cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tang-dynastiet
Tiden mellom 660 og 705 (med Det annet Zhou-dynasti fra 690)
Ifølge tradisjonell kinesisk politisk teori var det utenkelig og uhørt at kvinne kunne inneha keisertronen, men keiserinne Wu var oppsatt på å knuse opposisjonen og innsatte lojale støtter i de sentrale poster. Hun regjerte med machiavelliansk kløkt og despotisk brutalitet. Hun opprettet et eget hemmelig politi med vide fullmakter til å ta seg av opposisjonelle. Hun var også støttet av sine to elskere, Zhang-brødrene (Zhang Yizhi, 張易之, og den yngre Zhang Changzong 張昌宗). Hennes støtte til buddhismen var populær i folket, og hun klarte med brutale virkemidler å holde nede mulige motstandere i Li-slekten (Tang-epokens keiserlige slekt) og adelen. I 695 foretok hun et siste navneskifte som keiserinne (av 14!), slik at hennes keiserlige navn nå var Tiance Jinlun Shengshen (天冊金輪聖神皇帝), et navn som ikke skulle endres flere ganger så lenge hun regjerte.
Galerius
Fredsforhandlingene
Betingelsene ved freden i Nisibis var harde: Sasanideriket måtte oppgi landområder til Roma, akseptere Tigris som grensen mellom de to rikene. Ytterligere betingelser spesifiserte at Armenia igjen kom inn under romersk overherredømme og med festningen ved Ziatha som dets grense; kaukasisk Iberia skulle betale lydighet til Roma under en romersk utnevnelse; Nisibis, nå under romersk styre, ville bli hovedkanal for handelen mellom Sasanideriket og Romerriket; og Roma ville utøve kontroll over de fem satrapier mellom Tigris og Armenia: Ingilene, Sophanene (Sophene), Arzanene (Aghdznik), Kordiene, og Zabdiccena (nær dagens Hakkâri i Tyrkia). Disse regionene omfattet adgang over Tigris via Anti-Taurus, ei fjellkjede sør og øst i Anatolia som svinger nordøstover fra Taurusfjellene; Bitlis-passet, som var den raskeste sørlige veien inn i persiske Armenia; og tilgang til Tur Abdin-platået. Med disse områdene hadde Romerriket en framstående stasjon nord for Ktesifon, og ville kunne forsinke framtidige angrep fra persiske styrker gjennom regionen. Under disse betingelsene fikk Tiridates tilbake både tronen og sine forfedres krav og Roma sikret en bed sone av kulturell innflytelse i regionen.
Tang-dynastiet
Tiden mellom 660 og 705 (med Det annet Zhou-dynasti fra 690)
I 705 ble hun styrtet. Hun var da over 80 år og var blitt svakelig, så hun kunne ikke forhindre kuppet den 20. februar som førte til Zhangbrødrenes henrettelse. Med det var hennes makt omme, og den 3. mars kunne keiser Zhongzong vende tilbake til keisertronen. Keiserinne Wu døde ni måneder etter, kanskje fortrøstet av at hennes nevø Wu Sansi (武三思) med stor kløkt raskt hadde klart å kontrollere den gjeninnsatte keiser ved hjelp av det seksuelle forhold han hadde innledet med en keiserlig konkubine.
Tiden mellom 705 og 907
Etter en urolig tid med to mord og en abdikasjon gikk keisertronen til slutt til keiser Xuanzong (713–756), som skulle få tilnavnet minghuang — den strålende monark. Under Xuanzong kunne Tang-Kina nyte godt av en fredens, kulturens og visdommens gullalder. Tang-Kinas store rikdom førte til at dette ble en era som utviklet et høyt utdannelsesnivå. Diktere og forfattere som Li Bai, Du Fu, Meng Haoran og andre hører til denne epoken.
Galerius
Kristenforfølgelser
Kristne hadde levd i fred under det meste av styret til Diocletian. Forfølgelsene begynte med en bestemmelse den 24. februar 303 som kristne la skylden på Galerius' arbeid ettersom han var ivrig forsvarer av det tradisjonelle romerske leveviset og av de tradisjonelle gudene. Kristne forsamlingshus ble ødelagt i frykt for oppvigleri i hemmelige kristne møter.
Diocletian var ikke en anti-kristen i løpet av den første delen av sitt styre, og historikere har hevdet at det var Galerius som overtalte ham til å forfølge kristne ved i hemmelighet brenne ned det keiserlige palass og legge skylden på kristne ugjerningsmenn. Uansett hva som var årsaken til brannen ble Diocletians raseri vekket og begynte en av de siste og største kristenforfølgelser i romersk historie.
Tang-dynastiet
Tiden mellom 705 og 907
Keiser Xuanzong forfalt imidlertid snart i uvirksomhet og ble et viljeløst verktøy i hendene til to av sine nærmeste medarbeidere (Li Linfu, Yang Guozhong) og en bi-hustru ved navn Yang Guifei. Li Linfu klarte til og med å utvirke at tre av keiserens sønner ble henrettet i 737.
Galerius
Som keiser
Etter at Konstantius I Klorus og Galerius ble opphøyd til augusti, keisere, ble det nødvendig med to nye som cæsar i deres sted, og for å fullføre systemet til den keiserlige regjering. De to personene som Galerius promoterte til rangen av cæsar var meget lik ham selv, og han håpet å øke sin autoritet gjennom hele imperiet ved deres opphøyelse.
Den første var Maximinus II Daia. Hans mor var Galerius' egen søster. Han var en ungdom uten erfaring eller større utdannelse, men ble opphøyd til cæsar og gitt kommandoen av Egypt og Syria. Den andre var Severus, en våpenkamerat av Galerius. Han ble sendt til Mediolanum (Milano) for å motta kommandoen over Italia og nordlige Afrika. I henhold til forfatningen anerkjente Severus overherredømmet til keiseren i vest; men han var helt og holdent lojal til ordrene til sin velgjører Galerius som hadde plassert ham i Italia nettopp for å utøve egen makt i Italia og dets omliggende periferi, og således kontrollerte Galerius rundt tre fjerdedeler av imperiet. Dette endret seg da hans medkeiser Konstantius I Klorus døde i York i 306 og hans legioner utropte hans sønn Konstantin som ny keiser. Galerius oppdaget dette først da han mottok brev fra Konstantin som informerte ham om farens brev, og beskjedent forsikret om hans naturlige krav om etterfølgelse, og respektfullt beklaget over at soldatenes entusiastiske vold ikke hadde gjort det mulig for ham å motta den keiserlige purpurkappen på vanlig og konstitusjonelt vis. Galerius reagerte med overraskelse, skuffelse og raseri, og da han sjelden klarte å skjule sine følelser, truet han med å brenne både brevet og dets budbringer. Da han vurderte sin posisjon, innså Galerius at hans sjanser til å vinne en krig mot Konstantin var i beste fall tvilsom, særlig ettersom han var meget oppmerksom på Konstantins styrke da han hadde tjenestegjort i hans egen hær. Derfor aksepterte han sønnen til hans tidligere medkeiser som keiser over provinsene bortenfor Alpene, dog uten å verken fordømme eller bekrefte valget til hæren i Britannia. Han ga Konstantin rangen som cæsar og bekreftet den ledige posisjonen som augustus til sin favoritt Severus.
