cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eider
Eider som grenseelv
Ny betydning fikk den først da danske nasjonalliberale politikere i første halvdel av 1800-tallet reiste krav om en dansk nasjonalstat, under slagordet Danmark til Ejderen, i stedet for den multi-etniske helstaten. Da Danmark måtte avstå både Slesvig og Holstein ved freden i Wien i 1864, mistet Eidergrensen fullstendig sin betydning, fordi Eider nå ble liggende midt i det som ble den prøyssiske provinsen og nåværende tyske delstaten Schleswig-Holstein.
Eider som språkgrense
Selv om Eider var statsgrense mellom Danmark og det tysk-romerske riket i hundrevis av år, var språkgrensene mellom dansk, frisisk og tysk svært kompliserte i grenseområdene like nord for elven: Fra øst startet flerspråksområdet ved foten av halvøya Schwansen (dansk: Svans), slik at hele halvøya hørte til det danske språkområdet. Deretter gikk linjen syd for Schleswig by, og deretter mot vest langs Dannevirke ut til Husum. Dessuten hørte et smalt belte fra Schleswig by og ned til Rendsburg langs med Hærveien til det dansktalende området. Den siste delen av Sydslesvig syd for denne linje: Eiderstedt (dansk: Ejdersted), Hütten (dansk: Hytten) Amt og Dänischer Wohld (dansk: Jernved) var blandet dansk og tysk, men med en klar overvekt av tysktalende. Dette er målt ut fra antallet stedsnavn. I de vestlige egner talte (og taler) store deler av befolkningen frisisk.
Manduca wellingi
Utseende
Den er en mellomstor svermer (vingespenn ca. 85 mm), og er brun-brokete. Hodet og brystet er mørkebrune med lysbrune sider. Bakkroppen har en gråbrun midtstripe, på sidene svart med firkantede, gule flekker. Forvingen er rødlig brun, med et mørkt tverrbånd i den indre delen og et svartkantet, gulbrunt tverrbånd nær vingespissen. Utenfor dette er vingen brunlighvit. Bakvingen er mørkebrun med lysere ytterkant og to lyse tverrbånd. Larven ser ut til å være ukjent.
Levevis
Lite eller ingenting ser ut til å være kjent om denne artens biologi.
Utbredelse
Arten ble beskrevet fra provinsen Quintana Roo i Mexico i 1984. Den er siden også blitt funnet i Belize.
Sigrid Toresdatter
Sigrid Toresdatter var datter av Tore på Bjarkøy (i dagens Troms) og kom fra en av de mektigste ættene i Hålogaland. Hun var søster til Tore Hund på Bjarkøy og Sigurd Toresson på Trondenes. Hun ble først gift med Olve Grjotgardsson på Egge i Trøndelag, og deretter med Kalv Arnesson.
Sigrid ble inngift i Eggeætten for knytte allianser mellom de mektigste høvdingene i Hålogaland med de mektigste høvdingene i Trøndelag. De hadde minst to sønner; Tore Olvesson og Grjotgard Olvesson. Ektemannen Olve ble tatt til fange av kong Olav Haraldsson og drept i 1021. Etter Olves død ble Sigrid gift med Kalv Arnesson som ble den nye høvdingen på Egge.
Olve var en mektig og veltalende mann av stor ætt. Da Olav Haraldsson overraskende dukket opp på midtsommerblot på Mære lot kongen Olve bli drept ettersom han var hedning, skjønt den virkelige grunnen var at han var en politisk motstander. Sigrid var ung og vakker, rik og av god ætt; hun ble regnet som et godt gifte, og det var kongen som hadde rett til å gifte henne bort. Kalv Arnesson ba kongen om at han skulle la ham få ekte den kona Olve hadde hatt, og for vennskaps skyld gav kongen ham henne, og dertil alle de eiendommene Olve hadde eid. Kongen gjorde Kalv til lendmann og ga ham ombudet for seg inne i Trondheimen.
Snorre Sturlason nevner ikke Sigrid før etter at ektemannen er drept og etter at kongen har drept sønnene hennes, og da tegnes det opp et bilde av en særdeles viljesterk kvinne som på sagavis egger ektemannen til hevn:
Ifølge sagaen er det Sigrid som får Kalv til å bryte med kong Olav og isteden alliere seg med broren hennes Tore Hund. Tore Hund og Kalv Arnesson sto fremst i forsvaret mot Olav Haraldsson og begge ga kongen banesår i slaget på Stiklestad i 1030. I tiden etter kom vendingen da Olav ble helgenkonge, og paradokset ble at Olav, som hadde tapt, vant, og Kalv, som hadde vunnet, tapte. I tiden etter mistet Kalv innflytelse og makt. Antagelig minsket også husfruen på Egge, Sigrid, mye av sin makt. Vi vet ikke når Sigrid døde, men kanskje levde hun minst like lenge som ektemannen Kalv som døde i 1051.
Hovedpersonen i Vera Henriksens romantrilogi om Sigrid på Egge, Sølvhammeren, er Sigrid Toresdatter. Henriksen har gitt liv og troverdighet til Sigrid-skikkelsen som en sterk kvinne som preger og preges av de dramatiske og historiske hendelsene vi kjenner fra Mære, Stiklestad og Nidaros.
Sigrid, Tore Hund, Kalv og de andre fra sagaen feires årlig under vikingfestivalen som arrangeres på gamle Egge gård.
Daron Malakian
Daron Malakian (født 18. juli 1975 i Hollywood i California, USA) er andrevokalist og gitarist i alternative metal-bandet System of a Down og frontfigur i bandet Scars on Broadway. Han er av armensk opprinnelse.
I 1995 startet han System of a Down sammen med Serj Tankian. Andre bandmedlemmer er Shavo Odadjian og John Dolmayan. Bandets navn oppsto inspirert av et dikt han skrev som heter «Victims of a Down». Han brukte å spille på en Ibanez Iceman-gitar, men i perioden da albumet «Mezmerize» kom ut begynte han å bruke en Gibson SG-gitar.
Han har produsert alle System of a Down-albumene sammen med Rick Rubin. I tillegg har han sitt eget plateselskap som heter EatUrMusic.
Robert Kristan
Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han kom på 7.-plass med det slovenske laget.
Lev Kamenjev
Lev Borisovitsj Kamenjev (Лев Борисович Каменев), opprinnelig Rozenfeld, født i Moskva, død 25. august 1936 samme sted) var en russisk, kommunistisk politiker og revolusjonsleder. Han spilte under årene 1922-25 en viktig rolle i det såkalte triumviratet sammen med Stalin og Zinovjev. Fra 1926 tilhørte han opposisjonen mot Stalin og ble henrettet som formentlig trotskist i 1936. Kamenjev var gift med Trotskijs søster, Olga Kamenjeva.
