cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grace Darling
Ettermæle
Sangeren og låtskriveren Dave Cousins fra musikkgruppa Strawbs skrev sangen «Grace Darling (on Ghosts)» som en hyllest og som en kjærlighetssang. Musikaldramatikeren Dennis A. Westgate skrev en musikal basert på henne, og som framstilte hennes liv fra barndommen og fram til hennes død i 1842. Premieren i juli 2010 ble framført av The York Stars, et amatørteaterlag i York, og for blant annet å promotere Grace Darling og arbeidet til den nasjonale livbåttjenesten.
The Limeliters, en sanggruppe med barn, framførte en annen sang kalt «Grace Darling» om den tapre unge kvinnen «med det engelske hjertet» og med refrenget «Help, help, came a desperate yelp!» på deres album Through Children's Eyes (1962), innspilt på konsert.
Mercado de La Merced
Mercado de la Merced er Mexico bys største tradisjonelle marked. Det befinner seg i den østlige delen av byens historiske sentrum. Området, som er kjent som La Merced, har vært forbundet med kommersiell aktivitet siden begynnelsen av kolonitida, da kjøpmenn kom hit fra andre deler av Ny-Spania.
Ved markedet ligger Merced metrostasjon på Mexico bys metro sin Linje 1.
Baseball under de panamerikanske leker
Baseball under de Panamerikanske leker. Baseball har vært med i alle Panamerikanske leker siden de første lekene ble arrangert i Buenos Aires i 1951. Cuba har vunnet baseballturneringen de ti siste gangene og totalt har de tatt elleve gullmedaljer.
Pudrett
Ordet kommer fra fransk, poudrette og betyr lite pudder. Begrepet oppsto i Paris på slutten av 1700-tallet, og ideen var gjenvinning, et utslag av nyttefilosofi, utilitarisme. Målet var å omgjøre avfall til ressurser, samme som vår tids renovasjonsselskaper arbeider etter. Myndighetene i Paris ville samtidig gjøre dotømming til et ærbart samfunnsnyttig yrke. Nattmannen, som tidligere hadde denne oppgaven, ble regnet som et uærlig yrke.
Den tidligere skikken på dette området var store binger som ble gravd ned i bakken. De ble sjelden tømt, og først når de var overfulle. Dette systemet ble forbudt, og Kristiania Renholdsverk skaffet 42 spesialkonstruerte jernbanevogner. 32,000 tonn gjødsel ble solgt til bøndene i Akershus i 1900.
Også husholdningsavfall var med i denne avfallshandteringen, samt hestemøkk som ble samlet fra gatene.
Pudrettsystemet ble valgt av Kristiania Renholdsverk etter studiereiser til en rekke byer i utlandet. Vannklosettsystemet ble ansett som uegnet for Kristiania på grunn av frost, omfattende forurensning av indre havnebasseng og ødeleggelse av fiskeriene og at nasjonen ikke hadde råd til å miste de ressursene som lå i gjødselen.
Fra 1910 ble vannklosettene sett på som framtidas løsning.
Yngve Brodd
Rolf Yngve Brodd (født 9. juni 1930 i Seglora, død 23. september 2016 i Göteborg) var en svensk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors. Brodd vant en olympisk bronsemedalje i fotball under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det svenske laget som kom på tredjeplass i fotballturneringen bak Ungarn og Jugoslavia. vant kvartfinalen med 3-1 over Østerrike men i semifinalen mot tapte de med 0-6. I bronsefinalen beseiret de med 2-0. Brodd spilte fire kamper og scoret tre mål i turneringen.
Brodd spilte 20 landskamper og scoret 12 mål for i perioden 1952-1963.
Red Fox
Red Fox er et norsk danseband som ble dannet i Buvika i Trøndelag. De ble dannet på slutten av 1960-tallet under navnet «Child», men byttet i 1970 til navnet Red Fox.
Bandet gjorde det stort på både scenen og på hitlistene på 1970-tallet til bandet ble oppløst. Mange år senere ble bandet gjenforent, og ga i 2009 ut albumet Hallo igjen. Albumet gjorde stor suksess og bandet holder fortsatt på i dag. En av medlemmene er Leif Roar Øyås som er vokalist og spiller orgel.
PET/CT
PET/CT er en kombinasjon av de to billeddiagnostiske teknologiene Positronemisjonstomografi og Computertomografi. Det er den fremste og mest avanserte billeddiagnostiske undersøkelsesmetoden som finnes i dag, og er et godt dokumentert og svært nyttig verktøy innenfor kreftområdet.
Teknologien er også vist seg nyttig innen hjertesykdommer, nevrologi (demensutredning –Alzheimer, epilepsi, bevegelsesforstyrrelser – Parkinson), psykiatri, nevroopsykologi, revmatologi og muskel-/skjelettskader (for eksempel innen idrettsmedisin).
Situasjon og behov i Norge
Norge fikk den første PET/CT-skanneren i 2005, som siste land i Vest-Europa. Enkelte hevder derfor Norge er på etterskudd i forhold til mange andre land i utviklingen av PET/CT. Helse Sørøst mener behovet er dekket i sin region.
Nasjonalt kunnskapssenteret for helsetjenesten konkluderte i rapport i 2009 at Norge vil ha et økt behov for PET/CT i 2020. På bakgrunn av rapporten anbefalte Nasjonalt råd for kvalitet og prioritering i helsetjenesten i desember 2009 at man i Norge tar sikte på en oppbygging av PET/CT.
I Norge kan man foreta en PET/CT-undersøkelse på Oslo universitetssykehus (Rikshospitalet, Radiumhospitalet og Ullevål), St. Olavs Hospital, Haukeland universitetssykehus, Universitetssykehuset i Nord-Norge, Sykehuset Østfold, Sykehuset Innlandet (Elverum/Lillehammer), Sykehuset i Vestfold og hos Aleris Helse i Oslo.
Hvordan en PET/CT-skan foregår
En PET/CT-skan foregår ved at et radioaktivt sporstoff, kalt tracer, produseres i en syklotron. Dette stoffet forsvinner raskt og virker bare kort tid, og må derfor produseres ikke langt unna PET/CT-skanneren. Deretter blandes stoffet med glykose til fluorodeoxyglykose (FDG) og injiseres i kroppen til pasienten.
Kreftceller vokser fort og omsetter druesukker raskere enn normale celler. Kreftsvulster vil derfor ha et mye høyere opptak av FDG enn normalt vev. Etter at FDG er injisert, starter bildeopptaket der pasienten må ligge helt i ro. Strålingen fra de økte ansamlingene av FDG registreres av PET/CT-skanneren, som deretter gir bilder der det er mulig å detaljert måle fordelingen av sporstoffet i kroppen. Leger med erfaring i å tolke PET/CT-bilder vurderer deretter resultatene.
