cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nils Totland
Han ble innvalgt som var landsstyremedlem i Norsk Jernbaneforbund i 1972 og ble sekretær i Statstjenestemannskartellet i 1976. Han var leder av Statstjenestemannskartellet 1982-1990, sjefssekretær i AOF 1990-1993 og styreleder av Voksenopplæringsforbundet 1997-2001.
Totland var medlem av Skedsmo kommunestyre 1968-1982 og i Fet 1999-2003.
Volvo 240
Volvo 240 er en bilmodell produsert av Volvo i perioden 1974–1993. Den er en videreutvikling av Volvo 140 med elementer basert på konseptbilen Volvo VESC fra 1972. 240 er den mest suksessrike modellen til Volvo og ble produsert i 2,862,413 eksemplarer. Den var også svært populær som statens representasjonsbil i DDR.
Historie
Volvo 200 serien kom i seks karosserivarianter. I begynnelsen ble 242/244/245 brukt om de forskjellige variantene, men ble på begynnelsen av 1980-tallet erstattet med fellesbetegnelsen 240. 4-dørs sedanen 244 var den modellen som solgte best med 1 490 102 eksemplarer. Stasjonsvogna 245 ble produsert i 962 264 eksemplarer, mens 242 kom i 245,257 eksemplarer. I dag er det 242-modellen som er mest ettertraktet og definitivt mest sjelden (med unntak av 262 C).
Den største forandringen kom da 1981-modellene ble presentert. Vekk var de store støtfangerne i aluminium. Ny grill, alle utgaver av bilen fikk store rektangulære hovedlys, og stasjonsvognen fikk helt nye baklys. Med 1982-modellene ble baklyktene på sedanoe bredere. Ellers er det kun detaljmessige forandringer som panser, bagasjeluke, blinklys og lignende. Innvendig er det ikke store forandringer, unntatt mellom 1977 og 1978, når interiøret får et mer moderne utseende samt bedre komfort. Tidlig på 1980-tallet blir dashbordet oppgradert med nytt instrumentpanel og noen andre detaljer. De aller fleste hovedkomponentene som motor, gir, for- og bakstilling passer overens i alle modellene. 200-serien (1975-1978) er i all hovedsak identisk med 140-/160-serien.
Den siste bilen ble levert den 7. mai 1993 da Pehr G. Gyllenhammar gav nøklene for en Volvo 245 til Lena Smith fra Kungsbacka under en seremoni i Torslanda. Dermed hadde Volvo bygd og levert 2,862,413 biler av Volvo 240-serien og 117 402 biler av Volvo 260-serien.
Motorer
200-seriens motorer var enten 4- eller 6-sylindret. Alle bensinmotorene var firesylindret med blokk i støpejern med unntak av B27 og B28. Dieselmotoren var rekkesekser.
Bensinmotorer
E = bosch K-jet mekanisk innsprøytning
A = stromberg/pierburg vakuumforgasser
F = bosch jetronic LH2.2/LH 2.4 innsprøytning
K = solex sicac to-ports forgasser
Dieselmotorer
Alle dieselmotorene var produsert av VAG:
Automatgirkasser
Automatgirkassene brukt i Volvo 240 var produsert enten av BorgWarner / AisinWarner eller av ZF.
Trimming og ungdomskultur
En eldre bil som Volvo 240 er med moderne saltede vinterveier svært utsatt for rust, kanskje spesielt de eldre modellene fram til 1989. Hvis man legger til dårlig vask og vedlikehold, samt manglende rustbehandling i gulv, kanaler, sidene bak bakskjermene og hjulbuer, kan den bli ødelagt i løpet av en vinter. Disse bilene er derimot meget lette å få tak i deler til da det er mange av dem igjen på veiene, og mange ungdommer velger disse bilene på grunn av lett og billig vedlikehold som passer en fersk bilførers lommebok. Det meste passer overens fra alle modellene. Deler som motor og gir fra 740 og 940 modellene passer også i 240 med små modifikasjoner, slik som å bytte mellomaksel i motor for å få drev til fordeler framme da 740 og 940 har fordeler bak på toppen, men dette har ikke 240 plass til. Turbomotorer fra 740/940 er populære å sette i 240 siden motorene er, med svært få unntak, veldig like. Volvo 240 har, ulikt mange andre bilmerker, samme bremsesystem og størrelse på bremsedeler på alle modellene uavhengig av motorytelse. Med ventilerte bremseskiver foran kan det godkjennes effekt opp til 220hk og 280 nm. Volvos motorer er svært holdbare og mange av motorene klarer fint en dobling av effekten uten at noe må byttes. Dette gjør at trimming er en enkel og billig affære. Volvo 240 har i tillegg bakhjulstrekk. En stiv bakaksel gjør at girkassa blir det svake leddet ved trimming.
Sikkerhet
Basert på risikoen for invaliditet eller død i tilfelle en ulykke, rangerte det svenske forsikringsselskapet Folksam Volvo 240 som følger:
Tordenskjoldsgate skole
Tordenskjoldsgate skole (Todda) i Tordenskjolds gate 49 er Kristiansands eldste skole som fortsatt er i drift. Den er bygget i 1871, og hadde 140-årsjubileum i 2011. Skolen er den eneste gjenværende grunnskolen i Kvadraturen. Den er en 1.-7. skole med 154 elever og 16 ansatte. Elevene kommer i hovedsak fra sentrum og Eg. 35% har minoritetsspråklig bakgrunn. 27 nasjoner er representert ved skolen; blant dem er Kina, Nederland og Bosnia-Hercegovina.
Arentz
Arentz er en norsk slekt. Kjente medlemmer av slekten er:
Tordenskjoldsgate skole
I 1988 ble skolebygningen renovert til en pris av 2,3 mill. kr. Skolebygningen ble da flyttet og vendt 90 grader. Bygget for 1. trinn er fra 1988 og gymsalen stod ferdig i 2003.
Skolens arkiv der det eldste arkivmaterialet er fra 1887 er oppbevart hos Interkommunalt arkiv i Vest-Agder. Arkivet inneholder svært mange elevprotokoller med avgangsvitnemål, karakterer og fravær. Og elevkort på elever født fra 1937 til 1957.
Arentz
Slektsvåpenet er en svart ørn på et grønt fjell, med nebbet under skulderfjærne.
Tordenskjoldsgate skole
Vis Med Avis
Todda har vunnet nyhets-konkurransen "Vis med Avis" 2 ganger, senest i 2010, med 12,3 av 14 poeng i snitt.
Todda-sangen
Todda-sangen ble komponert i forbindelse med nedleggingen av Todda i 1985; som en protestsang. Flere av skolens elever har senere lagt til egenkomponerte vers. Skolen var truet av nedleggelse igjen i 2010, men planene ble raskt skrinlagt.