Bakgrunn og oppvekst
Kamenjev («Den steinharde») var sønn av lokføreren Boris Rozenfeld, en mann som hadde konvertert til kristendomen fra jødedommen. I 1901 begynte Kamenjev å studere jus i Moskva og ble samme år medlem av Russlands sosialdemokratiske arbeiderparti. Da det russiske arbeiderpartiet ble splittet i bolsjeviker og mensjeviker, fulgte han bolsjevikene.
Han tilbragte også tid i Tbilisi der han traff Stalin. Etter en kortere tid i fengsel i 1902, oppgav han sine studier og ble revolusjonær «på fulltid». Samme år reiste han til Vest-Europa der han traff Lenin og andre revolusjonære. Han giftet seg med Olga Bronstein, Leo Trotskijs søster.
Tidlig politisk aktivitet
I 1905 vendte Kamenjev hjem til Russland for å delta i den første russiske revolusjon. I 1907 ble han arrestert og tilbragte et år i fengsel. Etter løslatelsen i 1908 gikk han under jorden og ble i Genève en av Lenins nærmeste medarbeidere. Sammen med Lenin og Zinovjev bekjempet han de såkalte otsovistene Aleksandr Bogdanov og Anatolij Lunatsjarskij innen partiet.
I 1915 kom han igjen tilbake til Russland og Petrograd for å utgi den halvlegale avisen Pravda, og for å lede den bolsjevikiske gruppen i dumaen. Etter første verdenskrigs utbrudd ble han nok en gang arrestert, og ble forvist til Sibir der han igjen møtte Stalin. Etter februarrevolusjonen kunne han returnere til Petrograd.
Etter frigivelsen tok han over redaksjonen av Pravda sammen med Stalin.
Medlem av bojsjevikenes regjering
Etter oktoberrevolusjonens seier i november 1917, foreslo Kamenjev en koalisjonsregjering som skulle omfatte alle sosialistiske partier. Under en kort periode innehadde han posten som ordfører for Den allrussiske sentraleksekutivkomité og var dermed Russlands statssjef. Fra 1917 til 1926 var han medlem av sentralkomitéen og fra 1919 til 1926 medlem av politbyrået i Russlands sosialdemokratiske arbeiderparti (bolsjevikene). Han var leder for eksekutivkomitéen for Moskvasovjetet og viseordfører for Folkekommissarenes råd.
Under Lenins sykdom fungerte Kamenjev som formann for politbyrået, og sammen med Zinovjev og Stalin, senere også Bukharin, bidro han til å utmanøvrere Trotskij i sin jakt på makt.
Nedgang
I maktkampen etter Lenins død i 1924 støttet Kamenjev Stalin i kampen mot Trotskij. Allerede i 1925 begynte han imidlertid selv å havne i konflikt med Stalin, blant annet rundt spørsmålet om det ville være mulig å bygge sosialismen i ett land.
I 1926 ble han fjernet fra politbyrået og fratatt andre viktige verv. I 1927 ble han ekskludert fra partiet. Men han ble tatt tilbake til i partiet i 1928 og fikk den relativt underordnede posten som leder for Instituttet for verdenslitteratur. I 1932 ble han for annen gang ekskludert fra partiet.
Posthum rehabilitering
I 1988 under perestrojka, ble han formelt rehabilitert i Sovjetunionen og ble posthumt gjenopptatt i Sovjetunionens kommunistiske parti.
I motsetning til de fleste andre fremtredende bolsjevikene av sin generasjon, var Kamenjev først og fremst en praktiker. Selv om han var dypt involvert i Pravda finnes det i dag få skrifter, om noen, Kamenjev huskes for. Selv i det omfattende Marxist's Internet Archives finnes det i dag bare ett lite skrift av ham.
Alta – kraftkampen som utfordret statens makt
Alta – kraftkampen som utfordret statens makt er ei bok som er skrevet av journalisten Lars Martin Hjorthol og utgitt i 2006.
Boka forteller om Alta-konflikten.
Forfatteren var medlem av Folkeaksjonen mot utbygging av Alta-Kautokeinovassdraget, noe han opplyser om i boka.
Säminge kommune
Säminge (finsk: Sääminki) er en tidligere kommune i landskapet Södra Savolax i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1970. Säminge var en finskspråklig kommune.
I 1973 ble størstedelen av Säminge innlemmet i Nyslott, mens resten ble slått sammen med Punkaharju kommune.
Midbrødøya
Midbrødøya er ei mindre øy like vest for Nordre Eigerøya i Eigersund kommune i Rogaland. Den har navn etter gården Midbrød, og skilles fra Eigerøya ved Midbrødsundet og det trange Nautasundet. Øya har et par mindre viker (Veggjarviga, Lovågen), og omkring den ligger noen mindre holmer (den største er Strålaug). Det høyeste punktet på øya er Engjavigfjellet (67 moh.).
Syd på øya ligger Eigerøy fyr, oppført i 1855, og det er ellers noen få hus på østsiden. Øya har forbindelse til Eigerøya med en privat vei.
Jan Muršak
Jan Muršak (født 20. januar 1988) er en slovensk ishockeyspiller.
Han representerte landet sitt i Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han kom på 7.-plass med det slovenske laget.
Jan Edgar Fjell
Jan Edgar Arnesen Fjell (født 15. januar 1956) er en norsk skuespiller. Fjell er kjent for sin rolle i filmene Lange flate ballær (2006), Lange flate ballær II (2008) og Lange flate ballær III (2022).
Jan Edgar Fjell er faren til forfatter Jan-Erik Fjell.
Han Shangdi
Hos fosterforeldre
Prins Long, som han het fra fødselen, var sønn av keiser He og en konkubine hvis navn ikke er overlevert til ettertiden. Ettersom keiser He under sin regjeringstid flere hanger hadde mistet sønner på grunn av sykdom, ble nå både prins Long - i pakt med overtro utbredt da - sammen med sin endre bror prins Sheng, gitt til forterforeldre som bodde utenfor palasset. Men da keiseren døde kort etter, hentet enkekeiserinnen dem tilbake til palasset.
Keiser som spebarn
Enkekeiserinne Deng Sui satte ham på tronen da han var knapt mer enn 100 dager gammel, til tross for at han hadde en eldre bror, Liu Sheng (劉勝), hvis alder er ukjent, men som antageligvis også var ung. Grunnen til at storebroren ble forbigått, var hans sykelighet.
Enkekeiserinne Deng holdt også Liu Hu, den tolv år gamle fetteren til Shāngdì, i hovedstaden Luoyang, som sikkerhet mot den unge keiserens død.
