cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lili Boulanger
Liv og virke
Lili Boulanger ble født inn i en musikerfamilie. Moren Raissa Mychetsky (1858–1935) var sanger, faren Ernest (1815–1900) var komponist, og søstereren Nadia var musikkpedagog og dirigent. I familiens åpne hus fikk barna god anledning til å bli kjent med tidens skuespillere, musikere, forfattere og billedkunstnere. Til Boulangers nære venner hørte blant andre Charles Gounod, Jules Massenet og Camille Saint-Saëns.
Til tross for at hun hadde kronisk lungebetennelse og crohns sykdom fikk Lili Boulanger tidlig orgel-, klaver-, cello-, fiolin- og harpeundervisning. Fra 1900 komponerte hun egne verk, som hun på grunn av en sterk selvkritisk sans fornektet. Fra 1901 hadde hun egne opptredener.
Seksten år gammel bestemte Lili Boulanger seg for å bli komponist, og hun ville prøve å vinne Grand Prix de Rome, slik faren Ernest hadde gjort. Dette målet forfulgte hun målbevisst selv om sykdommen tvang henne til å ta flere pauser fra arbeidet. Hun studerte komposisjon, harmonilære og kontrapunkt hos Paul Vidal og Georges Caussade, og fulgte forelesninger ved konservatoriet i Paris. Allerede i 1912 skrev hun den godt mottatte vokalkvartetten Renouveau.
Etter bare et års intensivt studium deltok hun i Grand Prix de Rome med kantaten Faust et Hélène for tenor, baryton, mezzosopran og orkester, og som første kvinne i historien vant hun konkurransen. Prisen var et opphold på Villa Medici i Roma og et stipend. Hun skrev også en forlagsavtale med Ricordi, som sikret henne en årlig inntekt. Fra nå av ble hennes verk oppført offentlig. Da første verdenskrig brøt ut, vendte hun tilbake til Paris, og drev veldedighetsarbeid sammen med søsteren Nadia.
I 1916 ble forfatteren Maurice Maeterlinck med på operaprosjektet La Princesse Maleine som Lili Boulanger hadde planlagt siden 1912, men økende helseproblemer og Lilis tidlige død gjorde at operaen ikke ble fullført.
Lily Boulanger ble begravet på Cimetière de Montmartre.
Arthur David-Andersen
Arthur David-Andersen (født 21. april 1875 i London, død 25. desember 1970) var en norsk gullsmed.
Arthur David-Andersen var sønn av gullsmed David Andersen og ledet firmaet David-Andersen i mer enn 50 år.
Arthur David-Andersen ble først utdannet siselør og korpusarbeider på farens verksted. I 1893 ble han uteksaminert ved Statens Haandverks- og Kunstindustriskole (SHKS). Året etter dro han på studietur til San Francisco, og til Berlin i 1895–1896. Fra 1896 til 1899 var Arthur David-Andersen i Wien. Her var han både elev ved «Kunstgewerbeschule», (dagens «Universität für angewandte Kunst Wien»), og arbeidet hos gullsmedfirmaet J.C. Klinkosh. I 1899 dro han videre til Paris for å gå på Académie Julian. Under verdensutstillingen Exposition Universelle (1900) i Paris førte han tilsyn med farens utstilling. Arthur David-Andersen ble med returen av utstillingen til Kristiania. I 1901 avla han svenneprøve bestående av en sølvkanne i art nouveau-stil. Dette svennestykket regnes som noe av det fineste norske sølvarbeid i denne stilarten. Samme året døde faren og Arthur måtte med broren Alfred overta ledelsen av firmaet.
I 1902 giftet Arthur David-Andersen seg Helene Sofie Hirschholm Bentzen (1881–1966), av slekten Bentzen. Året etter fikk de sønnen Ivar. I 1905 forandret Arthur etternavnet Andersen til David-Andersen.
I 1946 ble sønnen Ivar David-Andersen kompanjong i firmaet. Arthur David-Andersen overlot ledelsen til sønnen i 1952. Det førte til at han i en alder av 77 år kunne begynne med skapende virksomhet igjen. I 1950- og 1960-årene skapte han en rekke gjenstander i formspråket kalt Scandinavian design. 91 år gammel fikk Arthur David-Andersen Norsk Designråds «Merket for god design» for en serviettring i sølv.
Astronomi
Astronomi (fra de greske ordene astron (ἄστρον), «stjerne», og nomos (νόμος), «lov») er den vitenskapelige studien av himmellegemer (som stjerner, planeter, kometer og galakser) og fenomener utenfor jordens atmosfære (slik som kosmisk bakgrunnsstråling). Den befatter seg med himmellegemers utvikling, fysikk, kjemi, meteorologi og bevegelser, så vel som universets utforming og utvikling.
Astronomi er en av de eldste vitenskaper. Tidlige sivilisasjoners astronomer utførte metodiske observasjoner av nattehimmelen, og kulturgjenstander tilknyttet astronomi fra enda tidligere tider er funnet. Det var imidlertid med oppfinnelsen av teleskopet på begynnelsen av 1600-tallet at faget utviklet seg til en moderne vitenskap. Historisk sett har astronomi innbefattet disipliner så forskjellige som astrometri, stjernenavigasjon, observasjonell astronomi, utvikling av kalendre, og også astrologi, men profesjonell astronomi betraktes ofte nå for tiden å være omtrent synonymt med astrofysikk.
Siden det 20. århundre har faget astronomi blitt splittet i observasjonelle og teoretiske grener. Observasjonell astronomi fokuserer på innhenting og analysering av data, hovedsakelig ved hjelp av elementære fysiske prinsipper, mens teoretisk astronomi forsøker å kaste lys over astronomiske objekter og fenomener ved hjelp av datamodeller og analytiske modeller. De to retningene kompletterer hverandre, da teoretisk astronomi forsøker å forklare observasjoner, mens observasjonell astronomi blir brukt for å bekrefte teoretiske resultater.
Den gamle astronomien må ikke forveksles med astrologi, som er en tro om at menneskelige forhold er korrelert med posisjoner av himmellegemer. Selv om de to feltene deler en felles opprinnelse og en del av metodene (bruk av efemeridene), er de forskjellige.
Terminologi
Ordet astronomi betyr bokstavelig «stjernenes lov» (eller «stjernenes kultur», avhengig av oversettelsen), og er avledet fra det greske αστρονομία (astronomia), fra ordene άστρον (astron, «stjerne») og νόμος (nomos, lover eller kulturer).
