cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Konkordatet av 1801
Konkordatet av 1801 var en avtale mellom Napoléon Bonaparte og Den hellige stol som regulerte den franske kirkens forhold til Vatikanet. Etter lange forhandlinger ble konkordatet signert den 15. juli 1801, og bragte den franske kampen mot den katolske kirken til opphør.
Konflikten hadde begynt for alvor i 1791 da de revolusjonære ville tvinge den katolske geistligheten til å godkjenne en sivilkonstitusjon som ville gestalte kirken som en statskirke under de revolusjonæres kontroll. Det var kommet til blodige forfølgelser, og den revolusjonære regjeringen forsøkte å ta kontrollen ved å utnevne egne biskoper. De pavetro biskopene flyktet i eksil.
Konkordatet var epokegjørende i flere henseender. Men ved Napoleons egenmektige tilføyelse av de 77 såkalte organiske artikler ble det imidlertid i vesentlig grad modifisert i Kirkens disfavør, blant annet ved at de forbød enhver pavelig rettsakt i Frankrike som ikke var blitt godkjent av landets styre. Pavens protest mot dette var uten resultat.
Hovedpunkter
Konkordatets bestemmelser ble opphevet av en fransk lov av 1905 som skilte kirke og stat. Deler av konkordatet er imidlertid fortsatt gjeldende rett i Alsace-Moselle regionen, da denne var en del av Det tyske keiserriket da loven av 1905 ble vedtatt.
Nicolai Wammen
Han har vært valgt til Folketinget fra Østjyllands storkrets siden 2011. Han var europaminister 2011–2013 og forsvarsminister 2013–2015 i Helle Thorning-Schmidts regjeringer. Wammen har tidligere vært valgt til Folketinget fra Århus amtskrets 2001–2005 og borgermester i Århus kommune 2005–2011. Han var formann i Frit Forum i Århus 1996–1997, medlem av bystyret i hjemkommunen 1998–2011 (permisjon 2001–2005) og nestformann i Socialdemokraterne 2005–2012.
Wammen har studentereksamen fra Marselisborg Gymnasium i Århus fra 1991 og kandidatutdannelse i statsvitenskap fra Århus Universitet fra 2001. Han har en sønn med tidligere folketingsmedlem Julie Rademacher.
Vangen kraftverk
Vangen kraftverk (også kalt Aurland IV) er et vannkraftverk i Aurland kommune i Vestland.
Kraftverket ble åpnet i 1980 og utnytter vannet i Aurlandselven. Kraftverket er det lavestliggende, og såledest det siste i vassdraget. Kraftverket er kun i drift i vinterhalvåret.
Stasjonen ligger i fjellet ved Onstad på sørsiden av elvemunningen. Avløpet fra kraftstasjonen går ut på 25 meters dype i fjorden slik at ferskvann blandes med det salte vannet i fjorden.
Det er installert en kaplanturbin på 38 MW. Midlere årsproduksjonen er på 105 GWh.
Fallhøyde er 55 meter. Nedslagsfelt 140 km², tilsig 158 millioner m³. Magasinkapasiteten er på 3 millioner m³.
Anlegget er eid og driftes av Hafslund Eco. Statkraft eier en liten del.
Punktskrift
Punktskrift (fullskrift og enkel kortskrift: ⠏⠥⠝⠅⠞⠎⠅⠗⠊⠋⠞; normal el. utvidet kortskrift: ⠏⠅⠞⠎⠅⠗⠊⠋⠞), eller braille, tidligere kalt blindeskrift, er en skrift for synshemmede, som består av opphøyde punkter som kan føles med fingrene. Hvert tegn består av en celle med 6 punkter i hver. Dette kan gi 64 ulike kombinasjoner av punkter i hver celle. Punktskrift kan gjengi bokstaver, skilletegn, tall og matematiske tegn. Det finnes også et punktskriftbasert noteskriftsystem.
Opprinnelse
Det er utviklet flere systemer av opphøyde bokstaver som skal gjøre det mulig for blinde å lese tekst. De tidligste systemene besto av opphøyde latinske bokstaver. Dette er vanskelig å lese og umulig for blinde å skrive selv, og er gått ut av bruk. Et system med forenklede bokstavformer – «moon» – ble utviklet av Dr. William Moon i 1845 og er fortsatt noe i bruk i England.
Punktskriften ble oppfunnet av den blinde franskmannen Louis Braille, og kalles derfor også «braille». Da han gikk på skolen lærte de å lese opphøyde bokstaver. Braille var 16 år da han utviklet systemet i 1825, og det ble offisielt godkjent fire år senere. Det omfattet bokstaver og skilletegn, tall og matematiske tegn samt et notesystem.
Braille møtte først motbør, fordi seende ikke kunne lese skriften hans uten videre. Men det slo raskt igjennom, for dette var det første systemet som blinde selv både kunne lese og skrive.
Oppbygning
De ti første bokstavene A – J består av de praktiske kombinasjonene av de fire øverste punktene. (B består av de to punktene øverst til venstre. Det kunne tenkes en bokstav som besto av de to punktene øverst til høyre, men hvis den står alene er det ikke mulig å skille den fra B.) De ti neste bokstavene K – T består av de samme kombinasjonene med tillegg av punkt 3 – punktet nederst til venstre. De fem siste bokstavene i det franske alfabetet – U V X Y Z – består av de fem første kombinasjonene igjen, nå med tillegg av punkt 3 og 6 – de to nederste punktene. W og de «norske» bokstavene Æ Ø Å finnes lengre ut i systemet. Tallene består av de samme tegnene som bokstavene A – J, men for å vise at det er tall settes et spesielt tegn – talltegn – foran.
Standardisering
Offentlig utvalg for punktskrift (OUP) er oppnevnt av Kultur- og Kirkedepartementet for å ivareta norsk punktskrift. Utvalgets oppgaver er å utarbeide standardiseringsregler av norsk punktskrift og å drive punktskriftsfremmende tiltak.
Punktskriftmaskin
I begynnelsen måtte man prege ett og ett punkt med pren og tavle på papir. Utviklingen av punktskriftmaskinen gjorde det mulig å skrive et helt tegn om gangen ved å trykke på et «akkordtastatur» hvor hver tast gir et bestemt punkt. Forskjellige kombinasjoner av taster som trykkes ned samtidig gir forskjellige kombinasjoner av punkter. Denne skriveteknikken er veldig effektiv, siden fingrene alltid har en fast posisjon. Denne typen tastaturer finnes i dag også til datamaskiner og mobiltelefoner og benytter seg da vanligvis av åttepunktsalfabetet. Perkins' punktskriftmaskin er en av de mest brukte punktskriftmaskinene.