Den egentlige makt ble utøvet av Deng Sui. Hennes bror Deng Zhi (鄧騭) ble regjeringens mektigste embedsmann. Hun utropte et generalamnesti for å få Dou-familien ut av all fare.
Død og begravelse
Keiser Shang døde meget tidlig, og de ville embedsmennene opphøye Liu Sheng til keiser. De var kommet til at han neppe var så sykelig som man lenge hadde trodd. Men keisermoren fryktet at han hadde et agg mot henne ettesom det var hun som hadde forbigått ham, og utropte derfor Liu Hu til keiser (han ble kalt keiser An). Enkekeiserinne Deng Sui beholdt den formelle og reelle makt ettersom også keiseren var meget ung, helt til hun selv døde i år 121.
Ettersom keiser Shang døde så ung, ble han bisatt i sin fars gravkompleks, for å spare penger.
Dentaler
I fonetikk er dentaler konsonanter som uttales med tungen mot overtennene, som, , og. De dentale konsonantene slik identifiseres av Det internasjonale fonetiske alfabetet (IPA) er:
Årvollia (Oslo)
Årvollia (1-27) er en vei på Tonsenhagen i bydel Bjerke i Oslo. Årvollia går mot nordøst fra Selvbyggerveien og er en blindvei. Veien er oppkalt etter Årvoll gård på Årvoll. Boligsameiet Årvollia Eierforening eier de sju blokkene i Årvollia.
Lenger sørvest for Tonsenhagen, nærmere Årvoll skole, ligger en bakke som også er kjent som Årvollia. Denne bakken har derimot ikke et offisielt navn.
Ll (bokstav)
LL og ll er en bokstavkombinasjon som eksisterer på flere språk. På norsk har dobbel-l den samme funksjonen som andre doble konsonanter: Den indikerer at den forestående vokalen skal ha kort uttale.
Luka Gračnar
Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han kom på 7.-plass med det slovenske laget.
Ll (bokstav)
På albansk og walisisk regnes den som en egen bokstav, og er henholdsvis den 17. og 15. bokstaven i alfabetet. I begge tilfeller uttales den //. På spansk kalles ll elle og representerer lyden //. Frem til 1994, ble den regnet som en egen bokstav også på spansk, men man bestemte da at ll i stedet skulle alfabetiseres som to ll-er.
Walisisk og spansk har tidligere skrevet bokstaven ll med en egen ligatur. Den walisiske ligaturen brukt i situasjoner som krever majuskel, ser ut som en minuskel l, etterfulgt av en majuskel L, eller en majuskel L med dobbel loddrett strek. Ligaturen som ble brukt i minuskel posisjon ser ut som to minuskle l-er, med en strek gjennom begge. Det finnes ingen egen måte å kode denne på i Unicode, men det er gjerne denne man kan kode ved hjelp av U+A748 (&#XA748;) og U+A749 (&#xA749;): En enkel l med en strek høyt oppe på stammen. På spansk har ligaturen hatt form som en «brudden L»: Stammen i en enkel l (både i majuskel og minuskel form) har blitt kuttet i to, og den øvre delen er flyttet noe til venstre. Denne ligaturen kodes i Unicode som U+A746 og U+A747.
Clichy (Hauts-de-Seine)
Hovedkontorene til kosmetikkselskapet L'Oréal og elektronikkselskapet Sony Frankrike ligger i Clichy.
Navn
Navnet Clichy er første gang omtalt som Clippiacum på 500-tallet, og dette er senere blitt endret til Clichiacum. Dette betyr «eiendommen til Cleppius», en gallo-romersk landeier.
Under den franske revolusjonen mellom 1793 og 1795 fikk området navnet Clichy-la-Patriote («Patrioten Clichy»), sannsynligvis fordi ordet garenne minnet om de føydale privilegiene som ble forkastet i 1789.
Etter revolusjonen ble det offisielle navnet Clichy, som kommunen fortsatt heter, men den blir allikevel ofte referert til som Clichy-la-Garenne.
Hjalmar Christensen
Hjalmar Christensen (født 5. mai 1869 i Førde i Sunnfjord, død 29. desember 1925 på Haukeland sykehus i Bergen) var en norsk forfatter og kritiker. Som ung tilhørte han den unge forfattergenerasjonen som trådte frem på 1890-tallet da han skrev en rekke viktige litteraturhistoriske arbeider som fortsatt har interesse. Senere i livet skrev han en rekke kulturhistoriske arbeider, både i fag- og skjønnlitterær form. Han skrev sammen med sin bror, Ingolf Elster Christensen boken "Fedrelandet i Verdenskrigens lys" i 1916, der de advarte mot mangelen på opprustning i Norge sett i lys av de verdenspolitiske hendelsene og spenningene på kontinentet. Etter 1. verdenskrig satt han i en kommisjon som skulle undersøke følgene til krigen men trakk seg pga. uenighet bl.a. med det hårde oppgjøret for Tyskland og de følgene det skulle kunne få i fremtiden.
Clichy (Hauts-de-Seine)
Historie
Clichy var hovedstad for merovingerne under Dagobert I.
Hjalmar Christensen
Slekt
Christensen stammet fra en gammel embetsmannsfamilie med særlige røtter i Bergenshus amt. Farfaren, kaptein Mads Christensen hadde overtatt gården Skei (Skeid) ovenfor Førde kirke i Sunnfjord etter svigerfaren, oberstløytnant Thomas Fasting (død 1821), og overlot den i sin tur til Hjalmar Christensens far, kaptein og amtsingeniør Michael Christensen (død 1895). Moren, Fredrikke Sophie Elster, hadde også røtter i Sunnfjord, idet hun var datter av sorenskriveren i Sunnfjord. Hun var dessuten søster av Kristian Elster d.e. Hjalmar Christensens bror Ingolf (1872–1943) ble statsråd i Ivar Lykkes regjering.
