cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Salins stil
Salins stil III
Stil III er benyttet i vikingtiden fra omkring 800. I senere tid er det hevdet at stilartene i denne perioden har utviklet seg i forskjellige retninger i forskjellige regioner, slik at det ikke lenger tales om en ensartet stil III. De vanligste ornamentikkstilartene er osebergstil, borrestil, jellingstil, mammenstil og ringeriksstil. Typisk for perioden er at motivene er støpt, ikke risset inn i metallet. Figurene er fortsatt typisk dekket av stiliserte dyreornamenter. I vikingtidens arkeologiske funn opptrer stadig hyppigere importerte gjenstander, både fra De britiske øyer og fra østersjøområdet. Dette faller naturligvis sammen med økt oversjøisk aktivitet (vikingferder).
Kliment Huhtamäki
Kliment (født 1968 i Björneborg i Finland) er prost for Den russisk-ortodokse kirken i Norge.
I 1996 fullførte han teologistudiet i daværende Zagorsk (Sergijev Posad) og i 1997 ble han utnevnt til prest for Norge. Han avla munkeløftet 7. desember 1996.
«Hellige Olga menighet» (Moskvas og hele Russlands patriarkat) i Oslo benytter Vår Frelsers ortodokse kirke.
Tordivelen flyr i skumringen
Tordivelen flyr i skumringen er et norsk eventyr-hørespill for barn på 12 episoder som ble sendt på NRK Radio i 1979. Stykket handler om tre barn i Småland som kommer på sporet av en gammel egyptisk gravstatue. Opplevelsen forvandler hele sommerferien for dem. Stykket er basert på et svensk hørespill fra 1976 av Maria Gripe og Kay Pollak. Den norske versjonen er oversatt av Helge Hagerup.
I 1978 utgav Gripe historien i bokform. Boka ble utgitt på norsk i 1979.
Den ble utgitt på lydbok i 2002.
Handling
Hørespillserien handler om barna Annika, Jonas og David som alle ferierer i Småland i Sverige. De kjeder seg, men i slutten av juli begynner ting å skje. Barna kommer på sporet av en gammel egyptisk gravstatue, føler at en blå blomst prøver å fortelle dem noe, de blir oppringt av en eldre dame de ikke kjenner, som vil spille sjakk med dem gjennom telefonen, et sjakkspill som etter hvert sier noe om de gåtene de står overfor. De begynner å spekulere på om alt det de opplever er tilfeldigheter og slumpetreff, eller er det noe oversanselig som forsøker å lede dem.
Oslo (album)
Oslo er et musikkalbum med Lars Lillo-Stenberg, utgitt i 2000. Albumet lå seks uker på VG-lista og endte med sjetteplass som høyeste plassering.
Adrigole
Adrigole (irsk: Eadargóil, betydning «Mellom to viker») er en landsby i grevskapet Cork i Irland. Den ligger på Bearahalvøya, sørvest i grevskapet. Den er sentrert ved krysset mellom R572 og R574 regionale veier. I henhold til folketellingen i 2016 har landsbyen, inkludert lokale valgdistrikt, en befolkning på 452 innbyggere.
Beskrivelse
Adrigole er en spredt landsby som ligger rundt 9 km langs den nordvestlige bredden av Bantrybukta ved den naturskjønne sørkysten av Bearahalvøya. Hungry Hill (687 m) ruver over den med to innsjøer. Hungry Hill er den høyeste av Caha-området som utgjør ryggraden på halvøya, og ga navnet til Daphne du Mauriers roman Hungry Hill (1943) om de lokale kobbergruvebaronene på 1800-tallet. Det er også fjellet Adrigole Mountain og Healy Pass (334 m) i nærheten.
Fasiliteter og økonomi
Hovednæringene i området er fiske, oppdrett og turisme. Landsbyen har en butikk kjent lokalt som «Peg's Shop», som også tilbyr begrensede posttjenester. Det er også to puber og en katolsk sognekirke. Området betjenes av to nasjonale skoler, en i krysset mellom Healy Pass Road R574 og hovedveien Glengarriff - Castletownbere R572, og den andre lenger nordøst ved Trafrask.
Historie
I den siste uken av mars 1927 ble Daniel O'Sullivan, hans kone og to av barna hans funnet døde i sitt hjem i Clashduff i Adrigole. De hadde sultet i hjel. Dette inspirerte Peadar O'Donnell til å skrive et skuespill under tittelen Adrigoole, med handling flyttet til Donegal.
Villa Solbacken
Villa Solbacken er en villa beliggende like nord for Djurgårdsbrunnskanalen ved Djurgårdsbrunn på Djurgården (formelt bydelen Ladugårdsgärdet) i Stockholm, tidligere kjent som bosted for prins Bertil og prinsesse Lilian.
Oxylopsebus
Oxylopsebus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Villa Solbacken
Fra denne plassen kunne man holde oversikt over Djurgårdsbrunnsbron og her lå tidligere en såkalt kuskevilla. I 1930 ble den nåværende villaen reist av direktør Gunnar Rooth i funksjonalistisk stil etter tegninger av arkitekt Ragnar Hjorth med store selskapsrom og representativ hovedentré. Huset ble først kalt for Villa Backen, men navnet ble senere endret til Villa Solbacken. I 1939 ble huset overtatt av friherrinnen Hermine von Essen med make og i 1949 flyttet prins Bertil og Lilian (da Craig) inn.
Oxylopsebus
Utseende
En middelsstor, slank, blank, mørkbrun trebukk med reduserte dekkvinger. Antennene er tynne og omtrent så lange som kroppen. Hodet har litt utstående fasettøyne og er noe bredere enn pronotum. Dette er lengre enn bredt, bredest bakerst, stegvis avsmalnende forover, den fremre delen danner en nokså lang, jevnbred "hals". Dekkvingene er tilspissede, og møtes i sømmen bare helt foran, bakover mer og mer sprikende, spissen når til omtrent to tredjedeler av bakkroppens lengde. Beina er nokså lange med noe klubbeformede lår.
Villa Solbacken
Prins Bertil testamenterte villaen til sin grandnevø prins Carl Philip, dog med forbehold om at prinsesse Lilian skulle få fortsette å bruke villaen livet ut, og hun bodde i villaen til hun gikk bort i 2013, 16 år etter prins Bertil. I dag bor prins Carl Philip der sammen med sin kone og deres to sønner.
Oxylopsebus
Utbredelse
Arten er bare kjent fra Bolivia.
Stuttsmåarve
Stuttsmåarve er en liten fjellplante i nellikfamilien.
