cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Scorpion King
Sammendrag
Cassandra Stacy Ali Ababwa har en drøm hvor Memnon og hans hær utsletter hele opprørsleiren. Hun opplyser Mathayus om en profeti som går ut på at når måneskinnet når Memnons palass, så vil han bli den uovervinnelige Skorpion-kongen (Scorpion King). Videre sier hun at hvis Mathayus velger å møte Memnon i kamp, vil han sannsynligvis bli drept. Mathayus forsikrer henne om at han vil lage egen skjebne. Neste morgen returnerer Cassandra Stacy Ali Ababwa til Memnon for å stoppe ham fra å bli konge, og muligens drepe ham. Mathayus, med hjelp fra Balthazar, Arpid, Philos og hæren av opprørere, angriper Memnons høyborg. Balthazar tar livet av Takmet, for å hevne Takmets far. Kampen raser videre inntil Mathayus blir skutt av en vakt, nøyaktig slik Cassandra Ali Ababwa forutså.
Samisk historie i etterkrigstiden
Statusendring til urbefolkning
Høyesterettsjustitiarius Terje Wold (1899–1972) ledet an i arbeidet med å vurdere samenes rettigheter ut fra den europeiske menneskerettighetskonvensjonen fra 1953. Wold mente at konvensjonen ga samene rett til egen språk og kultur. Retten til å drive reindrift fant en ut var et privilegium som allerede gamle lover hadde nedfelt. Med dette ble det etablert en basis for en ny samepolitikk der stakkarsliggjøring og moderniseringsfrykt ble lagt bort til fordel for rettigheter basert på urbefolkningsrett.
The Scorpion King
Sammendrag
Memnon tar plass på tronen for å bli Scorpion King, men Mathayus skyter ham med pil og bue. Philos og Arpid krutt for å ødelegge palasset, og dreper de fleste av Memnon sine styrker. Memnon blir fortært av flammene, og faller til sin død. Etterpå kneler Memnons gjenværende soldater foran Mathayus, som - i henhold til deres lover – er deres nye leder og konge. I kjølvannet av kampene tar Mathayus og Balthazar farvel med hverandre, før sistnevnte reiser tilbake til sitt eget land. Cassandra Stacy Ali Ababwa forteller Mathayus at hun ser for seg en kort periode med fred og velstand i tiden som kommer. Men hun advarer ham om at dette ikke vil vare evig. Uanfektet, bestemmer Mathayus seg for å lage sin egen skjebne.
Samisk historie i etterkrigstiden
Rettigheter til land og vann
Utover i 1970- og 1980-årene ble det stadig oftere argumentert for at samene hadde rett til naturressurser de tradisjonelt hadde utnyttet fordi de var en urbefolkning. Denne oppfatningen gjorde seg også gjeldende for områder i Sør-Skandinavia, som siden siste halvdel av 1800-tallet hadde blitt antatt å være nye migrasjonområder for samer. Oppfatningen var at samene kom til disse områdene først på 1700-tallet. En ny generasjon studenter og politikere hadde bånd til internasjonal urfolksbevegelse, og i Finland, Sverige og Norge ble dette en vanlig argumentasjon. Innenfor denne forståelsen ble de nordiske statene sett på som undertrykkende kolonimakter av urbefolkningen, noe som spesielt unge radikalere i 1970-årene brukte som argument.
Rettigheter til land og vann i Norge
Samenes rettigheter til land og vann kan bygges på prinsipper og rettstradisjoner i norsk rett. Rettighetene vil i stor grad være lik norske bønders eiendomskrav og rett til å bruke for eksempel innmark, skog og beiteland. I diskusjonen om statens eiendomsrett til grunnen i Finnmark, har det tradisjonelle synet vært at staten er grunneier. Dette begrunnes blant annet med at staten har vært eier fra de eldste kjente historiske tider og at samene med sin nomadiske livsstil ikke hadde ervervet eiendomsrett. Siden 1970-årene har jurister forsøkt å tilbakevise disse oppfatningene. Det er påvist at frem til slutten av 1600-tallet ikke var noen klar oppfatning av kongelig eiendomsrett i Finnmark. I kyststrøkene i Finnmark var oppfatningen at grunnen ikke hadde noen eier, men at den som hadde behov for land kunne ta grunnen i bruk. Først på midten av 1700-tallet ser det ut til at embetsmennene anser at kongen har eiendomsrett til grunnen i Finnmark. Historisk mener en at det heller ikke er tilfelle at samene var nomader som flyttet tilfeldig omkring, men heller var «halvnomadiske», det vil si at de flyttet i et systematisk mønster etter årstiden og innenfor et begrenset området.
I juridisk forstand er det ikke snakk om at indre deler av Finnmark skal opprettes som noe autonomt område for samer, der offentlige myndighetene delvis ikke bestemmer. Det er derimot talte om privatrettslig eiendomsrett for samer, på samme måte som norske bønder eier grunnen. Heller ikke er det snakk om at samer skal få utvidet sine rettigheter, men at en skal fastslå og respektere rettigheter de fra tidligere tider har krav på.
Skattefjällsmålet i Sverige
I Sverige kom samenes rettigheter til land og vann opp tidligere enn i de andre Nordiske landene, mye på grunn av at reindriften der var grunnlegende i samepolitikken. Utover i 1950-årene hadde mange store vassdrag blitt regulert, og en fikk dermed store kunstige innsjøer som stod i konflikt med samenes bruk av land. Argumentene for å vannkraftutbygging var at de var «til fellesskapets beste», mens reindriften ble omtalt som snevre næringsinteresser. Selv om en Svenska Samernas Riksförbund anså det som nytteløst å stanse disse prosjektene, oppstod en kritisk retorikk mot staten, gjerne begrunnet juridisk.
Skattefjällsmålet var en stor sak angående samiske rettigheter som verserte i det svenske rettssystemet fra 1966 til 1981. Saken dreide seg om samenes rettigheter til gamle områder nord i Jemtland (Skattefjäll). Samene mente at de hadde større rett til området enn den svenske staten. Samene hadde gjort en grundig historisk utredning for å styrke sin sak. Høyesterett i Sverige aviste samenes krav til fjellområdene. I praksis ga rettsakene så mye positiv omtale av samiske rettigheter, at prosessen ble en milepæl i samisk rettighetskamp.