Studier, tidlig forfatterskap
Etter å ha gått på skole i Bergen, hvor den senere litteraturprofessoren Gerhard Gran var blant lærerne, ble Hjalmar Christensen student i 1887. Først studerte han klassisk filologi og historie, siden jus, og ble cand. jur. i 1892. Han kom imidlertid aldri til å ha noe embete, for han var alt slått inn på veien som forfatter. Han virket i flere år som sceneinstruktør på Christiania teater men avbrøt for å gå inn i konkurransen om professoratet i Nordisk Litteratur mot sin venn og gamle lærer Gerhard Gran. Dette professoratet fikk han ikke, men han foreleste i flere år ved Bergen Museum i europeisk litteratur og tok doktorgraden på en avhandling om Flaubert 1902. Christensens studenttid falt sammen med at en ny tid brøt inn i kulturlivet; i 1890 vant nyromantikken frem i lyrikken. A. H. Winsnes har hevdet Christensen mente man "skulle være dekadent". Dette er det imidlertid ikke belegg for. Christensen egen tolkning er at det er en inderliggjort naturalisme det dreier seg om, og senere litteraturforskere, bl.a. Willy Dahl (1965, 1983), (Eide 1981), har gitt ham rett. En "aktivt virkende humanitet" var hans ideal. (Francis Bull 1921)
Clichy (Hauts-de-Seine)
Historie
I 1830 ble en del av området lagt under kommunen Batignolles-Monceau, men i 1860 ble det meste av denne kommunen lagt under Paris og en del ble tilbakeført til Clichy. I 1867 ble en del av kommunene Clichy og Neuilly-sur-Seine slått samman til kommunen Levallois-Perret.
Hjalmar Christensen
Studier, tidlig forfatterskap
Christensen selv hadde alt i 1889 utgitt sin første fortelling, ''En frisindet. Et nutidsbillede''. I 1891 kom novellesamlingen Mat blod («Matt blod»), hvor han skildrer tidens dekadanse. Som tittelen antyder er han mildt kritisk til fenomenet. Dekadense i norsk sammenheng er "utenpåklistret" hevdet han. Garborg støtter ham i dette. Året etter forsøkte han seg med et skuespill, Loths hustru. I 1893 kom skuespillet En seirherre, som skildrer brytningene mellom det nye borgerskapet og den gamle embetsmannskonservatismen. Romanen Bastarder (1894) var et oppgjør med bohemene, mens skuespillet Folkets tjener var en satire over demokratiet. I 1895 utga han sammen med Vilhelm Dons, og Hugo Mowinckel under pseudonymet «Adolescentulus Olsen», den parodiske diktsamlingen Rythmeskvulp, hvor "nyromantikerne", særlig Vilhelm Krag men også Halvdan Christensen og Obstfelder får passet påskrevet. Christian Sinding satte musikk til tre av diktene samme år (Opus 29) og de ble fremført ved flere anledninger i Kristiania av skuespillerinnen Ragna Wettergren til stor jubel.
Clichy (Hauts-de-Seine)
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Clichy
Hjalmar Christensen
Studier, tidlig forfatterskap
Christensen var også en meget habil litteraturkritiker. I 1894 utga han Unge nordmænd, hvor han skrev om en rekke unge norske forfattere: Vilhelm Krag, Knut Hamsun, Gabriel Finne, Thomas Krag, Hans E. Kinck, Jacob Hilditch og Hans Aanrud. Året etter, i Nordiske kunstnere, stilte han seg positiv til hjemstavnsdiktningen ut ifra et kunstsyn som hevdet at man måtte ha dyp kjennskap til det tema man skrev om dersom det skulle bli god kunst. Det gjaldt både de førende internasjonale retninger og tanker i tiden, og den miljø man skulle skildre. Alt i 1894 skriver Christensen en prisbelønnet avhandling i magasinet "Samtiden" om Arne Garborg som "Jærbu og Europear" - 20 år før Thesens bok om det samme. Ingen hadde som ham maktet å føre de to momenter sammen i sin diktning som Garborg, mente Christensen. Garborg var også den eneste som hadde maktet å skrive den eneste virkelige dekadenseroman i Norsk litteratur: "Trætte Mænd".
Kulturhistoriske arbeider
I årene omkring århundreskiftet arbeidet Christensen mye med nyere norsk historie. Hans forskningssperiode var tiden mellom 1840 og 1870. I 1899, i anledning av professoratet, utga han Streiftog i Oplysningstiden og Af det norske aandslivs historie i det 19de aarhundrede som er interessant lesning enn i dag. Hovedverket er imidlertid Det nittende aarhundredes kulturkamp i Norge (1905). Som motto for boken valgte han et Schweigaard-sitat: «Ikke over, hvad vi ere, men over, hvad vi kunne vorde, skulle vi være stolte.» Den kritiske og aktivt virkende Schweigaard er da også Christensens ideal for nordmennene, mens han advarer mot fanatismen i legmannskristendommen og avholdssaken. I 1902 tok Christensen doktorgraden med avhandlingen «Gustave Flaubert. En studie over fransk romantik og realisme». Litteraturkritikken ble fortsatt med Vort litterære liv (1902) og Danske digtere i nutiden (1904).
Utover 1900-tallet utga Christensen en rekke romaner med kulturhistorisk innhold. De innledes av novellesamlingen Unge aar (1905) og den selvbiografiske Et liv (1909), før hans kanskje mest kjente verk, Fogedgaarden, kom i 1911. Fogedgaarden skildrer livet på en embetsmannsgård på Vestlandet gjennom perioden fra 1839 til 1890, altså omtrent den samme perioden som han før hadde skildret i sine kulturhistoriske arbeider. Brødrene (1911 skildrer 1870-årene, og Den gamle bygd (1913) og Den nye bygd (1914) skildrer industrialiseringen i tiden etter 1905. I Tuntræet (1917) og Dæmring (1918) gikk Christensen tilbake til opplysningstiden og foreningen med Danmark.
1. verdenskrig
Politisk var Christensen konservativ. Han var knyttet til embetsstandens tradisjoner, og han var bekymret for den personlige frihet i en tid som ble mer og mer preget av massedemokrati. Alt i skuespillet Folkets tjener (1895) hadde han påpekt faren flertallsstyret innebar for den personlige frihet, og i 1902 skrev han en satire over norsk partipolitikk.
Christensen var, som mange andre norske intellektuelle av sin generasjon, sterkt knyttet til Tyskland. Men også Frankrike sto ham nær. England hadde han som så mange i sin generasjon ikke noe særlig nært forhold til (Dale 1974). Den første krigshøsten rettet han skarpe angrep mot Gunnar Knudsens Venstre-regjering i et foredrag i Det Norske Studentersamfund, «Aarets politiske lærdomme for os». Sammen med broren, amtmann Ingolf Christensen, skrev han Fædrelandet i verdenskrigens lys (1916) som i detalj viser på hvilken måte man burde bygge opp Norges forsvar. Dette ble ikke tatt til følge i denne "pasifismens" tid. I bøkene Før og nu (1915) og Den hvide races selvmord (1916) uttrykte han sin bekymring for Europas fremtid. Etter Tysklands nederlag skrev han skuespillet Professor Marga (1920).
I de siste årene før sin død skrev Christensen Byzanz-Balkan (1923), en skildring fra Balkan, og satiren Klostret paa Undrum (1924).