Det radioaktive stoffet vil raskt forsvinne etter undersøkelsen og innebærer ingen helserisiko for pasienten.
Hva en PET/CT-skan kan fortelle
PET kan gjennom det radioaktive stoffet studere kroppsfunksjoner og påvise endringer i biokjemiske prosesser som indikerer sykdom, før det oppstår anatomiske forandringer som kan oppdages ved CT- og MR-undersøkelser.
Innen kreftdiagnostikk gir PET-bildene et grovt oversiktskart over områder i kroppen hvor det kan være svulster. Når disse smeltes sammen med CT-bilder som viser anatomiske detaljer, er det mulig å se nøyaktig hvor kreftcellene befinner seg.
Mens undersøkelsesmetoder som MR, ultralyd og CT kan finne en kreftsvulst, kan en PET-skan også vise om svulsten er i live eller ikke, og skille mellom en godartet og ondartet svulst.
Siemens AG og GE Healthcare er eksempler på produsenter av PET/CT-skannere.
Kaare Amdam
Kaare Oddvar Amdam (født 19. desember 1911 i Trondheim, død 10. mai 2008 samme sted) var en mangeårig speiderleder i Trondheim, og mottok for 75 års speiderinnsats Kongens fortjenstmedalje i sølv, Sør-Trøndelag fylkes kulturpris, Svenca Scoutrådets Rådsliljan og Norsk Speidergutt-Forbunds høyeste utmerkelse Sølvulven.
Som speiderleder var Amdam kretsleder i tolv år, satt i forbundsstyret, og grunnla ''3. Strinda speidergruppe''. Han hadde på 1930/40-tallet en fast speider-spalte i Adresseavisen. Et stort arbeide for speidersaken i Jämtland var medvirkende til at han fikk den svenske speiderprisen. Amdam ble utnevnt til æreskretsleder for Sør-Trøndelag krets av Norsk Speidergutt-Forbund i 1968.
Amdam deltok i motstandsarbeid under andre verdenskrig, og ble fengslet 29. september 1944. Han satt på Misjonshotellet i Trondheim, i Vollan krigsfengsel fra 21. november, og på Grini fra 16. mars 1945 til krigens slutt.
I det sivile liv var Amdam kasserer, etterhvert hovedkasserer i Fosen Trafikklag AS. Han begynte i Frosta Dampskibsselskap AS i 1926, og fulgte selskapet inn i fusjonen som i 1958 dannet Fosen Trafikklag. Han var aktiv orienteringsløper, deltok i marsjkonkurranser, representerte Høyre i Strinda kommunestyre og var frimurer.
Accepted
Accepted er en amerikansk komedie fra 2006. Filmen er regissert av Steve Pink, og har Justin Long, Jonah Hill og Blake Lively i noen av hovedrollene.
Handling
Bartleby Gaines (Justin Long) gjorde det ikke særlig bra på high school, og har derfor fått avslag på samtlige collegesøknader han har sendt. For å ikke skuffe foreldrene bestemmer han seg derfor for å starte sitt eget college, South Harmond Institute of Technology (S.H.I.T.), sammen med vennene Sherman (Jonah Hill), Glen (Adam Herschman), Hands (Columbus Short) og Rory (Maria Thayer), som også fikk sine søknader avslått. De leier et nedlagt sinnssykehus i South Harmon, og har ingen lærere eller offisielle fag.
Bert-Ola Nordlander
Bert-Ola Nordlander (født 12. august 1938 i Sundsvall) var en svensk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1960 i Squaw Valley, 1964 i Innsbruck, 1968 i Grenoble og 1972 i Sapporo.
Nordlander ble verdensmester i ishockey en gang, 1962 Colorado Springs. Han spilte 195 landskamper for Sveriges herrelandslag i ishockey. I 1967 ble han tildelt Guldpucken.
Frontsøster
Frontsøster, tysk: Frontschwester; i betydningen «frontsykepleier», eller fra andre verdenskrig Germanische Schwestern («germanske sykepleiere» ) var en betegnelse som ble brukt under første og andre verdenskrig om sykepleiere som tjenestegjorde ved den tyske østfronten under første verdenskrig eller østfronten under andre verdenskrig. Det dreide seg om sykepleiere tilknyttet Tysk Røde Kors (DRK). De ble også mer formelt kalt Røde Kors-søster (Røde Kors-sykepleier, Rote-Kreuz-Schwester, DRK-Schwester). Begrepet blir særlig knyttet til andre verdenskrig da det fra sommeren 1942 også ble rekruttert personell fra de tyskbesatte områdene.
Sykepleiere i tjeneste for Tysk Røde Kors arbeidet også ved vestfronten og andre krigssoner, men uttrykket «fronten» ble under andre verdenskrig særlig brukt om østfronten fordi de største krigshandlingene skjedde der, og dermed ble «frontsøster» en populær betegnelse på Røde Kors-sykepleiere som tjenestegjorde der. Det var en forholdsvis begrenset andel av de frivillige i DRK som gjorde egentlig fronttjeneste. De fleste pleiet sårede og sivile bak frontene eller gjorde annet arbeid i den tyske sanitet.
Organisatorisk
DRK hadde en viss begrenset selvbestemmelse over noen av egne underorganisasjoner, men under krigen ble DRK og SS' sanitet en integrert del av Wehrmachts sanitetsvesen og være underlagt De brukte de samme sanitetsgrader, koordinerte utdannelsen, arbeidet under samme forskrifter om utrustning og reglementer. DRK sanitet skulle være «Wehrmachtsgleich» når det gjaldt sanitetskompanier, syketransporter og feltlasaretter. DRK-sykepleiere ble etter tilleggsutdannelse i SS også «Wehrmachtsschwester». I tillegg ble alle gitt grundig ideologisk skolering i «verdensanskuelse», i samarbeid med offisersskolen SS-Junkerschule i Bad Tölz og tilsvarende den de mannlige offiserskadettene fikk. Ingen av de andre Røde Kors-organisasjonene i Europa kunne måle seg med den tyske i krigsberedskap, og den var allerede i flere år spesialtrent for å støtte den tyske militærmakt i krig.
Germanische Schwestern
Rekrutteringen av pleiepersonell ble av SS-myndighetene satt i en germansk sammenheng, hvor de utvalgte kvinnene skulle være en del av den germanske eliten en så for seg i den framtidige samfunnsordenen. Vervingen skulle derfor sikre at de unge kvinnene til sanitetstjeneste skulle ha til hensikt å rekruttere et spesielt utvalg av germansk raseriktige kvinner. Det ble særlig utover i krigen innført en grundig ideologisk opplæring av alle nye frivillige og målet var å sikre et visst antall kvinnelige SS-sykepleiere som kunne være en del av SS' sanitetsvesen etter krigen.
