cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Polyester
Polyester er en type av polymer som finnes både som hardplast og som termoplast. Polyester anvendes som harts sammen med armeringsmateriale som karbonfiber, aramid- eller glassfiber i plastkompositter (båter, bilkarosseri, fly med mer), som jutmasse i produksjonsindustrien og som kunstfiber i tekstiler og klær – ofte friluftsklær (for eksempel polyesterfleece), ettersom materialet har lavt vannopptak, herder raskt, er relativt holdbart og anses bekvemt å bære.
Peep Jahilo
Peep Jahilo ble uteksaminert fra Universitetet i Tartu i 1985, fra filologisk fakultet og ble ansatt i Estlands utenriksdepartement i 1990, som førstesekretær hvor han arbeidet i seksjon for utenriksøkonomi og politikk. Fra 1991 – 1992 var han direktør for protokollavdelingen ved presidentens kontor og 1992 – 1993 var han assisterende rådgiver for utenrikssaker ved presidentens kontor.
Polyester
Vanlige polyestre er f.eks. polyetylentereftalat (PET) og ortoftalsyrepolyester mens isoftalsyrapolyester anvendes når en mer kjemikalieresistent plast behøves i for eksempel tanker og rørkonstruksjoner. Polyester bygges opp av estermonomerer.
Peep Jahilo
I 1994 – 1995 var han kabinettsekretær ved det estiske utenriksdepartementet og i 1995 – 1997 Chargé d'affaires ved Estlands ambassade i London. 1997 – 2000 var Jahilo sjef for personellavdelingen i Estlands utenriksdepartement. 2000 – 2004 var han Estlands ambassadør til Norge, 2002 – 2004 også sideakkreditert som Estlands ambassadør til Island. 2004 – 2007 var han generalinspektør ved Estlands utenriksdepartement og fra 2004 – 2009 Estlands ambassadør til Albania, residerende i Tallinn, fra 2007 til 2009 Estlands ambassadør til Hellas og Kypros med residens i Athen. Fra 2009 til 2012 var Jahilo vært undersekretær ved Estlands utenriksdepartement, og fra 2012 til 2017 var han Estlands ambassadør til Nederland.
Polyester
Polyester er, sammen med akryl og nylon, en av de oljebaserte fibrene som antas å både være mest skadelig for miljøet og ha en etisk lav standard for produksjon. Trenger ikke fremstilles oljebasert,
Historie
Naturlige polyester var kjent siden ca 1830. Den første synthetiske polyester (glycerinphthalat) ble benyttet under første verdenskrig som impregneringsmiddel; alkydharpiks kom som Glyptal på markedet i 1920-årene fra General Electric. Som tekstilfiber ble det utviklet av Wallace Hume Carothers' gruppe hos DuPont på 1930-tallet, men disse første tålte ikke varme godt. Dette var et problem som først ble overvunnet av John Rex Whinfield i 1940-årene i England. De første slike fibre ble fremstilt kort etter annen verdenskrig som terylene av Imperial Chemical Industries.
Polyesterfiber begynte å tilvirkes for allmennheten i begynnelsen av 1950-årene. Polyester er nå verdens nest viktigste tøymateriale etter bomull, og utgjør 20 % av verdensproduksjonen.
Peep Jahilo
Han er gift og har fire barn.
Benetice (Světlá nad Sázavou)
Benetice er en liten landsby like ved byen Světlá nad Sázavou i regionen Vysočina i Tsjekkia. Det lå tidligere et glassverk i Benetice, men dette eksisterer ikke lengre. Enkelte navn i området minner dog om glassverket, som Na su¹írnách og Sklárenský rybník (navnet på en demning).
Det ligger en sommerleir i Benetice. Den ble tidligere brukt som pionerleir for unge fra Tsjekkia, og som ferieleir for barn og unge fra Ungarn, Polen og Tyskland. I landsbyen vokser et lindetre som ble plantet i 1945, til minne om freden etter andre verdenskrig. Slottet Lipnice kan ses fra Benetice.
Maikro Romero
Maikro Romero (født 9. desember 1972) er en cubansk  bokser. Under Sommer-OL 1996 i Atlanta vant han gull i fluevekt. Senere skiftet han til klassen lett fluevekt og ble verdensmester i 1997 for amatører.
Han forsøkte å forsvare tittelen i 1999, men ble slått av Kim Un-Chol fra Nord-Korea og ble stående igjen med sølv. Under Sommer-OL i Sydney 2000 vant han bronsemedalje i klassen lett fluevekt.
Romero vant gull i lett fluevekt under de Panamerikanske leker 1999 i Winnipeg i Canada. Han vant finalen over Liborio Romero fra Mexico.
Kunsteventyr
Kunsteventyr er eventyr som er skrevet av en navngitt forfatter. Disse eventyrene er ofte inspirert av folkeeventyr, men de bærer preg av at de ikke har en forhistorie i muntlig form.
H.C. Andersen er en kjent forfatter av kunsteventyr. I Norge er blant annet Regine Normann og Jonas Lie som er kjent for å ha gitt ut samlingen Trold.
Merton Park
Merton Park er en forstad i bydelen Merton i London. Det er et lite sted mellom Wimbledon, Morden, South Wimbledon og Wimbledon Chase, 11,7 km sørvest for Charing Cross. Området har som bydelen navn etter det historiske sognet Merton. I henhold til folketellingen i 2011 hadde stedet en befolkning på 9 485 innbyggere.
Norges-Filmen
Norges-Filmen er en norsk dokumentar-stumfilm fra 1927. Filmen ble laget av Tancred Ibsen som i 1925 kom tilbake til Norge etter to år i USA. Erfaringen han hadde opparbeidet seg i utlandet, blant annet fra et kortere arbeidsoppdrag for det amerikanske filmstudioet MGM, brukte han til å lage en serie kortfilmer for å fremme turistlandet Norge - i samarbeid med den danske regissøren Georg Schneevoigtt.
Merton Park
Historie
Inntil siste fjerdedel av 1800-tallet var Merton for det meste et landlig område. Det som i dag utgjør Merton park var eid av en handelsmann fra City Of London ved navn John Innes, som var den lokale «lord of the manor». På grunn av den raske utviklingen i Wimbledon begynte Innes å utvikle området til boligformål. Han brukte hageforsteder som på den tiden sprang opp i England som forbilde, spesielt Bedford Park i Chiswick. Typiske elementer er trær langs gatene og frittstående eller vertikaldelte hus, i motsetning til de smale fortauene og de lange terrassehusene man finner så mange andre steder i London.
Den nordlige delen av Merton Park er nå et vernet område. Den sørlige delen ble utviklet i 1920- og 1930-årene, blant annet som en følge av åpningen av Morden undergrunnsstasjon. Det ble lagt mindre innsats i utviklingen av denne delen, og den er derfor ikke med i det vernede området.
