cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ferjesambandet Kvitsøy–Mekjarvik
Ferjestrekningen er på 13,0 km med en overfartstid på 45 minutter, den blir betjent av MF «Fjordveien», med 10 avganger daglig i hver retning om hverdagen. 2014 var årsdøgnstrafikken 162 kjøretøyer.
Pjotr Kapitsa
Pjotr Leonidovitch Kapitsa (russisk: Пётр Леонидович Капица; født i Kronstadt, død 8. april 1984 i Moskva) var en sovjetisk fysiker. Han mottok Nobelprisen i fysikk i 1978 for sine grunnleggende oppfinnelser og oppdagelser innen lavtemperaturfysikken. Kapitsa mottok den ene halvdelen av prispengene, mens den andre halvdelen ble delt av Arno Penzias og Robert Woodrow Wilson.
Forsker
Kapitsa arbeidet så i over ti år med Ernest Rutherford i Cavendish Laboratory ved universitetet i Cambridge, og grunnla den innflytelserike Kapitzaklubben. Han ble medlem av Royal Society i 1929 og var den første direktøren (1930-1934) ved Mond Laboratory i Cambridge.
På 1920-tallet begynte han å utvikle teknikk for å skape ultrasterke magnetfelt og i 1928 oppdaget han det lineære avhengighet av resistiviten hos magnetfeltet for forskjellige metaller i meget sterke magnetfelt.
I 1930-årene begynte han å forske på lave temperaturer, med en kritisk analyse av de da foreliggende metoder for å oppnå disse. I 1934 utviklet han et nytt apparat (basert på det adiabatiske prinsipp) for å kunne fremstille flytende helium i større mengder.
Kapitsa vendte tilbake til Russland og begynte å arbeide med en serie eksperimenter for å studere flytende helium, som i 1937 førte til oppdagelsen av suprafluiditet (ikke å forveksle med supraledning).
I år 1939 utviklet han en ny metode for kondensering av luft med en lavtrykkscyklus med hjelp av en spesiell høyeffektiv ekspansjonsturbin. Som følge av dette ble han under andre verdenskrig utsett til sjef for avdelningen for okygenindustri knyttet til Sovjetunionens ministerråd, der han utviklet sin lavtrykksekspansjonsteknikk for industrielle formål. Han oppfant høyeffektmikrobølgegeneratoren (1950-1955).
Umiddelbart etter krigen overbeviste en gruppe fremstående sovjetiske vitenskapsmenn (blant dem Kapitsa) regjeringen om å opprette et nytt teknisk universitet, Moskvainstituttet for fysikk og teknikk. Kapitsa underviste der i mange år. Fra 1957 var han også medlem av presidiet for Det sovjetiske vitenskapsakademi og ved sin død i 1984 var han det eneste presidiemedlemmet der som ikke var medlem av kommunistpartiet.
Kapitsa mottok Nobelprisen i fysikk i 1978.
Ørland flyplass
Ørland flyplass kan referere til:
Rur (andre betydninger)
Rur eller RUR kan vise til:
Valevåg
Valevåg er et tettsted nord i Sveio kommune i Vestland fylke.
I Valevåg er det en ferjekai for sambandene Skjersholmane-Valevåg og Mosterhamn-Valevåg. Ferjesambanda ble nedlagt etter at Trekantsambandet åpnet, og kaien blir i dag bare brukt som beredskapskai sammen med Skjersholmane i tilfelle Trekantsambandet må stenges. Sentrum i Valevåg er en dagligvarebutikk som ligger like ved ferjekaien. Rett over sentrum ligger Nappen. Bømlafjordtunnelen ender et lite stykke sør for Valevåg, på Ulvaråker.
Navnet Valevåg kommer fra en våg med samme navn, vest for tettstedet. Lenger sør ligger bygden Valestrand, og nord for Valevåg ligger Tittelsnes.
Alexander Gustafsson
Alexander Lamberg Gustafsson (født 29. juli 1982 i Sarpsborg) er en norsk tegneserieskaper fra Sarpsborg. Gustafsson lager stort sett tegneserier i grøssersjangeren, men han har også stått bak enkelte humortegneserier.
Ellers har Gustafsson hittil hatt to historier på trykk i Blodige Grøss-serien fra Kelpie forlag.
Thiago Martins
Thiago Crivellari Martins (født 4. september 1976 i São Paulo, Brasil) er en brasiliansk fotballspiller. Han er halvt italiensk og har kallenavnet Thiba. Martins vokste opp i nærheten av en av de største slummene São Paulo, Zona Mooca. Han hadde få muligheter til å unnslippe fattigdommen og valgte å reise ut for å søke lykken. I Norge er han mest kjent som spiller i Bodø/Glimt fra 2007 til 2010.