Pren og tavle er fortsatt et brukbart hjelpemiddel: Det er lett å ta med seg og enkelt å ta i bruk, og det støyer ikke på samme måte som en punktskriftmaskin.
Leselist
Ved hjelp av en vanlig PC og en leselist som erstatter dataskjermen, kan blinde og sterkt svaksynte lese teksten på dataskjermen i punktskrift. Det er imidlertid bare mulig å lese en linje om gangen. Det finnes også leselister som er halvparten så lange, til bruk for bærbar PC. På leselista går «pinner» opp og ned ettersom hvilke kombinasjoner som er nødvendige for å få de korrekte bokstavene.
Det norske sekspunktsalfabetet
Dette alfabetet brukes på papir. Leselister som brukes for å vise tekst fra en datamaskin bruker to ekstra punkter under de andre for å kunne vise forskjellen mellom store og små bokstaver og tall i samme cellen samt en del ekstra tegn som koder for formatering med mer. Dette tegnsettet kalles for åttetegnsalfabetet.
Det norske åttepunktsalfabetet
Punktskriftcellen med 8 punkter (8-punkts punktskrift) gir 256 ulike kombinasjonsmuligheter. Alle bokstavene har samme tegnrepresentasjon i 6- og 8-punkts punktskrift, og de to ekstra punktene brukes blant annet for å markere store bokstaver (punkt 7) og tall (punkt 8). På den måten slipper en å bruke to celler for å skrive slike tegn.
Fullskrift og kortskrift
Man kan velge å gjengi visuell skrift temmelig direkte i punktskrift, noe som kalles fullskrift, men man kan også bruke stenografi-lignende systemer som kalles kortskrift. Noen språk har ikke noe kortskriftsystem, mens engelsk på sin side nesten bare bruker kortskrift. I tysk brukes begge deler, men mest kortskrift.
I norsk punktskrift brukes både fullskrift og tre forskjellige nivåer av kortskrift: nivå 1 enkel kortskrift, nivå 2 normal kortskrift og nivå 3 utvidet kortskrift. I tillegg kommer norsk punktskrift-stenografi som et fjerde nivå.
De fleste norske punktskriftblader bruker fullskrift, men Verden og Vi bruker nivå 2-kortskrift, og Krimpunkt bruker dels fullskrift, dels nivå 1-kortskrift. Norsk lyd- og blindeskriftbibliotek har først og fremst bøker i fullskrift, men produserer etter ønske bøker i både fullskrift og alle tre nivåer av kortskrift.
Lumske likheter mellom norsk og engelsk punktskrift
Her følger en ikke uttømmende liste over falske venner mellom norsk punktskrift og det engelskspråklige punktskriftsystemet Unified English Braille (UEB). For norsk oppgis bare betydninger fra fullskrift.
⠜  bl.a. æ, ä og } (mengdeparentes) – UEB bokstavfølgen ar
⠪  ø eller ö – UEB bokstavfølgen ow
⠡  å – UEB bokstavfølgen ch eller ordet child
⠄  punktum eller gangetegn – UEB apostrof
⠲  bl.a. anførselstegn – UEB bl.a. punktum
⠢  ? eller € – UEB bokstavfølgen en eller ordet enough
⠿  é – UEB bokstavfølgen for
⠣  bl.a. ê og { (mengdeparentes) – UEB bokstavfølgen gh
⠮  è eller ß – UEB bokstavfølgen the
⠷  à eller [ – UEB bokstavfølgen of
⠾  ] – UEB bokstavfølgen with
⠳  ü – UEB bokstavfølgen ou eller ordet out
⠦  ( – UEB ? eller innledende dobbelt anførselstegn eller ordet his
⠴  ) – UEB avsluttende dobbelt anførselstegn eller ordet was
⠌  bl.a. skråstrek og brøkstrek – UEB bokstavfølgen st eller ordet still eller brøkstrek i brøk med bare sifre
⠶  = – UEB bl.a. bokstavfølgen gg (ikke sist i ord) og ordet were
Friedrich Pinter
Friedrich «Fritz» Pinter (født 22. februar 1978 i Villach, Kärnten) er en østerriksk tidligere skiskytter. Han var med på det østerrikske stafettlaget som tok bronse under VM 2005 i Hochfilzen. Pinter deltok for Østerrike i to olympiske vinterleker, 2006 i Torino og 2014 i Sotsji.
Pinter var lenge en lovende langrennsløper, men gikk over til skiskyting i sesongen 2000/01. Hans var med på Østerrikes lag som tok VM-bronse i stafett i VM i skiskyting 2005. Han deltok i OL 2006 i Torino, men oppnådde bare en 26.-plass individuelt. På stafetten mislyktes Østerrike fullstendig og havnet på 17.-plass.
Pinters beste enkeltresultat i verdenscuprenn ble 2.-plass på jaktstart i Holmenkollen sesongen 2007/08.
Königsberg
Königsberg var en havneby ved Østersjøen og hovedstaden i den gamle tyske provinsen Øst-Preussen, det tidligere hertugdømmet Preussen. Elven Pregel rant gjennom byen som hadde en fortid som hansaby. Königsberg ble sterkt ødelagt ved slutten av andre verdenskrig, og deretter annektert av Sovjetunionen. Den fikk i 1946 navnet Kaliningrad etter Sovjetunionens daværende president Mikhail Kalinin. Byen ble gjenstand for etnisk rensing og nybefolket av russere. Nå ligger Kaliningrad oblast som en russisk eksklave mellom Polen og Litauen.
Historie
Königsberg ble grunnlagt i 1255 av den tyske ridderorden under dens erobring av Preussen, hvilket markerte begynnelsen på germaniseringen av området, som tidligere hadde vært bebodd av gammelprøyssere, en baltisk stamme. Byen var oppkalt etter kong Ottokar II av Böhmen, som kom til området med baltiske eller nordiske korsfarere.
Byen ble medlem av Hansaforbundet i 1340. Etter tapet av Marienburg til Polen, ble Königsberg fra 1457 hovedstad i den religiøse staten under den tyske ridderorden, redusert til hertugdømmet Preussen ved den andre traktaten i Thorn i 1466. Ordenens territorier ble sekularisert i 1525, og Preussen kom i 1618 i personalunion med Brandenburg under kurfyrstene Hohenzollern, som i 1701 utropte hertugdømmet Preussen som kongeriket Preussen. Som en del av kongeriket Preussen, som nå omfattet hele statsdannelsen, var Preussen (eller nå Øst-Preussen) etter det tysk-romerske rikes fall i 1806 del av den tyske konføderasjon (Det tyske forbund) 1815 – 66 og av det tyske keiserrike fra 1871.