Den er en lav, flerårig urt som vokser i små tuer bygget opp av flere bladrosetter. Den blir sjelden høyere enn 3 cm. Bladene er spisse og glatte. Den ligner på slektningen jøkularve, men kan skilles på at blomstene som regel er femtallige. Arten vokser på fuktig berg og grus, ofte ved snøfonner, på kalkholdig grunn.
Stuttsmåarve har en amfiatlantisk utbredelse; det vil si at den finnes i nordlige strøk på begge sider av Atlanterhavet. Arten forekommer i Canada og på Vest-Grønland, ett sted på Øst-Grønland, Island, Jan Mayen, Svalbard, Norge og Nord-Sverige. På det norske fastlandet opptrer stuttsmåarve som en bisentrisk fjellplante. Arten har et sørlig utbredelsesområde i Jotunheimen, Dovrefjell og Trollheimen, og et nordlig utbredelsesområde fra Saltdal til Nordkapp. De fleste funnene i Nord-Norge er gjort i Troms.
Utbredelsen gjør at botanikerne har ment at stuttsmåarve har overlevd istiden i lokale refugier. Molekylærgenetiske studier har stort sett bidratt med argumenter mot denne såkalte overvintringsteorien. I 2011 ble det likevel publisert en artikkel der det hevdes at stuttsmåarve må ha overlevd siste istid i refugier et sted i det sørlige Skandinavia.
Blasonering
Blasonering (engelsk blazon og fransk blasonnement) og verbet å «blasonere» er spesielle metoder for å beskrive heraldiske våpen. Slike våpenbeskrivelser kalles også å «gi en definisjon» av et bestemt våpen, særlig i forbindelse med fastsetting av kommunevåpen og i bruksreglene for disse
Formålet med blasonering er å lage en beskrivelse bare av et våpens abstrakte innhold, dvs våpenets farger, de såkalte «tinkturer», figurer og sammensetninger av disse. Et våpens konkrete formgivning i en tids- og stedsbestemt stil eller design, skal ikke være med i en blasonering. Heller ikke skjoldets form tas med. Det blir forutsatt at den som leser en blasonering og vil avbilde våpenskjoldet på grunnlag av blasoneringen, er kjent med både blasonering som beskrivelsesmetode og den heraldisk stiliseringsteknikken, for eksempel for løver, ørner, liljer, tårn, stjerner og så videre.
Rekkefølge
I en blasonering brukes en egen setningsbygning, egne faguttrykk for figurer og disses plasseringsmåter (terminologi), en bestemt rekkefølge for våpenets enkelte deler, en spesiell angivelse av hvordan figurer er plassert i forhold til hverandre og en egen bruk av tegnsetting. Rekkefølgen i en blasonering er:
Idealet er at blasoneringen skal være så kortfattet som mulig og samtidig så klargjørende at den gir alle nødvendige opplysninger for å kunne gjengi og avbilde våpenet. Eksempel: Blasoneringen «på rød bunn en gull ring» (Ringerikes kommunevåpen) forteller at våpenet består av et skjold med en tydelig rød bunnfarge, det vil si ikke lyserød eller fiolett. Den eneste figuren i våpenet er en sirkelrund ring som er gjengitt så stor og bred at det også på avstand er tydelig at det dreier seg om en ring. Fargen på ringen skal helst virke som den er av gull. Metallet gull kan alternativt gjengis som gult, men da verken for lys eller for orange farge.
Blasoneringer av denne typen kjennes fra 1200-tallet på normannisk språk. De fins i såkalte «våpenruller» som er bevart i avskrifter i Frankrike og England. Kortfattede blasoneringer finnes også fra tyske og skandinaviske områder i middelalderen. Senere ble blasoneringene mer omstendelige og nærmet seg vanlige beskrivelser. Bruken av kortfattede beskrivelser forsvant ikke helt i dansketiden, og ble mer vanlig fra 1800-tallet.
Nye norske våpen for stat og kommune blir fastsatt som blasoneringer. De våpentegninger som følger med, blir bare ansett som korrekte eksempler på hvordan våpenets innhold kan bli utformet i avbildninger.
Capetoxotus
Utseende
En middelsstor, avlang, matt brun trebukk. Oversiden er kraftig punktert. Antennene er ganske kraftige, noe lengre enn kroppen. Pronotum er firkantet med en liten pigg på hver side. Dekkvingene er avasmalnende bakover. Beina er middels lange, lårene litt fortykkede.
Utbredelse
Arten er utbredt i Sør-Afrika.
Kjemikalieregelverket REACH
Det europeiske kjemikalieregelverket REACH er en EU-forordning som er gjeldende i Norge gjennom EØS-avtalen. Regelverket krever at importører eller produsenter av kjemikalier må dokumentere stoffets egenskaper før det kan importeres eller produseres. REACH omfatter også detaljerte retningslinjer for risikovurdering av kjemikalier.
Oversikt og innføring
REACH står for Registration, Evaluation, Authorisation and Restriction of Chemicals, og omhandler altså regulering, vurdering, godkjenning og begrensning av kjemikalier.
REACH-regelverket trådte i kraft i 1. juni 2007 og fases gradvis inn fram mot 2018. Alle stoffer som ble importert eller produsert i mengder over 1000 tonn/år måtte registreres innen 1. desember 2010, stoffer i mengder over 100 tonn/år måtte registreres innen 1. juni 2013 og innen 1. juni 2018 må alle stoffer som produseres eller importeres i mengder over 1 tonn/år registreres. I tillegg måtte stoffer som ble klassifisert som særlig bekymringsfulle registreres innen 2010-fristen.
Det europeiske kjemikaliebyrået, ECHA, spiller en sentral rolle i REACH-systemet, og danner ved siden av registrering og godkjenning, utgangspunkt for en omfattende kunnskapsutvikling og utveksling. Norge er med i ECHA på linje med EUs medlemsland.
Virksomheter som produserer eller importerer farlige kjemikalier vil under REACH måtte registrere disse ved ECHA for å få tilgang til EU/EØS-markedet. Målet er at alle kjemiske stoffer etter hvert skal registreres og vurderes gjennom REACH-systemet.
Dokumentasjonskrav og evaluering
Kravene til dokumentasjon øker med produksjonsmengde. For alle stoffer som produseres eller importeres i mengder mellom 1 og 10 tonn/år pr. produsent kreves dokumentasjon på stoffets egenskaper, stoffets klassifisering, informasjon om bruk og veiledning om sikker bruk. Kravene til dokumentasjon øker når mengden overstiger henholdsvis 10, 100 og 1000 tonn/år pr. produsent. For de høyere produksjonsnivåene er det krav til at det er gjennomført standardiserte dyreforsøk for å avdekke eventuelle helse- og miljøfarer.