Som soldatene i Waffen-SS måtte også medlemmene av Tysk Røde Kors, også de utenlandske frivillige, sverge troskapsed til både Adolf Hitler personlig og lydighet overfor alle sine overordnede.
Pleie av soldater fra begge sider?
Sykepleierne skulle utøve humanitær virksomhet i henhold til Genève-konvensjonene, og hadde som ikke-stridende status som «beskyttede personer» etter krigens folkerett, med rett og plikt til å gi pleie til alle sider av militære konflikter. Ettersom Tysk Røde Kors etter det nasjonalsosialistiske styrets ensretting av samfunnet var blitt en integrert del av det nasjonalsosialistiske samfunnsapparatet og militærapparatet, administrativt underlagt SS gjennom Reichsarzt-SS og operativt under Oberkommando des Heeres, opererte DRK i tilknytning til de militære operasjonene på den tyske siden av fronten og de pasientene på østfronten var tyske eller tyskallierte soldater. Det er hevdet fra frontsøstrene selv og Røde Kors i ettertid at også fiendtlige soldater som var såret og sivile fikk pleie, blir dette bestridt av historikere, særlig på grunnlag av at de stridende partene på østfronten ikke hadde anerkjent Genève-konvensjonene, og de tyske ordrene slik de kommer fram i retningslinjene til Einsatzgruppen, de stående ordrene om å henrette på stedet partisaner og personer som var mistenkt for å bistå partisaner (Die Einschränkung der Kriegsgerichtsbarkeit), Kommissærordren og retningslinjene for troppenes handlinger i Russland. Disse bestemmelsene medførte at de tyske troppene dels ikke tok krigsfanger, nektet dem medisinsk tilsyn og etterlot dem i innhegninger for å sulte eller fryse ihjel, eller sendte dem vestover som slavearbeidere, med mindre de gikk i tysk tjeneste som hilfswillige (hiwis) eller tilhørte Den russiske frigjøringsarméen, som da kunne få pleie. Hovedformålet ble derfor å få skadde tyske og tyskallierte soldater raskest mulig tilbake i tjeneste.
Fra vestfronten ble det imidlertid rapportert at også krigsfanger fra de vestlige allierte fikk pleie.
Rekruttering fra land utenfor Tyskland
Fra 1942 ble det åpnet adgang for DRK til å ta imot germanske frivillige fra de besatte områdene. Som annen utenlandsk arbeidskraft var de pliktige til å bli registrert av arbeidsmarkedsmyndighetene. I alle landene ble frontsøstrene innrullert gjennom SS-Sanitätsamt og Tysk Røde Kors. Norge, Danmark, Nederland og Belgia ble referert til som «germanske land», og ble etter hvert viktige med hensyn til vervingen av både frontskjempere og frontsøstre. Det henvises i litteraturen også til franske, finske, svenske og baltiske frontsøstre, men disse er i mindre antall og skal ikke ha blitt regnet som «germanske søstre» og ble derfor ikke rekruttert utfra de samme krav til «raserenhet».
Bortsett fra i Norge, er det ikke forsket så mye i de andre landene på hvem som meldte seg, og hvorfor, men det som foreligger av forskning peker samme vei som forskningen fra de norske forholdene, hvor mange kom fra de nasjonale arbeidstjenstene og fra nasjonalsosialistiske miljøer.
Nederland
Kildegrunnlaget er for tynt å usikkert til å kunne si noe sikkert om hvor mange som meldte seg som frontsøster fra Nederland.
Danmark
Det foreligger ingen sikre sikre tall hvor mange fra Danmark som vervet seg som frontsøstre. Kildene varierer mellom 180 og 225.
Danmark var det eneste av de såkalte germanske landene hvor frontsøstrene ikke ble dømt til varierende fangelsstraffer, store bøter og tap av borgerrettigheter. Kun enklte fikk bøter eller og andre kunne få sine lønningskontoer fra krigens fryst. Dette har gjort at det har vær et mindre fokus på at de er ofre for et rettsoppgjør.
Presisering
I Norge ble «frontsøster» brukt om norske frivillige i tjeneste for tysk Røde Kors som sykepleiere og hjelpepleiere. I alt skal omkring tusen norske kvinner ha meldt seg til tjeneste, og ved krigens slutt var det 300 i arbeid ved østfronten. I det norske landssvikoppgjøret etter krigen ble frontsøstrene arrestert og dømt, men fikk mildere straff enn frontkjemperne (soldatene).
I vitenskapelig litteratur foreligger det ikke en entydig definisjon på begrepet, og framstår ofte som et samlebegrep for de som vervet seg til Tysk Røde Kors (DRK) eller til tysk sanitetstjeneste, f.eks. i Luftwaffe, Kriegsmarine eller Heers lasaretter i Norge. blant disse er for eksempel 73 kvinner som i 1943 meldte seg til Luftwaffes sanitet, trolig for tjeneste i Norge. Disse regnes vanligvis ikke med blant frontsøstrene, og ble heller ikke satt under tiltale etter krigen, selv om det ble regnet som «tyskerarbeid».
I artikkelen Frontsøstrene fra Agder av Terje Nomeland defineres gruppen gjennom en avgrensning til andre kategorier av kvinner i tysk sanitetstjeneste, hvor Nomeland presiserer begrepet til de norske kvinnene som meldte seg frivillig til tjeneste i DRK og som kom i aktiv tjeneste i tyske avdelinger utenfor Norges grenser. Kvinner som tjenestegjorde utenfor DRK, samt de som ikke kom i aktiv tjeneste, holdes i denne definisjonen utenfor. «Aktiv tjeneste» blir i denne sammenheng forstått som å tjenestegjøre i tyske avdelinger eller ved tyske sykehus, lasarett eller institusjoner, herunder den opplæringsperioden som ble gjennomført av DRK på tyske institusjoner. Ikke alle kvinnene tjenestegjorde ved fronten.
De norske frontsøstre
De norske frontsøstrene ble for en stor del rekruttert av NS-miljøer og hadde ofte en nær identifikasjon med frontkjempermiljøene og mange følte de måtte bidra til Tysklands kamp. Av de ca 500 norske som vervet seg, hadde de færreste sykepleieutdannelse, anslagsvis rundt 10 %. De fleste hadde enten kortvarig hjelpepleierutdannelse eller ingen relevant utdanning, men alle fikk tilleggsutdanning i Tyskland. Et annet anslag på antallet er 447, avhengig av de presiseringer en legger til grunn for begrepet. I realiteten var det ganske få som tjenestegjorde i fremste frontlinje, og slik sett svarer til betegnelsen «frontsøster».
