cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Interaksjonsdesign
Ansatte i organisasjoner
Typiske stillingstittler: interaksjonsdesigner eller UX-designer. Relaterte stillingstittler: industridesigner, tjenestedesigner, produktdesigner, UI designer. Enkelte ansatte vil også oppfatte seg selv som utøvende interaksjonsdesignere uten at begrepet inngår i den offisielle stillingsbeskrivelsen.
Andre miljøer og arrangementer
IxDA Oslo (Interaction Design Association - Oslo) er et faglig miljø med foredrag og møter i året om interaksjons- og UX design.
Interaksjonsdesign er beskrevet som satsingsområde for Den Norske Dataforenings faggruppe BITS – Brukervennlige IT-Systemer. Fagdisiplinen er et hyppig omtalt tema på konferansen Yggdrasil arrangert av Den Norske Dataforening, samt arrangementer i regi av ovennevnte faggruppe.
Arne Gabius
Arne Gabius (født 22. mars 1981 i Hamburg) er en tysk friidrettsutøver og terrengløper. Han er tysk mester på 5 000 meter fem år på rad fra 2007 til 2011.
Karriere
Også som junior markerte han seg på nasjonalt nivå. Han ble tysk U23-mester på 5 000 meter i 2002, og fikk sølv i samme klasse i 2003.
Gabius deltok på 5 000 meter i EM i friidrett 2006, men fullførte ikke løpet. I 2007 kom han på 9.-plass i EM innendørs, og i VM innendørs 2008 kom han på 12.-plass.
I 2009 deltok han i VM i friidrett i Berlin, men greide ikke å kvalifisere seg til finalen. Med tiden 13.49,13 kom han på 28.-plass sammenlagt. I EM i friidrett 2010 i Barcelona kvalifiserte han seg til finalen, men endte nest sist av de 13 som fullførte finalen. Også i VM innendørs 2012 nådde han finalen, og kom på 8.-plass, som nest beste europeer (Mohammed Farah kom på 4.-plass). I februar 2012 satte han ny tysk rekord på 3 000 meter innendørs, med 7.38,13.
GPU
GPU han vise til:
Kjell Solem
Kjell Solem (født 9. mai 1950, døde 10. februar 2010) er en norsk musiker, trompetist og sanger. Han er kjent som tidligere medlem som sanger i danseorkesteret Four Jets fra 1972 til 1973. Han var også medlem som trompetist i dansebandet Torry Enghs og Howards. Han spilte også vokalist i The Ghost Gang og i rockebandet The Spiritual Man Group hvor han ble medlem i 1965 da han var 15 år. Han er i dag festivalsjef for Swingin Oppdal.
Cervikogen hodepine
Cervikogen hodepine (CGH), også kalt nakkehodepine, klassifiseres under pkt. 11.2.1 i ICHD-3 og hører til gruppen hodepiner som følger av lidelser i nakken (ICHD-3 pkt 11.2), ifølge gjeldende ICHD. Lidelsen er av sekundær karakter og skyldes en dysfunksjon i nakken (C¹–C³), hevder Bansevicius & Salvesen (2003). Det er en sjelden kronisk lidelse som helst rammer personer mellom 30 og 44 år.
Diagnosekriteriet
Diagnosekriteriet følger ICHD-3. Hodepine forårsaket av en lidelse i den cervikale delen av ryggsøylen og dens benete komponenter, skiver og/eller bløtvevselementer, vanligvis men ikke alltid ledsaget av nakkesmerter.
Noter
Punktene det refereres til følger ICHD-3.
Beskrivelse
Hodepinen er ensidig, og legene har en klar oppfatning av at smertene har et opphav fra enten beinstrukturer eller bløtvevet i nakken. Dette kan være strukturer i skjelettet (som ryggsøylen), mellomvirvelskivene, blodårene eller nerver i nakken. Det er også antydet at inflammasjon i ryggmargshinner, nerverøtter eller perifere nerver kan være en potensiell patogenetisk faktor ved cervikogen hodepine.
Cervikogen hodepine antas å referere til smerter som skyldes irritasjon forårsaket av cervikale strukturer innervert av spinalnervene C¹, C² og C³; Enhver struktur som er innervert av spinalnervene C¹–C³ kan derfor være kilden til hodepinen.
Til forskjell fra migrene, som utgjør en differensialdiagnose, sprer smerten seg bakfra og opp til issen og videre fram mot pannen eller tinningen, noe som er essensielt å legge merke til for raskt å få en diagnose. Cervikogen hodepine har gjerne også utstråling mot arm og skulder på samme side. Smerten er som regel jevn (men ikke alltid) og pasienten kan også få kjeveleddssmerter og føle nummenhet i munnen. Avhengig av hvor kraftige smertene er, kan lidelsen lett forveksles med andre hodepiner, ikke minst sterk repeterende migrene.
Behandlingen
Medikamentell behandling gir liten eller ingen effekt på denne hodepineformen. Forskning har derimot vist at manuelle behandlingsformer som kiropraktikk og fysioterapi (manuellterapi, psykomotorisk fysioterapi) kan være effektivt for cervikogen hodepine. Dette har også en klar sammenheng med at opphavet til hodepinen trolig stammer fra lokale strukturer i nakkeregionen.
Niclas Engelin
Niclas Engelin (født 27. desember 1972 i Göteborg) er en svensk musiker som er mest kjent som gitarist i det svenske heavy metal-bandet In Flames.
Han overtok som gitarist i bandet i desember 2010 etter at bandets gitarist og siste original medlem Jesper Strömblad forlot bandet for å ta tak i sine alkoholproblemer. Engelin hadde tidligere spilt i In Flames fra 1998-1999. Han sluttet i bandet fordi medlemmene i bandet hadde endret musikksmaken sin og han likte ikke den type musikken de spilte da. Etter det spilte han i bandene Passenger, Gardenian og Saracazm før han i 2002 grunnla bandet Engel. Han ble med i In Flames en kort periode i 2006 på verdensturneen deres som reserve for Jesper Strömblad som ikke kunne være med på turneen på grunn av problemene sine. Han ble med som reserve igjen i 2009 på en ny verdensturne. Men da Jesper Strömblad sluttet i In Flames i 2010, ble det bestemt at Engelin skulle være bandets gitarist. Han spiller også i den svenske supergruppa The Halo Effect, som består utelukkende av tidligere medlemmer av In Flames.
Niclas spiller fortsatt i Engel.
