cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Piers Plowman
1500- og 1700-tallet
Crowleys (eller Rogers') utgave kan ha nådd Edmund Spenser, Michael Drayton, John Milton, og John Bunyan, men opptegnelser, sitat, lånte linjer eller klare hentydning til Piers Plowman eksisterer ikke i deres skrifter. Spenser og Milton refererer direkte til Plogmannens fortelling. Milton siterer to vers fra den i Om reformasjonen, tilegner dem til Chaucer, og han gjør andre hentydninger i En unnskyldning for en pamflett (An Apology for a Pamphlet) som kunne ha vært til Piers Plowman, men er mest sannsynlig til Plogmannens fortelling. Spenser låner fritt fra Plogmannens fortelling i Hyrdens kalender, også tilskrevet Chaucer. Raphael Holinshed refererer kort til den i hans Krøniker ved å låne fra Bale. John Stow viser til den, men tilskriver forfatterskapet til en John Malvern. William Webbe refererer bifallende til dets «kvantitative» vers og språk, men hans kunnskaper om diktet er indirekte. Senere gjentar Francis Meres Webbes bemerkninger. Abraham Fraunce nevner Piers Plowman, men han gjentar de identifiserende trekkene som ble trykket i Crowleys forord og Bales innholdsfortegnelser. George Puttenham kaller det for en satire i hans Arte of English Poesie, noterer det obskure språk uten å bifalle det. Andre på denne tiden anser Piers Plowman for å være en satire; kanskje andre plowman-tekster er assosiert med diktet bidrar til denne samstemte klassifikasjonen.
Samuel Pepys eide en kopi av Piers Plowman. En Crowley-utgave var eid i 1613 av en utdannet engelsk katolikk, Andrew Bostoc, har eierens notarer som svarer på Crowleys i margene, motsier dem fra teksten i seg selv, skiller mellom redaktøren og forfatteren/teksten. Milton siterer «Chaucers Plowman» i Om reformasjonen (1641) når han diskuterer dikt som har blitt tilskrevet Constantine som en betydelig bidragsyter til ødeleggelsen av kirken. Slutten av Piers Plowmann, Passus 15, gjør en lengre poeng av dette, men det er også gjort kort i et vers av Plogmannens fortelling (ll. 693-700). I En unnskyldning for en pamflett... refererer Milton til «The Vision and Crede of Pierce Plowman» som kan bety det ene eller begge av disse tekstene. Det kan kanskje være en referanse til Rogers’ utgave fra 1661 som hadde begge diktene i samme bind.
Edmund Bolton argumenterte for at hoffspråket er et passende språk for å skrive historie. For Bolton var Spensers Hymner gode modeller, men de øvrige av hans dikt er det ikke, og heller ikke de til «Jeff. Chaucer, Lydgate, Peirce Ploughman, eller Laureat Skelton». John Pits (1619) tilskriver Piers Plowman til John Malvern, Henry Peacham (1622) tilskrev det til Lydgate. Henry Selden (1622) synes å ha lest diktene tett nok til å beundre det for dets kritikk av kirken foruten dets vurderinger og nyvinninger. Han navngir forfatteren som Robert Langland. John Weever (1631) navngir også forfatteren som det samme, og det gjør også David Buchanan (1652). Buchanan gjør derimot Langland til en skotte og tilskriver andre verker i tillegg Piers Plowman til ham. Thomas Fuller (1662) baserer sine bemerkninger om Langland på Seldon og Bale, framhever Langlands tidlige protestantiske status. Anthony à Wood nevner både Malvern og Langland som forfatternavn. Thomas Dudley, far til Anne Dudley Bradstreet (1612–72), brakte en kopi av Crowleys Piers Plowman til USA. Alexander Pope (1688–1744) eide en kopi av Rogers’ opptrykk av Crowleys utgave med Crede lagt til, og Isaac D'Israeli (1766–1848) skrev i hans Amenities of Literature at Pope hadde «svært omhyggelig analysert det hele» av den siste teksten. D'Israeli nevner også at Lord Byron (1788–1824) priste Piers Plowman.
1800- og 1900-tallet
Med sitt gamle språk og fremmede syn på verden forsvant Piers Plowman etterhvert ned i dunkelhet og glemsel fram til slutten av 1800-tallet. Diktet ble ikke trykket på nytt i sin helhet før Thomas Whitakers utgave i 1813. Den kom i en tid da amatørfilologer begynte grunnarbeidet med det som senere skulle bli en anerkjent akademisk disiplin. Whitakers tekst var basert på C-teksten i motsetningen til Crowley som trykte B-teksten.
Med Whitakers utgave begynte redaksjonell tradisjon i den moderne mening hvor hver ny redaktør strebet etter å presentere en mest mulig «autentisk» Piers Plowman og utfordret nøyaktigheten og autentisitet hos tidligere redaktører og utgivelser. Som før den engelske reformasjonen var drivkraften i prosjektet et behov for nasjonal identitet og historie som adresserte samtidens behov og kommentarene reflekterte typisk nok kritikernes politiske syn. I hendene på Frederick Furnivall og W. W. Skeat ble Piers Plowman ble henholdsvis en bevissthetsfremmende tekst for arbeiderklassens skoler eller en patriotisk tekst for gymnaselever.
Piers Plowman har ofte blitt lest som et politisk dokument. I en avhandling fra 1894 var J.J. Jusserand hovedsakelig opptatt av hva han så på som diktets psykologiske og sosialpolitiske innhold, fraskåret dets estetiske eller litterære verdier, i en todeling felles med all moderne humanistiske studier. Fire år senere sammenlignet Vida Dutton Scudder diktet med sosialistiske ideer i verkene til Thomas Carlyle, John Ruskin og Fabian Society, en britisk sosialistisk bevegelse på slutten av 1800-tallet.
Ved at Piers Plowman ble introdusert i de begynnende universitetsprogrammene for engelsk språk og litteratur på 1800-tallet, bidro Piers Plowman til å avrunde den engelske litterære kanon.
Noter
<references group="Note"/>
Pinnekjøtt
Pinnekjøtt er en tradisjonell norsk matrett av saltet og tørket ribbe vanligvis av sau. Retten har særlig vært brukt som festmat til jul. Retten har i Norge flere andre navn blant annet julesteik, juleribbe, ribbesteik, pinnesteik, ribbe, saueribbe. På Vestlandet der retten opprinnelig var mest utbredt var betegnelsen saueribbe eller ribbe vanlig. Opphavet til navnet pinnekjøtt er uklart. Navnet kan komme av bjørkepinnene som brukes i den oppskriften som innebærer dampkoking.