Den svenske staten aksepterer ikke samene, heller ikke de som driver med reindrift, å være urbefolkning i henhold til ILO-konvensjon nr. 169, 1989. Konvensjon 169 definerer prinsipper, regler og plikter for å beskytte urbefolkninger, som deres institusjoner, eiendom, land og kultur. Urbefolkninger blir her definert som mennesker som har sitt opphav i landet før nasjonalgrenser ble fastsatt, og som helt eller delvis har beholdt sine sosiale, økonomiske, kulturelle og politiske organiseringer.
Samenes kamp for land og vann i Finland
I Finland ga det ikke gjenklang å tale om samene som ofrer for kolonialismen i 1970-årene. Det ville bygge opp under en oppfatning om samene som et folk uten tradisjonelle begreper om landeiendom. Strategisk ble det derfor viktigere å finne dokumentasjon for rettshistoriske begrunnelser for retten til land. Opinionskliamet i Finland var dessuten generelt positivt til undertrykte folk. Det ga en sterk posisjon i offentligheten å tale deres sak, selv om samenes rettighetskamp var en marginal bevegelse.
Noen viktige endringer vedrørende gjeting av rein ble gjennomført i Finland i 1969, da det ble innført bestemmelser om samenes bosteder. Hensikten var modernisering. Resultatet av dette var bygging av nye hus, ofte i form av «modernistiske bungalower» på avsidesliggende steder. Den finske modellen for planlegging av småsteder førte til at homogene samiske samfunn ble avviklet, og at en istedenfor brakte samen samer i landsbyer med folk fra flere forskjellige siidaer. Endringer av reglene ble innført i 1994 i «lov om naturbaserte næringsveier», som ytterligere skulle oppmuntre til å ta i bruk tidligere tradisjoner og praksiser.
Kampen om Alta- og Kautokeinovassdraget
Vassdragdirektoratet (i dag Norges vassdrag- og energidirektorat) laget sine første planer for utbygging av Alta-Kautokeinovassdraget i 1968. Det var snakk om en oppdemming som ville skape en kunstig innsjø helt fra Sautso (Ĉávžu) til Kautokeino, en avstand på 80 km. Finnmark fylkesting vedtok enstemmig planen om regulering av vassdraget. Begrunnelsen for utbyggingen var at Finnmark måtte få større kraftproduksjon for å henge med i utviklingen. Stortinget ble påvirket av protestene, dermed ble Masi fredet i stortingsvedtaket om utbygging av Altavassdraget i 1973. Prosjektet ble nedskalert, men det ble besluttet å bygge en stor dam i Altaelva, for Alta kraftverk.
Tidligere hadde store vassdrag i samiske områder blitt bygget ut, i Sverige fra begynnelsen av 1900-tallet og i Nord-Finland i 1950-årene. I mange av disse prosjektene ble landområder ekspropriert, innbyggere ble tvangsflyttet og store områder demmet opp. Også norske myndigheter var lite interessert i å lytte til samenes ønske om rett til land og vann, men i Trøndelag hadde de fått jussens medhold i at de hadde rett til erstatning etter store vannkraftutbygginger. Dermed hadde samene fått en pekepinn på hva som kan oppnås via rettsvesenet.
Da byggingen av anleggsvei til stedet der demningen skulle bygges startet den 3. juli 1979, tok det bare to dager før den første gruppen med demonstrasjoner satte seg ned foran anleggsmaskinene i Stilla. I løpet av sommeren var 8000 demonstranter innom leiren. Aksjoner fant også sted foran Stortinget i oktober 1979. Saken endret dermed karakter fra å være lokal sakt til å bli et nasjonal og internasjonal anliggende. Aksjonistene gikk til sultestrek, noe som fikk regjeringen til å love at det skulle fremlegges en melding for Stortinget om saken. Dermed stoppet sultestreiken etter syv dager. En ny sultestreik fant sted i februar 1981. Regjeringen fant ut at de på grunnlag av kulturminneloven kunne foreta en midlertidig stans i anleggsarbeidet, og streiken ble dermed avblåst. Anleggsarbeidet ble bestemt å starte opp igjen i januar 1981. Et stort antall demonstranter møtte opp og lenket seg sammen med kjettinger. Myndighetene satte inn 600 politifolk for å bære vekk og bøtelegge aksjonistene.
Resultatet av Altasaken på lengre sikt var at flere av kravene som samen tok opp ble innfridd. Samene vant sympati og forståelse fra store deler av den norske befolkningen, noe som i neste omgang ledet til reformer som samene nøt godt av. Samisk og norsk ble likestilt som offisielle språk i Norge i 1992, det ble opprettet et samisk folkevalgt organ og valgmannstall for Sametinget. I 1988 ble det vedtatt en ny lov i grunnloven om samene: «Det paaligger Statens Myndigheter at lægge Forholdene til Rette for at den samiske Folkegruppen kan sikre og udvikle sit Sprog, sin Kultur og sit Samfundsliv.» Sultestreiken i 1979 var anerkjent som vendepunktet i den samiske rettighetskampen. Altasaken førte til at to internasjonale strømninger i samtiden fløt sammen og ga styrke til saken, menig miljøvern og selvbevissthet blant urbefolkninger og etniske minoriteter.
Sameting
Den 9. oktober 1989 ble sametinget høytidelig åpnet av HM kong Olav. Det var et representativt organ med direkte valg. Sametinget var unikt ved at det var et urfolksorgan som skulle kompensere for samenes tallmessige underlegenhet i det demokratiske systemet. Fra før var det etablert noe lignende i Finland i 1973. Ole Henrik Magga (1947–) fra Norske Samers Riksforbund ble valg til første president.
I Finland hadde Samedelegasjonen blitt opprettet i 1972. Denne ble avløst av Saamelaiskäräjät i 1996, som var en institusjon lik det norske Sametinget. I forbindelse med det samiske parlamentet ligger det samiske museet, åpnet i 1962. Museet hadde stor betydning for samisk kultur da det åpnet. Det regnes som et av de viktigste museene om samer, og er også sete for samisk radio og senter for samisk håndverk. Et svensk Sameting ble opprettet i 1993. I Russland har en tilsvarende institusjon basert på etnisk tilhørighet ikke vært mulig.
En sentral bestemmelse i ILO-konvensjon nummer 169, er urfolks rett til å bestemme over egne livsform og økonomisk utvikling, landrettigheter, sysselsetning, arbeidsliv, opplæring, trygd og helse. Sametinget har forsøkt å konkretisere selvbestemmelse ved å få lovfestet konkrete rettigheter på visse områder. Sverige og Finland har ikke ratifisert konvensjonen og sametingene der har ikke kunnet bruke en slik strategi for å nå frem med krav om landrettigheter. Konvensjonen er derfor der mer av moralsk karakter, enn av juridisk.