Litauen under Paralympiske sommerleker 2008
Litauen sendte en tropp til Paralympiske sommerleker 2008 i Beijing i Kina.
Myositt
Myositt (fra gresk, «myos» muskel og «ittis» betennelse) betegner en betennelsestilstand i muskelvev. Det finnes flere sykdommer hvor myositt er det dominerende bildet :
Jubilee (1994-album)
Jubilee er en samleplate med Karin Krog, utgitt i 1994.
Simon Steen Evensen
Simon Steen Evensen (født 2003) er en norsk volleyballspiller som har spilt for TIF Viking i Mizunoligaen. Evensen og Viking vant både Mizunoligaen og cupen sesongen 2022/23, og Evensen er opplegger. I sesongen 2023/24 spiller han for nyopprykkede ØKSIL.
Nola Thorne
Nola Thorne var en panamansk friidrettsutøver som konkurrerte i sprintløp og hekkeløp.
Idrettskarriere
Thorne deltok i den første utgaven av Sentralamerikanske og karibiske leker i 1938, og vant der 100 meter og 80 meter hekk. I tillegg tok Panama gull på 4 x 100 meter stafett.
Referanser
<References />
Batrachomatus
Batrachomatus er en slekt av biller i familien vannkalver (Dytiscidae).
Symfoni nr. 8 (Bruckner)
Anton Bruckners 'Symfoni nr. 8' i c-moll, WAB 108, er den siste symfonien komponisten fullførte. Den finnes i to hovedversjoner av 1887 og 1890. Den ble urfremført under dirigent Hans Richter i 1892 ved Musikverein i Wien. Den er viet til keiser Franz Josef I av Østerrike-Ungarn.
Batrachomatus
Både imago og larvene lever i vann. De er avhengig av atmosfærisk luft for å leve, og den henter de i vannoverflaten.
Symfoni nr. 8 (Bruckner)
Denne symfonien får noen ganger tilnavnet «Den apokalyptiske», men dette var ikke et navn Bruckner selv ga verket. I artikkelen «The 20 Greatest Symphonies of all time» fra BBC Music Magazine er denne symfonien plassert på 13. plass. Bruckner innehar også 20. plassen med sin Symfoni nr. 7.
Bakgrunn og komposisjon
Bruckner begynte arbeidet med den Åttende symfonien i juli 1884. Komponisten jobbet hovedsakelig i sommerferien fra sine plikter ved Universitetet i Wien og konservatoriet i Wien, og fikk fullført alle fire satsene til utkastet innen august 1885. Orkestreringen av verket ble fullført i april 1887; i løpet av dette komposisjonsstadiet ble rekkefølgen på de midtre satsene snudd, og etterlot scherzoen som andre og adagioen som tredje sats.
Batrachomatus
Utseende
Middelsstore, avlange, blankt kullsvarte vannkalver, kan ha gule striper på dekkvingene. Hodet er bredt skovlformet, fasettøynene ganske små.
Symfoni nr. 8 (Bruckner)
Bakgrunn og komposisjon
I september 1887 fikk Bruckner partituret ferdigskrevet og sendt til dirigent Hermann Levi. Levi var en av Bruckners nærmeste samarbeidspartnere, etter å ha gitt en fremføring av Symfoni nr. 7 i München som var «den største triumfen Bruckner ennå hadde opplevd». Han hadde også sørget for at Bruckners karriere ble støttet på andre måter, inkludert økonomisk bistand fra adelen, samt en æresdoktorgrad fra Universitetet i Wien. Imidlertid skrev dirigenten tilbake til Bruckner at:
Batrachomatus
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Symfoni nr. 8 (Bruckner)
Bakgrunn og komposisjon
"«Jeg synes det er umulig å utføre den Åttende i sin nåværende form. Jeg kan bare ikke gjøre det til mitt eget! Selv om temaene er aldri så praktfulle og direkte, virker deres utførelse for meg tvilsom; faktisk anser jeg orkestreringen som ganske umulig... Ikke mist motet, ta en ny titt på verket ditt, snakk om det med vennene dine, med Schalk, kanskje en omarbeiding kan oppnå noe.»"
I januar 1888 var Bruckner blitt enig med Levi om at symfonien ville dra nytte av videre arbeid. Tidlig revisjonsarbeid ble utført i første sats og scherzoen. En distinkt versjon av adagiosatsen - nå kalt «mellomliggende adagio» eller «Adagio av 1888» - ble også hentet og redigert i 2004 av Dermot Gault og Takanobu Kawasaki. Deretter konsentrerte Bruckner seg om de nye versjonene av den Fjerde og Tredje. Han begynte arbeidet med den endelige versjonen av adagio-satsen i mars 1889 og fullførte den nye versjonen av symfonien i mars 1890.
Når den nye versjonen var fullført, skrev komponisten til keiser Franz Josef I for å få tillatelse til å dedikere symfonien til ham. Keiseren godtok Bruckners forespørsel og tilbød seg også å hjelpe til med å betale for verkets utgivelse. Bruckner hadde noen problemer med å finne en utgiver for verket, men ved slutten av 1890 gikk Haslinger-Schlesinger-Lienau-selskapet med på å påta seg publisering. Bruckners medarbeidere Josef Schalk og Max von Oberleithner hjalp til med publiseringsprosessen: Schalk forberedte den musikalske teksten som skulle sendes til trykkeriet mens Oberleithner korrigerte prøvetrykkene og ga også økonomisk støtte. Symfonien ble til slutt utgitt i mars 1892. Den var den eneste av Bruckners symfonier som ble publisert før den første fremføringen.
Format
Symfonien er i fire satser. Lengden på verket varierer, avhengig av hvilken versjon som fremføres, men den varer vanligvis ca. 80 minutter.
II. Scherzo: Allegro moderato — Trio: Langsam (c-moll → C-dur, Trio i Ass-dur)
III. Adagio: Feierlich langsam, doch nicht schleppend (Dess-dur)
IV. Finale: Feierlich, nicht schnell (c-moll → C-dur)
Instrumentering
1887-versjonen krever en instrumentering på tre hver av følgende treblåsere: tverrfløyter, en pikkolofløyte i klimakset til Adagio-satsen (og som dobler tredjefløyten i finalen), oboer, klarinetter, fagott (den tredje dobler som kontrafagott i finalen), og åtte valthorn – de tredoble treblåserne og valthorn nr. 5 til 8 kommer imidlertid bare inn i finalen (med doble treblåsere og fire valthorn for de første satsene) – i tillegg til tre trompeter, tre tromboner, en kvartett med Wagnertubaer og en enkelt kontrabasstuba, sammen med pauker, cymbaler, triangel, tre harper og strykere.