Liste over idrettshaller i Bærum
Idrettshaller i Bærum er en oversikt over innendørs treningsanlegg i Bærum.
Toppmøte
Et toppmøte er et offisielt møte mellom to eller flere statsoverhoder. Toppmøtene finner sted etter en forutgående avtalt dagsorden og har ofte form av forhandlinger om større politiske emner.
I motsetning til audienser er partene nominelt likestilte og anerkjenner implisitt hverandres status som øverste representant for sine respektive land.
Historie
Historisk sett er toppmøter en nyskapelse fra ca. 1700-tallet. Det kan nevnes møter mellom regenter helt tilbake til antikken, men de var sporadiske, blant annet på grunn av den dårlige infrastruktur, noe som førte til at man måtte delegere forhandlinger om for eksempel militære allianser, fredsforhandlinger eller giftermål til sendemenn. Først i det 20. århundre ble toppmøter institusjonalisert som en del av diplomatiets virkemidler.
Etter hvert har også andre møter blitt kalt toppmøter, for eksempel Verdens økonomiske forum.
Virvatnet
Virvatnet (lulesamisk: Viresjávrre, umesamisk: Vijriesjávrrie) er en innsjø i Rana kommune i Nordland, like ved grensen til Sorsele kommune i svensk Lappland.
Pontus Segerström
Pontus Hans Segerström (født 17. februar 1981 i Stockholm, død 13. oktober 2014 samme sted) var en fotballspiller fra Sverige som spilte på IF Brommapojkarna. Han spilte tidligere på Stabæk Fotball, Älvsjö AIK, Odense BK og Landskrona BoIS. Senest i Landskrona opplevde han et par trøblete sesonger etter å ha spilt i Danmark. Han håpt å vende tilbake til da han var en meget talentfull og god spiller i Sverige. Han mistet slutten av 2008-sesongen og starten av 2009-sesongen på grunn av en kneskade.
Segerström ble bare 33 år gammel og døde som følge av hjernekreft den 13. oktober 2014, bare to måneder etter at kreften ble oppdaget. Han etterlater seg kone og to barn.
Spillerfakta
"Per 28. september 2008"
Grappa
Grappa er et italiensk brennevin som blir produsert ved å presse druerester, kalt pomace, som er igjen etter produksjon av vin. Alkoholgehalten ligger normalt mellom 40 og 50 prosent. Opprinnelig var grappaproduksjon en måte å ta vare på avfall fra vinproduksjon. I lang tid ble grappa ansett som en drikk av lav kvalitet, men i senere år har den blitt forfinet og kommersialisert. Dette innebærer ikke at all grappa idag er av bra kvalitet.
Flere faktorer påvirker kvaliteten på grappa. To av dem er:
En kjent vinprodusent som lager grappa, er huset Brunello i Toscana, Italia.
Grappa har slektninger i andre vinproduserende land. I Frankrike kalles lignende brennevin marc eller eau de vie de marc, i Tyskland tresterbranntwein, i Spania aguardiente og i Portugal bagaceira.
Misjonsalliansen
Misjonsalliansen er en norsk frittstående og tverrkirkelig diakonal misjonsorganisasjon med basis i Den norske kirke.
Misjonsalliansen ble grunnlagt i 1901 og brukte navnet Tsjili-misjonen frem til 1933. Organisasjonen driver diakonale utviklingsprosjekter i Bolivia, Ecuador, Brasil, Liberia, Sierra Leone, Kambodsja, Nepal, Filippinene, Vietnam og Kina. Den har som mål å bekjempe fattigdom, fremme rettferdighet og dele tro. . Misjonsalliansen er den største norske operatøren innen mikrofinans
Organisasjonen drives med støtte fra den norske stat gjennom NORAD samt andre gaveinntekter fra støttespillere i Norge.
Misjonsalliansen utgir magasinet Tsjili.
Richard Hamilton
Richard Hamilton (født 24. februar 1922, død 13. september 2011) var en britisk kunstner. Han var en av grunnleggerne av The Independent Group i London, og ble regnet som en av de tidligste popkunstnerne i England på 1950-tallet. Hamiltons collage Just What Is It that Makes Today's Homes So Different, So Appealing? fra 1956 anses av mange som det første kunstverket som kan kalles popkunst.
Pakistans folkeparti
Pakistans folkeparti (PPP) (engelsk: Pakistan Peoples Party) (urdu: پاکستان پیپلز پارٹی): er et sentrum-venstre-parti i Pakistan som er tilknyttet sosialistinternasjonalen. Lederen av partiet var Benazir Bhutto inntil hennes død i 2007. Pakistan People's Party Parliamentarians (PPPP) er et parti stiftet i 2002 av PPP i den hensikt å etterleve valgregler i Pakistan.
Dannelse av partiet
30. november 1967 grunnla Bhutto Pakistan Peoples Party (PPP) i Lahore, og etablerte en sterk base for politisk støtte fra Punjab, Sindh og blant Muhajir-samfunnene. Bhuttos parti ble en del av pro-demokrati bevegelsen, som inkluderte ulike politiske partier fra hele Pakistan. PPP-aktivister arrangerte store demonstrasjoner og streiker i ulike deler av landet, som økte presset på Ayub om å gå av. Bhutto ble arrestert 12. november 1968, noe som økte den politiske uroen. Etter sin løslatelse, var Bhutto med på en konferanse sammenkalt av Ayub i Rawalpindi, men nektet å gå med på at Ayub skulle fortsette som president og den øst-pakistanske politikeren Sheikh Mujibur Rahmans Six point movement for regional autonomi.
Maktposisjoner
Zulfikar Ali Bhutto ble president og hærsjef i Pakistan i 1971, etter at Ayub hadde gitt fra seg makten. Bhutto igangsatte mange endringer, bl.a nasjonaliseringen av industrien, atomvåpenprogrammet, fredsavtale med India og anerkjennelsen av Bangladesh. 10. august 1973 ga Bhutto over posisjonen som president til Fazal Ilahi Chaudhry, og tok selv posisjonen som statsminister i stedet.
Militærkupp og henrettelse
5. juli 1977 ble så Bhutto og regjeringen arrestert av soldater lojale til General Zia på hans ordre. Etter rettssaker ble Zulfikar Ali Bhutto dømt til døden og henrettet ved henging 4. april 1979.