Årene i USA
Thiago Martins kom til Los Angeles, California i USA i 1995, bare 19 år gammel, med kun en ryggsekk og under $1 000. Han ble fort blakk og brukte de siste pengene sine på å kjøpe en sovepose. Han sov på stranden og i parker. Til tross for at han snakket verken engelsk eller spansk, lærte han å leve på gaten av andre hjemløse. Han ble etterhvert kjent med familien Torres etter at han ba om å få være med på en fotballturnering på stranden i Santa Barbara. Torresfamilien var med å arrangere turneringen og Martins hjalp dem til å vinne samtlige kamper. Torresfamilien lot han bo hos dem og hjalp ham med å finne jobber og finne ut av mulighetene innenfor fotball.
I 2001 forlot han Santa Barbara og spilte for San Diego Flash i A-League, og senere også for Minnesota Thunder. Han ble frigitt av Minnesota Thunder og signerte i 2002 for Pittsburg Riverhounds. Der scoret han åtte mål på 576 minutter over åtte kamper.
Under trening etter 2003 sesongen fikk Martins avrevet en sene i venstre kne. Etter en lang rehabiliteringsprosess ble senen revet av på nytt og han mistet alle kampene i 2004-sesongen. Etter sesongen hadde begynt, ble han rekruttert til det nystartede Major League Soccer-laget C.D. Chivas USA i Los Angeles. Han scoret det første målet i klubbens historie i en kamp mot San Jose Earthquakes som endre 3-3. Martins skåret tre mål til i 2005 sesongen.
Bodø/Glimt
Etter å ha vært på prøvespill hos Glimt i slutten av 2006, ble han først sendt hjem uten kontrakt. Bodø/Glimt ombestemte seg og ga Martins tilbud om en ettårskontrakt, med opsjon på to år til for begge parter, som Martins skrev under. Martins er av italiensk avstamming og har derfor også italiensk pass.
Thiago Martins var plaget med strekkskade i oppkjøringen til 2007-sesongen. Han debuterte 4. mars 2007 og scoret to mål i treningskampen mot Tromsdalen UIL, etter å ha kommet inn som innbytter i 2. omgang. Kampen endte 4-2 til Bodø/Glimt. Han laget svært mange mål i sesongoppkjøringen, men ble kneskadet i siste kamp før sesongen begynte. Til tross for dette spilte han fra start i sesongåpningen og hans første obligatoriske kamp for Bodø/Glimt mot Hønefoss. Kampen endte 0-0. I sin hjemmedebut scoret han to mål (derav ett på straffe) og Bodø/Glimt slo Mandalskameratene 8-1. Martins scoret jevnt og trutt hele sesongen. Blant annet scoret han tre mål i 4-1 seieren mot Skeid på Aspmyra 28. april. Høstsesongen ble preget av måltørke, og han endte med 17 seriemål. Men 8. november, i den første kvalifiseringskampen for tippeligaspill, sørget han for 1-0 over Odd på bortebane, med en avslutning fra nesten død vinkel
Til tross for sin høye alder og lange skadehistorie var Thiago Martins en ettertraktet spiller i 2007-sesongens sommerpause. Både Vålerenga og Tromsø IL uttrykte interesse for brasilianeren.
Per dags dato er Thiago spillerutvikler for Akademiet til Bodø Glimt. Der han har fått en fast stilling som G-17 spillerutvikler.
Overgangskaoset sommeren 2007
Den 17. juli 2007 brøt det ut et absurd overgangskaos rundt Martins. Kl 11:30 sendte Tromsø ILs sportslige administrative leder, Morten Kræmer, ut en melding om at Thiago Martins hadde skrevet under en treårskontrakt med klubben og at han ville være TIL-spiller fra 1. januar 2008. Bodø/Glimts direktør Ernst Pedersen uttalte at han synes det hørtes svært merkelig ut, siden Glimt fremdeles var i forhandlinger med Martins om utvidelse av hans kontrakt. Til tross for dette ble det slått opp i hele presse-Norge at Martins var blitt TIL-spiller.
Kl 13:00 var Glimttreningen over og en noe overrasket Thiago Martins svarte det store presseoppbudet at han ikke hadde skrevet under noen kontrakt, men at han hadde mottatt et tilbud fra TIL som han hadde gitt Glimt frist til dagen etter til å komme med et svar på. Tromsø IL hevdet fremdeles at de hadde kontrakt med spilleren og det rådet full forvirring om hva som var status for Martins. Senere på kvelden kom det frem at Martins ikke hadde skrevet under og at hans klubbsituasjon ville bli avklart dagen etter.
