cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Polyamori
Mennesker som er i stand til å ha slike forhold, betegner seg selv som «polyamorøse», i dagligtale gjerne forkortet til «poly». («Poly» brukes i dag også som en samlebetegnelse på all form for samtykkende ikke-monogami.) Begrepet benyttes av og til i videre forstand når det henvises til seksuelle forhold eller kjærlighetsforhold som ikke er seksuelt eksklusive, men det er uenighet om hvor bredt det gjelder. Begrepet kan også brukes som et paraplybegrep som omfatter polygami, polyseksualitet, polyfidelitet (trofasthet til flere) og alle aspekter ved kjærligheten, mer eller mindre løsrevet fra de andre, så lenge det er snakk om flere involverte.
Polyamori betegner også et nettverk eller en subkultur, hvor de involverte ønsker og velger åpne forhold, og hvor man gir hverandre støtte gjennom samtaler og utveksling av erfaringer.
Elizabeth I av England
Lord Robert Dudley
Blant der seriøse frierne var hennes barndomsvenn lord Robert Dudley sannsynligvis den som kom nærmest. Våren 1559 var det åpenbart at dronningen var forelsket i den gifte Dudley. Deres intimitet ble snart samtaleemne ved hoffet, i landet forøvrig og endog utenfor landets grenser. Det ble også sagt at hans hustru, Amy Robsart, led fra en «sykdom i det ene brystet», og et halvt år senere hadde lord Robert og dronningen en «hemmelig forståelse» om å bli gift når Amy til slutt var blitt «sendt inn i evigheten». Da Dudleys hustru døde i september det samme året etter et fall i en trapp, brøt skandalen ut. Det er i dag antatt at Amy Dudley hadde kreft. På den tiden var det derimot antatt at Dudley hadde kvittet seg med henne for å kunne gifte seg med dronningen. En tid overveide dronningen seriøst å gifte seg med Dudley, men William Cecil, Nicholas Throckmorton, og andre politikere var svært opprørte og gjorde det helt klart at de misbilliget en slik allianse. Opposisjonen var så overveldende at det gikk rykter om at adelen ville gjøre opprør om dette ekteskapet ble inngått.
Polyamori
Polyamori setter spørsmålstegn ved parforhold som den eneste samlivsform, og åpner for at de involverte kan ha flere kjærlighetsforhold samtidig.
Terminologi
Akkurat som «Internett» er polyamori en moderne orddannelse og sammensatt av det greske «poly» for mange og det latinske «amor» for «kjærlighet». Ordet ble skapt uavhengig av flere personer. Morning Glory Zell-Ravenheart var en av de som benyttet ordet første gang på engelsk i artikkelen «A Bouquet of Lovers» (1990). Utbredelsen av begrepet ble fremmet av Jennifer Wesp, som i 1992 grunnla Usenet-nyhetsgruppen Alt.polyamory.
Elizabeth I av England
Lord Robert Dudley
Til tross for flere andre ekteskapsprosjekter ble Dudley sett på som en seriøs kandidat gjennom nesten et helt tiår. Elizabeth oppmuntret ham som beiler, og forble ekstremt sjalu selv etter at hun selv hadde forkastet tanken på å gifte seg med ham. I 1564 opprettet dronningen jarledømmet Leicester for Dudley. Dudley giftet seg på nytt i 1578 med Lettice Knollys, og etter dette reagerte dronningen gjentatte ganger med stor misnøye mot ham for at han hadde giftet seg. Uansett beholdt Dudley en særegen plass i hennes hjerte. Han døde i 1588, ikke lenge etter at England hadde beseiret den spanske armada.
Politiske aspekter
Dronning Elizabeth holdt spørsmålet om ekteskap åpent, men ofte kun som en diplomatisk øvelse. Parlamentet ba henne gjentatte ganger om å gifte seg, men hun svarte alltid unnvikende. I 1563 skal hun ha fortalt et sendebud: «Om jeg fulgte tilbøyeligheten i min natur, er det dette: tiggerkvinne og enslig, mye heller enn dronning og gift». Samme år, i kjølvannet av dronningens koppesykdom, ble spørsmålet om etterfølger på nytt aktuelt. Parlamentet ba dronningen om å gifte seg eller nominere en arving for å forhindre borgerkrig ved hennes død. Hun nektet å gjøre noen av delene. I april oppløste hun parlamentet som ikke hadde kommet sammen da hun trengte deres støtte for å øke skattene i 1566. Underhuset truet med å holde tilbake midler inntil hun gikk med på å sørge for en etterfølger. I 1566 forfulgte speaker i underhuset sir Robert Bell svært dristig denne saken til tross for dronningens ordre om å avstå, og han ble derfor mål for hennes raseri.
Polyamori
Terminologi
I 1999 bad utgiverne av Oxford English Dictionary Morning Glory Zell-Ravenheart om en definisjon av ordet, som likevel ikke ble benyttet. Definisjonen lød:
«Praksis, tilstand eller evne til å føre flere kjærlige og seksuelle forhold på samme tid, med alle involvertes fulle inneforståelse og viten.»
Elizabeth I av England
Politiske aspekter
Forskjellige tronfølgemuligheter ble overveid i løpet av Elizabeths regjeringstid. En mulig gren var den fra Margaret Tudor, en eldre søster av Henrik VIII, noe som ledet mot dronning Maria Stuart av Skottland, selv om denne var utelukket fra tronfølgen i henhold til Henriks testamente. En alternativ gren ledet fra Henriks yngre søster Maria Tudor, hertuginne av Suffolk, til Catherine Grey, søster av Lady Jane Grey. En annen mulig, men fjernere arvtager var Henry Hastings, 3. jarl av Huntingdon, som førte sin gren tilbake til Edvard III på 1300-tallet. Alle disse mulighetene hadde ulemper; Maria Stuart var katolsk, Catherine Grey hadde giftet seg uten dronningens tillatelse, og puritaneren lord Huntingdon var uvillig til å arve tronen. I 1568 døde den siste dugelige engelske arvtageren til tronen, Catherine Grey. Hun etterlot en sønn, men han ble ansett for å være illegitim. Hennes arvtager var Mary Grey, en småvokst kvinne på 122 cm med pukkelrygg. Det økte kravet til Maria Stuart.
