cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norges riksvåpen
Hjelmtegn
Riksvåpenet som kongevåpen i middelalderen ble brukt med hjelm, hjelmklede og hjelmtegn i form av en skjerm og på den en oppvoksende løve med øks og krone. Riksvåpenet og det offisielle kongevåpenet har ikke hjelm og hjelmtegn i dag, men både kong Haakon og kong Olav har brukt våpen med hjelm, hjelmklede og hjelmtegn etter modellen fra middelalderen. Kongens personlige våpen med hjelmtegnet ser man blant annet på noen jubileumsmedaljer og -mynter fra 1900-tallet og på det personlige seglet til Haakon VII. Dette våpenet er blitt kalt «Det lille kongevåpen» i Norges Banks omtale av 100-kronersjubileumsmynten utmyntet i 1982 ved kong Olav Vs 25-årsjubileum som konge.
Staten bruker ikke riksvåpenet med hjelm eller hjelmtegn, men våpenskjoldet for forsvarssjefen har slikt utstyr. På riksvåpenet bruker staten en bøylekrone på øvre skjoldkant. I riksvåpenets versjon av 1905 var det øverst på bøylekronen, plassert noe bak og noe over rikseplets kors, en liten oppvoksende løve med øks og krone. Denne løven minner noe om et hjelmtegn. Løvens plassering på kronen ble kritisert av Hallvard Trætteberg, og den brukes ikke i riksvåpenets versjon av 1936 eller senere. Derimot er den oppvoksende løven brukt i kongevåpenet og i kongene Haakons og Olavs lille kongevåpen, som har riksvåpenets skjold med hjelm, hjelmtegn og hjelmklede.
Stil og form
Gjennom århundrer og i takt med skiftende moter innenfor kunst og heraldikk har riksvåpenets utseende variert. Innholdet i seg selv har stått uforandret siden 1200-tallet. I senmiddelalderen ble økseskaftet gradvis forlenget, inntil hele øksen ble avbildet som en langskaftet hellebard. Skaftet ble også mer og mer krummet, slik at det passet til skjoldformene som da var populære og som myntbilde. En løve med bøyet rygg, delvis holdende og delvis stående på en krumskjeftet hellebard (også kalt «gyngehesten»), var stort sett enerådende gjennom dansketiden. Biskop Pontoppidans kart over Det sydlige Norge fra 1775 gjengir i kartusjen et norsk riksvåpen med trekantet skjold som i middelalderen, og med løven holdende en kortskaftet øks (se galleriet). På begynnelsen av 1800-tallet tok flere nordmenn til orde for å gå tilbake til øksen med kort skaft. Kortskaftet øks ble i 1814 foreslått av kontorsjef Lundh, og i anonymt forslag til Stortinget 24. september 1821.
På riksvåpenets skjold ble det gradvis tatt i bruk en stilisert krone fra henimot år 1500. Kronen fikk bøyler fra 1600-tallet, særlig etter at en slik virkelig kongekrone ble laget i 1671 etter innførselsen av eneveldet, og unionskongene ble kronet med den.
Offisiell versjon av 1844
Kong Oscar I bestemte riks- og kongevåpenets utseende ved kongelig resolusjon av 10. juli 1844. Da ble den kortskaftede øksen fastsatt, men stadig hadde løven en bøyd rygg. Skjoldformen ble nærmest firkantet etter tidens heraldiske mote. Dette var første gang en offisiell utforming av riksvåpenet ble lovfestet. Resolusjonsteksten fastslår at Norges riksvåpen er:
Unionsvåpenet ble lite brukt i Norge, og aldri for rent statlige formål innenlands. Men det var våpen for de forente rikers felles institusjoner – kongen og utenrikstjenesten. Det ble derfor brukt av alle utenriksstasjoner og konsulater og ble godt kjent i utlandet. I Sverige var det ofte å se i reklame for firmaer med status som «Kungl. Hofleverantör».
Offisiell versjon av 1905
Etter unionsoppløsningen ble en ny offisiell våpentegning innført etter forslag fra blant andre Harry Fett i samråd med den danske heraldikeren Anders Thiset, og i en tegning av den kjente kunstmaleren Eilif Peterssen. Denne våpenavbildningen gikk tilbake til forbilder fra middelalderen med en mer opprett løve i en trekantet «gotisk» skjoldform. Hovedtrekkene i Peterssens tegning av riksvåpenet ble fastsatt – nokså unødvendig detaljert – i en kongelig resolusjon av 14. desember 1905, der det blant annet heter:
En variant av riksvåpenet er ifølge kgl. res. av 30. desember 1905, «det til offentlig Brug bestemte Kongevaaben» som består av
Offisielle versjoner av 1937 og 1992
Peterssens tegning av riksvåpenet ble populær og brukt både av kongen og staten til 1937. Arkivar og kunstner Hallvard Trætteberg hadde da utformet en ny og strengere stilisert tegning i ren flatestil. Denne versjonen ble tatt i bruk som offisiell og normal utforming av riksvåpenet for staten. Den møtte en del kritikk og ble blant annet kalt «den utsultede katta». Kongen beholdt løven stilisert som i 1905-versjonen og bruker den fremdeles i kongeflagget og kongevåpenet.
Hallvard Trætteberg skrev (i sin artikkel i festskrift til Francis Bull) at han var imot den lille oppvoksende norske løven bak rikseple og kors på bøylekronen. Denne løven var etter et forslag fra Anders Thiset. Riktignok gjør den lille løven Norges heraldiske kongekrone original i forhold til alle andre kongekroner i verden. Men den er en figurtype som mer tilsvarer et hjelmtegn, og den framstår ulogisk og uheldig på en bøylekrone, mente Trætteberg. Den lille og særpregede halve løven ble fjernet i riksvåpenets versjon av 1937 og er ikke senere kommet tilbake.
I samarbeid med Utenriksdepartementet ble Trættebergs versjon av riksvåpenet bearbeidet av den kjente grafikeren Sverre Morken i 1992. Blant annet ble klørne på løvens venstre forlabb justert.
Stortingets offisielle versjon 2016
Stortinget besluttet i 2016 å bruke, for sin egen del, Norges riksvåpen i en ny utforming, men fortsatt med det samme heraldiske innholdet som er beskrevet (blasonert) i den kongelige resolusjonen av 19. mars 1937, sitert ovenfor. Den nye versjonen brukes som Stortingets visuelle profil og blir gjengitt såvel i riksvåpenets heraldiske farger (tinkturer) som ensfarget i svart, rødt og gull samt i en ren strektegning. Utformingen er tegnet av designbyrået Uniform, Oslo, i samarbeid med presidentskapet, Stortingets administrasjon og heraldisk sakkunnskap.