Det foreligger ikke eksakt statistikk for de som meldte seg, men utfra de foreliggende informasjonen tyder det på at de fleste var ganske unge, mer enn 70 prosent var yngre enn 24 år. Rettssaker og intervjuer etter krigen viser at mange kom fra NS-familier eller hadde eget NS-medlemskap og hadde brødre som var frontkjempere. Mange hadde også hatt annet, tilfeldig arbeid for tyskerne, og flere hadde tyske kjærester. Tilsvarende som for frontkjemperne, tyder det på at mange av kvinnene hadde en forholdsvis høyere skoleutdannelse enn gjennomsnittet av ungdom, og et stort flertall var hjemmehørende i byer og tettsteder på Østlandet. Den største andelen kom fra Oslo-området, men ellers synes fordelingen å være stort sett den samme som for frontkjemperne. Kommuner og distrikter med relativt sterke NS-innslag rekrutterte også de fleste mannlige frontkjempere.
Verving og tjeneste
Under okkupasjonen av Norge ble Norsk Sykepleierforbund 18. juni 1941 omorganisert etter førerprinsippet med Signe Kahrs Budde som «kommisarisk» leder, og med NS-folk i et rådgivende styre. Gjennom forbundets tidsskrift Sykepleien drev nasjonalsosialistene propaganda for å verve norske sykepleiere, helsearbeidere og kvinner til sanitetstjeneste som frontsøstre.
Da Den norske legion ble opprettet og kunngjort 29. juni 1941, oppfordret NS Kvinnehird gjennom et opprop til alle norske kvinner om å melde seg til tjeneste i Norge. Rundt 1,000 meldte seg til ulike tjenester og oppdrag og dannet de «Kvinnelige Frivillige». Vervingskontoret ble ledet av landsleder for kvinnehirden Johanne Margrethe Martin.
Fra høsten 1942 overtok Germanische Leitstelle Nord all rekruttering til tysk fronttjeneste i Waffen SS, også de kvinnelige frivillige, etter at denne tidligere hadde vært organisert av NS. Kravene var de samme som til ellers i SS: «ren» anetavle, politisk pålitelige og helsemessig og moralsk plettfrihet. Opptakskravene i Norge var som følger: Alder 18-40 år, plettfri vandel, politisk pålitelig, avsluttet folkeskole, tilfredsstillende helse. Det er uklart om attest for raserenhet – «Ahnenpass»- ble krevd ved første rekruttering, trolig ble det tidligere bare krevd for visse stillinger i SS. Praksis i husmorarbeid var kvalifiserende og søkerne måtte formulere egen søknad på tysk eller norsk. På dette tidspunktet hadde det blitt bestemt at de norske frivillige kunne bli sendt til Tyskland og gå inn i Tysk Røde Kors og kunne som andre tjenestegjørende i Waffen-SS få tatovert blodtypen på overarmen. Den første gruppen på 25 reiste til Berlin 13. mai 1942, mens neste pulje på 32 reiste i september. Etter en kort periode i tjenste ved sykehus i Tyskland, ble disse sendt til østfronten, de fleste til SS-sykehuset i Dnipropetrovsk, hvor en gruppe på 12 fulgte Division Wiking (med en rekke norske frontkjempere) i deres felttog mot Kaukasus. Disse ble vitner til voldsomme kamper og var med på retretten gjennom et herjet Ukraina helt tilbake til Wien og Praha mot slutten av krigen. De øvrige av den første gruppen på 57 som kom til Berlin i 1942 havnet fem ved SS-sykehuset i Riga, og to ble overført til frontlasaretter ved Den norske legion på Leningradfronten og to til Uleåborg i Finland.
Det ble totalt sendt minst 15 puljer til med frivillige til Tyskland. De som medte seg senere ble satt inn også ved andre frontavsnitt, blant annet i Jugoslavia og på Baltikum. Olga Bjoner hadde sitt siste «opprop til norske kvinner» i Fritt Folk 22. mai 1943. De som ble vervet av Germanische Leitstelle Nord fra høsten 1942 og gjennom 1943 og 1944 gjennomgikk en stort sett ensartet prosedyre. Etter registrering og undersøkelser i Norge av SS-leger, ble de som ble godkjent gitt noen ukers grunnopplæring i sykepleie av Tysk Røde Kors i Norge. Da de kom til Tyskland, ble de fleste sendt til SS-sykehuset Lichterfelde vest rett utenfor Berlin, men noen ble også sendt til andre SS' hovedlasaretter, herunder Adlerhorst i Danzig. Etter en tre ukers grunnutdannelse i tysk sykepleie og ideologi ble de midlertidig fordelt på DRKs utdannelsessykehus eller såkalte Mutterhäuser («mødrehus») omkring i Tyskland. Her gjennomførte de en utdannelses- og prøvetid på tre måneder eller mer, og ble vurdert i forhold til hvor egnet de var for sanitetstjeneste. Deretter kom de tilbake til en SS-institusjon for et nytt kort kurs, for så å avlegge prøve før de ble godkjent som SS-Sanitätshelferinnen.
I utdannelsen i Tyskland inkluderte blant annet ifølge tyske arkiver fremgår at 100 timer «Weltanschauliche Schulung», arve- og raselære var obligatorisk, men ble på grunn av sykepleiemangelen nedsatt til 40 timer. Kursene inneholdt oppfordring til plikttrohet, orden, ansvarsfølelse og punktlighet, samt fysisk trening. De var underlagt strenge bestemmelser med hensyn til antrekk og oppførsel. De måtte bo på sine tjenestesteder, var underlagt hilseplikt, kunne ikke omgåes menn alene, og deltakelse i sosiale sammenhenger i offentlige lokaler var ikke tillatt, bare unntaksvis. All bruk av kosmetikk var forbudt, håret måtte ikke ligge på kraven, og skjørtet på uniformen måtte ikke være kortere enn 37 cm fra gulvet. Disse strenge og regulerende kravene var fremmedartede på de mer frigjorte norske kvinnene, og ble ikke håndhevet like strengt ovenfor disse, som også ble invitert inn i SS' offisersmesser og til fester.
Også i den hjemlige propagandaen ble soldatgjerningen trukket fram, som i artikkelen i Fritt Folk fra 29. oktober 1942:
Det later til det ble sendt færre kvinner til fronten etter at krigslykken hadde snudd seg for tyskerne på østfronten, fra 1944 ble svært få sendt mot øst. Mange frontsøstre var tilstede under sluttkampen om Berlin, hvor de med improviserte feltlasarett i bunkere og utbombete bygninger gjorde de sitt for å holde seg selv, og sine pasienter, i live.