I 1566 betrodde Elizabeth seg til den spanske ambassadør om at hun skulle finne en måte å avgjøre spørsmålet om etterfølgelse uten å gifte seg, ville hun gjøre nettopp det. Ved 1570 var det eldre i regjeringen som privat hadde akseptert at Elizabeth aldri ville gifte seg og heller ikke navngi en etterfølger. William Cecil søkte allerede løsninger på problemet med etterfølger. Hennes manglende ektestand ble ofte omtalt som uansvarlig. Elizabeths taushet styrket hennes egen politiske sikkerhet: hun viste at om hun navnga en arving, ville tronen være utsatt for et statskupp.
Polyamori
Terminologi
Denne definisjonen er inkluderende, og utelukker dermed bevisst ikke for eksempel «swinging», så sant de som bedriver dette gjerne vil identifiseres med polyamori. Mange swingere har tette vennskapelige forhold med sine sexpartnere. Mange mennesker innenfor swinging og polyamori ser begge deler som en integrert del i åpen omgang med nærhet, tillit og seksualitet. De fremherskende elementer i polyamori er «flere enn én» og «kjærlig». Det betyr at de involverte i slike forhold bør ha en kjærlig og omsorgsfull relasjon til de mennesker som er en del av forholdet. Dermed er begrepet ikke beregnet til å brukes på forhold eller praksis, som utelukkende bygger på sex, orgier, prostitusjon, utroskap, sidesprang, seriemonogami eller partnerbytte.
Foshan Shakou kraftverk
Foshan Shakou kraftverk er et varmekraftverk i sørlige deler av Kina, beliggende i prefekturet Foshan i provinsen Guangdong, om lag 150 km nordøst for Hongkong. Det har en installert produksjonskapasitet på 280 MW. Brenseltypene er tungolje, og fyringsolje. Det ble ferdigstilt i 2003.
Elizabeth I av England
Jomfrukult
Elizabeths ugifte status inspirerte på den annen side en jomfrukult rundt henne. I poesi og portrettskildringer ble hun beskrevet som en jomfru eller en gudinne eller begge deler, og ikke som en normal, jordisk kvinne. I begynnelsen var det kun Elizabeth som gjorde en dyd av hennes jomfrudom: I 1559 fortalte hun underhuset «Og til slutt, dette skal være tilstrekkelig for meg, at en marmorstein skal erklære at en dronning som har regjert i en slik en tid, levde og døde som en jomfru». Senere, særlig etter 1578, tok poeter og forfattere opp temaet og vendte det om til en ikonografi som begeistret dronningen selv. I en tidsalder med metaforer og forfengeligheter ble hun portrettert som gift med sitt kongedømme og sine undersåtter under guddommelig beskyttelse. I 1599 snakket Elizabeth selv om «alle mine ektemenn, mitt gode folk».
Polyamori
Generelt
Mennesker som regner seg som polyamorøse, oppfatter og erfarer det som helt naturlig at man kan ha kjærlighetsforhold til flere personer samtidig. De setter spørsmålstegn ved om parforholdet eller ekteskapet skal være den eneste legitime samlivsform. Slik polyamorøse mennesker ser det, kan kjærlighet oppstå mellom flere mennesker på hver sin måte.
Elizabeth I av England
Utenrikspolitikken
I utenrikspolitiske saker var hun forsiktig og manøvrerte behendig mellom stormaktene Frankrike og Spania. Hun støttet bare halvhjertet noen lite effektive og dårlig utstyrte hærtog i Nederlandene, Frankrike og Irland. Men i 1580-årene var en militær konfrontasjon med Spania uunngåelig. Et av slagene i denne krigen har gått over i historien som en av Englands aller største militære seire noensinne, nemlig den spanske armadas nederlag i 1588.
Polyamori
Generelt
Orienteringen mot polyamori ses av noen mennesker som et valg. De fleste polyamorøse anser likevel sin preferanse for å være en slags «programmering».
Variasjoner
Polyamorøse forhold kan leves i forskjellige former. Noen ganger finner man et primært forhold hos et samlevende par, der begge partnere har forskjellige, intensive forhold ved siden av (åpent ekteskap). Det er også mulig at en gruppe mennesker danner et eksklusivt nettverk, hvor man kun har kjærlighetsforhold med hverandre (polyfidelity). Også partnerskap mellom flere enn to mennesker (gruppeekteskap), forholdsnettverk mellom ikke samboende personer (intime nettverk) samt utvidede vennskapsforhold kan iakttas. Også kjærlige forhold, som ikke inkluderer sex – for eksempel fordi det ville være å krenke en avtale fra et annet forhold – kan betegnes som polyamorøse. En utførlig skildring av forskjellige forholdsformer, kan man finne i Dossie Eastons og Catherine Liszts bok The Ethical Slut.
Elizabeth I av England
Utenrikspolitikken
Bortsett fra frieriet fra Dudley behandlet Elizabeth ekteskapspørsmålet som et aspekt av utenrikspolitikken. Selv om hun avviste Filip II av Spanias tilbud i 1559, forhandlet hun i flere år om å gifte seg med dennes fetter erkehertug Karl II av Indre Østerrike. Forholdene med habsburgerne ble dårligere fra 1568. Elizabeth overveide deretter ekteskap med to franske Valois-prinser etter hverandre, den første var Henrik, hertug av Anjou, og senere fra 1572 til 1581 hans bror François, hertug av Anjou. Det siste frieriet var knyttet til en planlagt allianse mot spansk kontroll av sørlige Nederlandene. Elizabeth synes å ha tatt dette frieriet alvorlig for en tid, og bar en ørering formet som frosk som hertugen hadde sendt henne.
Polyamori
Polyamori som subkultur
I praksis danner polyamori i dag en subkultur, som tildels er organisert ved hjelp av internett, dels via regionale møter hvor erfaringer utveksles. En høy prosentandel av denne subkulturen er biseksuelt orientert, men det finnes alle seksuelle orienteringer.
Elizabeth I av England
Utenrikspolitikken
Hun sendte tropper til Skottland i 1560 for å hindre franskmennene i å bruke landet som base. I 1585 signerte hun Nonsuchtraktaten med Holland for å blokkere den spanske trusselen mot England. Kun gjennom aktiviteten til den engelske flåten maktet Elizabeth å forfølge en aggressiv politikk. Det betalte seg i krigen mot Spania hvor rundt 80 prosent av kampene ble utkjempet til sjøs. Hun adlet Francis Drake etter hans jordomseiling fra 1577 til 1580, og han vant berømmelse for sine angrep mot spanske havner og skip. Et element av piratvirksomhet og mulighet for rikdom drev engelske sjøfarere i en aktivitet hvor dronningen hadde liten kontroll.