Mordet på Benazir Bhutto
Etter mordet på Benazir Bhutto 27. desember 2007 ble Bilawal Bhutto Zardari utnevnt til leder i Pakistan Peoples Party 30. desember 2007. Hans far, Asif Ali Zardari, ble først utpekt som leder i henhold til ønskene i hans mors Benazir Bhuttos testamente mens hans far ville ikke ha vervet og pekte ut Bilawal, og tok seg vervet som nestleder. Zardari hadde i utgangspunktet ikke noe ønske om bli partileder. «Demokrati er den beste hevnen» proklamerte Bilawal da han aksepterte valget som ny partileder. Zardari vil fortsette sine studier ved Christ Church før han returnerer for å lede partiet på fulltid.
Europavei 314
Europavei 314 går mellom Leuven i Belgia og Aachen i Tyskland. Veiens lengde er 125 km.
Pakistans folkeparti
Kritikk mot utnevnelsen
Overhodet i Bhutto-klanen, Mumtaz Bhutto, kritiserte utnevnelsen av Zardari som partileder, og mente han ikke var en «ekte» Bhutto og at Zardari «ikke ofret noe for partiet». Mumtaz Bhutto uttalte også at lederskapet enten burde gått til Benazirs søster Sana, eller Fatima, Benazirs niese og datter av Benazirs bror Murtaza».
Europavei 314
Trasé fastlagt av UNECE: Leuven – Hasselt – Heerlen – Aachen.
Pakistans folkeparti
Koalisjonsregjering (2008 - )
De to største partiene Pakistans folkeparti og Pakistan Muslim League (N) ble etter møter mellom Asif Ali Zardari og Nawaz Sharif 21. februar enige om en felles plattform for å danne en ny regjering sammen. PPP og Pakistan Muslim League (N) signerte så 9. mars en avtale som bestemte sammensetningen av en koalisjonsregjering, der PPP får statsministeren. Partiene ba også president Pervez Musharraf om å kalle inn til møte i nasjonalforsamlingen.
Yousaf Raza Gillani ble nominert av PPP, med støtte fra koalisjonspartnerne Pakistan Muslim League (N), Awami National Party, Jamiat Ulema-e-Islam (F) og Muttahida Qaumi Movement 22. mars 2008. Pakistans nasjonalforsamling valgte han til ny statsminister 24. mars med overveldende flertall.
Vivienne Westwood
Vivienne Isabel Westwood (født 8. april 1941, død 29. desember 2022) var en britisk designer som er kjent for blant annet design innenfor genrene moderne punk og new wave.
Hun designet klær for blant andre Sex Pistols, Adam and the Ants og Dita Von Teese.
Hun var gift med musikkimpressarioen Malcolm McLaren, og sammen fikk de sønnen Joseph Ferdinand Corré.
Moss Jernverk
Moss Jernverk var et jernverk i Moss, grunnlagt i 1704. Verket var i mange år byens største bedrift, og med kraft fra Mossefossen ble malm hovedsakelig fra Arendalsfeltet smeltet og bearbeidet til en rekke produkter. Fra midten av 1700-tallet var verket Norges ledende rustningsbedrift og støpte hundrevis av tunge kanoner i jern. Norges første valseverk for jern ble også anlagt der.
Moss Jernverk hadde flere fremtredende eiere, blant dem Bernt Anker og Herman Wedel-Jarlsberg, og spesielt under førstnevnte var verket noe av en attraksjon for tilreisende. Moss Jernverks administrasjonsbygning, den såkalte Konvensjonsgården, er kjent for at den ble benyttet for å forhandle frem Mossekonvensjonen i 1814.
Ved midten av 1800-tallet møtte verket økt konkurranse fra svenske og engelske jernverk; stigende priser på trekull var også ødeleggende for lønnsomheten – jernverksdelen ble lagt ned i 1873. Moss Jernverk ble solgt for 115 000 spesiedaler i 1875. Området verket lå på ble overtatt av det som etterhvert ble emballasjefabrikken Peterson, som benyttet det inntil firmaets konkurs i 2012. Fabrikkområdet i Moss eies i dag av Höegh Eiendom
Bakgrunn og etablering
Jern har blitt utvunnet og bearbeidet i hva som i dag er Norge i over to tusen år. Den første jernproduksjonen benyttet myrmalm, som så ble foredlet ved såkalt jernvinne til råjern for videre bearbeiding. Slik tilvirking av jern var imidlertid lokal og i liten skala, mye arbeid skulle til for å utvinne små kvanta jern.
På 1500-tallet vokste interessen for utvinning av malm i Europa, og grunnlaget for en moderne bergvitenskap ble lagt ved tyskeren Georgius Agricola. I Danmark-Norge ble det i den norske delen av riket blant annet funnet forekomster av jernmalm. I det sørlige Norge var de rikeste jernfunn i Arendalsfeltet ved Arendal, men grunnet behov for tre til produksjon av trekull for masovnene og fossekraft for drift av masovnenes blåsebelger ble jernverk ofte anlagt andre steder enn ved malmgruvene. Ved Moss var det god tilgang på kraft fra Mossefossen, det var mye skog, og beliggenheten ved fjorden gjorde innskiping av råvarer og utskipning av ferdige produkter enkel.
I 1704 begynte den danske embets- og forretningsmannen Ernst Ulrich Dose arbeidet med å etablere et jernverk ved Moss. Samme år besøkte den dansk-norske kongen Frederik IV Moss to ganger, noe som virket positivt på etableringen. I tillegg til å kjøpe opp tomter og få tildelt fallrettigheter og tilgang til jernmalm, fikk det planlagte verket såkalt cirkumferens, et område med radius på om lag 2,5 mil hvor bøndene måtte produsere og levere trekull og andre råvarer til verket. I november 1704 ble Moss og omland besiktiget av folk fra oberbergamtet på Kongsberg, og de utstedte Moss jernverks privilegiebrev den 6. desember samme år. Det listes 24 punkter om jernverkets privilegier – til skog, vann, areal for selve verket, tilgang til kjørevei, malm, tollfrihet m.m.
Spesielt interessant for nåtiden er at funksjonærer og arbeidere var fritatt for skatter og militærtjeneste, de skulle dømmes av bergretten (en egen rett for bergverk og bergverksfolk på Kongsberg), og ved behov for fagfolk kunne de hentes fra utlandet, uten hensyn til hvilken nasjon de tilhørte. Ved sine omfattende kongelige privilegier var altså Moss Jernverk ved opprettelsen tilnærmet en stat i staten.
Den driftige Ernst Ulrich Dose fikk ikke oppleve ordinær drift ved Moss Jernverk, da han døde allerede i 1706.