P.C. Hooft
Pieter Corneliszoon Hooft (født 16. mars 1581 i Amsterdam, død 21. mai 1647 i Haag) var en nederlandsk historiker, poet og dramatiker fra perioden som er kjent som den nederlandske gullalderen. Han kan regnes som en av grunnleggerne av den seriøse litterære kulturen i det nederlandskspråklige område etter franske og italienske forbilder.
Bakgrunn
P.C. Hooft var født i Amsterdam som sønn av borgermester Cornelis Hooft. P.C. Hooft var også onkel til Cornelis og Andries de Graeff.
Astronomi
Terminologi
Generelt kan både begrepene «astronomi» og «astrofysikk» anvendes for å beskrive fagfeltet, men mer spesifikt er astrofysikk en omfattende gren av astronomien. «Astronomi» kan knyttes til «studiet av objekter og materie utenfor jordens atmosfære samt deres fysikalske og kjemiske egenskaper» mens «astrofysikk» omhandler «oppførsel, fysikalske egenskaper og dynamiske prosesser hos astronomiske objekter og fenomener». I visse tilfeller brukes «astronomi» for å beskrive de kvalitative studiene av fagfeltet mens «astrofysikk» brukes for å beskrive den fysikk-orienterende delen av fagfeltet. Ettersom en stor del av moderne astronomisk forskning i dag behandler fagfeltet knyttet til fysikk brukes imidlertid astrofysikk ofte som en generell benevnelse for astronomi.
P.C. Hooft
Liv og virke
Sammen med Samuel Coster og G.A. Bredo var han grunnleggeren av Eerste Nederduytsche Academie.
Verker
Hooft var en produktiv forfatter av skuespill, dikt og brev, men fra 1628, ti år etter han fikk ideen, konsentrerte han seg om arbeidet på verket Nederlandsche historiën, et faglitterært verk om Nederlands historie fra 1555 til 1584. Hooft hadde lagt hovedfokus åttiårskrigen som på den tiden het faderlandskrigen. Han fikk imidlertid aldri fullført sitt store livsverk. Den ble allikevel publisert i 1654.
Astronomi
Tidlig historie
Enkelte steder, som i tilfellet med Stonehenge, har tidlige kulturer reist store monumenter som sannsynligvis også hadde bruksområde innen astronomi. I tillegg til sine seremonielle studier kunne monumentet brukes til å beregne årstider, noe som er viktig for når man skal så, og også til å beregne lengden av ett år.
P.C. Hooft
Verker
Som poet var han inspirert av renessansen i Frankrike og Italia og hadde et humanistisk tankesett.
Ettermæle
P.C. Hooft har gitt navn til Amsterdams største mote- og handlegate, P.C. Hooftstraat. I den sørvestlige enden, ender den i byens største park, Vondelpark, som har fått navn etter Hoofts venn Joost van den Vondel. P.C. Hooft har fått ei egen gate i flere store og små nederlandske byer.
I 1947, 300 år etter hans død, bestemte den nederlandske regjeringa å opprette en litterær pris i hans navn. En uavhengig forening gir hvert år ut prisen til en forfatter. I starten gikk prisen til et spesifikt verk, men i de siste årene har den blitt mer basert på alle bøkene til en forfatter.
Astronomi
Tidlig historie
Etterhvert som de tidligste sivilisasjonene utviklet seg, spesielt i Mesopotamia, Kina, Egypt, Hellas, India og Sentral-Amerika, ble det bygd tidlige observatorier og utforskningen av universet ble påbegynt. Den største delen av tidlig astronomi besto i kartlegging av stjerners og planeters posisjoner, en vitenskap som nå heter astrometri. Ut fra disse observasjonene ble det utformet tidlige ideer om planetenes bevegelser, og jordens, solens og månens plass i universet ble utforsket filosofisk. Jorden ble i antikken ansett for å være universets midtpunkt med solen, månen og stjernene i bane rundt seg. Dette er kjent som den geosentriske modell eller det ptolemeiske verdensbilde, oppkalt etter Ptolemaios.
Det ble gjort noen få betydningsfulle astronomiske oppdagelser før teleskopets tid. Vinkelen på jordens aksehelning, som er årsaken til årstidene, ble oppdaget så tidlig som omkring 1000 f.Kr. av kineserne. Kaldeerne i Mesopotamia oppdaget at måneformørkelser opptrådte i en tilbakevendende syklus kalt saros-syklusen.
Den greske astronomien
De fleste astronomer i antikken begrenset seg til å lage matematiske modeller av planetene og fiksstjernene, fordi himmellegemene var så fjerne og opphøyde at sikker kunnskap om dem ikke kunne nås langs vitenskapens vei. Fenomenenes dypere årsaker var forbeholdt filosofene og fornuften, der mange støttet seg til Platon eller Aristoteles. Aristoteles mente jorda var i sentrum av universet, og all bevegelse fra månens bane og utover gikk i sirkelforma baner og med jevne hastigheter. Den greske astronomiens forskningsprogram var dermed å redusere bevegelsene til kombinasjoner av jevne sirkelbevegelser. Dette ble gjort i spenningsfeltet mellom nøyaktighet og enkelthet, da astronomiens viktigste oppgave var å gi det matematiske grunnlaget for astrologi.
Det fantes flere alternative modeller av universet i gresk astronomi, den viktigste og den som etter hvert ble det dominerende var det ptolemeiske verdensbilde.
I middelalderen
Under middelalderen skjedde det lite innen astronomien i Europa, i hvert fall fram til 1200-tallet da «de alfonsinske tabellene» ble tatt frem. Den greske astronomien blomstret imidlertid videre i islamsk astronomi og andre deler av verden. Noen av de fremstående muslimske astronomene som sto bak viktige bidrag til astronomien var perserne Abu Rayhan Biruni, Al-Battani og Thābit. Astronomer på den tiden innførte arabiske navn på mange av stjernene, hvorav de fleste av disse fortsatt er i bruk. Eksempler på slike er Altair og Aldebaran, hvis navn kan henledes til de arabiske ordene for henholdsvis Den flyvende ørnen og (for)følgeren.
