartier, og har mange politiske partier. Regjeringspartiet General People's Congress er landets største og mektigste. Det antas at andre partier har liten reell sjanse for å komme til makten.
De viktigste partiene i Jemen er:
Valg har blitt gjennomført i Jemen følgende år:
Jemens Parlament er for tiden (valg 2003) dominert av GPC (238 seter). Yemeni Congregation for Reform (Islah) har 46 seter, mens de resterende 17 holdes av andre partier eller uavhengige kandidater. I forkant av siste presidentvalg i Jemen i september 2006 skal Saleh ha uttalt at han ikke ville stille til en ny periode, men han lot seg overbevise av en demonstrasjon som oppfordret ham til å stille igjen. I presidentvalget ble Saleh utfordret av en koalisjon bestående av fem opposisjonspartier "the Joint Meeting Parties" (JMP). Koalisjonen støttet opp under Faisal bin Shamlan som motkandidat. Saleh vant valget med 77,17%, mens Bin Shamlan fikk 21,82%. Videre informasjon og analyse av valget i 2006 finner du i EUs Observatørkorps i Jemen sin endelige rapport (på engelsk):
Dømmende makt
Uavhengige domstoler garanteres i grunnloven, og Koranen danner basis for lovgivningen.
ইয়েমেন
Ghettokjempernes hus
Ghettokjempernes hus (engelsk: The Ghetto Fighters' House) er et museum til minne om jødiske heltegjerninger under holocaust. Medlemmer av kibbutzen Lohamei Hagetaot grunnla Ghettokjempernes hus i 1949. Grunnleggerne var jøder som hadde overlevd holocaust, og blant dem var det veteraner fra undergrunnsbevegelsene i ghettoene og partisanavdelingene. De best kjente er lederen for den jødiske motstandsbevegelsen Żydowska Organizacja Bojowa i Polen, Yitzhak Zuckerman, og hans kone, Zivia Lubetkin.
Muséet ligger i Vest-Gallilea i Israel, på kystveien Coastal Highway mellom Akko (Acre) og Nahariya.
Ghettokjempernes hus var det første muséet i verden som ble grunnlagt til minne om jødiske heltegjerninger under holocaust. Utstillingene vitner om hvor fokusert grunnleggerne var på at det måtte undervises om folkemordet på jødene under andre verdenskrig. På muséet får en lære mer om det jødiske folk i det 20. århundre og spesielt om deres liv under andre verdenskrig og holocaust. Mange av historiene fortelles i jeg-form, der øyenvitnene selv forteller hva de har opplevd. Mange forteller om jødisk motstandsbevegelse i ghettoene, konsentrasjonsleirene og partisanavdelingene.
Friends of GFH er det engelske navnet på vennskapsforeningen til Ghettokjempernes hus. Søsterforeninger er aktive i Israel, Frankrike, Østerrike og USA.
Workin’ Together (album)
Workin' Together er det 14. studioalbumet til Ike & Tina Turner som ble gitt ut i 1971. Albumet kom på 3.-plass på R&B-lista, 7.-plass i Nederland, 11.-plass i Frankrike, 12. plass i Tyskland og 25.-plass på Pop-lista. Den ble liggende på Pop-lista i 38 uker. Albumet ble spilt inn i Bolic Sound i Inglewood i California. Plata består i stor grad av coverlåter, bl.a. to Beatles-låter; «Get Back» og «Let It Be», og John Fogertys «Proud Mary». Allmusics kritiker Thomas Erlewine karakteriserer det som deres beste album noensinne.
Slaget ved Leuthen
Slaget ved Leuthen var et slag som ble utkjempet 5. desember 1757 i og rundt landsbyen Leuthen (dagens polske landsby Lutynia) som da var en del av Schlesien, men i dag ligger i Miękinia i Polen. Slaget var en del av syvårskrigen. Fredrik den store av Preussen slo en tallmessig langt overlegen østerriksk styrke under Karl Aleksander av Lorraine, og sikret fortsatt prøyssisk kontroll over Schlesien. I militærhistorien regnes Fredriks seier som et taktisk mesterstykke. Napoleon beskrev slaget som «en mesterlig bevegelse, manøver og avgjørelse».