Oppstart og krigsår
Etter Doses død ble jernverket lagt ut på auksjon og i mai 1708 solgt til Jacob von Hübsch (3/4) og Henrich Ochsen (1/4). Tidspunktet for å overta verket var gunstig; krig truet, og Moss Jernverk lå nær de tre store festningene på Østlandet: Akershus, Fredrikstad og Fredriksten. Hübsch fortalte selv i 1713 at han kjøpte det uferdige verket for å forsyne kongens styrker med kanoner, ammunisjon og geværer. Krigen brøt ut i 1709, og i 1711 var det et felttog inn i Sverige, som Moss Jernverk leverte granater til (kanonkuler i jern av ulik størrelse). Felttoget ble kortvarig, uten ammunisjonsbruk, og Hübsch hadde store problemer med å få oppgjør for leveransene.
Et av privilegiene Moss Jernverk fikk ved etablering, var tiendefrihet (en skatteform) i tre år etter at masovnen var i kontinuerlig drift. Verket ble av generalkrigskommissær H.C. von Platen stevnet for bergretten på Kongsberg i 1712 for å inndrive tienden, men grunnet kullmangel var masovnen i drift kun periodevis. Bøndene var pålagt å levere 4733 lester (én lest tilsvarer om lag 2 m³) trekull årlig, men i 1714 hadde verket hele 24 600 lester kull til gode hos bøndene. Bøndenes pliktlevering av trekull var utvilsomt en ekstraskatt, og bøndene forsøkte å unngå levering. Verket ble på bakgrunn av oppstartsproblemene innvilget tiendefrihet for årene frem til og med 1715.
Risør og Tvedestrand Bilruter
Risør og Tvedestrand Bilruter (RTB) var et rutebilselskap med historie tilbake til 1919. Selskapet ble etablert da AS Risør og Oplands Automobilselskap og Tvedestrand Dampskipsselskap AS ble fusjonert. RTBs rutenett lå for det meste i kommunene Gjerstad, Risør, Tvedestrand og Vegårshei, som også var hovedaksjonærene i selskapet.
I desember 2002 kjøpte RTB og Setesdal Bilruter (SBR) hver sin halvpart av selskapet Høvågruta fra Høvåg i Lillesand. Høvågruta hadde en bussrute mellom Lillesand og Kristiansand og en turbussavdeling. I juni 2005 solgte SBR sin halvpart til RTB.
Moss Jernverk
Tunge etterkrigsår og eierskifte
Verkets minoritetseier, etatsråd Ochsen, måtte stadig dekke uomgjengelige utgifter, men i 1738 var hans tålmodighet med enken slutt. Ochsen sendte sin personlige fullmektig Jens Bondorph fra København for å gjennomføre en såkalt sekvestrasjonsforretning (ta beslag) for å få kontroll over bedriften. Elisabeth Hübsch forsøkte å avvise og uthale det hele, og ved rettsarkivene om saken er verkets virksomhet og gjeldssituasjon ganske grundig dokumentert. Den 21. januar 1739 bestemte oberbergamtet på Kongsberg at Jens Bondorph ble bevilget rett til å drive på Ochsens vegne den del av verket som tilhørte fru Hübsch, inntil tvisten mellom de to var avgjort. Etter ytterligere noen års rettslig strid gikk Moss Jernverk på auksjon, og Henrich Ochsen overtok hele bedriften.
Råstoffene, verket og produktene
Et jernverk på 1700-tallet representerte kapitalintensiv tungindustri av stor viktighet for landet, og det var en rekke utfordringer for å få en tilfredsstillende drift. Ved sekvestrasjonsforretningen i 1738 ble det nedtegnet hva Moss Jernverk hadde av driftsmidler, noe som sammen med forvalter Knud Wendelboes innberetning for ettertiden gir et godt bilde av virksomheten. I seksjonene under beskrives de ulike sidene ved driften av verket, fra opprettelse i 1704 til nedleggelse i 1874.
Malm
De gruvene som i henhold til verkets privilegier var forpliktet til å levere malm, kunne ikke levere tilstrekkelige mengder, så verkets direktør Peter Windt sikret i 1706 at Løvold gruve ved Arendal skulle levere 1000 tønner malm årlig. Kvaliteten av den leverte malmen var så varierende at det førte til en rettssak, som endte med at to bergkyndige skulle kontrollere at malmen var fri for gråberg. Gruvene ved Arendal var de viktigste for de norske jernverkene, da disse leverte om lag 2/3 av all jernmalm. Selv om de viktigste gruvene lå langt unna verket, ble allikevel transporten rimelig da den skjedde sjøveis.
I sin innberetning om verkets tilstand fra 1723 bemerket forvalter Knud Wendelboes at man måtte samle malm i 2–3 år for å få nok til en blåsning. I 1736 var, foruten noen mindre lokale gruver ved Moss, også de større gruvene Østre Buøy, Vestre Buøy, Langsæ og Bråstad i Agder tilhørende Arendalsfeltet underlagt Moss Jernverk. Ledelsen ved verket var imidlertid ikke påpasselig nok med å følge opp at gruvene leverte nok malm av god kvalitet.
I 1749 nevnes også Weding gruve ved Arendal. Malmen derfra utmerket seg ved sin allsidighet, og den karakteriseres som verkets beste. I tillegg til gruvene ved Arendal var Skien et sentrum for verkets gruvevirksomhet, og en rekke ulike gruver ble drevet der. Verket hadde kommisjonærer i Skien og Arendal som fulgte opp gruvene, lønnet gruvearbeiderne og passet på at de såkalte mutingsbrevene (driftstillatelse) ikke utløp. I de mange år Lars Semb var bestyrer ved verket, reiste han nesten hvert år til malmfeltene og bodde da hos de kommisjonærene som var verkets lokale representanter.
Trekull
Verket var helt avhengig av trekull som bøndene rundt verket produserte i kullmiler. Ved utgangen av vinteren 1719–1720 hadde restansene på bøndenes levering av trekull nådd totalt 28 000 lester. Forvalter Wendelboe anga at for årene 1709–1723 skulle det vært levert 70 995 lester, mens faktisk leveranse var 37 233 lester, altså en restanse på 33 726 lester. De manglende leveransene skyldtes dels at skogen var uthogd, dels krigen, men også at bøndene var motvillige til å overholde leveringsplikten.
Mangelen på trekull fortsatte under Ancher & Wærn, selv om de betalte bedre enn andre verk og ga premier til dem som leverte mer enn pålagt kvantum. Den viktigste årsaken til dårlige leveranser var at kulldrift nesten alltid var mindre lønnsomt enn annen utnyttelse av skogen. Under Bernt Anker forsøkte verket å få myndighetenes tillatelser til repartering (et bestemt kvantum for hver gård). Det fikk han ikke gjennom, og det var tydelig at myndighetene ikke ønsket å gå for hardt på bøndene for å få dem til å overholde leveringsplikten. For hele tidsrommet 1750–1808 mottok verket i gjennomsnitt 6 000 lester trekull, mens behovet ved full drift var over det dobbelte. Det meste av trekullet ble brent og levert av bøndene på vinteren, hver transport tok kun en lest, så det ble mange turer før alt var levert.