Tang-dynastiet
Tiden mellom 705 og 907
Imens førte de høyere militærkostnader forårsaket av stadig kriging langs Silkeveien til høyere skattetrykk. Og det var strid i regjeringen mellom de adelige embedsmenn og de ekdsamensmeriterte embedsmenn, alt mens den aldrende keiser trakk seg mer og mer tilbake i sin privatsfære. I hæren var det stor uro ved at yrkessoldatene hadde oppnådd en meget stor rolle og generalene blirr alt for mektige. Militærets styrkede stilling skyldtes også at førsteministeren, Li Linfu († 752), mistrodde sivilforvaltningen i provinsene og brukte det militære som motvekt. Da en tyrkisk general ved navn An Lushan tapte en maktkamp i hoffet mot den nye førsteminister Yang Guozhong, anstiftet han til et opprør som skulle rive opp det nordlige Kina i åtte år. An Lushan erobret i 755/6 både Luoyang og Chang'an, men ble så myrdet. Keiser Xuanzong († 762) flyktet til Chengdu, og abdiserte til fordel for sin sønn, som ble keiser Suzong (regj. 756-762). Han gjenvant hovedbyene i 757, men oppstanden fortsatte til 763. Det hevdes at An Lushan-opprøret i alt kostet 36 millioner mennesker livet. Overslaget er suspekt: Dersom det er riktig, ville det tilsi nesten ¾ av befolkningen.
Galerius
Som keiser
Galerius var kun over skuffelsen med Konstantin da han uventet tapte Italia til Maxentius, sønn av Maximianus og gift med hans datter Valeria Maximilla. Galerius’ behov for økte inntekter han fått ham til å føre en meget streng undersøkelse av undersåttenes eiendommer og besittelser angående skattelegging. En meget detaljert undersøkelse ble gjort og der hvor det var den minste mistanke om hemmeligholdelse ble harde virkemidler tatt i bruk, inkludert tortur. Italia hadde tradisjonelt blitt unntatt fra skattelegging, men Galerius overså denne presedens. Da hans myndighetspersoner begynte å undersøke romere i Italia, begynte også knurringen over denne skjendighet. Maxentius benyttet seg av denne misstemning til å erklære seg selv til keiser i Italia, hvilket var et svik mot Galerius. Han beordret Severus til øyeblikkelig å marsjere fra Milano og mot Roma, overbevist om at det ville knuse opprøret. Severus' tok en stor hær med seg. Denne hadde tidligere tilhørt Maximianus, og da Maxentius fikk høre at Severus nærmet seg, sendte han purpurkappen til sin far Maximianus i det håp at det ville vinne hærens lojalitet over til ham. Maximianus aksepterte tilbudet, men i mellomtiden hadde Severus nådd fram til Roma og beleiret byen. Maxentius klarte å bestikke hæren til Severus og på et bestemt signal gikk soldatene til Severus over på usurpatorens side. Severus flyktet til Ravenna med noen få gjenværende soldater. Maximianus fulgte etter til Ravenna og med forsikringer om hans trygghet, overtalte han Severus til å overgi seg. Han ble fraktet til Roma og siden satt i fangenskap i Tres Tabernae, rundt 50 km fra Roma. I 307 ble han henrettet under uklare omstendigheter da Galerius invaderte Italia.
Tang-dynastiet
Tiden mellom 705 og 907
Uigurene, tibetanerne og andre kunne fra 762/63 gjøre seg sterkere gjeldende i Kina. Ærgjerrige stattholdere satte seg stadig ut over sentralmaktene, som nå var sterkt svekket. I keiserhoffet regjerte ofte heller svake keisere, evnukkene eller sterke generaler. Én keiser måtte i 783/84 regelrett flykte fra sin hovedstad.
Galerius
Som keiser
Galerius samlet sammen en mektig hær fra Illyricum og i øst og tidlig om sommeren 307 invaderte han Italia. Han dro gjennom den sørlige delen og slo leir ved Interamna i nærheten av Tiber. Hans forsøk på å beleire byen ble oppgitt da hæren var for liten til å overkomme byens befestninger. Han fant hvert eneste sted fiendtlig, befestet og utilgjengelig. Han kom så nært Roma som Narni, rundt 96 km unna. Hans kontroll av Italia var begrenset til de umiddelbare omgivelsene av hans egen leir. Mange av hans egne soldater deserterte og hans autoritet var kraftig svekket. Da han begynte å miste tilliten til sin egen hær, besluttet han å trekke seg tilbake. Hæren herjet den italienske landsbygda mens de forflyttet seg.
Maximianus' klarte ikke å gjenvinne keisertronen mellom 308 og 310 ved enten å forsøke dytte sin sønn av hans trone eller ved forsøke å vinne Konstantin over på sin side, han forsøkte da å alliere seg med Galerius ved konferansen ved Carnuntum (en romersk leir øst i dagens Østerrike) i oktober og november 308. Galerius hadde fortsatt nok autoritet til å utøve myndighet ved konferansen, og det var hans valg, Licinius, som ble utpekt til keiser som erstatning for Severus. Maximianus var fullstendig plassert på sidelinjen. Senere, i 310 døde Maximianus, etter å ha vært innblandet i en sammensvergelse mot sin svigersønn. For første og for siste gang var det seks keisere som administrerte Romerriket. Med minnet om den siste innbyrdeskrigen ble imperiet delt i to fiendtlige halvdeler, deres felles frykt og den svinnende autoriteten til Galerius preget administrasjonen. Etter konferansen i Carnuntum reiste Galerius som en trett og muligens syk mann til Sardica (Sofia i dagens Bulgaria). Her døde han i begynnelsen av mai 311.
Tang-dynastiet
Tiden mellom 705 og 907
Tedyrkning ble mer populært på 700-tallet. Det se man blant annet av fremveksten av tehus og av at Tang-styret gjorte te ett av statsmonopolene i 793. Andrre varer som ble monopolisert var salt og alkohol. Det mest innbringende av de tre var saltmonopolet.