Königsberg var kjent som en vakker by og et sete for kongemakt. Midt i sentrum kneiset et karakteristisk kongeslott fra 1255. Fredrik Vilhelm I av Preussen og Wilhelm I ble kronet i slottets kirke. Slottet rommet en kort periode også Ravkammeret, et av kunsthistoriens tapte mesterverk. Ravkammeret forsvant mot slutten av andre verdenskrig.
Königsberg hadde et kunstakademi med en samling av over 400 malerier med rundt 50 arbeider av gamle italienske mestere og sjeldne eksempler på tidlig nederlandsk malerkunst. I byen fantes også astronomen Friedrich Bessels observatorium, en botanisk og en zoologisk hage og to store teater; Stadt Theatre og Appollo.
Som Øst-Preussens hovedstad var byen en av de rikeste handels- og utskipingshavner ved Østersjøen. Königsbergs næringsliv var sterkt involvert i produksjon og eksport av rav. Dampskip gikk i fast rutetrafikk til byer som Memel og Danzig. Et omfattende jernbanenett knyttet den mot slutten av 1800-tallet til byer som Breslau, Thorn, Tilsit, Berlin og St. Petersburg. Byen fikk elektrisk trikk i 1900 og flyplass i 1922. I 1900 talte befolkningen 188,000, men tallet steg senere betraktelig ved innlemmelse av tilgrensende områder. I 1925 talte innbyggertallet 287,000. Ved utskillelsen av Øst-Preussen som tysk enklave etter Første verdenskrig, mistet byen landforbindelse med resten av Tyskland. Adskillelsen hemmet til en viss grad den økonomiske utviklingen, men folketallet fortsatte likevel å stige. Ved utbruddet av andre verdenskrig hadde byen 372,000 innbyggere.
Krigen betydde slutten for Königsberg. I de første krigsårene var byen stort sett forskånet fra ødeleggelser, dens beliggenhet lå lenge utenfor rekkevidden av de alliertes bombefly. I august 1944 la et luftangrep fra Royal Air Force store deler av sentrum i ruiner. Etter at den røde armé krysset Øst-Preussens grense i januar 1945, utropte Adolf Hitler Königsberg til festningsby. Byen fyltes raskt av store mengder østprøyssere som søkte beskyttelse mot de raskt fremrykkende fiendtlige styrkene. Mange prøvde å komme med tog eller flyktningeskip som gikk i skytteltrafikk mot sikrere områder lenger vest. Wehrmacht klarte lenge å forsvare en tynn kyststripe langs Wisłalagunen som tjente som eneste fluktrute ut mot havnebyen Pillau. Kampen om Königsberg ble spesielt voldsom. Den røde hær beleiret byen i to måneder. Det tyske forsvaret var tallmessig og utstyrsmessig underlegent, men hadde en midlertidig strategisk fordel av garnisonsbyens gamle festningsverker. 42,000 tyske soldater falt i sluttkampene.
Det er anslått at ca. 130,000 sivile og 15,000 utenlandske slavearbeidere var innesperret i byen i mars 1945. Da den ble stormet 9. april var det omtrent 50,000 igjen. Et nærmest konstant sovjetisk bombardement hadde utslettet nesten hele bystrukturen, men tross ødeleggelsene valgte likevel mange av dem som hadde flyktet å vende tilbake da kampene var over. Königsberg ble nå åsted for ytterligere lidelser. De sovjetiske soldatene plyndret vilt og begikk grove krigsforbrytelser. Den gjenværende tyske sivilbefolkningen, som talte ca. 200,000, ble i årene 1945 – 49 fratatt all fast eiendom og enten drept, utvist eller deportert til sovjetiske fangeleire. Mange døde også av sult eller begikk selvmord. De siste tyskere ble utvist i 1950.
I 1946 omdøpte Sovjetunionen byen til Kaliningrad etter stalinisten Mikhail Kalinin. Under gjenoppbyggingen gjorde de nye makthaverne intet forsøk på å gjenskape den tidligere arkitekturen.
Agustín Muñoz Grandes
Agustín Muñoz Grandes (født 27. januar 1896, død 11. juli 1970) var en spansk general, Falange-leder og politiker. Han er mest kjent som kommandant for División Azul fra 1941 til 1943.
Muñoz Grandes ble født i enkle kår i Madrid. Han kom inn på infanteriakademiet i Toledo som tenåring. Da han var ferdig med utdannelsen der ble han sendt til Marokko i 1915, hvor han kjempet i slaget ved Alhucemas. I den spanske borgerkrig kjempet han for nasjonalistene og ble forfremmet til general. Han fikk kommandoen over Den afrikanske armé.
I 1941 fikk han kommandoen over División Azul, Francos frivillige styrke som skulle gjøre tjeneste under Wehrmacht i Sovjetunionen. Muñoz Grandes var godt kjent med det tyske militærvesenet ettersom han hadde vært taktisk rådgiver under Wilhelm Canaris. Han var også overbevist fascist, og tilhenger av Adolf Hitler.
Muñoz Grandes ble dekorert med Ridderkorset. Hitler la personlig til eikeløvet på denne utmerkelsen. I desember 1942 ble han tilbakekalt til Spania fordi Franco ble skremt av hans utøylede pro-tyske holdninger i en periode hvor Spania kjempet hardt for å forbli nøytrale. Han ble forfremmet til generalløytnant, og posisjonen på Østfronten ble overtatt av Emilio Esteban Infantes.
I 1945 ble han generalkaptein for I militærdistrikt, og i 1950 ble han utnevnt til forsvarsminister. Fra 1962 til 1967 var Muñoz Grandes Spanias første visepresident.
Han døde av naturlige årsaker i 1970.
Supertramp
Supertramp er et britisk pop/rock-band som ble dannet i 1969. Gruppen begynte sin karriere innen progrocken, men gikk senere over til å spille en blanding av tradisjonell rock, pop og kunstrock. I 1974 utgav de Crime of the Century, som ble gruppens kommersielle gjennombrudd. Karrieren nådde et høydepunkt i 1979 med albumet Breakfast in America. Bandets foreløpig siste utgivelse var Slow Motion i 2002.