I løpet av siste halvdel av 900-tallet ble det bygd et større observatorium i nærheten av Teheran av astronomen al-Khujandi, som også beregnet jordaksens helning i forhold til solen. I Persia satte Omar Khayyám sammen en rekke tabeller og reformerte kalenderen, noe som gjorde den mere nøyaktig enn den julianske kalenderen, og snarlik den gregorianske kalenderen. Hans beregning av årets lengde til 365,24219858156 dager var bemerkelsesverdig korrekt, og det store antall desimaler tyder på stor selvsikkerhet i beregningene. I dag vet man at verdien endres på sjette desimalen i løpet av under et menneskes livslengde; på slutten av 1800-tallet var året beregnet til 365,242196 dager, mens tallet nå beregnes til 365,242190 dager på ett år.
Også i Det bysantinske rike blomstret den antikke greske astronomien. På 1300-tallet forbedret Gregorius Chioniades den ptolemeiske modell, han forbedret også beskrivelsene av månens og Merkurs bane.
Den vitenskapelige revolusjonen
På 1500-tallet kom det flere forslag til modeller. Nikolaus Kopernikus foreslo i sin bok «De revolutionibus orbium coelestium» en heliosentrisk modell av solsystemet, hvor man betraktet solen for å være i sentrum istedenfor jorden. Hans arbeid ble forsvart, utvidet og korrigert av Johannes Kepler og Galileo Galilei. Galileo revolusjonerte astronomien gjennom sin bruk av teleskop for å forsterke observasjonene. Han oppdaget på denne måten blant annet Jupiters fire største måner, og også at Venus framsto i faser, slik som jordens måne. Disse oppdagelsene forsterket oppfatningen av den heliosentriske teorien.
Kepler var først ute med et system som på en riktig måte fremstilte detaljer rundt planetenes bevegelse med solen som sentrum, noe han gjorde ved hjelp av Tycho Brahes omhyggelige og nøye observasjoner. Han lyktes imidlertid ikke med å utforme en teori bak de lovene han beskrev. Dette gjorde i stedet Isaac Newton i forbindelse med oppdagelsen av sine bevegelseslover og tyngdekraften i en endelig forklaring av planetenes bevegleser. Newton utviklet også speilteleskopet.
Videre oppdagelser fulgte i takt med at størrelsen og kvaliteten på teleskopene utviklet seg. Mer omfattende oversikter over stjerner ble laget av Lacaille. Astronomen William Herschel laget på sin side en detaljert tabell over stjernetåker og stjernehoper, og oppdaget også planeten Uranus. Avstanden til en annen stjerne ble beregnet for første gang i 1838 da Friedrich Bessel målte opp tilsynelatende forflytningen av 61 Cygni mot eksterne stjerner i bakgrunnen når jorden beveget seg rundt solen. Det vil si, når jorden beveger seg rundt solen ser vi målstjernen i noe ulike vinkler mot bakgrunnen. Denne vinkelen kalles parallakse og er direkte relatert til avstanden til stjernen.
I løpet av 1800-tallet førte økt oppmerksomhet rundt trelegemeproblemet av Euler, Clairaut og D'Alembert til mere nøyaktige forutsigelser av månens og planetenes bevegelser. Dette arbeidet ble ytterligere forbedret av Lagrange og Laplace, som beregnet månens og planetenes masser ved hjelp av perturbasjoner, det vil si forstyrrelser i deres baner.
Moderne astronomi
Det ble gjort store framskritt innen astronomi i forbindelse med introduksjonen av ny teknologi som spektroskopi og fotografi. Fraunhofer oppdaget under studier av solens spektrum 1814-15 om lag 600 emisjonslinjer, som Kirchhoff i 1859 tilskrev eksistensen av ulike grunnstoff i solen som årsak. Med denne informasjonen kunne man bevise at stjernene lignet vår egen sol, men med en stor variasjon av temperatur, masse og størrelse.
Observasjonsastronomi
Innen astronomi samles informasjon først og fremst gjennom mottak og analyse av synlig lys og andre typer elektromagnetisk stråling. Observasjonell astronomi kan inndeles etter de ulike delene i det elektromagnetiske spekteret. Enkelte deler av spekteret kan ses fra jordoverflaten, mens andre bare kan observeres fra høyere beliggenheter, eller aller helst fra rommet. Spesifikk informasjon om underfeltene følger under.
Radioastronomi
Innen radioastronomi studeres stråling fra verdensrommet med bølgelengder større enn én millimeter. Radioastronomi skiller seg ut fra de fleste andre områdene innen observasjonell astronomi ved at de observerte radiobølgene kan behandles som bølger heller enn distinkte fotoner. Det er derfor relativt lett å måle både amplituden og fasen hos radiobølgene, noe som ikke gjøres like lett for kortere bølgelengder.
Selv om enkelte radiobølger skapes av astronomiske objekter i form av termisk stråling, er den største delen av observerte radiobølger i form av synkrotronstråling. Denne dannes av elektroner som akselereres til ekstremt høye hastigheter, og som går gjennom magnetfelt som bøyer av deres baner. I tillegg til denne, kommer en rekke spektrallinjer fra interstellar gass, blant annet hydrogenlinjen ved 21 cm, som er synlig ved radiobølgelengder.
En stor del av de astronomiske objektene er observerbare ved radiobølgelengder, inklusive supernovaer, interstellar gass, pulsarer og aktive galaksekjerner.
Infrarød astronomi
Innen infrarød astronomi behandles stråling fra rommet innenfor det infrarøde spektret (bølgelengder lengre enn rødt lys). Bortsett fra ved bølgelengder i nærheten av synlig lys, absorberes den infrarøde strålingen i stor grad av atmosfæren, og denne danner også i sin tur betydelige mengder infrarød stråling. Som en konsekvens av dette plasseres observatorier for infrarød astronomi på høyereliggende og tørre plasser, eller om mulig i verdensrommet. Infrarød astronomi er særskilt anvendelig for observasjon av galaktiske regioner som er delvis formørkede av romstøv, samt for studier av molekylære gasser.
Visuell astronomi
Visuell astronomi, også kalt optisk astronomi, er den eldste formen for astronomi, og behandler observasjoner og analyser av synlig lys. Optiske bilder ble opprinnelig tegnet for hånd. På slutten av 1800-tallet begynte man etterhvert i stedet å anvende fotografisk utstyr etterhvert som teknologien ble utviklet. Moderne bilder tas ved hjelp av digitale sensorer, spesielt av typen CCD. Selv om synlig lys har bølgelengder mellom 4,000 og 7,000 Å (mellom 400 og 700 nm), kan utstyr for optisk lys også benyttes til observasjon for enkelte ekstreme bølgelengder av ultrafiolett og infrarødt lys.