Galerius
Galerius' død
De siste årene til Galerius var preget av de mange aspirerende keiserne, skjønt han klarte så vidt å markere seg selv som den fremste blant de like. han tilbrakte de gjenværende årene med personlige sysler og beordret en del viktige offentlige byggverk, som å lede inn i Donau det overflødige vannet fra Balatonsjøen, Ungarns største innsjø, og kappe den store skogen som omga den.
Tang-dynastiet
Tiden mellom 705 og 907
Tang-dynastiets definitive knekk og undergang begynte med Huang Chao-opprøret fra 876 til 884. Dette opprøret kostet etter det datidens kilder vil ha det til enda flere mennesker livet enn An Lushans opprør. Huang Chao raserte først de sørlige provinser (med blant annet Kanton i 879), og vendte så sin oppmerksomhet nordover. Keiser Xizong (regj. 874-88) flyktet i 881 til Chengdu og måtte overlate begge hovedbyene til Huang Chao, som tok livet av en rekke Tang-prinser. Det var først i 884 at han måtte gi tapt på slagmarken for et tyrkisk kavallerikorps. I 885 kunne keiseren vende tilbake til Chang'an.
Galerius
Galerius' død
Galerius døde i slutten av april eller tidlig i mai 311 I henhold til fiendtlig innstilte kristne forfattere som Eusebius av Cæsarea og Lactantius ble han straffet av den kristne Gud med en forferdelig grusom sykdom; kanskje tarmkreft eller koldbrann.
Felix Romuliana i dagens Gamzigrad i nærheten av serbiske Zaječar var det palass som Galerius bygget for seg selv på sitt antatte fødested. Det ble listet i UNESCO liste over Verdensarven i juni 2007. Felix Romuliana er i dag et populært stoppested for turister på den romerske keiserruten (latin: Itinerarium Romanum Serbiae; engelsk: Roman Emperors Route) som knytter sammen fødestedene til over 17 romerske keisere som er født i området til dagens område i Serbia.
Tang-dynastiet
Tiden mellom 705 og 907
I 900 tok evnukkene kontrollen, men ble snart ryddet av veien av en general ved navn Zhu Wen (en overløper fra Huang Chao). Deretter sørget Zhu Wen for å ta livet av alle Tang-prinsene i 907, hvorpå Tang-dynastiets tid var over.
Tidlig historieskrivning
Det første klassiske verk om Tang-tiden er Tang-boken av Liu Xu (887–946) med flere. Dette var i Det senere Jin-dynasti. Verket ble senere omredigert til en ny historiefremstilling (Den nye Tang-boken); dette var gjort av Song-historikerne Ouyang Xiu (1007–1072), Song Qi (998–1061) og andre (mellom 1044 og 1060). Begge var basert på tidligere annaler som siden er gått tapt. Og de regnes begge blant De 24 historieverk om Kina. En av de få overleverte kilder til Tang-boken, som særlig dekker tiden forut for 756, er Tongdian, som Du You presenterte for keiseren i 801. Tang-perioden ble igjen grundig fremstilt i den universalhistorisake tekst ved navn Zizhi Tongjian, redigert, sammenstilt og fullført i 1084 av en gruppe lærde under ledelse av Song-kansleren Sima Guang (1019–1086). Denne historiske tekstemn, som består av tre millioner kinesiske tegn i 294 bind, dekket Kinas historie fra De stridende staters tid frem til begynnelsen av Song-dynastiet.
Liste over norske stormestere i sjakk
Liste over norske stormestere i sjakk omfatter (per juli 2022) 17 personer.
I sjakk utnevnes stormestere etter meritter i turneringer.
Listen
Disse er, ordnet etter utnevnelsesdato:
Sigismund av Det tysk-romerske rike
Sigismund av det tysk-romerske rike (født 15. februar 1368 i Nürnberg, død 9. desember 1437 i Znojmo i Mähren) var av huset Luxembourg og sønn av keiser Karl IV. Sigismund var kurfyrste av Brandenburg fra 1378 til 1388 og fra 1411 til 1415, konge av Ungarn og Kroatia fra 1387, romersk-tysk konge fra 1411 böhmisk konge fra 1419 og tysk-romersk keiser fra 1433 til sin død. I 1396 gjennomførte Sigismund et korstog mot tyrkerne, som endte med nederlag ved Nikopolis. I hans regjeringstid falt konsilet i Konstanz (1414–1418) og husitterkrigene (1419–1436)
Da Sigismund i 1419 overtok som böhmisk konge etter sin bror Vaclav, fantes en voldsom motstand fra husittene mot en fyrste som hadde medvirket til Jan Hus' bålferd i Konstanz 1415. Sigismund kunne derfor først holde sitt inntog i Praha 1436.
Sjötofta
Sjötofta er et småsted i Tranemo kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2005 var Sjötofta regnet som et tettsted, og hadde da 208 innbyggere, men i 2010 var innbyggertallet sunket under 200, som er grensen for å regnes som tettsted i Sverige.
Veitvetsvingen (Oslo)
Veitvetsvingen (1A–17D, 2A–6D) er en vei på Veitvet i bydel Bjerke i Oslo. Det er en hesteskoformet vei på sørøstsiden av Grevlingveien.
Pete Wentz
Peter Lewis Kingston Wentz III (født 5. juni 1979 i Wilmette i Illinois) er bassist og backup-vokalist i bandet Fall Out Boy. Han var gift med sangeren Ashlee Simpson og de har en sønn sammen.
Biografi
Wentz vokste opp i Wilmette i Illinois, et lite sted utenfor Chicago. Han gikk på New Trier Township High School og North Shore Country Day School. På sistnevnte var han fotballspiller. Da han var ferdig på High School i 1997, begynte han på DePaul University. Der studerte han politikk. Han avsluttet skolegangen etter bare ett skoleår, da han bestemte seg for å satse på musikken.
Wentz spilte i mange band på slutten av 1990-tallet, Blant annet: xfirstbornx, Arma Angelus, 7 Angels of the apocalypse / Culture of Violence, xBirthrightx, Extinction, Forever Ended Today, Yellow Road Priest og Project Rocket. Sammen med Joe Trohman har han spilt i 32 band før de gikk over til det nåværende Fall Out Boy. I 2001 fant Wentz og Joe Trohman ut at de ville lage et Pop-Punk band, Fall Out Boy, og fikk med seg Patrick Stump og Andy Hurley.