Gruppens hovedverker er preget av førstevokalistene og låtskriverne Rick Davies og Roger Hodgsons individuelle komposisjoner, samt utstrakt bruk av Wurlitzer electric piano og saksofon. Supertramp vant stor popularitet i Storbritannia, USA, Canada, Europa, Sør-Afrika og Australasia, og har solgt over 60 millioner album. Siden Hodgson forlot Supertramp i 1983, har Davies ledet bandet videre.
Navnet Supertramp er hentet fra W.H. Davies' bok The Autobiography of a Super-Tramp (1908).
1969–1972: Tidlig historie
Før han sluttet seg til Supertramp spilte Roger Hodgson blant annet inn singelen «Mr Boyd», hvor Elton John og Nigel Olsson bidro. The Joint, hvor Rick Davies sang, spilte inn 5 låter i januar 1969. Den nederlandske millionæren Stanley «Sam» August Miesegaes hadde støttet The Joint finansielt, men i 1969 kuttet han pengene da han var skuffet over utviklingen deres. I stedet tilbød han keyboardisten Davies, hvis talent han mente ble kvalt av gruppen, en sjanse til å danne sitt eget band med ny pengestøtte. Davies fikk med seg Roger Hodgson (bass og vokal), Richard Palmer (gitar og vokal) og Keith Baker (trommer) etter å ha satt inn en annonse i det ukentlige musikkmagasinet Melody Maker.
Davies og Hodgson hadde veldig forskjellige bakgrunner og musikalske inspirasjoner: Davies kom fra arbeiderklassen og var opptatt av blues og jazz, mens Hodgson hadde kommet rett fra privatskole til musikkindustrien, og var glad i pop. Til tross for dette, ble de venner og begynte å skrive praktisk talt alle sangene sammen, med Palmer som en tredje låtskriver i miksen. Hodgson og Davies samarbeidet på melodiene, mens Palmer skrev tekstene. Gruppas første navn var Daddy, men for å unngå forveksling med bandet med det lignende navnet Daddy Longlegs, endret gruppen navnet til Supertramp etter boken The Autobiography of a Super-Tramp av W. H. Davies.
Dave Winthrop (fløyte og saksofon) begynte i gruppen etter den første plateutgivelsen, og like etter opptrådte Supertramp på Isle of Wight-festivalen i 1970. Gruppens besetning fortsatte å endre seg i de første seks månedene etter utgivelsen: Palmer forlot bandet, deretter Millar, som hadde fått et nervesammenbrudd etter en katastrofal turné i Norge.
På det neste albumet, Indelibly Stamped, utgitt i juni 1971, erstattet Frank Farrell (bass) og Kevin Currie (trommer) Palmer og Millar, mens Hodgson byttet instrument til gitar og Davies ble andrevokalist. Med Palmers sorti, begynte Hodgson og Davies å komponere hver for seg på dette og bandets følgende album. Ifølge Hodgson begynte kommunikasjonsproblemene mellom ham og Davies i 1972, da Davies ikke ville prøve LSD med ham. Hodgson har beskrevet opplevelsen med LSD som en «åndelig oppvåkning», og har pekt på det faktum at han og Davies ikke delte dette som en av årsakene til at det ble en kløft mellom dem.
Indelibly Stamped solgte enda mindre enn debutplaten, og i kjølvannet av dette sluttet alle medlemmene unntatt Davies og Hodgson. Miesegaes stoppet pengestøtten i oktober 1972.
1973–1978: Tidlig suksess og kommersielt gjennombrudd
En søken etter nye bandmedlemmer hadde brakt ombord Dougie Thomson (bass), som hadde gjort stand-ins med gruppen i nesten et år før prøvespillingene startet i 1973. Prøvene kompletterte bandet med Bob Siebenberg (først navngitt som Bob C. Benberg; trommer og perkusjon) og John Helliwell (saksofon, treblåsere, sporadisk keyboard og bakgrunnsvokal). Hodgson begynte også med komposisjoner hvor han brukte keyboard (spesielt Wurlitzer-piano) i tillegg til gitar. A&M Records forlenget kontrakten med gruppa, og bandet flyttet til Southcomb. Besetningen holdt seg stabil i bandets storhetsperiode de neste ti årene. Bandets manager i denne perioden var Dave Margereson.
I mellomtiden hadde båndet mellom Davies og Hodgson begynt å svekkes. Hodgson sa i et intervju at «det finnes et sterkt bånd mellom oss, men det er definitivt mest på det musikalske området. Når det bare er oss to som spiller sammen, finnes det en utrolig empati. Hans jordnære rock 'n' roll-komposisjoner passer bra sammen med min lysere, melodiøse stil.» I løpet av bandets historie var forholdet dem imellom vennskapelig, men stadig mer fjernt, ettersom livsstil og musikalske preferanser passet stadig dårligere sammen. Låtskriver-fellesskapet gikk i oppløsning, og selv om alle Supertramps sanger fortsatt offentlig ble kreditert «written by Rick Davies and Roger Hodgson», var de fleste skrevet individuelt.
Supertramp trengte et hitalbum for å kunne fortsette å arbeide, og de fikk endelig et gjennombrudd med Crime of the Century, utgitt i september 1974. Crime of the Century var starten på bandets periode med suksess hos kritikere og det store publikum. I Storbritannia nådde albumet en fjerdeplass på listene, i USA nr. 38 og nr. 4 i Canada. Albumet var blant de 100 mest solgte albumene i Canada i en treårs-periode i 1974, 1975 og 1976, selv om ikke noen av låtene var på Top 40-listen i Canada. «Dreamer», skrevet av Hodgson, var bandets første hit-singel. En annen singel fra albumet, «Bloody Well Right», skrevet av Davies, klatret høyt på listene i USA.
Med et hitalbum i bagasjen økte presset på bandet, og oppfølgeren Crisis? What Crisis? måtte spilles inn i løpet av noen korte måneder mellom to planlagte turnéer. Som en konsekvens av dette bestod det meste av albumet av låter som ikke var blitt tatt med på Crime of the Century. I ettertid har bandet sett på dette albumet som en av deres svakeste utgivelser. Likevel, i et intervju i München i 2015, hevdet Hodgson at ''Crisis? What Crisis?'' var hans favoritt blant gruppens utgitte album. Til tross for Supertramps egne negative bemerkninger ble albumet godt mottatt av kritikerne, og da det ble utgitt i november 1975 nådde det UK Top Twenty og US Top Fifty, selv om singlene fra albumet ble kommersielle fiaskoer.