De nordiske sametingene inngår i samarbeidsorganet Samisk parlamentarisk råd. Fra 2003 har også samer fra Russland representert i rådet. For øvrig fikk kolasamene fra 1990 representasjon på føderalt nivå i Russland.
Finnmarkseiendommen
Finnmarksloven ble vedtatt av Stortinget i 2005 og regulerer rettighetsforholdene til grunn og naturressursene på tidligere statsgrunn i Finnmark. Den kom som et resultat av ILO-konvensjon nummer 169. Loven førte til at Finnmarkseiendommen (Finnmárkkuopmodat) ble opprettet, og denne står som eier av det som før var «statens umatrikulerte grunn». Det vil si 96 % av hele Finnmarks areal. Finnmarkseiendommen skal i prinsippet behandles som en privat grunneier som ikke kan instrueres av staten. Den er underlagt vanlige lover og skal ikke gjøre inngrep individuelle eller kollektive rettigheter som samer og andre har opparbeidet.
Gruvedrift i Norge
Norges Geografiske Undersøkelse har estimert at det i norske fjell ligger mineraler og metaller til en verdi av rundt 3,7 billiarder kroner. For uten sjeldne jordartsmetaller, er det snakk om titan, grafitt og kobber. Om disse råstoffene virdereforedles i Norge kan verdiene tredobles. Behovet for slike stoffer i verden er meget stort, både til bruk i elektronikk, alle slags forbruksartikler og elektrotekniske komponenter som trengs i «det grønne skiftet» slik som batterier i elektriske biler. Mange av forekomstene finnes i områder med reindrift og som er del av sameland. Slike områdert utgjør tilsammen 45 % av fastlands-Norges areal.
På Senja finnes verdens reneste forekomst av grafitt, som i dag blir utvunnet av Skaland Graphith AS. Bedriften er interessant for oppkjøp av store internasjonale gruvekonserner som vil utvide virksomheten i betydelig grad. Reindriftsamer i området frykter for næringen sin, på grunn av tapte beiteområder og forurensning til vann. Samene mener at dagens minerallov tar ulikt hensyn til samer basert på bosetning, ved at samer skal konsulteres ved planer for ny gruvedrift i Finnmark, men ikke i andre deler av landet. Amnesty internasjonal mener at at mineralloven bryter med folkerettens bestemmelser for urfolk, blant annet om deltagelse i beslutningsprosesser.
Gruvedrift i Finland
Gruvedrift regnes som en viktig industri i Finland. Mineralressursene i Lappland har vakt de internasjonale gruveselskapenes interesse i forbindelse med «det grønne skiftet». Den sjenerøse finske gruvelovgivningen har lagt til rette for grunnleggelsen av den største gullgruven i Europa i kommunen Kittilä, sør for det samiske kjerneområdet. Et finsk gruveselskap har gjort noen innledende undersøkelser om mineralforekomster og deres utnyttelse i Enontekiö, som har blitt kritisert og motarbeidet av en folkebevegelse.
Et protestopprop mot gruvedrift ble signert av nesten 37 200 personer. Spesielt protesterte reindriftsamene som mente at grivedriften ville bli en trussel mot deres næringe. Alle samepolitikere motsatte seg gruveselskapets planer og ønsket å stoppe videre virksomhet. Begrunneløsen var ulempene for reindriften og mer generelt risikoen for skader på naturmiljøet.
Sjøsamenes kamp for rett til fiske i fjordene
Sjøsamer i fjordstrøkene utgjør den største samiske befolkningsgruppen, mens reinsamer (fjellsamer) på Finnmarksvidda utgjør en mindre del. I kyst- og fjordstrøkene fra Tysfjord til Varanger var det konflikter om retten til fiske i de gode fiskefeltene fra 1960-årene og helt opp til 1990. I tidsrommet foregikk en nasjonal kamp om fiskeressursene, som førte til overfiske og kollaps av sildestammen, samt nedgang for lodde- og torskebestandene. I neste omgang ga dette større rift om fiskeressursene i fjordene. En konfliktlinje gikk mellom fjordfiskere med små og åpne båter og større båter drevet av heltidsfiskere. Sjøsamene var fjordfiskere og drev gjerne i kombinasjon med andre næringsveier, dermed kom deres tilpassingen under press. De store fiskebåtene brukte aktive redskaper som trål og snurrevad. De lokale fiskerlagene ville ha strengere regulering, blant annet argumenterte de med at bunnsleperedskaper ødelegger gytebestandene av fisk.
Tvangsflytting på Kola
I 1960-årene var det også en stor kraftutbygging på Kola, der Koardegk syjjt ble lagt under vann da en stor kunstig innsjø ble etablert i 1965. Samene som bodde der ble hurtig tvangsflyttet, uten noen som helst mulighet til å protestere. I førstningen måtte mange av dem de ta til takke med å bo i låver og lagerbygninger. De fikk heller ingen erstatning for tap av eiendommene. Tvangsflyttingen av kolasamene er ømtålelige og tragiske minner for det samiske samfunnet. Deres liv ble brått endre med tap av rein, fiskeplasser, språket gikk tapt, det samme med boligene og annen eiendom. I ettertid var de tvangsflyttede samene hjemsøkt av høy dødelighet, med dødsårsaker som drukning, forgiftning, drap og selvmord. Reinsamene fra Kola manglet også formell utdannelse og bare noen få fikk stillinger innenfor kollektivbrukenes reinvirksomhet. De samiske barna ble dessuten strengt assimilert på internatskoler og senere i skolegang, slik at mange mistet opprinnelig språk og ble russisktalene. Likevel har den kolasamiske kulturen utover i 2000-årene vist seg levedyktig.
Samehets
I dagens Norge rapporteres det om at samer opplever diskriminering mye hyppigere enn majoritetsbefolkningen. Mihá-undersøkelsen viste at 95 % av samer mellom 16 og 31 år opplevde fordommer. Rundt 75 % av samiske ungdommer rapporterte at de hadde opplevd diskriminering minst én gang i livet og 40 % sa at de ble diskriminert minst én gang i året. Av respondentene var det rundt 32 % av dem som menete at årsaken var etnisitet, rundt 14 % mente det skyldes kjønn og boplass 13 %. Også voksne oppgir disse årsakene for diskriminering. Noen konkrete eksmepler på diskriminering er å bli kalt for «samebastard» på offentlig sted, bli gjort narr av når de var iført samiske klær eller snakker samisk. Vold og seksuell trakasering forekommer også. Det rapporteres både om individuell og strukturell diskriminering, det siste vil si at tilgjenngeligheten til offentlige goder eller ressurser blir redusert. Undersøkelser om selvrapportert diskriminering opptatt på forskjellige tider viste listen endring fra 2003 til 2012.