I april 2008 annonserte Pete og kjæresten Ashlee Simpson at de er forlovet. De ble gift i mai 2008, og den 20. november samme år fikk de en gutt med navn Bronx Mowgli Wentz. I februar 2011 søkte Aslee Simpson-Wentz om skilsmisse.
China Huadian Corporation
China Huadian Corporation (kinesisk: 中国华电集团公司) er et helstatlig eid energi-konsern i Beijing, Folkerepublikken Kina. Det ble grunnlagt i 2002 i forbindelse med restruktureringen av kinesisk kraftindustri dette året. Selskapet driver termiske og vannkraftbaserte kraftstasjoner i det nordlige Kina, og har dessuten eierposter i mindre vannkraftselskaper i midtre Kina inklusive Sichuan. Selskapet har om lag 83 000 ansatte.
Pete Wentz
Virksomhet
Peter har skrevet boken The boy with the thorn in his side, som er basert på marerittene han hadde som barn. Tittelen var tatt fra en sang av The Smiths' sang The Queen is Dead. Han har skrevet enda en bok, Rainy Day Kids, som ble utgitt i februar 2006 i USA. Wentz skriver nå enda en bok sammen med William Becket.
China Huadian Corporation
På slutten av 2007 kontrollerte selskapet en kapasitet på 63 020 MW, og produserte 258,2 TWh elektrisk kraft. Hele 26 av anleggene er store med en effekt på mer enn 1 000 MW hver. I eksisterende planer er det et mål å nå 80 000 MW og 400 TWh i løpet av 2010.
Pete Wentz
Virksomhet
Wentz har et firma kalt Clandestine Industries, som distribuerer bøker, klær og andre ting. I tillegg eier han Decaydance Records, som har signert flere band, blant andre: Panic at the Disco, October Fall, Gym Class Heroes, The Hush Sound, Cobra Starship, og Lifetime. Han eier et filmproduksjons-firma kalt Bartskull Films, som har sluppet DVD-en Release the Bats, som er av Wentz, hans venner og hans personlige venner. Wentz har også prøvd seg som modell og var med i en reklame for klesmerket GAP, høsten 2006.
China Huadian Corporation
CHC har 23 heleide selskaper, 40 majoritetseide, og er minoritetspartner i ytterligere 23 selskaper, alle innenfor energiforsyning.
CHC eier også 12% av Forskningsinstituttet for varmekraft (Kina).
Pete Wentz
Utvalgte hendelser
I mars 2006 ble nakenbilder av Pete spredd rundt om på nettet. Wentz ga en respons på hjemmesiden til Fall Out boy og i sin egen blogg, der han fortalte at bildene hadde blitt stjålet fra hans mobiltelefon, og at «etter han hadde hatt dårlig samvittighet i 24 timer var han klar til å begynne å le av det».
Alejandro Encinas Rodríguez
Alejandro Encinas Rodríguez er en meksikansk venstreorientert politiker med tilhørighet i partiet PRD. Han var ordfører i D.F. i Mexico fra og med da Andrés Manuel López Obrador trakk seg i 2005 og frem til den 5. desember 2006 da Marcelo Ebrard tok over som følge av valget i Juli samme år.
Ljungsarp
Ljungsarp er et tettsted i Tranemo kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 203 innbyggere.
.ae
Andre- og tredjenivåsregistreringer
Registreringer er tillatt direkte på andre nivå, eller på tredje nivå under flere kategorier. .co.ae ble tidligere brukt for kommersieller sider, men er blitt faset ut til fordel for kommersielle sider registrert direkte på andre nivå. Eksisterende .co.ae-registreringer kan fortsatt bli brukt hvis registranten ønsker det.
Ettersom navn kan bli registrert direkte på andre nivå, og mange engelske ord ender med -ae, er det store muligheter for domenehacking.
Eksterne lenker
Toppdomän
Patrick Stump
Patrick Stump (født Patrick Martin Stumph 27. april 1984 i Glenview, Illinois) en amerikansk musiker, komponist og produsent. Han er vokalist og gitarist i bandet Fall Out Boy. Stemmen hans er rangert som ren tenor. Han byttet navn fra Stumph til Stump for å unngå forvirring om hvordan det skulle uttales.
Barndom
Patrick Stump kommer fra en musikalsk familie. Faren hans, Dave Stumph, er folkesanger, og hans eldre bror, Kevin, er fiolinist. Patrick har spilt trommer i flere band i løpet av High School, blant annet Public of Infection, Xgrinding processX og Patterson.
Han var også med i Paradox, et teaterstykke som studenter framførte på Glenbrook South fra 2001–2002.
Karriere
Da Stump ble med i Fall Out Boy, hadde han verken sunget i et band før, eller tatt sangtimer. Han, Joe Trohman, Andy Hurley og Pete Wentz utgjør bandet. Da Stump ble med i bandet spilte han trommer, men etter at resten av bandet fant ut at han kunne synge, overtalte de han til å bli hovedvokalist istedet.
Selv om Stump har vokalen i Fall Out Boy, er det Pete Wentz som fungerer som frontfiguren i bandet. Pete Wentz og Patrick Stump skriver det meste av musikken til bandet. Wentz e-mailer store filer med sangtekster til Stump, og så setter han det sammen til musikk. "Jeg antar at Patrick er et musikalsk geni" sier gitaristen Joe Trohman.
Som produsent har Stump jobbet med The Hush Sound og Gym Class Heroes.
Nøkkel (musikk)
En nøkkel er innen musikk et symbol på et notesystem som indikerer hvilke tonehøyder (frekvenser) de ulike linjene representerer. Den blir plassert på starten av hver notelinje og bestemmer hva noten som ligger på samme linje, skal hete. Andre noters navn bestemmes ut fra hvor langt de er fra nøkkellinjen.
Det finnes mange forskjellige nøkler, men de tre som oftest brukes i dag er:
Gia Carangi
Gia Marie Carangi (født 29. januar 1960, død 18. november 1986) var en amerikansk supermodell på slutten av 70-tallet og begynnelsen av 80-tallet. Carangi, som hadde italiensk og irsk bakgrunn, ble betraktet som en av de første supermodellene, selv om den tittelen også har blitt gitt til andre, som blant andre Janice Dickinson og Dorian Leigh. Cindy Crawford, som også har vært på forsiden av flere motemagasiner i løpet av sin tid, ble senere referert til som «Baby Gia», på grunn av sin likhet med Carangi.
Garangi var på forsiden av flere store motemagasiner, blant annet Vogue 1. april 1979; Vogue Paris i april 1979; Amerikansk Vogue i august 1980; Vogue Paris i august 1980; Italiensk Vogue i januar 1981; og på flere eksemplarer av Cosmopolitan mellom 1979 og 1982.