Premiere og mottagelse
Da revisjonen fra 1890 var fullført, dirigerte ikke Hermann Levi lenger konserter i München. Som et resultat anbefalte han at hans protesje Felix Weingartner, kapellmester i Mannheim, ledet den første fremføringen av symfonien. Premieren var to ganger planlagt å finne sted under den unge dirigentens ledelse i løpet av 1891, men hver gang satte Weingartner inn et annet verk i siste liten. Til slutt fortalte dirigenten Bruckner at han ikke var i stand til å gjennomføre forestillingen fordi han var i ferd med å tiltre i en ny stilling ved operaen i Berlin. Imidlertid innrømmet Weingartner i et brev til Levi at den virkelige grunnen til at han ikke var i stand til å fremføre symfonien, var at verket var for vanskelig, og at han ikke hadde nok øvingstid: spesielt wagnertuba-spillerne i orkesteret hans hadde ikke nok erfaring til å takle delene sine.
Etter at en München-forestilling under Levi ble avlyst på grunn av et fryktet utbrudd av kolera, fokuserte Bruckner innsatsen for å sikre en Wien-premiere for symfonien. Til slutt gikk Hans Richter, abonnementsdirigent for Wienerfilharmonien, med på å lede verket. Den første forestillingen fant sted 18. desember 1892. Selv om noen av de mer konservative medlemmene av publikum forlot salen under slutten av hver sats, var også mange av Bruckners støttespillere til stede, inkludert Hugo Wolf og Johann Strauss d.y.
Den kjente kritikeren Eduard Hanslick forlot salen etter den langsomme satsen. Hans anmeldelse beskrev symfonien som «interessant i detaljene, men merkelig som helhet, faktisk frastøtende. Det særegne ved dette verket består, for å si det kort, i å importere Wagners dramatiske stil inn i symfonien.» (Korstvedt påpeker at dette var mindre negativt enn Hanslicks anmeldelser av Bruckners tidligere symfonier.) Det var også mange positive anmeldelser fra Bruckners beundrere. En anonym forfatter beskrev symfonien som «musikkens krone i vår tid». Hugo Wolf skrev til en venn at symfonien var «verket til en kjempe» som «overgår mesterens andre symfonier i intellektuelt omfang og storhet».
Det tok lang tid før symfonien ble en del av orkesterrepertoaret. Bare to ytterligere fremføringer skjedde i løpet av Bruckners levetid. Den amerikanske premieren fant ikke sted før i 1909, mens symfonien måtte vente til 1929 på sin første London-oppføring.
Versjoner
To komplette autografmanuskripter av symfonien eksisterer, fra henholdsvis 1887 og 1890. Det finnes flere skisser fra alle faser av arbeidet med denne symfonien enn for de fleste av Bruckners verk. For eksempel kan man takket være skissene se utviklingen av åpningstemaet. Delpartiturer viser at den tonale tvetydigheten i symfoniens åpning ikke var slik Bruckner opprinnelig så for seg hovedtemaet: rytmen skulle passe til en arpeggio-kontur i c-moll. Den endelige åpningen er mye mindre definert og svever i mer av et B-dur-område, selv om det antyder flere toner.
1887-versjonen
Dette var Bruckners første versjon av symfonien, men ble ikke utgitt før i 1972 i en utgave redigert av Leopold Nowak.
«Det er enorme variasjoner innen orkestrering, harmoni, stemmeføring og motivisk behandling mellom de to versjonene. I noen seksjoner kan man nesten snakke om to forskjellige stykker, snarere enn to versjoner av samme verk.»
Mellomversjoner
En kopi av en mellomversjon av adagiosatsen med en estimert datering av 1888 finnes i det østerrikske nasjonalbiblioteket. Det finnes også mellomversjoner av de andre satsene.
1890-versjonen
Noen forskere som Deryck Cooke og Robert Haas har antydet at revisjonen fra 1890 var et produkt av Bruckners usikkerhet og press fra hans kolleger som Josef Schalk. Cooke omtalte det til og med som «Bruckner-Schalk-revisjonen». Leopold Nowak påpekte mot dette synet at det ikke er andre bevis for håndskrift i 1890-manuskriptet enn Bruckners egen; ifølge vitnesbyrd fra hans venner og medarbeidere var komponisten motstandsdyktig mot innblanding. Orkestreringen er fyldigere og mer storslått enn i 1887, med subtilere teksturer og harmonier, spesielt hos treblåserne, muliggjort av den økte størrelsen på denne delen av orkesteret. 1890-versjonen ble publisert i 1955, redigert av Nowak.
Første utgave (1892)
Dette var den første utgivelsen av symfonien, og var også versjonen som ble brukt ved den første forestillingen. Førsteutgaven inneholder noen relativt små endringer fra manuskriptet av 1890, den mest bemerkelsesverdige er et seks-takts kutt og en to-takts gjentatt passasje i finalen. Endringene ble gjort av Joseph Schalk og Max von Oberleithner, nesten helt sikkert uten Bruckners direkte involvering, men ble sannsynligvis godkjent av komponisten før publisering. Korstvedt skriver at «selv om 1892-utgaven kanskje ikke er «ren Bruckner» – hva det enn måtte være – godkjente tilsynelatende Bruckner den, og av den grunn må den tas på alvor.» Denne utgaven er tilgjengelig i komplette innspillinger av Wilhelm Furtwängler, Hans Knappertsbusch, Josef Krips, William Steinberg, George Szell, Bruno Walter og Takeo Noguchi. Serge Koussevitzky brukte også denne utgaven i sin sterkt kuttede kringkastingsforestilling fra 1947; denne fremførelsen, som er bevart på plate, utgjør en helt ny «utgave».
Haas' «blandede» utgave
Haas' utgave har vist seg å være stadig populær: dirigenter som Herbert von Karajan, Bernard Haitink og Günter Wand fortsatte å bruke den selv etter at Nowak/1890-utgaven ble publisert, mens den bemerkede Bruckner-dirigenten Georg Tintner har skrevet at Haas-utgaven er «den beste» versjonen av symfonien og omtalte Haas selv som «genial». På den annen side brukte Eugen Jochum Haas sin utgave for sin første innspilling – laget i 1949 – før Nowak publiserte utgaven sin, og Nowaks for sine påfølgende innspillinger, mens Wilhelm Furtwängler, til tross for å ha gitt premieren av Haas-partituret, gikk tilbake til 1892-utgaven i hans siste år.