Flere oppskrifter tilbereder pinnekjøttet uten bruk av dampkoking blant annet koking i vann eller melk og steking i ovn eller over glør. I Aust-Agder tilberedes stadig «pinnesteik» ved steking over glør og dette kan være en av de eldste måtene å tilberede pinnekjøtt.
Retten kan dokumenteres tilbake til 1700-tallet i Norge, men er trolig langt eldre. Tradisjonen med tørket og røykt sauekjøtt spredte seg trolig fra Fastlands-Norge til Færøyene og Island fra 1000-tallet.
Betegnelse
Retten har flere andre navn som julesteik, pinnesteik, julaftansteik eller joleftasteik,   glosteik, juleribbe, ribbesteik, sidesteik, saueside,  pinnesteik, ribbe, saueribbe, smaleribbe, fåreribbe, damparibbe eller saueribbe. På Vestlandet der retten opprinnelig var mest utbredt var betegnelsen saueribbe eller ribbe vanlig. Opphavet til navnet pinnekjøtt er uklart. Navnet kan komme av bjørkepinnene som brukes i oppskriften som innebærer dampkoking og kan komme av selve ribbebeina. Eksempelvis kommer navnet «julesteik» fra steking av ribbene på glør. Betegnelsen glosteik er kjent fra Setesdal og brukes om steiking av sidebein over glør ved at beina blir hengt på en pinne over glørne. Fra Vestlandet er betegnelsen pinnesteik/pinnasteik og joleftasteik kjent, også om varianten kokt med damp eller i vann.
Opphav
Retten har sine røtter i det gamle norske bondesamfunnet der saltet og tørket kjøtt var en viktig del av kostholdet. Pinnekjøttet har sitt opphav i områder med stort sauehold, særlig på Vestlandet, men også i Nord-Norge, deler av Trøndelag og enkelte østlandsbygder. Status som fest- og julemat har sammenheng med at kjøttet har høyt fettinnhold og var dermed attraktivt. Når saueribbene ble saltet og tørket, og ikke spist ferskt som svineribbe, var det en konsekvens av naturlig tilgang på fôr og slaktetid. Retten kan dokumenteres tilbake til 1700-tallet i Norge, men er trolig langt eldre. På grunn av religiøse regler for bruk av kjøtt i adventstiden ble trolig ikke pinnekjøtt spist julaften før reformasjonen i Norge. Tradisjonen med tørket og røykt sauekjøtt spredte seg trolig fra Fastlands-Norge til Færøyene og Island fra 1000-tallet.
Pinnekjøtt lages også av geit. Røyking av mat oppsto trolig i røykstuer eller årestuer der røyken fra ildstedet gikk rett ut i rommet der fisk og kjøtt hang til tørk. Olaus Magnus skrev på 1500-tallet at tørket, saltet og røykt mat var populært i Norden.
Forarbeid
Tradisjonelt begynte tilberedningen av pinnekjøtt med at de ferske sidene ble lagt i saltlake i omtrent to uker, alternativt kunne de også tørrsaltes i 1–2 dager. Deretter ble de hengt opp for å tørke på et tørt, luftig og kjølig sted i 4–8 uker, ofte lenger. Pinnekjøtt blir også røykt. Ifølge tradisjonen skal ikke kjøttet være magert, kjøtt av lam eller magre dyr blir tørt. Røykt pinnekjøtt har en rød-brun farge, mens urøykt har en mer grå farge.
Når det var passe tørt, ble de hengt opp på stabburet. I tørket tilstand kunne ribbesidene holde seg godt i lang tid.
Oppskrifter
Dagen før servering ble ribbesiden skåret opp langs ribbenene, og lagt i kaldt vann i minst 8 timer.
Det finnes flere ulike tilberedingsmetoder for kjøttet. Ved dampkokemetoden ble de utvannede ribbestykkene dampet i gryte på en rist av bjørkepinner. Både avbarkede bjørkepinner og pinner av ungbjørk med bark har vært brukt. Dernest skulle det smådampes sakte under lokk til det var mørt, i rundt 3–5 timer. Andre oppskrifter inkluderer koking, steking i ovn, koking etterfulgt av steking i ovn eller panne, eller grilling over glør. Det finnes også flere moderne alternativer, deriblant å bruke metallrist i stedet for bjørkepinner eller å la saueribbene trekke i en egen aromatisk buljong. Rask koking i trykkoker er også en mulighet.
Lokale varianter
Noen oppskrifter tilbereder pinnekjøttet uten bruk av dampkoking blant annet koking i vann eller melk og steking i ovn eller over glør. Olga Ambjørnrud oppgir at «pinnesteik» tilberedt ved steking over glør trolig er den eldste måten å tilberede pinnekjøtt og at i Aust-Agder praktiseres denne metoden stadig.
Chhatrapati Shivaji Terminus
Chhatrapati Shivaji Terminus (CST; marathi: ; tidligere kjent som Victoria Terminus eller Bombay VT) er en jernbanestasjon i Mumbai (Bombay) i India. Stasjonen er hovedkvarter for jernbanen i det sentrale India (Central Railway), og betjener både langdistansetrafikk og Mumbais nett av forstadsbaner.
Pinnekjøtt
Kjemien bak pinnekjøttet
Saltingen av sauekjøttet binder til seg vann og trekker det ut av kjøttet, og det samme gjør lufttørking. Dette gjør kjøttet mer holdbart enn det opprinnelig var. Røyking i kombinasjon med salting og tørking gir kjøttet bedre holdbarhet. Røyken virker stort sett på overflaten av matvaren. Røyking forsinker harskning og i fuktig og i mildt klima beskytter røyking overflaten mot mikroorganismer. Røyken dreper en del bakterier på overflaten og røyking tørker ut overflaten som dermed gir mindre grunnlag for mugg og bakterier. Røyken inneholder syre som gjør overflaten mer sur noe som i seg selv har en viss konserverende effekt. Ved gløding av spon eller sagmugg ved ideell temperatur på 300–400℃ avgis mange konserverende stoffer av karbonforbindelser og fenoler. Harpiksholdig treverk av furu og gran avgir mye ugunstige tjærestoffer, mens lette løvetre som or og bøk regnes som gunstigst. Røyking tilfører antioksidanter og nitrogenforbindelser som hindrer botulismefremkallende bakterier å blomstre opp. Ferskt kjøtt ble tradisjonelt (før frysere ble tatt i bruk) spist i slaktetiden på høsten og resten av året var det stort sett saltet og tørket kjøtt. Røyking har særlig blitt brukt i kyststrøk med mildt, fuktig klima.