Rettsoppgjør
Ved krigens slutt var 300 norske frontsøstre i arbeid. I det norske landssvikoppgjøret ble mange av frontsøstrene dømt for sin tjeneste på tysk side, til protester fra Den internasjonale Røde Kors-komiteen. Med unntak av Danmark ble frontsøstrene i de øvrige germanske landene også idømt varierende grader av fengselsopphold, bøter og tap av borgerrettigheter.
Røde Kors pekte på at folkeretten gir dem rett og plikt til å yte humanitær bistand til alle parter i en krig. Høyesterett uttalte at «den ting å gjøre tjeneste for fienden like bak fronten er et meget alvorlig forhold» Retten sammenlignet dette med å være frontkjemper og den strengeste straffen for å ha vært frontsøster var på tre års tvangsarbeid, riktignok i kombinasjon med andre alvorlige forhold. Videre måtte de tilbakebetale den lønnen de hadde fått.
Politikeren Hanna Kvanmo (1926–2005), som var parlamentarisk leder for Sosialistisk Venstreparti 1977–1989, skrev i 1990 boka Dommen om sine opplevelser som frontsøster og dommen etterpå.
I 2014 ba Norges Røde Kors om unnskyldning for at den norske Røde Kors-organisasjonen ikke hadde protestert sterkere mot forfølgelsen av Røde Kors-personell i Norge etter krigen, og slo fast at Røde Kors-personell utøvet humanitær virksomhet som var beskyttet av Genèvekonvensjonene. I uttalelsen påpekte Norges Røde Kors at Den internasjonale Røde Kors-komiteen hadde protestert mot Norges forfølgelse av Røde Kors-personell som etter deres oppfatning var i strid med Genève-konvensjonene.
Songs for the Weekend
Songs for the Weekend er et musikkalbum med New Jordal Swingers, utgitt den 7. oktober 1988.
Vilhelm IX, greve av Poitiers
Vilhelm IX, greve av Poitiers (født 17. august 1153, død 1156), ikke til å forveksle med hertugen og trubaduren Vilhelm IX av Aquitaine (1086 – 1127), en av sine forfedre på morsiden, var greve av Poitiers og hertug av Aquitaine, den eldste sønn av Henrik Plantagenet (den senere kong Henrik II av England) og Eleanora av Aquitaine, født i Normandie på den samme dag da hans fars rival Eustace IV av Boulogne døde.
Ole Wilhelm Lund
Ole Wilhelm Lund (født 5. august 1848 i Horten, død 29. mars 1915 i Kristiania) var en norsk offiser og ingeniør, kjent for den første utstikkingen (oppmåling av trasé) av Bergensbanens høyfjellsstrekning, bygging av Ofotbanen og Sulitjelmabanen, samt en rekke andre jernbaneprosjekter. Et annet prosjekt han ledet, og som i samtiden ble sett på som et storverk, var utskipningskaien for jernmalm i Narvik.
Vilhelm IX, greve av Poitiers
Vilhelm var en yngre halvbror på farsiden av Marie de Champagne og Alix av Frankrike. Han var en eldre bror av Henrik den unge konge, Matilda av England, hertuginne av Sachsen, Rikard Løvehjerte, Geoffrey II, hertug av Bretagne, Leonora av Aquitaine, Joan Plantagenet og Johan av England.
Han døde to år gammel ved Wallingford Castle og ble gravlagt i klosteret Reading Abbey ved føttene av sin oldefar Henrik I av England.
Ole Wilhelm Lund
Familiebakgrunn og utdannelse
Ole Wilhelm Lund ble født som sønn av rittmester, maler og forfatter Bernt Lund. Hans far, som var engasjert med veiutbygging, flyttet med familien til mange steder i landet, fra Mandal i sør til Namdalen i nord. Han ble elev ved Nissens Latin- og Realskole i Christiania. Her fikk han hovedkarakteren Laudabilis prae ceteris, som den eneste av 167 elever.
Vilhelm IX, greve av Poitiers
Da han døde var han allerede gitt tittelen greve av Poitiers. I århundrer har hertugene av Aquitaine holdt denne som en av deres mindre titler og den hadde gått videre til Eleanora fra hennes far. Da hun ga den til sin sønn var det en gjenoppliving av tittelen og skilte den fra hertugdømmet. En del autoriteter har også hevdet at han holdt tittelen «erkebiskop av York», men det er sannsynligvis en feilskriving. Hans halvbror Geoffrey Plantagenet (død 1212), som ble født innenfor noen måneder av Vilhelm, holdt senere denne posisjonen, noe som antagelig førte til forvirringen.
Ole Wilhelm Lund
Familiebakgrunn og utdannelse
Etter examen artium i 1866 tjenestegjorde han en tid ved Garden, og fortsatte på Krigsskolen, hvor han ble uteksaminert med utmerkelse i 1870. Etter dette var han sekondløytnant i Kristiansandske infanteribrigade. Høsten 1871 fikk han avgangseksamen fra Den militære høyskole etter å ha vært elev i bare ett og et halvt år. Normal studietid var tre år, men han fikk lov til å ta denne utdannelsen hurtig etter at en kongelig resolusjon hadde gitt han tillatelse til å bli opptatt som «admittert elev». Begrunnelsen for dette var hans svært gode eksamensresultater og referanser fra tidligere lærere.
Den 3. mars 1876 ble han gift med Louise Hegermann, datter av godseier Diderich Hegermann fra Boen i Tveit ved Kristiansand. Lund døde i Kristiania den 29. mars 1915.
Lærer for Kong Oscar IIs barn
Fra 1873 til 1875 var Lund lærer og guvernør for Kong Oscar IIs (1829–1907) sønner, prinsene Gustav (1858–1950), Oscar (1859–1953), Carl (1861–1951) og Eugen (1865–1947). Kongen hadde selv bedt ham om «[…] å lede utviklingen av mine sønners personligheter.» Samtidig tjenestegjorde Lund ved kongens livgarde til hest.
Militær karriere
Den 22. desember 1874 ble han premierløytnant, fra 1. januar 1889, kaptein; og fra 1. oktober 1901, oberstløytnant. Han hadde militært engasjement helt til han søkte avskjed den 6. august 1908, men hadde i denne tiden også engasjement ved Norges Statsbaners anlegg, samt flere andre prosjekter.