Den innsendte dokumentasjonen vurderes av fageksperter på oppdrag fra ECHA. Dersom den innsendte dokumentasjonen viser uakseptabel risiko for mennesker eller miljø kan bruk av et kjemikalie begrenses gjennom REACH-systemet. Dette skjer enten gjennom at det innføres krav til særskilt godkjenning for bruk av stoffet, eller ved forbud mot produksjon eller import av stoffet i EU/EØS-området.
Andy Hayward
Andy Hayward (født 22. juni 1985) er en newzealandsk landhockeyspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han endte på niendeplass med det newzealandske landslaget.
Arianna Fontana
Arianna Fontana (født 14. april 1990 i Sondrio) er en italiensk skøyteløper som deltok i De olympiske vinterleker i 2006 i Torino, 2010 i Vancouver og 2014 i Sotsji.
Fontana vant en olympisk bronsemedalje i kortbaneløp på skøyter under Vinter-OL i 2006 i Torino. Hun var med på det italienske laget som kom på tredjeplass på 3000 meter stafett bak Sør-Korea og Canada.
Fire år senere, under Vinter-OL i 2010 i Vancouver, vant hun en ny bronsemedalje i kortbaneløp. Hun ble nummer tre på 500 meter for damer bak Wang Meng fra Kina og canadiske Marianne St-Gelais.
Hun tok gull, sølv og bronse under Vinter-OL 2018.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, tok hun ett gull og to sølv.
Nes kirke
Det er flere kirker med dette navnet:
Den ukrainske gresk-katolske kirke
Den ukrainske gresk-katolske kirke (eller ukrainsk-katolske kirke) er én av den katolske kirkens 23 særkirker. Kirken følger den bysantinske ritus og bruker kirkeslavisk og ukrainsk som liturgisk språk, og anerkjenner paven som religiøst overhode. Den ukrainske gresk-katolske kirke har omtrent 4 300 000 tilhengere, hovedsakelig i Ukraina, Sør- og Nord-Amerika. Dermed er ukrainske den største katolske særkirken etter den romersk-katolske.
Åtte prosent av den ukrainske befolkningen er ukrainsk gresk-katolsk. Kirken er dermed mindre enn den russisk- og ukrainsk-ortodokse kirke (til sammen 65 %), men større enn den katolske kirke som følger latinsk ritus (2 %).
Særkirkens overhode er storerkebiskopen av Kiev-Halytsj, for tiden Svjatoslav Sjevtsjuk (siden 2011).
Den russisk-ortodokse kirkes forhold til Den ukrainske gresk-katolske kirke, som under Sovjetunionen fram til 1989 var tvangsammenslått med Den russiske-ortodokse kirke, og fungerte uavhengig som en undergrunnskirke og for ukrainere i utlendighet, beskrives som et ønske om å presse situasjonen tilbake til det den var før 1989. 'Russkiy Mir' - The 'Russian world' meets Ukrainian politics and Vatican diplomacy www.pillarcatholic.com Anatolii Babynskyi, 03.03.2022 sitat:During a 2009 visit to Ukraine, Patriarch Kirill of Moscow described in a sermon Ukrainian Greek Catholics as people who tried “to change people's lives by force, to change their culture, their faith, their national identity.” Kirill’s point was clear: Ukrainian culture and identity belongs to the “Russian world,” and Ukrainian Greek Catholics have interfered with that. Not wanting to resolve mutual historical disagreements with the Ukrainian Greek Catholics directly, the Moscow Patriarchate has sought to solve its problem with the hands of the Vatican. Since the 1990s, almost all efforts of the ROC in the Catholic-Orthodox dialog were focused on the solution of “the uniate question” — namely, the ecclesiological and cultural problems posed for the ROC by the existence of the Ukrainian Greek Catholic Church. Taking advantage of the Vatican’s desire to continue dialoguing with the Russian Church, the leadership of the Moscow Patriarchate aimed to push the Vatican toward a return to the situation pre-1989, when the Ukrainian Greek Catholic Church was officially banned in the USSR and existed after 1946 only in the underground and in the diaspora. After the annexation of Crimea, and on the eve of the visit of Vatican Secretary of State Cardinal Pietro Parolin to Moscow in 2017, Metropolitan Hilarion Alfeev, who is effectively the Minister of Foreign Affairs for the Moscow Patriarchate, once again reiterated that “the most painful problem in relations between our Churches is the Union, which has been causing serious harm to Orthodox-Catholic relations in general for centuries.” [ed. note: “the Union” refers to the Union of Brest, the 1596 decision which created the Ukrainian Catholic Church.]
Struktur
Den ukrainsk-katolske kirke er organisert i 25 eparkier (bispedømmer), hvorav sju er (metropolitan)erkeeparkier (kursivert i listen; kirkeprovinser er fremhevet i fet). I tillegg kommer fire eksarkater (mindre skrifttype i listen).
Historie
På initiativ fra kong Sigismund III av Polen inngikk seks ortodokse eparker i 1593 en union med den katolske kirke. Deres område i dagens Ukraina lå den gang politisk under Polen og kirkelig under den økumeniske patriark av Konstantinopel. Metropolitanbispedømmet Kiev ble setet for den ukrainsk-katolske kirkens overhode. Etter at Kiev hadde falt til Tsar-Russland i 1667, ble metropolitt av Kiev en ren ærestittel for kirkens overhode, som ble valgt blant eparkene. Etter Polens tre delinger ble eparkiet Lviv (polsk Lwów) i 1808 opphøyet til metropolitanbispedømme over de ukrainsk-katolske eparkiene. Kirkens overhode førte fra da av tittelen metropolitt av Lviv.
Etter andre verdenskrig og Ukrainas innlemmelse i Sovjetunionen ble den ukrainsk-katolske kirke tvangsforent med den russisk-ortodokse, og biskopene samt mange andre troende ble arrestert. Metropolitten av Lviv, Josyp Ivanovytsj Slipyj, ble i 1963 løslatt og utvist. Mens han levde i eksil i Vatikanstaten, ble han av pave Paul VI i 1975 utnevnt til storerkebiskop av Lviv. 1990 kunne Slipyj vende tilbake til sitt bispesete i Lviv. Storerkebiskop Ljubomyr Huzar flyttet i 2005 bispesetet til Kiev og tok tittelen storerkebiskop av Kiev og Halytsj.
