cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rwanda
Eldre historie
Området som utgjør dagens Rwanda har vært grønt og fruktbart i mange tusen år, selv i løpet av den siste istiden. Det er ikke kjent når området først ble bebodd, men det antas at mennesker flyttet inn kort tid etter den siste istiden, enten i neolittisk tid, rundt ti tusen år siden, eller i perioden som fulgte, opp til rundt 3000 før Kristus De tidligste innbyggerne i regionen antas å ha vært forfedrene til twa-folket, en gruppe pygméfolk som fremdeles lever i Rwanda. Arkeologiske utgravninger utført fra 1950-årene og utover har avdekket bevis for sparsom bosetting av jegere og samlere i regionen i sen steinalder, etterfulgt av en større andel bosettere fra tidlig jernalder. Twa-folket ble senere fordrevet av innvandrende bantuer, først hutuene på 1000-tallet, som ryddet jord for å drive jordbruk, og deretter tutsiene, som var et kvegfolk, i løpet av 1400-tallet.
Det første tutsikongedømmet skal ha blitt opprettet av kong Gihanga omkring 1090, men det finnes ingen bevis på at han faktisk eksisterte. Den tidligste formen for sosial organisering i området var klaner (ubwoko). Fra 1400-tallet begynte klanene å samle seg til kongeriker, og innen 1700 eksisterte rundt åtte kongeriker i dagens Rwanda. Et av disse var Kongeriket Rwanda, styrt av tutsi-klanen nyiginya, som ble stadig mer dominerende fra midten av 1700-tallet. Riket nådde sin største utstrekning i løpet av 1800-tallet under kong Kigeli Rwabugiri, som erobret flere mindre stater og utvidet kongeriket mot vest og nord. Kongen innførte flere administrative reformer som førte til at forskjellene vokste mellom hutu- og tutsibefolkningen. Disse inkluderte uburetwa, et system med tvangsarbeid som hutuene måtte utføre for å få tilgang til landområder som hadde blitt beslaglagt fra dem, og ubuhake, der hutuer hadde muligheten til å benytte seg av kveg tilhørende tutsier i bytte mot økonomiske og personlige tjenester.
Kolonitiden
Under Berlin-konferansen i 1884 ble området tildelt Tyskland som en del av Tysk Øst-Afrika sammen med Burundi og Tanzania, noe som markerte begynnelsen på kolonitiden. Den første europeeren som besøkte Rwanda var østerrikske Oskar Baumann tidlig i 1890-årene. Den tyske oppdagelsesreisende Gustav Adolf von Götzen var den første europeeren som i betydelig grad utforsket landet, da han i 1894 reiste fra Tanganyika til Kivusjøen i vest, og møtte kongen underveis. Den tyske kolonimakten styrte Rwanda indirekte gjennom det eksisterende monarkiet, og landets sosiale struktur ble ikke nevneverdig forandret. Tyskerne fremmet idéen om at tutsiene var den overlegne rasen i landet, noe som bidro til økt skille mellom hutuene og tutsiene.
Belgiske styrker tok kontroll over Rwanda og Burundi i 1916, under den første verdenskrig, og startet en periode med mer direkte kolonistyre. Belgia styrte både Rwanda og Burundi som et mandatområde under Folkeforbundet kalt Ruanda-Urundi. Belgierne forenklet og sentraliserte også maktstrukturen, og introduserte store prosjekter innen utdanning, helse, offentlig arbeid og landbruk, deriblant nye avlinger og forbedrede landbruksmetoder for å forsøke å redusere forekomsten av sult. Belgierne fortsatte å favorisere tutsiene ovenfor hutuene, slik tyskerne hadde gjort. I 1935 innførte Belgia identifikasjonskort som viste etnisk tilhørighet. Tidligere hadde det vært mulig for spesielt velstående hutuer å bli «æres-tutsier», men disse identifikasjonskortene hindret dette.
Belgia fortsatte å administrere Ruanda-Urundi som et tilsynsområde under FN etter andre verdenskrig, med planer om at landet omsider skulle bli selvstendig. Spenninger mellom tutsiene og hutuene i løpet av 1950-årene førte til den såkalte huturevolusjonen i 1959, hvor flere av hutuene i landet drepte tutsier og ødela husene deres. Mer enn 100,000 mennesker ble tvunget til å søke tilflukt i nabolandene. I 1961 avholdt Belgia, som hadde startet å støtte hutuene istedenfor tutsiene, en folkeavstemning der landet stemte for å avskaffe monarkiet. Rwanda ble skilt fra Burundi og ble selvstendig fra Belgia den 1. juli 1962, som i dag markeres som Rwandas uavhengighetsdag, en nasjonal helligdag.
Selvstendighet
Grégoire Kayibanda ble innsatt som Rwandas første president etter valget den 26. oktober 1962, og landet ble styrt som en hutu-dominert ettpartistat under Parti du Mouvement et de l'émancipation hutu (Parmehutu), som hadde fått full kontroll over nasjonal politikk. I 1963 ble Rwanda invadert av en tutsi-gerilja fra Burundi. Angrepet ble slått ned og nye, omfattende voldshandlinger mot tutsiene begynte, hvor over 10,000 tutsier ble drept mellom desember 1963 og januar 1964, og alle de gjenværende tutsi-politikerne i landet ble henrettet.
I juli 1973 tok forsvarsminister Juvénal Habyarimana makten i et militærkupp. All politisk virksomhet i landet ble forbudt, og diskriminering mot tutsiene fortsatte, selv om de opplevde mindre vold enn tidligere og landet nøt større økonomisk velstand. I 1975 dannet president Habyarimana partiet Mouvement révolutionnaire national pour le développement (MRND), hvis mål var å fremme fred, enhet og nasjonal utvikling. Under den nye regjeringen ble en ny grunnlov som gjorde landet til en totalitær ettpartistat der alle innbyggere var nødt til tilhøre MRND godkjent i en folkeavstemning i desember 1978. Et presidentvalg ble avholdt noen uker senere, og Habyarimana var som president for MRND den eneste kandidaten på stemmeseddelen. Han ble gjenvalgt i 1983 og igjen i 1988, hver gang som eneste kandidat.