Lund medvirket til utarbeidelse av et kart over Hurrungane i Jotunheimen, og kartet ble trykket som bilag til Turistforeningens årbok av 1871. Den kjente tindebestiger og norgesvenn William Cecil Slingsby forteller i sin bok The Northern Playground at han på en av sine tidlige ekspedisjoner fikk lyst til å prøve seg på Store Skadastølstind, men manglet kart over området. Imidlertid bodde han og følget på Vetti gård, hvor et eksemplar av årboken befant seg. Han fikk låne kartet, og dermed kunne de ta seg frem i området.
Yomiuri Shimbun
Yomiuri Shimbun (japansk 読売新聞, i tittelen 讀賣新聞) er en japansk dagsavis med redaksjonslokaler i Tokyo. Det har blitt antatt at avisen har verdens største opplag.
Ole Wilhelm Lund
Jernbaneanlegg
Fra 1872 til 1880 var han ansatt som ingeniør ved statens jernbaneanlegg. Høsten 1875 foretok han den første utstikkingen av Bergensbanens høyfjellsstrekning, og senere samme år hadde han ansvaret for byggingen av Vestfoldbanen langs Farrisvannet. Etter dette fikk han stilling som ingeniør ved jernbanen i Belgia, hvor han var ansatt i ett år fra 1881.
Yomiuri Shimbun
Avisen utkommer i en morgenutgave (opplag: ca. 8,057,931) og i en kveldsutgave (opplag: ca. 2,130,441). Sammenlagt har avisen om lag 26,214,000 lesere hver dag.
Ole Wilhelm Lund
Ofotbanen
I 1883 vendte Lund igjen tilbake til Norge, hvor han fikk stillingen som «Local director and resident engineer», lokal byggleder og direktør, ved byggingen av Ofotbanen. Konsesjon for byggingen av denne banen var gitt til det engelske ingeniørfirmaet Wilkinson & Jarvis. Det ble dannet et eget aksjeselskap for å bygge Ofotbanen/Malmbanan fra Luleå til Kiruna og videre til Victoriahavn (senere gitt navnet Narvik), som ble kalt The Swedish and Norwegian Railway Co. I konsesjonen var det krav om en norsk statsborger i styret, en stilling som Lund altså fikk.
Yomiuri Shimbun
Den engelsksproglige utgaven, The Japan News, hadde per november 2019 et opplag på omtrent 17 000.
Ole Wilhelm Lund
Ofotbanen
Totalkostnadene for hele banen var satt til 25 millioner kroner, men til tross for at Ofotbanen bare var en tiendepart av hele banen, ble kostnaden for denne satt til 7 millioner. Hele tusen arbeidere kom i gang med å bygge banen, rundt halvparten svensker og mange fra Sør-Norge.
Yomiuri Shimbun
Avisens forlag har siden 1949 årlig utgitt Yomiuri-litteraturprisen.
Politisk ståsted
Avisen er politisk konservativ. Blant annet applauderte Yomiuri Shimbun fjerningen av tekstpassasjer om tvangsprostituerte og Nanjingmassakren fra japanske skolebøker.
Ole Wilhelm Lund
Ofotbanen
Lund foretok undersøkelser av traseen fra Kiruna til Victoriahavn, hvor han foretok utstikkingen. Engelske baneingeniører fikk ansvaret for byggingen av banen hele vegen fra Luleå til Ofoten, et arbeid som ble påbegynt i august 1885. Arbeidet gikk greit på svensk side, hvor terrenget er nokså enkelt. Dermed ble banen åpnet mellom Gällivare og Luleå høsten 1887, og utskipningen av malm fra Kiruna øst i Sverige startet opp. Anlegget gikk derimot mye dårligere på den norske siden, hvor terrenget langs Rombaksfjorden er utfordrende, med bratte stup og fjell. Her ble arbeidet som de engelske ingeniørene ledet, vurdert til å være uforsvarlig, og samtidig ble de finansielle problemene stadig større, noe som førte til at arbeidet stoppet helt opp. I april 1889 ble selskapet erklært konkurs og satt under administrasjon.
Yomiuri Shimbun
Politisk ståsted
Yomiuri Shimbun støtter åpent Det liberaldemokratiske parti.
Ole Wilhelm Lund
Ofotbanen
Sommeren 1896 ble det dannet et selskap bestående av fem svensker, Lund og hans fetter. Selskapet hadde som hensikt å søke konsesjon for bygging og drift av jernbane fra Gällivare til Victoriahavn. Det norske stortinget vedtok at banen skulle bygges med støtte av gruveselskapet LKAB (Luossavaara-Kiirunavaara Aktiebolag). Lund ble utnevnt til selskapets representant overfor den norske stat. Etter flere vansker finansielt og organisatorisk ble det til at banen ble bygget som en statsbane. Lund ble da ansatt i LKAB som dets rettslige og administrative representant i Norge.
Utstikking av jernbanetraseer på denne tiden skjedde ved at ingeniørene først stakk ut den såkalte fuglveien. Denne ble merket opp med høye påler som markerte den korteste veien ifølge kartet. Etter dette ble det foretatt en ny utstikking av noe som ble kalt sentrallinjen, som skulle være en bedre tilpasset vei i terrenget. I årene 1884 til 1888 ble kurvestikkingen for Ofotbanen foretatt. Dette var den tredje og siste utstikkingen der banelegemets nøyaktige posisjon ble bestemt. Alt skulle føres eksakt inn på kart.
Fra tiden med dette arbeidet finnes det en anekdote om en bjørn som forsøkte å angripe utstikkingslaget på vårparten, mens det ennå var snø i grensefjellene. Lund skal da ha dratt kniven sin og sprunget mot bjørnen. Til alt hell løp bjørnen vekk. Dette skal etter sigende være årsaken til at fjellet fikk navnet Bjørnfjell, hvor Bjørnfjell stasjon er den siste stasjonen på norsk side før riksgrensen.
I 1896 gjorde Lund en studiereise til USA; deretter planla og bygde han lasteterminalen i Narvik. Denne terminalen ble av andre fagfolk vurdert til å være et mesterverk innenfor ingeniørkunst. Blant annet ble lasteinnretningene bygget etter mønster fra tilsvarende terminaler ved de store innsjøene i Minnesota. Han stod også bak rangerstasjonen for malmtogene.
Malmkaien var rundt 350 meter lang, med murhvelv over pilarer av granitt fra bunnen av havet. Spennvidden til hvelvene var tolv meter, og over hvelvene var det en rundt ni meter høy overbygning. På grunn av den store forskjellen mellom flo og fjære i Nord-Norge var det nødvendig med et så stort byggverk. For å kunne starte pilarene på fast grunn på havbunnen ble det satt opp en demning ut mot havet. Når denne så var tømt for vann og mudder, kunne arbeidet med oppmuringen av kaien ta til.