Lord Chumley
Handling
Etter at Gasper La Sage og hans medhjelper, Blink Blunk, blir løslatt fra fengselet legger de planer for et nytt ran. Men opplegget, som krever at La Sage poserer som en velstående gentleman, mislykkes. Blunk blir arrestert, men La Sage går fri. En tid senere reiser La Sage til England hvor han utpresser løytnant Hugh Butterworth, en offiser som unnlot å sende penger beregnet på enken til en med-offiser, og som skylder La Sage penger på grunn av spillegjeld.
Primas
Primas (av latin primus = «den første») er en kirkelig tittel som brukes i noen land på én av landets erkebiskoper. Tidligere innebar tittelen reelle kirkerettslige fullmakter: Slik som en metropolitan(erke)biskop var overordnet de andre biskopene i kirkeprovinsen sin, var primasen overordnet de andre erkebiskopene i landet sitt. I dag er tittelen en ren æresbetegnelse, som er knyttet til et lands eldste og/eller viktigste erkebispesete.
Tittelen brukes fremfor alt i den romersk-katolske kirke. Frankrikes primas er f.eks. erkebiskopen av Lyon, landets eldste bispesete. Også de anglikanske kirkene bruker tittelen. I Den engelske kirke er erkebiskopen av Canterbury "primas av hele England" mens erkebiskopen av York er "primas av England".
I Den norske kirke ble biskopen i Oslo fra 1817 tidvis uformelt betegnet som primas – i den betydning at denne biskopen var fast ledende biskop. I perioden 1917 – 1998 var Oslo biskops lederrolle basert på årlige valg som formann (fra 1932 betegnet som preses) i bispekollegiet. Siden 1998 har biskopene valgt henholdsvis Møre, Nidaros, Agder og Borg biskoper som preses. I 2011 fikk Den norske kirke et nytt bispeembete som skal være fast ledende biskop, med base i Nidaros. Etter tradisjonen kan dette embetet betegnes som primas, men Den norske kirke har valgt å beholde betegnelsen preses eller ledende biskop. Funksjonsbeskrivelsen vil fortsatt være primus inter pares, for å markere at preses ikke er kirkerettslig overordnet de andre biskopene.
Boise (Idaho)
Boise er hovedstaden og den største byen i den amerikanske delstaten Idaho. Byen har 205,671 innbyggere (2010). Boise er også fylkessete i Ada County. Boise Metropolitan-område har 616,500 (2005) innbyggere og er det største metropolitan område i Idaho. Boise er den 104. mest befolkede byen i USA. Byen ligger på 49 grader nord, som tilsvarer samme beliggenhet som London. Sammenlignet med London har Boise et kaldere klima enn London.
5 km sør for byen ligger Boise lufthavn.
Ustetind
Ustetind er en fjelltopp i Hol kommune i Viken fylke. Fjelltoppen ligger på Hardangervidda, rett sør for Ustaoset og nær Geilo og har vært et viktig punkt i den triangulære oppmålingen av Norge. Ustetind er 1376 meter over havet og er et mye brukt turmål i Hol kommune. Fjelltoppen er tilgjengelig for fotturister via lette turstier, fra Ustaoset, Geilo eller fra Tuvaseter. På snøføre er Ustetind tilgjengelig via skiløyper.
Oppmålinger
Ustetind har vært et viktig trigonometrisk punkt under oppmåling en av Norge. Punktet har inngått i landsdekkende førsteordens nett over Norge, brukt til kartproduksjon.
Førsteordensnettet i Norge var landsdekkende og skulle danne grunnlag for all oppmåling av landområder, i ulik målestokk. Det består av flere hundre punkter, oftest på fjelltopper, med siktlinjer til hverandre. Ved hjelp av triangulering kan man i et slikt nett beregne avstander svært nøyaktig. Triangulering er praktisk anvendt geometri til avstandsmåling ved hjelp av kjente lengder og vinkler i trekanter. En lengde måles nøyaktig på et synlig sted langs en vei eller jernbane. Vinklene i trekantene måles, og danner grunnlag for en konstruksjon. Regionale og lokale nett (av trekanter) dannet grunnlag for konstruksjon av detaljer.
Ustetind ble første gang brukt av til kartkonstruksjon i 1845 av Nicolai Storm Wergeland da Norges geografiske oppmåling foretok den første oppmålingen av Jotunheimen. Trolig ble det bygget en varde på Ustetind i den forbindelse.
I 1897 beskrives Ustetind med førsteordens varde med jernbolt i midten. Varden ble murt opp i 1899. I 1909 ble det målt ved varden, og dette var tredje året den moderne triangulering en fant sted.
Sommeren 1968 ble det målt avstander i førsteordensnettet med elektromagnetisk avstandsmåler. I 1978 ble de første målinger med satellitteknologi utført. Ustetind var en av tre førstordenspunkter i måleprogrammet den sommeren. Ustetind inngikk også i trianguleringer for økonomisk kartverk i 1961 og i 1969/1970.
Fredning av varden og fastmerker
Ustetind varde samt fastmerker i fjellet ble fredet ved forskrift av 9. november 2011. Riksantikvaren begrunnet fredningen slik:"«Ustetind varde er et viktig trigonometrisk punkt brukt i kartlegging og oppmåling av Norge siden 1845. Ustetind varde var et av de første stedene det ble målt med satelittteknologi i Norge, da den ble målt sommeren 1978. Ustetind varde er et førsteordens punkt i det landsdekkende førsteordensnettet. Førsteordensnettet skulle danne grunnlag for all oppmåling i ulik målestokk i Norge. Det består av flere hundre punkt med siktlinjer til hverandre. I nettet måler man lange avstander meget nøyaktig ved hjelp av triangulering, som er avstandsmåling ved hjelp av kjente lengder og vinkler i trekanter. Førsteordensnettet ble erstattet av det moderne stamnettet, som ble målt opp med GPS-teknologi mellom 1994.»"
Peter Sarstedt
Peter Eardley Sarstedt (født 10. desember 1941 i Delhi i India, død 8. januar 2017 i Sussex i England) var en britisk sanger, instrumentalist og låtskriver. Selv om musikken hans blir klassifisert som popmusikk, hadde han mer ballader med røtter i folkemusikk, enn i tradisjonell rock and roll. Han var mest kjent for å ha skrevet og fremført sangen «Where Do You Go To (My Lovely)?», som toppet UK Singles Chart i 1969. For den låten vant Peter Sarstedt den britiske musikkprisen Ivor Novello Awards. Sangen ble Peter Sarstedts største hit.
Bakgrunn
Peter Sarstedt ble født i Britisk India som sønn av britiske kolonialembedsfolk. Foreldrene Albert James Sarstedt og Coral Byrne  hadde hatt opplæring som klassiske musikere.