Borgerkrig og folkemord
I oktober 1990 invaderte opprørsgruppen Rwandas patriotiske front (RPF) det nordlige Rwanda fra sin base i Uganda. RPF besto av nesten 500,000 tutsi-flyktninger. Angrepet innledet borgerkrigen i Rwanda. Den rwandiske hæren, assistert av tropper fra Frankrike, fikk overtaket og RPF var stort sett beseiret i slutten av oktober. Noen måneder senere, under ledelse av Paul Kagame, innledet RPF en geriljakrig, som fortsatte fram til midten av 1992. Ingen av partene fikk overtaket i krigen, men massedemonstrasjoner tvang president Juvénal Habyarimana til å starte fredsforhandlinger med RPF. En våpenhvileavtale ble inngått i 1992 i Arusha i Tanzania.
Den 6. april 1994 ble et fly med presidentene Juvénal Habyarimana, Rwanda og Cyprien Ntaryamira, Burundi, skutt ned da det var i ferd med å lande i Kigali. Begge presidentene døde. Dette utløste folkemordet i Rwanda, som begynte få timer etter. I løpet av omtrent 100 dager ble mellom 500,000 og 1,000,000 tutsier og moderate hutuer drept i godt planlagte angrep på ordre fra den midlertidige regjeringen. Mange twa-folk ble også drept, selv om de ikke var part i konflikten.
Kagames tutsi-ledede RPF-tropper gjenopptok raskt borgerkrigen etter at folkemordet startet, og tok gradvis kontroll over Rwanda. Innen juli 1994 hadde de kontroll over hele landet. Opprørerne beseiret hutu-regimet og avsluttet folkemordet. Av frykt for represalier etter RPFs overtakelse flyktet omtrent to millioner hutuer til nabolandene Burundi, Tanzania, Uganda og Zaire, noe som resulterte i en større flyktningkrise i regionen.
Det internasjonale tribunalet for Rwanda (ICTR) ble opprettet av FNs sikkerhetsråd i 1995 for å dømme de ansvarlige for folkemordet, og det tradisjonelle rwandiske rettssystemet gacaca ble gjeninnført i 2001.
Nyere historie
I 1996 invaderte Rwandas militære styrker nabolandet Zaïre (dagens DR Kongo) for å slå ned på flere opprørergrupper bestående av hutuer som hadde flyktet dit etter folkemordet og som brukte landet som en base for å gjennomføre angrep på Rwanda. Sammen med Uganda allierte Rwanda seg med Laurent-Désiré Kabila, en opprørsleder fra det østlige Zaïre som var motstander av landets mangeårige diktator, Mobutu Sese Seko. Rwanda deltok aktivt i opprøret, som ble kjent som den første krigen i Kongo, Seko falt i mai 1997 og Kabila ble innsatt samme år. I 1998 ba Kabila rwandiske og ugandiske styrker om å forlate landet, men verken Rwanda eller Uganda gikk med på dette, noe som resulterte i den andre krigen i Kongo. Etter mange forsøk på en løsning av konflikten ble det i 2002 inngått en fredsavtale som innebar tilbaketrekking av rwandiske tropper fra Kongo mot at ekstremistiske hutu-militser ble avvæpnet.
I 2000 ble Paul Kagame innsatt som landets nye president, og i 2003 vant han det første presidentvalget siden 1994. Samme år ble Rwandas grunnlov vedtatt etter en folkeavstemning. Kagame ble gjenvalgt igjen i 2010 og 2017. I løpet av 2000-tallet har det blitt gjennomført flere tiltak for å modernisere landets økonomi, og landet har opplevd større økonomisk vekst og utvikling. Landets HDI (indeks for menneskelig utvikling) har hatt kraftig vekst, og andelen fattige i landet ble redusert fra 57 % i 2006 til 45 % i 2011. Den forventede levealderen har også økt, fra 46,6 år i 2000 til 59,7 år i 2015.
Politikk og administrasjon
Rwanda er en republikk med presidenten som statsoverhode. Presidenten velges hvert syvende år, og utnevner statsministeren og alle regjeringsmedlemmene. Presidenten er også lederen for landets væpnede styrker. Den sittende presidenten er Paul Kagame som ble innsatt etter at forgjengeren Pasteur Bizimungu trakk seg i 2000. Kagame vant presidentvalgene i 2003 og 2010. Grunnlovens artikkel 101 hadde tidligere begrenset presidenter til to valgperioder, men dette ble endret i en folkeavstemning fra 2015, som ble utført etter en underskriftskampanje underskrevet av 3,8 millioner rwandere. Gjennom denne endringen i grunnloven kan Kagame fortsette som president til 2034. Kagame ble valgt for en tredje periode i 2017 med 98,79 % av stemmene.
Rwandas grunnlov ble vedtatt etter en nasjonal folkeavstemning i 2003. Under grunnloven har Rwanda et flerpartisystem med en regjering og politikk basert på demokrati og valg. Grunnloven setter imidlertid betingelser for hvordan politiske partier kan operere. Artikkel 54 sier at «det er forbudt for politiske organisasjoner å basere seg på rase, etnisk gruppe, stamme, klan, region, kjønn, religion eller andre faktorer som kan føre til diskriminering.» Regjeringen har også vedtatt lover som kriminaliserer idelogi basert på folkemord, som kan inkludere trusler, ærekrenkende taler, fornektelse av folkemord og hån mot ofre. Til tross for at landet har en demokratisk grunnlov, har president Kagame mottatt kritikk for sitt autoritære lederskap. Det politiske landskapet i landet har vært dominert av Kagames parti Rwandan Patriotic Front (RPF) siden 1994. Partiet har hatt jevn oppslutning ved valg, opposisjonspolitikere har blitt truet, arrestert og tvunget i eksil og landets medier driver regelmessig selvsensur.
Parlamentet i Rwanda består av to kamre. Overhuset er Senatet (Umutwe wa Sena), som har 26 medlemmer som velges for åtte år. Tolv av dem velges av lokale styresmakter, åtte utnevnes av presidenten, fire utnevnes av politiske organisasjoner og to fra høyere læreranstalter. Minst 30 % av medlemmene skal være kvinner. Underhuset er Representantenes hus (Umutwe w'Abadepite), som har 80 medlemmer valgt for fem år. 24 av plassene er forbeholdt kvinner, som velges av lokale styresmakter, tre er forbeholdt unge og uføre, som velges av organisasjoner, og de resterende 53 plassene velges i direkte valg. Etter valget i 2013 er det 51 kvinnelige medlemmer, opp fra 45 i 2008. Fra 2019 er Rwanda ett av bare tre land med kvinnelig flertall i det nasjonale parlamentet.