Kontroversen om Haas-utgaven dreier seg om det faktum at dens musikalske tekst var et oppspinn fra redaktøren som aldri ble godkjent av Bruckner selv. Spesielt hevdet Nowak, som etterfulgte Haas som hovedredaktør av Bruckners samlede verk, at det er lite bevis for det mentale sammenbruddet som Haas hevdet Bruckner led etter Levis avvisning av verket. Bruckners brev på den tiden antyder at han var frustrert over Levis dømmekraft (avfeide Levi som å ha «vansker med å forstå ting») og mentalt sunn. Bruckners revisjoner er – ifølge dette synet – et resultat av hans kunstneriske perfeksjonisme. Nowak avviste derfor Haas sin tilnærming ved å holde seg tett til Bruckners autografpartitur.
Nowaks to utgaver
Musikologen Leopold Nowak publiserte i 1955 en utgave av 1890-versjonen og i 1972 en utgave av 1887-versjonen.
Hawkshaws nye utgave
Begge versjonene vil bli publisert i den nye «samleutgaven». Den nye utgaven retter en del feil i den eldre publikasjonen, likevel er det fortsatt stort sett det samme partituret.
Programmatisk innhold
I et brev fra 1891 til dirigenten Felix Weingartner ga Bruckner ekstramusikalske assosiasjoner til flere deler av symfonien:
«I første sats, trompet- og hornpassasjen basert på rytmen til [hoved]temaet i Todesverkündigung [bebudelsen om døden], som gradvis vokser seg sterkere, og til slutt kommer veldig sterkt frem. Ved slutten: overgivelse.
Scherzo: Hovedtema – kalt deutscher Michel. I den andre delen vil karen sove, og i sin drømmetilstand finner han ikke melodien: til slutt snur han klagende tilbake.
Finale: På den tiden vår keiser mottok besøket av tsarene ved Olmütz; altså strykere: kosakkene; messingblåsere: militærmusikk; trompeter: fanfarer, mens majestetene møtes. Avslutningsvis, alle temaer... så når deutscher Michel kommer hjem fra reisen, er alt allerede veldig strålende. I finalen er det også dødsmarsjen og deretter (messingblåsere) transfigurasjon.»
Bruckners medarbeidere rapporterer om andre kommentarer som komponisten skal ha kommet med om symfonien. Kodaen til første sats er «hvordan det er når man ligger på dødsleie, og på motsatt vegg henger en klokke som, mens livet hans tar slutt, stadig slår: tikk, takk, tikk, takk» mens i den langsomme satsen; «jeg har stirret for dypt inn i en jomfrus øyne».
I et usignert programnotat ved den første forestillingen i 1892 utdypet Joseph Schalk Bruckners program, og la til referanser til gresk mytologi (Aiskhylos' Prometheus, Zeus eller Kronos, etc.) blandet med noen få kristne referanser som Erkeengelen Mikael.
Innspillinger og ulike tolkninger
I løpet av symfoniens levetid som innspillingsemne har vesentlig forskjellige tilnærminger blitt tatt, inkludert tempovalg og valg av partitur.
Wilhelm Furtwängler brukte i en liveopptreden med Wienerfilharmonien i 1944 en modifisert Haas-utgave.
Den 29. september 1944 spilte Preussische Staatskapelle Berlin, dirigert av Herbert von Karajan, inn de tre siste satsene av ''Symfoni nr. 8'' med finalen i eksperimentell stereofonisk lyd. I sin tolkning holdt Karajan et strengt tempo, mens «opptak fra 1940-tallet... typisk presenterer denne passasjen [reprisen av det tredje subjektet i finalen] som en storslått accelerando-rallentando, med en tempoøkning på så mye som 20 prosent,» mens Karajans innspilling «er et bemerkelsesverdig unntak.»
Den første kommersielle innspillingen av den komplette symfonien ble gjort av Eugen Jochum med Philharmonisches Staatsorchester Hamburg i 1949 for Deutsche Grammophon. Jochum spilte den senere inn i studioet med Berlinfilharmonien i 1964 for Deutsche Grammophon, og i 1976 med Staatskapelle Dresden for EMI ved å bruke Nowak 1890-utgaven begge ganger. Karl Böhm brukte i et studioopptak med Wienerfilharmonien i 1976 for Deutsche Grammophon Nowaks 1890-utgave, men med en Haas-passasje i finalen.
I de siste to tiårene av 1900-tallet hadde innspillinger en tendens til å «sette et bredere grunntempo,... avstå fra dramatiske temposvingninger - spesielt økninger - og legge stor vekt på fyldig tone, presist ensemble og klarhet i teksturer.»
Vanligvis varer dette verket omtrent 80 minutter, selv om det er forestillinger som varer så lenge som 103 minutter. Herbert von Karajan og nevnte Günter Wand spilte hver inn Haas-hybridversjonen mer enn én gang. Etter at Eliahu Inbal spilte inn 1887-versjonen for første gang, har andre dirigenter fulgt etter. Takashi Asahina har spilt inn en plate som sammenligner utdrag fra Haas- og Nowak-utgavene.
Israel under Paralympiske sommerleker 2008
Israel sendte en tropp til Paralympiske sommerleker 2008 i Beijing i Kina. Troppen besto av 42 utøvere som konkurrerte i 11 grener: fekting, friidrett, basketball, sykling, hestesport, roing, seiling, skyting, svømming, bordtennis og tennis. Flaggbærer var Yizhar Cohen som tok tre gull under paralympiske sommerleker 1988 i Seoul.
Kvalifisering til VM i fotball 2002 (UEFA) – Gruppe 2
Kvalifisering til VM i fotball 2002 (UEFA) – Gruppe 1 var en kvalifiseringsgruppe i UEFA for VM i fotball 2002. Gruppen besto i alfabetisk rekkefølge av, , , , og.
Portugal vant gruppen og kvalifiserte seg til VM. Irland endte på andreplass og gikk til omspill.
Irlands flagg
Irlands flagg, også kjent som den irske trikoloren, er i farger som symboliserer landets lange historie preget av mye strid og splittelse. Den grønne fargen symboliserer de irske katolikkene, en oransje fargen er en henvisning til de irske protestantene (ref oransjeordenen) og det hvite feltet imellom disse fargene symboliserer fred mellom disse to gruppene. Flagget stammer fra midten av 1800-tallet.