Det følgende albumet, Even in the Quietest Moments…, utgitt i april 1977, inneholdt hit-singelen «Give a Little Bit» (nr. 15 i USA, nr. 29 i Storbritannia, nr. 8 i Canada). Denne ble skrevet av Hodgson da han var 19–20 år gammel, og ble introdusert for bandet 5–6 år senere. Som vanlig overskygget albumet populariteten til singlene, og Even in the Quitest Moments… nådde nr. 16 i USA, nr. 12 i Storbritannia og nr. 1 i Canada. I denne perioden flyttet bandet til Los Angeles, California for å arbeide. 9. juli 1977 begynte verdensturnéen som omfattet 150 spillesteder, deriblant Oslo (Ekeberghallen 1. september), København og Stockholm.
1979–1988: Supersuksess og verdensstjerner
Bandets mer poporienterte tilnærming toppet seg med deres mest populære album, Breakfast in America (over 18 millioner solgte eksemplarer), utgitt i mars 1979. Albumet nådde nr. 3 i Storbritannia og nr. 1 i USA og Norge. I tillegg var alle de fire singlene fra albumet suksesser: «The Logical Song», «Take the Long Way Home», «Breakfast in America» og Davies' «Goodbye Stranger». I 1981 var fortsatt singler fra Breakfast in America å finne på lister. De siste to månedene av innspillingen hadde Hodgson parkert en campingbil utenfor studioet for å kunne arbeide mer intensivt på miksingen, med korte pauser innimellom. Han følte at det kunne bli «et stort album» og «kunne tilbringe dager, og noen ganger uker, på å velge de riktige sangene og den riktige rekkefølgen, slik at den ene låten gled over i den neste», slik som han siden har fortsatt å gjøre «for konsertene såvel som albumene.»
I 1980 ga bandet ut det doble konsertalbumet Paris, for det meste innspilt sent i 1979 på Pavillon de Paris i Paris. Det nådde topp 10 både i Storbritannia og USA. Live-versjonen av «Dreamer» ble utgitt som singel, og ble nr. 1 i Canada og nr. 15 i USA. I 1974 kom studioversjonen ikke engang inn på listene.
På denne tiden flyttet Hodgson med familien fra Los Angeles til fjellene i Nord-California, hvor han fikk bygd hus og studio. Her fokuserte han på familien og det åndelige livet, mens han arbeidet på et soloalbum, opprinnelig med tittelen Sleeping with the Enemy, som senere ble utgitt som In the Eye of the Storm i 1984. Den geografiske adskillelsen økte gapet mellom ham og resten av gruppen, og gjennom idéfasen og innspillingen av deres neste album, …Famous Last Words…, hadde Davies og Hodgson enda større vanskeligheter om å enes om det musikalske uttrykket. Det ble etterhvert klart at Hodgson ønsket å forlate bandet.
…Famous Last Words… ble utgitt i 1982, og gruppen fikk to nye hit-singler med «It’s Raining Again» (Hodgson) og «My Kind of Lady» (Davies). Det nådde nr. 5 i USA og nr. 6 i Storbritannia. En verdensturné fulgte i 1983, hvor Hodgson den 8. mars offentliggjorde at han ikke ville fortsette i bandet. Hodgson har uttalt om sluttårsaken at den var motivert av et ønske om å tilbringe mer tid med familien og gjøre en solokarriere, og at det aldri verken var noen alvorlige personlige eller profesjonelle problemer mellom ham og Davies, som noen folk trodde.
Det Davies-ledede Supertramp utga Brother Where You Bound i 1985. Albumet var et bevisst steg bort fra poptilnærmingen som hadde preget de to siste studioalbumene, og det nådde nr. 20 i Storbritannia og nr. 21 i USA. Det inkluderte Top 30-hitsingelen «Cannonball», samt tittelsporet, en 16-minutters komposisjon over kald krig-temaet med gitarsoloer av Pink Floyds David Gilmour. En 20-minutters film med tittelsporet av Rene Daalder ble brukt for å promotere albumet. Davies' kone Sue Davies overtok jobben som bandets manager i 1984.
Free as a Bird, utgitt i 1987, var et steg inn i 80-tallets lydbilde, preget av eksperimentering med synthesizere og elektroniske trommer, som på låten «I'm Beggin' You» (mikset av Stock Aitken Waterman), som nådde førsteplass på US dance charts. Stilskiftet ble jevnt over ikke særlig godt mottatt, og selve albumet nådde bare nr. 93 i Storbritannia og 101 i USA. Ny musiker på dette albumet var Mark Hart.
I tillegg til skiftet mot mindre kommersielt materiale, bestemte bandmedlemmene å kutte alle Hodgsons komposisjoner fra spillelisten, for ytterligere å skape en identitet som var uavhengig av Hodgson. Imidlertid ble publikum forarget over fraværet av disse sangene, og de ble presset til å ta med noen Hodgson-låter på konsertene på en turné i Brasil i 1988.
Etter turnéen i 1988 begynte gruppen å gå i oppløsning. Davies forklarte senere at «vi hadde holdt på i 20 år med innspillinger og turnering, og det føltes som det var på tide med en pause, uten at vi egentlig hadde noen idé om når eller om vi ville gjøre comeback. Vi bestemte oss for ikke å si noe, bare 'svinne hen som en gammel soldat.'»
1993: Kort gjenforening, Davies/Hodgson
Den 14. april 1993, på en middagstilstelning til ære for Jerry Moss, en av grunnleggerne av A&M Records, opptrådte Hodgson, Davies og Helliwell (sammen med Jeff Daniel). Her fremførte de «The Logical Song» og «Goodbye Stranger». Etter dette begynte Hodgson og Davies å arbeide sammen igjen med innspillingen av to demo´er til sangene «You Win, I Lose» og «And the Light». Uenighet om bandets manager satte imidlertid en stopper for samarbeidet. Begge sangene dukket senere opp på Supertramps neste utgivelse i 1997.
1996–2002: Gjenforening og comeback
Etter en åtte års pause fikk Davies i 1996 i stand en gjenforening av Supertramp med Helliwell, Siebenberg og nykommeren Mark Hart på gitar og vokal. Hart hadde allerede bidratt mye til albumet Free as a Bird og den påfølgende turnéen. I tillegg ble fire nye medlemmer tatt opp, slik at bandet nå bestod av totalt åtte musikere. Tidligere bassist Dougie Thomson ble ikke med på laget. Resultatet av gjenforeningen ble studioalbumet Some Things Never Change, utgitt i mars 1997, med et lydbilde som minnet om det «gamle» Supertramp. Albumet nådde en 74. plass i Storbritannia. Sommeren 1997 var gruppen igjen på turné, noe som resulterte i konsertalbumet It Was the Best of Times (1999).