Administrativ inndeling
Rwanda er delt inn i provinser (intara), distrikter (uturere), byer, kommuner, sektorer (imirenge), «celler» (utugari) og landsbyer (imidugudu). De større administrative enhetene og deres grenser er opprettet av parlamentet. De fem provinsene fungerer som et mellomledd mellom den nasjonale regjeringen og deres konstituerende distrikter for å sikre at nasjonal politikk blir implementert på distriktsnivå. Hver provins ledes av en guvernør, som er utnevnt av presidenten og godkjent av senatet. Distriktene er ansvarlige for å koordinere levering av offentlig tjenesteyting og økonomisk utvikling. De er delt inn i sektorer, som er ansvarlige for levering av offentlige tjenester som pålagt av distriktene. Distrikter og sektorer har direkte valgte råd, og ledes av en komité valgt av rådet. Cellene og landsbyene er de minste politiske enhetene, og fungerer som en forbindelse mellom folket og sektorene. Alle voksne innbyggere er medlemmer av det lokale cellerådet, som det velges en komité fra.
De nåværende provinsgrensene ble bestemt i 2006 med mål om å desentralisere makten og fjerne assosiasjoner til det gamle systemet og folkemordet. Den forrige strukturen med tolv provinser tilknyttet de største byene ble erstattet med fem provinser hovedsakelig basert på geografi. De fem provinsene er Nordprovinsen, Sørprovinsen, Vestprovinsen, Østprovinsen og Kigali (hovedstaden).
Forsvars- og utenrikspolitikk
Rwanda er medlem av Forente nasjoner (FN), Den afrikanske union (AU), Det østafrikanske fellesskap (EAC), Samveldet av nasjoner og Organisation internationale de la francophonie (OIF). Under Juvénal Habyarimana hadde landet sterk tilknytning til Frankrike, i tillegg til Belgia, den tidligere kolonimakten. Under RPF har landet derimot skapt tettere bånd til nabolandene i Det østafrikanske fellesskap og med den engelsktalende verden. Diplomatiske forbindelser med Frankrike ble brutt i 2006 etter at en fransk dommer tiltalte ni rwandere i forbindelse med drapet på Juvénal Habyarimana og Cyprien Ntaryamira i 1994, og ble gjenopprettet igjen i 2009. Forholdet til Den demokratiske republikken Kongo var anspent etter Rwandas deltakelse i den første og den andre krigen i Kongo. Den kongolesiske hæren påsto at Rwanda angrep troppene deres, mens Rwanda beskyldte den kongolesiske regjeringen for ikke å slå ned på hutuopprørere i Nord- og Sud-Kivu-provinsene øst i Kongo. Forholdene ble forverret da kongolesiske myndigheter anklaget Rwanda for å støtte opprørergruppa M23 under konflikten i Øst-Kongo i 2012. I 2015 er freden mellom landene blitt gjenopprettet og forholdet har blitt forbedret. Rwandas forhold til Uganda var også anspent gjennom store deler av 2000-årene etter et sammenstøt i mellom de to landene i 1999, da de støttet motstridende opprørsgrupper under den andre krigen i Kongo, men ble betydelig forbedret på begynnelsen av i 2010-årene. I 2019 ble forholdet mellom de to landene forverret, og Rwanda stengte grensene til Uganda.
Rwandas forsvar (engelsk: Rwanda Defense Force, RDF; fransk: Forces Rwandaises de Défense) er den nasjonale hæren i landet. Den består hovedsakelig av soldater fra den tidligere Rwandan Patriotic Army (RPA), og inkluderer Hæren (Rwanda Land Force), Luftforsvaret (Rwanda Air Force) og spesialenheter. Etter den vellykkede erobringen av landet i 1994 etter folkemordet i Rwanda, bestemte Rwandas patriotiske front (RPF) å dele seg i en politisk divisjon (som beholdt RPF-navnet) og RDF, en militær divisjon som skulle tjene som den offisielle hæren for den rwandiske staten. I 2019 hadde Rwandas forsvar en styrke på 33,000 aktivt personell, i tillegg til 2000 paramilitære styrker.
Forsvarsutgiftene representerer fortsatt en viktig del av nasjonalbudsjettet, hovedsakelig på grunn av sikkerhetsproblemer langs grensene mot Den demokratiske republikken Kongo, Burundi og Uganda. I 2017 brukte Rwanda 1 % av sitt bruttonasjonalprodukt på forsvaret. I 2010 ga FN ut en rapport som beskyldte den rwandiske hæren for å begå omfattende menneskerettighetsbrudd og forbrytelser mot menneskeheten i Den demokratiske republikken Kongo under den første og andre krigen i Kongo, men disse anklagene ble benektet av den rwandiske regjeringen.
Rettsvesen
Rwandas rettssystem er i stor grad basert på tyske og belgiske sivilrettssystemer og sedvanerett. I henhold til grunnloven har Rwanda et uavhengig rettsvesen, selv om presidenten og senatet er involvert i utnevnelsen av høyesterettsdommere. Domstolene er delt i to grupper, ordinære og spesialiserte domstoler. De ordinære domstolene består av høyesterett, øvre rett (High Court) og regionale domstoler, mens de spesialiserte domstolene er militære domstoler og et system med handelsdomstoler opprettet i 2011 for å fremskynde rettstvister innen handel. Mellom 2004 og 2012 fantes et system med gacaca-domstoler. Gacaca er tradisjonelle rwandiske domstoler som ble drevet av landsbyer og lokalsamfunn, og ble gjeninnført for å stille folk som var mistenkt for folkemord for retten.
Økonomi
Rwandas økonomi er dominert av jordbruk til innenlandsk bruk. Rundt 90 % av befolkningen er sysselsatt i jordbruksindustrien, særlig innen selvbergingsjordbruk, og jordbruk utgjorde anslagsvis 32,5 % av landets bruttonasjonalprodukt i 2014. De viktigste landbruksproduktene som dyrkes i landet er kokebananer, poteter, bønner, søtpoteter, maniok, hvete og mais. Kaffe og te er de viktigste eksportvarene. Matproduksjonen holder ofte ikke tritt med befolkningsveksten, og import av mat er derfor nødvendig. Det drives oppdrett av husdyr som kyr, geiter, sauer, griser, kylling og kaniner. Fiske er relativt lite utbredt, og foregår hovedsakelig i Kivusjøen vest i landet.
Industrisektoren er begrenset og lite eksportorientert. Den sto for 14,8 % av landets BNP i 2014. Landet produserer sement, landbruksprodukter, drikkevarer, såpe, møbler, sko, plastvarer, tekstiler og sigaretter. Rwandas gruveindustri er en viktig bidragsyter til landets økonomi, hvor metaller og mineraler som kassiteritt, wolframitt, gull og coltan utvinnes. Coltan brukes til produksjon av elektroniske apparater og mobiltelefoner.