Workin’ Together (album)
Sporliste
Side 1:
Side 2:
Slaget ved Leuthen
Styrkeforhold
Esch-sur-Alzette
Esch-sur-Alzette (luxembourgsk: Esch-Uelzecht, tysk: Esch-an-der-Alzette) er en kommune med bystatus i sørvestre Luxembourg, nær grensen til Frankrike. Den ligger i kantonen Esch-sur-Alzette.
Byen hadde en befolkning på 27 146 i 2005, og er landets nest største by. Landets hovedstad, Luxembourg, ligger 15 km til nordøst. Til daglig omtales byen kun som Esch.
Byen var i Tour de France 2006 endeby for andre etappe og startby for tredje etappe.
103 Hera
103 Hera er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 7. september 1868 av James Craig Watson fra Detroit Observatory i Ann Arbor. Den er oppkalt etter den greske gudinnen Hera.
John Comyn, jarl av Buchan
John Comyn, jarl av Buchan (død 1308) var en skotsk adelsmann og en betydelig motstander av kong Robert Bruce av Skottland i borgerkrigen som gikk parallelt med den skotske uavhengighetskrigen. Han må ikke blandes sammen med den mer kjente John III Comyn, herre av Badenoch, også kalt for «den røde Comyn», som var hans fetter og som ble drept av Robert Bruce i Dumfries i 1306.
Jarlen av Buchan var en representant for en familie som lenge hadde dominert skotsk politikk. Hans endelig nedlag for Robert Bruce markerte en betydelig og endelig skifte i maktbalansen i Skottland, spesielt i det nordlige Skottland som var Comyns kjerneområde.
Comynene av Buchan
Comynene, en familie av normannisk opprinnelse gjorde seg først gjeldende i Skottland i løpet av regimet til kong David I av Skottland.
I 1136 ble William Cumin, som tidligere hadde vært i tjeneste hos Henrik I av England, Kansler av Skottland. William Cumin representerte en ny klasse av utlendinger viss makt og status var helt og holdent avhengig av den føydale tjeneste de kunne yte kongen, og ble benyttet av kongen og hans etterfølgere for å utøve kongelig makt i sine maktområder hvor de fungerte som føydale småkonger. Comynene fikk tildelt landområder i sørlige Skottland, men i 1212 steg de i posisjon da William Comyn, justiciarius (øverste politiske og juridiske myndighet) av Scotia (Skottland) giftet seg med Marjorie, det eneste barnet og arvingen til Fergus, den gælisk jarlen eller mormaer av Buchan. Jarldømmet Buchan besto av betydelig landområder i det nordøstlige Skottland.
Da deres sønn Alexander Comyn etterfulgte ham var Comynene den første familie av normannisk opprinnelse som hadde oppnådd å overta en gælisk jarldømme og således fikk en fordel framfor en annen skotsk-normannisk familie som Bruce som ikke overtok jarldømmet Carrick før senere på 1200-tallet. For historikeren Alan Young var forbindelsen mellom Marjorie og William begynnelsen på «Comyns århundre» og dominans på skotsk historie.
William økte også familiens makt ved å skaffe sin sønn Walter Comyn de sørlige områdene av det gamle jarldømmet Moray, og herredømmet Badenoch som også inkluderte de vestlige områdene av Lochaber. Ved midten av 1200-tallet hadde familien Comyns makt økt til å strekke seg fra breddene av Aberdeenshire vestover og hele vegen til Loch Linnhe. Familien var en maktfaktor av voksende betydning i de påfølgende regimene til Alexander II og Alexander III, men de nådde sannsynligvis høyden av sin makt og innflytelse under regimet til kong Johan Balliol, som de var inngiftet med.