Chhatrapati Shivaji Terminus
Historie
Stasjonsbygget ble bygget under ledelse av Frederick William Stevens i 1887-88. Han fikk den etter datidens standarder store summen 160 000 rupier for arbeidet. Stevens reiste rundt i Europa i ti måneder for å finne inspirasjon til den nye stasjonen, og CTS minner derfor blant annet noe om St. Pancras i London. Byggingen av stasjonen tok ca. ti år, og den ble oppkalt etter Dronning Victoria. Det gotisk-inspirerte stasjonsbygget åpnet i forbildene med Victorias gulljubileum i 1987.
Pinnekjøtt
Tilbehør
Pinnekjøtt er tradisjonelt brukt som julemat, også utenfor Vestlandet. Tilbehøret til pinnekjøtt kan være kålrotstappe, poteter og sjy fra dampeprosessen. Noen bruker også tyttebær, sennep og flatbrød som tilbehør. Surkål og rødkål er vanlig tilbehør på Sunnmøre og i Sogn og Fjordane. Enkelte tilbereder pinnekjøttet med potetstappe og kålrot i stedet for kålrotstappe og poteter. Kålroten blir da dampet under kjøttet, slik at kraften renner igjennom kålroten.
Chhatrapati Shivaji Terminus
Historie
I 1996 fikk stasjonens dagens navn. Navnebyttet skjedde i forbindelse med partiet Shiv Senas kampanje for å erstatte utenlandske stedsnavn med navn på marathi.
Pinnekjøtt
Tilbehør
Det er heller ikke uvanlig for mange på Vestlandet å ha raspeballer og vossakorv til pinnekjøttet.
Chhatrapati Shivaji Terminus
Historie
Den 2. juli 2004 ble Chhatrapati Shivaji Terminus et verdensarvsted.
Pinnekjøtt
Utbredelse
I Norge spiser omtrent en tredjedel av befolkningen pinnekjøtt på julaften, noe som gjør retten mest populær etter ribbe av svin. Andelen som serverer pinnekjøtt på julaften har økt og 70 % av befolkningen har det per 2013 på menyen i løpet av julematsesongen. Retten har blitt mer utbredt på Østlandet. Størst andel vestlendinger og nordlendinger (henholdsvis 75 og 47 prosent) som foretrekker det på julekvelden (per 2016).
Chhatrapati Shivaji Terminus
Historie
I november 2008 var CST et av stedene som ble rammet i terrorangrepet i Mumbai, der terrorister kastet granater og skjøt med automatvåpen mot folkemengden.
Pinnekjøtt
Utbredelse
Siden oktober 2017 er «Pinnekjøtt fra Norge» en beskyttet geografisk betegnelse.
Kleivviktunnelen
Kleivviktunnelen er en veitunnel på Fv6306 (Trøndelag) i Flatanger kommune i Trøndelag. Tunnelen går gjennom Osheia i Kleivvika. Tunnelen er 349 meter lang og var i 2017 den fjerde lengste veitunnelen i Nord-Trøndelag.
Sandskulptur
Sandskulptur er en skulptur lagd av sand og vann. Sandskulpturer bygges særlig på større badestrender og er dermed en av de flyktigste kunstformene i dag. Etter noen måneder med solskinn og regn ligger bare hauger med sand igjen av disse fantasifulle skaperverkene
Sanden som brukes er finkornet og tatt fra steder der sandkornene ikke er blitt runde av å gnisses mot hverandre, slik de blir på strender og tildels i elver. Sanden blir tilsatt vann og presset sammen før selve skulpteringen starter.
Sandskulpturfestivaler (utvalg)
Flere steder i verden, blant annet nordover i Europa, har byer organisert internasjonale sandskulpturfestivaler både for amatører og anerkjente kunstnere. I tillegg til de årvisse festivalene har det vært arrangert enkeltstående temafestivaler på forskjellige steder, blant annet i Moskva i Russland, Milano i Italia, Lima i Peru og San Juan på Puerto Rico.
Segovia (provins)
Segovia er en provins nord i Spania, sør i den autonome regionen Castilla y León. Den grenser til provinsene Burgos, Soria, Guadalajara, Ávila, Valladolid og regionen Madrid. Den dekker et område på 6 796 km².
Provinsen har omkring 165 000 innbyggere og en tredjedel av disse bor i provinshovedstaden Segovia. Av 209 kommuner i provinsen har mer enn halvparten av landsbyene under 200 innbyggere.
Sivilforsvarets hederskors
Sivilforsvarets hederskors er en medalje for personell i Sivilforsvaret, som tildeles for rådsnar innsats under farefulle forhold eller for spesiell fortjenstfull innsats. Medaljen ble innstiftet 6. november 2003 og er administrert av sjef Sivilforsvaret under Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap. Den er den fremste av de fire etatsmedaljene i Sivilforsvaret, foran Sivilforsvarsmedaljen med laurbærgren og Sivilforsvarsmedaljen og er Norges 18. høyeste dekorasjon av 49. Medaljen benyttes på Sivilforsvarets uniform og er også godkjent for bruk på norsk militær uniform. Statuttene ble sist oppdatert den 16. september 2020. Hederskorset var per august 2020 utdelt kun to ganger: til kong Harald og til distriktssjef i Nord-Trøndelag sivilforsvarsdistrikt Jørn Ove Myrvold.
Tildeling
Sivilforsvarets hederskors kan tildeles norsk sivilforsvarspersonell, tjenestepliktige, tjenestemenn og øvrige ansatte i Sivilforsvaret som i tjenestesammenheng og under farefulle forhold har utvist personlig rådsnarhet og faglig dyktighet utover det som forventes.
Det skal stilles særlig høye krav til enestående faglig utøvelse, særlig handling utover det som forventes/kreves eller at utøvelsen er særlig farefull og utført for å redde liv eller avverge alvorlig skade på liv, helse, miljø og materielle verdier.
Hederskorset kan også tildeles for særdeles fortjentsfull stillingsutøvelse i sivilforsvarsetaten, dersom ikke høyere rangert norsk dekorasjon blir tildelt.
Utforming
Medaljen består av et blått malteserkors i emalje med en midtmedaljong i sølvfarget metall der Sivilforsvarets emblem er plassert. Sivilforsvarets emblem viser en løve som holder et skjold foran seg, det hele med en kongekrone over. På reversen er inskripsjonen: «honor et caritas» (ære og barmhjertighet). Båndet har fargene sølvgrått med to smale blå striper ved hver av kantene.
Ivanhoe (andre betydninger)
Ivanhoe er en roman av Walter Scott fra 1819.
Ivanhoe kan også vise til:
Steder
Canada
USA
Haakon VIIs Frihetsmedalje
Haakon VIIs Frihetsmedalje er en norsk utmerkelse fra andre verdenskrig. Medaljen ble innstiftet 18. mai 1945. Den kan deles ut til norske eller utenlandske militære og sivile som på en fortjenestefull måte har ytt Norge tjenester under krig. Mottakeren trenger ikke ha vært i direkte kamp. Haakon VIIs Frihetsmedalje rangerer som nummer fem av de militære utmerkelsene for innsats under andre verdenskrig og som nummer tolv i rekken av norske sivile og militære utmerkelser.