Etter at hun ble avhenging av heroin, ble Carangis modellkarriere ødelagt. Hun ble senere smittet av hiv og døde i en alder av 26 år. Dødsfallet fikk ikke store oppslag, og bare noen få personer i moteindustrien visste om det. Carangi er en av de første kjente kvinnene som døde av aids.
Oppturen
Carangi, som var kjent i modellverden kun ved sitt fornavn, hadde en turbulent barndom. Hennes foreldre kranglet regelmessig og hun fikk lite oppmerksomhet.
Nedturen
1. mars 1980 døde Garangis agent, Wilhelmina Cooper av lungekreft. Knust av dette, begynte Carangi å misbruke narkotika.
I 1980 begynte Carangi å få raseriproblemer. Hun bare forlot settet når hun ble fotografert, og hun sovnet foran kameraet. På Vogue fra november 1980 kan man se arrene etter heroinen på armene hennes. I tre uker var hun signet av Eileen Ford, som snart droppet henne.
I 1981 ble Garangi med på et 21-dagers detox-program, og begynte å date en student, Elyssa Golden. Garangi-familien, sammen med hennes mor, hadde mistanker om at Golden hadde et narkotikaproblem. Garangi begynte å bruke igjen. Hun flyttet ut av morens hus og inn med noen venner, og nok en gang startet hun på et nytt detox-program.
Hennes forsøk på å kutte ut narkotikaen ble ødelagt da hun fikk vite at en av hennes gode venner og motefotografen Chris von Wangenheim hadde omkommet i en bilulykke. Ifølge Stephen Frieds bok, Thing of Beautylåste Carangi seg inne på et bad i flere timer, mens hun tok heroin. I fallet i 1981 så hun helt annerledes ut enn den supermodellen hun en gang hadde vært. Likevel var hun fast bestemt på å gjøre et gjennombrudd igjen i moteverdenen. Hun kontaktet Stephen Fried (som har et stort ansvar for Janice Dickinsons karriere), som var skeptisk til å ta henne inn.
I Vest-Tyskland startet en ny moteindustri opp. Selv om det ble dømt nord og ned av designerne fra New York, Paris og Milano, var tyskerne villige til å betale 10000 mark i uken for å ta bilder av Carangi. Ingen i USA ville booke henne. Våren 1983 ble hun tatt med narkotika på en jobb i Afrika. Hennes karriere var da offisielt over.
Etter mye press fra familien ble hun med på et rehabiliteringsprogram igjen på Eagleville Hospital. Etter seks måneder var hun ferdig med programmet og flyttet tilbake til Philadelphia, hvor det så ut som hun fikk orden på livet sitt igjen. Hun begynte å ta timer i fotografi. Men tre måneder senere hadde hun forsvunnet en gang til og returnert til Atlantic City, og begynt på nytt med heroin. Hun fikk lungebetennelse, og moren hennes kom og la henne inn på et sykehus i Norristown i Pennsylvania.
Dødsfallet
Garangi ble diagnostisert med aids, da en nyoppdaget diagnose. Da sykdommen forverret seg, ble hun flyttet til Philadelphias Hahnemann University Hospital. Moren hennes ble hos henne dag og natt og tillot ingen besøkende.
18. november 1986 kl. 10.00, døde Gia Carangi, 26 år gammel.
Begravelsen hennes ble holdt 21. november på et lite gravsted i Philadelphia. Noen av hennes gamle venner fra Philadelphia valgte å ikke komme i begravelsen pga. sinne mot moren hennes, som ikke hadde tillatt noen å se Gia Marie mens hun var syk. Ingen fra moteindustrien deltok.
Biografier
En biografi om Garangi av Stephen Fried, som ble kalt Thing of Beauty, ble publisert i 1993. En biografisk film, GIA, som ble publisert av HBO, kom i 1998. Angelina Jolie spilte Gia og fikk en Golden Globe-pris for sin opptreden.
Italias samling
Italias samling (på italiensk kjent som Risorgimento, «gjenoppstrømningen», eller Unità d'Italia) betegner den politiske og sosiale prosessen som førte til at de forskjellige statene på den italienske halvøy ble forent til kongedømmet Italia. I denne sammenhengen er gjerne ytterpunktene Wienerkongressen i 1815 og Romas tilknytning til Italia i 1870 naturlige. Imidlertid er perioden før og til dels etter også relevante for å forstå Italias samling. Slik kan perioden defineres fra 1796, da den italienske halvøy ble invadert av franske styrker og det første italienske kongerike ble opprettet til traktaten i Saint-Germain etter første verdenskrig, der Trentino-Syd-Tirol ble gitt til Italia. Italias samling forstås her som den politiske, og ikke den kulturelle, samlingen.
Tanken om et samlet og moderne Italia dukket først opp som et resultat av Napoléons erobring og omorganisering av Italia. Med Napoléon kom også moderne og til dels antiklerikalsk tankegods inn i Italia. Tanken om et i det minste delvis samlet Italia ble til etter at Den cisalpinske republikk, og andre fransk-etablerte italienske stater ble dannet under Napoléons erobring. Risorgimento startet imidlertid særlig i 1815, da Napoléon og hans politikere og kongelige ble kastet ut av Italia. En rekke politiske bevegelser, flere hemmelige av nødvendighet, dukket opp. Etter flere mislykkede opprør ble det etter hvert mer fokus på å finne en politisk retning som flest mulig italienere kunne samle seg bak. Det var i hovedsak tre som dominerte: den radikale republikken, den kristne konføderasjonen og det konstitusjonelle kongedømmet.
De tre retningene var teoretiske frem til revolusjonsåret 1848. I Italia startet det med at opprørere i Milano kastet ut østerrikske styrker, men Østerrike svarte brutalt på disse og andre opprør. Det ble nå klart at radikale nasjonalister ikke på egen hånd kunne løsrive Italia. Pavestatens begrensede støtte til Den første italienske frigjøringskrig gjorde også at den kristne konføderasjonen ikke virket særlig lovende. Dermed var tanken om det konstitusjonelle monarkiet under De to sicilier det eneste alternativet som sto som relativt støtt.
Etter det mislykkede forsøket på folkelig opprør ble taktikken en annen. Gjennom diplomati med andre stormakter lyktes det realpolitikeren Camillo Benso di Cavour å samle Italia med fransk hjelp. Også etter hans død ble denne metoden brukt for å samle de gjenværende områdene. Dette passet imidlertid dårlig med de revolusjonære, og selv flere moderate, som helst så at Italia ble til gjennom et folkelig opprør. Derfor valgte mange å samle seg rundt Giuseppe Garibaldi som den naturlige representanten for Italias samling.