Landets valuta er rwandisk franc. Etter at Rwanda ble medlem av Det østafrikanske fellesskap i 2007, ble det lagt planer for en felles valuta kalt østafrikansk shilling, som er planlagt innført 2024, etter å ha blitt utsatt i 2012 og 2015.
Rwandas servicesektor led under resesjonen i slutten av 2000-årene da banklån og utenlandske bistandsprosjekter og investeringer ble redusert. Sektoren kom seg igjen i 2010, da den bidro med 43,6 % av landets BNP. Servicesektoren omfatter finans, handel, hotell og restauranter, transport, lagring, kommunikasjon, forsikring, eiendom, forretningstjenester og offentlig administrasjon, inkludert utdanning og helse. Turisme er blant de raskest voksende næringene i landet, og er spesielt knyttet til landets mangfoldige natur og dyreliv. Rwanda er sammen med Uganda et av kun to land i verden hvor mennesker kan se gorillaer i trygge omgivelser, og flere tusen turister besøker landet årlig for dette formålet. 864,000 personer besøkte landet i 2013, opp fra 504,000 i 2010.
Infrastruktur og samferdsel
Den rwandiske regjeringen prioriterte vannforsyningen i landet på 2000-tallet ved å øke andelen av nasjonalbudsjettet til dette formålet betydelig. I 2014 hadde 84,8 % av landets befolkning tilgang til trygt drikkevann. Tilgangen til sanitæranlegg er også forbedret, og i 2014 anslo UNDP at 83,4 % av befolkningen hadde tilgang til forbedrede sanitæranlegg.
Rwandas kraftforsyning var fram til tidlig på 2000-tallet basert på vannkraft, der kraftverket i forbindelse med innsjøene Burera og Ruhondo sto for 90 % av landets elektrisitetsproduksjon. En kombinasjon av mindre nedbør og menneskelig aktivitet, deriblant drenering av Rugezi-våtmarkene til dyrking og beiting, førte til at vannstanden i de to innsjøene falt fra 1990 og utover. I 2004 var nivåene redusert med 50 %, noe som førte til nedgang i kraftproduksjonen. Regjeringen rehabiliterte Rugezi-våtmarkene, som forsyner Burera og Ruhondo med vann, og investerte i en ordning for å utvinne metangass fra Kivusjøen, som i sin første fase er forventet å øke landets kraftproduksjon med 40 %. Pr 2014 hadde 19,8 % av befolkningen tilgang til elektrisitet.
Transport i Rwanda er basert på veinettet. Til sammen har landet 12,000 km med vei, hvorav 1000 km er asfaltert. Asfalterte veier finnes mellom hovedstaden Kigali og de fleste andre større byer og tettsteder i landet. Rwanda har også veiforbindelse med nabolandene. Den viktigste formen for kollektivtransport er minibusser, som står for mer enn halvparten av all passasjerkapasitet.
Det er ingen jernbaner i Rwanda, men flere jernbanelinjer, deriblant en linje til nabolandet Tanzania, har vært planlagt.
Kalender og helligdager
I løpet av året er det 15 offentlige fridager i Rwanda. Den siste lørdagen i hver måned er umuganda, hvor det over hele landet utføres obligatorisk samfunnsarbeid fra kl. 08.00 til kl. 11.00. Deltakelse i umuganda er lovpålagt, og unnlatelse fra å delta kan resultere i bot. Rwandas uavhengighetsdag er den 1. juli, og feires til minne om landets uavhengighet fra Belgia den 1. juli 1962. I tillegg feires frigjøringsdagen den 4. juli, som markerer at Rwandas patriotiske front (RPF) overvant Habyarimana-regimet og dermed avsluttet folkemordet i 1994. Minnedagen for folkemordet i 1994 markeres den 7. april, og den påfølgende uken er en offisiell sorguke.
Av religiøse høytidsdager er Jomfru Marias opptagelse i himmelen (15. august), første og andre juledag (25. og 26. desember), de bevegelige kristne høytidene langfredag og andre påskedag og de muslimske høytidene id al-fitr og id al-adha offentlige fridager. I tillegg er nyttårsdag (1. januar) og dagen etter (2. januar) og Arbeidernes internasjonale kampdag (1. mai) fridager.
Utdanning
I 2018 var det 40 institusjoner for høyere utdanning i Rwanda, hvorav 12 av dem var offentlige og 32 private. Det første universitetet i Rwanda, Université nationale du Rwanda, ble åpnet av regjeringen i 1963, med 49 studenter. I 2013 ble det offentlige Universitetet i Rwanda (University of Rwanda, UR) opprettet ved en sammenslåing av flere utdanningsinstitusjoner i landet.
I 2018 var lesekyndigheten blant Rwandas befolkning over 15 år 73 %.
Massemedier
De største radio- og TV-stasjonene er statlige, og flertallet av avisene i landet eies av regjeringen. Til sammen var det 34 radiostasjoner, 14 TV-stasjoner og 46 aviser i 2019. De fleste rwandere har tilgang til radio. Den største radiostasjonen er den statlige Radio Rwanda. Tilgang på fjernsyn er begrenset, og de fleste hjem i landet har ikke eget fjernsynsapparat. Digital-TV ble tilgjengelig i 2014, og et år senere var det sju operative nasjonale stasjoner.
Pressen i Rwanda er strengt begrenset. På World Press Freedom Index, en årlig rangering av land etter pressefrihet gjort av Reportere uten grenser, rangeres Rwanda som nummer 155 blant 180 land. Aviser i landet driver rutinemessig selvsensur på grunn av frykt for trakassering, trusler og nedleggelser.
Helse og levekår
Rwanda skårer dårlig på de fleste levekårsundersøkelser, og rangeres som nummer 157 av 189 på liste over land etter HDI (2019). Andelen personer som lever i ekstrem fattigdom (under 1,90 dollar om dagen) er 55,5 % (2011).
Helsemessige forhold i Rwanda har historisk sett vært dårlige, både før og like etter folkemordet i 1994. I 1998 døde mer enn ett av fem barn før de fylte fem, ofte av malaria. På begynnelsen av 2000-tallet har Rwanda derimot hatt forbedringer på en rekke viktige helseindikatorer. Mellom 2005 og 2013 økte den forventede levealderen fra 55,2 til 64,0 år, dødeligheten for barn under 5 år falt fra 106,4 til 52,0 per 1000 fødsler, og forekomsten av tuberkulose har falt fra 101 til 69 per 100,000 mennesker. Utbredelsen av hiv/aids, med en anslått forekomst på 3,1 % i 2016, er fremdeles relativt høy. Forekomsten av hiv har hovedsakelig holdt seg stabil, med en nedgang siden slutten av 1990-årene. Malaria og tuberkulose er fremdeles alvorlige helseproblemer i Rwanda, men begge sykdommene har hatt en nedgang i forekomst på starten av 2000-tallet.