Norges-Filmen
Filmene ble samlet og vist for pressen 22. oktober 1927 i Paladsteatret i Oslo under tittelen Norges-Filmen. Filmen besto av fem deler som hver kunne sees selvstendig. Filmene ble ikke innlevert til sensur hos Statens filmkontroll og regnes i dag som tapt.
Supphellebreen
Supphellebreen var en brearm av Jostedalsbreen. Supphellebreen ligger i Fjærland i Sogndal kommune i Vestland fylke.
Supphellebreen var delt på midten, og den øvre delen forsynte den nedre med isras. På oversiden av rasstedet på ca. 1000 moh, kalles isbreen Flatbreen.
Supphellebreen kan nås med en liten avstikker fra riksvei 5.
Norsk Bremuseum gjennomførte årlige lengdemålinger av den nedre delen siden 1992. I 2015 hadde brearmen minket så mye at det ikke lenger var tilstrekkelig med blåis til å kunne måle en lengde.
Manvik
Manvik var en tidligere storgård i Larvik kommune i Vestfold, vest for Stavern. Gården nevnes første gang i 1184, da eieren som heter Lodin av Manvik, falt i slaget ved Fimreite. Gården gikk sannsynligvis i arv innen hans etterslekt. Stormannsslekten Manvikætten har sitt opphav på denne gården, som antas å omfatte Lodin Lepp (død 1288).
På begynnelsen av 1300-tallet tilhørte gården sysselmannen i Skien, som het Stig Håkonsson som døde i 1335. Hans fars søster Elin var gift med Erling Vidkunsson, og de kan ha arvet gården. I 1408 tilhørte gården deres datterdatter Margareta Eilivsdatter. Hun ga bort gården i gave til to av sine slektninger.
Gården gikk deretter i arv til Alv Knutsson og til hans sønn Knut Alvsson. Muligens ble den beslaglagt ved hans død, men gården tilhørte senere hans datter Bodil Alvsdatter som var gift med Fader Sparre. Hun ga i 1599 Manvikgodset til kongen. Gården forble krongods til 1658, da den ble pantet bort til borgermester Anders Madssøn.
Hans arvinger solgte i 1692 gården til Ulrik Frederik Gyldenløve. Gården fulgte deretter grevskapet Larvik, og den ble oppstykket i en rekke leiiendingsbruk. Disse ble solgt til selveie i første halvdel av 1800-tallet, etter at familien Treschow hadde overtatt godset.
Vaga
Vaga (russisk: Вага) er ei elv i Vologda og Arkhangelsk oblast i Russland. Den er ei sideelv til Nordre Dvina. Vaga er 575 km lang, og den har et nedbørfelt på 44 800 km². Elva fryser til i midten av november og forblir frosset til slutten av april. De største sideelvene er Kuloj, Ustja og Vel. Mesteparten av elva er farbar for båttrafikk i høyvannssesongen. Byene Velsk og Sjenkursk ligger langs Vaga.
Jüdischer Friedhof Berlin-Mitte
Jüdischer Friedhof Berlin-Mitte er en jødisk gravlund i Großer Hamburger Straße i bydelen Mitte i Berlin. Det er den nest eldste jødiske gravlund i Berlin, og ble åpnet etter at kurfyrst Fredrik Vilhelm hadde gitt 50 jøder som hadde blitt fordrevet fra Wien opphold i Berlin i 1671. Gravlunden ble kjøpt av Mordechai Model, og lå den gangen rett ved byporten. Frem til 1827 skal 12 000 jøder ha blitt begravet på gravlunden. Den første som ble begravet var Gumpericht Jeschiel Aschkenasi i 1672. Den mest kjente person som er begravet på gravlunden er den store jødiske opplysningsfilosofen Moses Mendelssohn (1729–1786)
Russekeila
Russekeila er en 2 km bred bukt nord på Nordenskiöldkysten og helt vest i Nordenskiöld Land, Svalbard. Bukta ligger midt mellom Isfjord Radio og Kapp Starostin, og er en del av Festningen Geotopvernområde. Russekeila er kjent for tufter av pomor-russiske fangsthytter. Linnéelva renner ut i bukta, bare 3 km oppe i elva starter Linnévatnet. Bukta Russekeila avgrenses av Lewinodden i vest og Nimrododden i øst, oppkalt etter fangstselskaper som tok utmål her. Lengre vest følger Kapp Mineral, Randvikodden og Kapp Linné (med Isfjord Radio).
Innerst i Russekeila ligger en viktig russisk pomor-fangsthytte fra 1800-tallet, og videre to andre hustufter, gravplass og et russekors fra samme periode.
Russekeila ble tatt som utmål av russeren Arthur S. Lewin i 1904, og utmålet strakk seg bort til Kapp Linné ved åpne havet 3,5 km mot nordvest. Lewin fikk oppført ei hytte øst i Russekeila (på Nimrododden) i 1914, og det ble siden brukt til fangstformål, men det forfalt totalt i mellomkrigstiden. Utmålet som Russekeila tilhørte var på 68,7 km². Lewin bygde for øvrig også hytter på Kapp Mineral, sør for Kapp Linné, og ved foten av Linnéfjella. Han disponerte også fangsthytta Camp Anthon.
Anleggene inngikk i grenseområdet mellom det som utgjorde Fangstfelt 8 (Kapp Linné). Området ble brukt i norsk pelsdyrfangst i tiden før andre verdenskrig.
På vestsiden av Russekeila (på Lewinodden) reiste Hvalfangstselskapet Nimrod et provisorisk hus, som også ble overtatt av Staten i 1933. Her på Lewinodden finnes også et minnesmerke fra andre verdenskrig.
Munkebakken (Tønsberg)
Munkebakken (1-5, 2-4) er en 150 meter lang gate i Haugarlia i Tønsberg sentrum. Den går fra krysset Graabrødregaten/Conradis gate ned til Øvre Langgate.
László Szabó (sjakkspiller)
László Szabó (født 19. mars 1917, død 8. august 1998) var en ungarsk stormester i sjakk.
Han ble født i Budapest, og slo gjennom internasjonalt allerede som 18-åring. I 1935 vant han det nasjonale ungarske mesterskapet, et mesterskap han skulle vinne ni ganger i karrieren. Han vant også en internasjonal turnering i Tatatóváros i Ungarn, og ble tatt ut for å spille for Ungarn i sjakkolympiaden i Warszawa. Så unge toppspillere var ikke vanlig på den tiden, og Szabó vakte oppmerksomhet med sitt friske angrepsspill, som sto i kontrast til det tradisjonelle posisjonsspillet resten av det ungarske laget pleide å bruke. Szabó skal ha blitt trent av Géza Maróczy, som hadde vært den sterkeste spilleren i de foregående tiårene.