Tidligere ble spesielt sjøsamer utsatt for en fiendlig holdning fra samfunnet rundt. Fremedeles (2011) er det et mindre tilbud og støtte til samisk kultur, språk og identitet i tradisjonelle sjøsamiske områder. I slike områder er samene i minoritet, og stigmatisering, fordommer og etnisk baserte konflikter finner fortsatt sted (2015).
I Sverige sier størsteparten av unge samer i undersøkelser at de er stolte av sitt samiske opphav og ønsker å bevare sin kultur. Rundt 70 % har sterk forbindelse til et samisk fellesskap. Også i Sverige rapporteres det om diskriminering på forskjellige måter. Imidlertid var det få samer som hadde kontaktet Diskrimineringsombudsmannen i Sverige eller tilsvarende institusjon i Norge. Årsaken kan være skepsis mot nasjonale institusjoner og myndigheter.
Samisk kultur og kunst
De første samiske teatergruppene så dagens lys i 1970-årene. Siden den gang har samiske teaterfolk eksperimentert og funnet sin uttrykksform. Mange forskjellige variasjoner har vært gjort, dog med den samiske kulturen som utgangspunkt. Enten har en gått inn for å fremstille et opprinnelig uttrykk basert på samisk sjamanisme eller religiøse ritualer eller så har en hentet uttrykk fra samisk mytologi. Noen av teatrene som har oppstått er Dálvadis, etablert i Jokkmokk i 1971, Beaivváš Sámi Našunálateáhter (Det Samiske Nasjonalteatret Beaivváš), etablert i 1981 i Kautokeino og Föreningen Samiska Teatern, etablert i Kiruna i 1992.
Joik er en samisk sangform. I tidligere tid forekom joiking i forbindelse med ofring til sieidiene og ved bruk av runebommer. De kristne misjonærene anså joiken som hedenskap og innenfor strengt kristne miljøer fordømmes sangen enda. I nyere tid har joiken sjelden noen forbindelse til gammel religion, istedenfor brukes personjoiker. Personjoiker tilhører og omhandler navngitte personer. I tillegg finnes det joiker som omhandler landskaper, bygder og dyr. Joik er videre til inspirasjon i moderne musikkformer som verdensmusikk (world music) og jazzjoik. Noen kjente samiske musikere er Mari Boine (1956–) og Frode Fjellheim (1959–).
Johan Turi (1854–1936) fra Kautokeino regnes som den første moderne samiske forfatteren. Turi skrev den første boken om samisk kultur (Muitalus sámiid birra). To andre kjente samiske forfattere er Ailo Gaup og Nils-Aslak Valkeapää. Gaup har skrevet dikt og romaner. Han skriver på norsk og tar opp samisk tradisjonsstoff. Valkeapää var forfatter og multikunstner. Han mottok Nordisk råds litteraturpris.
Helt tilbake til 1600-tallet ble samiske fortellinger og eventyr skrevet det. Folkloristen Just Knud Qvigstad (1853–1957) stod bak et omfattende arbeid med å skrive ned samiske muntlige fortellinger, noe som resulterte i et firebindsverk med samiske eventyr og sagn. Disse bøkene ble skrevet både på samisk og norsk.
Friidrett under Samveldelekene 2018 – 5 000 meter kvinner
Rekorder før mesterskapet
Før Samveldelekene var verdensrekorden og mesterskapsrekorden som følger:
Tidsplan
Tidsplanen var som følger: Alle tider er Australian Eastern Standard tid (UTC+10)
Resultater
Med 19 deltakere ble det kun arrangert finale.
Gunnvald Fliflet
Gunnvald Fliflet (født 31. januar 1868 på Hamar, død 19. juni 1941) var en norsk jurist.
Liv
Han var sønn av sakfører Nils Fliflet (1838–1907) og Alhed Marie Petronelle Agersborg (1845–1932). Etter å ha blitt student fra Hamar katedralskole tok han juridisk embetseksamen i 1890 og var deretter fullmektig hos sakfører Bull-Heyerdahl på Toten og ved Østre Toten sorenskriveri. I 1895 reiste han til Paris for å studere internasjonal privatrett ved Sorbonne. Han studerte også ved Universitetet i Zürich. Fra 1893 var han ansatt i Justisdepartementet, hvor han ble utnevnt til byråsjef i 1902.
I 1910 måtte han gå av, av helsemessige årsaker. Siden flyttet han til Lunde ved Lillehammer og beskjeftiget seg med juridiske studier. Han skrev blant annet en avhandling om «Odelsretten og grundlovens § 97». I 1957 utga Det Norske Videnskaps-Akademi posthumt avhandlingen Til bruksretternes historie.
Klesvask
Klesvask er vask og reingjøring av tekstiler, særlig klær, både i en husholdning og ellers.
Axel Ståhle
Axel Ståhle (født 1. februar 1891, død 21. november 1987) var en svensk rytter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
K2
K2 (også kalt Mount Godwin-Austen, Lambha Pahar, Chogori, Kechu, Qogir Feng og Dapsang) er verdens nest høyeste fjell, 8611 moh. (etter Mount Everest). Det ligger i Kashmir, i fjellkjeden Karakorum i Gilgit-Baltistan på grensen mellom Pakistan og Folkerepublikken Kina.
Axel Ståhle
Ståhle ble olympisk mester under OL 1924 i Paris. Han var med på det svenske laget som vant lagkonkurransen i sprangridning med 42,25 prikker foran Sveits med 50. Rytterne og hestene på laget var Åge Lundström på hesten «Anvers», Ståhle på «Cecil» og Åke Thelning på hesten «Loke». Ståhle kom på sjuendeplass i den individuelle konkurransen i sprangridning med hesten «Cecil».
K2
Fjellet ble først kartlagt av europeere i 1856, av en gruppe forskere ledet av Henry Haversham Godwin-Austen. Fjellet ble hetende K2, som Karakorams andre fjell ifølge kartleggingen. Flere andre og nærliggende fjell ble også navngitt på dette viset, som K1, K3, K4 og K5. De fleste av disse fjellene har siden fått tilbake sine opprinnelige navn, som Masherbrum, Broad Peak, Gasherbrum II og Gasherbrum I, hvorav de tre sistnevnte er over 8,000 meter over havet.