Skottland
Elizabeths politikk ovenfor nabolandet Skottland var i førstningen å motsette seg den franske tilstedeværelsen der. Skottland hadde tradisjonelt orientert seg i en allianse med Frankrike som en motvekt mot å bli overkjørt av sin langt sterkere fiende England. Elizabeth og hennes rådgivere fryktet at Frankrike ville invadere England nordfra og plassere Maria Stuart, skottenes dronning på Englands trone. Maria var betraktet av mange som den rettmessige arvingen, særlig av katolikker. Elizabeth lot seg overtale til å sende en militær styrke til Skottland for å støtte de protestantiske opprørerne, og selv om militærkampanjen ikke førte fram, fikk den som resultat Edinburgh-traktaten inngått i juli 1560. Her stod det at de franske styrkene måtte trekkes ut. Da den katolske Maria Stuart kom tilbake til Skottland i 1561 og overtok kongsmakten, hadde landet allerede en etablert protestantisk kirke og ble styrt av en protestantisk adel som var støttet av Elizabeth. Den skotske dronningen ga seg ikke uten kamp, og nektet i årevis å signere traktaten ettersom den anerkjente Elizabeth som Englands rettmessige dronning. Dette stridsspørsmålet ble en vedvarende splid mellom de to dronningene.
Elizabeth fornærmet Maria ved å forslå hennes egen frier, Robert Dudley, som ektemann for henne. Isteden giftet Maria seg med Henry Stuart, lord Darnley, som selv hadde arvekrav på den engelske tronen, og deres eventuelle barn vil arve både farens og morens krav på Englands trone. Ekteskapet var likevel det første av en rekke feilvurderinger som Maria gjorde og som ga seiren til de skotske protestantene og til Elizabeth. Darnley ble hurtig upopulær i Skottland og beryktet for å stå ansvarlig for at Marias italienske sekretær David Rizzio ble myrdet. I februar 1567 ble Darnley selv myrdet av konspiratører som ganske sikkert ble ledet av James Hepburn, 4. jarl av Bothwell. Kort tid etter, den 15. mai 1567, giftet Maria seg med Bothwell, og vekket således mistanke at hun hadde vært delaktig i mordet på sin ektemann. Elizabeth skrev til henne:
Disse hendelsene førte raskt til Marias nederlag overfor de skotske protestantene og at hun ble fengslet på festningen Loch Leven Castle i innsjøen av samme navn. Den skotske adelen tvang henne til å abdisere til fordel for hennes sønn Jakob VI av Skottland som ble født i juni 1566. Han ble tatt til Stirling Castle for å få en protestantisk oppvekst og oppdragelse. Maria klarte å rømme fra Loch Leven i 1568, samlet en hær, men led et nytt nederlag som tvang henne til å flykte over grensen til England hvor hun tidligere var blitt forsikret støtte fra den engelske dronningen. Elizabeths første instinkt var hjelpe Maria tilbake på den skotske tronen, men både hun og hennes kongelige råd valgte isteden å spille med sikre kort. Framfor risikoen med å sende Maria tilbake til Skottland med en engelsk hær eller sende henne videre til Frankrike og katolske fiender av England, ble hun holdt i varetekt i England inntil videre. Maria Stuart ble holdt i engelsk fengsel de neste nitten årene.
Maria Stuart ble snart fokus for opprør. I 1569 snakket opprørere fra Nord-Englands reisning om å frigjøre henne, og det ble planlagt å gifte henne til Thomas Howard, 4. hertug av Norfolk. Elizabeth reagerte med å få Howard henrettet. Pave Pius V utstedte en pavelig bulle i 1570 kalt Regnans in Excelsis som erklærte «Elizabeth, den angivelige dronning av England og en tjener av forbrytelser», for å være en kjetter og fritok alle hennes undersåtter fra deres lydighet til henne. Engelske katolikker hadde en ekstra drivkraft for å se på Maria Stuart som den rettmessige overhode av England. Maria Stuart ble antagelig ikke fortalt om hvert eneste katolske komplott som ble planlagt for å sette henne på den engelske tronen, men fra Ridolfikonspirasjonen av 1571 til Babingtonkonspirasjonen av 1586, kunne Elizabeths sjef for de hemmelige tjenestene, sir Francis Walsingham, og det kongelige rådet, sette sammen en sak mot henne. I begynnelsen motsatte Elizabeth seg krav om Marias henrettelse, men ved slutten av 1586 hadde hun blitt overtalt til å gå for en rettssak med bevis i en rekke brev skrevet under Babingtonkonspirasjonen. Elizabeths proklamasjon av dommen annonserte at «den nevnte Maria, som foregir å ha tittelen til den sammen kronen, har planlagt og forestilt seg innenfor det samme rike atskillige ting med den hensikt å skade, drepe og ødelegge vår kongelige person.» Den 8. februar 1587 ble Maria Stuart halshogd ved Fotheringhay Castle i Northamptonshire. Hun ble 44 år gammel.
Spania
Ekspedisjonen ble ledet av Elizabeths tidlige frier, Robert Dudley, jarl av Leicester. Elizabeth ga innledningsvis ikke sin støtte for denne utviklingen. Hennes strategi var å gi støtte til hollenderne på overflaten med en engelsk hær, mens hun fikk i gang hemmelige fredssamtaler med Spania allerede dager etter at Leicester var kommet til Holland, noe som førte henne på kant med Leicester som både ønsket og ble forventet av hollenderne å utkjempe en reell krig. Elizabeth på sin side ønsket at han «unngikk alle kostnader av enhver avgjørende handling med fienden». Han gjorde derfor dronningen rasende ved å akseptere posisjonen som guvernør-general av hollenderne (Generalstatene), og hun anså at dette var en hollandsk komplott for å tvinge henne til å akseptere overherredømme over Nederlandene, noe hun så langt alltid hadde avslått. Hun skrev til Leicester:
Elizabeths ga ordre til at hennes sendebud skulle lese hennes brev med misbilligelse høyt for det hollandske statsråd og med Leicester til stede. Denne offentlige ydmykelsen av hennes generalløytnant ble kombinert med at hun fortsatte samtaler for en egen fred med Spania, og underminerte ugjenkallelig hans posisjon hos hollenderne. Den militære kampanjen ble hardt hindret av Elizabeths gjentatte nei til å sende midler for hans sultende soldater. Hennes uvillighet til å forplikte seg for saken, Leicesters egne mangler som politisk og militær leder og den kaotiske situasjonen i hollandsk politikk, preget av opprivende fraksjonsvirksomhet, var årsaken til at kampanjen feilet. Leicester oppga til slutt sin kommando i desember 1587.