Andre versjoner mellom 1940 og 1976
Under den 2. verdenskrig innførte de nazistiske myndighetene etter beslutning av Vidkun Quisling 18. desember 1943 en stilisering av riksvåpenet som mer nærmet seg Peterssens versjon fra 1905. Det var utformet av byfogd Wilhelm Frimann Koren Christie i samarbeid med reklamekunstneren Harald Damsleth. I stedet for kongekronen med bøyler ble det brukt en åpen bladkrone. NS-versjonen ble brukt på ett frimerke (Kr. 1,50), utgitt 15.2.1945. På mynter av jern og sink preget under okkupasjonen ble kongens monogram erstattet med riksvåpenet i Trættebergs utforming, men uten kongekrone. Etter frigjøringen i 1945 gikk staten tilbake til Trættebergs versjon fra 1937, mens kongen fortsatte å bruke 1905-versjonen.
På norske pengesedler utstedt av Norges Bank etter krigen ble sedlene i den provisoriske serie III (1945-55) og den definitive serie IV (1948-76) utstyrt med en egen versjon av riksvåpenet, i hovedsak som Trættebergs versjon fra 1937, men mer naturalistisk i detaljene, blant annet med mer «ragget» løvepels og en avvikende kongekrone. Dette våpenet var tegner av arkitekt Arnstein Arneberg,som også sto for utformingen av sedlene i serie IV. Sedlene i serie V (1962-87) ble utstyrt med riksvåpenet fra 1937. På sedlene i de senere seriene VI og VII er riksvåpenet ikke avbildet.
Zhalinghu
Zhalinghu (Gyaring Hu) er en innsjø i provinsen Qinghai vest i Folkerepublikken Kina som har et areal på 570 km². Sjøen ligger på 4287 meter over havet og er en av Huanghes kildesjøer. Vannet er klart og har et rikt fiskeliv. Det største dypet er på 30 meter.
Mitt Dansecrew
Mitt Dansecrew er et norsk underholdnings- og talentprogram som gikk TV 2 i 2015. Programleder var Stian Blipp. Programmet gikk ut på at åtte norske kjente personer fikk tildelt hver sin dansegruppe, og skulle konkurrere mot hverandre. Hvilke dansegrupper som gikk videre til neste sending var avhengig av seernes stemmer. Programmet gikk på fredagskvelder.
Programmet ble ingen seersuksess og det ble derfor bare en sesong.
== Deltakere ==
Schweinau undergrunnsstasjon
Schweinau er en undergrunnsstasjon på Nürnbergs undergrunnsbanenettverk. Schweinau er på linjen U2 og forsterkerlinjen U21.
Fra stasjonen sto ferdig i januar 1984 og frem til utvidelsen til Röthenbach sto ferdig i september 1986 var Schweinau endestasjon for U2.
Allocasuarina
Røttene har stor evne til å fiksére nitrogen, og derfor vil disse artene i praksis øke jordens fruktbarhet i de områdene hvor de vokser.
Draža Mihailović
Dragoljub «Draža» Mihailović (serbisk: Драгољуб «Дража» Михаиловић) (født 27. april 1893, død 17. juli 1946) var en serbisk general, mest kjent som lederen av Den jugoslaviske kongelige hæren i faderlandet. Han samarbeidet med Nazi-Tyskland under andre verdenskrig. Han deltok også i første verdenskrig.
USAs president Harry S. Truman tildelte Mihailović Legion of Merit for hans innsats da han reddet 500 amerikanske soldater under andre verdenskrig.
Trilogy
Trilogy er det tredje soloalbumet til den svenske gitaristen Yngwie Malmsteen. Albumet ble utgitt i 1986.
Draža Mihailović
Etter krigen gikk han i dekning, men ble omsider fanget, dømt til døden for krigsforbrytelser og henrettet av partisanene som hadde kommet til makta.
Pierre Laval
Pierre Laval (født 28. juni 1883 i Châteldon, Puy-de-Dôme, Frankrike, henrettet 15. oktober 1945 i Fresnes, Val-de-Marne) var en fransk politiker. Han var Frankrikes statsminister 1931–1932, 1935–1936, 1940 og 1942–1944. I 1942 dannet Laval sin siste regjering og ble Vichy-regimets reelle leder. Han samarbeidet med den tyske okkupasjonsmakten. Etter andre verdenskrig ble han stilt for retten for høyforræderi. Han ble dømt til døden og henrettet. Laval er kalt «Frankrikes quisling».
Liv og virke
Laval var utdannet jurist og arbeidet som advokat. Han var i sin ungdom sosialist og ble i 1903 innvalgt i Assemblée Nationale. Fra første verdenskrig beveget han seg etterhvert mot høyre på det politiske spektrum, og neste trinn i hans politiske karriere var en borgermesterpost i 1924 i byen Aubervilliers, innen han i 1927 ble valgt inn i Frankrikes senat.
I løpet av 1930-årene satt han ofte i regjering, og to ganger var han statsminister, skjønt ikke så lenge. I den perioden var han i mot det tyske styre, og han søkte at få til en allianse med Benito Mussolinis Italia og Josef Stalins Sovjetunionen mot Tyskland. I 1934 representerte han sitt land under Folkeforbundets behandling av Saar-spørsmålet.
I forbindelse med Italias ønske om å invadere Abessinia forsøkte han seg sammen med den britiske utenriksminister Samuel Hoare som fredsmegler, deres forslag, Hoare-Laval-pakten, ble oppfattet som for ettergivende overfor Mussolini. Etter dette gav Laval ham, på vegne av Frankrike, en slags underhåndsgodkjennelse, som betød at Frankrike ikke ville blande seg eller protestere mot Italias planer. I det store og hele førte han forøvrig en kritisk utenrikspolitikk mot Storbritannia, mens han strebet etter tilnærming til Sovjetunionen og det fascistiske Italia. Forløpet gjorde at han måtte tre tilbake som statsminister for annen gang.
Mot slutten av 1930-årene var Laval formelt ute av politikken. Men han konsentrerte seg om å bygge opp et medieimperium som gav ham fornyet innflytelse i praksis. Etter invasjonen av Frankrike i midten av 1940 og landets nederlag mot tyske styrker, brukte han sin innflytelse til å støtte Vichy-regjeringen, som fra starten ble ledet av Philippe Pétain. Laval ble snart visestatsminister, og som sådan foreslo han en allianse med Nazityskland.