Klatrehistorikk
K2 blir betraktet som et langt vanskeligere og farligere fjell å bestige enn Mount Everest, både på grunn av den ekstreme brattheten på alle sider av fjellet, og på grunn av beliggenheten. K2 er lenger nord enn Everest, hvilket byr på ekstremt ustabilt vær, slik som stormer, snø- og isskred. Langt færre klatrere har stått på toppen av K2 enn Everest. Pr. 2018 hadde 379 klatrere besteget toppen, og minst 85 mennesker har mistet livet i forsøket – dødsprosenten på klatrere som forsøkte å nå toppen av K2 mellom 1921 og 2018 var på 22,43 prosent. Til sammenligning har Mt. Everest en dødsrate på 3,20 prosent. K2 regnes som det farligste fjellet å bestige i verden av profesjonelle klatrere, ved siden av Annapurna.
K2 ble første gang besteget 31. juli 1954 av de italienske klatrerne Lino Lacedelli og Achille Compagnoni, på en ekspedisjon ledet av Ardito Desio. Den første bestigningen av K2 om vinteren var 16. januar 2021, da toppen ble nådd av et lag fra Nepal, ledet av Nirmal Purja og Mingma Gyalje Sherpa.
Sørsiden av fjellet har kun blitt besteget én gang (5. juli 1986), av polakkene Jerzy Kukuczka og Tadeusz Piotrowski. Sistnevnte døde under nedstigningen. Ingen har klart å klatre ruten siden den gang.
Det første forsøk på å beseire K2 skjedde i 1902. De britiske fjellklatrerne Oscar Eckenstein og forfatteren og mystikeren Aleister Crowley gjorde flere forsøk på å nå toppen via nordøstryggen, men kom ikke høyere enn 6,525 meter. Neste ekspedisjon til K2 (1909) var ledet av Luigi Amadeo, hertug av Abruzzi. Denne ekspedisjonen nådde opp til 6250 meter på sørøstryggen, på ruta som nå er kjent som Abruzzi Spur (Abruzziryggen).
I 1938 ledet Charles Houston en amerikansk ekspedisjon som nådde opp til 8000 meter på Abruzziryggen. Året etter kom et nytt amerikansk klatrelag opp til 200 meter under toppen, men ekspedisjonen ble avbrutt da fire klatrere omkom høyt oppe på fjellet. Houston returnerte til K2 i 1953, men også denne ekspedisjonen ble avbrutt under dramatiske omstendigheter under en storm, og klatrerne kom denne gangen ikke høyere enn 7,800 meter.
RAF Leuchars
RAF Leuchars var en flystasjon utenfor Leuchars i Fife.
K2
Ulykker
K2 er beryktet for ekstreme værforhold, med sterke stormer som gjerne kommer brått på ekspedisjoner som befinner seg på fjellet. Det er mye på grunn av dette at K2 har fått tilnavnet «The Savage Mountain» («det ville fjellet») i klatrekretser, og uvær har ført til flere ulykker med tildels store tap av menneskeliv. K2 regnes av mange som verdens farligste fjell å klatre i.
RAF Leuchars
Leuchars var base for den siste Tornado-skvadronen i Royal Air Force, 111 Squadron. Skvadronen ble deaktivert i 2011. Samme år annonserte det britiske forsvarsdepartementet at basen skulle nedlegges.
K2
Ulykker
I august 1986 mistet 13 klatrere fra flere ulike ekspedisjoner livet under en sterk storm på fjellet.
RAF Leuchars
Under andre verdenskrig var blant annet Stockholmsruten og 333 skvadron stasjonert ved basen.
K2
Ulykker
I 1995 mistet sju klatrere livet da uvær igjen rammet flere ekspedisjoner på fjellet.
I løpet av de første dagene i august 2008 mistet elleve klatrere livet på Abruzziryggen på fjellets sørøstlige side. Sent på dagen 1. august tok et isras med seg flere klatrere og ødela samtidig de faste tauene som skal sikre klatrerne over passasjen kjent som the Bottleneck («Flaskehalsen») på ca. 8,200 meter, det siste vanskelige opptaket før toppen. Flere klatrere ble derfor fanget i den såkalte «dødssonen» over 8000 meter, uten mulighet til å komme seg ned. Rolf Bae, medlem av en norsk ekspedisjon til K2, var blant de omkomne. Bae var igang med nedstigning fra fjellet mot Camp 4 (8,000 meter over havet) etter å ha snudd bare 25 minutter fra toppen, og var blant klatrerne som ble tatt av israset like før passasjen over det utsatte partiet. På samme ekspedisjon var Lars Nessa og Baes ektefelle Cecilie Skog, som da raset gikk var på vei ned etter å ha nådd toppen tidligere på dagen, og akkurat hadde forsert Flaskehalsen. Nessa og Skog var de eneste norske klatrere som har besteget K2, frem til 22. juli 2022 da to nye nordmenn nådde toppen.
Sommeren 2022 omkom pakistanske Sharif Sadpara som følge av en fallulykke. . Også kanadiske Richard Cartier omkom på K2 i 2022, like før Camp 1 på vei opp fjellet. Senere samme år døde en australsk klatrer i samme område som Cartier, men på vei ned fra fjellet. Dette området har lenge vært regnet som et trygt parti på fjellet.
Květa Pacovská
Květa Pacovská (født 28. juli 1928 i Praha, død 6. februar 2023) var en tsjekkisk kunster og illustratør av barnebøker. Hun arbeidet både med tegning, maleri, collage og papirobjekter.
Pacovská studerte ved Akademie der Bildenden Künste, Prag under Emil Filla, med eksamen i 1952. Hun var gjesteprofessor ved Universität der Künste Berlin 1992-93.
Hun mottok Deutscher Jugendliteraturpreis 1991 for Eins, fünf, viele, fikk «gulleple» ved Biennalen i Bratislava, vant førstepris i kåringen «Verdens vakreste bøker» ved bokmessen i Leipzig 1993 for en kunstbok­versjon av Kurt Schwitters Der Hanhepeter, ble æresdoktor ved Kingston University i London 1999, og mottok H.C. Andersen-prisen for illustrasjoner 1992.