I mellomtiden hadde Francis Drake foretatt en større sjøreise mot spanske havner og skip i Karibien i 1585 og 1586, og i 1587 hadde han gjort et suksessfullt raid mot Cádiz, ødelagt den spanske krigsflåte som var påtenkt det som i den katolsk verden ble kjent som Empresa de Inglaterra (the Enterprise of England = «Englandsforetaket»), det vil si å velte det nye protestantiske regimet i England. Filip II av Spania besluttet til sist å ta krigen til England.
Den 12. juli 1588 seilte den spanske armada, en stor flåte av skip, mot Den engelske kanal med plan om å skipe en spansk invasjonsstyrke kommandert av hertugen av Parma til kysten av sørøstlige England fra Nederlandene. En kombinasjon av feilberegning, uhell og et angrep fra engelske brannskip den 29. juli utenfor Gravelines, spredte de spanske skipene til nordøst og førte til at armadaen ble beseiret. Restene av Aramadaen kjempet seg hjem til Spania etter katastrofale tap utenfor kysten av Irland (etter at en del skip hadde forsøkt å seile tilbake ved å seile opp Nordsjøen og gå rundt De britiske øyer og sørover langs kysten av Irland)
Uvitende om armadaens skjebne gikk den engelske militsen til forsvar av lander under kommando av jarlen av Leicester. Han inviterte Elizabeth til å inspisere sine tropper ved Tilbury i Essex den 8. august. Hun bar en brystplate av sølv over en hvit fløyelsdrakt og adresserte soldatene i en av hennes mest berømte taler:
Da det ikke kom noen invasjonen kunne nasjonen juble. Elizabeths opptog ved et takkegudstjeneste ved St. Pauls katedral var likestilt med hennes kroning i oppstyr og begeistring. Amadaens nederlag var en mektig propagandaseier, både for Elizabeth og det protestantiske England. England tok sin seier som et tegn på Guds gunst og på nasjonens ukrenkelighet under jomfrudronningen. Imidlertid var seiren ikke et vendepunkt for krigen som fortsatte og hvor Spania vant. Spania kontrollerte Nederlandene og trusselen om invasjon opphørte ikke. Sir Walter Raleigh hevdet etter hennes død at Elizabeths forsiktighet hadde vært en forhindring og en hemsko i krigen mot Spania: «Om den avdøde dronningen hadde trodd like mye på soldater som hun gjorde på sine skrivere, hadde vi i hennes tid banket det store riket i småbiter og gjort deres konger om til regenter av fiken og appelsiner som i gamle dager. Men hennes majestet gjorde alt halvveis, og ved mindre invasjoner lærte spanjolene hvordan de skulle forsvare seg selv, og å se sine egne svakheter.»
Selv om noen historikere har kritisert Elizabeth av tilsvarende årsaker, har Raleighs bedømmelse ofte blitt bedømt som urettvis. Elizabeth hadde god grunn til å ikke å stole for mye på sine kommandanter som hadde en tendens til handling og «å bli fraktet med forfengelighetens ødeleggelser», slik hun selv uttrykte det.
Frankrike
Da den protestantiske Henrik IV arvet den franske trone i 1589 sendte Elizabeth ham militær støtte. Det var hennes første vågestykke i Frankrike siden tilbaketrekkingen fra Le Havre i 1563. Henriks etterfølgelse til tronen ble sterkt motsatt av den katolske liga og av Filip II, og Elizabeth fryktet en spansk overtagelse av havnene på fransk side av kanalen. De følgende engelske militærkampanjene i Frankrike var imidlertid dårlig organiserte og lite effektive. Englands kommandant i Frankrike, Lord Willoughby, ignorerte i stor grad dronningens ordrer, og herjet han det nordlige Frankrike med sine 4000 mann uten å oppnå noe strategisk mål. Han trakk seg tilbake i forvirring og uorden i desember 1589 etter å ha tapt halvparten av sine tropper, og tapte også en beleiring av Paris i 1590. I 1591 ledet John Norreys et hærtokt på 3000 menn inn i Bretagne, noe som ble en enda større katastrofe.
Som med de fleste av disse ekspedisjonene var Elizabeth lite villig til gi midler til utstyr, forsyninger og forsterkninger som ble krevd av kommandantene. Norreys dro til London for å be om mer støtte i egen person for. I hans fravær ødela imidlertid den katolsk liga bortimot hele hæren hans eller det som var igjen av den, ved Craon nordvest i Frankrike, i mai 1591. I juli sendte Elizabeth enda en styrte under ledelse av Robert Devereux, 2. jarl av Essex, for å hjelpe Henrik IV å beleire Rouen. Resultatet var akkurat like bedrøvelig som tidligere, Essex oppnådde ingenting og dro hjem i januar 1592. Henrik oppga beleiringen i april samme år. Som vanlig hadde Elizabeth ingen kontroll over sine generaler straks de reiste utenlands. «Hvor han er, hva han gjør eller hva han kommer til gjøre,» skrev hun til Essex, «er vi uvitende om.»
Irland
Englands dronning rådet hennes kommandanter at irlenderne, «den uforskammete og barbariske nasjonen», skulle bli behandlet vel; men hun viste ingen anger da makt og blodsutgytelse ble bedømt som nødvendig.
Mellom 1594 og 1603 møtte Elizabeth sin vanskeligste prøvelse i Irland med opprøret, kjent som Tyrones opprør, eller den irske niårskrigen. Dets leder, Hugh O'Neill, jarl av Tyrone, ble støttet av Spania. Våren 1599 sendte Elizabeth Robert Devereux, for å slå ned opprøret. Til hennes frustrasjon, fikk han liten framgang og reiste tilbake til England uten tillatelse. Han ble erstattet av Charles Blount, lord Mountjoy, som brukte tre år på å slå ned opprøret. O'Neill overga seg til slutt i 1603, noen få dager etter at Elizabeth var død.
Barbareskkysten, Det osmanske rike og Japan
Handel og diplomatiske forbindelser ble utviklet mellom England og Barbareskkysten (navnet på en rekke muslimske stater langs Nord-Afrikas middelhavskyst) under regimet til Elizabeth. England etablerte handelsforbindelser med Marokko i opposisjon til Spania. Her solgte engelskmennene rustninger, ammunisjon, tømmer og metall i bytte mot marokkansk sukker, til tross for pavens forbud. I år 1600 besøkte Abd el-Ouahed ben Messaoud, den viktigste sekretæren til den marokkanske herskeren Mulai Ahmad al-Mansur England som ambassadør ved dronningens hoff, for å forhandle en anglo-marokkansk allianse mot Spania. Abd el-Ouahed fikk overtalt Elizabeth til å selge krigsmateriell til Marokko, og Marokko og England holdt kontakt om et eventuelt hærtog mot Spania. Diskusjonene førte imidlertid ikke fram til noe konkret, og begge herskerne døde kort tid etter at forbindelsene ble opprettet.