I anledningen åpningen av banen i 1903 var det stelt i stand en stor folkefest, der rundt halvannet tusen mann fra LKAB var med. Det ble avholdt festmiddag for arbeiderne som hadde vært med på byggingen. Ved havnen var det bygget en «tiltalende æresport» av en åttringsbåt og sildetønner, som Kong Oscar II med følge gikk gjennom før de gikk ombord i KNM «Heimdal» og fortsatte turen nordover.
Den svenske professoren Rudolf Kjellén (1864–1922) uttalte følgende om Ofotbanen: «Å ha kunnet føre en jernvei uskadd til havet over norsk fjordlandskap innenfor polarsirkelen er uten tvil en av den moderne ingeniørteknikks største triumfer. I denne natur, hvor alt er stilt på vertikalen, må enhver meter horisontalplan skapes med kunst mot naturens vilje. Resultatet er blitt en fire-mils nesten ubrutt lengde av broer, fyllinger og tunneler som i rastløs omveksling neppe har sitt like.» Lykkeønskninger kom også fra utenlandske aviser, og noen mente sågar at åpningen av banen var en verdensbegivenhet.
Sulitjelmabanen
Et spesielt vanskelig prosjekt som Lund tok på seg var byggingen av Sulitjelmabanen. I forbindelse med at Sulitelma Aktiebolags Gruber startet i 1891, var det nødvendig med en jernbane fra dette uveisomme stedet til utskipningshavnen på Finneid.
Før gruveselskapet besluttet å bygge jernbane hadde man også vurdert å bygge taubane. Spørsmålet var bare om en i det hele tatt kunne finne noen som var interessert i å bygge en jernbane her. Terrenget ble nemlig vurdert til å være svært vanskelig med knauser og bratte stup langs Sjønståelva. Her meldte Lund seg og mente endog at jernbanen kunne bygges ferdig på to år.
I første omgang ble jernbanen planlagt fra vestenden av Langvatnet i Sulitjelma til Sjønstå ved Øvervatnet. Transporten av produkter fra gruveselskapet, samt mat og nødvendighetsartikler, byggematerialer og personbefordring skulle dermed foregå med dampskip fra Sulitjelma, og deretter med tog til Sjønstå før omlasting til båt til Finneid, hvor omlasting til havgående skip til sist skulle foretas.
Sulitjelmabanen var allerede stukket ut sommeren 1890, med start fra den øvre delen av Sjønståelva og endestasjon på Sjønstå. Lund og hans bror, Alf Lund, ble engasjert i 1891. De underskrev kontrakten den 2. april 1891 sammen med industriherre og konsul Nils Persson i Helsingborg. For 186 000 svenske kroner skulle de bygge jernbanen med ferdigstillelse 15. september 1892. Banen skulle i det vesentlige følge Sjønståelva, som går gjennom den trange Sjønstådalen. Noen av utfordringene var at banen flere steder måtte sprenges inn i fjellet. Ifølge kontrakten skulle banen bygges solid, men «dock behöfves ej onödig finhed.»
Etter at anleggsarbeidet var satt i gang, fant en ut at banen måtte forlenges noe mot øst. Den totale lengden av denne såkalte tertiærbanen ble dermed på 10,36 km. På grunn av ødeleggelser på grunn av flom ble jernbanebroen over Tverrelva ødelagt. Dermed ble det bestemt å bygge en lengre bro på samme sted. Disse problemene førte ikke til forsinkelser, og det første toget kunne trafikkere banen den 14. september 1892.
Ved overlevering av banen den 15. september deltok flere høyere embetsmenn, blant annet jernbanedirektør Carl Abraham Pihl. Den 13. oktober ble trafikken satt i gang. Denne banen var ved åpningen (sannsynligvis) den første banen i Norge med 750 mm sporvidde.
Andre prosjekter
På slutten av 1800-tallet ble det diskutert å bygge Nordlandsbanen som privatbane. Lund inngikk i en gruppe som sendte inn søknad til Arbeidsdepartementet om konsesjon for å få bygge og drifte Nordlandsbanen som et privat foretak. En betingelse var at staten skulle gi et rentefritt lån på 3,5 millioner kroner. I 1890 sendte han sammen med kompanjonger søknad om å bygge og drive en bane fra Christiania til Gjøvik. Lund hadde også kommet med et forslag om å bygge en jernbane fra Tromsø gjennom Sverige. Dermed kunne en få en sammenhengende jernbane fra Christiania til Tromsø på 1800 kilometer.
Han bygget også kaianlegg i Salangen, på Thamshavn og andre steder. I 1907 var han i Mexico for å se på mulighetene for å bygge en jernbane fra Mexico by til Stillehavet. Her rekognoserte han mulighetene fra hesteryggen gjennom jungelen der en mulig trase var aktuell. Tre år senere var han engasjert som konsulent ved byggingen av Porjus kraftverk i Luleälven i Sverge. Dette var Sverges nest største kraftverk da det stod ferdig i 1915. Den elektriske kraften fra denne kraftstasjonen forsynte blant annet Malmbanan og Ofotbanen.
Styreverv og ledelse
I 1891 var Lund medlem av en komité nedsatt av Arbeidsdepartementet for å lage en felles ordning for anbud og kontrakter for offentlige anskaffelser i forbindelse med bygg og anlegg.
Lund var senere i livet interessert i industribedrifter og ledelsen av disse. I 1893 kjøpte han A/S Omdals Kobberverk, hvor han var styreformann. I 1910 var han i styret for A/S Tyssefallene, og fra 1912 var han formann i styret for Glomfjord A/S, der han hadde overordnet ansvar for byggingen av Glomfjord kraftverk.
Lund var fra 1910 medlem av Vassdragskommisjonen, og fra 1911 formann i Den polytekniske forenings vassdragsgruppe.
Lund engasjerte seg i foreningslivet med foredrag og deltagelse i debatter. Spesielt var han opptatt av jernbanespørsmål, en sak der han bidrog med mange artikler i fagpresse og aviser. Her utmerket han seg som en sterk motstander av bygging av smalsporet jernbane.
Fritidsinteresser
Lund var en initiativrik og handlekraftig mann. «Han kunne», ifølge biograf Peter Ravn Sollied i Norsk biografisk leksikon, virke «'helt ubendig hvor han satte sin overstrømmende kraft inn på løsningen av en opgave' – en foregangsmann som få, en banebryter av rang og i gavn.» Privat hadde han flere interesser, blant annet friluftsliv. Han hadde vært jeger siden han var tolv år gammel, og forsynte sin familie med vilt allerede fra ung alder.