Ultrafiolett astronomi
Ultrafiolett astronomi benytter observasjoner gjort ved ultrafiolette bølgelengder, mellom 100 og 3,200 Å. Lys med disse bølgelengdene absorberes raskt av jordens atmosfære, så observasjoner av ultrafiolett stråling må derfor utføres fra den øvre delen av atmosfæren, eller fra verdensrommet. Disse observasjonene er framfor alt anvendelige for å studere termisk stråling og spektrallinjer fra varme blå stjerner (O-stjerner og B-stjerner, se spektralklasse) som er veldig lyse ved disse bølgelengdene. Dette innbefatter blå stjerner i andre galakser, som har vært målet for flere ultrafiolette studier. Andre objekter som ofte studeres i ultrafiolett lys er planetarisk tåke, supernovarester og aktive galaksekjerner. Ultrafiolett stråling absorberes imidlertid lett av interstellart støv og målinger i ultrafiolett lys må korrigere for denne såkalte ekstinksjonen av lyset.
Røntgenastronomi
Innen røntgenastronomi studeres astronomiske objekt ved røntgenbølgelengder. Vanligvis sender objekter ut røntgenstråling som synkrotronstråling, det vil si termisk stråling fra tynne gasser (Bremsstrahlung) som holder en temperatur på over ti millioner Kelvin, samt termisk stråling fra tette gasser (stråling fra svarte legemer) med samme temperatur. Ettersom røntgenstråling absorberes av jordens atmosfære gjøres alle observasjoner ved disse bølgelengdene enten fra den øvre delen av atmosfæren, eller fra verdensrommet. Betydelige kilder til røntgenstråling i rommet er røntgenbinærer, pulsarer, supernovarester, elliptiske galakser, galaksehoper og aktive galaksekjerner.
Gammaastronomi
Innen gammaastronomi behandles studier av objekt ved de korteste bølgelengdene i det elektromagnetiske spekteret, gammastråling. Disse kan observeres direkte av satellitter som Compton Gamma Ray Observatory, eller ved hjelp av spesialiserte teleskop kalt atmosfæriske Tsjerenkovteleskop. Tsjerenkovteleskop detekterer egentlig ikke gammastråling direkte, men lysglimtene av synlig lys som dannes når gammastråling absorberes av jordens atmosfære.
De kraftigste kjente kildene til gammastråling i verdensrommet, de såkalte gammaglimtene, sender ut gammastråling i en kort periode fra millisekunder til tusenvis av sekunder før de forsvinner. Bare 10 % av kildene til gammastråling er konstante. Til disse hører pulsarer, nøytronstjerner og sorte hull-kandidater.
Andre observasjonskilder
Foruten via fotoner, finnes noen ytterligere metoder for å samle informasjon om avsidesliggende astronomiske objekter.
Astrometri og himmelmekanikk
Nøyaktige målinger av planetenes posisjoner og bevegelser har ført til en solid forståelse av gravitasjonelle perturbasjoner (forstyrrelser av planeter og andre objekters omløpsbane) og en evne til å forutse planetenes tidligere og fremtidige posisjoner med stor nøyaktighet, en undergren kjent som himmelmekanikk. I moderne tid gjøres slike beregninger ofte for å forutse mulige kollisjoner mellom jorden og såkalte jordnære objekter, det vil si asteroider, kometer og større meteoroider hvis bane er farlig nær jorden.
Målinger av parallakse, en metode der man observerer et objekt fra ulike vinkler for å beregne avstanden til objektet, i nærliggende stjerner har skapt et godt grunnlag for å forstå kosmiske avstander i universet. Disse målingene av nærliggende stjerner kan deretter bestemme avstanden til enda mer fjerne stjerner, fordi deres egenskaper kan sammenlignes. Måling av radialhastighet og egenbevegelse viser bevegelsene hos disse stjernesystemene i Melkeveien. Astrometriske resultater brukes også til å studere hvordan mørk materie, den mystiske formen av materie som dominerer massen i universet, er fordelt i galaksen.
På begynnelsen av 1990-tallet ble astrometriske teknikker brukt for å oppdage ekstrasolare planeter rundt nærliggende stjerner. I dag er flere hundre slike planeter blitt oppdaget gjennom astrometri.
Teoretisk astronomi
Den teoretiske astronomien har egne verktøy som brukes i forskningen, blant annet analytiske modeller og numeriske simuleringer, for å lage en modell over hvordan en stjerne utvikles. Hver og en har sine fordeler. Analytiske modeller av en prosess er generelt sett bedre for å få innsikt i kjernen av hva som skjer. Numeriske modeller kan avsløre eksistensen av fenomener og effekter som ellers ikke ville ha vært oppdaget.
Teoretikere innen astronomi søker å skape teoretiske modeller og forutsi de observasjonelle konsekvensene av disse. Dette hjelper observatørene i observasjonell astronomi å lete etter data som kan støtte eller motbevise de ulike modellene. Teoretikere søker også å endre modeller og ta hensyn til nye data. I tilfeller hvor det oppdages en uoverensstemmelse søker man generelt å gjøre så små endringer som mulig på modellen for å få den til å samstemme med de nye innsamlede dataene. I noen tilfeller kan en større mengde avvikende data føre til at en modell blir avvist og må forkastes.
Emner som studeres av teoretiske astronomer inkluderer også ulike aspekter av astrofysikk og plasmafysikk: stjernedynamikk og utvikling; hvordan galakser skapes og utvikles; universets storskalastruktur (fordelingen av materie i universet); opprinnelsen til kosmisk stråling; generell relativitetsteori, inkludert strengkosmologi eller astropartikkelfysikk.
Big Bang, kosmisk inflasjon, mørk materie og grunnleggende teorier innen fysikk (se også Lambda-CDM-modellen) hører også til godt aksepterte studier og teorier innen astronomien.
Solfysikk
Solfysikken omhandler solen som er den mest velstuderte stjernen. Den er en typisk hovedseriestjerne av spektralklasse G2V med en alder på rundt 4,6 milliarder år. Solen anses ikke å være en variabel stjerne, men den fremviser likevel en viss periodisk variasjon; den tydeligste av disse er solflekksyklusen som er en 11-årig variasjon av antall solflekker. Solflekker er regioner med en lavere temperatur enn gjennomsnittet og hører sammen med intensiv magnetisk aktivitet.