Etter et opphold på tre år utga Supertramp i april 2002 et nytt studioalbum med tittelen Slow Motion, fulgt av en verdensturné med tittelen One More for the Road Tour. Supertramp fortsatte å spille flere Hodgson-låter på konserter etter gjenforeningen. Hodgson påstod at han og Davies hadde en muntlig avtale om at de ikke skulle spille hans sanger etter at han hadde sluttet i 1983. Davies har aldri gått offentlig ut og bekreftet en slik avtale, og tidligere medlem Dougie Thomson har kommentert at «ingen andre enn Rick og Roger var vitne til den samtalen».
2002–2010: Åtte års avbrekk
Etter 2002-turnéen One More for the Road Tour ble Supertramp inaktiv igjen. Et nytt forsøk på å få Hodgson med igjen mislyktes i 2005.
I 2009 sa Hodgson at han ikke kunne se for seg at Supertramp med ham ville bli en realitet igjen: «Vi har drøftet det, og jeg skal selvfølgelig aldri si aldri, men Rick ser ut til å ha trukket seg tilbake, og jeg i den beste delen av livet mitt. Reaksjonen jeg får fra fans er 'vær så snill, ikke gjenforen dere'».
2010–2011: 40-års jubileumsturné
Den 21. april 2010 ble det annonsert at Supertramp sent i 2010 ville holde 35 konserter i Europa. Turnéen fikk tittelen 70-10, for å minnes 40-årsjubiléet for gruppens første utgivelse. I 2010 reiste Hodgson på en soloturné til Australia, New Zealand, Sør-Afrika, Europa, Canada og USA,. Som svar på en kampanje fra fansen sendte Hodgson og manageren brev til Davies og hans manager, med tilbud om å spille med dem på utvalgte datoer, da han ikke hadde egne konserter å holde. Fra Davies' hold ble tilbudet avslått. Da han ble spurt om Hodgson kanskje ville dukke opp på Supertramp-konserter svarte Davies at «jeg vet det finnes fans som gjerne vil at det skal skje. Det var en tid jeg også håpet på det. Men de seneste hendelser har gjort det umulig. For å kunne spille en god konsert for våre fans, trengs det harmoni, både musikalsk og personlig. Dessverre eksisterer ikke det mellom oss lengre, og jeg vil helst ikke ødelegge minner om en mer harmonisk tid i bandet.»
Paul Stang
Paul Olaf Pederson Stang (født 10. januar 1888, død 14. desember 1923) fra Stongfjorden, var en selvlært fotograf som trass i sin lave alder da han døde, etterlot seg en omfattende samling bilder som dokumenterer utviklingen av industrisamfunnet rundt Nordens første aluminiumsfabrikk i Stongfjorden. Med unntak av årene 1910 til 1914, jobbet han selv ved aluminiumsfabrikken fra oppstarten i 1908 fram til han døde i 1923. I 1999 ble boken Stongfjord-albumet: Nordens første aluminiumsverk: bilete frå eit gamalt industrisamfunn utgitt. Bildene i boken besto hovedsakelig av bilder tatt av Paul Stang.
Stanley Rowley
Stanley Rupert Rowley (født 11. september 1876 i New South Wales, død 1. april 1924 i New South Wales) var en australsk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris. Rowley ble olympisk mester i friidrett under OL 1900 i Paris. Han deltok på det britisk-australske-laget som vant 5000 meter lagløp. De andre løperne på laget var, Charles Bennett, John Rimmer, Sidney Robinson, og Alfred Tysoe.
Janet Evanovich
Janet Evanovich (født Janet Schneider; 22. april 1943) er en amerikansk forfatter, mest kjent for sin bokserie med Stephanie Plum.
Supertramp
2011–2015: Fire års avbrekk
Fra juli 2011 til 2015 gikk Supertramp i dvale igjen. I mellomtiden turnerte Hodgson med sin Breakfast in America World Tour fra 2012 og fremover.
Jane Boleyn, vicomtesse Rochford
Jane Boleyn, vicomtesse Rochford (født ca. 1505, død 13. februar 1542) var en engelsk adelskvinne i kong Henrik VIIIs tid. Hun var svigerinne av kongens andre hustru, Anne Boleyn, og hoffdame for hans femte hustru, Katarina Howard. Hun ble henrettet sammen med Katarina.
Supertramp
2015–nåtid
I 2015 annonserte Supertramp sin første turné på over fire år: en 25-konserters europeisk turné med tittelen Supertramp Forever med start 3. november 2015 i Porto, Portugal. Imidlertid ble det kunngjort den 4. august 2015 at turnéen ville bli avlyst på grunn av Rick Davies' helseproblemer. Han var blitt rammet av kreft, og måtte begynne på en tung medisinsk behandling for å bekjempe sykdommen.
Janet Evanovich
Enkeltromaner
(originalt skrevet under pseudonymet Steffie Hall)
Stanley Rowley
Rowley kom på tredjeplass på sprintdistansene, 60-, 100- og 200 meter
Supertramp
Diskografi
{|
Arna Turn- og Idrettslag
Arna Turn- og Idrettslag er et idrettslag fra Arna i Bergen kommune.
Janet Evanovich
Andre Stephanie Plum
(aka "Between the Numbers")
Jane Boleyn, vicomtesse Rochford
Bakgrunn
Hun ble født Jane Parker, og var datter av Henry Parker, 10. baron Morley og Alice St John, eldste datter av John St. John. Lord Morley var sønn av kong Richard IIIs fanejunker ved slaget ved Bosworth og venn av kong Henriks rådgiver Thomas Cromwell og delte hans interesse for alt italiensk. Mot slutten av 1530-tallet ga han Cromwell Machiavellis Firenzes historie og Fyrsten. I likhet med Thomas Cromwell hadde han vært en nykommer i Parlamentet i 1523; Henry Parker i overhuset som lord Morley. Han oversatte verker av Plutarch, Boccaccio, Petrarca, Seneca, Cicero og andre til engelsk. Mesteparten finnes bare som håndskrifter, men i 1887 kom hans Tryumphes of Fraunces Petrarcke i trykt utgave. Lord Morley ledsaget Henrik VIII til Gullbrokadeleiren ved Calais i 1520, da kongen håpet å få dannet en allianse med den franske kong Frans I. Morley ble tegnet av Albrecht Dürer i 1523, da han var sendt ut som engelsk ambassadør til erkehertugdømmet Østerrike.