Fram mot andre verdenskrig kunne Szabo vise til andre gode resultater, blant annet vant han i Hastings. Han begynte også en karriere i bank.
Ved starten av krigen ble han plassert i en tvangsarbeidsenhet, og han ble senere i krigen tatt til fange av sovjetiske styrker, og ble sittende i krigsfangenskap.
Da krigen var over, tok han opp igjen sjakken og spilte mange internasjonale turneringer, blant annet den første storturneringen etter krigen, som fant sted i Groningen i 1946. Han ble der nummer 12, etter spillere som Botvinnik, Euwe, Smyslov, Najdorf, Boleslavskij og Kotov. Han vant turneringene i Hastings 1947/48, Budapest 1948 og Hastings 1949/50.
I Intersoneturneringen i Saltsjöbaden i 1948 ble han nummer to etter Bronstein. Dette kvalifiserte ham til kandidatturneringen i Budapest i 1950. Szabó fikk dermed tittelen Internasjonal stormester i sjakk som en av de 27 første, da FIDE begynte å dele ut tittelen i 1950.
Delt femteplass i intersoneturneringene både i Saltsjöbaden i 1952 og Göteborg i 1955 medførte at han altså tre ganger på rad kvalifiserte seg til kandidatturneringen, der vinneren møter verdensmesteren i sjakk i kamp om VM-tittelen. Best gikk det i den tredje og siste av kandidatturneringene, i Amsterdam i 1956. Der delte Szabó tredjeplassen med Bronstein, Geller, Petrosian og Boris Spasskij, bak Smyslov og Keres.
Szabó kunne også vise til gode resultater på 1960- og 70-tallet, med førsteplass i Zagreb 1964, delt førsteplass i Budapest 1965 (sammen med Polugajevskij og Tajmanov, førsteplass i Sarajevo 1972, førsteplass i Hilversum 1973 (sammen med Geller), og delt førsteplass i Hastings 1973/74 (sammen med Kuzmin, Timman og Tal.
Szabó spilte for Ungarn i elleve sjakkolympiader, hvor han spilte på første bord fem ganger, og han tok medalje flere ganger: I 1937 ble det lag-sølv og individuelt sølv, 1952 individuell bronse, i 1956 lag-bronse og individuelt sølv. Szabó var den sterkeste spilleren Ungarn hadde etter andre verdenskrig, fram til Lajos Portisch tok steget inn i verdenstoppen rundt 1963/64. Szabó var på sitt beste en av de 12 sterkeste spillerne i verden.
Aperture
Aperture er et program for å organisere og behandle bilder for profesjonelle brukere. Programmet er laget av Apple og ble introdusert 19. oktober 2005. Versjon 2 av programmet ble lansert 12. februar 2008, det inneholder over 100 nye funksjoner. Apple kunngjorde i juni 2014 at utviklingen av Aperture hadde blitt avsluttet, og fra og med macOS Catalina er ikke Aperture lenger kompatibelt med macOS.
Skatestraumen
Skatestraumen er navnet på sundet mellom Bremangerlandet på sørsiden og Rugsundøya på nordsiden, som ligger i ytre Nordfjord, i Bremanger kommune. Navnet blir også nyttet synonymt med bygda som ligger på nordsiden av sundet, fra Haukedalen i øst til Tongane på vestspissen av Rugsundøya. På sørsiden ligger bygdene Klubben og Hunskår. Skipsleia går gjennom Skatestraumen og bidrar til at det er tett skipstrafikk her.
Skatestraumen har kraftig tidevann fordi sundet binder sammen den vide og dype Frøysjøen med Nordfjorden, og store vannmasser blir presset gjennom det relativt trange og grunne sundet. Den sterke strømmen gjør Skatestraumen til en god fiskeplass, noe den har vært helt tilbake i steinalderen. Dette er vist gjennom omfattende arkeologiske utgravninger under arbeid med Bremangersambandet. Arkeolog Knut Andreas Bergsvik skriver i en artikkel fra 2000 at de ikke- utgravde boplassene ved Skatestraumen er «et enestående kulturminne på Vestlandet».
VM i kunstløp 1936
Karl Schäfer fra Østerrike vant sitt sjuende strake verdensmesterskap i kunstløp for menn og norske Sonja Henie vant sitt tiende strake mesterskap for kvinner. Maxi Herber og Ernst Baier fra Tyskland ble verdensmester i parløp.
Sparta/Bragerøen
Idrettslaget Sparta/Bragerøen (stiftet 12. juni 1919) er et idrettslag fra østre Drammen / Ytre Lier. Klubben er en sammenslåing av IF Sparta og Bragerøens Ballklubb og kalles derfor på folkemunne for «Spa/Bra». Klubben driver med bandy og fotball og tok sølv i NM i bandy i 1962 (som Sparta).
Sparta
Idrettsforeningen Sparta ble stiftet på Lierstranda 12. juni 1919 av Finn Becker, Edvin Edvardsen, Alfred Gran, Johan Johnsen, Hans Stenseth, Juel Stokke og Bjarne Svendsen. I årene før den formelle stiftelsen hadde idrettsinteresserte ungdommer som drev med boksing, vært samlet under navnet Kameratklubben. På stiftelsesmøtet ble man enige om at dette var et upassende navn for en klubb, som også skulle starte fotballag som en følge av økende fotballinteresse i området. Det ble derfor bestemt å døpe klubben Njord. Dette ble klubbens navn fram til 1922 da klubben søkte om opptak i Norges Fotballforbund for å kunne delta i organisert seriespill.
Søknaden om medlemskap i NFF ble problematisk. Det ble ytret flere protester fra fotballkretsen fordi det visstnok ikke var behov for flere klubber i området, og det ble foreslått at medlemmene heller kunne slutte seg til eksisterende klubber i nærheten. Protestene førte imidlertid ikke fram og høsten 1922 fikk klubben godkjent søknaden, bare for å møte nye hindringer. Det viste seg at det allerede eksisterte en klubb ved navn Njord som også hadde brune drakter. Løsningen ble, etter pålegg fra fotballforbundet, å endre både navn og farger. Etter en avstemning, hvor klubbnavnene Sparta og Olymp var kandidatene, gikk førstnevnte av med seieren med klar margin. De nye draktene ble grønne og hvite vertikale striper og hvite bukser.
Baneproblematikken
Den første tiden etter stiftelsen hadde ikke Sparta egen hjemmebane, og treningene måtte finne sted på en liten løkke ved Drammensfjorden. Etter evaluering av flere aktuelle områder kjøpte klubben et landområde på Søndre Huseby gård. Etter dugnadsinnsats sto klubbhus og grusbane ferdig i mai 1920. Under krigen sluttet Sparta opp om idrettsstreiken, og okkupasjonsmakten pløyde derfor opp hele banen med påskudd om at det skulle dyrkes poteter der. Etter krigen sto Sparta derfor overfor et omfattende gjenoppbyggingsarbeide. Høsten 1947 ble banen gjenåpnet, nå med gressdekke, og aktiviteten i klubben blomstret etter de magre årene med idrettsstreik.