Solen har kontinuerlig økt sin lysstyrke gjennom hele sin levetid, totalt sett med rundt 40 % siden den ble dannet som en hovedseriestjerne. Solen gjennomgår også periodiske forandringer i luminositet som kan ha stor betydning for jorden. For eksempel Maunders minimum, en periode mellom ca. 1645 og 1715 med nesten ingen solflekker, anses å være en trolig årsak til den lille istiden.
Den synlige overflateregionen kalles fotosfæren. Over dette laget er en tynn region som kalles kromosfæren. Utenfor dette ligger en overgangsregion av raskt økende temperatur til den ekstremt varme koronaen.
Solens kjerne har tilstrekkelig høy temperatur og trykk til at fusjon kan opprettholdes. Utenfor kjernen ligger strålingssonen der plasma transporterer energien ut mot overflaten ved hjelp av stråling. De ytterste lagene danner en konveksjonssone der gasslignende materie transporterer energien først og fremst gjennom fysisk forflytning av gassen. Det antas at denne konveksjonen forårsaker den sterke magnetiske aktiviteten som ligger bak solflekkene.
En solvind av plasmapartikler strømmer konstant ut fra solen og fortsetter ut i rommet til den når heliopausen. Denne solvinden samvirker med jordens magnetosfære og skaper Van Allen-beltene og også nordlys der linjene hos jordens magnetfelt ferdes ned gjennom atmosfæren.
Planetær astronomi
Feltet planetær astronomi undersøker planeter, måner, dvergplaneter, kometer, asteroider og andre objekter som befinner seg i bane rundt solen, såvel som eksoplaneter. Solsystemet har blitt relativt grundig undersøkt, først ved hjelp av avanserte teleskop og senere først og fremst ved hjelp av romsonder. Dette har gitt en relativ god forståelse for hvordan solsystemet ble dannet og hvordan det utvikles, men mange nye oppdagelser gjøres stadig og der finnes fremdeles ubesvarte spørsmål.
Solsystemet deles ofte opp i de indre planetene, asteroidebeltet og de ytre planetene. De indre jordlike planetene består av Merkur, Venus, jorden og Mars. De ytre gasskjempene er Jupiter, Saturn, Uranus og Neptun. Bortenfor Neptun ligger Kuiperbeltet og til slutt Oorts sky, som antas strekke seg så langt som ett lysår fra solen.
Planetene ble skapt fra en protoplanetarisk skive som omringet den tidlige solen. Gjennom en prosess som inkluderte gravitasjon, kollisjoner og akkresjon dannet skiven klumper av materie som, etter hvert, utviklet seg videre til protoplaneter. Strålingstrykket fra solvinden trykte senere bort størstedelen av den materien som ikke hadde samlet seg og bare de største planetene lykkes i å beholde sine store gassatmosfærer. Planetene fortsatte å samle opp, eller kaste bort, gjenværende materie under en intensiv periode med kollisjoner som man ser spor av i form av nedslagskratre på visse objekter i solsystemet. I løpet av denne perioden kolliderte en del av protoplanetene, og blant annet antas det at en kollisjon mellom jorden og den hypotetiske planeten Theia er opphavet til månen.
Når en planet har oppnådd tilstrekkelig stor masse begynner en prosess i dens indre som segregerer materiet avhengig av densitet, noe som kalles planetær differensiering. Denne prosessen kan danne en stein- eller metallrik kjerne omringet av en mantel og en ytre overflate. Kjernen kan inneholde både faste og flytende regioner og visse planetkjerner, for eksempel jordens, forårsaker sitt eget magnetfelt som beskytter dens atmosfære fra solvinden.
En planets eller månes indre varme ble skapt fra de kollisjonene som dannet himmellegemet, radioaktive grunnstoff som uran og thorium samt gjennom tidevannskrefter. Enkelte planeter og måner har tilstrekkelig høy indre temperatur til å drive geologiske prosesser som vulkanisme og tektonikk. De som danner eller beholder en atmosfære kan også gjennomgå en erosjon på overflaten fra vind eller vann. Mindre himmellegemer, uten tidevannskrefter, kjøles ned relativt raskt og de geologiske aktivitetene begrenses til nedslag av andre objekter.
Stjernefysikk
Studier av stjerner og utviklingen av stjernene er grunnleggende for at vi skal forstå universet. Astrofysikken hos stjernene har blitt kartlagt gjennom observasjoner og teoretiske modeller, samt datasimuleringer av stjernenes indre. Solfysikken (se over) kan anses å være en del av stjernefysikken.
Stjerner dannes i området med forholdsvis store tettheter av gass og romstøv, kalt mørke tåker. Når disse skyene av en eller annen grunn ødelegges kan delere av skyen miste stabiliteten og kollapse på grunn av gravitasjonen og danne en protostjerne. I den tette og varme kjerneregionen påbegynnes fusjon og på den måten har en hovedseriestjerne blitt dannet.
Det som avgjør stjernetypen er først og fremst dens masse. En stjerne med høy masse har tilsvarende høyere luminositet (lysstyrks) og raskere forbruk av hydrogenet i kjernen, noe som får den til å eldres raskere. Til slutt har alt hydrogen i kjernen blitt omvandlet til helium og stjernen går inn i sin neste fase med fusjon av helium. Dette krever høyere temperaturer og det medfører at stjernens størrelse og kjernens tetthet øker. Stjernen kalles nå en rød kjempe som kun overlever en kort periode før også heliumet er brukt opp. Svært massive stjerner kan fortsette å fusjonere alle tyngre grunnstoff helt frem til en massiv kjerne av jern har blitt dannet. Videre fusjon er endotermisk, noe som innebærer at den krever energi i stedet for å frigjøre energi og prosessen kan dermed ikke fortsette.
Den endelige skjebnen avhenger også av massen. Mindre stjerner danner planettåker og utvikles til hvite dverger. I stjerner med mer enn rundt åtte ganger solens masse, vil kjernen kollapse når brenslet er slutt og forårsake en supernovaeksplosjon. Restproduktene av en slik eksplosjon er en nøytronstjerne, eller om stjernen hadde en masse på over rundt 20 solmasser, et sort hull. Disse eksplosjonene danner også de grunnstoffene som er tyngre enn jern.