Arna Turn- og Idrettslag
Idrettslaget ble stiftet i 1889 og driver idag med turn og dertil beslektede aktiviteter.
Eksterne lenker
Offisiell hjemmeside
Janet Evanovich
Wicked-serien
(Diesel & Lizzy)
Jane Boleyn, vicomtesse Rochford
Bakgrunn
Jane ble født i Norfolk, men kom til dronning Katarinas hoff før hun fylte femten. Hun var med i det kongelige følget til Gullbrokadeleiren i 1520, og ble valgt til å være blant fordanserne i Château Vert-maskeraden ved hoffet i 1522. Jane Parker fremstilte varigheten (Constancy), mens hennes kommende svigerinner Mary Boleyn fremstilte vennligheten (Kindness) og Anne Boleyn utholdenheten (Perseverance). De opptredende ble utvalgt blant hoffdamene, og stor vekt lagt på deres utseende, så Jane har vært regnet som pen. Åtte riddere med kong Henrik i spissen løp mot damene og angrep dem med appelsiner og dadler, mens damene forsvarte seg med rosenvann og konfektbiter. Til sist tok herrene hoffdamene til fange og danset med dem.
Janet Evanovich
Serien om Charlotte Hughes
(Max Holt)
Jane Boleyn, vicomtesse Rochford
Ekteskap
Omkring 1525 giftet hun seg med George Boleyn, vicomte Rochford, bror til Mary og Anne Boleyn. Iallfall var hun helt sikkert gift i januar 1526, da et brev med kardinal Wolseys håndskrift nevner «unge Boleyn og hans kone» som mottakere av £ 20. Janes søster Margaret giftet seg med hoffmannen John Shelton (senest født i 1503 - død i 1558) som var George Boleyns fetter (sønn av Georges faster, lady Anne Shelton). Ryktene ville ha det til at Johns søster Mary Shelton hadde vært kong Henriks elskerinne, og at dette var grunnen til at Mary og John Sheltons foreldre fikk ansvaret for kongens døtre, prinsesse Maria og den senere dronning Elizabeth. Da Johns og Margaret Parkers datter, nok en Mary Shelton, siden giftet seg uten først å innhente dronning Elizabeths godkjennelse, ble dronningen så sint at hun slo til Mary Shelton og brakk den ene fingeren hennes.
Janet Evanovich
Serien om Leanne Banks
(Cate Madigan)
Jane Boleyn, vicomtesse Rochford
Ekteskap
Det foreligger ikke noe bevis fra samtiden om at Jane og George levde i et dårlig ekteskap. Tvert om gikk hun kledd i svart fra hun ble enke og frem til sin egen død seks år senere, og hun skrev til sin mann mens han satt fengslet og forsikret at hun ville forsøke å fremme hans sak for kongen. Trolig ble Jane sett på med skepsis av ettertiden fordi hun selv ble henrettet for å vært involvert i den affæren kong Henriks 5. kone, Catherine Howard, hadde med Thomas Culpeper. Dette ble tolket som om Jane selv var en umoralsk person. Ingenting er kjent om Janes følelser for svigerinnene sine, dronning Anne og Mary Boleyn; men da Anne på kroningsdagen sin i 1533 dro gjennom London fra Tower til Westminster, fulgte Jane bak henne på tredjeplass - mye lenger fremme Janes rang som grevinne ga henne rett til, attpåtil foran dronningens egen søster Mary. Det finnes ingen forklaring på Janes forrang ved denne anledning, annet enn at de to svigerinnene har stått hverandre mye nærmere enn historieskrivningen gir inntrykk av.
Gjennom ekteskapet fikk hun tittelen grevinne Rochford, og ble derfor kalt lady Rochford. I bryllupsgave fra kongen fikk det unge paret Grimston Manor i Norfolk. Etter hvert som Boleyn-familiens makt og innflytelse vokste med Anne Boleyns forhold til kongen, ga han i tillegg Jane og George Beaulieu-palasset i Essex som hovedresidens. Dette utstyrte de med et storslått kapell, en tennisbane, bad med innlagt varmt og kaldt vann, utenlandske tepper, møbler av mahogni og en stor samling sølvtøy. Ektesengen var drapert i gullklede med himmel i hvit sateng. I 1534 ventet Anne Boleyn sitt annet barn og tok seg nær av kongens interesse for en av hoffdamene. Jane hjalp til med å få hoffdamen fjernet fra hoffet. Da kong Henrik oppdaget at Jane hadde vært innblandet, ble hun selv bortvist fra hoffet i flere måneder.
I mai 1536 ble George Boleyn arrestert og satt i Tower of London, anklaget for et incestuøst forhold til sin søster Anne; dessuten for å ha gjort narr av kong Henriks manglende seksuelle evner, og kommentert at prinsesse Elizabeth angivelig ikke var kongens datter - uttalelser som ble regnet som høyforræderi. Til overmål leste han anklagene høyt i retten, noe han var spesifikt bedt om ikke å gjøre, og som ytterligere ydmyket kongen. Om incest-anklagen svarte George: «På grunnlag av bare en eneste kvinne er dere villige til å tro denne ondskap om meg, og på grunnlag av hennes påstander domfelle meg.» Dette utsagnet om «bare en eneste kvinne» ble i ettertid tolket som rettet mot hans kone Jane. Men dommer John Spelman som var til stede, nevnte lady Bridget Wingfield som hadde vært hoffdame både hos dronning Katarina og hennes etterfølger dronning Anne. Lady Wingfield og Anne stod hverandre nær, og da kongeparet reiste til Calais i 1532, gjorde de opphold på veien til Dover nettopp for å besøke henne. Av Spelmans rapport fremgår det at noe hun hadde avslørt om dronning Anne, bidro til at denne ble dømt.
Først 50 år senere kom Thomas Wyatts sønnesønn George Wyatt (1553-1624) med anklager om at Jane skulle ha vært en dårlig kone. I sin bok The Life of Anne Boleyn, delvis basert på erindringene til Annes hoffdame Anne Gainsford, kaller han Jane «sin manns anklager, som til og med søkte hans blod», men Wyatt underbygger ikke dette. Boken hans var bestilt av erkebiskopen av Canterbury for å tjene som motvekt til datidens katolske propaganda som verserte på kontinentet. Han fremstiller Anne Boleyn nærmest som en protestantisk martyr, og siden hennes datter Elizabeth satt på tronen med henvisning til sin nedstamning fra huset Tudor, kunne ikke George Wyatt legge skylden for Annes død der den hørte hjemme, på hennes mann kong Henrik. Siden Jane hadde vært katolikk og venninne av kong Henriks eldste datter, prinsesse Maria, var det i stedet nærliggende å utpeke henne som syndebukk.