Vann
Wendelboe påpekte i sin rapport fra 1723 at det var mangel på vann. Dette skyldtes dels at fossen var uten demning som kunne samle opp flomvann, og dels at de andre brukerne av fossen (møller og sagbruk) brukte mer enn de skulle. Stoppet vanntilførselen til masovnbelgene, ville ovnen raskt slokne, og det gav store tap.
Ved de store arbeidene i 1750 fikk verket en stor vannrenne som gikk over kongeveien, den foregående hadde gått under veien. Vannrennen var 8–9 fot bred, 6 fot dyp og fallhøyden var 48 fot. Vannmangel ble da et mindre problem enn det hadde vært i verkets første år, men under en uvanlig tørke i 1795 begynte man å sprenge i Krapfos og bygge dammer ovenfor, noe bestyrer Lars Semb mente burde vært gjort lenge før. På selve jernverket (ikke innbefattet møller og sager) var det rundt 1810 totalt 24 vannhjul, en del av dem var svært store.
Verket
Selve jernverket besto av en rekke bygninger nord for elven i Moss. Huset med masovnene var den sentrale bygningen. Her sto det to 31 fot (om lag 9,5 meter) høye ovner under samme tak, men kun den østre var i bruk. I tillegg til selve masovnen fantes forskjellig tyngre utstyr som en vinsj til håndtering av tungt støpegods. På østsiden av masovnen lå formerhuset der det flytende jernet ble støpt. Ved masovnhuset lå et pukkhammerhus med en vanndrevet hammer for pukking av malmen. Det var to kullhus til masovnen, det vestre målte 56 x 25 alen (om lag 550 kvadratmeter) mens det østre målte 45 x 20 alen (om lag 350 kvadratmeter).
Brannfaren var stor, så det var også et sprøytehus med en dobbelt brannsprøyte (to slanger) på området. Øst for formerhuset var en kleinsmie hvor finere smiearbeide ble utført. Ved sjøen var det anlagt en brygge med en stor 8-laftet sjøbod med to overloft. Verkseieren bodde i en stor hovedbygning med 9 beboelsesrom over to etasjer. I et annet toetasjes hus var det skrivekammer, dvs. kontorer. I tillegg var det andre bygninger, som uthus for hester, låve, høyloft og ti boliger for arbeiderne. Viktig for verket var også bro-sagen, hvor det var tillatt å sage nødvendig trelast for nybygg, reparasjoner osv. Verket kunne sage 12 900 bord på bro-sagen, videresalg var imidlertid strengt forbudt og medførte inndragelse.
I tillegg til ulike utvidelser og fornyelser gjennom de 170 år verket var i drift, måtte deler av anlegget også gjenoppbygges etter branner. I 1760-årene brant for eksempel det kostbare hammerverket, og nedre hammer sto nyreist i 1766.
På flere områder var Moss Jernverk teknologisk i front. Det var første verk i Norge med høye masovner, kanonstøperi, spikerfabrikk og valseverk, det siste reist i 1755 etter engelsk forbilde og til den betydelige kostnaden av rundt 12,000 riksdaler.
Produktene
Prisen for den grovkalibrede ammunisjonen var angitt til 11,5 riksdaler for skippundet, mens den for smågranatene var 14,5 riksdaler, altså ganske store summer totalt. Ifølge kontrakten fra 1716 leverte verket inntil 1720 totalt rundt 2,500 skippund til en verdi av nesten 30,000 riksdaler. I 1713 var det ellers produsert 1000 geværløp.
I tillegg til den militære produksjonen var det en mindre og variert sivil produksjon. Moss Jernverk produserte ambolter, hjulstokkringer, smidde sagblad, støpte gryter, munkepanner, vaffeljern og bryggepanner. Verket leverte også spesialarbeider, som en hel sukkerovn til et større sukkerraffineri på Fredrikshald i 1750-årene. På 1800-tallet ble det også laget strykejern. Tønnebåndsjern var et av hovedproduktene i Bernt Ankers tid og ble også eksportert.
Verkets produksjon av jernovner (ofte feilaktig kalt kakkelovner) er spesielt interessant, både fordi flere er bevart og fordi ovnene var kunstnerisk dekorert. Flere av ovnene ble av kunsthistoriker og riksantikvar Arne Nygård-Nilssen anslått å være formgitt av Torsten Ottersen Hoff, en anerkjent ovnskunstner, som tok borgerskap som billedhogger i Christiania i 1711 og virket der til sin død i 1754.
Etter å ha overtatt Moss Jernverk investerte Ancher & Wærn også i opprustning av ovnsproduksjonen. Gjennom en av sine forbindelser i København fikk de Henrik Lorentzen Bech (1718–1776) til å komme til Moss, hvor han arbeidet med ovnsformer fra sankthans 1750 til året etter, og deretter nesten hele 1769. Fra Bechs siste periode ved verket er det kjent tre hovedformer; «Medaljongen», «Herkules» og «Altertavlen», Moss Jernverk produserte etter disse meget populære formene i årene som kom.
I tillegg til kanonleveransene i tabellen over ble det produsert 29 stk. 12-punds kanoner, som sank under transport i 1759. Kvaliteten på kanonene hadde fra Bernt Ankers tid vært god, ifølge Lars Semb hadde ingen sprukket på 30 år. Under Ancher & Wærn ble kanonene merket «AW», mens senere ble «MW» brukt. En vanlig inskripsjon på kanonene var «Liberalitate optimi» (ved den nådigstes velvillige gavmildhet), som viste til privilegiet og det store lånet fra statskassen.
Moss Jernverk leverte kanoner helt opp til 36-pund, men også 1/8-punds, som var å anse som leketøy. I 1789 fikk man mistanke om at 18-punds og 12-punds kanoner fra Moss Jernverk ikke var pålitelige, og prøveskyting på flere steder bekreftet mistanken. Dette bidro til at man gikk over til svenske kanonverk, og kanonene fra Moss ble etterhvert utfaset. Så sent som i treårskrigen 1848–1850 ble imidlertid bastionene ved Fredericia i Danmark bestykket med 12-pundere fra Moss Jernverk.
Samfunnet på verket
Moss Jernverk var et samfunn i seg selv der det lå nord for byen Moss. Lederen av bedriften ble vanligvis betegnet som forvalter, og den første var Niels Michelsen Thune, fra verkets oppstart og til 1716. I tillegg til Thune var en Peder Windt direktør i årene 1706-1708. Etter Thune overtok sannsynligvis Knud Wendelboe. Han nedtegnet flere utfyllende rapporter om verket. Etter sekvestrasjonsforretningen overtok Jens Bondorph, men da Ochsen solgte verket, het forvalteren Wichman.