Det ble også etablert diplomatiske forbindelser med Det osmanske rike i løpet av befraktningen av Levant Company, eller det tyrkiske selskap, og ekspederingen av den første engelske ambassadøren til Porte, William Harborne, i 1578. En handelsavtale ble signert første gang i 1580. Tallrike sendebud ble sendt i begge retninger og skriftlig korrespondanse skjedde mellom dronning Elizabeth og sultan Murad III. I en brevveksling fremmet Murad forestillingen om at islam og protestantismen hadde «mye mer til felles enn noen av dem hadde med den romersk-katolske kirke, da begge avviste dyrkelsen av idoler». Murad argumenterte for en allianse mellom England og Det osmanske rike. Til stor misnøye for det katolske Europa eksporterte England tinn og bly (for å støpe kanoner) og ammunisjon til Det osmanske rike. I tillegg diskuterte Elizabeth seriøst felles militære operasjoner med Murad da det brøt ut krig med Spania i 1585 da Francis Walsingham argumenterte for en direkte osmansk militær engasjement mot en felles spansk fiende.
Den første engelskmann som nådde fram til Japan, William Adams, var en tidligere ansatt av handelsselskapet Barbary Company, som hadde blitt etablert i 1585. Han ankom Japan i august 1600 som fører for Det nederlandske ostindiske kompani. Adams kom til å spille en nøkkelrolle som en rådgiver for den japanske shogun, og bidro til å etablere de første diplomatiske kontaktene og kommersielle avtaler mellom England og Japan.
De senere år
Da Elizabeth ble gammel og ekteskap ble usannsynlig endret forestillingen om henne seg gradvis. Hun ble portrettert som Belphoebe (= den vakre Diana) eller Astraia (= stjernejomfruen), og etter seieren over den spanske armada, som Gloriana, den evige ungdommelige Faerie Queene (= alvedronningen) i Edmund Spensers storstilte dikt. Oljemalerier av henne ble enda mindre realistiske og mer som et sett av gåtefull ikoner som fikk henne til å se langt yngre enn hva hun faktisk var. I virkeligheten hadde huden hennes blitt arret av kopper i 1562, etterlatt henne halvveis skallet og avhengig av parykker og kosmetikk. Walter Raleigh kalte henne for «en kvinne som var blitt overrasket av tiden». Jo mer hennes skjønnhet bleknet, jo mer priste hennes hoffmenn den.
Elizabeth var mer enn tilfreds over å spille sin rolle, men det er mulig at i det siste tiåret av hennes liv begynte hun å tro på sin egen framføring. Hun ble øm og ettergivende for den sjarmerende, men lunefulle Robert Devereux, som tok seg friheter med henne som hun deretter tilga. Hun utpekte han flere ganger til militære posisjoner til tross for hans voksende liste over uansvarlighet. Etter at Essex deserterte sin kommando i Irland i 1599 satte Elizabeth ham i husarrest og det påfølgende året tok hun fra ham hans monopoler. I februar 1601 forsøkte han å reise et opprør i London for å ta dronningen til fange, men svært få ble med på hans opprør. Han ble tatt til fange og halshogd den 25. februar. Elizabeth visste at hennes egen feilvurderinger hadde delvis skylden for hendelsene. En observatør rapporterte i 1602 at «Hennes glede er å sitte i mørket, og noen ganger med tårer for å sørge over Essex».
De monopoler som Elizabeth fratok Essex var hennes typiske belønninger hun ga til hoffmenn i løpet av de siste årene av hennes regime. Hun hadde begynt å stole på dette kostnadsfrie systemet av beskyttelse, framfor å spørre parlamentet om mer støtte i en krigstid. En form for monopol hun ga var et aspekt av handel eller produksjon av ferdigvarer. Denne praksisen førte snart til prisfiksing, hoffmennenes berikelse på offentlighetens kostnad, utstrakt krenkelser og irritasjoner. Dette kulminerte i opphisset diskusjon i underhuset i 1601. I hennes berømte «Gylne tale» den 30. november 1601 viste Elizabeth til uvitenhet overfor mislighetene og vant parlamentsmedlemmene over til sin side med løfter og med sin vanlige appell til følelsene: «Hvem holder deres ufeilbarlighet fra feiltak som de har falt ved uvitenhet og ikke av hensikt, vi vet hvilken takk fortjener de, skjønt du kan gjette. Og da ingenting er mer kjært for oss enn den elskelige bevaring av våre undersåtters hjerter, hvilken ufortjent tvil kan vi ha pådratt om mislighetene av vår gavmildhet, vårt folks trelldom, de fattiges vanskeligheter, dette har ikke blitt fortalt til oss!»
Tiden etter seieren over den spanske armada i 1588 førte til nye vanskeligheter for Elizabeth i hele de femten årene fram til slutten av hennes regime. Konfliktene med Spania og i Irland fortsatte, skattebyrden vokste seg tyngre, økonomien ble rammet av feilslåtte innhøstinger og krigskostnadene økte. Generelt steg prisene og levestandarden falt. I løpet av denne tiden økte undertrykkelsen av katolikkene. Elizabeth autoriserte kommisjoner i 1591 som undersøkte og overvåket katolikker og deres familier. For å opprettholde illusjon om fred og framgang lente hun seg i økende grad på spioner og propaganda i sitt eget land. I hennes siste år reflekterte kritikken mot henne et fall i offentlighetens begeistring for henne.
En av årsakene for dette «andre regimet» til Elizabeth, slik det stundom blir karakterisert, var selve karakteren til Elizabeths styreorgan, det kongelige råd i 1590-årene, var blitt en annen. En ny generasjon var kommet til makt. Med unntaket av lord Burghley, hadde de mest betydningsfulle politikerne død rundt 1590: Jarlen av Leicester i 1588, sir Francis Walsingham i 1590, sir Christopher Hatton i 1591. Fraksjonsstrid i regjeringen hadde ikke vært utpreget før 1590, men ble deretter dets kjennetrekk. En bitter rivalisering mellom jarlen av Essex og Robert Cecil, sønn av lord Burghley, og deres tilhengere, om de viktigste posisjonene i staten ble en hemsko for politikken. Dronningens personlige autoritet ble mindre, noe som ble demonstrert i saken om doktor Lopez, hennes betrodde lege. Da han feilaktig ble anklaget av Essex for forræderi av personlig nag, kunne hun ikke forhindre at Lopez ble henrettet, selv om hun hadde blitt rasende over at han ble arrestert og at hun ikke syntes å tro på hans skyld (1594).