Teori
Området som nå er Italia, hadde ikke vært samlet siden Romerrikets fall i 476. Det fantes en italiensk kulturell tradisjon med litteratur (Dante Alighieri, Giovanni Boccaccio, Torquato Tasso), kunst (Giotto, Michelangelo, Caravaggio), musikk (Claudio Monteverdi, Giovanni Battista Pergolesi, Giovanni Paisiello) og arkitektur (Giovanni Lorenzo Bernini, Filippo Brunelleschi, Filippo Juvarra). Det var også en felles religion. Formelt fantes det også et felles språk, italiensk, men bare mellom 2,5 og 10 % snakket det, og færre kunne lese det.
Den norsk-italienske professoren Elisabetta Cassina Wolff ved Universitetet i Oslo har argumentert med at risorgimento må forstås som en «konstitusjonalisme», det vil si et ønske om å en felles bestrebelse på å samle Italia rundt en grunnlov, til tross for at det var svært varierende meninger om hvilken type grunnlov man skulle samles rundt. Det vil i så fall si at det lå mer enn et etnisk og kulturelt ønske om samling, det lå et ønske om en politisk stabil enhet. Professor Bruce Anthony Haddock ved University of Wales støtter langt på vei denne tanken, at det lå et ønske om å fjerne det gamle og erstatte det med mer moderne tankegods.
Bakgrunn
miniatyr|Briganti, banditter, var et problem i Sør-Italia fra 1500-tallet til slutten av 1800-tallet. Bildet er fra 1817. Italias samling begynte i 1850-årene, men bakgrunnen for den er av betydning. Først var Italia to ganger med et svært kort opphold okkupert av Napoléons Frankrike, før de igjen ble delt opp i Kongeriket Napoli i sør, Keiserdømmet Østerrike i nordøst og Huset Habsburg og Pavestaten i midt-Italia og Sardinia-Piemonte i nordvest.
Italias bystater hadde på slutten av 1400-tallet begynt å merke Frankrikes interesser. Bystatene hadde lyktes tidligere med internt samarbeid mot en ekstern fiende. Det lyktes ikke nå, og Frankrikes mange fremstøt frem til 1560 slet ut de lokale stormaktene i Italia økonomisk og militært. I tillegg til Kongeriket Napoli ble Milano i 1559 overdratt til Spania ved freden i Catau-Cambresis. Det medførte et kaotisk styre med brigantaggio (bandittvesen) og egenrådige baroner i Napoli, mens Milano stort sett fikk gode betingelser. Firenze ble mer jordbruksorientert enn handelsfokusert, og Venezia var økonomisk kraftig redusert etter kostbare kriger mot osmanerne. Genova la seg under Habsburgerne og ble dermed også under spansk styre. Savoie-Piemonte var formelt under Det tysk-romerske rike, men hadde mye selvstendighet. Siden Savoie-Piemonte var i et grenseområde med spanskkontrollerte Milano i øst, Frankrike i vest og Det tysk-romerske riket i nord, var diplomati og militærfokus nødvendig for områdets overlevelse.
På 1600-tallet ble Italia påvirket av den generelle økonomiske krisen med bakgrunn i flere faktorer, blant dem tredveårskrigen, lavere kjøpekraft hos de fleste og manglende evne til å konkurrere med de som i liten grad ble påvirket av tredveårskrigen, som England og Spania. Sjødominansen ble overtatt av nederlendere og engelskmenn, og ull- og silkeproduksjonen taklet ikke ekstern konkurranse.
1700-tallet ble en ny periode med omorganisering av landområder. Etter freden i Utrecht i 1713 forsvant spansk overherredømme i Italia. Milano, som nå inkluderte Mantova, ble underlagt Østerrike. Savoie utvidet med Sicilia, men byttet i 1720 slik at de heller fikk Sardinia. Venezia og Genoa forble selvstendige. Mens det var kaotiske tilstander politisk, ble det innført reformer både i jordbruk, handel og politikk. Venezia, Genoa og Kirkestaten var imidlertid upåvirket av reformene. Napoli ble i 1734 underlagt huset Bourbon, da Karl III av Spania erobret østerrikerne som var der. Han ble raskt anerkjent internasjonalt som konge av både Napoli og Sicilia, og greide kunststykket å få respekt fra de egenrådige baronene begge steder.
Frankrikes første invasjon av Italia (1796–1799)
miniatyr|Den italienske halvøy fra omtrent 1810. Den franske revolusjonen spilte en viktig rolle i å påvirke italienske intellektuelle til å interesserer seg for vitenskap, politiske revolusjoner og nytenkning. Med dette kom også begrepet «patria» til å forandre mening fra «landet man kom fra» til en samling med frie borgere, og en patriot ble en som kjempet for nye, liberale ideer mot absolutisme.
Det skjedde imidlertid ingenting med det før de franske styrkene invaderte områder i Nord-Italia og dermed bekjempet og fjernet absolutistiske regimer. I Lombardia ble det skrevet en grunnlov av 110 italienske delegater. Grunnloven, som åpnet for et parlament i tråd med Montesquieus tredeling av makten, ble godkjent i en folkeavstemning.
En av grunnene til at Frankrike støttet italiensk løsrivelse og nasjonalisme, var at det også støttet deres interesser, delvis ved å svekke Østerrike. Franske styrker opprettet Den cisalpinske republikk i Nord-Italia. Det nye landet tok raskt en trikolor inspirert av Frankrike, men med grønn i stedet for blå. De franske styrker igangsatte også en essaykonkurranse om hvordan et eventuelt samlet Italia burde regjeres. Imidlertid ble en del forslag mer radikale enn det Direktoriet ønsket. Særlig ble eventuelle sammenhenger mellom italienske nasjonalister og jakobinere fryktet. Dermed ble talefriheten begrenset.
Til tross for at intellektuelle støttet Napoléon, var både kirken og dermed bøndene svært skeptiske til ham. Geistlige ledere kunne igangsette bondeopprør, støttet av Østerrike. Når de intellektuelle ofte var elitistiske og hadde hemmelige møter, ble det derfor ingen folkebevegelse for frigjøring og samling. Bøndene protesterte ikke bare mot Napoléon og moderne lovgiving fordi de støttet kirken, men også, særlig i sør, fordi nye lover ville bety at de mistet den felles jorden bøndene hadde utenfor landsbyene. Dermed var de, geistlige og en rekke andre reaksjonære med på å bekjempe de gjenværende franske styrkene da Napoléon måtte trekke tilbake styrkene for å forsvare seg mot et østerriksk-russisk fremstøt.