I begynnelsen av 1960-årene ble klubben kjent med NSBs planer om utbygging av jernbanen, noe som ville skape komplikasjoner for anlegget. Et nytt dobbeltspor mellom Brakerøya og Asker var planlagt tvers over banen. Det ble vedtatt ekspropriasjon av Spartabanen i 1962, og etter dette fulgte både en lang kamp for erstatning og en jakt etter egnet tomt for ny bane. Erstatningssaken med NSB trakk ut og endte til slutt i Høyesterett. Der ble det inngått forlik og i 1970, åtte år etter ekspropriasjonen, mottok Sparta det endelige sluttoppgjøret på 516 925 kroner og 49 øre. Pengene fra oppgjøret ble gitt i lån til Lier kommune mot at de ble med på å anlegge ny bane. Etter ti år uten hjemmearena for fotball kunne Sparta dermed ta i bruk det nye Lier stadion på Stoppen i 1972.
Jubelsesongen 1961/1962
Sesongen 1961/62 står igjen som den sterkeste i Spartas historie. De vant en meget jevn og spennende 1. divsjonsavdeling der ledelsen vekslet hele veien. Spartas mulighet for avdelingsseier og finalespill var avhengig av seier borte mot Sarpsborg i siste runde. Sarpingene åpnet kampen best og tok ledelsen. Sparta utlignet imidlertid kort tid etter på straffeslag og festet etterhvert et grep om kampen. Til pause hadde de sikret seg en 3-1-ledelse, og da sluttsignalet gikk var det klart at kampen hadde endt med 4-2-seier til Sparta. Dermed var laget klar for NM-finale. Den ble spilt 17. februar 1962 på Marienlyst stadion i Drammen med Strømsgodset som motstander. Finalen ble en stor begivenhet. Lierstrandens musikkorps og Strømsgodset musikkorps ledet an hvert sitt opptog med supportere, NRK TV overførte finalen direkte og tilskuertallet var på hele 3145. Dette er det største antallet tilskuere på en NM-finale i bandy noensinne. Dessverre for Sparta, endte kampen med 4-0-seier til Strømsgodset. 16 år gamle Steinar Pettersen skåret alle fire målene. Verdens Gang beskrev Spartas innsats på denne måten:
Skjåholmentunnelen
Skjåholmentunnelen er en veitunnel på 698 meter som går mellom Kargenes og Skjåholmen i Hammerfest kommune i Finnmark. Tunnelen inngår i Statens vegvesens vegprosjekt "Rv. 94 Skjåholmen bru og tunnel" som også omfatter ny bru, Skjåholmen bru, samt 1,5 km ny vei. Strekningen tunnelen erstattet var ulykkesutsatt og hadde dårlig vinterframkommelighet.
Sparta/Bragerøen
Bragerøen
Bragerøens Ballklubb ble stiftet 4. september 1936 av Ivar Christensen, Reidar Eriksen, Tor Eriksen, Olaf Hansen, Reidar Hansen, Thorleif Jensrud, Birger Korneliussen, Reiulf Kvist og Reidar Nilsen. Disse var alle del av en guttegjeng som hadde tilhold på ei løkke på Brakerøya. Gjengen ergret seg over at det fantes klubber på alle kanter av byen, men ingen i deres nærmiljø. Dessuten var de så mange at det trengtes organisering. Bragerøens Ballklubb ble dermed etablert med Olaf Hansen som første leder. Samme år som den ble stiftet fikk klubben invilget opptak i Norges Fotballforbund og kunne dermed delta i organisert seriespill på den nybygde Brakerøyabanen. I 1938 ble Bragerøen også tatt opp i Norges Bandyforbund. Fra starten av var fotball og bandy de største og viktigste idrettsgrenene i klubben. I tillegg kunne BBK i perioder også tilby skisport og håndball til sine medlemmer. BBK ble raskt en svært populær institusjon på Brakerøya og klubben ble en samlingsarena for innbyggerne i området, både for aktive utøvere og tilhengere utenfor klubben. På 1950-tallet hadde BBK cirka 380 medlemmer, noe som tyder på stabil og god oppslutning rundt foreningen.
Skjåholmentunnelen
Arbeidene med både tunnel og bru hadde oppstart i september 2010. Sprengningsarbeidene med tunnelen startet i januar 2011, etter fire måneder med sprengningsarbeider ble det gjennomslag i mai 2011. Skjåholmentunnelen ble offisielt åpnet for trafikk 22. juni 2012.
Sparta/Bragerøen
Klubbhus
Allerede fra de første årene i klubbens historie ble det en prioritert oppgave for styret å skaffe et klubbhus for sine medlemmer. Gleden var derfor stor da den såkalte «Badstua» sto ferdig etter flere års arbeid. Det ble fra og med 1955 også lagt konkrete planer om et nytt og større fullverdig klubbhus hvor medlemsmassen kunne samles. Prosjektet måtte imidlertid skrinlegges på grunn av konflikt med den nye motorveien (E18) som skulle bygges og som ville innskrenke klubbens eiendom.
Skjåholmentunnelen
Det er skiltet forbud for gående og syklende, som må bruke den gamle veien. Det er også satt opp ferist foran begge innslagene, for å hindre at rein går inn i tunnelen.
Sparta/Bragerøen
Klubbhus
I forbindelse med veibyggingen måtte «Badstua» i 1973 bøte med livet, etter å ha vært medlemmenes samlingsplass i mange år. Etter mye kjemping mot veivesenet fikk klubben til slutt tildelt et gammelt forfallent bolighus som foreløpig erstatning. Huset var i meget dårlig forfatning og manglet grunnleggende fasiliteter for å kunne fungere som klubbhus. Blant annet manglet det badstue, som hadde vært en populær samlingsplass i det gamle bygget, samt garderober. Dører og vinduer var slått inn, og uteliggere benyttet mer eller mindre fritt huset som tilholdssted. Dette førte blant annet til en rekke tyverier og hærverk på foreningens eiendeler.
I tiden som fulgte var det mye fram og tilbake mellom de tre partene BBK, Drammen- og Lier kommune. De klarte ikke komme til enighet om hvor klubben kunne bygge. I tillegg protesterte enkelte av naboene, som ikke ønsket oppføring av flere bygninger i området. Totalt måtte saken behandles tre ganger i bygningsrådet etter naboklager og protester om alt fra «lysdemping» til at hagene i nærheten ville bli brukt som «avtrede for trengende». Protestene førte ikke fram og det ble til slutt gitt klarsignal til bygging fra både Drammen og Lier kommune. I 1978 sto det nye klubbhuset ferdig på Brakerøya etter et år med iherdig dugnadsinnsats. Fra planleggingen startet til bygget sto ferdig gikk det hele 23 år, og det ble derfor en storslagen markering da klubbhuset endelig var klart til bruk. I løpet av byggeperioden la medlemmene i foreningen ned over 4000 dugnadstimer, en innsats som for øvrig ble verdsatt til rundt 200 000 kroner. Den totale kostnaden for bygningen ble 1,3-1,4 millioner kroner.