Landets helsesystem regnes for å være blant de med høyest kvalitet i Afrika. Helseforsikring ble obligatorisk for alle innbyggere i 2008, og i 2010 var over 90 % av befolkningen dekket. President Kagame gjorde helsevesenet til en av prioriteringene for utviklingsprogrammet «Visjon 2020» (Vision 2020), og økte utgiftene til helsehjelp til 6,5 % av landets bruttonasjonalprodukt i 2013, sammenlignet med 1,9 % i 1996. Rwandiske myndigheter har arbeidet for å styrke lokalsamfunnenes rolle i styring og medfinansiering av helsetjenester gjennom et system med helseforsikringsordninger kjent som mutuelles de santé eller bare mutuelles. Rwandas helsevesen driver 499 helsesentre, 476 helsestasjoner som hovedsakelig er involvert i polikliniske programmer som immunisering og familieplanleggingstjenester, samt 36 distriktssykehus.
Musikk og dans
Musikk og dans er sentrale deler av den rwandiske kulturen, og inngår i lokale seremonier, festivaler, sosiale sammenkomster og i historiefortelling. De mest kjente tradisjonelle dansene, intore og amaraba består av tre komponenter: balletten (umushagiriro), som blir utført av kvinner; «heltedansen» (intore), som blir utført av menn; og trommingen, også tradisjonelt utført av menn, på trommer kjent som ingoma. Den mest kjente dansegruppa er Urukerereza (National Ballet of Rwanda), som ble etablert av president Habyarimana i 1974, og som opptrer både nasjonalt og internasjonalt.
Musikk har tradisjonelt sett blitt overført muntlig, med musikkstiler som varierer mellom ulike folkegrupper i landet. For eksempel har hutuene humoristiske sangtekster om jakt og innhøsting, tutsiene har sanger som er sentrert rundt mot, krig og erobring, i tillegg til kveg, og twaene har sanger om deres bakgrunn som jegere. Trommer er det viktigste instrumentet innen rwandisk musikk, og de kongelige trommeslagerne hadde høy status hos kongen (mwami) i kongeriket Rwanda. Trommeslagere spiller sammen i grupper av varierende størrelse, vanligvis mellom syv og ni personer. Landet har en voksende populærmusikkindustri, som er påvirket av regional musikk fra områdene rundt Afrikas store sjøer og av kongolesisk og amerikansk musikk. Den mest populære musikksjangeren er hiphop, med en blanding av dancehall, rap, ragga, R&B og dansepop.
Kunst
Tradisjonell kunst blir laget over hele landet, og brukskunst som vevde kurver (agaseke) og boller er spesielt utbredt. Landet er kjent for imigongo, en unik kunstform der en bruker kumøkk. Den produseres hovedsakelig sørøst i Rwanda, og har en historie som dateres tilbake til da regionen var en del av det uavhengige Gisaka-riket. Kumøkka er blandet med jord i forskjellige farger, gjerne rødt, blått, hvitt og svart, legges i treformer og formes i spiraler og ulike geometriske mønstre. Andre vanlige håndverksprodukter inkluderer keramikk og treskjæringer.
Tradisjonelle boligstiler benytter seg hovedsakelig av lokalt tilgjengelige materialer. Sirkulære eller rektangulære hus bygd i gjørme med stråtak (kjent som nyakatsi) er de vanligste. Rwandiske myndigheter har satt i gang et program for å erstatte disse med mer moderne materialer som bølgeblikk.
Film og litteratur
Rwanda har ikke en lang historie med skrevet litteratur, men rwanderne har en sterk muntlig tradisjon som blant annet omfatter poesi og folkehistorier. Mange av landets moralske verdier og historiske detaljer har blitt videreført fra generasjon til generasjon. Den mest kjente rwandiske forfatteren var Alexis Kagame (1912–1981), som forsket på og samlet mye av landets muntlige historie i bokform og skrev egen poesi.
Folkemordet i 1994 resulterte i fremveksten av litteratur med vitneberetninger, essays og fiksjon fra en ny generasjon forfattere. Det er produsert en rekke filmer om folkemordet i Rwanda, deriblant Golden Globe-nominerte Hotel Rwanda, 100 Days, Shake Hands with the Devil, Sometimes in April og Shooting Dogs; de fire siste har blitt filmet i Rwanda og har hatt overlevende fra folkemordet i rollebesetningen.
Mat og drikke
Rwandisk mat er basert på lokale basismatvarer som produseres av det tradisjonelle selvbergingsjordbruket. Historisk har det variert blant landets forskjellige etniske grupper. Rwandiske basismatvarer inkluderer bananer, kokebananer (kjent som ibitoke), belgfrukter, søtpoteter, bønner og maniok. Mange rwandere spiser kjøtt kun noen få ganger i måneden. Tilapia er populært blant de som bor i nærheten av innsjøer og har tilgang til fisk. Poteten, som antas å ha blitt introdusert i Rwanda av tyske og belgiske kolonister, er veldig populær. Ugali, lokalt kjent som ubugari (eller umutsima), består av maniok- eller av maismel kokt med vann til det får en grøtlignende konsistens, og er en vanlig rett som spises i store deler av Øst-Afrika. Isombe er laget av moste maniokblader og servert med tørket fisk. En typisk lunsj i Rwanda er vanligvis en buffet kjent som melange, bestående av ovennevnte basismatvarer og av og til kjøtt. Grillspyd er den mest populære maten når rwanderne spiser ute om kvelden, og er vanligvis laget av geitekjøtt, men noen ganger også av storfekjøtt, svinekjøtt eller fisk.
Melk, spesielt i en gjæret form kalt ikivuguto, er en vanlig drikk i hele landet. Andre drikkevarer inkluderer et tradisjonelt øl kalt urwagwa, som er laget av durra eller bananer, og som drikkes under tradisjonelle ritualer og seremonier.
Idrett
Tradisjonelt sett har idrett i Rwanda vært en form for feiring i form av konkurranser mellom personer under høytider eller som en måte å hedre besøkende høytstående personer på. Venner og familie, spesielt unge menn, viste ferdigheter og styrke ved slike begivenheter, og idretter som bryting, høydehopp og bueskyting har tradisjonelt vært utbredt. De mest populære idrettene i Rwanda i moderne tid er fotball, volleyball, basketball og friidrett. Cricket har vokst i popularitet, på grunn av tilbakevendte flyktninger fra Kenya, som hadde lært å spille det der. Sykling, som tradisjonelt sett først og fremst har fungert som en transportmåte i Rwanda, har også vokst i popularitet som en sport.