Den 18. juli 2007 skrev Thiago Martins en ny treårig kontrakt med Bodø/Glimt som strakk seg ut 2010.
Den 31. desember 2010 gikk kontrakten hans med Bodø/Glimt ut, og han la etter dette skoene på hylla.
Jacques Necker
Jacques Necker (født 30. september 1732 i Genève, død 9. april 1804 i sitt slott i Coppet nær Genève) var en fransk bankier og finanspolitiker av tysk og sveitsisk herkomst. Han var kalvinist.
Bakgrunn
Necker ble født i Genève, der faren, opprinnelig en brandenburger, var professor i statsvitenskap. Han ble ansatt i et bankierhus i Paris i 1747 og grunnla sammen med en kompanjong i 1762 et bankforetak med avdelinger i Paris og London og skapte seg en stor formue ved penge- og kornspekulasjoner.
Finansminister
Han ble utnevnt til finansminister i Ludvig XVIs regjering, først fra 1776 til 1781, deretter fra 1787 til 1790.
Necker var en av dem som rådde kongen til å sammenkalle til en stenderforsamling, og det var på Neckers råd at kongen beslutta å la tredjestanden få samme antall representanter som adelen og geistligheten til sammen. Under forhandlingene våren 1789 var Necker villig til å la de deputerte stemme sammen, med én stemme per hode. Slik som begivenhetene våren 1789 etter hvert utvikla seg, ble Necker gjort til syndebukk av hoffet, mens mange borgere så på ham som en nasjonens redningsmann. Da det ryktes at kongen den 11. juli hadde avskjediga og landsforvist Necker, vakte det bestyrtelse blant de revolusjonære i Paris, og ble brukt som et argument av Camille Desmoulins i den talen som oppfordra til storming av Bastillen.
Kongen følte seg tvunget til å gjeninnsette Necker, som ble mottatt med begeistring i hver by som han reiste gjennom. Men Necker feilbedømte den revolusjonære situasjonen som var oppstått, og trodde han kunne redde Frankrike alene. Han nekta å samarbeide med Mirabeau og Lafayette. Han viste seg også mindre egna for å lede finansene i ei revolusjonær krisetid, og gikk blant annet imot opprettelsen av assignaten. Neckers popularitet dalte raskt, og få beklaga det da han søkte avskjed i september 1790.
Fram til sin død levde han i Coppet i Sveits.
Dumfries
Dumfries (skotsk: Dumfries; fra skotsk-gælisk: Dùn Phris ) er marked- og administrasjonsbyen i Dumfries and Galloway i det sørlige Skottland. Den var en tidligere kongelig burgh innenfor rådsområdet Dumfries og Galloway i Skottland. Det ligger nær munningen av elven Nith inn i bukten Solway Firth omtrent 40 km med bil fra den engelsk-skotske grensen og bare 24 km unna Cumbria med fly. Dumfries er fylkesbyen i det historiske fylket Dumfriesshire. Folketallet er for 2020 beregnet til 46 500 innbyggere.
Før han ble skottens konge, drepte Robert Bruce sin rival John Comyn, lord av Badenoch, foran alteret i Greyfriars Kirk i byen 10. februar 1306. «Bonnie Prince» Charles Edward Stuart hadde sitt hovedkvarter her under et 3-dagers opphold i Dumfries mot slutten av 1745. Under den andre verdenskrig hadde hoveddelen av den norske hæren i løpet av årene i eksil i Storbritannia en brigade i Dumfries.
Dumfries har tilnavnet «Queen of the South» («Dronningen i sør»). Dette er også navnet på byens profesjonelle fotballklubb: Queen of the South FC. Folk fra Dumfries er kjent i daglig tale på skotsk språk som Doonhamers. Byen forbindes kanskje mest med at Robert Burns bodde der på 1790-tallet. Robert Burns-senteret ligger i en vannmølle fra 1700-tallet ved Niths vestbredd. Over møllen er det en vindmølle, også fra samme tid, som rommer Dumfries museum og Camera obscura-observatoriet. Museet har utstillinger om forhistorisk tid, faunaen i Solways saltmyrer, tidlige kristne utskjæringer fra Skottland og viktoriansk gårdsliv. Observatoriet ble opprinnelig opprettet for å huse et astronomisk instrument som ble installert i 1836, og har en spesiell skjerm from viser panoramaer fra Dumfries og omegn. Ved Devorgilla-broen, som er fra 1400-tallet, ligger Old Bridge House, som er byens eldste hus. Det er fra 1660, og er bygget inn i selve broen.