Flagget er inspirert av den revolusjonære franske trikoloren. Det ble til i 1848 under opprøret mot britisk herredømme i Irland. Thomas Francis Meagher, som var leder for bevegelsen Young Ireland, er flaggets opphavsmann. Han framviste den første irske trikoloren, der det oransje feltet var plassert nærmest stangen, for et møte holdt i Waterford 7. mars 1848. Opprøret i 1848 ble slått ned og trikoloren gikk dermed i glemmeboken inntil det ble hentet fram igjen av de irske frivillige under Påskeopprøret i 1916. Fargene hadde da byttet rekkefølge, med grønt nærmest stangen og oransje i flaggets frie ende.
Samme flagg ble brukt av Den irske republikk og Den irske fristaten.
Flagget benyttes i alle funksjoner, som nasjonalflagg, handelsflagg, statsflagg og orlogsflagg. Som orlogsgjøs benyttes en grønn duk med harpen, Irlands nasjonalsymbol. Orlogsgjøsen ble innført i 1947. Flaggdukens grønne farge viser til historiske flagg og til oppfatningen om at Irlands flagg opprinnelig var grønt med en harpe. Dette er likevel usikkert.
Presidentflagg
Et flagg for statsoverhodet ble innført i 1945 etter at spørsmålet hadde vært drøftet i regjeringen siden sommeren 1944. Presidentflagget har Irlands våpenmerke, harpen, i midten. Etter å ha vurdert grønn farge for flaggduken, bestemte regjeringen seg likevel for blått, da den gule harpen på blå bunn er Irlands tradisjonelle våpen. På det tidspunkt presidentflagget ble innført hadde Irland imidlertid ikke noe offisielt fastsatt riksvåpen. Dette fulgte to år senere, i 1947, og motivet som da ble offisielt vedtatt ble da også en gul harpe i blått. Bortsett fra detaljer i tegningen av harpen tilsvarer dette Irlands våpen slik det benyttes i Storbritannias riksvåpen og i det britiske kongelige våpen og flagg.
Bruk av trikoloren i Nord-Irland
Bruk av flagget ble i 1954 forbudt i Nord-Irland, fordi det ble ansett som en provokasjon å bruke det. I 1964 utløste fjerningen av en trikolor fra et av Sinn Féins kontorer i Belfast to dager lange, kraftige opptøyer.
I en periode ble flagget brukt av IRA til å lage feller for sikkerhetsstyrkene; et flagg ble hengt opp i f.eks. en lyktestolpe, og når en soldat eller politimann forsøkte å ta det ned ble en sprengladning utløst.
I Belfastavtalen, som skulle sikre maktdeling mellom partene i Nord-Irland, sies det ingenting om provinsens flagg. Statsrettslig er Nord-Irland en del av unionen med navnet Det forente kongedømme Storbritannia og Nord-Irland, noe staten Irland etter fredsavtalen i 1998 har konstitusjonelt anerkjent. Irland gjorde tidligere krav på Nord-Irland. Flaggspørsmålet er fortsatt svært sensitivt, ettersom særlig republikanere benytter sine valgte posisjoner til å heise republikkens trikolor på offentlige bygninger. Unionistene viser på sin side til at avtalen anerkjenner Nord-Irland som en del av Det forente kongerike slik at det britiske flagget skal være det eneste som brukes av myndighetene. Offisielt har Nord-Irland ikke noe eget flagg.
St. Patricks flagg
Flagget brukes i dag i begrenset grad som et nøytralt symbol for hele Irland. Det ble blant annet en periode brukt av Irish Rugby Football Union, som representerer hele øya. Korset forekommer blant annet i emblemet til Police Service of Northern Ireland.
Giancarlo Esposito
Giancarlo Giuseppe Alessandro Esposito (født 26. april 1958 i København i Danmark) er en italiensk-amerikansk skuespiller og regissør som har en italiensk far og afrikansk-amerikansk mor.
På 1980-tallet spilte Esposito i små roller i filmer som Maximum Overdrive, King of New York og Trading Places og i TV-serier som Miami Vice og Spenser: For Hire. Esposito spilte rollen som FBI-agent Mike Giardello i TV-dramaserien Homicide: Life on the Street. Denne rollen gjenspeiler både hans svarte og italienske bakgrunn. Andre roller har vært i TV-serier som NYPD Blue, Law & Order, The Practice og Fallen Angels: Fearless.
Direktøren (album)
Direktøren er det andre albumet til det norske progrockbandet Sørgekåpe. Det ble utgitt 9. mars 2012 av Indie Distribution.
Oreomicrus
Oreomicrus er en slekt av vannkjær.
Utseende
Små, sterkt hvelvede. litt avlange vannkjær. Dekkvingene har kraftige punktrader.
Levevis
Disse artene tilhører de landlevende vannkjærene og finnes mellom fuktig, råtnende plantemateriale.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia (Borneo).
Harald Schjelderups hus
Harald Schjelderups hus er en bygning ved Universitetet i Oslo som er en del av campus Gaustad. Den huser primært Psykologisk institutt og deler av Institutt for helse og samfunn ved Det medisinske fakultet. I tillegg huser bygningen et midlertidig senter for fremragende forskning, Senter for tverrfaglig forskning på rytme, tid og bevegelse, et samarbeid mellom Psykologisk institutt, Institutt for informatikk og Institutt for musikkvitenskap.
Harald Schjelderups hus ligger rett ved siden av Rikshospitalet, som også holder til i de nærmeste nabobygningene. Det har adressen Forskningsveien 3A.
Mørk prestekragerotvikler
Mørk prestekragerotvikler, Dichrorampha aeratana er en sommerfugl i gruppen viklere (Tortricidae).
Utseende
En liten til middelsstor (vingespenn 11-16 millimeter), gråbrun vikler, forvingen med spredte, okerfargede skjell. Arten er ganske vanskelig å skille fra særlig grå rotvikler (Dichrorampha plumbana) på ytre utseende, man må gjerne undersøke kjønnsorganene for å bestemme disse artene med sikkerhet. Denne arten har 3-5 smale, sølvgrå skråstreker langs forvingens forkant, og noen svarte flekker langs ytterkanten som er trukket ut til korte lengdestreker, mens de hos beslektede arter gjerne er rundere. Bakvingen er brun, ikke markert lysere enn forvingen.