Bakgrunn
Ved etableringen i mai 1945 ble Haakon VIIs Frihetsmedalje innstiftet i samme kongelige resolusjon som Haakon VIIs Frihetskors. Resolusjonen endret samtidig statuttene for de allerede eksisterende utmerkelsene Krigskorset og Krigsmedaljen. De to nye utmerkelsene ble sett i sammenheng: I den kongelige resolusjon ble «en tjenesteorden med 2 klasser» besluttet innført, der Frihetskorset skulle være den øvre klasse og Frihetsmedaljen den nedre. Utformingen av de to utmerkelsene, som først ble fastsatt senere, fikk visse likhetstrekk. Begge har Haakon VIIs monogram kombinert med bokstaven V, seierstegnet, som det sentrale motiv og begge er opphengt i mørk blått bånd. Den kongelige resolusjonen ga likevel ikke noe felles navn på tjenesteordenen, men navnga i stedet de to klassene. Det ble også fastsatt to ulike sett statutter, ett for Haakon VIIs Frihetskors og ett for Haakon VIIs Frihetsmedalje. I statuttene benyttes navnet «Haakon den 7de's Frihetsmedalje» i overskriften, deretter «Frihetsmedaljen» i de enkelte paragrafer. De to statuttene viser ikke til hverandre. Selv om det ved innstiftelsen ble talt om én tjenesteorden i to klasser, er det vanlig å betrakte Haakon VIIs Frihetskors og Haakon VIIs Frihetsmedalje som to selvstendige utmerkelser.
Det ble etter innstiftelse av utmerkelsene vedtatt at Haakon VIIs frihetsmedalje, sammen med Haakon VIIs frihetskors, ikke skulle tildeles norske statsborgere for sivil eller administrativ innsats. Til tross for dette ble disse utmerkelsene gitt enkelte personer som hadde tjenestegjort i lengre perioder ved baser på Shetland og på kontinentet, samt i Arktis. Haakon VIIs frihetskors og Haakon VIIs frihetsmedalje ble etter innføringen i hovedsak benyttet for å belønne utenlandske statsborgere.
Utforming
Medaljen er i bronse og har monogrammet til Kong Haakon VII over bokstaven «V», etter victoria, latinsk for seier, omgitt av en perlerand på advers. Utenfor denne står omskriften «ALT FOR NORGE + 1940 – 1945 +». Revers er forsynt med en eikekrans. I militær sammenheng benyttes eikeløv og eikegrener som symboler for tapperhet, styrke og patriotisme. Medaljen er opphengt i båndet i et ledd utformet som en smal banderole, foldet i begge ender. Medaljen skal bæres på venstre side av brystet i et blått bånd. Den er produsert av gullsmedfirmaet J. Tostrup i Oslo, og sammen med medaljen følger det et diplom, undertegnet av kongen.
Tildeling
Tildeling av Haakon VIIs Frihetsmedalje begynte i 1945 og fortsatte de første etterkrigsårene fram til begynnelsen av 1950-tallet. Beslutning om tildeling fant sted etter vedtak av kongen i statsråd. Innstilling om tildeling fant sted gjennom Forsvarsdepartementet, Utenriksdepartementet eller Justisdepartementet. Fra 1945 til 1949 ble det utdelt medaljer til 204 nordmenn, 507 briter og et ukjent antall fra andre land.
Tildeling av Haakon VIIs Frihetsmedalje ble i 1979 gjenopptatt. Bakgrunnen var kritikk mot at norske sjøfolk som seilte i handelsflåten under den andre verdenskrig ikke hadde fått den heder de fortjente. I 1981 ble også tildeling gjenopptatt for de som tjenestegjorde i det norske sjøforsvaret under andre verdenskrig. Sakene ble vurdert av Krigsdekorasjonsrådet og resulterte i nye tildelinger av medaljen. Etter gjenopptakelsen og fram til 1989 ble 12,178 personer tildelt Haakon VIIs Frihetsmedalje.
Statutter
§1 – Frihetsmedaljen kan utdeles til norske eller utenlandske militære og sivile som på en fortjenstfull måte har ytet Norges sak tjenester under krig.
§2 – Frihetsmedaljens utseende vil bli fastsatt senere.
§3 – Frihetsmedaljen bæres av norske borgere på venstre side av brystet. På uniform kan en istedenfor medaljen bære båndspenne.
§4 – Frihetsmedaljen tildeles av H.M. Kongen i statsråd etter innstilling: Alle innstillinger til dekorering skal foredras i statsråd av Statsministeren.
§5 – Med Frihetsmedaljen skal følge et diplom.
§6 – Frihetsmedaljen er personlig eiendom og skal derfor ikke leveres tilbake ved vedkommendes død. Frihetsmedaljen kan utdeles post mortem og overlates nærmeste etterlatte til oppbevaring.
Intra cornea ring
Intra cornea ring er et implantat i øyets hornhinne (cornea). Implantatet betgnes med ICR, ICRS, Intacs eller KeraVision-Ring etter produsenten. Metoden kom i bruk ca. 1996. Et sett ICR består av to små ringsegmenter med en samled diameter på ca. 6,5 mm. De er fremstilt av klar PPMA (Polymethylmethacrylat), det samme materialet som i ca. 30 år er anvendt som linseerstatning ved kataraktoperasjon.
Ringsegmentene settes inn i stroma i cornea. Dette fører til en utflating av cornea.
Avhengig av versjon kan en korrigere en nærsynthet (myopi) mellom -1 dioptri und -4 dpt. Det opererte øyet bør ikke ha noen uttalt astigmatisme.
Denne operasjonen har vist seg effektfull. Den er imidlertid delvis utkonkurrert av korreksjon ved hjelp av laser. En fordel ved ICRS er imidlertid muligheten for å reversere behandlingen ved å fjerne implantatet.
ICRS er fortsatt i bruk til stabilisering av cornea hos pasienter med keratoconus
Hunton Fiber
Hunton Fiber AS ble etablert på Gjøvik i 1889 av brødrene Lars, Ivar og Johan Enger (L.A.Enger&CO). Fabrikken produserte i starten trepapp basert på egenprodusert tremasse. I dag produserer og selger Hunton byggløsninger basert på tre og trefiber. Hovedområdene er produkter som enkelt kan settes sammen i systemer for vegg, gulv og tak. Historisk har Hunton vært mest kjent for Vindtett-platen. I dag er hovedsatsningen trefiberisolasjon i tillegg til porøse trefiberplater og undertak.