Napier-Railton
Napier-Railton er en racerbil med flymotor bygget i 1933, tegnet av Reid Railton etter oppdrag fra John Cobb og bygget av Thomson & Taylor. Den ble kjørt av Cobb, for det meste på Brooklandsbanen hvor den satte rekord med raskeste gjennomsnittsfart på en runde med 143.44 mi/h, som ble satt i 1935. Rekorden vil bli stående til evig tid siden banen ble stengt under andre verdenskrig og er ikke blitt åpnet som hastighetsbane igjen. Mellom 1933 og 1937 slo Napier-Railton 47 verdensrekorder på baner som Brooklands, Montlhéry og Bonneville Salt Flats i Utah. Bilen har en høykompresjonsversjon (6.1:1) av Napier Lion-motoren på 23,944 liters sylindervolum som yter 580 hestekrefter ved 2,585 omdreininger per minutt (registrert ved 5,000 fots høyde - ytelse ved havoverflaten kan være annerledes). Den 12-sylindrede motoren har tre rekker med fire sylindre, derfor tredobbelt eksossystem, og motoren har det som er standard for flymotorer, slik som dobbelt tenning. Den usynkroniserte «havari»-girkassen (som har fått navnet på grunn dets høye ulyder ved bomgiring) har tre 3 trinn. Drivstofftanken som ligger i den båt-lignende halen bak sjåføren har kapasitet på 65 gallons (om lag 300 liter). Drivstofforbruket er på om lag fem miles per gallon. Selv om den har en topphastighet på 270 km/t har bilen bare bakhjulsbremser.
Etterkrigstiden
Eiere i etterkrigstiden har vært Patrick Lindsay og Victor Gauntlett, men den ble kjøpt av Brooklands' bil- og flymuseum rundt 1997 med støtte fra UK's Heritage Lottery og andre donorer. Den vedlikeholdes i full driftmessig tilstand og er normalt utstilt i museets bygninger som rommer kjøretøyer fra 1930-tallet. Bilen kjøres regelmessig og vanligvis under Goodwood Revival, hver september.
Rógvi Baldvinsson
Rógvi Asmundur Baldvinsson (født 6. desember 1989) er en færøysk fotballspiller som spiller for Bryne Fotballklubb.
Karriere
Han ble tatt opp i A-stallen til Ålgård som 16 åring i 2006, og fikk sin debut for klubben 23. september 2006 med et innhopp i hjemmekampen mot Fyllingen, en kamp de vant 3-0. Kort tid etter fikk han sin første kamp fra start, noe som resulterte i scoring borte mot Vard Haugesund.
Etter meget bra spill i 2010 sesongen for Ålgård, ble han tatt på U21 landslaget til Færøyene. Han imponerte på trening, startet kampen, og scoret 2-1 målet hjemme mot Andorra i UEFA U21 EM-kvalikk. Færøyene vant kampen 3-1. En måned senere ble han på nytt tatt ut, borte mot Moldova, og spilte hele kampen.
Den 6. oktober 2010 ble han tatt ut for A-landslaget til Færøyene for kampene borte mot Slovenia og hjemme mot Nord-Irland i UEFA Euro 2012 kvalikk, og treningskampen mot Skottland på Pittodrie Stadium i november.
Baldvinsson ble i mars uttatt til nok en samling med Færøyene, og spilte treningskampene mot HJK Helsinki og Gibraltar.
3. juni 2011 fikk Baldvinsson sin offisielle debut mot Slovenia, en kamp de tapte 0-2. Han spilte bra, noe som resulterte i nok en startoppstilling mot Estland den 7. juni, og det ble en historisk 2-0 seier. Baldvinsson spilte alle minuttene i de to foregående kampene.
Baldevins bryllup (1938)
Baldevins bryllup (svensk: ) er en svensk filmkomedie fra 1938, i regi av Emil A. Pehrsson og Gideon Wahlberg. Det litterære forelegget var norske Vilhelm Krags skuespill Baldevins bryllup. Skuespillet ble omarbeidet til filmmanus av Wahlberg och Persson. I rollene ses blant andre Edvard Persson, Arthur Fischer og Bullan Weijden.
Innspillingen fant sted i 1938 i Europafilms studio i Sundbyberg samt i Göteborg, Stenungsunds herregård, Fjällbacka og Bohusläns skjærgård.
Den hadde premiere i Sverige 24. september 1938 på kinoene Plaza og Astoria i Stockholm.
Regissørskifte
Den hadde premiere i Sverige 24. september 1938 på kinoene Plaza og Astoria i Stockholm.
Handling
Filmen handler om sjaueren Baldevin, som arbeider i Göteborgs havn.
Stella Polaris
Stella Polaris kan referere til:
Kosovos frigjøringshær
Kosovos frigjøringshær eller UÇK (albansk: Ushtria Çlirimtare e Kosovës) opererte i og utenfor Kosovo på 1990-tallet. Den spilte en viktig rolle i Kosovokrigen som ble etterfulgt av uavhengighet for Kosovo. Flere sentrale personer i UÇK ble ledende politikere i Kosovo.
Bakgrunn
Etniske albanere utgjorde majoriteten i Kosovo og drev fra 1989 en ikke-voldelig motstandskamp mot de serbiske makthaverne, ledet av Ibrahim Rugova. Motstandskampen hadde bakgrunn i at Kosovo ble innlemmet i Serbia i 1912 og deretter inngikk i Kongeriket Jugoslavia; etter en betydelig autonomi fra slutten av Josip Broz Titos styre ble autonomien innskrenket under Slobodan Milošević. Det var etter 1912 tilløp til væpnet motstand fra etniske albanere som anså det serbiske styret som en kolonisering. Under Kroatiakrigen og Bosnia-krigen styrte Milošević strømmen av etniske serbere som flyktet fra krigssonen mot Kosovo, noe som økte spenningen i provinsen. Etter Daytonavtalen stasjonerte Milošević mye av sikkerhetsstyrkene i Kosovo. I løpet av 1990-tallet var det tautrekking mellom ulike fraksjoner i Kosovo om uavhengighet skulle søkes gjennom voldelige eller ikke-voldelige metoder. Rugovas arbeid ledet ikke til noen innrømmelser fra sentralregjeringen i Beograd og heller ikke internasjonal støtte for Kosovos uavhengighet. Etter de blodig krigene i Bosnia og Kroatia sluttet de fleste kosovoalbanere opp om Rugovas linje, mens noen grupper, blant annet i eksilmiljøene i Tyskland og Sverige, avfeide Rugova som serbisk agent. En liten gruppe menn øvde geriljakrig i en leir i Labinot i Albania. Eksilmiljøene samarbeidet også med yngre radikale inne i Kosovo, blant andre Hashim Thaci.