150 år senere hevdet også den skotske biskopen Gilbert Burnet at ekteskapet hadde vært ulykkelig, og at Jane hadde vitnet mot sin mann og hans søster Anne fordi hun skulle ha vært sjalu på det tette forholdet mellom de to søsknene. Burnet hevdet også at Jane ikke var noen dydig kvinne, og at hun fortalte kongen historier som skulle få ham til å se med mistanke på sin kones forbindelse med sin egen bror. Hadde Burnet lest gjennom skriftene til dommer John Spelman, ville han visst at vitnemålene som var avgjørende i saken mot George Boleyn, var fra Bridget Wingfield og Nan Cobham. En ansatt ved den franske ambassaden som fulgte rettssaken tett, kjente også til at hoffdamen lady Worcesters bror, Anthony Browne, våren 1536 hadde bemerket at hans søster var gravid, enda hennes fraværende ektemann ikke kunne være barnefaren. Browne - som var en venn av kongens rådgiver, Thomas Cromwell - bebreidet sin søster for å ha vært lettsindig. Lady Worcester skal ha svart sin bror at hun iallfall «ikke var verre enn dronningen», og har neppe kunnet tenke seg at broren hennes ville gå videre til kongen med dette.
Senere intriger
Janes far, lord Morley, var en av dommerne som kjente Anne Boleyn skyldig, blant annet i incest med sin egen bror, lord Morleys svigersønn. Etter dette trakk lorden seg tilbake fra hoffet. Kort tid etter henrettelsen av Anne Boleyn giftet kong Henrik seg med hennes hoffdame Jane Seymour. Dagen etter bryllupet mottok lord Morley eiendommen Hatfield Park som hadde tilhørt hans svigersønn George Boleyn.
Hvis Jane virkelig hadde angitt mannen sin, så hun lite igjen for dette. Hun skrev til Thomas Cromwell om sine økonomiske problemer, og etter forhandlinger gikk svigerfaren med på å gi henne det samme som han hadde gitt sin eldste datter Mary da hun ble enke; en årlig ytelse på £ 100. Jane Boleyn kan ikke ha vært borte fra hoffet lenger enn toppen ett år, for hun var Jane Seymours hoffdame. Fremdeles kunne hun kalle seg lady Rochford og ta med seg så mange tjenere hun ville til hoffet, og måltidene hennes ble betalt av budsjettet for dronning Janes husholdning. Etter dronning Janes død giftet kong Henrik seg med Anna av Kleve i 1540, og Jane Boleyn ble hoffdame også for henne. Anna hadde med seg hoffdamer hjemme fra Tyskland, men ble etter hvert fortrolig med tre engelske damer: Kammerherrens kone, lady Rutland, og de to enkene lady Rochford og lady Edgecombe. Kongen la ikke skjul på at han var misnøyd med sin nye kone, og til sist spurte Jane henne rett ut om hun fremdeles var jomfru. Dronning Anna svarte naivt at det ikke kunne stemme, ettersom hun delte seng med kongen som ønsket henne både god natt og god morgen. Da kong Henrik til sist ønsket å oppløse et ekteskap som aldri var blitt fullbyrdet, bekreftet Jane historien for å hjelpe ham til skilsmisse. Kong Henrik inngikk deretter sitt femte ekteskap - med Catherine Howard, George Boleyns kusine. Catherines far, Edmund Howard, var morbror til George og Anne Boleyn.
Jane fortsatte som hoffdame også for henne, og ble en av den unge dronningens favoritter. Da Catherine som fremdeles var tenåring, kjedet seg sammen med sin aldrende ektemann, var det Jane som hjalp henne å avtale stevnemøter med hoffmannen Thomas Culpeper. Dronningen skrev indiskret til ham: «...kom når lady Rochford er her...». Affæren utviklet seg under den kongelige ferden til Yorkshire i 1541, men samme høst ble dronningens fortid avslørt, og kongen beordret henne etterforsket.
Fall og henrettelse
Jane Boleyn ble arrestert i midten av november 1541 og satt i Tower of London, men ifølge Eustace Chapuys ble hun «på den tredje dagen av sitt fangenskap grepet av et anfall av galskap som påvirket hjernen hennes». Hun ble derfor flyttet hjem til riksseglbevareren John Russell på Strand, der hans kone Anne Sapcote tok vare på henne. Kongen fikk «sine egne leger til å besøke henne i håp om at hun raskt skulle bli frisk, så han kunne få henne henrettet for å statuere et eksempel». I desember «kom hun iblant til fornuft», men kongen ville forsikre seg om at hennes mentale tilstand ikke skulle komme i veien for noen dom. 11. februar 1542 fikk han vedtatt at «en person som blir forrykt etter å ha begått høyforræderi, kan stilles for retten». Den 13. februar 1542 ble hun halshugget med øks på Tower Green, rett etter at dronningen var tatt av dage. I én versjon fabrikkert av Gregorio Leti (1630-1701) mye senere - alle Letis utgivelser stod på Vatikanets forbudsliste Index Librorum Prohibitorum - skal hun på skafottet ha uttalt at hun fortjente å dø for å ha forårsaket sin manns død. Men i en øyenvitneberetning i et brev kjøpmannen Ottwell Johnson skrev til sin bror, forteller han at de to kvinnene «ytret sin tro på Kristi blod, og med fromme ord ba de alle kristne å ta i betraktning deres rettferdige dødsstraff for sine forgåelser og brudd på Guds bud, og også mot kongens majestet. Derfor ble de rettferdig dømt ved loven til å dø, ba mengden å lære av deres eksempel, å sone for sine ugudelige liv, og gjerne adlyde kongen i alle ting. Slik overga de sine sjeler til Gud og ba oppriktig om hans nåde...Amen.» Eustace Chapuys rapporterte at «hverken dronningen eller lady Rochford sa mye på skafottet; alt de gjorde, var å innrømme sin skyld og be for kongens velferd og velstand». De to kvinnene ble gravlagt i St. Peter ad Vincula-kirken i Tower, nær gravene til Anne og George Boleyn.