Han viste hurtig sin vilje til samarbeide med tyskerne, men han ble av noen regjeringsmedlemmer etter hvert funnet for samarbeidsvillig, mens Pétain fant ham for populær og derfor kastet ham ut av regjeringen. Etter et attentat mot Laval ble han imidlertid snart tatt til nåde igjen, denne gang som statsminister.
Da de allierte styrker invaderte Frankrike i 1944, måtte Lavals regjering flytte flere ganger. I september 1944 ble Laval – etter eget utsagn mot sin egen vilje – bragt til Sigmaringen i Tyskland, der han sammen med marskalk Pétain fikk bo i Schloss Sigmaringen, tilhørende fyrsten av Hohenzollern. I januar 1945 dro han med 19 medlemmer av sin regjering 14 km avgårde til Stauffenbergschloss i Wilflingen. På begge steder ledet han en marionetteregjering i eksil, med kabinettmøter, egen fransk dagsavis og egne franske vakter. I april 1945 ble han fløyet av Luftwaffe til Barcelona i Spania. General Francos regjering gikk etter 90 dagers betenkningstid med på general Charles de Gaulles anmodning og overleverte Laval den 30. juli 1945 til amerikanerne i Østerrike. Fra fangeleiren der ble han i juli overlevert til den nye franske regjering. Den innledet en rettssak mot ham for høyforræderi. Den 9. oktober ble han dødsdømt, og da han forsøkte å komme henrettelsen i forkjøpet med et selvmordsforsøk, mislyktes det, fordi cyaniden var blitt for gammel og hadde mistet sin fulle kraft. Han var således halvt bevisstløs etter forsøket da han ble henrettet ved skyting 15. oktober 1945.
NHL Entry Draft 2000
NHL Entry Draft 2000 ble holdt 24. juni til 25. juni i Pengrowth Saddledome i Calgary i Alberta. Dette var den første NHL Entry Draft der en keeper ble tatt først i første runde, da New York Islanders valgte Rick DiPietro som deres førstevalg.
Slaget ved Dunbar (1296)
Slaget ved Dunbar var det første i en serie av konflikter og krigshandlinger i begynnelsen av den skotske uavhengighetskrigen som utspant seg den 27. april 1296 ved festning Dunbar Castle ved kysten av Nordsjøen i det sørøstlige Skottland, omtrent 50 km øst for Edinburgh og 50 km fra den engelske grensen nord for Berwick-upon-Tweed.
Slaget utspilte seg grunnet at Edvard I av England krevde som Skottlands overherre at den skotske vasallkongen Johan Balliol skulle stille med tropper i den pågående krigen som England hadde med Frankrike. Kravet om å kjempe på kontinentet i Englands kriger var umulig for den skotske adelen og Balliol å akseptere. Balliol fornektet sin troskap til den engelske kronen, og en engelsk hær ble sendt nordover. Til tross for å holde en tilsynelatende overlegen posisjon på slagmarken, trodde skottene at engelskmennene forsøkte å flykte, rykket fram nedover skråningen, kun for å bli beseiret i et enkelt angrep. Rundt 100 skotske riddere og adel ble tatt som fanger med Balliol flyktet sørover til Perth og overga seg betingelsesløst til Edvard i juli.
Bakgrunn
Da Aleksander III av Skottland døde i 1286, og hans siste gjenlevende slektning i 1290, var det fare for at ulike fraksjoner av den skotske adelen ville gå til borgerkrig i kampen om tronen. Kong Edvard I av England ble invitert til å megle i valget av en ny konge blant 13 konkurrenter. Han kom og krevde at skottene aksepterte ham som deres føydale overherre, og valgte den ettergivende Johan Balliol, og fortsatte å behandle Skottland som en føydalt len. Edvard behandlet Balliol med forakt de neste årene, som at han krevde at Balliol gjentatte ganger skulle møte i London for å svare på forespørsmål fra skotske undersåtter, til tross for at det var brudd på Birgham-traktaten. Men da Edvard krevde at Balliol skulle stille med soldater til hans krig med Filip IV av Frankrike, var grensen nådd for skottene. I praksis ble Balliol satt på sidelinjen mens hans eget råd dannet et nytt råd med tolv adelsmenn, som i Balliols navn gikk inn i en allianse med Frankrike i Dugnfermline Abbey i februar 1296.
Opptakt til slaget
Edvard invadert Skottland i mars 1296 for å straffe kong Johan Balliol for at nektet å støtte engelsk militæraksjon i Frankrike. Etter plyndringen av Berwick-upon-Tweed, ble han i byen i en måned og overvåket styrkingen av forsvaret, før han hastet avsted for å fullføre erobringen av Skottland. Den 5. april mottok han en melding fra kong Johan hvor han avsverget enhver lojalitet til den engelske monarken. Edvard skal da ha sagt, mer i forakt enn i sinne: «O' foolish knave! What folly he commits. If he will not come to us we will go to him.» («O’ tåpelige kjeltring ! Hvilken dårskap han begår. Hvis han ikke kommer til oss, går vi til ham.»)
Forsvarerne av festningen sendte meldinger til kong Johan, som imidlertid hadde slått leir med hoveddelen av hæren ved nærliggende Haddington, og ba om akutt hjelp. Som svar rykket hæren, eller en stor del av den, til unnsetning av Dunbar. Kildene har gitt liten informasjon av den skotske hæren under Balliol, annet enn å slå fast at en del av mennene kom fra garnisonen i Dunbar, at det var riddere med, og de skotske fotsoldatene var bevæpnet med buer, spyd og økser. Balliol, som hadde mistet all troverdighet som konge, hadde tilsynelatende heller ingen autoritet som hærfører, og fulgte ikke hæren. Det var John Comyn som ledet den.
Slaget
Det er lite som tyder på at slaget ved Dunbar var noe annet enn en aksjon mellom to grupper av pansret kavaleri. Surreys styrke ser ut til å ha bestått av én formasjon (av fire) av det engelske kavaleriet; skottenes styrke ledet delvis av Comyn representerte sannsynligvis størstedelen av deres kavalerielement. De to styrkene kom i sikte av hverandre den 27. april. Skottene inntok en sterk posisjon høyt terrenget i vest ved Lammermuir Hills. Plasseringen ser ut til å ha vært i nærheten av den nordlige skråningen av Brunt Hill som steg til noe over 200 meter bak elven Spott Burn.