Rwanda har konkurrert i de olympiske leker siden 1984, og i de paralympiske leker siden 2004. Landet har også deltatt i Samveldelekene siden det ble et medlem av Samveldet av nasjoner i 2009. Landets basketballandslag har vokst og blitt mer fremtredende siden midten av 2000-årene, og herrelaget kvalifiserte seg til finalene i det afrikanske basketballmesterskapet fire ganger på rad siden 2007. Rwandas fotballandslag har dukket opp i Afrikamesterskapet i fotball én gang, i 2004, men klarte ikke å gå videre fra gruppespillet. Laget har ikke klart å kvalifisere seg til konkurransen siden, og har aldri kvalifisert seg til VM. Rwandas øverste fotballdivisjon er Rwanda Premier League. Rwandiske klubber deltar i Kagame Interclub Cup, en fotballkonkurranse for sentral- og østafrikanske lag, som siden 2002 er sponset av president Kagame.
Caroline Corr
Caroline Georgina Corr (født 17. mars 1973 i Dundalk i Irland) er medlem av den irske pop-rock gruppa The Corrs. Hun spiller for det meste trommer, perkusjon og bodhrán, men også piano
Thore Michelsen
Thore Michelsen (født 10. mai 1888 i Stavanger, død 17. mai 1980 i Trondheim) var en norsk roer som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Målsaken
Målsaken handler om en norsk nasjonal-kulturell kamp for et norsk skriftspråk og en særnorsk kultur.
Thore Michelsen
Michelsen vant en olympisk bronsemedalje i roing under OL 1920 i Antwerpen. Han var med som roer på den norske åtteren som kom på tredjeplass bak USA og Storbritannia. Mannskapet på den norske båten var; Theodor Nag, Conrad Olsen, Adolf Nilsen, Håkon Ellingsen, Thore Michelsen, Arne Mortensen, Karl Nag, Tollef Tollefsen og Thoralf Hagen som var styrmann. Totalt deltok åtte båter fra åtte nasjoner og konkurransen, som ble avviklet 28. og 29. august 1920, ble gjennomført i cupform. To og to båter møttes i kvart- og semifinaler. Norge møtte og beseiret Tsjekkoslovakia i kvartfinalen men tapte siden i semifinalen til Storbritannia.
Målsaken
Introduksjon
Målsaken har vært uttrykk for et konkurrerende riksbegrep i Norge siden midten av 1800-tallet. Landsmålet eller nynorsken var et nasjonsbyggingsprogram i opposisjon til danskenes kulturelle dominans. Det ble en viktig del av en nasjonal og demokratisk venstretradisjon med sterk støtte i organisasjonssamfunnet. På terskelen til unionsoppløsningen sto målsaken i en kulturell og nasjonal kampsituasjon. Likevel var den ikke bare en nasjonal-kulturell, men også en sosial og geografisk kamp.
Margriet Francisca av Nederland
Margriet Francisca av Nederland (født 19. januar 1943 ved Ottawa Civic Hospital i Ottawa, Ontario, Canada) er prinsesse av Nederland, prinsesse av Oranien-Nassau, prinsesse av Lippe-Biesterfeld, fru Van Vollenhoven. Hun er dronning Juliana og prins Bernhards tredje datter. Hun er nummer åtte i arvefølgen til Nederlands trone.
Oppvekst og utdanning
Hun ble født mens den kongelige familien var i landflyktighet under den annen verdenskrig, de hadde bodd i Canada siden juni 1940. Rommet der fødselen fant sted, fikk midlertidig ekstraterritoriell status for én dag slik at hun, om hun en dag skulle måtte ta over som nederlandsk dronning, kun ville ha nederlandsk statsborgerskap. Dette var nødvendig fordi grunnloven i Canada foreskriver at alle som er født innenfor Canadas grenser får kanadisk statsborgerskap. Det ble gjort på den måten at canadiske myndigheter satte dette området utenfor canadisk jurisdiksjon for denne perioden. Som en takk for dette, og den canadiske gjestfriheten under eksilet, gav dronning Juliana hvert år fra og med 1945 100 000 tulipaner i gave til Ottawa by.
Margriet ble oppkalt etter blomsten Margeritt, denne var et symbol for motstanden mot Nazi-Tyskland under den annen verdenskrig.
I august 1945, etter at Nederland var befridd, kom den kongelige familien tilbake. De flyttet inn i Paleis Soestdijk i Baarn ved Utrecht, der de hadde bodd før krigen brøt ut.
Margriets skolegang fant frem til 1961 sted i Baarn og området rundt, da hun, som søsteren Beatrix avsluttet den med en eksamen fra Baarns Lyceum. Hun fortsatte med et års studier i fransk litteratur, historie og kunsthistorie ved Universitetet i Montpellier i Frankrike. Etter dette året flyttet hun til Leiden der hun skrev seg inn ved universitetets juridiske fakultet. Hun valgte å følge fag som innledning i den juridiske vitenskap, statsrett, Romersk rett og enkelte andre fag.
Giftermål og familie
I Leiden møtte prinsesse Margriet Pieter van Vollenhoven, de studerte ved det samme fakultetet. Forlovelsen ble offentliggjort 10. mars 1965 og 10. januar 1967 fant bryllupet sted i Haag. Paret bodde først på Palass Het Loo i Apeldoorn. De flyttet i 1975 til Huis Het Loo som de i mellomtiden hadde latt bygge.
Margriet og Pieter van Vollenhoven har fire barn:
Tittelen prins av Oranien-Nassau ble gitt barna som en personlig tittel, de tiltales med "Deres Høyhet". Deres barn får ingen adelstitler automatisk.
Arbeid
Prinsesse Margriet deltar i forskjellige styrer innen ulike sosiale og kulturelle områder. Hun representerer også kongehuset innen Nederland ved å besøke institusjoner og bedrifter innenfor helsesektoren og kunst(industrien).
Hun er viseformann for det nederlandske Røde Kors, i 1995 og i 1999 ble hun valgt til formann for det Internasjonale Røde Kors' Standing Commission. I 1965 arbeidet prinsessen for Røde Kors som hjelper første klasse  ved et sykehus i Amersfoort og på et ferie/sykehus-skip for handikappede (J. Henri Dunant).