Galaktisk astronomi
Galaktisk astronomi handler om Melkeveien – den galaksen som solsystemet befinner seg i. Melkeveien er en stavgalakse og en av de fremtredende medlemmene av den lokale gruppen. En galakse er en enorm roterende masse av gass, støv og andre objekter som holdes sammen av en felles gravitasjon. Ettersom jorden befinner seg i de støvrike ytre armene er store deler av Melkeveien skjult for observasjoner.
I Melkeveiens sentrum finnes en kjerne, en stavformet byll som antas ha et supermassivt sort hull i midten. Denne kjernen omgis av fire store armer som går ut som en spiral fra dette sentrumet. I disse områdene dannes store mengder stjerner og de inneholder mange yngre populasjon I-stjerner. Skiven omgis av en halo med eldre populasjon II-stjerner såvel som større mengder av relativt tette konsentrasjoner med stjerner, såkalte kulehoper.
Mellom stjernene finnes det interstellare materiet, en region med sparsomme mengder materie. I de tetteste regionene kan molekylskyer av hydrogen og andre grunnstoff danne områder hvor nye stjerner kan dannes. Disse begynner som en uregelmessig mørk tåke som konsentreres og kollapser (i volumer som avgjøres av Jeans-lengden) og danner kompakte protostjerner.
Når flere massive stjerner dannes, omvandles skyen til en H II-region av glødende gass og plasma. Stjernevinden og supernovaeksplosjoner fra disse stjernene omdanner etterhvert skyen til en eller flere unge åpne stjernehoper. Disse hopene avlives også med tiden og stjernene spres ut blant alle andre stjerner i Melkeveien.
Kinematiske studier av materiet i Melkeveien og andre galakser har vist at det finnes mer masse enn den synlige materien kan stå for. En halo med mørk materie antas å dominere massen, men hva denne massen består av er fremdeles ukjent.
Utenomgalaktisk astronomi
Studier av objekter utenfor vår egen galakse er en gren av astronomien som omhandler hvordan galakser dannes, deres morfologi og klassifisering, undersøkelser av aktive galakser samt galaksehoper. Dette er viktig for å forstå universets storskalastruktur.
Som navnet antyder har en elliptisk galakse formen av en ellipse. Stjernene forflyttes langs tilfeldige baner uten noen dominerende retning. Disse galaksene inneholder forholdsvis lite interstellart støv, få regioner hvor stjerner fremdeles dannes og generelt sett mest endre stjerner. Elliptiske galakser finnes oftest i kjernen av galaksehoper og det antas at de dannes ved sammenslåing av andre galakser.
En spiralgalakse har en flat roterende skive, vanligvis med en kule eller stav i midten og etterslepende spiralarmer utover. Disse armene er støvrike regioner for store unge stjerner gir området en blåaktig tone. Spiralgalakser er vanligvis omgitt av en halo med eldre stjerner. Både Andromedagalaksen og Melkeveien er spiralgalakser.
Irregulære galakser har et kaotisk utseende og er enten spiralformede eller elliptiske. Rundt en fjerdedel av galaksene er irregulære og disse formene kan være forårsaket av gravitasjonell påvirkning mellom galakser.
En aktiv galakse sender ut en betydelig andel av sin energi fra andre kilder enn stjerner, støv og gass. De drives av en kompakt region i kjernen som gjerne regnes sentrert rundt et supermassivt sort hull som sender ut stråling fra innfallende materie.
Kosmologi
Kosmologi (fra gresk κοσμος "verden, univers" og λογος "ord, studie") er studiet av universet som helhet.
Fra ekstremt små forskjeller i tettheter til materien samlet masse seg sammen og dannet skyer av gass, hvor de første stjernene senere ble dannet. Disse supermassive stjernene forårsaket en prosess med reionisering og antas å ha dannet mange av de tyngre elementene i det tidlige universet. Til slutt ble disse materiehopene samlet i filament med tomrom i mellom. Gradvis ble gass og støv organisert og dannet de første primitive galaksene. Gjennom historien har disse samlet mer materie som igjen har ført til galaksehoper som samles i storskala superklynger.
Mørk materie og mørk energi anses å være de dominerende komponentene i universet og å stå for 96 % av all tetthet. Det er lagt ned mye arbeid i å forstå fysikken til disse komponentene, så langt med få konkluderende resultater. Dette og andre uklarheter i standardmodellen gjør at et fåtall forskere fremdeles søker å utvikle alternative modeller. En av de mest kjente kalles MOND (MOdified Newtonian Dynamics), som antyder at naturlovene ikke fungerer som vi forventer i visse situasjoner.
Romfart
Observasjoner av objekter i rommet har pågått lengre enn den nedskrevne historien. Det var imidlertid først på 1900-tallet da store rakettmotorer ble utviklet at det ble mulig å sende objekter og mennesker utenfor jordens atmosfære. Motivasjonen til å nå ut i rommet har vært utviklingen av vitenskapen, forening av ulike land, å sikre menneskets overlevelse og å utvikle militære fordeler over andre land. Vanlig kritikk mot romfarten er at kostnadene er høye og sikkerheten lav.
Romfarten ble brukt under den kalde krigen som en arena der USA og Sovjetunionen viste sine styrker og tekniske kunnskaper. Denne perioden anses å ha startet med oppskytningen av den sovjetiske satellitten Sputnik 1 4. oktober 1957 og endte med den første månelandingen av den amerikanske Apollo 11 20. juli 1969.
Det sovjetiske romprogrammet nådde mange av sine store triumfer under ledelse av Sergej Koroljov og Kerim Kerimov, deriblant oppskytingen av det første mennesket i rommet (Jurij Gagarin ombord i Vostok 1) i 1961, den første romvandringen (av Aleksej Leonov) i 1965 og konstruksjonen av den første romstasjonen (Saljut 1) i 1971. De første objektene konstruert av mennesker med formål å nå rommet var imidlertid Nazitysklands V2-raketter som ble konstruert allerede under andre verdenskrig. Etter den kalde krigens slutt har romfart vært mer rettet mot samarbeide mellom land, for eksempel med Den internasjonale romstasjonen, men i senere tid har land som India og Kina vist en økende vilje til å demonstrere sin tekniske kunnskap gjennom egne oppdrag i rommet.