Ny fabrikk for trefiberisolasjon ble åpnet på Skjerven i Gjøvik i mars 2019. Alt trevirke som benyttes i produksjonen av byggematerialer kommer fra PEFC-sertifisert skog. Hunton eies av Skog Holding (94%) og av ansatte (6%).
Historie
I 2016 besluttet Hunton å etablere ny fabrikk for trefiberisolasjon i Skjerven Næringspark i Hunndalen, Gjøvik.
I dag har Hunton fabrikker på Gjøvik, Skreia, og i Olsfors i Sverige, og salgskontorer i Asker, Helsingfors og Malmö. Primærmarkedet er Norden, men selskapet eksporterer også til andre land.
Arne Lange Jebsen har vært administrerende direktør i bedriften siden 2009.
IBM Personal Computer
IBM Personal Computer, eller IBM PC, var den første datamaskinen som tilhørte det som kalles for IBM PC-kompatibel maskinvareplattform. Det er IBMs modell nummer 5150, og ble introdusert den 12. august 1981. Den ble satt sammen av en gruppe med ingeniører under ledelse av Don Estridge fra divisjonen IBM Entry Systems i Boca Raton i Florida.
Sammen med begreper som «mikrokomputer» og «hjemmekomputer» var begrepet «personlig komputer» (forkortet til PC, uttalt pese) allerede i bruk før 1981. Så tidlig som i 1972 bygde Xerox PARC en personlig datamaskin med navn Alto, men på grunn av den dominerende posisjonsn IBM Personal Computer fikk i markedet ble begrepet PC knyttet til IBMs maskin, samt andre kompatible maskiner.
IBM Norge begynte ikke å markedsføre maskinen seriøst før rundt 1983, men fra slutten av 1984 ble den et viktig produkt for selskapet og et voksende antall partnere og forhandlere.
Opprinnelse
Elektroniske kalkulatorer som kunne programmeres ble produsert av Hewlett Packard, og hadde innen 1972 utviklet seg til komputeren HP 9830 med programmeringsspråket BASIC installert. I 1975 utga IBM sin egen IBM 5100. Det var et komplett system som kunne programmeres i BASIC eller APL. Den hadde en liten innbygget CRT-skjerm, tastatur og en båndstasjon for å lagre data. Den var også meget kostbar — opptil 20 000 amerikanske dollar. Den var særskilt designet for å løse vitenskapelige problemer, ikke for forretnings- eller hjemmebruk. Da PC-en ble introdusert i 1981, var den opprinnelig designet som IBM 5150, noe som plasserte den i firmaets 5100-serie, men dens fysiske arkitektur stammet ikke direkte fra IBM 5100.
Den opprinnelige rekke med PC-er var en del av IBMs strategi for å komme seg inn i markedet for små personlige hjemmekomputere som da var dominert av Commodore PET, familien av Atari 8-bit, Apple II, Tandy Corporations TRS-80ere og ulike datamaskiner med operativsystemet CP/M.
Framfor å følge den vanlige designprosessen hos IBM, ble en egen gruppe nedsatt med autoritet til forbigå de ordinære restriksjonene i selskapet for å få en teknologi ut på markedet så raskt som mulig. Tiltaket ble gitt kodenavnet Prosjekt Sjakk («Project Chess») hos divisjonen IBM Entry Systems ved Boca Raton i Florida. Gruppen besto av tolv mennesker ledet av Don Estridge sammen med sjefdesigner Lewis Eggebrecht. De greide å utvikle PC-en i løpet av et år. For å oppnå dette, besluttet de først å bygge maskinen med deler fra «hyllevarer» fra ulike originale utstyrsleverandører (OEM-er) og land. Tidligere hadde IBM alltid utviklet sine egne komponenter. For det andre, grunnet tidsrammene og kostnadene, besluttet gruppen også å benytte hyllevarer framfor å utvikle egne skjermer og printere hos IBM. En IBM-skjerm hadde blitt utviklet tidligere hos IBM Japan, foruten at det også eksisterte en skrivermodell fra Epson. Av den grunn besto den unike IBM PC av tekniske deler som var ordinære industrivarer, som ble satt sammen av gruppen sammen til et systemenhet med et tastatur. Man besluttet også å satse på en åpen arkitektur, slik at andre produsenter kunne produsere maskinen og selge periferutstyr og kompatibelt programvare uten å måtte kjøpe lisenser. I tillegg solgte IBM en teknisk manual for IBM PC-en som inkluderte komplette skjematiske tegninger over maskinens kretsløp, en gjengivelse av kildekoden til ROM BIOS, og annen ingeniør- og programmeringsinformasjon.
Den 12. august 1981 annonserte IBM sin PC. Seks uker senere, ved datamessen COMDEX (forkortelse for Computer Dealers' Exhibition), hadde Tecmar, en amerikansk produsent av ulikt datautstyr, 20 PC-produkter klare for salg. Disse produktene inkluderte utvidelse for dataminne, IEEE-488, datasamler, og understell for ytterligere PC-utvidelser. Begynnerprisen for en IBM PC ble satt til 1 565 dollar for kun en enkel konfigurasjon uten diskdrivere.
På denne tiden hadde Don Estridge og hans gruppe vurdert å bruke IBMs egen prosessor, en IBM 801 som var en tidlig RISC-CPU, og et tilhørende operativsystem som hadde blitt utviklet ved Thomas J. Watson Research Center i Yorktown Heights i New York. 801-prosessoren var betydelig større og kraftigere enn den langt mer ordinære Intel 8088, og operativsystemet var langt mer avansert enn operativsystemet DOS 1.0 fra Microsoft, som til sist ble valgt. Ved å gå bort fra en løsning som hadde sin opprinnelse innenfor selskapet, gjorde gruppen sitt arbeid langt lettere og forhindret forsinkelser, men de endelige konsekvensene av denne beslutningen hadde langt større virkninger enn IBM hadde forutsatt. IBM hadde nylig utviklet den såkalte Datamaster forretningskomputer som også benyttet en prosessor fra Intel og generelt periferutstyr. Kjennskapen til disse mikrobrikkene (integrert kretser) og den generelle tilgjengeligheten av Intels 8088-prosessor var en beslutningsfaktor for valget av prosessor for det nye produktet. Selv de 62-pinners kortplasser for utvidelser på hovedkortet ble designet for å være lik de kortplassene som Datamaster benyttet. Forsinkelser grunnet den interne utviklingen av programvare for Datamaster påvirket også gruppen til en raskere utviklingsprosess for PC-en, og med offentlig tilgjengelig teknisk informasjon for å oppmuntre tredjeparts utviklere.