Peter Sarstedt gikk på Victoria Boys' School, en kostskole i Kurseong i distriktet Darjeeling i West Bengal, der hans foreldre drev en teplantasje.
I 1954, noen år etter at India ble uavhengig, vendte familien tilbake til England. Faren hadde reist på forhånd.
Peter var bror til sangerne Eden Kane (Richard Graham Sarstedt) og Robin Sarstedt (Clive Robin Sarstedt) som opptrådte og spilte inn plater som "The Sarstedt Brothers".
Karriere
Peters største suksess var i 1969 med «Where Do You Go To (My Lovely)?», som han viet til en Marie-Claire. Den var inspirert av Marie-Claire som var født i en fattig familie, men som ble en del av det Europeiske jet set. Sangen var ikke bare influert av den gryende rock/pop-bevegelsen, men viser også tydelige elementer fra de franske chansons.
Fra midten av 1970-årene kom også broren Robin på hitlistene.
Sangen «The Last of the Breed» fra albumet England’s Lane (1997) har som undertittel Lovely 2 og griper på nytt tilbake til bakgrunnshistorien til hans gamle slager «Where Do You Go To (My Lovely)?» rundt hovedskikkelsen Marie-Claire.
I løpet av sin karriere skrev Sarstedt mer enn hundre sanger.
Bogerudslyngen (Oslo)
Bogerudslyngen (1–41, 2–42) er en vei på Bogerud i Bydel Østensjø i Oslo.
Veien er en sidevei til Bogerudveien, og både begynner og slutter i denne. Bogerudslyngen fikk navnet sitt i 1971, og består av småhus og rekkehus.
Cândido Mota
Cândido Mota er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Nephilidae
Nephilidae er en gruppe (familie) av edderkopper som tilhører undergruppen Entelegynae i gruppen Araneomorphae. Disse store og imponerende edderkoppene bygger nett som kan bli flere meter i diameter i varme områder.
Utseende
Hunnene er store til meget store (kroppslengde opptil 40 mm), langbeinte edderkopper, beina har ofte hårdusker rundt leddene. Forkroppen er forholdsvis liten, bakkroppen avlangt firkantet eller mer avflatet. De har åtte små øyne som er ordnet på to tverr-rader. Hos slekten Nephila har øynene et reflekterende lag som gjør at de skinner om man lyser på dem med en lykt om natten. De er ofte ganske fargerike med gult, oransje og svart som vanlige farger. Hannene er bare en brøkdel av hunnenes størrelse, vanlig ca. 1/4 av lengden til hunnen, men hos én art er hunnen i gjennomsnitt nesten 10 ganger så lang som hannen.
Levevis
Disse edderkoppene bygger svære hjulnett som kan bli flere meter i diameter. Silken de lager har en gyllen farge når den er nyspunnet. Hunn-edderkoppen sitter selv i midten av nettet. Nettene til de største artene er så sterke at de en sjelden gang kan fange små fugler, som blir spist av edderkoppen. Hannen er svært mye mindre enn hunnen og lever mer eller mindre som en parasitt i hennes nett. Det har blitt spekulert i om hannene hos disse artene er så små for at de ikke skal være bryet verdt for hunnene å spise. En nylig publisert analyse (Kuntner & Coddington 2009, ) fremhever at i de gruppene som har stor størrelsesforskjell mellom kjønnene er det hunnene som er påfallende store, ikke hannene som er påfallende små, det er dermed hunnenes størrelse som trenger en forklaring. I tillegg til hannen er det ofte flere andre arter av små edderkopper som lever i Nephila-hunnens nett og stjeler fra hennes bytte.
Utbredelse
Familien er utbredt i tropiske og subtropiske områder over hele Jorden. De mangler i Europa.
Systematisk inndeling
Gruppen ble tidligere ofte regnet til familien hjulspinnere.
Nereus (andre betydninger)
Nereus, i gresk mytologi, var den eldste sønnen til Pontus og Gaia.
Nereus kan også peke til:
Nereus (undervannsfarkost)
Nereus er en fjernstyrt undervannsfarkost.
I 2009 ble den fjernstyrte undervannsfarkosten Nereus sendt ned i Challengerdypet i Marianergraven, og da ble bunnen nådd. Nereus er designet og utrustet til å kunne klare det høye trykket på det dypeste punktet. Ubåten nådde derfor i mai 2009 ned i en dybde av 10902 meter, nær den totale dypbde på 10911 meter. Den tilbrakte 10 timer på bunnen, og med seg opp hadde den bunnprøver som inneholdt liv. Det høye trykket i dyphavet er årsaken til at vi ikke vet mye om livet der, men med Nereu åpnes nye muligheter for utforskning av dybhavet.
Eumenes II av Pergamon
Etter freden i Apamea i 188 f.Kr. overtok Pergamon regionene Frygia, Lydia, Pisidia, Pamfylia, og deler av Lykia fra sine romerske allierte fordi Roma ikke hadde noe ønske om å administrere territorier i Lilleasia, men heller ønsket en sterkere sammenslutning som kunne demme opp mot eventuell framtidig ekspansjon fra Selevkideriket.
Eumenes falt senere i unåde hos romerne etter at de mistenkte ham for å ha konspirert med Perseus av Makedonia, og de gjorde i 167 f.Kr. et mislykket forsøk på å innsette Eumenes’ bror Attalus II Filadelfos til ny konge i Pergamon. Eumenes ble også nektet innreise til Roma for å føre sin sak der.
Eumenes er kjent for å stå bak utvidelsen av biblioteket i Pergamon, et av de store bibliotekene i antikken. Han fikk også bygget en stoa på Akropolis i Athen.
Eumenes var gift med Stratonice av Pergamon, datter av kong Ariarathes IV av Kappadokia og hans hustru Antiochis. De hadde sønnen Attalus, men da sønnen var mindreårig ved Eumenes’ død i 159 f.Kr. ble tronen overtatt av Eumenes’ bror Attalus II som etter vanlig skikk giftet seg med enken Stratonice.
Taraka
Taraka (Bayan ng Taraka) er en kommune på Filippinene. Kommunen ligger på øya Mindanao og tilhører provinsen Lanao del Sur. Folkemengden var i 2015 på 23,644 innbyggere.
I april 1904 ble slaget ved Taraca utkjempet mellom moroer og amerikanere.