Meritter
Av idrettsgrenene Bragerøen deltok i, var det bandy den hevdet seg best i. Så tidlig som i 1940, kun to år etter at klubben ble tatt opp i bandyforbundet, debuterte klubben i 1. divisjon. Fram til sammenslåingen med IF Sparta til Sparta/Bragerøen i 1983 var klubben i flere perioder i bandyens øverste divisjon. Spesielt tidlig på 1970-tallet gjorde laget store framskritt. Både i sesongene 1971/72 og 1972/73 ble Bragerøen nummer seks i 1. divisjon.
BBK deltok i NM i fotball for første gang i 1938. I 1940 spilte klubben seg sågar til andre runde, etter å ha slått Tønsberg Turn 3-1 i første runde. I andre runde ble imidlertid Lisleby for sterke og vant 5-4 etter ekstraomganger. I hele etterkrigstiden spilte Bragerøen for det meste et stykke nedover i divisjonssystemet. Klubbens ski- og håndballgrupper gjorde seg sjelden bemerket utover som breddeaktivitet.
«Grensetvisten»
Til tross for rivaliseringen flørtet likevel klubbene med tanken om sammenslåing på midten av 1950-tallet, men dette sørget medlemmer av Bragerøen for å forhindre. Begge klubbstyrene var enige om en sammenslåing i 1954 og forutsetningene for samarbeid var klarlagt. Spartas generalforsamling ga sitt samtykke mens Bragerøen valgte å takke nei. Trolig skyldtes dette uenighet om valg av klubbnavn. Visstnok skal det ha vært stor motstand blant de eldre medlemmene i klubben mot å gi avkall på sitt eget navn, siden et premiss for sammenslåing var å bruke kun «Sparta».
Sammenslåingen
På grunn av rasering av bomiljøene på Lierstranda og Brakerøya som følge av trafikkutbygging, vanskeligheter med å fylle tillitsverv og problemer med å skaffe penger til driften av foreningene, valgte de to tidligere rivalene å slå seg sammen høsten 1983. Spesielt det å skaffe personer til verv i klubbene, hadde begynt å bli problematisk. Mest merkbart var det i aldersbestemte klasser, mens det var noe enklere på seniornivå. Siden begge klubbene var i samme situasjon, og slet med de samme utfordringene, kom forslaget om sammenslåing nærmest naturlig. Året før, i 1982, hadde de to klubbenes bandyavdelinger vært i kontakt angående felles satsing i 1982/83-sesongen. Dette lot seg ikke gjennomføre, men signalet initiativet hadde sendt ut ble oppfattet i begge foreningene. Tilnærmingene som bandyavdelingene hadde gjort førte til at klubbene blåste liv i ideen om full sammenslåing. Det ble nedsatt et arbeidsutvalg med tre representanter fra hver klubb. Fra Bragerøen møtte Olav Hoff Aronsen, Børre Hallingstad og Trond Ihle Hansen. Fra Sparta møtte Roar Andersen, Svein Ove Olsen og Johan Stenbro. Etter fire møter hadde arbeidsutvalget blitt enige, og det ble utarbeidet et forslag med betingelser for sammenslåing.
Formålet med sammenslåingen var ikke kun å sørge for å opprettholde aktiviteten som breddeklubb. Det var også et klart ønske om å styrke det sportslige tilbudet på seniornivå, i tillegg til at klubben kunne stille lag i samtlige klasser i både fotball og bandy. Sparta hadde på denne tiden fotballag i 6. og bandylag i 3. divisjon. BBK hadde fotballag i 7. og bandylag i 2. divisjon. Resultatet etter sammenslåingen ble da en klubb som kunne konkurrere i 6. divisjon i fotball og 2. i bandy.
I tillegg til en større samlet medlemsmasse ville den nye klubben få solide økonomiske muskler. Bragerøen hadde sine aktiva plassert i det nye klubbhuset ved Brakerøyabanen, og hadde lite gjeld. Sparta på sin side hadde sine oppsparte midler i statuttbundne fond i bank. På bakgrunn av dette ble det av arbeidsutvalget utredet at det ville lønne seg å nedbetale Bragerøens lån på klubbhuset. Slik ville den nye klubben både være gjeldfri og ha betydelige ressurser til disposisjon. I tillegg ville også Sparta-medlemmenes høyt prioriterte ønske om å få sitt eget klubbhus gå i oppfyllelse. Etter at anlegget med tilhørende klubbhus på Husebysletta forsvant, hadde foreningen sårt savnet en egen samlingsplass.
På grunn av navnestriden fra 1954 var det hele tiden bred enighet om at navnet på den nye foreningen skulle være IL Sparta/Bragerøen. Ved sammenslåingen ble det også vedtatt helt nye klubbfarger. Spartas grønt og hvitt og Bragerøens gult og blått ble erstattet med lyseblå trøyer, røde bukser og blå strømper.
24. oktober 1983 ble det avholdt ekstraordinære generalforsamlinger i begge klubbene der man stemte for eller mot forslaget. Et stort flertall i både Bragerøen og Sparta gikk inn for full sammenslåing, og resultatet ble en stor klubb med over 600 medlemmer, der man tilbød aktiviteter innen bandy, fotball og langrenn. Før sammenslåingen hadde for øvrig BBK 252 medlemmer, mens Sparta hadde 361.
Sparta/Brageøen fikk med dette upåklagelige banefasiliteter for både fotball og bandy. Brakerøyabanen ble fast hjemmebane for bandyavdelingen, siden grusbanen egnet seg best til islegging og hadde godkjent strekklysanlegg. Lier stadion ble hjemmebane for fotballavdelingen. Her fantes det på den tiden tre gressbaner, grusbane, tennisbaner og garderobebygg.
Årene etter sammenslåingen
Den første tiden etter sammenslåingen var det stor entusiasme og pågang i klubben. Mange ville ta i et tak og alle delene av klubben fikk framgang. Sparta/Bragerøen kunne stille lag i alle klasser, både i fotball og bandy, og man fikk startet opp igjen en skigruppe. Imidlertid dalte aktivitetsnivået utover 1980-tallet etter som entusiasmen i kjølvannet av fusjonen avtok. I jubileumsberetningen som ble gitt ut til 75-årsjubileet i 1994, heter det at «Vi måtte som ny klubb falle et stykke ned før vi igjen begynte å jobbe strukturert og få ledere som igjen var interessert i å ta i et tak igjen.»