Vitenskapelig sett har de ubemannede romsondene, robotene og satellittene gitt astronomien uvurderlige data, noe som raskt utviklet kunnskapen om universet og fremfor alt solsystemet. Samtlige planeter i solsystemet har fått besøk av romsonder. Kjente oppdrat ut i solsystemet er for eksempel de sovjetiske Venera-sondene som kartla Venus, de amerikanske tvillingrobotene Spirit og Opprotunity som har undersøkt Mars' overflate lengre enn noen trodde de skulle overleve, europeiske Cassini-Huygens som har gitt oss omfattende kunnskap om Saturn samt Voyager-sondene som har tatt bilder av de ytre planetene og nå er i ferd med å forlate solsystemet. Satellitter som har blitt plassert i baner rundt jorden har også bidratt mye, ikke minst har såkalte miljøsatellitter gitt oss store kunnskaper om selve jorden, men også de mest avsidesliggende delene av universet kartlegges fra jordbundne satellitter. Den mest kjente av disse er Hubble Space Telescope.
Tverfaglige emner
Astronomi og astrofysikk har utviklet flere betydelige interdisiplinære studier som sammenkobler astronomien med andre vitenskaper:
Amatørastronomi
Amatørastronomer observerer objekter og fenomener på himmelen, iblant med utrustning de selv har lagd. Vanlige mål er Månen, planeter, kometer, meteorsvermer, stjerner, stjernehoper, galakser og stjernetåker. En gren av astronomien, amatørastrofotografi, handler om å ta bilder av nattehimmelen. Mange amatører spesialiserer seg på spesifikke objekter, typer objekter eller typer av hendelser som interesserer dem.
De fleste amatører arbeider med synlige bølgelengder, men et mindre antall eksperimenterer med bølgelengder utenfor det synlige spektret. Det kan for eksempel handle om infrarøde filtre på vanlige teleskoper og også bruk av radioteleskop.
Pioneren blant amatørastronomene var Karl Jansky som begynte å observere himmelen ved radiobølgelengder på 1930-tallet. Amatørastronomer benytter enten hjemmelagde radioteleskop eller slike som opprinnelig er konstruert for forskning, men som nå er tilgjengelige for allmennheten (for eksempel One-Mile Telescope).
Amatørastronomene fortsetter den dag i dag å gjøre viktige vitenskapelige bidrag til astronomien. Det er en av få vitenskapelige disipliner hvor amatører fremdeles kan bidra i større omfang. En vanlig oppgave for amatørastronomer er å spane etter ukjente kometer og asteroider samt å gjennomføre regelmessige studier av variable stjerner.
Ubesvarte spørsmål
Selv om astronomien har gjort enorme fremskritt med forståelsen av universet og dets innhold, gjenstår visse viktige uløste spørsmål. For å svare på disse kan det kreves konstruksjoner av nye mark- eller rombaserte instrumenter og nye fremskritt innen teoretisk og eksperimentell fysikk.
Viktorija Teresjtsjuk
Viktorija Teresjtsjuk (født 18. februar 1982) er en ukrainsk moderne femkjemper. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble nummer 23. Hun tok bronse under Sommer-OL 2008.
Georgios Dimitriadis
Georgios Dimitriadis (født 29. juni 1981) er en kypriotisk svømmer.
Han representerte Kypros under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet på 200 meter medley.
Montenegros flagg
Montenegros flagg består av en rød duk med gule kanter med landets riksvåpen i midten av flaggduken. Riksvåpenet viser en gul dobbeltørn som holder et gult septer i høyre klo og et blått rikseple i venstre. Ørnen har et hjerteskjold som er blått med grønn skjoldfot og der det står en gull løve i det blå feltet. Flagget er i størrelsesforholdet 1:2. Riksvåpenet skal utgjøre to tredeler av flaggets bredde. De gule kantene skal utgjøre en tjuedel av flaggets bredde.
Flagget ble innført av parlamentet i Montenegro 12. juli 2004. En ny lov om nasjonalsymbolene, der flagget fastsettes i paragraf fem, ble da vedtatt som et ledd i forberedelsene til full selvstendighet. Motivet i riksvåpen og flagg ble i denne sammenheng forklart med at en gull dobbelthodet ørn var Montenegros riksvåpen under Danilo II (1851–1860), som regnes som grunnleggeren av den montenegrinske staten. Flagget ble første gang offisielt heist 15. juli 2004. Det fortsatte å være Montenegros nasjonalflagg etter at landet brøt ut av unionen med Serbia og erklærte selvstendighet 3. juni 2006.
Tidligere flagg
I tiden da Montenegro var fyrstedømme var det vanligste armefanen et rødt flagg med en gyllen ramme og et kors i midten. Korset representerte St. Georg, skytshelgenen til Montenegro. Fyrsten førte et flagg bestående av en hvit dobbelthodet ørn med en gul løve under på rødt felt innrammet i hvitt. Dette flagget var gitt gule frynser, noe som kan være opphavet til de gule kantene i dagens flagg.
I 1880 innførte Montenegro et eget handelsflagg, en trikolor i de panslaviske fargene rødt over blått over hvitt. I midten av den blå stripen var det plassert et kronet monogram med de kyrilliske initialene HI, for Nikolai I. Med unntak av monogrammet var flagget identisk med Serbias flagg, noe som også har vært tilfelle i senere perioder. I kommunisttiden var Montenegros flagg identisk med Serbias, men trikoloren fikk da tillegg av den jugoslaviske stjernen, en gulkantet rød stjerne.
Først i 1993 innførte Montenegro eget flagg, og for å skille flagget fra Serbias valgte man en lyseblå farge i Montenegros flagg. Størrelsesforholdene ble forandret til 1:3. Likheten mellom Montenegros og Serbias trikolorer er en forklaring på valget av et helt annet motiv for flagget av 2004.
Slips (band)
Slips var et punkrock-band fra Jessheim, etablert i 1979.
Bandet ble startet opp som duo med Espen Dahle og Johnny Halvorsen, som tidligere hadde spilt sammen i Clergymens og The Fzst. I 1980 ble Kjetil Andersen på bass og Hans Petter Baarli på gitar med i bandet, sammen hadde de to spilt i bandet Sprøyters. De varmet opp for De Sjenerte på flere konserter, og inngikk avtale med Curious Tapes om en kassettutgivelse, som aldri ble noe av. Baarli dannet i 1981 bandet Riff Raff med broren, og senere samme år ble Slips oppløst. Baarlibrødrene startet Backstreet Girls i 1984, etter at Riff Raff ble oppløst.