Hun er videre ekstern rådgiver for en landsdekkende forening for frivillige hjelpere (Vereniging Landelijke Unie van Vrijwilligers). Bortsett fra hva som er nevnt her, innehar hun også andre (ære)funksjoner. Prinsessen har også en sterk tilknytning til handelsflåten. Mennesker derfra deltok i dåpen hennes som gudforeldre. Innen denne sektoren er prinsessen høy beskytter for et antall ulike organisasjoner.
Hun er aktiv internasjonalt, som blant annet høy beskytter av Netherland-America Foundation (med hovedsete i New York) og Netherlands American Amity Trust (med hovedsete i Washington). Videre deltar hun og hr. Van Vollenhoven normalt sett alltid når utenlandske statsoverhoder avlegger et offisielt besøk i Nederland.
Kulturelt engasjement
Prinsessen er blant annet formann i den Europeiske Kulturelle Stiftelsen som ble opprettet i 1954 i Genève. Stiftelsen har som mål å støtte og hjelpe kulturelt samarbeide innen Europa. Prins Bernhard var også formann for denne stiftelsen.
Fritid
Prinsessen liker å lese, besøke teaterforestillinger, gå på skøyter og ski, drive med ridning og å vandre. Hun og hennes mann er meget interessert i kulturen og naturen i polområdene, de har sammen reist gjennom nasjonalparkene i nordlig Canada der de også møtte eskimoer og inuitter.
Dekorasjoner
Prinsesse Margriet ble i 1996 tildelt storkors med kjede av St. Olavs Orden.
Café au lait
Café au lait (fransk for «kaffe i/med melk») er en kaffedrikk med røtter i Frankrike, bestående av kaffe og varm melk, hovedsakelig tillaget av espresso og steamet melk, og i et forhold fra én del espresso til tre deler melk (oftere opp mot 1:6 eller mer).
På kaffebarer og kaféer i USA betegner café au lait kaffe tillaget på kaffetrakter eller presskanne tilsatt oppvarmet melk, og er der motstykket til caffèllatte, som da defineres tilberedt av espresso og «steamet» melk. Europa og resten av verden brukes fransk café au lait og italiensk caffèlatte om hverandre om samme kaffedrikk, mens det litt «gammeldagse» uttrykket er erstattet med betegnelsen «café crème» (petit crème/grand crème) på kaféer og restauranter i hjemlandet Frankrike.
Skandinavia fikk cafétradisjonen fra Frankrike, via England, og betegnelsen «café au lait» kom hit med de første kaffemenyene på 1950-tallet.
Fra gammelt av har café au lait gjerne vært servert i store kopper eller boller (i Italia og Spania har kjøkkenglass vært mer vanlig). Franskmenn har hatt for vane å dyppe bakverk som croissants i kaffen.
Opprinnelse
I Vesten har man servert kaffe med melk i århundrer; det er på de store kafeene i hovedstedene og storbyene gjennom 1800-tallet at kaffedrikkene oppstod. Særlig Frankrike sammen med Wien og andre større, kontinentale storbyer skapte tradisjonene. Louis-Sébastien Mercier forteller i Tablå over Paris fra 1780-tallet hvor populær café au lait var i årene før den franske revolusjon: «På gatehjørnene, under strålene fra en blek lanterne, står kvinnene med store kar av blikk på ryggen, som de serverer kaffe fra i leirebollen for to sols stykket. Det er ikke mye sukker i den, men arbeideren elsker denne kaffen med melk. Hvem skulle trodd at drikkeforretningene ville påkalle sitt laugs statutter for å få stoppet denne helt lovlige omsetningen?» Mercier forteller at skikken med å drikke café au lait var blitt så utbredt at den var blitt arbeiderens vanligste frokost. Den var ikke dyr, hadde mye smak og mer næring i seg enn mye annet. «Resultatet er at de drikker vanvittige mengder av den.» Slik trengte de ikke mer enn to måltider for dagen: Formiddagsmat og kveldens persillade av persille, hvitløk og kjøttrester.
Franskmannen DesCroisilles hadde oppfunnet mokka-kannen i 1802, og denne var mot slutten av århundret allemannseie.
«Kaffe med melk» ble – og er – alles frokostdrikk i Frankrike, samt i Italia, Spania og Portugal, på hverdagsspråk kalt café au lait / caffèllatte / café con leche / café com leite.
«Hjemme-varianten» fikk etterhvert sin «replikk» når de store italienske kaffemaskinene gjorde sitt inntog på begynnelsen av 1900-tallet: Kaffe ble etterhvert til espresso, og melken kunne varmes med vanndamp («steames»). Dessuten dukket kaffebarene opp som små kaféer hvor kaffe blir servert i stort tempo, og konsumert stående ved disken.
I Frankrike vil man sjelden finne café au lait på kaffemenyen; i stedet finner man café crème som serveres i mindre kopper (petit crème/grand crème).
Café au lait var likevel navnet som først fant veien inn i det engelske språket, og siden nordover allerede like etter andre verdenskrig. På 1980-tallet kom den nye kafé-bølgen, og norske byer fikk kaféer med c og nye espressomaskiner. Café au lait ble trenddrikk.
Med kaffebar-bølgen på midten av 1990-tallet kom caffèllatte som ny benevnelse også til Norge. Det argumenteres at de to benevnelsene beskriver to helt forskjellige kaffedrikker, men begrepene går helt om hverandre.
Ferchar av Ross
Ferchar av Ross, eller Ferchar mac in tSagairt (stundom anglofisert som Farquhar MacTaggart), var den første mormaer eller jarl av Ross (1223–1251) som kjennes fra 1200-tallet, og hvis karriere brakte Ross innenfor grensene til det skotske kongedømmet, og han er husket for å være grunnleggeren av jarldømmet Ross.
Liv
Forskningsarbeid på Ferchar har ledet til konklusjonen at Ferchar var en innfødt adelsmann som hadde fordeler av å opprettholde den skotske kongens interesser. Ferchar kom fra intet i 1215 som en lokal krigsherre som knuste et omfattende opprør mot den skotske kongen, Alexander II av Skottland. Melrose-krøniken forteller at:
Ferchars evner til beseire de samlete styrkene til klanene MacWilliams og MacHeth tyder på at Ferchar kunne kommandere store militære ressurser, og som historikerne har pekt på, det er ikke noe som er forventet av en nedarvet prest fra Tain, men samtidig var ikke de skotske kongene uten innflytelse i Ross. Deres posisjon kunne kommandere betydelige ressurser selv i et så fjerntliggende område, noe som blir bevist med MacWilliams-klanen, hvis autoritet var avhengig av deres avstamming fra en skotsk konge. Ferchars makt er derfor ikke uforståelig.