Denne samme perioden var også økonomisk og politisk usikker, men produserte samtidig uovertreffelig litterær blomstring i England De første tegnene på en ny litterær bevegelse hadde oppstått ved slutten av det andre tiåret av Elizabeths regime med John Lylys Euphues og Edmund Spensers Hyrdenes kalender i 1578. I løpet av 1590-årene nådde en del av de største navnene i engelsk litteratur sine glansdager, blant annet William Shakespeare og Christopher Marlowe. I løpet av denne perioden og inn i den jakobinske tiden som fulgte nådde engelsk teater sine høyeste topper. Oppfatningen av en stor elisabethansk tid er i stor grad avhengig av dens produsenter; dramatikere, poeter og musikere som var aktive i løpet av Elizabeths regime. De eide lite som kom direkte fra dronningen, som aldri var en større beskytter av kunstartene.
Død
Elizabeths mest betrodde rådgiver, William Cecil, døde den 4. august 1598. Hans sønn, Robert Cecil, ble ikke lenge etter leder av regjeringen. En av oppgavene han ga seg i kast med var å berede grunnen for et smidig tronskifte. Ettersom Elizabeth aldri ville utpeke sin etterfølger måtte Cecil arbeide i det stille med dette. Han innledet derfor hemmelige forhandlinger med Jakob VI av Skottland, som hadde et sterkt, men ikke anerkjent krav på den engelske trone. Robert Cecil ga den utålmodige Jakob råd om å gå forsiktig fram med Elizabeth, for å med tiden vinne hennes tillit. Rådet virket. Elizabeth satte svært stor pris på Jakobs forsiktige tone, og hun svarte: «Så stoler jeg på at du ikke vil tvile på at dine siste brev blir så godt mottatt at mine takksigelser ikke kan mangle det samme, men overgir dem til deg i takknemlighet». Historikeren J. E. Neales holder muligheten åpen for at selv om Elizabeth ikke med rede ord fortalte Jakob hvilke ønsker hun bar på, bekjentgjorde hun dem med «umiskjennelige, om enn tilslørede vendinger».
Dronningens var ved ganske god helse fram til høsten 1602, da en rekke dødsfall blant hennes venner førte henne inn i en tung depresjon. I februar 1603 døde Catherine Howard, grevinne av Nottingham, niese av dronningens kusine og nære venninne Catherine Carey. Dette var et særlig tungt slag for Elizabeth. I mars følte dronningen seg syk og følte en «stabil og vedvarende melankoli.» I timesvis av gangen satt hun virkesløs på en pute. Hun døde den 24. mars 1603 på Richmond Palace, mellom klokken to og tre om morgenen. Noen få timer senere satte Cecil og dronningens råd sine planer ut i livet, og proklamerte Jakob VI av Skottland som konge av England.
Elizabeths kiste ble fraktet nedover elven til Whitehall om natten, på en elvebåt opplyst av fakler. Ved hennes begravelse den 28. april ble kisten fraktet til Westminster Abbey på en katafalk som ble trukket av fire hester og var dekket av sort fløyel. Som nærmeste sørgende i dronningens gravtog gikk en hoffdame av svensk opphav, Elin Ulfsdotter Snakenborg, i England kalt for Helena (1549–1635). Hun hadde kommet til England sammen med prinsesse Cecilia Vasa og siden blitt hoffdame for den engelske dronningen, gift først med William Parr, 1. marki av Northampton og siden med Thomas Gorges av Langford, en tremenning av den avdøde Anne Boleyn. Kronikøren John Stow beskrev begravelsen slik: «Westminster var overfylt av mennesker av alle slag i gater, hus, vinduer, tak og rennestener; de var kommet for å se begravelsen, og da de så hennes statue liggende på kisten var det et slikt et allment sukk, en stønnen og en gråt som aldri tidligere hadde blitt sett eller kjent i manns minne.»
Til tross for tilstedeværelsen av flere andre som kunne kreve tronen, gikk maktoverføringen uten problemer. Jakobs etterfølgelse satte til side Henrik VIIIs Tredje forordning for etterfølgelse (Third Succession Act) og Henrik VIIs testament som begunstiget Henriks yngre søster Maria Tudor. For å bøte på dette fikk Jakob parlamentet til å vedta Forordning for etterfølgelse til kronen 1603 (Succession to the Crown Act 1603). Spørsmålet om hvorvidt parlamentet kunne kontrollere etterfølgelsen til kronen ved lov og vedtekt, forble kontroversielt gjennom hele 1600-tallet.
Arv og ettermæle
Bildet som Elizabeths protestantiske tilhengere skapte av henne i de første tiårene av 1600-tallet, slo feste og ble den rådende oppfatningen om hennes regjeringstid og styresett. Ikke minst fikk man en oppblomstring av lovprisningene av den sterke og samlende dronningen da nasjonen på nytt følte seg truet av invasjon under Napoleonskrigene på begynnelsen av 1800-tallet. I viktoriatiden ble myten om Elizabeth tilpasset datidens imperialistiske ideologi, og på midten av 1900-tallet ble Elizabeth et romantisk symbol for nasjonal motstand mot en trussel utenfra. 1900-tallets historikere, som J. E. Neale (1934) og A. L. Rowse (1950), tolket Elizabeths regime som en progressiv gullalder. De tegnet også et heltebilde av dronningen personlig; alt hun gjorde var rett og riktig, og hennes mindre sympatiske trekk ble nedtonet og bortforklart som stressrelatert.
Elizabeth etablerte en engelsk kirke som ble viktig i nasjonsbyggingen, og denne kirken består fortsatt. De som senere hyllet henne som en protestantisk heltinne så bort fra at hun vegret seg mot å fjerne alle opprinnelig katolske ritualer og sedvaner fra kirken. Historikere fremholder at på hennes tid anså strenge protestanter at den forordningen hun sørget for å få på plass i 1559 (Acts of Settlement and Uniformity), var et kompromiss som ble til i en situasjon der protestanter og katolikker stod steilt mot hverandre. Elizabeth selv anså at troen var et personlig anliggende, og hun ønsket ikke, som Francis Bacon uttrykte det, at kirken eller styresmaktene skulle ha «vinduer inn til menneskenes hjerter og hemmelige tanker.»