Arbeiderne var mer anonyme, men typisk for den høyteknologi som datidens jernverk var, så kom de fleste av dem fra andre land. Navnene bærer preg av Sverige og Tyskland. Hvor viktig fagarbeidere var for verket, vises ved at Hübsch i et brev til kongen 27. desember 1719 forteller at han, mens krigen pågikk og verket lå uvirksomt, fremdeles måtte betale sine arbeidere for ikke å miste dem.
I 1730-årene var det mangel på arbeidskraft, og arbeiderne utnyttet det ved å streike og kreve høyere lønn ved sekvestrasjonsforretningen i 1738. Forholdene for de fleste arbeiderne var allikevel skrinne. Carl Hübsch skrev i 1738 at verket ikke førte noen oversikt over de arbeiderne som bygde hus på verkets grunn, da de var så fattige at man uansett ikke kunne få noen grunnleie av dem.
Jernverkssamfunnet hadde på flere plan et anstrengt forhold til byen Moss; ett var verkets privilegier ved tollfri innførsel av matvarer, hvor byens borgere ellers måtte betale konsumsjonsskatt av alle varer som passerte bygrensen. Et annet var både bruken av vannet i Mossefossen og broen over fossen, vedlikeholdet av den var pålagt byens borgere, noe de fant urettferdig. I tillegg til disse gnisningspunktene kom jurisdiksjon. Jernverket hadde domsmyndighet over sine arbeidere, med bergamtsretten på Kongsberg som appellinstans, noe byfogden i Moss mislikte. I praksis ble sakene nesten alltid gjort opp lokalt, ved såkalt verksdom. To gutter som hadde stjålet poteter fra en bondegård, ble av foreldrene avstraffet med pisk i verkets fengsel, noe foreldrene tilsynelatende var fornøyd med og videre: «ydmykt anholder at straffen ikke blir anderledes, og at drengene blir befridd fra å reise til Kongsberg for der å avstraffes».
Sogneprest Christian Grave i Rygge og Moss var heller ikke positiv til verket, noe en uttalelse av han fra 1743 viser:
Verket hadde også et stort behov for ufaglært arbeidskraft, og mange kvinner arbeidet der, eksempelvis trillet en Thore Olsdatter malmkjerring slagg, jord og stenkull for 10 skilling dagen. Kun i det kirkelige var jernverksarbeiderne underlagt den lokale administrasjon. De var fritatt for militærtjeneste, men dannet et eget korps i urolige tider. Verket gav i 1786 tillatelse til at to vertshusholdere kunne drive sin virksomhet innen verksområdet, etter opptrukne regler og mot en årlig avgift som skulle gå til verkets fattige. Vertshusholderne fikk ikke skjenke mot pant i matvarer, nattesvir, kortspill eller dans var også forbudt, og vertshusene måtte stenge klokken 22 om kvelden.
Moss Jernverk hadde fra slutten av 1700-tallet «skole- og fattigkasse». Arbeiderne ble trukket om lag 2 % til dette, de fikk da fri legehjelp og medisiner, men kun for seg selv, ikke til familien. I 1790 ble en kvinne sendt fra verket til København for å utdannes til jordmor. Hun arbeidet siden som jordmor ved verket og i distriktet frem til 1816.
Verkets fattigkasse ga en liten understøttelse til enker, barn og utslitte arbeidere – mest i form av husvære og varer. Det synes som om verksledelsen ikke ønsket faste regler for støtten, det skulle komme som nådegaver, og Bernt Anker var svak for slike gester. Antall fattige skiftet over tid. I 1820 anga Lars Semb antallet til 30. Verkets mange gruvearbeidere hadde ingen plikter eller rettigheter i skole- og fattigkassen, men verkseieren pleide å ta seg av dem.
Etter århundreskiftet gikk antallet utenlandske arbeidere ved verket ned. Manntallet i 1842 viser at det var 270 personer på verket, åtte svensker og to tyskfødte: forvalter Ignatius Wankel og hans bror Frantz. I 1845 gikk flere av arbeiderne ved verket med i Moss bys Maadeholdsselskab, og året etter var antallet verksarbeidere i foreningen hele 30. Arbeidere fra verket var også aktive i Thranebevegelsen. Det ble dannet en lokal forening ved Marcus Thranes besøk i byen 16. desember 1849.
Ancher & Wærn
Ochsen solgte verket i 1748 for 16 000 riksdaler til Erich Ancher og Mathias Wærn, som begge kom fra Fredrikshald, hvor de drev en betydelig virksomhet med tobakksfabrikk og såpeproduksjon. Det kan ha vært flere grunner til at Ancher & Wærn kjøpte verket; det gav prestisje, det gav firmaet et videre grunnlag i dårlige tider, tollpolitikken kunne endres så innførsel av varer fra Sverige ble dyrere, men det viktigste var nok verkets potensial for produksjon av krigsmateriell.
Blant de mange punktene i kontrakten var et forskudd på 20 000 riksdaler (14 000 umiddelbart og 6 000 etter prøvestøping) og krav om at to 12-pundige kanoner skulle produseres og prøves før hele forskuddet ble utbetalt. Hvert år skulle så minst tyve 18-pundige og tredve 12-pundige kanoner prøves av kyndige artillerioffiserer før levering. Prisen ble satt til 12 riksdaler, 48 skilling pr. skippund.
Arbeidet med kanonproduksjon begynte allerede i 1749. To kanoner ble støpt, men begge revnet under prøveskytingen. Våren og sommeren 1750 pågikk et arbeid med å sette i stand og utvide verket. Ansatte ved verket ble sendt til utlandet for å lære prosessene, og nye fagfolk ble hentet inn fra utlandet. Det ble produsert mindre kanoner det året, men støping av 12- og 18-pundere for den avgjørende prøveskyting sto i stampe grunnet den stadige kullmangelen; til produksjonen av så stort skyts trengtes begge masovnene. Utover vinteren og våren 1751 kom ytterligere problemer til, og de to første 12-pundere var ikke ferdigstøpt og klar for prøveskyting før ved årsslutt. Den 18. desember kom oberst Kaasbøll fra Christiania for å følge prøveskytingen, resultatet var imidlertid at begge revnet ved den kraftigste ladningen. Verket la skylden på manglende fagarbeidere, og Mathias Wærn ba i et brev av 14. april 1751 broren Morten Wærn, på reise i Frankrike, om å forsøke å skaffe en erfaren kanonstøper.