Konkurrenter og konger
I 1290 var Margrete, «jomfruen av Norge», datter av kong Eirik II Magnusson av Norge, og Margrete, datter av Alexander III av Skottland, den siste monark fra huset Dunkeld, og da hun døde var det ingen klar etterfølger til den skotske tronen. Til slutt var det tretten eller fjorten personer som kunne gjøre krav på tronen. De viktigste var Robert Bruce av Annandale, bestefar til den framtidige kong Robert Bruce, og Johan Balliol. Selv om John Comyn, herre av Badenoch, også referert til som «den Sorte Comyn» for å skille ham fra hans sønn John Comyn, også kalt for «den Røde Comyn», også hadde et visst krav på tronen, men mindre og stilte derfor sin makt bak Johan Balliol, sin svoger.
Som en følge av en bestemmelse ved kong Edvard I av England ble Balliol konge i 1292 i henhold til vilkårene i føydal lov, skjønt Bruce-familien var misfornøyd med avgjørelsen. Helt siden Alexander III døde i 1286 hadde herren av Annandale vist seg forberedt og om nødvendig sette militær makt bak kravet for å overta den skotske tronen. Den eneste måten å opprettholde kravet innebar samarbeid eller utryddelsen av huset Comyn. I 1292 var de to familiene Bruce og Comyn de to politiske posisjonene som skulle dominere Skottland i de neste femti årene.
John av Buchan
John Comyn ble den tredje jarl av Buchan da hans far Alexander døde i 1289. I en alder av rundt tretti år gammel var han rask til å komme seg i politisk posisjon. Han ble prominent plassert i Johan Balliols administrasjon og steg til Konstabel av Skottland i 1293. Han var en av de som ble innkalt av Edvard I av England i dennes egenskap som føydal overkonge av Skottland for å tjenestegjøre i krigen mot Frankrike.
For skottene var den ingen ønsket situasjon og da Johan Balliol underkastet seg den engelske kongens krav om skotsk deltagelse i den engelsk-franske krigen ble han plassert i forvaring av John av Buchan og andre stormenn. Den nye regjeringen gikk isteden inn i en politisk og militær allianse med Frankrike og således også i krig med England. I påvente av de første hendelsene av den kommende krigen besluttet Skottland å slå til først. John av Buchan, sammen med sin fetter John Comyn (den røde) og nevø av Johan Balliol, ledet et angrep mot Carlisle som faktisk var under kommando av Robert Bruce, jarl av Carrick, sønn av den Robert Bruce som hadde krevd den skotske tronen og tapt for Johan Balliol. Det kan sies at dette angrepet var begynnelsen på den skotske uavhengighetskrig og at den startet i et militært sammenstøt mellom familien Comyn og familien Bruce.
Angrepet på Carlisle ble en fiasko, tilsvarende ble også det skotske hærtoget i 1296. Kong Edvard I av Englands krigsvante hær knuste den skotske hæren ved slaget ved Dunbar, og deretter flyttet den engelske hæren seg raskt nordover i Skottland. John av Buchan og kong Johan Balliol overga seg ved Montrose i juli sammen med andre ledende skotske adelsmenn. Den tragiske kong Johan ble strippet for sine kongelige regalier og symboler på makt og deretter fraktet sørover og kastet i Tower of London. John av Buchans skjebne var ikke like ulykkelig, kun forvist for en tid og måtte oppholde seg i England sør for elven Trent. I juni 1297 lovte han å tjenestegjøre i krigen mot Frankrike, skjønt kong Edvard fant snart mer presserende oppgaver for hans tjenester.
Sørblåvannymfe
Sørblåvannymfe (Coenagrion puella) er en vannymfe som tilhører familiegruppen blåvannymfer (Coenagrionidae).
John Comyn, jarl av Buchan
Krigen med familien Comyn
For John av Buchan krevde oppgaven som lå foran ham en stor grad av diplomati og som innebar både nasjonal politikk og familielojalitet. Andrew Murray var godt kjent med ham som sønn av hans nabo Andew Murray av Petty og Avoch som fortsatt satt i fengsel i England. De hadde lenge vært politiske allierte og det var også familiære forbindelser mellom familiene Morray og Comyn: Som sin andre hustru hadde Andrew Morray giftet seg med Euphemia Comyn, datter av den første herren av Badenoch.