Etter sammenslåingen har Sparta/Bragerøen en sesong på øverste nivå i bandy, i 1985/86. Siste halvdel av 1990-tallet hevdet også laget seg bra, med flere gode plasseringer i den nest øverste divisjonen, og i 1999 tok et samarbeidslag mellom Spa/Bra og Drammens Ballklubb NM-sølv i smågutteklassen. Etter et par magre år på starten av 2000-tallet valgte imidlertid seniorlaget å trekke seg fra serien før 2001/2002-sesongen og gå inn i Drammen Bandy. Sparta/Bragerøen ligger på 15.-plass på norsk bandys maratontabell.
Fotballaktiviteten holdt seg på et mer stabilt nivå. Klubben var for det meste trygt plassert i 5. eller 6. divisjon hele 1980- og 1990-tallet, og stilte aldersbestemte lag i de fleste årsklasser.
Oppsving i fotballgruppa
Seniorlaget i fotball gjennomgikk store utskiftninger foran 2007-sesongen, noe som umiddelbart ga gode resultater i form av tre opprykk på fire år. Laget rykket opp fra 6. divisjon i 2007, fra 5. divisjon i 2008 og fra 4. divisjon i 2010. Så høyt i divisjonssystemet hadde ingen deler av klubben vært siden dagens seriesystem ble innført i 1963. Toppscorere i disse sesongene var Kent Hermansen (24 mål i 2007), John-Erik Loe Olsen (22 mål i 2008), Svein Espen Sørstad (11 mål i 2009) og Alexander Valo (19 mål i 2010).
Nedslagsfelt
Sparta/Bragerøens nedslagsfelt er forholdsvis uvanlig, for selv om klubben er en ikke spesielt stor bydelsklubb, har den tilhold i to kommuner, både Drammen og Lier. Drammens bybebyggelse strekker seg utover kommunegrensen, og dette har som følge at beboere fra begge sider av grensen naturlig sogner til klubbens hjemmeområder. Brakerøyabanen ligger i Lier, men eies og driftes av Drammen kommune.
Historisk har klubbens nedslagsfelt vært Brakerøya, Toppenhaug, Strøtvet, Lierstranda, Gullaug, Nøste, Stoppen og øvrige områder som tilhører skolekretsene i nærområdet.
Anlegg
Sparta/Bragerøen disponerer to ulike anlegg. Fotballgruppa holder til på Lier stadion som eies av Lier kommune, mens bandyavdelingen har tilholdssted på Brakerøyabanen som ligger ved grensen mot Drammen kommune.
Lier stadion
Lier stadion fikk sin første gressbane i 1970, mens klubbhuset sto ferdig i 1980. Stadionet ble til etter iherdig pågang fra Sparta, da klubben tidlig på 1960-tallet mistet sin egen hjemmebane på Huseby på grunn av jernbaneutbygging. Området på Lier stadion består i dag av tre gressbaner, en kunstgressbane og et klubbhus med garderobeanlegg. Kunstgressbanen ble vedtatt anlagt i 2007, men det viste seg da banen skulle tas i bruk i 2009 at byggearbeidene var slett utført, slik at banen ikke kunne godkjennes. Det var uenighet mellom byggherren, firmaet som hadde gjort grunnarbeidet og kunstgressleverandøren om hvem som hadde skylda, og saken ble tatt til retten. I 2009 ble det inngått forlik, og de tre firmaene ansvarlige for anleggingen tok på seg å utbedre feilene uten omkostninger for kommunen eller Sparta/Bragerøen.
Brakerøyabanen
Brakerøyabanen, også kalt «Bakgår'n», sto ferdig i 1936. Den ble bygget av ungdom på nødsarbeid organisert av Drammen kommune. Banens dekke var opprinnelig oppsop som ble igjen fra koks, men siden ble dekket skiftet ut med rødgrus. I 2015 fikk banen kunstgressdekke, som islegges vinterstid. Klubbhuset på Brakerøya ble bygget i 1977 av daværende Bragerøens Ballklubb. Etter sammenslåingen i 1983 ble gjelden på klubbhuset nedbetalt med Spartas midler. Brakerøyabanen ble for øvrig flyttet 50 meter sidelengs da motorveien (E18) skar langsmed banen på begynnelsen av 70-tallet. I nyere tid har klubben igjen fått innskrenket sin eiendom som en følge av utvidelsen av motorveibrua og omleggingen av avkjøringen fra motorveien på Brakerøya.
Sparta/Bragerøen i dag
I dag har Sparta/Bragerøen aktive utøvere i bandy og fotball, og organiserer lag fra aldersgruppen seks år og opp til veteran (M39). Klubben har om lag 350 medlemmer. Fotballavdelingens oppsving de senere årene har fått ringvirkninger i form av større aktivitet og flere lag i de aldersbestemte klasser. Blant annet stilte klubben i 2011 juniorlag for første gang på mange år. I 2011-sesongen stilte klubben med 27 fotballag, mens den per dags dato ikke har lag i bandy.
Seniorlaget debuterte i 2011 i 3. divisjon, og laget lå stort sett hele sesongen trygt over nedrykksstreken. Laget endte til slutt på 10.-plass, fem poeng over nedrykk, men også kun fem poeng unna en 5.-plass. Toppscorer ble Morten Hagen med 14 mål. I 2012 endte Sparta/Bragerøen på 12.-plass som egentlig skulle bety nedrykk. Siden Skeid rykket ned fra 2. divisjon, kunne imidlertid ikke Skeid 2 bli værende i 3. divisjon. Det ble derfor frigjort en plass divisjonen. Spa/Bra tok flest poeng av nedrykkslagene i de tolv 3. divisjonsavdelingene og berget dermed plassen. Edvinas Blazys scoret 12 mål og ble toppscorer.
I 2013 samlet klubbens fotballmedlemmer fra det året de fyller 13 år (fra oppstart av 11-fotball) med Liungen Idrettsforening i en samarbeidsklubb som fikk navnet Stoppen Sportsklubb. Bakgrunnen for denne sammenslåingen var å stille lag i alle årklasser.
Mange av klubbens etablerte spillere gav seg etter 2012-sesongen. Det var derfor et ungt mannskap som fikk ansvaret for Stoppens første sesong i 3. divisjon. Sesongen ble dessverre sportslig sett en stor nedtur for den ferske klubben og klubben rykket ned til 4. divisjon med god margin.