Andre fabrikanter foretok reverse engineering, «omvendt ingeniørkunst» (prosessen å plukke en teknisk installasjon fra hverandre bakfra for å finne ut hvordan det virker) av BIOS (det program som er innebygget i hovedkortet og som kjøres når datamaskinen slås på). Grunnen var de ønsket å produsere sine egne funksjonelle kopier som ikke brøt med IBMs rettigheter. Columbia Data Products var den første produsenten som introduserte den første IBM-PC-kompatible komputer i juni 1982 – det vil si en ren kopi av IBMs egen maskin. I november 1982 annonserte Compaq Computer Corporation sin Compaq Portable, den første portable IBM-PC-kompatible datamaskin. De første modellene var leveringsklare i mars 1983.
Straks IBMs PC ble en kommersiell suksess, kom produktet til den vanlige IBM-kontrollen hvor selskapets tradisjon med å «rasjonalisere» produktlinjene ved bevisst å begrense ytelsen på lavprismodellen for å forhindre dem fra å redusere inntektene fra modeller i høyere prisklasser.
IBM PC-en som standard
Suksessen med IBMs datamaskin førte til at andre selskaper utviklet kopier av IBM PC-en, noe som igjen førte til at eksempelvis periferiutstyr som disketter ble markedsført som «IBM-format». En IBM PC-klone kunne bli bygget fra hyllevare av hvem som helst, men BIOS-en krevde omvendt ingeniørkunst. Selskaper som Phoenix Software Associates, American Megatrends, Award og andre greide å konstruere BIOS-er som virket akkurat som IBMs, men uten å bryte med firmaets rettigheter. Dermed var IBM PC blitt en industristandard.
Patrick Makau
Han tok verdensrekorden i maraton med tiden 2:03:38 under 2011 Berlin Marathon.
IBM Personal Computer
Spredning via tredjeparter
Databutikker som ComputerLand og Sears Roebuck gikk i partnerskap med IBM i begynnelsen av utviklingen. IBMs leder for salg og markedsføring, H.L. ('Sparky') Sparks, støttet seg på disse engrosforhandlerne for viktig kunnskap om markedet. Computerland og Sears ble de viktigste utløpsårene for det nye produktet. Mer enn 190 Computerland-butikker eksisterte på denne tiden i USA, mens Sears var i prosessen å skape en håndfull komputersentre i sine butikkjeder for å selge det nye produktet. Dette sørget for at IBM fikk utstrakt distribusjon over hele USA.
Modeller
Alle IBM personlige datamaskiner er generelt programvarekompatible bakover med hverandre, men alle programmer vil fungere på alle maskiner. En del programmer var tidssensitive i en særskilt hastighetsklasse. En del maskiner ble derfor utstyrt med en egen turboknapp for å overkomme dette problemet. Eldre programmer dro heller ikke fordel av nyere standarder med høyere oppløsning og flere farger på skjermen mens en del nyere programmer faktisk krevde nyere skjermkort. Alle maskiner knyttet skjermen til PC-en via et skjermkort på hovedkortet, og nyere skjermkort kunne enkelt settes i eldre maskiner. Noen få programmer, vanligvis de aller tidligste, ble skrevet for og krevde en spesifikk versjon av IBMs originale BIOS ROM.
Dehydratisering
Dehydratisering, også kalt Zimmers hydrogenesis, er en kjemisk reaksjon der det avspaltes vann. Dette er en eliminasjonsreaksjon. Fordi hydroksylgruppen (-OH) vanskelig avspaltes, hjelper Brønstedsyre som katalysator ofte ved å protonere hydroksylgruppen for å gi bedre avspalting, -OH2+.
Fylkesvei 854
Fylkesvei 854 (Fv854) går mellom Målsnes og Rundhaug i Målselv. Veiens lengde er 44,6 km.
Dehydratisering
I organisk syntese, finnes mange eksempler på dehydratisering:
Fylkesvei 854
Veien begynner ved Rundhaug og går nordover forbi Fleskanesan, krysser E6 ved Bukta/Olsborg og går videre nordover langs østsiden av Målselvfjorden til Målsnes.
Dehydratisering
Reaksjonen er drevet av den eksoterme reaksjon som svovelsyre har med vann.
Vanlige dehydratiserngsmidler; konsentrert svovelsyre, konsentrert fosforsyre, varm aluminiumoksid, varm keramikk.
Nordvestkvarteret
Nordvestkvarteret, eller bare Nordvest, er et område i København med 44 177 innbyggere. Området er avgrenset av bydelene Nørrebro, Vanløse, Østerbro og Frederiksberg, samt Utterslev Mose. I bydelen ligger bl.a. fuglekvarteret ved Nørrebro st., Bispebjerg, Bellahøj og Emdrup.
Området har, på grunn av en relativ arkitektonisk standard, hatt et dårlig ry, men dette har i takt med nybygginger og økt boligmangel snudd, og populariteten er økende.
Bydelen preges av innfartveiene Tagensvej, Frederikssundsvej, Frederiksborgvej og Borups Allé, Åboulevard og av Utterslev Mose.
Fylkesvei 854
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Content and language integrated learning
CLIL rettes mot kombinasjon av språkopplæring og undervisning i andre fag samtidig. Metodikk og organisering av undervisningen trenger ikke være begrensende faktorer. Det kreves at elevene har en viss kompetanse i språkfaget for at læringen i det andre faget skal ha god effekt. Det nivået som forventes av elever som studerer under International Baccalaureate gir gode muligheter for bruk av CLIL.
Cottonwood gasskraftverk
Cottonwood gasskraftverk er et varmekraftverk i Newton County, i delstaten Texas i det sørlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 1.318 MW fordelt på 7 turbiner, på inntil 156-178 MW hver. Operatør er energiselskapet Cottonwood Energy Co LP.
Kraftverket stod ferdig utbygd i 2003. Brenselkilden er naturgass.
Palestinas riksvåpen
Palestinas riksvåpen er våpenet til Den palestinske selvstyremyndigheten. Våpenet viser det arabiske symbolet Saladins ørn som på brystet bærer et skjold. Fargene i skjoldet bygger på de felles pan-arabiske fargene som også er i Palestinas flagg. Ørnen sitter på en navneplate med teksten السلطة الفلسطينية, arabisk: «Den palestinske selvstyremyndigheten».
Saladins ørn inngår i riksvåpenet til flere arabiske land, bl.a. Egypt og Irak.
Oklahomas flagg
Oklahomas flagg består av en lys blå flaggduk med Osage-stammens tradisjonelle bisonskjold med sju ørne-fjær. Under skjoldet er delstatens navn «Oklahoma» skrevet med hvite bokstaver. Flagget ble innført 2. april 1925, da uten delstatsnavnet. Dette ble tilføyet 9. mai 1941.