Levevis
Larvene lever i rotstokker av prestekrage (Leucanthemum vulgare). De voksne viklerne flyr i mai-juni.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa, unntatt lengst i sør og nord, og i det nordlige Asia. I Norge er den funnet spredt nord til Nord-Trøndelag.
Londons rushtrafikkavgift
Londons rushtrafikkavgift (London Congestion Charge) er en avgift som ilegges bilister når de kjører innenfor innenfor en bestemt sone (Congestion Charge Zone) i London sentrum. London var ikke den første byen til å innføre rushtidsavgift, men er pr. 2004 den største byen som har gjort det. Avdelingen London Street Management i Transport for London har ansvar for å administrere ordningen.
Avgiften ble innført 17. februar 2003. I stedet for å opprette en bomring med fysiske bomstasjoner, noe som ville blitt en flaskehals i trafikken, betales avgiften enten over telefon eller i automater på bensinstasjoner i utkanten av London. Automatene er utstyrt med fullt tastatur, slik at man kan slå inn skiltnummeret. Overvåkningen skjer ved hjelp av kameraer, både fastmonterte og mobile. Bilder fra disse leses maskinelt, og sammenlignes med registrerte skiltnummer fra betalingsautomater og telefonsystemet.
Den daglige avgiften på ti pund må betales av den registrerte eieren av biler som kjører inn i, ut av eller inne i avgiftssonen mellom 07.00 og 18.00 mandag til fredag. Hvis avgiften ikke betales innen innen midnatt samme dag, økes summen til tolv pund. Er avgiften ikke betalt innen midnatt en dag etter, ilegges et gebyr på minst 65 pund (priser per juli 2013).
Noen kjøretøy – som busser, minibusser (over en viss størrelse), drosjer, nødhjelpskjøretøy, motorsykler, sykler og kjøretøy på alternativt drivstoff – er unntatt fra avgiften. Beboere i avgiftssonen er berettiget 90 prosent rabatt hvis de betaler for en uke eller mer av gangen.
Ordningens mål er å stimulere folk til å benytte kollektivtransport, mer miljøvennlige kjøretøy, sykler, motorsykler eller egne ben fremfor biler, og på denne måten redusere rushtrafikken og gi anledning til raskere, mindre forurensende og mer forutsigbare reiser. Ifølge Transport for London blir en stor andel av avgiften investert i kollektivtrafikk.
Szabolcs Zubai
Szabolcs Zubai (født 31. mars 1984 i Mezőkövesd) er en ungarsk håndballspiller. Zubai, som er strekspiller, spiller for den ungarske klubben SC Pick Szeged, samt for det ungarske landslaget.
Other Voices
Sporliste
På platecoveret til Other Voices står det at «Alle sangene er skrevet av Krieger, Densmore, Manzarek», men på tidlige LP-utgivelser medfulgte et teksthefte med individuell kreditering av sangene. Disse er notert i denne sporlisten.
Szabolcs Zubai
Zubai spilte sin første landskamp da Ungarn 27. desember 2004 møtte Slovakia. Han var en del av Ungarns tropp i EM i 2006, og har deltatt i EM-sluttspill fire ganger etter dette, samt i VM-sluttspill tre ganger. Zubai deltok også i OL i 2012, hvor han sammen med laget endte på en fjerdeplass.
Per mars 2018 er han fremdeles aktiv som håndballspiller, og var med i en kamp som laget hans spilte mot det spanske laget FC Barcelona Lassa den 4. mars 2018.
FK BATE Borisov
Futbolny Klub BATE Barysaw (belarusisk: Футбольны клуб БАТЭ Барысаў.), eller Futbolnyj Klub BATE Borisov (russisk: футбольный клуб БАТЭ Борисов) er en belarusisk fotballklubb fra byen Barysaw. Klubbens hjemmebane er Haradskoj stadion («Bystadion») i Borisov. BATE står for «Borisov Automobil-, Traktor- og Elektronikkfabrikk».
Klubben ble stiftet i 1973 som Berezina Borisov. Klubben nådde aldri øverste divisjon i Sovjetunionen, men vant likevel flere mesterskap i den hviterussiske sovjetrepublikken. I 1993 skiftet klubben navn til Formalgaut Borisov, og i 1996 til BATE Borisov. Klubben rykket opp i øverste divisjon i Belarus foran 1998-sesongen, og ble seriemestre første gang i 1999.
I 2008 ble BATE Borisov det første belarusiske laget som kvalifiserte seg for gruppespillet i Mesterligaen. Klubben har senere vært et fast innslag i mesterligaen og europaligaen, med tre 16.-delsfinaler i Europaligaen som beste resultat, og seire i enkeltkamper over blant annet Villarreal (2007), Anderlecht (2008), Everton (2009), Bayern München (2012), Lille OSC (2012), Athletic Bilbao (2014), Roma (2015) og Arsenal (2019).
Henri Roques
Henri Roques (født 10. november 1920 i Lyon, død 16. mars 2014 i Colombes) var en fransk historiker.
Han var blant de ledende franske negasjonister eller holocaustfornektere. I 1986 utløste han en akademisk skandale da det ble kjent at han med et historierevisjonerende doktorarbeide om Gersteinrapporten var blitt tildelt historisk doktorgrad ved Université de Nantes.
Regjeringen trakk graden tilbake i et vedtak uten sidestykke i fransk akademisk historie. Doktorgraden argumenterer for at anklagene til Kurt Gerstein ikke kan tillegges vekt ettersom de er internt motstridende og ikke basert på observasjon. Dermed er kilden uten historisk verdi, argumenterer Roques.
Roques' doktorgrad ble til slutt publisert av Institute for Historical Review i bokform med tittelen «The Confessions of Kurt Gerstein».
Roques hadde på 1950-tallet engasjert seg politisk i neofascistiske kretser. Han var blant grunnleggerne av den høyreekstreme og senere forbudte Phalange française og var dens generalseketær fra 1955 til 1958 under navnet Henri Jalin.
Vitenskapsåret 1943
Vitenskapsåret 1943 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1943.
Persistente organiske forurensninger
Persistente organiske forurensninger (POPer) (fra engelsk: persistent organic pollutants) er organiske forbindelser som ikke brytes ned i naturen og opphopes gjennom næringskjeden til dyr og mennesker, og hvor de således har mulige skadelige effekter på miljø, og dyr og menneskers helse. POPer finnes nesten over alt — i mat, dyrefor, jord, luft og vann. Særlig alarmerende er konsentrasjonen av disse i menneskelig vev eller i morsmelk.