Utmerkelser
Hjalmar Christensen har fått Hjalmar Christensenvegen i Førde oppkalt etter seg.
Laurids Nielsen
Laurids Nielsen eller Laurits Nilssøn, også referert til på latin som Laurentius Nicolai Norvegus, født 1538 i Tønsberg, død 5. mai 1622 i Vilnius i Litauen). Kong Johan III av Sverige gjorde ham til professor og husfar på sin presteskole i det nedlagte fransiskanerklosteret i Stockholm, og derav oppsto tilnavnet «Klosterlasse».
Laurids Nielsen var en norsk jesuittprest som arbeidet for gjeninnføringen av katolisismen i Skandinavia. Han kom som prest aldri tilbake til sitt norske hjemland, men virket i noen innholdsrike år i Sverige og besøkte Danmark. I en rekke år underviste han ved flere av jesuittenes læresteder i Europa sør og øst for Østersjøen.
Bakgrunn
Faren var kjøpmannen Nils Lauritzsøn (omkr. 1498–1580) fra Tønsberg. Han var av svensk opphav. Morens navn er ikke kjent, men det ser ut til at hun døde i 1557. Som katolsk ordensprest var ikke Lauritz Nilssøn gift. Det er kjent at han hadde to søstre, som begge ble gift. Den ene søsteren og hennes mann er nevnt som døde i 1573, og den andre er sist nevnt i 1581.Han er bare omtalt å ha hatt søstre. (Den ene av de to søstre fikk med tiden to dattersønner som ble jesuittstudenter i Braunsberg.)
Det har lenge vært en utbredt teori at Lauritz var sønn av Nils Jørgenssøn Frendesonius, en dansk skipper bosatt i Oslo. Han var gift med Hilleborg Jonsdotter av slekta på Hvam i Nes på Romerike, og paret hadde flere barn. Den mest kjente av dem var Jens Nilssøn, som ble biskop av Oslo. Duin betvilte, eller avskrev, denne teorien. Denne kombinasjonen av en velstående familie der husfaren het Nils og det besnærende i at opprøreren Klosterlasse skulle være bror av Oslobispen har imidlertid ført til at denne teorien fortsatt dukker opp, selv om senere forskning har vist at det var Tønsbergkjøpmannen Nils Lauritzsøn som var faren.
Da Laurids var omkring ti år, ble han elev ved Oslo katedralskole. Om hans ungdomstid vet man ellers ikke annet enn at han omkring 1558 var elev av Vor Frue Skole i København.
Senere drog han ut for å studere ved de katolske universitetene i Douai, Köln og Leuven. Om han før sin avreise var påvirket av katolisismen eller ikke, vet man ikke. De tre første av sine år i Leuven bodde han på stiftelsen Standonck, der to andre norske, Vasterus Vasteri fra Trondhjem og Johannes Tostanus har vært hans forgjengere. Våren 1561 ble han magister philosophiae, og reiste så på besøk hjem til Norge. Om han da var blitt katolikk, vites ikke med sikkerhet; sikkert er det derimot at det var under sitt opphold i Leuven at han gikk over til katolisismen. Konversjonen var i alle fall før september 1563.
Jesuitt
Etterpå trådte han inn i jesuittordenen 2. februar 1564. Etter at han det følgende år var blitt viet til prest, fortsatte han sine studier med den fremgang, at han ble magister in artibus, på samme tid som man utnyttet hans evner som lærer i forskjellige fag, lot ham preke, forestå de ignatianske åndelige øvelser, og annet. Han var som lærer ved jesuittenes kollegium i Leuven kollega til pater Robert Bellarmin, den senere kardinalen. Han arbeidet allerede fra 1571 målbevisst for å bli sendt som misjonær til Skandinavia.
Glødende i troen og ivrig i studier kunne pater Laurentius i fullt monn glede seg ved sine overordnedes tillit og tilfredshet. Han ble i 1575 profess «quatuor votorum» og foruten de tre sedvanlige ordensløfter avga det for jesuittene særlige løfte å påta seg enhvert oppdrag paven ville gi ham.
Sverige
Den gang pater Laurentius avgav det fjerde løfte var han allerede av sine overordnede bestemt for å dra til Sverige for der å virke for «Guds sak», det vil si søke å gjenforene landet med Roma «på enhver tillatelig måte». Med dette mål for øye forlot han Louvain, hvor han hadde oppholdt seg i så mange år, og tok i slutten av oktober 1575 til Braunsberg, hvor han ble vinteren over. I slutten av april 1576 var han ankommet til Stockholm og stod således midt oppe i den uro og gjæring, som var frukten av kong Johan IIIs katoliserende reformplaner og hans katolske dronning Katarina Jagellonicas stille men energiske virksomhet for å undergrave den lutherske kirke.
Ikke lenge etter sin ankomst til Stockholm ble pater Laurentius ansatt ved den nettopp anlagte høyskolen i hovedstaden, det såkalte «Collegium regium Stockholmense» (Det kongelige kollegium), hvis formål var å gi undervisning særlig om kirkefedrene, og som holdt til i det tidligere fransiskanerklosteret på Gråmunkeholmen, som nå er kjent som Riddarholmen. Av den grunn fikk han tilnavnet «Klosterlasse». På dette kollegiet underviste Klosterlasse i katolsk ånd, uten at dette ble blatant uttrykt. Men rektoren for Stockholms byskole, Abraham Angermannus, som var preget av den lutherske ortodoksi, gjorde motstand. Dette førte imidlertid bare til at han ble avsatt og hans skole ble slått inn under kollegiet.
Kong Johan III førte forhandlinger med Roma om å gjenføre Sverige til katolisismen, med visse protestantiske bruk i behold, blant annet uten kravet om prestenes sølibat (såsom hos for eksempel de katolske østkirkene), og at messen skulle kunne feires på folkespråket. Kongen ønsket også av nattverden skulle kunne meddeles lekfolket under begge skikkelser (ikke bare under brødets, men også vinens, skikkelse).
Under sin tid i Stockholm bidro Laurentius til at Johan IIIs liturgireform kunne gjennomføres. Han utdannet et antall personer og klarte å bevege flere svenske unge menn til å konvertere: I 1577 vant han seks konvertitter, som ble sendt for videreutdannelse til Collegium Germanicum i Roma; de følgende årene ble det flere. Fra 1578 ble det stadig tydeligere at Klosterlasse og hans øvrige lærekrefter var katolikker. Dette førte til at Sveriges lutherske erkebiskop Laurentius Petri Gothus vendte seg skarpt mot ham. Det kom til åpen motsetning. Men kongen holdt fast på Klosterlasse.