Osage-skjoldet er dekket med to fredssymboler, den indianske fredspipen og olivenkvisten, den hvite befolkningens symbol for fred. Seks kors, de innfødtes symbol for stjerner, er plassert på skjoldet. Den blå feltet representerer det første offisielle flagget av de innfødte, Choctaw-indianernes flagg under den amerikanske borgerkrigen. Den blå fargen symboliserer lojalitet og hengivenhet.
Historie
Oklahomas første flagg ble vedtatt 2. mars 1911, fire år etter at Oklahoma ble USAs 46. delstat. Flagget benyttet de samme fargene som i USAs flagg, rødt, hvitt og blått, da slik at en blåkantet hvit stjerne med tallet 46 i blått ble plassert i midten av en rød flaggduk. Tallet viser til at s nummer i unionen.
I 1924 ble det avholdt en konkurranse for å erstatte flagget med et nytt. Flagget fra 1911, med den hvite stjernen på rød bunn, ble i årene etter den russiske revolusjon assosiert med kommunisme. Den patriotiske organisasjonen Daughters of the American Revolution arrangerte derfor konkurranse om nytt flagg. Det vinnende bidraget var tegnet av Louise Funk Fluke. Det ble antatt som Oklahomas delstatsflagg 1925.
Örebro SK
Örebro SK er en svensk fotballklubb fra Örebro. Klubben ble grunnlagt 28. oktober 1908.
Klubben var på 1990-tallet og på begynnelsen av 2000-tallet et etablert lag i Allsvenskan, men hadde store økonomiske problemer. Klubben fikk ikke godkjent lisens til å spille på det høyeste nivået i 2005, og ble tvangsflyttet ned til Superettan, der de etter en dårlig start endte på femteplass. Sesongen 2006 lyktes de i å ta steget tilbake til Allsvenskan, med andreplass bak Trelleborgs FF i Superettan.
Salamanca (provins)
Salamanca (leonesisk: Sallamanca) er en provins vest i Spania, vest i den autonome regionen Castilla y León. Den grenser til provinsene Zamora, Valladolid og Ávila og Cáceres og til Portugal. Provinsen har et areal på 12 349 km².
Det bor omkring 355 000 innbyggere i provinsen, og nærmere halvparten av disse bor i provinshovedstaden Salamanca. Det er 362 kommuner i provinsen, men mer enn halvparten av landsbyene har færre enn 300 innbyggere.
Lamar gasskraftverk
Lamar gasskraftverk er et varmekraftverk i Lamar County, i delstaten Texas i det sørlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 1&nbså;084 MW fordelt på 6 turbiner, på inntil 172–202 MW hver. Operatør er energiselskapet Lamar Power Partners LP.
Steven Wilson
Steven John Wilson (født 3. november 1967 i Kingston upon Thames i England) er en engelsk gitarist, vokalist, låtskriver og grunnlegger av det progressive rockebandet Porcupine Tree. Han er også en selvlært produsent, lydtekniker, gitarist og keyboardspiller (samt kyndig på andre instrumenter). I tillegg til bandet Porcupine Tree har han også vært medlem av bandene Blackfield, No-Man og Bass Communion. Siden 2008 har Wilson gitt ut plater under sitt eget navn. Steven Wilson er også en aktiv produsent, og har blant annet produsert albumer for artister som Fish, Anja Garbarek, og band som Opeth og Anathema. .
Solokarrière
I de siste årene har han også hatt en vellykket solokarrière under sitt eget navn.
Band Aid
Band Aid var en britisk supergruppe bestående av britiske og irske artister innenfor popeliten som før julen i 1984 spilte inn den nyskrevne julesangen «Do They Know It's Christmas?», på initiativ av Bob Geldof. Inntektene av denne gikk til ofre for sultkatastrofen i Etiopia.
Fem år senere spilte en ny samling stjerner inn en ny versjon av samme sang, denne gangen under navnet Band Aid II, og til 20 års jubileet for den første utgivelsen ble det en tredje innspilling med en ny samling artister, denne gangen under navnet Band Aid 20. Det ble laget en fjerde versjon i 2014 Band Aid 30.
Tristramella
Tristramella er en gruppe ciklider. De er fisk som lever i ferskvann i Israel og Syria.
Tristramella intermedia og Tristramella magdelainae er utryddet på grunn av tap av habitat. Tristramella simonis er truet av samme grunn. Tristramella sacra er også truet.
Tristramella simonis har spredt seg til elvene Orontes og Nahr al-Kabir i Syria, sannsynligvis med menneskelig hjelp.
Mehrgarh
Mehrgarh (urdu م‍ﮩ‍رگڑھ ) er en av de mest betydningsfulle arkeologiske funnstedene fra neolittiske tid (ca. 7000 f.Kr. til 3200 f.Kr.). Det ligger på Kachisletten i dagens Balutsjistan, Pakistan. Det er et av de tidligste stedene hvor det er funnet spor av jordbruk (hvete og bygg) og husdyrhold (kyr, sauer og geiter) i sørlige Asia.
Det ligger i nærheten av Bolanpasset, en fjellovergang gjennom Toba Kakar-fjellene i vestlige Pakistan, rundt 120 km fra dagens grense mot Afghanistan, vest for Indusdalen og mellom dagens pakistanske byer Quetta, Kalat, og Sibi.
Mehrgarh ble oppdaget i 1974 av en arkeologisk gruppe ledet av den franske arkeologen Jean-François Jarrige, og ble omfattende utgravd i årene 1974 og 1986. Den tidligste bosetningen ved Mehrgarh – i det nordøstlige hjørnet på et område av 496 acre – var en liten jordbrukslandsby datert til mellom 7000-5500 f.Kr.
Livsstil og teknologi
Tidlige beboere i Mehrgarh levde i hus bygd av murstein av soltørket leire, de lagret deres korn i kornmagasin, gjorde redskaper av kobbermalm, og foret deres store kurver med asfalt. De kultiverte bygg med seks rader, enkornshvete, og emmerhvete, og jujubær. De hadde temmet sauer, geiter og kyr. Beboerne i senere tider (5500 f.Kr. til 2600 f.Kr.) la store anstrengelser i håndverk, blant annet bearbeidelse av flint, garving, perleproduksjon, og metallarbeid. Stedet forble bebodd fram til rundt 2600 f.Kr.
I april 2006 ble det publisert i vitenskapstidsskriftet Nature at det eldste (og første tidlige neolittiske) bevis i menneskehetens historie på boring i tennene in vivo (det vil si på en levende person) var blitt funnet i Mehrgarh.