I januar 1752 sendte Erich Ancher et langt brev til generalkommissariatet, som omhandlet de ulike problemene med kanonproduksjonen, med forslag til løsninger. Kanonene burde støpes med tykkere gods, mindre vilkårlig prøving og et fast rentefritt forskudd på 50 000 riksdaler (inklusive de utbetalte 14 000 og de lovte 6 000). Ifølge Erich Ancher hadde firmaet tapt rundt 10 000 riksdaler på foretakendet, og om myndighetene i København så ønsket, kunne de gjerne avslutte, kanonfabrikasjonen var igangsatt for fedrelandets beste. Den 30. august 1752 ble det avgitt kongelig resolusjon at Moss Jernverk skulle få et utvidet forskudd, med pant i verket og med vellykket prøveskyting, nå i København, som betingelse.
Den 17. april 1753 ble to 12-punds kanoner fra verket prøveskutt i København, den ene sprakk, mens den andre holdt. For å få tilfredsstillende leveranser av kull arbeidet verket med utvidelse av cirkumferensen, og den 27. august 1753 var en kommisjon i Moss for å forhøre seg med fogder, lensmenn og andre om gårder, skog og avstand til verket. Ved kongelig resolusjon av 20. mai 1754 ble imidlertid kun verkets gamle cirkumferens bekreftet, det ble altså ingen utvidelse, og omlandet som var angitt ved opprettelsen, forble uendret inntil verket ble nedlagt.
Avslaget og de mange andre problemer gjorde at Ancher sendte en lengre petisjon til kongen personlig, datert 28. juli 1754, hvor han gav en utførlig beskrivelse av alle vanskeligheter verket hadde møtt ved etablering av kanonproduksjon. Petisjonen inneholdt følgende hjertesukk:
Oswald Bühler
Han har én internasjonal medalje; han deltok i VM 1954, der han deltok på det sveitsiske laget som vant bronse i lagkampen, bak Sovjetunionen og Japan.
Mikhail Jevstafjev
Mikhail Aleksandrovitsj Jevstafjev (russisk Михаил Александрович Евстафьев, født 1963), er en russisk kunstner, fotograf og forfatter.
Moss Jernverk
Ancher & Wærn
Etter en lengre utredning anmodet Ancher kongen i petisjonen om ny cirkumferens, ettergivelse av tienden og at verket skulle få tilbakeført gamle kasserte kanoner (de kunne smeltes om og jernet benyttes på ny). I november 1754 tok kongen stilling til saken, tilbakeføring av kasserte kanoner ble innvilget, men i hovedsak var svaret ja til mindre vesentlige punkter og utsettelse av de avgjørende. Fra 1755 gikk det så gradvis bedre med støpingen. Selv om det i 1756 ikke ble støpt en eneste større kanon som ble godkjent, var kampen mellom jernverkseierne og generalkommissariatet i ferd med å opphøre.
Mikhail Jevstafjev
Han kommer fra en kunstnerfamilie – hans mor, bestemor og oldefar er russiske billedhuggere.
Moss Jernverk
Konflikt og brudd mellom Ancher & Wærn
Mens Erich Ancher bodde i Fredrikshald og skjøttet kompanjongenes fabrikker der, var det Mathias Wærn som fra 1750 ledet den daglige drift på Moss Jernverk. Det er sannsynlig at Ancher ga Wærn skylden for problemene med kanonproduksjonen, i hvert fall ble virksomheten i Fredrikshald solgt i 1756, og Ancher flyttet til Moss. Totalt antall leverte kanoner i årene 1749-1756 under Wærn var ikke mer enn 32. Verket skal ha hatt en gjeld på 150 000 riksdaler da Ancher flyttet dit i 1756.
Hunderase
Hunderase og rasehund er begreper man gjerne bruker når en ønsker å beskrive såkalte raserene tamhunder, men informasjonen nedenfor er av mer generell karakter og omhandler ikke de mange ulike hunderasene, annet enn i eksempelform.
Moss Jernverk
Konflikt og brudd mellom Ancher & Wærn
Under Anchers ledelse synes verket å gå bedre. I årene 1757-1759 ble det støpt 86, 99 og 106 12-punds kanoner uten feil, mens først i 1760 ble det levert et større antall 18-punds kanoner. Ancher sendte sine to sønner (Carsten Anker og Peter Anker) utenlands for å studere. I Glasgow ble de utnevnt til byens æresborgere, og den kjente professor Adam Smith skrev anerkjennende om dem. På bergseminaret i Freiberg fikk de en grundig utdannelse for senere virke ved jernverket.
Forholdet mellom Erich Ancher og Mathias Wærn ble dårlig etter at Ancher flyttet til verket, og i 1761 søkte Ancher kongen om kommissærer (meglere) til å dele mellom dem, noe som ble innvilget 5. juni 1761, med en påfølgende foreløpig ordning ti dager senere. Wærn gikk imidlertid straks fra forliket, og en årelang prosess begynte, hvor flere fremtredende personer ble involvert, blant annet den anerkjente juristen Henrik Stampe. Konflikten mellom de to forretningspartnerne ble først endelig avgjort i Anchers favør av bergamtsretten i 1765, og endelig oppgjør mellom partene ble undertegnet 17. mars 1766. Fra den tid var så Erich Ancher eneeier av Moss Jernverk. Moss Jernverk var på denne tiden godt drevet og fikk rosende omtale av en kjent fransk bergverkskyndig.
I 1760-årene ble ordrene for kanonproduksjon mindre. Danmark-Norge hadde dårlige statsfinanser, noe som kom til å ramme Moss Jernverk spesielt, da det var avhengig av rustningsproduksjonen. Verket hadde mye gjeld, og Erich Ancher var avhengig av sin bror Christian, og etter hans død brorens firma Karen sal. Christian Anchers & Sønner. I forbindelse med det endelige oppgjør med Mathias Wærn måtte Erich Ancher utstede en pantobligasjon som senere skulle gi han mye problemer.
I forbindelse med pantobligasjonen måtte Ancher oppgi bergamtsretten og underlegge seg Moss bys jurisdiksjon. En rekke aktiva ble også pantsatt. Verket fikk tiendefrihet for årene 1765–1770, det betød imidlertid lite da det var kompensasjon for et kostbart hammerverk som hadde brent ned. Utover 1770-årene ble Erich Anchers gjeldsproblemer med jernverksdriften stadig større, hans eiendommer ble suksessivt pantsatt eller solgt, inntil han til sist måtte gi opp den 22. november 1776 og overdra Moss Jernverk til sine søskenbarn Bernt og Jess Anker.