Surreys framrykning i dalen stoppet på nordsiden av elven før de omgrupperte, noe som skottene, uerfarne med militær taktikk, feiltolket og da de forsvant ut av syne for skottene, trodde de at engelskmennene flyktet. Som svar forlot Comyns styrke sin posisjon og stormet uordnet nedoverbakke fra åsen i den tro at de skulle å utnytte uorden blant de engelske rekkene. Det ser imidlertid ut til at den disiplinerte engelske hæren tvertimot hadde omgruppert og rykket fram i perfekt orden i motangrep. Den uorden som de framadstormende skottene forventet, bare for å oppdage at Surreys styrker angrep. Den skotske styrken ble raskt sendt på flukt av den mer erfarne engelske hæren. En del søkte tilflukt i festningen, men bare for å ble utlevert til engelskmennene da Dunbar Castle overga seg dagen etter. Selve krigshandlingen kortvarig og sannsynligvis ikke veldig blodig, det eneste offeret av noen betydning var en mindre ridder fra Lothian, Patrick Graham, men rundt 100 skotske adelsfolk, riddere og krigsmenn ble tatt til fange. Antagelig var det de som ikke hadde noen verdi som gisler, fotsoldatene som ble drept, kanskje flere hundre. I følge en engelsk kilde døde over ti tusen skotter i slaget ved Dunbar, men dette er sannsynligvis en forveksling med ofrene som ble påført ved stormingen av Berwick. De som ikke ble tatt til fange flyktet vestover til sikkerheten ved å skjule seg i Ettrick-skogen.
Dagen etter dukket kong Edvard opp personlig og Dunbar Castle overga seg. Noen viktige fanger ble tatt: John Comyn, jarl av Buchan, og jarlene til Atholl, Ross og Menteith, sammen med 130 riddere og væpnere. Alle ble sendt i fangenskap i Tower of London. De som ble tatt til fange var den adelen som hadde støttet Balliol. Det var ingen organisert motstand igjen mot Englands overtagelse av Skottland.
Antall
Moderne vurderinger den engelske hæren er at den besto av rundt 2300 menn, inkludert 100 av Antony Beks riddere, rundt 300 i  kavaleriet og kanskje opp til 2000 i infanteriet. En del tidligere historieverk har oppgitt 30 000 fotsoldater og 5000 ryttere, men det er betraktet som usannsynlig.
Engelske redegjørelser, som Worcester-annalene, har oppgitt tall som over 40 000 skotter, bestående av 1000 i kavaleriet hvor halvparten var pansret, og resten fotsoldater. «Dette er imidlertid helt klart et tilfelle av at engelskmennene overspiller størrelsen på den skotske hæren for å øke prestisjen til seieren.» Et mer edruelig tall er i regionen 2000-3000 menn.
Nøyaktige tall på tapene er igjen vanskelig å fastslå via kildene. John av Fordun satte tallet på skotske døde til 10,052, inkludert Patrick Graham, jarl av Dunbar og «mange andre adelsmenn». Krøniken til Bury St Edmund siterer 8,000 og Worcester-annalene setter tallet til rundt 3,000. Samtidig hevder denne kilden at kun to engelske riddere ble skadet og ingen drept, en høyst urealistisk påstand. Et mer sannsynlig tall for de skotske døde vil være i området flere hundre i stedet for flere tusen.
Ettervirkning av slaget
Slaget ved Dunbar avsluttet effektivt krigen i 1296 med en klar engelsk seier. Resten av kampanjen var lite mer enn en storslått opprydningsoperasjon. James Stewart, 5. High Steward av Skottland, overga den viktige festningen Roxburgh Castle uten å forsøke et forsvar, og andre var raske til å følge hans eksempel. Bare Edinburgh Castle holdt ut i en uke mot Edvards beleiringsmaskiner. En skotsk garnison som ble sendt ut for å hjelpe Balliol, som hadde flyktet nordover til Forfar, ble bedt om å sørge for sin egen sikkerhet. Edvard selv, trofast mot sitt ord, avanserte inn i det sentrale og nordlige Skottland i jakten på Balliol. Stirling Castle, som voktet den viktige passasjen over elven Forth, var øde, bortsett fra en vaktmester som ble igjen for å gi nøklene til engelskmennene. Skottland var paralysert og hjelpeløs. Balliol nådde Perth den 21. juni, hvor han sendte meldinger til Edvard og ba om fred.
Slagmarken ble vurdert for beskyttelse av Historic Scotland under Scottish Historical Environment Policy 2009.
Hietzing
Hietzing er det 13. av Wiens 23 distrikter.
Distriktet ligger helt vest i byen, på grensen til skogen Wienerwald. Det grenser til Liesing i sør, Meilding i øst, og Penzing og Rudolfsheim-Fünfhaus i nord. Penzing var en del av Hietzing inntil 1954. Det meste av grensen i nord formes av elven Wien.
Tradisjonelt deles distriktet inn i seks deler: Hietzing (nordøst), Unter Sankt Veit (nordvest), Ober Sankt Veit (vest for Unter Sankt Veit), Hacking (nordvest for Ober Sankt Veit), Lainz (geografisk senter) og Speising (sør).
Stag
Stag (seilbåt) er for eksempler vaiere som støtter masten langskips. Mindre båter har gjerne to stag, akterstag og forstag. Sistnevnte er opphavet til uttrykket gå over stag, som betegner det å vende båten gjennom vindøyet. Stag brukes også om støtte eller avstivning i andre sammenhenger, for eksempel en kjepp eller en pinne som er satt ned i jorda for å støtte en plante.
Stag kan også være betegnelsen på et tau som er festet i en sirkel rundt et 'hjul'.
Backstreet Boys
Backstreet Boys er en amerikansk popgruppe dannet i 1993 i Orlando i Florida (USA). Gruppen hadde stor suksess på slutten av 1990-tallet. Gruppen spilte inn en rekke låter som ble store hits, og ble nominert til flere Grammypriser. Gruppen har vært aktiv igjen siden 2005. Den består per 2011 av Nick Carter, Howie Dorough, Brian Littrell og A.J. McLean; Kevin Richardson forlot gruppen i 2006, kom senere tilbake. Backstreet Boys er tidenes mestselgende boyband med over 100 millioner solgte plater.
Claes-Ingvar Lagerkvist
Claes-Ingvar Lagerkvist (født 17. november 1944) er en svensk astronom og professor ved Uppsala universitet.
Han tok en Ph.D i Uppsala i 1977 med avhandlingen Photographic photometry of small asteroids og ble senere professor i astronomi ved samme universitet. Han er også æresmedlem av Gotlands Nation i Uppsala.
Christine Dancke
Christine Dancke (født 5. mars 1984 ) er en norsk programleder, rapper, DJ, musikkanmelder, sosiolog, musikkekspert, treningsinstruktør og SV-politiker.