Til tross for Elizabeth i det store og hele førte en defensiv utenrikspolitikk, ga hennes regime England økt anseelse i utlandet. Pave Sixtus V fastslo med beundring: «Hun er kun en kvinne som kun hersker på halvparten av en øy, likevel inngyder hun frykt hos både Spania, Frankrike, (det tysk-romerske) Keiserdømmet, ja alle». Under Elizabeth fikk nasjonen en ny selvtillit og en følelse av selv å råde grunnen, parallelt med at de gamle «kristne verden» ble mer og mer oppstykket og fragmentert. Elizabeth var den første Tudor-herskeren som innså at en monark er avhengig av folkets støtte for å kunne styre. Hun samarbeidet derfor alltid med parlamentet og rådgivere som hun stolte på at ville fortelle henne sannheten. Imidlertid fulgte hennes etterfølgere fra huset Stuart ikke i hennes fotspor på dette punkt. En del historikere har karakterisert henne som «heldig», selv trodde hun at det var Gud som beskyttet henne. Hun fremholdt med stolthet at hun «rett og slett var engelsk», og satte sin lit til Gud, oppriktige råd og sine undersåtters kjærlighet. Disse tre faktorene mente hun selv at hun hadde å takke for alt hun oppnådde. I en av sine bønner takket hun Gud på denne måten:
Elizabeth kom til å bli en av de mest populære monarkene i britisk historie. Hun kom på syvendeplass i en avstemning om de hundre største briter gjennom tidene, som ble utført av BBC i 2002. Dermed kom hun foran alle andre britiske monarker. I 2005 analyserte en gruppe historikere og kommenterte tolv monarker i History Channels dokumentar Britain's Greatest Monarch og tildelte dem poeng opp til 60 og Elizabeth I var vinneren med 48 poeng.
Benjamin Britten skrev en opera, Gloriana, som handlet om forholdet til Elizabeth og lord Essex, framført første gang i 1952 før Elizabeth II av Storbritannias kroning.
Det har vært flere minneverdige rolletolkninger av Elizabeth på film og TV. Hun er den britiske monarken som har blitt skildret oftest. Blant de som har gjort inntrykk i rollen som Elizabeth i løpet av de siste hundre årene er den franske skuespilleren Sarah Bernhardt i Dronning Elizabeth (1912), Florence Eldridge i Maria Stuart (1936), Flora Robson i Fire Over England (1937) og The Lion Has Wings (1939), Bette Davis i Elizabeth og Essex (1939) og Jomfrudronningen (1955) og Jean Simmons i Hennes kongerike (1953). I den senere tid har fortellingen om Elizabeth blitt fremført på film mer enn noensinne. I 1998 fikk den australske skuespilleren Cate Blanchett sitt gjennombrudd og en nominasjon til Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for sin kritikerroste innsats i Elizabeth. Samme år mottok den britiske skuespilleren Judi Dench en Oscar for beste kvinnelige birolle for sin skildring av jomfrudronningen i dramafilmen Shakespeare in Love.
På fjernsyn har skuespilleren Glenda Jackson tolket dronningen i både BBCs dramaserie Elizabeth R (1971), og i den historiske filmen Maria Stuart – dronning av Skottland (1972), og Miranda Richardson i BBCs komedieserie Svarte Orm (1986), en komisk og kontrasterende tolkning av en egenrådig og bortskjemt dronning. Helen Mirren tolket Elizabeth i TV-filmen i to deler, Elizabeth I i 2005.
Det har vært skrevet flere romaner om Elizabeth. Blant disse finnes I, Elizabeth (1993) av Rosalind Miles, The Virgin's Lover (2005) og The Queen's Fool (2004) av Philippa Gregory, Queen of This Realm (1984) av Jean Plaidy og Virgin: Prelude to the Throne (2001) av Robin Maxwell. Elizabeths historie føyes sammen med hennes mors historie i Maxwells bok The Secret Diary of Anne Boleyn (1997). Maxwell skriver også om et fiktivt barn av Elisabet og Dudley i The Queen's Bastard (1999). Margaret Irwin har skrevet en trilogi basert på Elisabets ungdomsår: Young Bess (1944), Elizabeth, Captive Princess (1948) og Elizabeth and the Prince of Spain (1953).
Porto
Porto (portugisisk uttale IPA ['portu]; også kjent som Oporto på engelsk) er den nest største byen i Portugal etter Lisboa, og en av de største urbane sentrene i sørvestlige Europa. Portos storbyområde, som strekker seg utover byens administrative grenser, har en befolkning på rundt 1,4 millioner (2011) i et område på 389 km². Portos metropolittområde (portugisisk: Área Metropolitana do Porto) har rundt 1,8 millioner innbyggere. Byen er anerkjent som en verdensby på Gamma-nivå av Globalization and World Cities (GaWC), noe som gjør den til en av fem byer på Den iberiske halvøy med verdensbystatus (sammen med Madrid, Barcelona, Lisboa og Valencia).
Byen ligger nord i landet, ved utløpet til elva Douro. Porto er en av de eldste byer i Europa og dens historiske sentrum, Ribeira, kom med på UNESCOs Verdensarvliste i 1996. Dens bosetning er datert tilbake mange århundrer til da den var en utpost for Romerriket. Dens latinske navn, Portus Cale («havnen i Cale»), har også blitt referert til som opphavet til navnet «Portugal», basert på en språklig utvikling fra latin. På portugisisk er navnet stavet med en bestemt artikkel («o Porto»; på engelsk: «the port», norsk: «havnen»). Følgelig har byens engelske navn utviklet seg fra feilforstått tolkning av den muntlig uttalen og referert til som Oporto i moderne litteratur og av mange talere.
Som en havneby er Porto er en by med mye sjøfart samt tilvirkningsindustrier. I området øst for byen, Gaia, ved bredden av Douro produseres sterkvinen portvin. Selve betegnelsen portvin, på engelsk kalt kun «port», kommer fra byen den ble eksportert fra, og i særdeleshet vinkjellerne (adegas) i Vila Nova de Gaia var ansvarlig for produksjonen og eksporten av forskåret vin.
I 2001 var Porto «Europas kulturhovedstad» sammen med den nederlandske byen Rotterdam. Byens stolthet på sportsområdet er fotballklubben FC Porto, som vant over det franske laget AS Monaco i finalen i Mesterligaen 2004 og mot SC Braga i finalen i Europaligaen i 2011.