Oppbygging av UÇK
I 1992 startet den lille gruppen med i base i Labinot en rekke angrep på serbisk politi og sivile i Kosovo. Gruppen ble straks kategorisert som en terrororganisasjon av den serbiske staten, og etter en del angrep ble den satt på USAs liste over terrorgrupper. UÇK ble stiftet i 1992 samtidig med Bosnia-krigen. Kjernen var gamle hardhauser som Adem Demaci, unge studenter somHashim Thaci, radikale i eksil som Jashar Salihu, og klanledere/småbanditter som Adem Jashari. UÇK var et svar på serbisk nasjonalisme under Slobodan Milošević som utnyttet Kosovos status serbisk hjemland.
Under Milošević mistet provinsen mistet sitt selvstyre, mange kosovoalbanere ble fengslet og flere hundre aktivister og intellektuelle ble fengslet. Under Rugovas ikke-voldelige motstand ble det etablert en parallell offentlig administrasjon inkludert egne skoler og helsevesen. UÇK hadde i utgangspunkt minimal støtte i befolkning og hadde ikke noe apparat. Med Dayton-avtalen, som ikke tok hensyn til Kosovo-albanernes ønske om få selvstyre gjenopprettet, tapte den ikke-voldelige motstanden.
I 1997 sto UÇK fortsatt oppført som terrororganisasjon på USAs lister. President Bill Clintons spesialutsending til Balkan, Robert Gelbard, uttalte at UÇK var en terrororganisasjon. Gruppen har aldri blitt fjernet fra terrorlisten, men samarbeidet tett med USA gjennom CIA på slutten av Kosovo-krigen. Det finnes bevis fra pålitelige kilder for at representanter fra UÇK hadde møter med de amerikanske, britiske og sveitsiske etterretningstjenestene i 1996 og trolig også flere år tidligere. Den britiske avisen The European skrev også at «tyske sivile og militære etterretningstjenester har bistått med trening og våpen til gruppen for å bedre tysk innflytelse på Balkan». Kosovos frigjøringshær (UÇK) sprang ut av LPK (Lëvizja Popullore e Kosovës, «Kosovos folkebevegelse»), et marxistisk og nasjonalistisk parti. UÇKs opphav kan spores til de politiske urolighetene tidlig på 1980-tallet. Hashim Thaçi var blant de sentrale personene i UÇK fra tidlig 1990-tall og ble politisk leder i 1999. På et hemmelig møte i Drenica i 1993 ble en firemannsgruppe i LPK utpekt til å forberede geriljakrig. Selv innenfor LPK var det få som før 1996-1997 visste hva som ble forberedt. UÇK hadde i begynnelsen lite tilgang på våpen og inne i Kosovo besto mye av arbeidet med rekruttering av «sovende» sympatisører som var klare til å gripe til våpen og ta kontroll over sin landsby. I perioden 1993-1995 ble en og annen politimann skutt ned og UÇK tok på seg ansvaret. Tidlig i 1998 ble UÇK stadig mer synlig gjennom slike angrep mot politiet fulgt av rask tilbaketrekning.
Ramush Haradinaj (født 1968) var en annen sentral leder. Han oppholdt seg lenge i Sveits der han trente geriljakrig, og på 1990-tallet snek han seg over grensen fra Albania og organiserte treningsleirer for UÇK. Haradinaj hadde tidligere tjenestgjort i den jugoslaviske hæren og i den franske fremmedlegionen. Han hadde kommandoen over Dukagjin-området og ble ansett som den mest kompetente kommandanten i UÇK.
Mange kosovoalbanere i USA og Vest-Europa bidro med økonomiske støtte gjennom et «hjemlandsfond». Denne finansieringskildene var UÇKs viktigste og utgjorde flere titalls millioner dollar årlig. En del av finansieringen kom trolig fra organisert kriminalitet inkludert narkotikasmugling fra Tyrkia. UÇKs ledere avviste enhver forbindelse med kriminell virksomhet. UÇK mottek en del våpen fra Midt-Østen, men lederne uttalte at de avviste islamistiske fundamentalister noe som etterhvert førte til våpentilførselsen fra Midt-Østen stanset.
I 1996 ble serbisk politi og sivile etniske serbere angrepet av kosovoalbanere. I 1997 dukket UÇK opp og tok på seg ansvaret for angrep på serbisk politi. I januar 1997 ble tre medlemmer av UÇK skutt og drept av politiet. UÇK hadde i utgangspunktet sværte lite tilgang på våpen og ammunisjon inntil våren 1997 da Albania kollapset i en bankkrise og statsapparatet sluttet å fungere. Albanerne var rasende på president Sali Berisha og myndighetenes våpenlager ble brutt opp mens hæren gikk i oppløsning og politiet flyktet. På kort tid var det tilgang på hundretusen khalasjnikover til 10 dollar hver. Sammenbruddet i Albanias statsapparat ga tilgang til tusenvis av våpen og UÇK ny mulighet til å bevæpne seg (primært med lette våpen). Tiltagende misnøye med Rugovas linje førte i 1997 til bedre rekruttering og finansiering til UÇK. Det vekte oppsikt da maskerte UÇK-menn i november møtte opp i en begravelse. Senhøsten 1997 besto UÇK av et par hundre mann.
Bislim Zyrapi var under Kosovokrigen leder for UÇKs militærstab. Han deltok som brigadekommandant for den muslimske militisen i Bosnia-krigen 1992-1995. Hashim Thaci var den politiske lederen under krigen. Azem Syla (født 1951) antas å ha vært øverstkommanderende for UÇK under krigen. Den tidligere fotballstjernen Suleiman Sulemi hadde en uklar rolle sentralt i UÇK. Eulex, EUs politistyrke i Kosovoa, arresterte i 2017 Syla for korrupsjon.