Å gjøre ingenting eller å slå seg sammen med de skotske opprørerne innebar også betydelig risiko. Til slutt møttes de to partene på bredden av Spey hvor Murray trakk seg tilbake til «en mektig festning av tømmer og torv» hvor han ikke kunne bli tatt, som John av Buchan senere ga som forklaring og unnskyldning til kong Edvard. Hugh de Cressingham, lederen for den engelske okkupasjonen av Skottland, var oppmerksom på at det var tynt forkledt dobbeltspill og skrev den 5. august at «freden på begge sider av det skotske vannet (Firth of Forth) er fortsatt i sin uklarhet, som det er sagt, det er også handlingene til jarlene som er der». Guisborough-krønikien hadde liten tvil om Comyns skyld som «først lot som man slo ned opprøret, men til slutt byttet side og ble en torn i vår side».
Sørblåvannymfe
Utseende
Kjønnene er ulike. Hannen har en karakteristisk tegning på det andre bakkroppsleddet. Hunnen utseende varierer.
John Comyn, jarl av Buchan
Adelen og Skottlands Voktere
Noen skotske historikere vil hevde at John av Buchan indirekte bidro til seieren ved Stirling selv om han personlig ikke var til stede. I tiden etter seieren går karrieren hans inn i en periode som svært uklar og hvor få detaljer har overlevd. Det synes sikkert at da Andrew Murray døde fra sine sår fra slaget ved Stirling Bridge og da William Wallace ble formelt utnevnt til Vokter av Skottland hadde den generell holdningen til opprøret endret seg i adelen. Det er viktig å minne om at de viktigste historiske skikkelsene på denne tiden ikke var uselviske patrioter. Mange var knapt nok skotske, men av normannisk slekt og snakket fransk som førstespråk. Personlige fordeler og interesse for egne områder spilte en betydelig rolle. For John av Buchan og mange av de andre adelige var William Wallace ikke så mye av en nasjonal helt, men en oppkobling fra lavadelen som i en annen tid ville ha spilt en ubetydelig rolle i den føydale orden.
Sørblåvannymfe
Utseende
Vingene holdes taklagt bak på kroppen i hvile. Vingespennet er mellom 32 og 50 millimeter.
Levevis
Nymfen lever i næringsrike dype vann i lavlandet, med rik vegetasjon.
Eggene legges på vannplanter, vanligvis under vannlinjen. Utviklingen tar 1-2 år. Nymfen overvintrer på vegetasjonen eller ved røttene. De voksne (imago) vannymfene finnes vanligvis ikke langt fra stedet der de levde som nymfe.
Flygetiden er fra mai til august.
Sørblåvannymfe har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte vannymfen  blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
John Comyn, jarl av Buchan
Adelen og Skottlands Voktere
Det ville derfor ikke være i Buchans interesse å se det ledige bispedømmet i St. Andrews bli besatt av William Wallaces mann, William Lamberton, istedenfor den mann som han selv hadde sett ut, mester William Comyn, hans egen bror. Historien om at Comynene sviktet Wallace ved slaget ved Falkirk kan være en ren fabrikasjon i henhold til noen historikere, men den dukker først opp i kildene i skriftene til John Fordun og John Barbour i en tid hvor Comynene lenge hadde vært sett på som forrædere i skotsk historie. Tolkningen av hendelsene innebærer en del intellektuelle akrobatiske øvelser: Fordun fordømmer Comynene for å tape slaget for Wallace mens han rett etter berømmer Robert Bruce, den kommende konge, for å vinne det for de engelske. Selv om man setter denne antatte fabrikasjonen til side er det liten tvil om at familien Comyn hadde en betydelig fiendtlighet mot William Wallace, kanskje forstørret av Lamberton kjente forbindelse med familien Bruce.