Frankrikes andre invasjon av Italia (1800–1815)
Østerrike og Bourbon slo hardt tilbake mot radikale italienere i 1799, men deres regjering ble kortvarig. Allerede i 1800 invaderte Napoléon igjen Italia, og denne gangen var takhøyden for republikanisme og frihetsidealer enn under siste del av Direktoriet lavere. Et felles italiensk kongerike ble skapt med Napoléons stesønn, Eugène de Beauharnais, som visekonge. Kongeriket Italia tok utgangspunkt i Den cisalpinske republikk og utvidet med Veneto og Marche, i tillegg til Lombardia, resten av nordøst-Italia og Emilia-Romagna.
Delen av Italia som ikke var i et formelt selvstendig kongerike, var enten direkte del av det franske kongeriket, kongeriket Napoli eller kongeriket Sicilia. Sardinia var det eneste området som på sett og vis hadde noen selvstendighet sammen med Italia. Napoli var for lokalt i funksjon til at det kunne styres fra Frankrike, og Napoléon innsatte først sin bror Joseph Bonaparte og så sin svoger Joachim Murat. På grunn av at de italienske områdene manglet generelle lover for hele området, og fungerte mye etter sedvanerett, ble Code Napoléon innført. I tillegg ble byråkrati og juridisk system fra Frankrike innført. Dette overlevde den senere reformen.
Risorgimento (1815–1870)
Tiden fra 1815 til 1870 representerer en periode der ønsker om nasjonal samling viste seg både i opprør mot øvrigheter og ideologi, og da om å være noe mer enn en samling små nasjoner under fremmed styre. Periodens begynnelse er da de italienske områdene gikk mer eller mindre tilbake til de politisk geografiske skillene fra før Napoléons invasjon, men fortsatt med viten om at et mer samlet Italia var mulig gjennomførbart. Periodens slutt markeres med inkluderingen av Kirkestaten, og dermed ved at Italia var samlet.
Wienerkongressen og kullbrenneroppgjør (1815–1831)
Fyrst Klemens von Metternich hadde muligens østerriksk egeninteresse i tankene da han omtalte Italia som «et geografisk begrep som stod for et antall av selvstendige stater». Likevel var det ikke helt feil. Ledende skikkelser i Piemonte hadde heller militære interesser enn politiske og administrative. Østerrike på sin side anså enhver form for liberal reform for å være kontraproduktiv, og en fare for rikets sikkerhet. Undertrykkelse av tale- og møtefriheten ble dermed også svært ødeleggende for italienske nasjonalister.
Sensuren fjernet ikke nasjonalismen, men den ble drevet i det skjulte. I nord var det særlig Filippo Buonarrotis Sublime perfekte mestre som dominerte. Buonarroti hadde erfaringer fra de franske jakobinske sirkler i 1790-årene, men ble anklaget for å ha vært del av Gracchus Babeufs «De likes sammensvergelse» og deportert. I Italia var Buonarrotis hemmelige organisasjon inspirert av nettopp denne sammensvergelsen. Forskjellige grupper hadde ulike mål, mens det overordnede målet var en radikalt egalitær republikk med diktatur med en revolusjonær elite i en overgangsperiode. Det er også blitt foreslått at en form for kommunisme var målet.
miniatyr|Carbonarienes flagg. I sør dukket det også opp en strengt hierarkisk nasjonalistisk organisasjon kjent som carbonariene. Også disse hadde egne celler som ikke var knyttet sammen direkte. Oppgavene kunne variere fra intellektuelle som jobbet med politisk propaganda til andre som forberedte geriljakrig mot monarkiene. Kravet var et konstitusjonelt, antiklerikalt, liberalt og demokratisk styre. Carbonariene ble egentlig startet for å bekjempe fransk innflytelse og for å få til en grunnlov under Joseph Murat, men da det ikke gikk, ble Bourbon-familien neste mål. Det skjedde allerede i 1821, inspirert av et militært opprør mot den strenge styreformen i Spania og den greske selvstendighetskrigen. Gugliemo Pepe gikk mot Napoli med en italiensk oversettelse av Cádiz-grunnloven, og fikk den godkjent av kongen.
Carbonariene hadde spredd seg til hele Italia, og i Torino ble et tilsvarende opprør forsøkt. Det medførte at kong Victor Emmanuel I av Sardinia gikk av. Den reaksjonære broren Karl Felix tok over, men det ble Karl Albert som måtte ta avgjørelsen ettersom Karl Felix var i Modena. Karl Albert sympatiserte med de liberale, men etter positive tegn i begynnelsen, valgte han ikke å støtte carbonariene. En av utfordringene var imidlertid at i Nord-Italia, og spesielt i Torino, var ikke carbonariene like sterkt organisert, og det var vanskeligere å undergrave hæren enn i sør. Deretter slo Østerrike tilbake, og de liberale fordelene ble trukket tilbake. Medlemmer av Carbonaria ble straffeforfulgt og fengslet, et par dømt til døden. Flere flyktet utenlands. Paven lyste Carbonaria i bann og truet medlemmer med ekskommunikasjon.
Nasjonalisme som ideologisk øvelse (1831–1847)
Etter at to revolusjonsforsøk på ti år begge endte med fiasko, begynte nå en roligere periode for italienske nasjonalister. Det var behov for en samlende idé. Det kom særlig tre konkurrerende. Giuseppe Mazzini representerte den sekulære, humanistiske republikken, Vincenzo Gioberti en kristen samling med paven som overhode og Cesare Balbo samling av Italia som et monarki under Piemontes ledelse.
Mazzini og republikanismen
miniatyr|[[Giuseppe Mazzini var en ledende nasjonalist og republikaner som agiterte for samling via sin gruppe La Giovine Italia.]] Giuseppe Mazzini kom fra Genova og var bare noen dager gammel da byen ble del av det franske riket, og 10 år gammel da det ble del av Sardinia-Piemonte. Mazzini ble særlig påvirket av sin mor til å lese italienske klassikere, men også Voltaire, Jean-Jacques Rousseau, Johann Wolfgang von Goethe, Friedrich Schiller, Lord Byron og mange flere. Han studerte juss, men ble som 25-åring arrestert og dømt til eksil for sine kritiske kommentarer mot Sardinia-Piemonte. Han endte opp i Marseille, der han også møtte andre patrioter. Han lot seg inspirere av Bounarrotis politikk og mente at Italia måtte være én nasjonalstat og republikk. Mazzini sendte også i juni 1831 en appell til kong Karl Albert av Sardinia-Piemonte (Karl Felix døde i april samme år) om at han måtte støtte kampen for uavhengighet, ellers måtte nasjonalistene velge republikanisme.