Under pestens herjinger i Stockholm forble Klosterlasse i Stockholm selv om han ble invitert til å bli med til Drottningholm dit hoffet ble evakuert, og hjalp i stedet de syke.
I Roma anså man at deres utsendte i form av Laurentius Nicolai var for ettergivende i forhandlingene med den svenske konge. Da flere jesuitter ankom Sverige fikk en pavelig diplomat, legaten pater Antonio Possevino, ledelsen for den svenske misjonen, noe som medførte at Laurentius ble tvunget til å bli mer radikal og forholdet med kongen dermed kjølnet. Etter at han fra først av hadde opptrådt med stor forsiktighet og behersket måtehold og vunnet stor anseelse med sin lærdom, sin dialektiske ferdighet og sin elegante latin, ble han slik etter hvert mer og mer pågående, inntil han til slutt kastet masken og fremkomme med de mest hensynsløse angrep på Luther og reformasjonen. hans anonyme «Brev fra Satan til de lutherske prester» vakte også stor forbitrelse.
Satansbrevet er skrevet med meget humor. I den historiske sammenheng var det imidlertid naturlig nok sårede for dem det rettet seg til i en slik grad at det bidro til at Klosterlasse ble utvist.
Han falt også i unåde hos kongen, som ble harm over at Klosterlasse og de andre jesuittene i Sverige ikke ville eller kunne få noe kompromiss i stand mellom ham og Roma. Etter et folkeoppløp i Stockholm i pinsen 1580 var Klosterlasses stilling i den grad rokket at kongen avsatte ham fra kollegiet og forviste ham fra hovedstaden. I august samme år forlot han Sverige; at hans oppdrag mislyktes, var for en stor del hans egen skyld, om et enn visstnok er så, at en mer besindig opptreden heller ikke ville ført til målet.
Etter forvisningen fra Sverige
Om Klosterlasses senere skjebne vet man at Possevino sørget for at han ikke reiste tilbake til Braunsberg, der flere av de konvertitter han hadde vunnet i Sverige fikk sin presteutdannelse. Han underviste i 1581 ved jesuittkollegiet i Wien, fra 1582 an der jesuittenes høyskole i Olmütz (Olomouc) i Mähren, som liksom Braunsberg var et av utgangspunktene for den katolske propaganda i Norden, og fra 1585 ved Clementinum i Praha, der han i 1587 ble promovert til dr. theol.. I Praha fikk han i 1600 besøk av sin søstersønn, den senere prost i Tønsberg Finn Sigurdsen.
Han var deretter ved jesuittkollegiet i Graz (1589–1598) og så atter i Wien. Han var også en tid i Roma.
Klosterlasse var i 1600 utsett til den katolske kirkes ekspert på skandinavisk misjon. Klosterlasses gode venn, Robert Bellarmin, som nå var blitt kardinal, hadde da lagt inn et godt ord for ham.
I 1602 var Klosterlasse ved jesuittenes Lyceum Hosianum i Braunsberg, hvor han avfattet sitt betydeligste skrift: Confessio christiana, som utkom på latin i 1604. På dansk kom det ut det følgende året, trykt i Braunsberg, tilegnet kong Christian IV, samt Danmarks og Norges adel og råd.
Danmark
Med dette skriftet, som skulle fjerne miskjennelsen av den katolske lære og bane veien for den dansk-norske kirkes omvendelse til den eneste saliggjørende tro, gav han seg i året 1606 på vei til Danmark, hvor han først i hemmelighet oppholdt seg i Helsingør og senere reiste til København. I København var han naiv nok til ikke bare å oversende kongen et latinsk og dansk eksemplar av sin «Bekjennelse», men til også å tilby sin hjelp til å utjevne de religiøse stridigheter og frembringe enhet i religionen. Men i stedet for å motta hans tilbud lot man ham transportere ut av landet.
Etter forvisningen fra Danmark
Etter dette mislykkede forsøket på å erobre det frafalne Danmark tilbrakte Klosterlasse sine senere leveår dels i Braunsberg, dels på andre steder i Mellom-Europa. Han underviste så skandinaver i Baltikum med tanke på at de som katolske prester skulle kunne reise til sine hjemland.
Han var i Riga fra 1610 og underviste og var sjelesørger ved jesuittenes seminar der. I Riga møtte han som gammel mann svenskekongen Gustav II Adolf som hadde inntatt byen i 1621 under den andre polske krig; han ble gjenkjent og de munnhugdes. Kongen formante ham:
Klosterlasse, da godt over 80 år gammel, oppgis å ha svart:
Skolmenholmen
Skolmenholmen var et norsk direktesendt portrettprogram som gikk på TVNorge sommeren 1998. Programmet ble ledet av Tine Skolmen, med Jon Skolmen som medhjelper (stod blant annet for grilling av mat). Programmet ble sendt fra en holme i Oslofjorden og gikk ni søndagskvelder.
Laurids Nielsen
Etter forvisningen fra Danmark
Deretter fikk han fritt leide sammen med øvrige jesuitter til Wilno, der ordenen hadde et universitet. Der døde han følgende år, 5. mai 1622.
Minnetavler
Minnetavler ble avduket i jesuittenes St. Johannes-kirke i Vilnius av kong Harald V i 1998, og på veggen til St. Olav katolske kirke i hans fødeby Tønsberg i 2022, på 400-årsdagen for Klosterlasses død, av ambassaderåd Gina Kazlauskiene.
Skolmenholmen
Programmet ble gjestet av Anne-Kat Hærland, Anne Lise Ryel, Vigdis Hjort, Camilla Harket, Brede Bøe, Morten Krogvold, Bjørn Tore Godal, Kristin Johnson og Anders Hornslien.
Seertall og mottakelse
Programmet ble ingen seersuksess.
Det fikk hard medfart av VGs anmelder som blant annet kalte det «et usjarmerende, hjelpeløst lite portrettprogram».
NITZ
Network Identity and Time Zone (NITZ) er en funksjon i mobilnett som stiller klokken på mobiltelefonen likt med systemtiden i mobilnettet. I Norge er det bare det nå nedlagte mobilnettet til MTU (tidligere Teletopia) som har hatt denne fuksjonen til nå. Med Telenors oppgradering av nettet sitt med Huawei maskinvare fra 2009 til 2015 ser det ut til at de også vil tilby dette.
Saint-Barthélemy
Saint-Barthélemy (også kjent som Saint Barts, Saint Barths, og Saint Barth) er en liten øy i Karibia. Fra 2007 er den en fransk oversjøisk kollektivitet; før det var den en del av det oversjøiske departementet Guadeloupe. Ved begynnelsen av år 2014 hadde øya et innbyggertall på 9,171 mennesker. Det offisielle språket er fransk. Saint-Barthélemy er drøyt 10 km lang og knapt 4 km på det bredeste, totalt cirka 21 km² i størrelse. Øysamfunnet har en tilknytningsavtale med EU.