Adass-Jisroel-Friedhof
Adass-Jisroel-Friedhof er en jødisk gravlund i ortsteilen Weißensee i Berlin. Det er en av flere jødiske gravlunder i Berlin, og må ikke forveksles med den store Jüdischer Friedhof Berlin-Weißensee. Adass-Jisroel-Friedhof er den ortodokse menigheten Adass Jisroels gravlund i Berlin. Menigheten ble grunnlagt i 1869, og fikk allerede i desember 1873 et landområde til bruk som gravlund. Weissensee lå dengang langt utenfor byporten. I 1880 ble Abraham Michelson som den første bisatt på den nye gravlunden. Totalt ble 3 000 personer begravet der. Etter annen verdenskrig forfalt gravlunden, men ble på 1980-tallet istandsatt.
Olav Gullvåg
Olav Gullvåg (født 31. desember 1885 i Trondheim, død 25. september 1961 i Asker) var en norsk forfatter.
Gullvågs mest kjente verk er Spelet om Heilag Olav, som spilles hvert år på Stiklestad. Stykket bygger på de tre eldre skuespillene Natterast på Sul (1952), Føre slaget (1954) og Stiklestad (1960). Ellers har Gullvåg skrevet et stort antall lettere skuespill beregna på framføring i ungdomslag.
Av romanene er Det byrja ei jonsoknatt (1937) og fortsettelsen Kongens nåde (1939) mest kjent. Den dramatiske handlinga foregår i Telemark på 1700-tallet, og har kjærlighet på tvers av standsgrenser som sentralt tema. Romanserien er på ti bind, og avsluttes med Levi Lenning og hans hus, 1959. Romanen Lagnads-natta (1956) inngår ikke i serien. Romanene ble tidlig oversatt til en lang rekke språk.
Gullvåg er oversatt til svensk, dansk, islandsk, engelsk, tysk, russisk, nederlandsk, fransk, tsjekkisk, ungarsk og latvisk.
Michael Nevjen
Michael Amir Nevjen (født 1987 i Oslo i Norge) er en profesjonell basketballspiller for Bærum Basket i den norske eliteserien BLNO. Nevjen spiller som power forward eller center på banen.
Olav Gullvåg
I april 1929 tok Olav Gullvåg med hustru og fire barn i alderen 4-13 år på sommerferie til Italia. Han fikk reisestipend av forfatterforeningen ved å vinne en kantate-konkurranse i forbindelse med 900-årsjubileet av slaget ved Stiklestad. Kantaten han skrev teksten til var Heimferd, tonesatt av komponisten Ludvig Irgens-Jensen. Det eksepsjonelle ved denne ferien var at familien Gullvåg, etter å ha tatt båt til Danmark, fortsatte ferden til fots. I slutten av november 1929 kom familien Gullvåg frem til Italia.
Michael Nevjen
Kilder
Bærum Baskets hjemmeside
Antiokia ved Orontes
Antiokia ved Orontes (gresk: Ἀντιόχεια ἡ ἐπὶ Ὀρόντου, Antiókheia hē epì Oróntou) var en hellenistisk by i antikken i nordlige Syria ved elven Orontes omkring 30 km fra Middelhavet. Den ble anlagt år 301 f.Kr. av Selevkos I Nikator, en av Aleksander den stores generaler, på et vakkert og fruktbart område, omgitt av høye fjell i nord og i sør av en slette. Den ble Selevkidrikets hovedstad, og for å skille byen fra andre ved samme navn ble den kalt for Antiokia Epidaphnes eller Antiokia ved Orontes. Senere fungerte den som regional hovedstad for både det romerske og det bysantinske riket. Under korstogene var byen som hovedstad i fyrstedømmet Antiokia, en av fire korsfarerstater som ble grunnlagt i Midtøsten. Den moderne byen Antakya i provinsen Hatay i Tyrkia ble oppkalt etter den gamle byen, som ligger i ruiner ved Oronteselven og ikke overlappet i beboelse med den moderne byen.
Historie
Oldtidsbosetningen Meroe går forut den historiske storbyen Antiokia. En helligdom for Anat som av de antikke grekerne ble kalt «den persiske Artemis» var lokalisert her. Dette stedet var også omfattet av de østlige forstedene av Antiokia. Det var en landsby på en utstikker av fjellet Silpius kalt Io, eller Iopolis. Dette navnet ble alltid framført av Antiokias beboere som bevis på deres greske opphav (jf. Libanios), og som var ivrige etter å bli betraktet som en del av attiske Jonia, en streben som er illustrert av athenske typer brukt på byens mynter. Io kan ha vært en liten tidlig koloni av greske handelsfolk. Johannes Malalas (ca. 491 – 578), en bysantinsk kronikør som var født i Antiokia, nevner også en arkaisk landsby ved navn Bottia på sletten ved elven.
Antiokia ble grunnlagt 301 f.Kr. av den hellenistiske hærføreren Selevkos I Nikator som en av de fire byene i regionen det syriske Tetrapolis. Byens beliggenhet ga geografiske, militære og økonomiske fordeler for beboerne; Antiokia var sterkt involvert i krydderhandelen og lå innen rekkevidde av Silkeveien og Den persiske kongeveien. I løpet av den sene hellenistiske perioden og den midtre romerske epoken kan Antiokias befolkning ha nådd en topp på over 500 000 innbyggere (mest generelt anslått mellom 200 000 og 250 000), noe som indikerer at byen var den tredje største i imperiet etter Roma og Alexandria og en av de viktigste byene i det østlige Middelhavet. Byen var hovedstaden i Selevkideriket fra 240 f.Kr. til 63 f.Kr., da romerne tok kontroll, og gjorde den til hovedstad i provinsen Syria og senere også den tilsvarende romerske provinsen Coele Syria. Fra tidlig på 400-tallet var Antiokia sete for greven av Orienten, leder av det østlige dioecesis (forvaltningsområdet). Romerne forsynte byen med bymurer som dekket nesten 450 hektar (1100 acre), hvorav en fjerdedel var fjell, og etterlot 300 ha (750 acre) – til sammenligning omtrent en femtedel av Romas område innenfor Den aurelianske mur. Dens største glans hadde den under de romerske keiserne. Dens daværende størrelse kan bli bedømt i henhold til et jordskjelv i år 115 e.Kr. som drepte hele 200 000 av innbyggerne.
Gjennom hele Justinian den stores styre hadde byene og landsbyene i øst en framgangsrik tid, selv om Antiokia ved Orontes ble herjet av to jordskjelv, henholdsvis i 426 og 528, og ble deretter herjet av perserne i 540. Justinian fikk byen gjenoppbygget i en noe mindre størrelse. Antiokia var den asiatiske handelens mest fornemme sted ved Middelhavet og ble prydet av keiserne med praktfulle byggeverk. Den persiske kong Khosrau I inntok og ødela byen i 538. Den ble gjeninntatt av kalif Umar ibn al-Khattab i 637, befridd av bysantinerne i 969 og havnet senere under korsfarne i 1098.