Claes-Ingvar Lagerkvist
Lagerkvist har oppdaget en rekke periodiske kometer, deriblant P/1996 R2 (Lagerkvist), C/1996 R3 (Lagerkvist) och P/1997 T3 (Lagerkvist-Carsenty) (disse har enda ikke fått nummer siden de ikke har blitt studert mer enn en gang).
Han har også oppdaget en rekke asteroider, deriblant trojaneren (37732) 1996 TY68.
Christine Dancke
Hun fikk sitt gjennombrudd som rap-musiker med låten «Jenteinvasjon» i 2003. Hun gikk på musikklinjen på Ski videregående skole før hun i 2000 startet gruppen Gulltoppene sammen med Ina Kringlebotn. Gruppen gjorde suksess og hadde spillejobber over hele landet. Senere forlot Kringlebotn gruppen, og Dancke fortsatte for seg selv. I 2003 slapp hun singelen Jenteinvasjon og senere albumet Knekt.
I perioden 2003-2007 var hun valgt inn i Oppegård kommunestyre for Sosialistisk Venstreparti.
I 2008 fullførte hun sin mastergrad i sosiologi, mens hun jobbet som frilansskribent for ungdomsmagasinet Spirit og Dagbladet FREDAG. Hun ledet valgkampanjen til SV før og under stortingsvalget 2009 sammen med Kristian Fjellanger, og de to stod sammen med reklamebyrået Anorak bak SVs digitale valgkampanje «Opp av sofaen». I tillegg hadde hun ansvaret for all ungdomsrettet kommunikasjon under valget, og var blant annet redaktør for og hjernen bak SVs festivalmagsin. Etter valget 2009 ble hun ansatt i Fagforbundet som prosjektleder for utvikling og opprettelse av Fagforbundets medlemsportal. I 2010 begynte hun også som musikkanmelder i Aftenposten.
I 2009 startet Dancke og Silje Larsen Borgan DJ-duoen HOETELL. De to fikk i mars 2010 sitt eget radioprogram på NRK P3 som gikk hver lørdag mellom kl. 20.00 og 22.00. Duoen har hatt DJ-oppdrag i hele Norge, og har blant annet spilt på Hovefestivalen, Slottsfjellfestivalen og Døgnvillfestivalen. 7. februar 2011 begynte hun som programleder for Popsalongen på P3, et formiddagsprogram ledet av Siri Knudsen siden hun tok over etter Kompani Knudsen. 4. oktober 2013 tok Dancke over sendeflaten til Popsalongen med musikkprogrammet Christine. Hun sluttet i NRK P3-redaksjonen i 2020. I 2021 deltok hun i Kompani Lauritzen.
Dancke jobber også som treningsinstruktør på Elixia.
Til Melodi Grand Prix 2011 skrev hun låta «Trenger mer», som ble fremført av Sichelle. Dancke er også programleder for VG-lista.
Koei
Koei Co., Ltd. (コーエー (Kōē), tidligere 光栄 (Kōei)) var en japansk videospillutvikler grunnlagt i 1978. Firmaet er kjent for videospillserien Dynasty Warriors, samt datingsimulatorer og andre simulatorspill som også er løst basert på historiske hendelser.
Koei og Tecmo slo seg sammen 1. april 2009 for å danne holdingselskapet Tecmo Koei Holdings. Koei skiftet navn til Tecmo Koei Games 1. april 2010 gjennom en sammenslåing med Tecmo, og skiftet igjen navn 1. juli 2014 til Koei Tecmo Games.
Bakgrunn
Koei ble grunnlagt i juli 1978 av paret Yōichi Erikawa (også kjent som Kou Shibusawa) og Keiko Erikawa. Yōichi var en student ved Keio-universitetet, og forfulgte en interesse i programmering da familiens fargestoffbedrift gikk dårlig.
Selskapet fokuserte først på salg av personlige datamaskiner og skaping av programvare for forretninger. I 1982 ga selskapet ut det erotiske spillet (eroge) Seduction of the Condominium Wife (団地妻の誘惑, Danchi Tsuma no Yūwaku), et rolle- og eventyrspill med farger som ble positivt mottatt.
Eksterne lenker
Koei Tecmo Holdings
Hurdal Verk folkehøgskole
Hurdal Verk folkehøgskole er en kristen folkehøgskole i Hurdal i Akershus. Skolen tar årlig imot vel 100 elever og eies av Norsk Luthersk Misjonssamband. Skolen ble etablert i 1945 på den opprinnelige eiendommen til Hurdal Verk glassverk. Bygningsmasen består av hovedbygget med de karakteristiske søylene, "Hvitesalen", peisestuer, matsal og kontorer. Internatkapasiteten er på ca 115 senger fordelt på 10 avdelinger. Undervisningsfløyen består av flere klasserom, gymsal og styrkerom. Skolen er omgitt av en stor park med dam, sandvolleyballbane og fotballbane. Folkehøgskoleåret varer fra midten av august til midten av mai, og om sommeren driver skolen utleie til andre arrangementer som leirer og konferanser.
Fagtilbud
Alle elevene velger et linjefag som utgjør hoveddelen av undervisningen. I tillegg har elevene ulike valgfag og fellesfag. Skolens motto er: "Utruste for livet - Forberede for evigheten".
Linjefagtilbud:
Sámiid ædnan
«Sámiid ædnan» (norsk: samisk jord) er en norsk sang med elementer av visesang, joik og pop fra 1980 som ble framført av Sverre Kjelsberg og Mattis Hætta. Kjelsberg komponerte melodien, Hætta sto bak joiken og Ragnar Olsen skrev teksten. «Sámiid ædnan» vant Melodi Grand Prix 1980 og var det norske bidraget til Eurovision Song Contest i Haag i Nederland samme år. Ordene i tittelen er nordsamiske og betyr samisk jord. Teksten refererer til samefolkets politiske kamp for større autonomi, blant annet sultestreiken foran Stortinget i forbindelse med Altasaken. Sangen lå 13 uker på VG-lista og har siden blitt et av de mest minneverdige bidragene i Melodi Grand Prix.
Bakgrunn
Tidligere Pussycats-stjerne Sverre Kjelsberg var nå blitt musiker for Hålogaland Teater og hadde blitt spurt av NRK om han kunne levere en låt til Melodi Grand Prix 1980. Valget falt på «Sámiid ædnan». NRK tok videre kontakt med Mattis Hætta og spurte om han kunne tenke seg å framføre sangen sammen med Sverre Kjelsberg. Selv kunne ikke Hætta forstå hvorfor han skulle delta i et slikt underholdningsprogram på fjernsynet. Men så var han på reise til Göteborg da det plutselig begynte å brenne i turnébussen. Dermed var det bare å pakke sammen sakene og reise nordover. Og i Tromsø møtte han omsider Sverre Kjelsberg.