Forfremmet til mormaer
Det er mulig at Ferchar ble gjort til mormaer da den takknemlige kong Alexander II av Skottland besøkte Inverness i 1221. Noen indikasjoner tyder på at det er for tidlig og at 1226 er en mer sannsynlig dato, men han var uten tvil mormaer ved 1230, og helt bestemt i 1232 som var det året da Ferchars signatur (sammen med hans sønn Uilleam) opptrer i et charter som Comes de Ross (= mormaer av Ross). Hans signatur og tittel opptrer også i et annet charter som attesteres at han har tildelt noe land til Walter de Moravia, datert en gang mellom 1224 og 1231.
Ferchar og Skottland
I 1235 viser rapporter at Ferchar var aktiv i Galloway. Opprøret til Gilla Ruadh i Galloway i årsskiftet 1234-1235 krevde en storstilt mobilisering av den skotske kongen. Kong Alexander invaderte Galloway og Gilla Ruadh overfalt den kongelige hærstyrken og nesten knuste den, men kongen ble berget av Ferchar som kom til redning med sine menn fra Ross.
Overvinnelsen av de opprørske galwegianerne av en avsidesliggende gælisk krigsherre i den skotske kongens tjeneste hadde en parallell i 1187 da Lochlann av Galloway beseiret den opprørske Domnall Bán mac Uilleim, som krevde den skotske tronen, ved Mam Garvia i nærheten av Dingwall. Faktisk har en historiker koblet disse to hendelsen sammen som en hevnakt.
Ferchar har også blitt navngitt ved å være til stede under forhandlingene som ledet til York-traktaten, signert i 1237.
Ekteskap og familie
Historikerne kjenner til at Ferchar ektet en av sine døtre, Euphemia, til Walter de Moravia, en magnat som hersket over Duffus. Walters familie var flamsk opprinnelse og hadde blitt plassert i Moray av den skotske kronen som kongens stedfortreder, men som isteden bygget opp en uavhengig maktposisjon. Christina, en annen av Ferchars døtre, ble giftet bort til Amlaibh, kongen av Man. Kronologien til kongene av Man vil da indikere at det skjedde en gang før 1223 og etter 1188. Denne alliansen er ikke overraskende da kongen av Man allerede hersket over øyene Skye. Det kan tyde på at Ferchar ikke kun var den skotske kongens vasall, men også en gælisk krigsherre med større ambisjoner enn lokal kontroll og en som ville posisjonere seg innenfor det norrøn-gæliske verden rundt Irskesjøen, verden til Alan av Galloway og de manske kongene.
Beskytter av kirken
Ferchars videre forbindelser vises i hans støtte til religiøse institusjoner. På 1220-tallet bevilget han den premonstratensianske ordenen av Whithorn i Galloway et nytt kloster ved Mid Fearn i Ross, og flyttet det et tiår senere til New Fearn. Munkene brakte med seg relikviene til Sankt Ninian, hvilket er grunnen til at klosteret Fearn Abbey er assosiert med denne helgenen. Hendelsen er ikke en kuriositet ettersom alle strebende lokale herskere trengte et eget kloster.
Død
Det nøyaktige årstallet for Ferchars død er ikke kjent med sikkerhet. Den tradisjonelle datoen, 1251, er basert på den datoen som er gitt i den falske Breve Cronicle til Erllis av Ross. Denne oppgir at hans fødselssted er Tain. Til tross for den upålitelige kilden var han høyst sannsynlig død ved 1250-tallet da hans sønn opptrer som mormaer i egen rett.
Radioaktivitet
Radioaktivitet beskriver spontane omdanninger i atomkjerner. I slike omdanninger frigjøres energi som stråling. Radioaktivitet er en tilfeldig prosess. Hele atomet er med i prosessen fordi kjerneomdanningene også kan påvirke atomskallets struktur og føre til utsendelse av elektroner, fotoner eller begge deler.
Atomene er oppdelt i «nuklider». En nuklide er en gruppe av atomer som har et bestemt antall protoner og nøytroner i kjernen. Ustabile nuklider som omdannes til stabile eller ustabile datternuklider kalles radionuklider. Omdanningen resulterer i en annen nuklide eller i omdanning til en lavere energitilstand for samme nuklide. Det franske nasjonale måleinstituttet LNHB vedlikeholder opplysninger om alle radionuklider.
Størrelser som brukes til å beskrive radioaktivitet er omdanningskonstanten, halveringstid, aktivitet og luftkerma-konstanten. Aktivitet til de forskjellige radionuklidene måles blant annet med metoden trippel til dobbel koinsidensteller (TDCR).
Omdanningskonstanten, λ, for en radionuklide i en bestemt energitilstand er forholdet mellom -dN/N og dt, der -dN/N er midlere endring av brøkdelen i antall nuklider i den bestemte energitilstanden på grunn av spontan kjerneomdanning i tidsintervallet dt; λ=-dN/N/(dt). Enheten for λ er s−1.
Halveringstiden T1/2= (ln 2)/λ er den midlere tiden det tar for radionuklider i en bestemt energitilstand å avta til halvparten av det opprinnelige antall. Ved tid t vil antall radionuklider være N=N0e-λt, der N0 er antall radionuklider ved t=0.
Aktiviteten, A, til en mengde av en radionuklide i en bestemt energitilstand ved en bestemt tid er forholdet mellom -dN og dt, der dN er gjennomsnittlig endring i antallet nuklider i den bestemte energitilstanden på grunn av spontan kjerneomdanning i tidsintervallet dt; A=-dN/dt. Enheten for aktivitet er becquerel (Bq). A er også lik produktet av omdanningskonstanten, λ, og antall nuklider, N, for denne tilstanden; A= λN.
Luftkerma-konstanten, Γδ, for en radionuklide som sender ut fotoner i luft er forholdet mellom og A, der er luftkermaraten fra fotoner med energi større enn δ, i avstand l i vakuum fra en punktkilde av denne nukliden med aktivitet A. Luftkerma-konstanten har enhet m2Jkg−1, men kan også uttrykkes ved Gy og Bq; m2GyBq−1s−1. Fotonene dannes ved gammastråling, karakteristisk røntgen eller intern bremsestråling. Radioaktivitet kalles det fenomenet at atomkjerner henfaller (omdannes) og sender ut ioniserende stråling i form av partikler og/eller elektromagnetisk stråling under denne prosessen.