Denne lille øya var Sveriges siste koloni. Kong Gustav Ⅲ av Sverige byttet den til seg fra Frankrike i 1784. Nesten hundre år senere, i 1878 solgte svenskene den tilbake til franskmennene, men den dag i dag finnes det mange spor der fra svensketiden. Hovedstaden på øya er Gustavia, som ble oppkalt etter Gustav Ⅲ.
Bierbrouwerij de Koningshoeven
Bierbrouwerij de Koningshoeven er et nederlandsk trappistbryggeri grunnlagt i 1884 innenfor veggene til klosteret Onze Lieve Vrouw van Koningshoeven i Tilburg (Berkel-Enschot).
Saint-Barthélemy
Geografi
Saint-Barthélemy ligger 250 km øst for Puerto Rico, 230 km nordvest for Guadeloupe og 25 km sørøst for Saint Martin. Øyene Saba og Anguilla i De små Antiller ligger også i nærheten. Kystlinjen er på 32 km og det høyeste punktet er Vitet med 286 moh. Øyas maritime økonomiske sone er på 4 000 km².
Øya er kupert og har et areal på 21 km², medregnet småøyene rundt er arealet på 25 km². Noen av småøyene er île Chevreau, Coco, île Fourchue, île Frégate, La Tortue, île Le Boulanger, Les Grenadins, Pain de Sucre, île Pelé, île Petit Jean og Toc Vers.
Bierbrouwerij de Koningshoeven
Historie
Bryggeriet begynte å eksportere ølet sitt i 1985, og i 1989 ble bryggeriet modernisert.
Saint-Barthélemy
Geografi
Øyas største tettsted, Gustavia, er oppkalt etter kong Gustav Ⅲ av Sverige.
Bierbrouwerij de Koningshoeven
Historie
Fra 1980 frem til 1999 ble bryggeriet drevet av munkene. På grunn av problemer for de aldrende munkene å drive bryggeriet, ble det opprettet ett datterselskap underlagt det store og kommersielle bryggeriet, Bavaria. I 1999 begynte det nye firmaet å overta den daglige driften, men de leide bygninger og utstyr fra klosteret.
Saint-Barthélemy
Geografi
Den eldste bebyggelsen på øya er landsbyen Lorient (eller L'Orient).
Bierbrouwerij de Koningshoeven
Historie
Som ett resultat av denne avtalen oppsto det en uenighet med den Den Internasjonale Trappist Foreningen, organisasjonen som forvalter merkevaren Trappist. De mente at denne nye typen av drift var i strid med reglementet for hvilke varen som kunne merkes Autentisk Trappist Produkt logoen. Selv om ølet fortsatt ble brygget innenfor klosterets murer mente man at avtalen med Bavaria var for kommersiell. Som ett resultat av dette avsluttet Bavaria sin bruk av Trapist-logoen 1. desember 1999. Bryggeriet fortsatt derimot å merke ølet sitt som Trappistøl.
Saint-Barthélemy
Geografi
Tidevannsforskjellen på Saint-Barthélemy er på 8-15 cm.
Bierbrouwerij de Koningshoeven
Historie
Etter en lengre studie av alle involverte parter, og en oppdatering av avtalen mellom klosteret og bryggeriet fikk ølet igjen lov til å preges med trappist-logoen fra 9. september 2005. Som en del av denne avtalen har munkene igjen tatt en mer aktiv kontroll av den daglige driften.
Saint-Barthélemy
Klima
Saint-Barthélemy har et tropisk klima. Middeltemperaturen om vinteren er 26 ℃ med temperaturer opptil 33 ℃ og om sommeren er middeltemperaturen 28 ℃ med temperaturer opptil 35 ℃. Vannet er 1 ℃ varmere enn luftens middeltemperatur, og på ettermiddagene kan det være korte regnskyll. Det er ikke uvanlig med storm, og av og til orkan, i perioden fra september til november.
Bierbrouwerij de Koningshoeven
Ølsorter
Ølet og bryggeriet markedsføres som regel under navnet La Trappe, men i noen land (USA), brukes navnet Koningshoeven. Det er det eneste bryggeriet utenfor Belgia som produserer Trappistøl og produserer følgende øl:
Saint-Barthélemy
Demografi
Saint-Barthélemy gjennomførte en folketelling i januar 2007, hvor øyas befolkning ble telt til 8 450 innbyggere. Befokningstettheten var 402 pr km². Per 1. januar 2014 hadde øya 9,171 innbyggere.
Bierbrouwerij de Koningshoeven
Ølsorter
I tillegg til merkenavnet La Trappe produserer bryggeriet også Tilburg's Dutch Brown Ale. Mesteparten av dette ølet blir eksportert.
Koralbok
Koralbok er en samling salmemelodier. En koral er en salmemelodi. Koralboka inneholder etter norsk tradisjon et arrangement for fire stemmer av koralen. Organisten bruker normalt den autoriserte koralboka til å lede menighetssangen, men kan også spille andre harmoniseringer så lenge melodiformen er den samme. På den måten vil det bli en enhetlig sang i kirken, uavhengig av hvor i landet man befinner seg.
Bierbrouwerij de Koningshoeven
Ølsorter
Vannet til ølet hentes fra fem brønner på klosterets område som er 200 meter.
Saint-Barthélemy
Demografi
I motsetning til mange andre øyer i Vestindia er de fleste innbyggerne på øya hvite. Hovedspråkene er kreol og fransk.
Bierbrouwerij de Koningshoeven
Bryggeriet
Bryggeriet har tillatt at ledig kapasitet brukes til å brygge andre øl. Wieckse Witte og Chimay har blitt brygget her tidligere.
Koralbok
Litteratur
Det er utgitt leksikalske verk om salmediktere og koralenes komponister.
En generell innføring i liturgi-, salme- og koralhistorie finnes i:
Koralbøker i Den norske kirke
I Den norske kirke har det vært en rekke slike samlinger. Frem til 1814 fikk Norge alle salme- og koralbøker fra Danmark. Men ikke alle de danske koralbøkene fikk like stor utbredelse i Norge. Mange organister utarbeidet sine egne, håndskrevne koralbøker. Noen av disse er bevart. De er av varierende kvalitet og kan være mer eller mindre avskrift av en av de trykte koralbøkene. De første koralbøkene er egentlig salmebøker med melodi. Den første spilleboken er Breitendichs fra 1764. Den inneholder melodier med besifret basslinje, såkalt generalbass. Organisten måtte selv fylle ut mellomstemmene. Den første fullt utskrevne koralboka i dansk-norsk tradisjon er Ole Andreas Lindemans fra 1835/38. Den ble autorisert til utelukkende bruk og skapte mye motstand på landsbygda. Ludvig Mathias Lindemans koralbok var også kontroversiell ettersom utgiveren ikke ønsket å gjeninnføre de gamle rytmiske former av melodiene fra reformasjonstiden. Autorisasjonen av hans koralbok satte punktum for den såkalte salmesangstriden. Lindemans egne melodier er koralbokas store styrke. Mange av dem synges ennå.