Byen var også hovedsenteret for hellenistisk jødedom på slutten av den andre tempelperioden. Her ble det dannet den første forsamling som ikke bare besto av jøder, men også tidlige kristne, og hit kom Paulus og Barnabas på misjonsreiser. På 200- og 300-tallet ble det holdt flere betydningsfulle kirkemøter og Antiokia var et sete for en av patriarkene og ble kalt for «kristendommens vugge» som et resultat av dens lange levetid og den sentrale rollen den spilte i framveksten av tidlig kristendom. Det kristne nye testamente hevder at navnet «kristen» først dukket opp i Antiokia. Byen falt til relativ ubetydelighet i løpet av middelalderen på grunn av krigføring, gjentatte jordskjelv og en endring i handelsruter.
Den ble en hovedstad for den normanniske fyrsten Bohemond I som grunnla fyrstedømmet Antiokia, ble deretter erobret og ødelagt av muslimene i 1268. Til slutt havnet Antiokia i hendene på tyrkerne i 1516 og tilhørte under osmansk tid det tyrkiske vilajetet Aleppo. Da Det osmanske riket falt sammen etter den første verdenskrig kom byen under fransk jurisdiksjon fra 1919 og fram til 1939 da provinsen Hatay ble gitt til Tyrkia. I provinsen ligger fjellet Musa Dagh som er kjent fra Franz Werfels roman Die vierzig Tage des Musa Dagh (De førtito dagene på Musa Dagh, 1933) som handlet om overlevende fra det tyrkiske folkemordet på armenerne.
Byen gir fortsatt navn til Den ortodokse kirke i Antiokia, en av de viktigste kirkene i Levanten og det østlige Middelhavet.
Geografi
To ruter fra Middelhavet, som ligger gjennom elvekløften Orontes og Belenpasset, løper sammen i sletten til Antiokiasjøen, nå kalt Amiksjøen, og møtes der av
Eksterne lenker
Antiohija Αντιόχεια Antioche Antiohija אנטיוכיה Antiochia ad Orontem Antiokheia Antiochië
Nova scotia duck tolling retriever
Nova scotia duck tolling retriever, også kalt toller, er en vannapporterende hunderase som trolig oppsto i Nova Scotia-distriktet i Canada på siste halvdel av 1800-tallet. Tolleren er Nova Scotias provinshund.
Opprinnelse og alder
Nova scotia duck tolling retriever (toller) kan være et resultat av en krysning mellom en småvokst chesapeake bay retriever, golden retriever og en brun spanieltype, men dette vites ikke med sikkerhet. Andre teorier antyder at den kan være en krysning mellom en leverfarget flat coated retriever og en labrador retriever. Noen mener også at den kan være innblandet irsk setter og andre lokale hunder.
Rasen har fått sin utforming i Canada. CKC anerkjente rasen i 1945, som den første kennelklubben i verden. FCI anerkjente den som sådan i 1982 og AKC i 2001.
Rasen kom til Norge først i 1986 (Danmark/1982 – Sverige/1984). Den har de senere årene blitt stadig mer populær i Norge.
Utseende, anatomi og fysikk
Tolleren er den minste av retrieverne. Hannene blir gjerne ca. 48-52 cm i mankehøyde, mens tispene blir ca. 45-48 cm. Vekten ligger normalt på ca. 20-23 kg for en hanne, mens tispene gjerne veier 17-20 kg.
Tolleren skal gi et kraftfullt og kompakt inntrykk, uten å virke tung. Den er både mindre og lettere i kroppen enn de øvrige retrieverne, noe som gjør den smidigere og hurtigere enn disse.
Pelsen er middels lang og består av en stri dekkpels (vannavstøtende) med tett og myk underpels. Beheng i brystet og på baksiden av frambena og bakbena. Halen er rikelig behåret og skal gi et tett og buskete inntrykk. Fargen varierer fra ganske lys oransje til mørk rød (mørkere over ryggen, mot noe lysere i buken) med hvite markeringer i brystet, på labbene (sokker), på hodet (bliss) og ytterst på halespissen. Brunrød farge, sorte hår i pelsen eller hvite markeringer på andre steder enn poter, bryst, hode og haletupp er særdeles uønsket.
Bruksområde
Tolleren er en meget utholdende og energisk hund, og en meget dyktig svømmer og apportør. Den er en allsidig brukshund med en rekke flotte egenskaper som gjør den velegnet for så å si alle hundesporter. For mange utgjør den dessuten en god og stødig familiehund, som også har vakthundegenskaper, men det må understrekes at tolleren ikke er avlet med tanke på vokting og det er store individuelle forskjeller når det gjelder vaktinstinkter.
Den er en særdeles god sporhund og rasen har hatt stor fremgang som ettersøkshund på skadet vilt, redningshund, m.m. Tolleren er dog meget allsidig, og egner seg også godt til f.eks. lydighet, agility, freestyle og andre aktiviteter.
Lynne og væremåte
Tolleren er en meget lojal og viljesterk hund som passer for aktive familier. Rasen kan være noe skeptisk til fremmede og er kjent for å varsle når slike kommer på besøk, men den er ingen utpreget vakthund.
Eike
Eike er et gammelt navn på en liten robåt. Den har flat og bratt akterspeil. Uttrykket eike brukes i Vestfold, på Nordmøre, i Sør-Trøndelag og Telemark om en liten pram eller liten robåt lik en pram. Videre brukes det om en bestemt lokal båttype i Østfold, Solør, Råbyggelag, Mandal, Setesdal, Sunnhordland og flere andre steder som betegnelse på en flatbunnet båt.
Eike som båttype
Det finnes en rekke varianter av denne båttypen, som er fullstendig flatbunnet. Den benyttes til fiske og transport på småvann, innsjøer og elver. Eiker ble ofte bygget av vrakbord og var derfor ofte billige i anskaffelse. Den ble derfor en båt for allmuen.
Eika har typisk kasseform, men det er varianter med underliggende senterbord og et mindre speil forut eller overliggende senterbord. En variant på Randsfjorden er noe forskjellig, med et flatt kjølbord og rund fasong som liknet mye på de rundbunnede åfløyene i Valdres. Båter med kasseliknende fasong ble kalt flatbotninger, mens de runde ble kalt rundbotninger.
Merton (Oxfordshire)
Merton er en landsby og verdslig sogn i distriktet Cherwell i grevskapet Oxfordshire i England. Landsbyen ligger 6,4 km sør for Bicester, og nær motorveien M40. I henhold til folketellingen i 2011 hadde landsbyen og sognet en befolkning på 424 innbyggere.
Eike
Den vanlige eika
Eika ligner en avskåret robåt, med flat og bratt akterspeil. Den forekommer både med rund og flat bunn. Tollegangen kunne være skiftet ut med åregafler, og det var bare plass til en roer. Eika egnet seg best i smult farvann og var vanligvis lettrodd.