Prosjekt Innlandsuniversitetet
Prosjektet ble finansiert av de tre høgskolene, de to fylkeskommunene, enkelte kommuner i regionen, Eidsiva Energi og Hamar Energi Holding AS. Totalt var det skutt inn i overkant av 183 millioner kroner, som ble samlet i Kompetanse-, Universitets- og Forskningsfondet for Innlandet AS (KUF-fondet). Fondet hadde som mål å få på plass en fondskapital på 300 millioner kroner.
27. juni 2012 ble prosjektet avsluttet, da høgskolene ikke ble enige om organiseringen. I februar 2013 ble likevel diskusjonene tatt opp igjen, da uten Høgskolen i Hedmark, om å få etablert et universitet i Oppland.
Etter at det i 2015 ble bestemt at Høgskolen i Gjøvik skal inngå i NTNU fra 1. januar 2016, var et universitet i Innlandet, slik det opprinnelig var tenkt, ikke lenger aktuelt.
Etter fusjonen mellom Høgskolen i Hedmark og Høgskolen i Lillehammer til Høgskolen i Innlandet 1. januar 2017, ble imidletid tanken om et innlandsuniversitet gjenopptatt. Søknad om universitetsstatus ble overlevert NOKUT 17. desember 2018.
Norgeshistorie.no
Norgeshistorie.no er et nettsted opprettet av Institutt for arkeologi, konservering og historie (IAKH) ved Universitetet i Oslo. Nettstedet har per 2021 over 600 forskningsbaserte artikler, og rundt én million besøkende i året.
Bakgrunn
Nettstedet forteller Norges historie fra steinalderen til i dag. Artiklene er delt inn i 19 tidsepoker, som igjen er inndelt tematisk.
Artiklene er skrevet av norske historikere og arkeologer, de fleste ansatte ved UiO, men også fagfolk utenfra har skrevet flere artikler. Flere bidrag kommer også fra arkeologer ansatt ved Kulturhistorisk museum. Norgeshistorie.no er ikke et leksikon, men et samleverk om norsk historie på nett.
Norgeshistorie.no er finansiert av UiO og Fritt Ord. Nettstedet ble i 2016 tildelt Universitetet i Oslos forskningsformidlingspris.
A Happening in Central Park
A Happening In Central Park er det første konsertalbumet til artisten Barbra Streisand. Den ble spilt inn i Central Park i New York i juni 1967 foran et publikum på 135 000 mennesker. Konserten ble sendt på CBS som en av Streisands TV-spesialer i 1968.
Musikkalbumet nådde 30.-plass på USAs albumliste og solgte til gull med 500 000 eksemplarer.
STI-skolen
STI-skolen er en yrkesskole i Aasiaat på vestkysten av Grønland.
De tilbyr utdanning innen:
Elevene får både teoretisk undervisning og yrkespraksis, og de ulike retningene er fra 2- til 4-årig.
De deler delvis lokaler med Piareersarfik.
Jan Olof Olsson
Jan Olof Lennart Olsson, ofte benevnt med signaturen Jolo (født 30. mars 1920 i Stockholm, død 1. mai 1974 i Hjärnarp, Kristianstads län, var en svensk journalist og forfatter.
Biografi
Olsson var gift med forfatteren Margareta Sjögren-Olsson. De skrev flere bøker sammen, fremst reiseskildringer fra USA, England og Irland. Paret fikk døtrene Elizabeth og Vibeke, den sistnevnte ble også forfatter.
Jolo hadde lest historie ved Stockholms högskola. Han hadde ett spesielt interesse for første verdenskrig, noe som resulterte i bøkene 1914, Den okände soldaten og den posthumt utgitte Rivna fanor. Han skrev de seks første bind i bokserien 20:e århundradet, den fotografiske årboken Kamera 1955–74, en rad reisebøker samt holdt en rekke kåserier, ikke minst fra oppveksten i Birkastan i Stockholm. Han er begravd på Lidingö kyrkogård.
Jolosällskapet som ble opprettet for hans minne i 1997 deler årlig ut Joloprisen.
Warszawa erkebispedømme
Warszawa er et katolsk erkebispedømme. Det bor 1,4 millioner katolikker i bispedømmet.
Historie
Etter Wienerkongressen (1815) ble Warszawa i 1818 opphøyet til erkebispedømme for «Kongress-Polen». Det ble dermed metropolitanbispedømmet for Augustów, Kraków, Płock og Włocławek (overført fra Gnieznos kirkeprovins); Lublin (overført fra Lwóws kirkeprovins); samt Sandomierz og Siedlce (nyoppretta i 1818). Kraków ble imidlertid eksemptert i 1880 og opphøyet til erkebispedømme etter første verdenskrig. Samtidig ble Kielce bispedømme, som hadde blitt gjenopprettet i 1882, flyttet fra Warszawas til Krakóws kirkeprovins. Også Włocławek bispedømme ble flyttet tilbake til Gnieznos kirkeprovins. Til gjengjeld ble Łódź bispedømme opprettet som et nytt suffraganbispedømme av Warszawa.
1992 ble Łódź og Lublin opphøyet til erkebispedømmer, og Sandomierz og Siedlce overført til Lublins kirkeprovins. Samtidig ble Warszawa-Praga bispedømme utskilt fra Warszawa bispedømme.
Maulia
Maulia er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
Phalotini er middelsstore (ca. 1 centimeter), slanke trebukker, fargen varierer en god del, men overflaten er ganske matt.
Ole Eirik Ree
Ole Eirik Roven Ree (født 13. mai 1976) er en norsk cellist, hovedsakelig innen kammermusikk.
Han har studert ved Barratt Due musikkinstitutt og tok senere doktorgrad ved Mason Gross School of the Arts. Han har spilt med Oslo Camerata, Fartein Valen Kvartetten og Kristiansund Festivalkvartett.
Sammen med fiolinistene Henning Kraggerud og Bård Monsen og bratsjist Lars Anders Tomter ga han i 2009 ut Ysaÿe –String Trios med musikk av den belgiske fiolinisten og komponisten Eugène Ysaÿe. For albumet ble de nominert til Spellemannprisen 2009 i klassen klassisk.
Ree underviser for tiden ved Barratt Due musikkinstitutt.
Jasper County (Illinois)
Jasper County er et fylke i den amerikanske delstaten Illinois. Administrasjonssenteret ligger i Newton.
Endolitt
Endolitter er organismer, ofte ekstremofile, som lever i for eksempel stein eller korall. Endolitter har blitt funnet på havdyp så store som tre kilometer,, men også i overflatesteiner i ekstremt tørre og kalde områder, som i Antarktis..
Driva (Jølster)
Driva er ei elv og et vassdrag i Jølster kommune i Sogn og Fjordane. Den er ei sideelv til Stardalselva, som den løper sammen med 2 kilometer nordvest for Fonn og 10 km øst for Klakegg. Driva har utspring fra Storevatnet mellom Oldedalen og Stardalen.