Både i friluftsliv og arbeid ble han regnet som utholdende og nøysom. Selv i en alder av 60 år var han kjent for sin hardførhet. Han ble sett på som en kjempe som forlangte mye av andre, men som tok de tyngste tak og største løft selv.
På sine reiser hadde Lund med sine latinske klassikere som reiselektyre. Han var mest interessert i penger som midler til videre utvikling og større virksomheter.
Anne Desclos
Anne Desclos (23. september 1907 – 27. april 1998) var en fransk journalist, oversetter og forfatter som skrev under pseudonymene Dominique Aury og Pauline Réage. Hun er i dag kjent som forfatteren av den erotiske romanen Histoire d'O (Fortellingen om O) fra 1954, også beryktet for sin sadomasokistisk handling. Desclos avslørte ikke at hun var forfatteren av boken før fire år før sin død, førtito år etter at den første gang ble utgitt. Hun sa at romanen ble skrevet som en rekke kjærlighetsbrev til sin elsker, forfatteren Jean Paulhan, som var en stor beundrer av Marki de Sade. Mange var overbevist om at en slik bok kunne kun bli skrevet av en mann.
Desclos oversatte eller introduserte til det franske lesende publikum velkjente engelske og amerikanske forfattere som Algernon Charles Swinburne, Evelyn Waugh, Virginia Woolf, T. S. Eliot, F. Scott Fitzgerald og tallrike andre. Hun var også en litteraturkritiker og satt i juryen av en rekke framstående litterære priser.
Thalna
Thalna er i etruskisk mytologi gudinnene for barnefødsler og var en av hustruene til himmelguden Tinia. Hun ble i etruskisk kunst avbildet som en ungdommelig kvinne. Hennes navn Thalna (Thalana) kan ha hatt betydningen «å vokse, å blomste, å gro».
Tidlig romersk mytologi fokuserte på komplekse og faste innbyrdes forhold mellom guder og mennesker. I dette opprettholdt romerne et stort utvalg av guddommer med uvanlig spesialiserte autoritetsområder. En undergruppe av guddommer dekket den alminnelig verden ved spedbarnsalder og barndom. Innenfor dette området ble Thalna tilkalt eller påkalt som en generell vokterske og beskyttende verge for barnefødsler. Hennes andre funksjoner synes å være vennskap og profetier.
Ettersom Thalnas navn ikke opptrer på Piacenzas lever eller i noen andre dedikasjonsobjekter er det vanskelig å si om Thalna var en virkelig gudinne med en kult i Etruria. Derimot opptrer hun på en rekke etruskiske bronsespeil (rundt 18) i et mangfold av scener og emner. I en av disse (ES 4) opptrer hun sammen med ung mann navngitt på speilet som Anchas, sittende kanskje på en seng og med ansiktene mot hverandre, i en kjærlig positur. I andre bronsespeil er hun tilstede i scener med fødsler og barndom. I annen kunst opptrer hun i selskap med Turan, Tinia, og Menrva.
Et særtrekk med Thalna er at hun kan være framstilt som enten kvinne eller mann. Det er mulig at hun i scener med flere figurer kan bli identifisert som en mannlig figur grunnet plasseringen av navn rundt en scene. Denne framstillingen som mann/kvinne kan også ha sin årsak at hun ble oppfattet mer som en ånd enn som en gudinne, og at kunstnerne og deres patroner ikke hadde en sterk oppfatning om guddommens fysiske framtoning. Man kan minnes den romersk bønnen til guddommen,  si deo si deae, «om enn gud eller gudinne».
Harstad Idrettslag
Harstad Idrettslag (HIL), stiftet 1. mars 1903, er en klubb med tilhørighet i sentrale deler av Harstad. HIL er nå en ren fotballklubb. Tidligere hadde klubben stor aktivitet også i kvinnehåndball og vinteridrettene langrenn, skihopping og kombinert. Klubbens hjemmebane er Harstad stadion. HILs draktfarger er gul/svart-stripet skjorte og svart bukse.
HIL var tidligere et av de beste fotballagene i Nord-Norge, med ni nordnorske mesterskap. Hovedkonkurrentene var Mjølner og Bodø/Glimt. På slutten av 1950-tallet spilte de i vennskapskamper uavgjort 1–1 mot Fredrikstad og vant 5–2 mot Larvik Turn, der begge lagene var i norgestoppen.
Laget har spilt seks sesonger i den nest øverste divisjonen, sist i 1997. De har nådd 4. runde i NM-cupen to ganger (1984 og 1989), begge ganger med tap mot Viking. Laget ble i 2009 klar for 2. divisjon i 2010. Sesongen 2010 endte laget på 5.-plass i 2. div avd. 4. I sesongen 2011 ble laget nr. 12 og rykket ned sammen med Hasle Løren og Skarp. I sesongen 2012 spilte laget 3. divisjon avd. 11, men rykket straks opp igjen til 2. divisjon 2013, avdeling 2. Sesongen 2017 endte Harstad IL på 6. plass i Norsk Tipping-ligaen avdeling 6.
De mest kjente spillerne på HIL har vært Trygve Bornø, Svein Are Andreassen, Olav Råstad, Runar Normann og Thomas Kind Bendiksen. Trygve spilte i mange år på Skeid, den gangen en toppklubb, og har 43 landskamper, en periode som kaptein. Runar spilte i engelske Coventry, foruten Lillestrøm og Brann. Thomas gikk i august 2007 direkte fra Harstad til Rangers FC i Skottland og har fra 2012 spilt for blant andre Tromsø Idrettslag, Molde og Sandefjord. Dommer Per Ivar Staberg har tidligere representert HIL, og var sports- og markedssjef i klubben i perioden 2008–2010.
Stadionanlegg
Lagets kamper spilles på Harstad stadion, som fikk tillagt skøytebane til NM på skøyter i 1962. Klubben brukte også naturgressbanen Blåbærhaugen stadion på slutten av 1960-årene og starten av 1970-årene. Klubben vendte tilbake til Harstad stadion da det ble anlagt kunstgress der i 1977. (Første kamp på kunstgresset endte 4-4 mot Skeid.) Kunstgresset har blitt fornyet flere ganger, senest sommeren 2007. Klubben har nå sin egen hall («Seaworkshallen»), i tillegg til eget klubbhus på nordsiden av banen.
Polen under VM i friidrett innendørs 2010
Polen deltok under VM i friidrett innendørs 2010 fra 12. til 14. mars 2010 i Doha i Qatar.
Cylindera germanica
Cylindera germanica er en av billene i delgruppen (underfamilien) sandjegere (Cicindelinae) i familiegruppen løpebiller.
Utbredelse
Cylindera germanica finnes lengre sør i Europa der klimaet er varmere, den finnes ikke i Norge.