Persistente organiske forurensninger viser til en gruppe av meget stabile kjemiske forbindelser eller blandinger av disse. Persistente betyr ikke-nedbrytbare og er menneskeskapte forurensninger. De omfatter kjemiske stoffer som PCB (polyklorerte bifenyler) og pesticider som DDT. Andre POPer som for eksempel dioksiner er biprodukter fra industrielle prosesser, kjemisk industri og søppelforbrenning. Mange av de persistente organiske forurensningene benyttes som pesticider (bekjempelsesmidler). Andre benyttes i industrielle prosesser og ved produksjon av oppløsningsmidler, polyvinylklorid og legemiddeler.
6. serierunde i OBOS-ligaen 2021
Alle kampene i '''6. serierunde i OBOS-ligaen 2021''' ble spilt fredag 18. juni.
Orrvar Dalby
Orrvar Dalby (født 15. mai 1952) er tidligere konstituert generalsekretær i Norsk Folkehjelp.
Dalby ble konstituert i desember 2010 og kom fra stillingen som leder for utviklingsavdelingen i Norsk Folkehjelp, hvor han hadde vært i tre år.
Han har tidligere jobbet som internasjonal programdirektør i Redd Barna og ti år som rådmann i Hurum og Lier. Han har tilsammen jobbet i kommunal sektor i 30 år. Dalby har også deltatt og ledet flere valgobservasjonsgrupper i Europa, Afrika og Latin-Amerika. Han er utdannet jurist og har bevilling som advokat.
Knut Hergel
Knut Andreas Hergel (født 27. november 1899 i Kristiania, død 2. september 1982 i Oslo) var skuespiller og senere teatersjef.
Biografi
Hergel startet sin karriere som skuespiller i Stavanger og Trondheim. Senere var han instruktør og tok initiativ til Forsøksscenen i Oslo. Han var teatersjef ved Det norske teatret 1936-42 og 1945-46.
Under krigen måtte han rømme til Sverige og sammen med Hans Jacob Nilsen dannet han den frie norske scenen som turnerte Sverige med norske skuespill. Han avsluttet sin karriere som instruktør og teatersjef ved Nationaltheatret i 1960 etter å ha ledet teateret siden 1946.
Referanser
<References/>
Nordiske grener under Vinter-OL 1994
Under OL 1994 på Lillehammer ble det arrangert 15 øvelser i nordiske grener.
10 km (klassisk)
17. februar
Helleristningene ved Geithus
Helleristningene ved Geithus, Modum kommune, Buskerud er veideristninger fra eldre steinalder, ca. 6500 år før nåtid. Ristningene består av i alt 30 figurer fordelt på flere felt. De fleste ligger sammen, men på begge sider av Drammenselva og på en øy Kattfossen, rett nord for jernbanebrua (Randsfjordbanen). Et lite felt ligger ca. en kilometer nedstøms fra disse, på en liten øy kalt Katsundholmen, og som også er kjent som «Djeveløya». Her ligger bare to figurer, som for det meste er oversvømt av elva.
Figurene er avbildninger av hjortedyr, og de fleste kan identifiseres sikkert som elg. Det finnes også dyregraver i nærheten som kanskje kan være like gamle som ristningene. Dette har fått arkeologen Egil Mikkelsen til å se terrenget i en større sammenheng. For 6500 år siden har stedet ligget nær elveosen, og elva har bare vært fire kilometer lang opp til Tyrifjorden. Øst for stedet har Finnemarka ligget som en stor halvøy som har vært forbundet med fastlandet med et relativt smalt eid ved Sylling. Elveovergangen har dermed sannsynligvis vært en viktig overgang for vilttrekk som har gått øst-vest i området. Dette kan være bakgrunnen for at ristningene er blitt laget akkurat her.
Nordiske grener under Vinter-OL 1994
30 km fristil
14. februar
Helleristningene ved Geithus
Helleristningene ved Geithus ble første gang beskrevet av arkeologen Jan Petersen i 1916, men de hadde da lenge vært kjent av lokalbefolkningen. Han fant da de to figurene på Katsundholmen og tre ved Kløftefoss. Året etter var den svenske arkeologen Gustav Hallström på stedet, og han fant ytterligere en figur ved Kløftefoss. De øvrige figurene ble funnet etter omfattende undersøkelser ved Mikkelsen i årene 1975-77.
Barbro Raen Thomassen
Barbro Raen Thomassen (født 21. september 1955) er visuell kunstner bosatt i Birkenes.
Nordiske grener under Vinter-OL 1994
50 km klassisk
27. februar
15 km jaktstart
19. februar
4 x 10 km stafett
22. februar
5 km klassisk
15. februar
15 km fristil
13. februar
30 km klassisk
24. februar
15 km individuelt
Hoppøvelsen ble avholdt 18. februar i Lysgårdsbakkene mens langrennet 19. februar på Birkebeineren skistadion. I alt var det 53 utøvere, hvorav 52 fullførte langrennet.
Hopprenn (normalbakke, K90)
Langrenn (15 km)
Lagkonkurranse
23. februar og 24. februar
I alt deltok 12 lag.
Hopprenn (normalbakke, K-90)
Langrennet (3x10 km)
Helleristningene ved Geithus
Ristningene er skiltet av Buskerud fylkeskommune.
Litteratur
Egil Mikkelsen: Veideristninger ved Geithus, Modum, Buskerud. Universitetets Oldsaksamling Årbok 1980/1981. Oslo 1981
Barbro Raen Thomassen
Barbro Raen Thomassen er en aktiv utstiller i inn- og utland. Hun arbeider med ulike media som skulptur, installasjon, land art, tegning og foto. En rekke av hennes arbeider kan finnes i offentlige rom. Langs kulturstien på Bru (utenfor Stavanger) ligger et kjempefrø hogd i granitt. I Birkenes kirke har hun laget to glassvinduer med røntgenfoto av lilje og bjørk. Bøler kirke i Oslo har fått tre speilbrønner ved dåpsstedet og en 19m² stor "bokside" over inngangsdøra. Til vannspeilet i Haugenparken I Songdalen, har hun laget ni frø-objekter i sort diabas. To av hennes installasjoner er dokumentert i boka "Av aske. To installasjoner av Barbro Raen Thomassen" (Entos Kristiansand 2009), forfatter Paal-Helge Haugen, Alf Kjetil Igland m fl.