Beck – I stormens øye
Beck – I stormens öga er en svensk-norsk-tysk-dansk-finsk thriller fra 2009 regissert av Harald Hamrell. Manuset ble skrevet av Cilla og Rolf Börjlind. Dette var første film i den fjerde sesongen med Peter Haber og Mikael Persbrandt i hovedrollene.
Kirsti Eline Torhaug spiller rollen som Kim Reeshaug. Helena Lindblad på Dagens Nyheter skrev følgende om hennes innsats: «Kirsti Torhaug med sin sterke personlighet er et velkomment tilskudd som den angerfulle aktivisten Kim...»
Filmen ble utgitt på DVD i Sverige 11. februar 2010.
Handling
Martin Beck og hans kollegaer blir koblet inn etter funnet av et brent kvinnelik i jakten på en gruppe fredelige miljøforkjempere som i stedet viser seg å bedrive terrorisme over landegrensene. Utredningen blir vanskeliggjort av at SÄPO mistenker Gunvald Larsson for å være innblandet i mordet, da han kjente den kvinnen som man mistenker er den myrdede. Gunvald blir tvunget til å holde seg unna samtidig som han jakter på de virkelige morderne, hvis nye mål er et angrep som kan innebære en katastrofe med skjebnessvangre konsekvenser.
Vingolfveien (Oslo)
Vingolfveien (1–41, 2A–24B) er en vei i bydel Nordstrand i Oslo. Den går fra Nordstrandveien ved Nordstrand stasjon og nordover på oppsiden av jernbanen. Den krysser Solveien og ender i krysset med Cappelens vei og Holtveien. Veien ble anlagt i 1880 som den første villaveien på Nordstrand, og fikk navnet Bjerckes nedre vei. I 1917 ble navnet endret til Vingolfveien, etter villaen Vingolf nær den øvre enden av veien (i dag Cappelens vei 2a).
I Vingolfveien 12 ligger en stor trebygning, bygget som sanatorium i 1890-årene. I 1920-årene var det husmorskole her, og i 1936 overtok Erik Ole Bye huset og etablerte Byes Pensjonat. Fra juli 1955 til 1968 ble bygget brukt som behandlingssted for Anonyme Alkoholikere. Bygget er i dag et sameie av private boliger.
Bysantinsk ritus
Den bysantinske ritus (eller konstantinopelske ritus) er den kristne ritus som har sitt opphav i det oldkirkelige patriarkatet Konstantinopel.
Vingolfveien (Oslo)
Vingolfveien 6b er vedtaksfredet.
Bysantinsk ritus
Ritusen er i dag i bruk i hele den ortodokse kirke og de såkalte gresk-katolske kirkene. De sistnevnte omfatter:
Simon Child
Simon Child (født 16. april 1988) er en newzealandsk landhockeyspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han endte på niendeplass med det newzealandske landslaget.
EM på skøyter 1974, menn
EM på skøyter 1974, menn ble arrangert den 26. og 27. januar 1974 på Eskilstuna Isstadion i Eskilstuna, Sverige med 27 deltaker fra 11 nasjoner.
Europamester ble svenske Göran Claeson, norske Amund Sjøbrend tok sølv og nederlandske Hans van Helden vant bronse.
Arena (bille)
Arena er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae). Det er beskrevet arter, to av dem er funnet i Norge.
Utseende
Små, slanke, brunlige kortvinger. Antennene er tememlig korte, hodet stort og bredt. Pronotum er minst så langt som bredt, nærmest hjerteformet. Dekkvingene er ganske korte. Beina er korte og kraftige, leggene (tibiae) med en rad av utstående pigger som hjelper dem til å grave.
Levevis
Artene lever på sandstrender, der de graver i sanden. De kan være truet av ferdsel og tråkk på strendene.
Utbredelse
Slekten er kjent fra Vest-Europa, dessuten fra New Zealand.
Bogerudveien (Oslo)
Bogerudveien (5–51, 2–102) er en vei på Bogerud i Bydel Østensjø i Oslo.
Veien var tidligere en del av Langerudveien, og fikk navnet sitt i 1962.
I nr. 15 ligger Barne- og ungdomspoliklinikk for psykisk helse (BUP) Oslo Syd.
Oline Brekke Fuglem
Oline Brekke Fuglem (født 31. oktober 2001) er en norsk fotballspiller som spiller for Røa.
Afroartelida
Utseende
Middelsstore, avlange, matt brunlige trebukker. Antennene er ganske tynne, betydelig lengre enn kroppen. Pronotum er sekskantet med en liten pigg på hver side. Dekkvingene er jevnbrede. Beina er middels lange, lårene slanke.
Utbredelse
Artene er utbredt i det sørlige Afrika (Malawi, Zimbabwe, Sør-Afrika, Namibia) og i Somalia.
Jokeren
Jokeren har flere betydninger:
Se også:
Wushu
Wushu (forenklet kinesisk: 武术; tradisjonell kinesisk: 武術; pinyin: wǔshù),  er en samlebetegnelse for kinesisk kampkunst. En vanlig misforståelse i vesten også kjent som kung fu. Det finnes minst 128 ulike stilarter innen wushu, som kan være svært ulike hverandre. Eksempler på stilarter er taijiquan og shaolinquan. Stilartene kan deles inn etter hvor de er i fra (Nord-Kina eller Sør-Kina), hvor stor vekt de ligger på qi-energi (de som fokuserer på qi er indre stilarter, de andre er ytre) eller hvor gamle de er (tradisjonell eller moderne). Felles for wushu-stilartene er at de er sterkt påvirket av den tradisjonelle kinesiske kulturen.
Terminogi
Wushu betyr «kampkunst» og består av tegnene 武 (wǔ, som betyr «krig» eller «militær» og 术(shù), som betyr «disiplin», «ferdighet» eller «metode». Wushu er også kjent som kung fu, som en følge av at Bruce Lee og flere utøvere fra Sør-Kina brukte dette begrepet. Kung fu betyr «dyktighet gjennom hardt arbeid», og kan benyttes i alle sammenhenger hvor man kan utvikle ferdigheter. En dyktig kokk eller svømmer kan sies å ha god Kung Fu. Gjennom tidene har wushu også vært kjent som «guoshu» («kuoshu»), «bo», «jiji», «quanfa» («chuan fa») og «kinesisk boksing»
En vanlig misforståelse i vesten er at wushu bare er de moderne stilartene som er utviklet i Kina etter 1950 mens de tradisjonelle stilartene er kung fu. Mer riktig er det å skille mellom moderne wushu («xin wushu») og tradisjonell wushu («chuantong wushu»).