Kosovokrigen
Ifølge Le Monde Diplomatique ble UÇK utrustet og lært opp av den tyske etterretningstjenesten som også hadde vært involvert i opplæring av kroatisk milits noen år tidligere. Personell fra Tysklands militære spesialstyrker (Kommandos Spezialkräfte) sto for den praktiske opplæringen, skaffet våpen og de svarte uniformene som skal ha blitt hentet fra lageret etterlatt av Stasi, DDRs sikkerhetspoliti. I løpet av 1998 innledet USA og NATO kontakt med UÇK og bestemte seg for å støtte organisasjonen. Sunday Telegraph meldte 18. april 1999 at UÇK fikk bistand av leiesoldater fra det amerikanske firmaet Military and Professional Resources International. Britiske SAS drev våren 1999 opplæring UÇK på albansk side av grensen. UÇKs hadde stort sett lette håndvåpen (som AK-47 «Kalasjnikov» og rakettdrevet granat) og taktikken besto i stor grad av raske angrep (ofte bakhold) mot serbiske styrker fulgt av rask tilbaketrekking. I 1998-1999 fremsto UÇK klønete med uklar organisering og flere fraksjoner, samtidig som de stadig overrasket den serbiske ledelse og vesten med effektivitet og evne til å hente seg inn. De bygget i 1998 opp lager av våpen og ammunisjon med sikte på forventede kamper våren 1999, disse lagrene gikk tildels tapt under trefninger i vinteren 1998-1999 og våren 1999 klaget UÇKs ledelse over konstant knapphet på ammunisjon. De serbiske styrkenes strategi baserte seg særlig på å fordrive sivilbefolkningen slik at UÇK skulle miste støtte fra sivilbefolkningen samt å skape en logistisk forstyrrelse. Sokol Bashota i UÇKs politiske ledelse innrømmet at strategien i stor grad virket fordi det var for lite mat og annen hjelp, og UÇK selv hadde små muligheter til å bistå. I april 1999 kontrollerte UÇK en korridor fra Tropaje i Albania til nær byen Junik inne i Kosovo. I april 1999 begynte albanske myndigheter å støtte UÇK-geriljaen direkte ved å gi dem lastebiler og ammunisjon. UÇK hevdet at de under kampene våren 1999 ikke fikk støtte fra vestlige land.
Opptrapping våren 1998
Tidlig i 1998 trappet UÇK opp angrepene på politiet og andre offentlige mål i den hensikt å provosere motaksjoner fra regimet. Strategien lykkes godt: En runddans av angrep og motangrep økte oppslutningen om UÇK og skjerpet kosovoalbanernes gruppefølelse. Rekrutteringen til UÇK økte sterkt og det samme gjorde pengetilstrømmingen. UÇK angrep politibiler og drepte antatte kollaboratører. I løpet av februar 1998 hadde politiet trukket seg ut av mesteparten av Drenica. Fire serbiske politimenn ble drept i et attentat 28. februar 1998. Politiet angrep 4. mars i landsbyen Donji Prekaz en eiendom tilhørende Adem Jasheri (som flere år tidligere hadde drept en politimann), og 58 personer ble drept hovedsakelig Jasheris slektninger.
Utover våren 1998 fordelte UÇK våpen og uniformer, blant annet over grensen fra Albania, og «sovende» medlemmer ble mobilisert. UÇK gjorde rask fremgang og erobret en forsyningskorridor til Albania. Serbiske styrker var først passive og gjorde knapt motstand, og UÇK erklærte stadig mer «frigjort territorium». I juli 1998 hadde UÇK mer eller mindre kontroll over 30 % av Kosovos territorium. Situasjonen utviklet seg raskt og var til dels kaotisk med unge som krysset grensen for å skaffe våpen, og UÇK hadde i liten grad organisasjonen klar. I juli 1998 var Milošević nøling over og serbiske politistyrker slo tilbake. Jugoslavias hær sammen med innenriksdepartementets sikkerhetsstyrker svarte med en til dels brutal motoffensiv mot UÇK-geriljaen. UÇK trakk seg tilbake og den serbiske offensive skapte 200,000 interne flyktninger som verden utenfor ble oppmerksomme på gjennom media. På sensommeren 1998 kontrollerte UÇK store deler av Kosovo.
NATO fordømte UÇK som terrorister første halvår 1998 og kom utover våren med militære trusler mot Serbia. NATO-landene gjorde våren 1998 det klart at regimet i Beograd ble ansett som hovedproblemet. Både Russland og NATO-land ønsket utvidet selvstyre for Kosovo, men uten ytterligere fragmentering av Jugoslavia. USA og Storbritannia arbeidet for å få Sikkerhetsrådet til å vedta en resolusjon om å bruke «alle nødvendige midler» for å gjennomføre tidligere resolusjoner. Russiske myndigheter var bekymret for at NATO ble stadig mer dominerende i Europa.
Internasjonale observatører og opptrapping høsten 1998
I oktober 1998 fikk Richard Holbrooke, USAs utsending, i stand en avtale med Slobodan Milošević om å trekke ut de væpnede styrkene og tillate observatører («verification mission») fra OSSE. Samtidig kunne UÇK etter tilbaketrekning av serbiske styrker i oktober 1998 trappe opp sin virksomhet. Etter at Holbrooke-avtalen var i iverksatt okkuperte UCK straks de områdene serbiske styrker hadde trukket seg ut av. Omtrent 150 serbiske politifolk og over 100 sivile ble drept av UCK innen utgangen av 1998, et stort antall var også kidnappet. I løpet av 1998 var opp mot 2000 personer drept av serbiske styrker og opp mot 300,000 var internt fordrevet.
Mens NATO la press på Milošević' regjering, lykkes det NATO i liten grad å holde igjen UÇK. Da den jugoslaviske hæren trakk seg tilbake kom UÇK frem fra sine gjemmesteder og tok opp igjen sin tidligere strategi med å angripe serbisk politi og i noen tilfeller tok UÇK over stillinger forlatt av serbiske styrker. I ly av våpenhvilen og på tross av OSSEs nærvær kunne UÇK konsolidere og vokse. UÇK fikk tilgang til våpen fra Albania, og i noen tilfeller skal de også ha kjøpt våpen av serbiske politifolk og soldater. Våpen og andre forsyninger skal ha blitt betalt blant annet med inntekter fra narkotikasmugling og prostitusjon. UÇK kan ha økt sin offensive aktivitet med håp om en militær inngripen mot Jugoslavia dersom ikke volden ble stoppet. Det har også blitt hevdet at britiske spesialstyrker drev trening av UÇK-geriljaen i en leir i fjellene ovenfor Bajram Curri i Nord-Albania. .
NATO gjorde lite for å hindre tilstrømmingen av våpen til UCK via Albania blant annet på grunn av Albanias uvilje mot å slippe til utenlandske styrker. USAs årlige terrorismerapport for 1998 skrev at Albanias svake interne sikkerhet var gunstig for fremvekst av terrorisme. UCK sto ikke på USAs liste over terrorgrupper i 1998. Tidlig i desember la Christopher Hill frem et nytt forslag som ble avvist av Jugoslavias nasjonalforsamling samtidig som UÇK ikke ville akseptere noe mindre enn full uavhengighet.