Mazzini videreutviklet de politiske ideene sine i Marseille. Imidlertid hadde han allerede før han kom dit bestemt seg for at en nasjonalistisk gruppe ikke kunne overleve gjennom hemmelige organisasjoner med hemmelige mål. Mazzini hadde tro på et utopisk Italia der alle arbeidet sammen i en harmonisk og samarbeidende ånd, men bare dersom de lyktes i å ta initiativet, og å danne en nytt politisk identitet. Derfor skapte han den nasjonalistiske bevegelsen La Giovine Italia («Det unge Italia»). Bevegelsen hadde som mål å opplyse befolkningen og å planlegge opprør.
La Giovine Italia ga ut eget tidsskrift i tillegg til Mazzinis egne publikasjoner der de manet til en intern samlingsbevegelse, ikke en der de var avhengig av utenlandske krefter. På mange måter ble La Giovine Italia det første politiske partiet i Italia. Mazzini brukte ofte i sine verker betegnelsen il popolo («folket»), og det var alle italienere som delte språk, historie, tradisjoner og idealer. Det var dermed ikke en etnisk, men en politisk nasjonalisme der alle som støttet opp om Mazzinis tanker var med. Den var imidlertid ikke politisk i en sosialistisk retning, og folket betyr ikke arbeiderklassen eller massene. Noe senere tok Mazzini avstand fra Karl Marx, han ville heller samle det folket som var i Italia fremfor å dele dem inn i grupper.
Gioberti og ny-guelferne
miniatyr|[[Vincenzo Gioberti ønsket en konføderasjon av små stater samlet under paven.]]En annen intellektuell inndeling av frihetskjempere i Italia var i ny-guelfere og ny-ghibellinere, basert på kampen mellom ghibellinerne og guelferne på tolvhundretallet, der de førstnevnte var keisertro og de sistnevnte pavetro. Ny-guelferne argumenterte sterkt for at det var den dekadente renessansen som ledet Italia vekk fra selvstendighet, og at motreformasjonen og videre støtte til kirken var det eneste naturlige.
Den piemontesiske presten Vincenzo Gioberti markerte seg særlig i 1840-årene. I 1843 ga han ut boken Del primato morale e civile degli Italiani («Om italienernes moralske og sivile overlegenhet»). Her argumenterte han med en blanding av realisme og utopisk tankegods for et Italia styrt som en konføderasjon av stater, der paven var den eneste naturlig samlende element. Det skulle imidlertid være Piemonte som sto for den viktige militære støtten. Boken gikk ikke i dybden med eventuelle politiske reformer eller diplomatiske problemer mellom paven og det katolske Østerrike, og hadde som funksjon å forene italienerne uten å provosere noen.
Gioberti hadde flørtet med sympati med carboneriene, og han måtte i 1833 gå i asyl. Da boken kom ut, var han ikke lenger republikaner eller demokrat – noe han ble senere – men så for seg en mellomvei mellom enevelde og konstitusjonelt monarki. Monarkene, altså paven, skulle støtte seg på et statsråd valgt av aristokratene. Boken til Gioberti ble en bestselger i Italia og ble solgt i 80 000 eksemplarer.
Balbos konstitusjonelle monarki
miniatyr|[[Cesare Balbo mente at den eneste måten å sikre et stabilt styre på, var gjennom et konstitusjonelt monarki med Piemonte som dominerende.]] Allerede året etter boken til Gioberti kom Cesare Balbo ut med sin bok, Delle speranze d’Italia («Italias håp»). Også denne ble overraskende populær. Balbo gikk ut mot Giobertis verk fordi han hadde et grunnleggende motsatt syn på Italias splittelse: For Balbo, som for Niccolò Machiavelli før ham, var det Kirken som splittet Italia. Slik ble Balbos retning kalt en neoghibellisme som en motpol til Giobertis neoguelfisme.
Der Gioberti og til en viss grad Mazzini hadde vage tanker for gjennomføringen av sine ideer, hadde grev Cesare Balbo en langt mer presis gjennomgang. Liberale elementer innen overklassen og middelklassen skulle møtes på en politisk plattform med kompromisser mellom liberalisme og katolisisme, bevaring av privat eiendomsrett og sosiale reformer og fremskritt og konservatisme. Deretter skulle den piemontesiske hæren gjennomføre et oppgjør og overtale eller tvinge kongen til å utstede en grunnlov inspirert av fransk og britisk tankegods. Neste skritt var å vente på det riktige tidspunkt og så erklære krig for å erobre landområdene øst for Piemonte. Tanken var at Østerrike kunne akseptere et tap i Nord-Italia mot å styrkes på Balkan.
Revolusjon og diplomati (1848–1857)
Allerede i januar 1848 begynte det opptøyer i Italia i året som ble kjent som revolusjonsåret 1848. Både Milano og Sicilia gjorde opprør. I sør spredte opprøret seg raskt til hele Sør-Italia, der blant annet kravet fra bøndene var felles jord som under føydalismen. I nord spredte opptøyene seg til Toscana, Piemonte og Venezia i løpet av årets første tre måneder. Venezia tok også imot Giuseppe Mazzini, som befant seg i London, som leder av byen.
Cesare Balbo, som nå var statsminister i Sardinia-Piemonte, rådet kong Karl Albert om å intervenere i Lombardia for å hjelpe de moderate. Hvorvidt krigen var en selvstendighetskrig for Italia eller en ekspansjonskrig for Sardinia-Piemonte, er uklart, men de fikk hjelp fra Toscana, Kirkestaten og Napoli for å støtte Piemonte og Lombardia mot Østerrike. Også skikkelser som Gugliemo Pepe og Giuseppe Garibaldi deltok. Dessverre for den samlede troppen var de sterke uenighetene mellom Mazzini-tilhengerne, Gioberti-tilhengerne og Balbo-tilhengerne og alle et eller annet sted imellom så store at hæren ikke fungerte særlig godt. Kirkestatens styrker trakk seg, og deretter Napolis og Firenzes. Pavens problemer med å gå til krig mot et katolsk land gjorde at han trakk seg fra videre krig mot Østerrike. I tillegg slet paven med å støtte de sterkt republikanske skikkelsene som Mazzini, Garibaldi og deres likemenn. Det betydde at Giobertis linje hadde spilt fallitt.