I november 2006 ble Slips gjenforent i anledning bokslipp for Morten Andersens fotobok White Nights i Oslo. I 2007 ga de ut et musikkalbum med sangene fra 1980, både på CD og vinyl.
Wichita County
Wichita County er navnet på to fylker i USA:
Yousaf Raza Gillani
Syed Yousaf Raza Gillani (urdu: ; født 9. juni 1952) var Pakistans tidligere statsminister. Han ble nominert av Pakistans folkeparti (PPP), med støtte fra koalisjonspartnerne Pakistan Muslim League (N), Awami National Party, Jamiat Ulema-e-Islam (F) og Muttahida Qaumi Movement 22. mars 2008. Pakistans nasjonalforsamling valgte han til ny statsminister 24. mars med overveldende flertall.
Pogonoglossus
Pogonoglossus er en slekt av biller i familiegruppen løpebiller.
Yousaf Raza Gillani
Familie og utdannelse
Gillani fikk sin første utdannelse ved La Salle High School (Multan, Punjab).
Pogonoglossus
Utbredelse og økologi
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, Ny-Guinea og Australia.
Yousaf Raza Gillani
Minister og president i nasjonalforsamlingen
Yousuf Raza Gillani begynte sin politiske karriere på plattformen til Pakistan Muslim League under regimet til General Zia-ul-Haqs unntakstilstand i 1978. Han ble med i the Muslim League's Central Working Committee. Han var også et regjeringsmedlem i den 3 år varige regjeringen til Muhammad Khan Junejo. Han var «Minister of Housing and Works» fra april 1985 til januar 1986 og minister for jernbanen fra januar 1986 til desember 1986.
Etter et lite opphold hos Muslim League, ble Gillani del av Pakistans folkeparti (PPP) i 1988 og har siden vært lojal til PPP. I Benazir Bhuttos regjering fra 1988–1990, var Gillani igjen en minister: Turistminister fra mars 1989 til januar 1990 og igjen som «Minister of Housing and Works» fra januar 1990 til august 1990.
Fengsel
Yousaf Raza Gillani ble arrestert 11. februar 2001 under mistanke fra National Accountability Bureau (NAB), regjeringens anti-korrupsjonsbyrå etablert i 1999, etter påstander om misbruk av autoritet mens han var president i nasjonalforsamlingen. Han ble anklaget for å ha leid inn så mange som 600 personer fra sitt valgdistrikt, og skaffet dem offentlige jobber. NAB hevdet at Gillani med dette sørget for tap på Rs 30 million årlig. Han ble dømt av en anti-korrupsjonsrett dannet av president Pervez Musharraf og tilbragte nesten seks år i fengsel.
Rettssaken ble oppfattet av mange som politisk motivert, hans parti PPP, var i opposisjon til President Musharraf, som hadde lagt ut på en kampanje for å få partimedlemmer til å skifte side. Domfellelsen ses på som et merke på lojalitet innenfor PPP. Fengselsstraffen er fordømt av flere personer i landet. Han ble løslatt 7. oktober 2006. Han nektet for at løslatelsen var en del av avtalen mellom PPP og militær-regimet, da den opprinnelige straffen var på 10 års fengsel.
Statsminister
I Parlamentsvalget 2008, slo han lederen for PML-Q Sikandar Hayat Bosan. De to største partiene Pakistan Peoples Party og Pakistan Muslim League (N) ble etter møter mellom Asif Ali Zardari og Nawaz Sharif 21. februar enige om en felles plattform for å danne en ny regjering sammen. Pakistan Peoples Party (PPP) og Pakistan Muslim League (N) signerte så 9. mars en avtale som bestemte sammensetningen av en koalisjonsregjering, der PPP får statsministeren. Partiene ba også president Pervez Musharraf om å kalle inn til møte i nasjonalforsamlingen.
Gillani ble nominert av koalisjonspartiene 22. mars 2008. og han ble så valgt av Pakistans nasjonalforsamling til ny statsminister 24. mars med overveldende flertall. Han tiltrådte stillingen dagen etter. Gilani lovte i en tale til parlamentet 24. mars, da de godkjente han å løslate flere titall dommere som har vært fengslet siden november i 2007. President Musharraf fengslet da dommerne, av redsel for at høyesterett ville underkjenne presidentvalget der han selv ble gjenvalgt.
Tasmanhavet
Tasmanhavet (engelsk: Tasman Sea) er havområdet mellom Australia og New Zealand, og utgjør den sørvestligste delen av Stillehavet. I nord trekkes grensa mot Korallhavet ved 30°S, og i sør trekkes grensa mot Stillehavet langs ei linje mellom den newzealandske Aucklandøya til sørspissen av Tasmania.
Tasmanhavet har fått navnet etter den nederlandske oppdageren Abel Janszoon Tasman, den første europeer som oppdaget New Zealand og Tasmania. Den britiske oppdageren James Cook utforsket Tasmanhavet på sin første oppdagelsesferd i 1770-årene.
Flere øyer ligger i Tasmanhavet, alle tilhørende Australia:
Bridget Jones’ dagbok
Bridget Jones’ dagbok er en roman av den britiske forfatteren Helen Fielding. Den er en fortelling om den 30-årige, forvirrede Bridget Jones, som prøver å få livet opp i en høyere enhet, selv om hun er enslig, røyker og har en stor trang til kalori-telling.
Handlingen er fokusert på Bridgets kjærlighetsliv. Hun bekymrer seg med jevne mellomrom for å dø, og at hun kommer til å bli spist av hunder fordi hun er singel og dette gjør at hennes død ikke kommer til å bli oppdaget umiddelbart. Men hun blir involvert i to romantiske forhold. Den første er med hennes sjarmerende og kjekke sjef Daniel Cleaver, som til slutt er utro sammen med en yngre og mer attraktiv kvinne. Bridgets andre forhold er med advokat Mark Darcy, som hun i utgangspunktet misliker når de blir gjen-introdusert for på en nyttårsfest hvor moren hennes minner dem om at de var lekekamerater i barndommen.
Harmophorus
Harmophorus er en slekt av små, rødlige eller brunlige køllebiller, der mange av artene er knyttet til maur.