Eldste historie
Portos historie strekker seg tilbake til 300-tallet f.Kr. og den romerske okkupasjonen av Den iberiske halvøya. Iberisk-keltiske og urkeltiske ruiner har blitt oppdaget i flere områder, og deres bosetning har blitt datert tilbake til rundt 275 f.Kr. I løpet av den romerske okkupasjonen utviklet byen seg til en betydelig kommersiell havn, hovedsakelig for handelen mellom Olissipona (dagens Lisboa) og Bracara Augusta (dagens Braga).
Porto ble angrepet og erobret av maurerne i løpet av den muslimske invasjonen av Den iberiske halvøya i 711. I 868 ble Vímara Peres, en kristen krigsherre fra Gallaecia og en vasall under Alfonso III, konge av Asturias, León og Galicia, sendt for å gjenerobre og sikre landområdene fra maurerne. Dette omfattet området fra elven Miño og til Douro: bosetningen i Portus Cale og området som var kjent som Vila Nova de Gaia. Portus Cale, ble senere referert til Portucale, og ble opphavet til det moderne statnavnet Portugal. I 868 etablerte grev Vímara Peres grevskapet Portugal (portugisisk: Condado de Portucale), vanligvis kjent som Condado Portucalense etter frigjøringen av områdene nord for elven Douro.
I 1387 var Porto setet for bryllupet mellom Johan I av Portugal og Filippa av Lancaster, datter av John av Gaunt, den tredje overlevende sønn av Edvard III av England. Denne foreningen symboliserte en langvarig militær allianse mellom Portugal og England. Den portugisisk-engelske allianse er verdens eldste nedtegnede militærallianse som fortsatt blir holdt i hevd via NATO. (se Windsor-traktaten av 1386).
På 1300- og 1400-tallet bidro skipsverftene i Porto til utviklingen av portugisisk skipsbygging. Det var også fra havnen i Porto at prins Henrik Sjøfareren (sønn av Johan I) i 1415 satte i gang erobringen av den mauriske havnen Ceuta i nordlige Marokko. Denne ekspedisjon av kongen og hans flåte, som også prins Henrik var en del av, ble etterfulgt av en større utforskning av vestkysten av Afrika, noe som åpnet for den portugisisk oppdagelsestiden. Kallenavnet som ble gitt til folket i Porto begynte på denne tiden, kollektivt referert til som tripeiros, en referanse til en historisk epoke da kjøtt av god kvalitet ble fraktet med skip fra Porto med deres sjøfolk, mens kjøtt av lavere kvalitet, avskjæringer, innmat og innvoller, ble etterlatt til byens egen befolkning. Mat laget av innmat og avskjæringer er i dag en stolt matrett i dagens Porto.
Endometriose
Endometriosen kan oppstå på en overflate som vil blø under menstruasjonen, på samme måte som fra livmoren. Vevet kan også være inne i fast vev, og vil da fungere som en cyste som blir mer blodfylt og større under menstruasjonen. Det kan også oppstå i endetarmen, urinblæren og neseslimhinnen. Pasienten vil da blø neseblod under menstruasjonen. Likeledes kan endometriose oppstå i gamle arr på huden eller indre arr etter operasjoner.
Den vanligste forklaringen på endometriose i bukhulen er at noe av menstruasjonsblodet med celler fra endometriet føres gjennom egglederen ut i bukhulen og fester seg på bukhinnen, eggstokker, tarmen og urinveiene. Det skapes lesjoner, blodfylte cyster og sammenvoksninger, som resulterer i betennelser, smerter, barnløshet og mulige andre medisinske problemer.
Det antas at rundt 10 % norske kvinner har endometriose.
Symptomer
Mange av symptomene på endometriose er typiske, men uspesifikke og diffuse. Derfor får kvinnene ofte en rekke feildiagnoser, som irritabel tarm eller urinveisinfeksjoner. Noen kvinner har ingen eller lite symptomer selv om de har endometriose.
Eksempler på symptomer:
Behandling
Det finnes ingen kur for endometriose, kun lindrende behandling, og det er en kronisk sykdom som kan påvirke hele kroppen.
Aktuell lindrende behandling kan være smertestillende, p-piller, hormonbehandling (varierte grader) og kirurgisk fjerning (kikkehullsoperasjon)/ hysterektomi (kirurgisk fjerning av livmoren).
Fylkesvei 5 (Sogn og Fjordane)
Fylkesvei 5 (Fv5) i Sogn og Fjordane gikk mellom fylkesgrensen Hordaland/Sogn og Fjordane ved Geirevatnet og Kringla i Gulen kommune. Veien var 1,5 km lang. Veien var en del av europavei 39 fram til Jernfjelltunnelen ble åpnet i 1989.
2019 ble veien del af fylkesvei 571.
Yajurveda
Yajurveda eller Yajur Veda (sanskrit ) er et av de fire vedaene, og er et hellig skrift innenfor hinduismen. Teksten er fra mellom 1400 og 1000 f.Kr., og navnet betyr «offerritualenes kunnskap», fra ordene «yajna» og «veda».
Yajurveda er overlevert i to versjoner; «den hvite» og «den sorte»; Shukla yajurveda og Krishna yajurveda. I den siste av disse to er de senere brahmanatekstene, som er en kommentar til offerritualene (samhita), redigert inn i og sammen med samlingen av offerritualer; mens den hvite utgaven består av to separate tekstdeler. Shukla yajurvedas kommentardel heter Shatapatha Brahmana, «de hundre veienes brahmana», og den er ifølge tradisjonen skrevet av Yajnavalkya.
Et sentralt budskap i teksten er å oppnå et liv i balanse.
Hüstener Gewerkschaft
Hüstener Gewerkschaft var et selskap for tungindustri i Sauerland som eksisterte fra 1839 til 1966. Hovedbedriften befant seg i Hüsten i form av valseverk, koksverk og stålverk, med datterbedrifter i form av valseverk og karbonisering i Bruchhausen i byen Arnsberg, karbonisering i Brilon-Wald og valseverk i Soest.
Bursjtyn kraftverk
Bursjtyn kraftverk (også kjent som Bursjtynska TES) er et varmekraftverk i småbyen Bursjtyn i Ivano-Frankivsk oblast i det vestre Ukraina. Det har en installert produksjonskapasitet på 2300 MW, fordelt på 12 blokker/turbiner, hvorav én befinner seg under fornyelse. Anlegget ligger ved et vannreservoar på 8 x 2 km.
Dette er et av landets største kraftverk målt etter effekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1962 og stod ferdig i 1969. Brenselkilden er kull, naturgass og olje. Operatør er Zakhidenergo.