Bierbrouwerij de Koningshoeven
Bryggeriet
Som med andre trappistbryggerier eksisterer kun bryggeriet for å finansiere klosteret.
Tidligere ble bryggeriet kaltDe Schaapskooi, og dette navnet brukes fortsatt uformelt i området.
Saint-Barthélemy
Politikk
Administrativt var øya Saint-Barthélemy en fransk kommune (commune de Saint-Barthélemy) og en del av Guadeloupe, som er en oversjøisk region og et oversjøisk departement, og dermed en del av Den europeiske union.
I 2003 stemte øyas befolkning for å bli skilt fra Guadeloupe for å danne et eget fransk collectivité d'outre-mer. 7. februar 2007 godkjente det franske parlamentet et lovforslag som ga både Saint-Barthélemy og naboøya Saint-Martin status som collectivité d'outre-mer. Den nye statusen trådte i kraft den 22. februar 2007. Saint-Barthélemy fortsatte å være en del av EU. Saint-Barthélemy fikk imidlertid som følge av den store avstanden til fastlandet og Frankrike, vanskelig for å overholde alle EU-standarder. Øya ble utmeldt med virkning fra 2012, men fikk en tilknytningsavtale. Saint-Barthélemy omfattes av EUs budsjetter, og bruker dessuten euro.
Det første lokalvalget for Saint-Barthélemy ble avholdt 1. juli 2007, hvor Bruno Magras og hans parti Saint-Barth d’abord! i samarbeid med Union pour un mouvement populaire fikk 72,23% av stemmene. Andre valgomgang ble avlyst, da ett parti hadde oppnådd flertall.
Resultat etter lokalvalget i 2007:
Transport og kommunikasjon
Saint-Barthélemy har en liten flyplass, Gustav III lufthavn, som betjenes av små rutefly. De fleste flyene som lander på øyas flyplass har færre enn 20 passasjerer, slik som Twin Otter.
Øyas flyselskap St. Barth Commuter flyr til begge flyplassene på Saint Martin, Prinsesse Juliana internationale lufthavn og den mindre flyplassen L'Espérance lufthavn. WinAir har også flygnigner til øya fra Saint Martin. Det går også charterfly fra San Juan på Puerto Rico med Tradewind Aviation.
Den nærmeste flyplassen for større fly ligger på Saint Martin.
Det er daglig fergeforbindelse fra Gustavia både til den nederlandske hovedstaden på Saint Martin, Philipsburg, og til den franske, Marigot.
Økonomi
Den offisielle valutaen på Saint-Barthélemy er euro.
INSEE estimerte bruttonasjonalprodukt for Saint-Barthélemy til å være 179 millioner euro i 1999, noe som tilsvarer 26 000 euro pr innbygger. BNP pr innbygger i 1999 var 10% høyere enn den europeiske delen av Frankrike
Turisme er en viktig næringsvei for Saint-Barthélemy. Øya har 25 hoteller, hvorav de fleste har færre enn 15 rom. Det største hotellet er Guanahani med 70 rom.
Columbus oppdager øya
Christofer Columbus oppdaget øya i 1496 og oppkalte den etter sin yngre bror, Bartholome. Den ble imidlertid først angitt som en liten prikk på et spansk kart i 1523, da under navnet San Bartolemé. På grunn av topografien tok det lang tid før noen bosatte seg der.
Øya er fjellrik, med bratte bakker, men uten tilgang på ferskvann. Dette gjorde det vanskelig for sukkerindustrien å etablere seg. Derfor kom det også få slaver dit, men franskmenn og svensker brukte øya som handelsstasjon. Det ble aldri noen stor andel slaver på denne øya, som sammen med Grand Cayman var en av få øyer i Karibia der flertallet av innbyggerne var og er hvite.
I 1648 kom det noen franske nybyggere dit, men de ble drept av karibiske krigere etter noen år. Senere etablerte en gruppe hugenotter fra Normandie seg på øya for å drive piratvirksomhet i området, og St. Barths ble etterhvert en base for slik virksomhet. Piratene angrep til stadighet spanske galleoner i disse farvannene.
Svensk etablering i Vestindia
Gustav Ⅲ ble Sveriges konge i 1771. Han ville at landet igjen skulle bli en europeisk stormakt, og var i så måte inspirert av Danmarks økonomiske utbytte fra koloniene i Dansk Vestindia. Han ønsket seg derfor egne kolonier, som på den tiden var et symbol på makt og prestisje.
I 1784 fant det sted en uventet og underlig transaksjon mellom Frankrikes Ludvig XVI og svenskekongen. Mot at Frankrike fikk overta et større varehus (det vil si handelsrettigheter) i Göteborg, skulle Sverige få øya Saint-Barthélemy.
Den 23. august 1784 fortalte kongen under et møte med riksrådet at Sverige nå var i besittelse av en øy i Vestindia. Dette kom åpenbart som en overraskelse på mange av medlemmene av rådet. Den første rapporten om øya kom fra den svenske generalkonsulen i den franske byen L'Orient, Simon Bérard. Han rapporterte:
Ifølge Bérard var det ingen muligheter for å begynne med jordbruk der, fordi jorden var for karrig. Øyas eneste fordel var en god havn. Derfor anbefalte han kongen at øya skulle gjøres om til et frihandelsområde.
Svensk slavehandel etableres
På den tiden hadde Frankrike problemer med å få tak i nok slaver til sine egne kolonier i området, på grunn av smuglervirksomheten i området. Svenskene håpet derfor på å kunne bruke øya som base for slaveeksport til de franske koloniene. Dersom dette ble en suksess, var det tanken at Sverige senere skulle utvide sitt koloniherredømme til flere øyer i området. Svenskekongen kjente til at de største slavehandelsnasjonene i Europa, Storbritannia, Frankrike, Portugal, Spania og Nederland, tjente stort på sin slavehandel, og derfor fulgte han Bérards anbefaling. Han døpte om hovedstaden på øya til Gustavia, og prøvde å omdanne Saint-Barthélemy til et sentrum for slavehandel. Slik ble Sverige en slavehandelsnasjon.