Minneapolis Marines/Red Jackets
Minneapolis Marines var et amerikansk fotballag som var aktive fra 1905 til 1924. Det var igjen aktivt fra 1929 til 1930 under navnet Minneapolis Red Jackets. Marines’ eiere var John Dunn og Val Ness, og laget bestod i hovedsak av tenåringer i arbeiderklassen. Noen av lagets første kampe rble spilt i Camden Park, The Parade og Bottineau Field. De spilte senere i større stadioner, som Nicollet Park og Lexington Park. Minneapolis Marines var det første Minnesota-laget i National Football League, før Duluth Eskimos (1923) og Minnesota Vikings (1961).
Opphav
Marines, som ble stiftet i 1905, bestod av tenåringer fra arbeiderklassen som kom fra området rundt US Bank Stadium. De spilte først i vektklassen for 52 kg, og hadde innen 1907 flyttet opp til 65 kg. Spillerstallen i 1907 inkluderte blant annet de fremtidige proffspillerne Walt Buland, Sheepy Redeen, Dutch Gaustad samt stjernespilleren Rube Ursella. I 1909 ble dem fremtidige bokseren Labe Safro med som en fullback. Disse spillerne skulle representere lagets kjerne frem til 1919. Frem til 1913 hadde laget kun spillere uten erfaring fra amerikansk fotball på high school- eller collegenivå.
I løpet av 1910-årene ble Marines kjent som et av de beste og mest dominante uavhengige lagene i øverst i midtvesten. Det var trolig Minneapolis Marines’ defensive line, ledet av Buland og Gaustad, som sikret de fleste av lagets seiere.
Ansettelsen av tidligere collegespillere
Mellom 1910 og 1914 var årets største kamp i Minneapolis’ uavhengige scene mellom Minneapolis Beavers og Minneapolis Marines. I motsetning til Marines hadde Beavers collegespillere fra University of St. Thomas. Marines slo Beavers i 1910 og sikret da bytittelen. I 1911 og 1912 var det derimot Beavers som vant kampen. Dette førte til at Marines hentet inn treneren Ossie Solem, som ble med laget ut 1915-sesongen. I løpet av sin tid med Marines introduserte han single-wing-formasjonen, som var utviklet av den kjente treneren Pop Warner og som University of Minnesota brukte på samme tid. I 1913 og 1914 slo Marines Beavers og sikret igjen bytittelen. Etter 1914-sesongen ble Beavers oppløst.
Innen 1916 hadde Marines hentet inn flere tidligere collegspillere. Den mest kjente var Bobby Marshall, den først afrikansk-amerikanske spilleren for University of Minnesota. Innen 1916 var Marshall en av de beste semiprofesjonelle spillerne i i Twin Cities-området. Dewey Lyle og Fred Chicken, som senere skulle oppnå stjernestatus i NFL, ble også hentet inn i samme periode. Flere spillere som ble med på Marines hadde tidligere spilt for store collegelag, som University of Minnesota, Hamline University, Augsburg University, Macalester College og Carleton College.
Lagets høydepunkt
Marines begynte med å vinne størsteparten av sine kamper ettersom de spilte mot semiprofesjonelle og amatører. Dunn, som var både spiller og manager, var særs fornøyd med Marines’ prestasjoner og ønsket å melde laget inn i en profesjonell liga. Han flyttet Marines bort fra lagene de allerede hadde slått og inn i Nicollet Park, som også var hjemmebane for baseballaget Minneapolis Millers, og var større en lagets forrige bane. Dunn arrangerte kamper mot lag fra andre byer, og Marines gikk på en seierrekke på 34 kamper.
Med lagets tidligere rivaler, Beavers, ute av bildet manglet Marines derimot en lokal rival. Dette førte til at Dunn arrangerte en årlig kamp på Thanksgiving Day mot et lag bestående av tidligere toppspillere fra University of Minnesota. Fra 1913 til 1917, hvor Marines gikk 34–0 i seriekamper, gikk de 0–2–1 mot dette laget.
NFL og første opphør
Som et resultat av første verdenskrig og spanskesyken endte uavhengig fotball opp med å bli helt inaktivt i 1918. Da Marines endelig fikk spille igjen i 1919 hadde de mistet flere av sine viktigste spillere til Rock Island Independents. Med kjernen (Marshall, Ursella, Buland, Lyle og Chicken) borte klarte Marines ikke å jobbe seg tilbake til prestasjonsnivået de viste før krigen, og tilskuertallene dalte etter 1919.
Dunn prøvde å finne måter å holde laget i live. Den 27. august 1921 ble Minneapolis Marines med i American Professional Football Association (omdøpt National Football League i 1922). Dunn hadde et håp om at tilskuertallene og inntektene kom til å øke dersom Marines spilte på et profesjonelt nivå. Mellom 1921 og 1923 gikk Marines 4–11–2 mot lag i NFL, og etter å ha gått 0–6 i 1924, valgte Dunn å legge ned laget.
Red Jackets og andre opphør
Dunn og Val Ness forsøkte å gjenopplive laget i 1929 da de stiftet en ny versjon av Marines. Selv om Ole Haugsrud hadde førsteretten på et lag i Minnesota (en avtale som kom fra hans salg av Duluth Eskimos tilbake til ligaen i 1927), valgte han å stå over og Dunn og Val Ness fikk dermed kontroll over det nye laget. Partnerne forsøkte nok en gang å etablere et profesjonelt lag som eiere av Minneapolis Red Jackets. Laget tok navnet etter trøyene, som var røde med ermer i røde og hvite striper, svært like de Marines hadde brukt noen år tidligere. Laget gikk 1–9 i 1929. Red Jackets slet også økonomisk og var langt fra å gå i null, til dels fordi de hadde tre kamper mot Chicago Bears i løpet av sesongen. I 1930 hadde de planer om å spille de fire hjemmekampene i oktober i Nicollet Park i Minneapolis, med et håp om fint vær og dermed høyere tilskuertall. Istedenfor endte de opp med tungt regnvær på alle kampdagene. Etter å ha startet 1930-sesongen 1–7–1 ble Red Jackets slått sammen med NFLs Frankford Yellow Jackets ved å selge ti av lagets spillere til dem før laget offisielt ble oppløst. Tre andre spillere ble solgt til Green Bay Packers. Minneapolis skulle stå uten et lag i NFL de neste tre tiårene, før Vikings debuterte i 1961 (Haugsrud fikk en eierandel på 10 % i det laget).