På en biltur mellom Tromsø og Finnsnes vinteren 1980 satt Mattis og joiket den ene melodien etter den andre mens Sverre lyttet til. Mattis forteller selv: «Jeg joiket og joiket. Hele veien. Dette er en biltur på mange mil. Og rett før Nordkjosbotn satt den. Det var ingen tvil. Pang! Der hadde vi den.» Joiken som ble sangens refreng, hadde Hætta for øvrig allerede framført i sammenheng med den samiske sultestreiken foran Stortinget i oktober 1979.
Melodi Grand Prix
Så snart de hadde funnet ut hvordan de skulle veksle visesang og joik, ringte de til Egil Monn-Iversen. Mattis mintes den merkelige framgangsmåten; at de satt der med hver sin telefon: «Sverre sang i det ene røret, og jeg joiket i det andre, og i Oslo satt Monn-Iversen og skrev noter. 'Ok, gutter, nå har jeg den. Da skriver jeg arrangementet', sa han til slutt. Og det gjorde han. Den norske finalen ble vunnet, … »
Eurovision Song Contest
Aftenposten mente rett låt hadde vunnet den norske finalen og fikk følge av ABBA-manageren Stikkan Anderson som spådde Norge en høy plassering i Haag. Låten gikk også raskt til topps på VG-lista og lå der i 13 uker. Dette var andre gang en norsk vinnermelodi nådde toppen av VG-lista.
En av de kjente
«Sámiid ædnan» har etter hvert blitt en av de mest kjente vinnermelodiene i Melodi Grand Prix, med et joike-refreng som de fleste voksne nordmenn kan utenat. NRK kåret i 2010 også sangen til det mest minneverdige i Melodi Grand Prix-historien. Sangen vekket dessuten stor oppmerksomhet i utlandet, og supporterne til det engelske fotballaget Accrington Stanley FC adopterte joiken i 2008.
Plagiatanklager
Rett etter den norske finalen haglet plagiatbeskyldningene mot vinnermelodien. I et intervju med VG sa 15-åringen Isak Mattis Triumf at han fikk den samme joiken i dåpsgave, men Mattis Hætta nektet for at han hadde stjålet noen andres joik. Anklagene ble heller ikke tatt til følge av NRK, og «Sámiid ædnan» reiste til Haag for å representere Norge. 30 år etter blusset plagiatanklagene opp igjen, da joiken ble brukt i den amerikanske filmen The Thing.
Liste over Hollands grever
Liste over grevene som styrte grevskapet Holland mellom det 10. og 16. århundre.
Huset Hainault (Huset Avesnes) 20px|Huset Hainaults våpenskjold
Da Jan I av Holland døde uten arvinger gikk grevskapet i arv til Jan II av Avesnes, greve av Hainaut fra 1299. Jan II var sønn av Aleidis av Holland, søster av Vilhelm II av Holland.
Huset Bayern (Huset Wittelsbach) 20px|Huset Bayerns våpenskjold
Under Margaretha av Bayerns styre, var hennes sønn Vilhelm V den som virkelig hadde makten i grevskapet. Han etterfulgte
Krok- og torskekrigen flammet opp igjen da Jan og Jacoba stred om hvem som skulle styre grevskapet. Krigen ble til slutt vunnet av Filip III av Burgund som hadde arvet Jan IIIs krav på grevskapet. Filip var en av Vilhelm VIs nevøer, han hadde giftet seg med en av Filip II av Burgunds døtre. I 1428 tvang han Jacoba til å overdra grevskapene Hainaut og Holland til ham da avtalen kalt forsoningen i Delft ble underskrevet.
Huset Habsburg 20px|Monarkiet Habsburgs flagg
1581-1794 Forklaring: Etter at Filips II ble avsatt prøvde man å få utenlandske fyrster til å være greve av Holland c.q. Nederlandene. Den første som ble spurt om å bli enehersker over Nederlandene var hertugen av Anjou, dermed ville grevens rolle som selvstendig hersker forsvinne. Det virker som om dette skrittet var forventet da denne greven også var greve, hertug og til og med konge over andre områder. Da det ikke lyktes med hertugen av Anjou, vendte man seg til Elisabeth I av England, hun sendte Robert Dudley, greve av Leicester til Nederlandene. Han fikk en variert mottagelse i Holland, noen steder ble han mottatt som greve – men ikke overalt. Dette var dermed heller ingen vellykket aksjon. Dette førte til at Staten-Generaal bestemte seg for at de selv midlertidig, og senere permanent, ville styre Nederlandene. Følgen av dette var at Hollands råd, senere kjent som Hollands rett, styrte Holland og Nederlandene i grevens sted. Tidligere fungerte rådet som utøvende makt når greven ikke var til stede, og formelt sett var dets formann grevens stedfortreder (stattholderen). «Greven» var nå permanent fraværende, og hadde blitt endret fra å være en person til å være et råd. Dette fikk oppmerksomhet fra utlandet, også fordi rådsmedlemmene ikke var av adel, men borgere.
Offisielt ble grevens rolle avskaffet da adelens rettigheter blant annet mht len ble avskaffet. Dette fant sted etter at franskmennene «befridde» landet fra prøysserne og stattholder Willem V av Oranje-Nassau. Takket være dette spilte franskmennene en viktig rolle i opprettelsen av Den bataviske republikken.
The Glimmer Twins
The Glimmer Twins er et pseudonym som Mick Jagger og Keith Richards har brukt som produsenter på flere Rolling Stones-album.
Ideen til navnet skal ha oppstått etter et feriecruise som de to tok til Sør-Amerika i 1973 sammen med sine kjærester Bianca Jagger og Anita Pallenberg. Under måltidene om bord ble de sittende sammen med et eldre engelsk par som mente å dra kjensel på sine bordfeller, men ikke kunne huske hvor de hadde dem fra. Jagger og Richards moret seg over situasjonen, og nekta å si noe. Paret ba dem flere ganger om å gi dem et hint («just give us a glimmer»). .
Pseudonymet The Glimmer Twins opptrer første gang på albumet It's Only Rock 'n Roll i 1974, etter at Jagger og Richards overtok ansvaret for produksjonen etter Jimmy Miller. Det ble den gang ikke gitt noen forklaring på hvem som skjulte seg bak.