Arkeologisk betydning
Mehrgarh blir nå sett på som en forløper til sivilisasjonen i Indusdalen. «Oppdagelsene i Mehrgarh endret fullstendig konseptet for sivilisasjonen i Indus», i henhold til Ahmad Hasan Dani, professor emeritus i arkeologi ved Quaid-e-Azam-universitet i Islamabad. «Der har vi en hel sekvens, helt fra begynnelsen av bofast landsbyliv». I henhold til Catherine Jarrige fra Senter for arkeologisk forskning Indus Balutsjistan, Musée Guimet, Paris:
Kobberalderens folk i Mehrgarh hadde også kontakter med samtidige kulturer i nordlige Afghanistan, nordøstlige Iran og sørlige Sentral-Asia.
Mehrgarhs Periode I
Arkeologer deler bosetningen av stedet i flere perioder. Mehrgarhs Periode I (ca. 7000 f.Kr. – 5500 f.Kr.) var den neolittiske og akeramiske tid (det vil si uten bruk av keramikk og steintøy). Det tidligste jordbruket i området synes å ha blitt utviklet av et delvis normadisk folk som benyttet planter som hvete og bygg, og hadde husdyrhold med sauer, geiter og kyr. Bosetningen var etablert med enkle leirbygninger med fire indre rom. Tallrike gravplasser har blitt funnet, mange med omfattende gravgaver som kurver, redskaper av stein og bein, perler, armringer, hengende smykker, og tidvis og dyroffer, og mer omfattende gravgaver i mannlige graver.
Ornamenter og smykker av sjøskjell, kalkstein, turkis, lapis lazuli, sandstein og polert kobber har også blitt funnet, blant annet enkle figurer av kvinner og dyr. Sjøskjellene som kom fra kysten langt unna og lapis lazuli funnet helt i Badakhshan i Afghanistan vitner om god kontakt med disse områdene. En enkelt steinøks ble oppdaget i grav og flere andre ble avdekket i overflaten. Disse øksene er de tidligste arkeologiske funn som er kommet fra en lagdelt kontekst i sørlige Asia.
I 2001 studerte arkeologene levningene av to menn fra Mehrgarh og gjorde den oppdagelse at folket fra sivilisasjonen i Indusdalen, fra den tidlige Induskulturen (tidlig harappanske tid) hadde kunnskap om tidlig tannlegekunnskap. Senere, i april 2006, ble det annonsert i vitenskapstidsskriftet Nature at den tidligste (og første tidlige neolittiske) bevis for boring i menneskelige tenner in vivo var funnet i Mehrgarh. I henhold til forfatterne pekte deres oppdagelse på en tradisjon av tidlig tannlegekunnskap i de tidlige jordbrukskulturene i regionen. «Her beskriver vi boring i elleve jekselkroner hos ni voksne som ble oppdaget i en neolittisk gravfelt i Pakistan som dateres fra 7500 til 9000 år siden. Disse funnene gir bevis på en lang tradisjon av en form for tidlig tannlegekunnskap i en tidlig jordbrukskultur».
Mehrgarhs Periode VII
En gang mellom år 2600 f.Kr. og 2000 f.Kr. synes det som om byen ble i stor grad forlatt. Det var på en tid da sivilisasjonen i Indusdalen var på sin midterste utviklingsstadium. Det har blitt foreslått at beboerne i Mehrgarh utvandret til den fruktbare Indusdalen etterhvert som Balutsjistan ble mer gold og uttørket på grunn av klimatiske endringer.
Yoshi’s Story
Yoshi's Story er oppfølgeren til Super Nintendo Entertainment Systemspillet Super Mario World 2: Yoshi's Island.
Spillet ble utgitt den 21. desember 1997 i Japan, 9. mars 1998 i Nord-Amerika, og den 9. april 1998 i Europa. Det ble gjenutgitt på Virtual Console og Wii i 2007. Spillet ble utviklet av Yoshis Island-laget, ledet av Hideki Konno, og regissert av Takashi Tezuka. Det var det første EAD-utviklede spillet som ikke ble produsert av Shigeru Miyamoto, og et av de aller første spillene i Mario-serien hvor Mario ikke var med. Spillet mottok både kritikk og hyllest for sine kontroller, nivåer, musikk og barnslige atmosfære.
Handling
Spilleren kan velge mellom to forskjellige spill-modus: Story Mode eller Trial Mode. I hvert modus kan spilleren velge et kurs, finne ut hvilken frukt som skal være "Lucky Fruit" og velge en Yoshi av ønsket farge å spille som. Prøve-modus er kurs som skal spilles helt i begynnelsen av spillet. På hvert kurs er målet å spise 30 stykker frukt. Disse kan bli funnet i overflod gjennom hvert kurs, liggende, flytende i bobler, og til og med bæres av noen fiender. Spilleren kan velge å spise alt de kommer over på deres vei. Denne tilnærmingen kan imidlertid resultere i at viktige deler av spillet ikke blir spilt riktig, ettersom den virkelige dybden i spillet ligger i å utforske alle delene av kursene. Dermed blir det vanskelig å få noen høy score. I tillegg er verdifulle hemmeligheter skjult gjennom hvert kurs, som kan bidra til å oppnå en poengsum.
Yoshi lever sammen i harmoni på Yoshi's Island, og er i stand til å opprettholde en evig tilstand av glede gjennom de frukt-bærende Super Happy Tree. Baby Bowser blir imidlertid misunnelig på all denne lykken og forvandler hele øya. I tillegg stjeler han også Super Happy Tree, noe som svekker Yoshi og de blir deprimerte. Bowser lykkes med sin onde gjerning, men seks Yoshi-egg klarte likevel å overleve og klekkes. Forvirret over den dystre tilstanden i deres verden, forstår de nye baby Yoshiène at noe var alvorlig galt. Baby Yoshu forsøker derfor å få tak i Super Happy Tree igjen, og gjenopprette lykke på øya. På vei til Baby Bowser og hans slott, må Yoshi komme seg gjennom seks forskjellige områder på øya. Hvert område består av fire kurs hver, og de må til slutt møte Baby Bowser i ett siste oppgjør.
Kjeldstad
Kjeldstad er en bedrift i Selbu i Trøndelag som produserer og videreforedler trelast. Bedriften ble etablert i 1921 som et resultat av rik tilgang på råstoff i nærområdet.
Kjeldstad Trelast AS er i dag en bedrift i vekst og har de siste årene gjort oppkjøp av eksterne produsenter av trelast, så i dag er bedriften en stor aktør i sin bransje med ca. 350 medarbeidere. Selv om Kjeldstad har vokst mye de siste fire til fem årene, er bedriften enda en bedrift knyttet til lokalmiljøet.
Etter å utvidet virksomheten i en årrekke uten å få opp omsetningen, ble bedriften overtatt av nye eiere i 2010. Ingen av de opprinnelige eierne i Kjeldstad-familien sitter tilbake.