Historie
Det eldste sverdet fra Kina er fra ca. fra 500 f.Kr. og skriftlige kilder viser man utøvet uvæpnet kampkunst i Kina for over 4000 år siden. Wushu var først og fremst en praktisk ferdighet som ble brukt på slagmarken. Gjennom årene forsøkte man å finne den mest effektive metoden for å overleve på slagmarken, noe som resulterte ulike stilarter. Andre som hadde bruk for kampkunst var livvakter og gatekunstnere.
Fokuset i den kinesiske kampkunsten lå på våpenferdigheter, siden det var disse som var mest nyttig på slagmarken. De viktigste våpnene var pil og bue, spyd (qiang), sverd (jian) og sabel (dao). I tillegg til dette ble det utviklet en mengde andre våpen, og kineserne ble særlig kjent for bruken av stokk (gun).
Qi Ji Guang (1528 – 1587), en dyktig general i Ming-dynastiet, ga i 1584 ut en bok om militære ferdigheter som het «Ny bok om effektive militærteknikker». Denne boken hadde et kapittel om kampkunst uten våpen. Generalen skrev at uvæpnet nærkamp ikke hadde noe på slagmarken å gjøre, men at det kunne være god trening for soldatene. Han hevdet datidens wushu hadde for mange vakre, men ubrukelige bevegelser og tok utgangspunkt i enkelte stilarter og de teknikkene som han mente var mest effektive, og skapte en form på 32 bevegelser.
Etter nederlaget ved bokseropprøret (1899 – 1901) ble kinesisk kampkunst sett på som svak og barbarisk. Det er mye takket være arbeidet til medlemmene i Jingwu Athletic Association (stiftet i 1910) og Central Guoshu Institute (1927 – 1947), at wushu har fått den statusen den har i dag. De jobbet hardt med å markedsføre wushu som øvelser som var bra for kropp og sjel, og som kunne styrke det kinesiske folket.
På 1950-tallet gikk mange av de beste wushu-utøverne sammen for å lage å standardisere wushu, blant annet fordi det skulle bli mulig å konkurrere på tvers av stilartene under samme regelverk. De samlet teknikker og prinsipper fra de ulike stilartene fra Nord-Kina og skapte changquan. Senere gjorde de det samme med stilartene fra Sør-Kina og skapte nanquan. Man laget også standardformer av blant annet taijiquan. Man standardiserte også mange ulike våpenformer, blant annet sverd (jianshu), sabel (daoshu), stokk (gunshu) og spyd (qiangshu).
Konkurransen i moderne wushu er delt inn i taolu (oppvisningsformer) og sanshou (frikamp). I frikampen tillates alle slag, spark og kast, og det er også mulig å hive motstanderen av kampområdet, som er en hevet plattform. Når man konkurrerer i oppvisningsformer blir man vurdert med poeng mellom 1 og 10, på samme måte som i turn.
Stilarter
I wushu skiller man mellom ulike stilarter (iblant kalt systemer). Disse stilartene er forskjellige kampkunster som kommer fra Kina, og som er påvirket av den kinesiske kulturen. En stilart kjennetegnes av at den har en felles historie og mytologi, og av at den kan spores tilbake til samme trener. Hver stilart har sine egne teknikker og oppvisnings-/treningsformer (taolu). Det som virkelig gjør en stilart unik er de underliggende prinsippene og teoriene som ligger i «hjertet» av stilarten. Dette kan f.eks. være prinsippet om å alltid angripe i en rett linje, eller å alltid bevege seg i en sirkel rundt motstanderen.
Etter hvert som stilartene utvikler seg vil de ofte få flere «stiler», som er ulike variasjoner av en stilart. Stilarten taijiquan har f.eks. variantene Chen-stil taijiquan, Yang-stil taijiquan og Sun-stil taijiquan. Det er viktig å merke seg at det ikke er noen klar definisjon på hva som er en stilart og hva som er en stil, og disse ordene blir iblant brukt som synonymer.
En stilart kan bli oppkalt etter grunnleggeren av stilarten, f.eks. hung gar etter familien Hung, eller det kan bli oppkalt etter et grunnleggende prinsipp eller teori i stilarten, f.eks. taijiquan som er oppkalt etter taiji-tegnet (yin-yang). Andre stilarter blir oppkalt etter dyr som de imiterer, f.eks. houquan som betyr «ape knyttneve». Det er også vanlig å kalle opp stilarter etter opphavsstedet, enten det er reelt eller mytologisk, f.eks. shaolinquan etter Shaolin-tempelet.
Mytologi
Den kinesiske kampkunsten er opphav til en stor mytologi. Som en følge av at wushu har blitt overført muntlig, og av at utøverne har ønsket å knytte kampkunsten sin til en kjent historisk person har det oppstått mange myter om kampkunstens opphav.
Den vanligste myten går ut på en buddhistmunk (lama i noen varianter av myten) med navnet Bodhidharma (også kjent som Damo eller Tat Moh) tok med seg kampkunsten fra India (Persia eller Tibet i noen varianter), da han kom til Kina for å spre buddhismen. På sine reiser skal han ha sett en trane som kjempet mot en slange og skapte på bakgrunn av dette den første formen for wushu. Da han kom til Shaolin-tempelet så han at munkene der var for svake til å klare å sitte oppreist når de mediterte. Han lærte dem derfor wushu, samt noen yogaøvelser slik at de skulle klare å holde ut den harde meditasjonen. Senere satt han i en hule og mediterte i ni år for å oppnå opplysning. Før han reiste videre skrev han en eller to bøker om wushu som han ga til sin mest verdige elev.
Munkene skal ha fortsatt å trene og utvikle kampkunsten slik at de til slutt hadde svært mange ulike stilarter. Disse stilartene ble senere opphavet til all annen kampkunst i verden. Da de ble bragt til Okinawa ble de utviklet til karate, da de ble bragt til Japan ble de til jujitsu og i Korea ble de til taekwon-do. Enkelte har også "sporet" myten den andre veien og hevder at all kampkunst har sitt opphav i India, og i noen versjoner i Hellas.
Bodhidharma er en historisk person og kom faktisk til Kina for å spre buddhismen, han oppholdt seg mest sannsynlig i en av byene i nærheten av dagens Shaolin-tempel. Chan-buddhismen (Zen) oppstod ca. 100 år senere og man kan derfor ikke si med sikkerthet at han var grunnleggeren for den kinesiske varianten av buddhismen.