Bernt og Jess Anker (1776–1784)
Med brødrene Bernt og Jess Anker fikk Moss Jernverk eiere med en helt annen finansiell soliditet enn forgjengerne. Brødrene Anker forsøkte allikevel å få så gunstige vilkår som mulig fra sin viktigste forretningsforbindelse, som var staten, og da var fetteren Carsten Anker som embetsmann i København paradoksalt nok (med tanke på at verkets forrige eier var Carstens far) god å ty til. Verket måtte også leve med konkurranse, spesielt fra Fritzøe Jernverk, da dets monopol på kanonstøpning var utgått. De første årene var det den yngste av brødrene, Jess Anker, som bodde på jernverket, med tittelen «Proprietair af Moss Werk», Jess fullførte oppføringen av hovedbygningen, som var påbegynt av hans onkel Erich Ancher.
Fra 1776 tok kanonstøpingen under de nye eierne seg opp, etter noen års stillstand, og det ble forbrukt mer kull enn noensinne, inntil 10 000 lester om året. I forbindelse med en forpaktningskontrakt som Jess Anker inngikk med familiefirmaet i 1781, ble verkets regnskapsmessige nettoverdi anslått til 177 689 riksdaler. Ankerbrødrene hadde ikke gjort opp boet etter sin far Christian Anchers død i 1767: i praksis ble det styrt av Bernt Anker, og han løste ut sine brødre i 1783 og tok da også over Moss Jernverk ved en sum på 80 000 riksdaler til Jess Anker.
Bernt Anker (1784–1805)
Bernt Ankers direkte overtakelse av Moss Jernverk (han hadde i realiteten kontrollert driften allerede fra den tid onkelen solgte) markerte verkets siste storhetsperiode, og det var også et markant brudd i og med at eieren ikke bodde på verket. Den første forvalteren på verket var Lars Semb, en danske fra Thyholm i Jylland. Han var ved verket resten av sitt arbeidsliv, og hans kopibøker gir et godt bilde av driften. I 1793 var det 278 mennesker som bodde på verket; det var mellom 150–200 på Verlesanden, i Moss by og på Jeløyen som levde av bedriften. I tillegg kom alle som arbeidet med å bryte malm i gruvene og med hogst og brenning av trekull.
Hunderase
Historie
Fordi hunder i realiteten er domestiserte ulver mener flertallet av forskere at en ulvelignende type må ha vært den eldste formen for tamhunder. Urhunder og pariahunder regnes som vår eldste hundegruppe. Den oppsto trolig for mer enn 8 000 år siden. Paradoksalt nok er betydningen av ordet paria uren eller uekte, til tross for at de fleste hundene i denne gruppen har endret seg svært lite gjennom århundrene. Begrepet stammer fra det tamilske uttrykket paraiyar, som betyr omstreifende og refererer til en tamilsk folkegruppe av lav kaste (rang). Forsøk har vist at dersom man lar hunder pare seg fritt, vil de etter en del generasjoner gå tilbake til et urhund-/pariahund-lignende utseende og fysikk.
Risør og Tvedestrand Bilruter
RTB ble i 2008 overtatt av Nettbuss-konsernet gjennom Nettbuss Sør i Arendal. 1. mars 2009 ble RTB og datterselskapene innlemmet i Nettbuss Sør.
Mikhail Jevstafjev
På 1980-tallet tjenestegjorde han i den sovjetiske hæren i Afghanistan i to år og publiserte senere romanen To skritt fra Himmelen om Sovjetunionens okkupasjon av Afghanistan.
Moss Jernverk
Bernt Anker (1784–1805)
Bernt Anker hadde høye tanker om sin egen rolle i å bringe jernverket på fote. I sin selvbiografi fra 1800 skriver han: «de forrige Eiere ødelagdes ved Kanon-Leverancer, da de fleste idelig sprang under Prøven. I 1783 antager Bernt Anker sig Verkets Bestyrelse. Han reiser selv til alle Kanonverker i Sverige og til det store Caronske i Scotland. Beriget med Kundskaber gjør han nye Indretninger, og fra den Tid begynner Kanonerne at holde. Men da man til Krigsskibene fordrer de sværeste Kanoner, men af liden Vægt, saa have Jernkanonerne ikke kunnet udholde Prøve, indtil Bernt Anker i forrige Aar leverede endog saadanne svære Kanoner til det Kongelige Admiralitet i kjøbenhavn, der ikke alene holdt Prøve, men endog befandtes ypperlige og fejlfrie.»
Mikhail Jevstafjev
Som journalist for flere større internasjonale nyhetsorganisasjoner på 1990-tallet dekket han krigene og de væpnede konfliktene i Bosnia, Tsjetsjenia, Georgien, Nagorno-Karabakh, Tadsjikistan og Transdniestria.
Moss Jernverk
Bernt Anker (1784–1805)
Anker hevdet at firmaet hadde tapt 150 000 riksdaler på verket da han overtok det alene, og han gjennomførte en nedskjæring av driftsutgiftene. I tillegg førte større driftskapital til ulike besparelser. Under Anker nådde verket aldri tidligere høyder med hensyn til produksjonsvolum, innovasjon og kunstnerisk utsmykning av produktene, men økonomisk gikk det bra de første årene, som tabellen under viser.
Mikhail Jevstafjev
Mikhail Jevstafjevs malerier og fotografier har vært utstilt i ulike land, blant annet Østerrike, Kina, Russland og USA på steder som for eksempel Hofburg Kongressenter, Kremlinpalasset, Det Sentrale Kunstnerhuset in Moskva og Grand Central Terminalen i New York City.
Moss Jernverk
Bernt Anker (1784–1805)
Produksjonen av jern ble fremdeles styrt av tilgangen på trekull; når det var gode tider for trelasthandelen, leverte bøndene heller tømmer til sagene enn å produsere trekull og trosset derved leveringsplikten. Tabellen over viser også at Moss Jernverks inntekter var omtrent likt fordelt mellom produksjon av jern og trelast. I 1793 måtte verket la en ordre på 22 kanoner gå til konkurrenten Fritzøe Verk grunnet manglende trekull. Den viktigste grunnen til de gode økonomiske tidene som tabellen viser, var urolighetene i Europa, revolusjonskrigene (1792–1802) og Napoleonskrigene (1803–1815), og at kongeriket Danmark-Norge klarte å holde seg nøytralt inntil 1807.
For ettertiden har Moss Jernverks periode under Bernt Anker stått som den store, blant annet basert på omtaler som denne: «En av de skjønneste anlegg i staten som fremmede beundrer, er Moss Jernverk.» For kanonproduksjonens del var høydepunktet passert, den var aldri omfattende i hans tid, og det ble ikke støpt noen grovkalibrede kanoner mellom 1789 og 1797. Det meste av produksjonen synes å ha vært tønnebåndsjern, spiker og ubearbeidet jern. Det ble heller ikke foretatt større forbedringer eller utvidelser; de to masovnene som lenge var ansett som skrøpelige, fikk duge så lenge Bernt Anker levde.