Gå over stag
Å gå over stag, stagvende eller slå er manøver i seiling for å vende båten gjennom vindøyet slik at når stagvendingen er over kommer vinden inn fra motsatt side av hva den gjorde da stagvendingen begynte. En båt er i vindøyet når båtens vinkel mot vinden er lik null. Vendingen benyttes når man krysser, som vil si å seile mot vindens retning. Hvis en båt seiler for styrbord halser (med vinden inn fra styrbord) og slår, ender den opp på babord halser (med vinden inn fra babord). De fleste seilbåter kan ikke seile høyere opp mot vinden enn omtrent 45°, men enkelte seiljoller kan holde en mye høyere kurs, dog ofte på bekostning av båtens fart gjennom vannet.
Jibbing er en lignende manøver, hvor en båt også bytter halser, men ikke passerer vindøyet.
Sivbåt
En sivbåt er en båt laget av sammenbuntede sivplanter. Den er ikke vanntett og er bare for midlertidig bruk i noen måneder. Båter, flåter og selv små flytende øyer har blitt laget av siv i flere kontinenter verden rundt. Den eldste båten som har blitt funnet, er aktuelt en sivbåt som var gjort vanntett ved hjelp av bitumen i Kuwait fra for 7000 år siden. Restene av denne bemerkelsesverdige båten hadde blitt bevart siden mellom 5300 og 4900 f.Kr fram til moderne tid. Slike vanntette substanser som bitumen gjorde det mulig å bruke sivbåter mye lenge enn vanlig på Mesopotamia og Den persiske gulfen.
Utspredelsen av bestemte planter som produserte den nødvendige råmaterialen for bygging av sjøfartøyer til lokal bruk henger også sammen med de lokale båttradisjoner om benyttelse av sivrør som halm og andre plantetyper. I Egypt var papyrusplanten den viktigste kilden for bygging av små båter og flåter i mange årtusener. På kontinentene Afrika, Europa, Asia og Amerika samt Stillehavet er man kjent med bruk av sivbåter helt inn i det tjueførste århundret e.Kr.
Siv
Den typiske planten som betegnes som «siv», er egentlige forskjellige plantearter fra halvgrasfamilien (Cyperaceae), fordelt i fem tusen arter beskrevet i omtrent 120 planteslekter over hele verden med de største konsentrasjoner i tropiske omgivelser. De fleste artene kan bli funnet voksende i våtmarker. Den meste kjente plantearten som har vært mest omtalt i forbindelse med båtbyggingen er den egyptiske papyrus som kan bli 4,6 m høye med lange og seige stilker i triangulær tverrsnitt som likevel er myk og saftig at den kan bøyes uten vansker. Det er få tilgjengelige plantearter som kan produsere siv med tykke og lange stilker som også betegnes som «rør», men utspredt i ulike lokaliteter over hele verden. De to viktigste plantearter som brukes for båtbygging i det tjueførste århundret er papyrusplanten i Afrika og totora-sivet i Sør-Amerika.
Det finnes også mindre kjente plantearter som også hadde blitt tatt i bruk som den greske «papyri» sivplanten (Ferula communis L.) på øya Korfu med tynne stilker på 2 til 2,5 m høyde samt 2-3 cm i tverrsnitt. På New Zealand og Fiji eksisterer lokale sivplanter med betegnelsene Typha angustifolia og Phormium tenax som hadde vært brukt for bygging av sivbåter i fortiden. Så langt nord som på Irland vokser også lokale arter i våtmark og langs elvene under betegnelsen Schoenoplectus lacustris som på engelsk betegnes som «bulrushes».
Ekspertisen på byggingen av sivbåter er ikke begrenset til kun siv som det meste foretrukne materiale, det fantes også båter som ikke er laget med sivrør, men med likende konstruksjon som å lage bunter eller knipper av et stort antall stilker, kvister eller større stengler som grener tatt fra palmer som trær. Det er en rekke båttyper som minnet som sivbåter, men som ikke er bygget med sivrør som kuwaitiske hurijabåten. Papyrusbåten og hurijabåten har samme grunnleggende konstruksjon basert på bruk av bunter, men skilte seg fra hverandre i byggemateriale som papyrusrør og grener tatt fra palmer.
Synnøve Persen
Synnøve Persen (født 22. februar 1950 i Bevkop, Porsanger) er en samisk billedkunstner og forfatter. Persen er nominert to ganger til Nordisk råds litteraturpris for det samiske språkområdet, og har hatt en lang rekke gruppe- og separatutstillinger.
Sivbåt
Båtbygging
Den norske etnologen Thor Heyerdahl hadde sine teorier om kontakter over havet mellom forhistoriske sivilisasjoner, og dermed startet flere ekspedisjoner med rekonstruksjoner av hva man hadde definert som oldtidens båter. Den første sivbåten «Ra I» som skulle krysse Atlanterhavet i 1969, var bygd av tsjadiske båtbyggerne, den andre sivbåten som fullførte kryssingen i det neste året, «Ra II», var bygd av indianske båtbyggerne fra Titicacasjøen. Heyerdahl høster verdifulle erfaringer om de til dels store forskjeller mellom ulike båtbyggingstradisjoner som tok hensyn til de lokale betingelser. «Ra I» var konstruert etter de tsjadiske tradisjoner med mange små papyrusruller sammenføydet med tauløkker mens «Ra II» var bygget med tykke sivruller festet med et kompleks tausystem. Den sistnevnte fullførte oppdraget om å komme seg over Atlanterhavet i 1970.
Synnøve Persen
Liv og virke
Hun har vært sentral i ledelsen og organiseringen av det organiserte, samiske kunstlivet gjennom de siste 30 år. Persen var en av initiativtakerne til den såkalte Masi-gruppen, som representerte en ny og moderne retning innen samisk kunst. I perioden 1997-2001 var Persen medlem av Norsk kulturråd. Hun har dessuten vært oppnevnt fra politisk og annet hold som representant til ulike utvalg under Norsk kulturråd, til Samisk OL-utvalg og som fagkonsulent for komitéer under De Samiske Samlinger og som veileder for hovedfagsstudenter.
Sivbåt
Ra I
Byggingen av Ra I startet ved pyramidene på Giza, Egypt med tre båtbyggerne fra landet Tsjad under oppsyn av Heyerdahl som observerte hvordan båtbyggingen pågikk. Etter papyrussivet var innhøstet, ble det lagt ute for å tørke i tre uker under solen. Den ferske stilken måtte tørkes for å bli sterk, deretter måtte den legges i bløt i ferskvann.
Tanga (by)
Tanga er den nordligste havnebyen i Tanzania og har 224,891 innbyggere (1. januar 2005). Tanga er også administrasjonsstedet for regionen med samme navn.
Byen er Tanzanias nordligste havneby mot Det indiske hav og ligger noen få mil sør før grensen til Kenya. Byen ble i 1893 utgangspunktet for Usambara-banen, som knyttet Victoriasjøen til Det indiske hav og til hovedstaden Dar-es-Salaam. Som jernbaneterminal kobler byen Tanzanias nordre innland med havet.
Historie
Tanga ble i 1889 valgt som det militære støttepunktet for Tysk Østafrika og ble et administrasjonssentrum med bystatus for distriktet i 1891 etter at tyskerne hadde tatt kontroll over hele kystområdet fra sultanen av Zanzibar i april 1891.
Den lokale økonomien var basert på sisal, som var blitt innført til kolonien mange år tidligere, og befolkningen i området vokste raskt. Byen ble også endestasjonen for Usambara-toglinjen som gikk i innlandet til byen Moshi ved foten av Kilimanjaro.
Navnet Tanga kommer fra ordet for gård eller dyrket land i flere av de lokale språkene, blant annet Sambaa, Bondei og Zigua. Tanga ga navn til Tanganyika, det området som i 1964 slo seg sammen med øya Zanzibar og ble dagens Tanzania.
Som den kystbyen som var nærmest Kenya, kom Tanga i frontlinjen ved utbruddet av første verdenskrig. 4. november 1914 gikk britiske soldater til angrep i det som skulle bli slaget ved Tanga som ble utkjempet rundt 5 km sør for byen. Byen ble ikke erobret av britene for 7. juli 1916.
Sivbåt
Ra I
Etter det var gjort, begynte arbeidet med den første bunten som først var på fire stikler knyttet sammen med hyssing, deretter ble det stukket inn siv etter siv fram til bunten var på 70 cm i diameter. Etter dette, ble bunten snurret sammen med tauringer av fast tykkelse plassert 60-70 cm fra hverandre. Deretter ble den flettet sammen med den andre bunten. Tauene ble festet til hverandre i parallelle kjeder på tvers av båten og sivet i den ene bunten ble flettet inn i tauringene på snei. Bunnseksjonen besto av tre bunter der den første fikk tverrsnitt som en halvmåne mens buntene på hver side fikk tverrsnitt som tiltagende og avtagende måner. Gradvis ble båten utvidet med en spiss baug med tre sammenvevete bunter og akterstavnen var bøyet i været. De tre båtbyggerne var nødt til å bygge båten på skipshistorikeren Björn Landströms tegning, men egentlige var dette banebrytende nytt for dem.
Strukturen på Ra I hadde de tre midterste bunter med størst tykkelsen i bunnen som en slags kjøl, fire bunter lagt oppå hverandre på hver side av den lengste midtbunten på hver side. I tillegg ble en ekstra bunte lagt på hver side som skansekledning oppe på dekket av den planlagte sivbåten. Heyerdahl som var med på arbeidet, ment å ha observert at relieffer av papyrusbåter fra oldtiden hadde en tykk tvunnet kabel festet rundt kanten av dekket for å øke stivheten. Denne ble dermed introdusert på Ra I båten. Etter byggearbeidet var overstått i april 1969, var 280.000 siv oppbrukt med bare seks siv tilbake.
Ra II
Det vist seg at Ra I var dårlig konstruert som et havgående fartøy ettersom de tre tsjadiske båtbyggernes byggeteknikken er utformet av de lokale betingelser omkring sivbåten på den store, men flate og grunne Tsjadsjøen. Påkjenningene fra bølgene på et saltvannshav med mye dårlig vær ble for mye for den kompakte, men skrøpelige sivbåten. Et mer solidt fartøy med en bedre byggeteknikk var dermed nødvendig, og Heyerdahl fant denne ved Titicacasjøen på Bolivia. Indianerne fra Aymarafolket og Quechuafolket fremdeles bygget solide farkoster av totora-siv på innsjøen med langt færre synlige tau inn i det tjueførste århundret med en ekspertise som er enestående i dag.
Fire aymara-indianere med deres bolivianske tolk dro til den marokkanske byen Safi for å bygge den nye sivbåten for Heyerdahl som på nytt observerte hvordan deres byggeteknikken og konstruksjonsprinsippet var. Resultatet var et utspekulerte fartøy med imponerende gode egenskaper til sjøs, «stiv som en baseball» ifølge Heyerdahl. Båtbyggerne stablet sammen to meget store bunter av løse papyrusstengler meget elegant inn i en tynn papyrusmatte som var flettet slik at alle endestykker vendte innover. Disse to meget store bunter på ti meter lengde var så tykke at ingen kunne nå opp. Mellom disse var en åpen passasje dannet. I passasjen ble det lagt inn en mye tynnere bunte av samme lengde. Den skulle bindes med et flere hundre meter langt tau i kontinuerlig spiral på den ene siden og et annet tau på den andre siden. Båtbyggerne strammet meget kraftig til så buntene ble klemt inntil hverandre. Skroget var blitt en urokkelig konstruksjon med to massive bunter og én midte bunte uten knuter eller tau som krysset hverandre. Det var dermed enkelt å bøye baugen og akterstavn oppe i været.
Mens Ra I hadde mye tykkere rep og hundrevis av korte løkker, hadde Ra I bare ét tau på 14mm diameter som var flettet til hverandre etter skroget var gjort ferdig. Flyteevnen på Ra II var ikke så god som Ra I, men til gjengjeldelse var sjødyktigheten bedre. Dermed klarte Ra II å komme seg til det amerikanske kontinentet etter 57 dager.
Egypt
De første båter som fløt på Nilen i historien har vært ansett for å være sivbåter laget av papyrusstilker eller papyrusrør som var buntet sammen. Sivplantene som vokste i store mengder, skaffet egypterne et allsidig materiale for ulik bruk inkludert båtbygging inn i en båt eller en flåte. De egyptiske sivbåtene bestod av en enkel konstruksjon, som gikk ut på å binde sammen bunter av sammensurrede papyrusrør inn i hverandre, og deretter stramme til ved stevnene for å skape en holdbarhet. Den lokale båtbyggingstradisjonen i Egypt nesten var forsvunnet med fraværet av papyrusplantene som forsvant for det meste langs Nilen i nyere tid. Andre løsninger som halm var deretter tatt i bruk.
Mesopotamia
Landet Mesopotamia lå mellom to store floder som rente ned i et stort våtmarksområde med enorme myrer der sivplantene vokste i vill tilstand i store mengder. Naturlig bitumen var også lett tilgjengelige for de lokale beboerne som var raskt med å lære seg hvordan å gjøre deres fartøyer tilvirket med sivrør som normalt ville ha råtnet i kontakt med vannet, vanntett og komplekst med god flyteevne. Det var mulig å bygge større sivbåter uten avstivning eller andre hjelpemidler med den vanntette substansen som stivnet opp konstruksjonen.