Etymologi
Det finnes en rekke spekulasjoner om navnets etymologi, med en til slutt keltisk avledning (enten fra brytonisk, gælisk eller en blanding av begge) ansett som den mest sannsynlige.
Det første elementet er avledet enten fra elementene drum eller dronn-, (som betyr «rygg» eller «pukkel», også på gælisk som druim ), eller fra Dùn som betyr festning. En av de mer vanlig gitte etymologiene er at navnet Dumfries kommer fra det skotsk-gæliske navnet Dùn Phris, som betyr «Festningen [til] Thicket».
Krigsårene
Den første offisielle antydningen om at flybasen RAF Dumfries skulle bygges ble gjort på slutten av 1938. Stedet som ble valgt hadde innkvartert lette fly siden ca. 1914. Arbeidet gikk raskt, og 17. juni 1940 ble 18. Vedlikeholdsenheten etablert i Dumfries. Basens rolle under krigen omfattet også trening. RAF Dumfries hadde et øyeblikk med fare den 25. mars 1943, da et tysk Dornier Do 217-fly skjøt opp flyfyrtårnet, men styrtet like etterpå. Piloten, Oberleutnant Martin Piscke, ble senere gravlagt på gravlunden Troqueer Cemetery i Dumfries by, med full militær utmerkelse. Natt til 3. og 4. august 1943 ble et Vickers Wellington bombefly med motorproblemer dirigert, men det styrtet 2,4 km fra Dumfries rullebane.
Kjente personer
Flere tidligere studenter fra Dumfries Academy er velkjente personer, blant andre: James Matthew Barrie, som skrev Peter Pan; skuespilleren John Laurie og Jane Haining. Kjente personer som kommer fra byen inkluderer Formel 1-føreren David Coulthard og tidligere racerfører Alan McNish.
Liste over øyer i Kristiansund
Dette er en liste over øyer og holmer i Kristiansund kommune.
William Tanui
William Kiptarus Tanui (født 22. februar 1964 i Kemeloi) er en tidligere kenyansk friidrettsutøver.
Under OL 1992 i Barcelona vant Tanui 800 meter foran kenyaneren Nixon Kiprotich og amerikaneren Johnny Gray. Han deltok også under VM 1993 i Stuttgart, men her måtte han nøye seg med 7.-plass.
Senere konsentrerte han seg mer om 1500 meter, og ble nummer fem på denne distansen under OL 1996 i Atlanta. Under innendørs-VM 1997 i Paris ble han nummer tre på 1500 meter og nummer fire i 1999 i Maebashi i Japan.
Amerika
<div style="float: right; margin: 0 0 1em 2em; width: 20em; text-align: right; font-size: 0.86em; line-height: normal;"> <div style="border: 1px solid #ccd2d9; background: #f0f6fa; text-align: left; padding: 0.5em 1em; text-align: center;"> Amerika Amerika er landmassene mellom Atlanterhavet i øst og Stillehavet i vest inndelt i 35 selvstendige stater og 25 avhengige territorier.
Bæjarins Beztu Pylsur
Bæjarins Beztu Pylsur («Byens Beste Pølser») er en pølsekiosk som ligger ved havnen i Islands hovedstad Reykjavík. Flere kjendiser har spist der, blant andre Bill Clinton og James Hetfield. I 2006 ble kiosken også kårets til verdens beste pølsekiosk av den britiske avisen The Guardian.
Amerika
FN deler verdensdelen inn i fire subregioner: Nordlige Amerika, Sentrale Amerika, Karibia og Sørlige Amerika.
Bæjarins Beztu Pylsur
Den vanligste varianten av pølser er «en med alt», eller på islandsk «ein(a) med öllu».
Amerika
Historie
En regner med at menneskene kom fra nord over Beringstredet til den nordlige delen av det nordamerikanske kontinentet og deretter spredte seg sørover.
Islendingen Leiv Eriksson er den første kjente europeeren som reiste til Nord-Amerika (L'Anse aux Meadows i provinsen Newfoundland og Labrador i Canada). Det skjedde rundt år 998. I 1492 «oppdaget» Christofer Columbus Bahamasøyene og De karibiske øyer, og den spanske koloniseringa begynte. Kolonimaktene og innvandrerne omtalte gjerne Amerika som Den nye verden. De opprinnelige urfolkene (på 2000-tallet ofte omtalt som first nations) ble på spansk kalt indios fordi Columbus trodde at De karibiske øyer var en del av India som han opprinnelig skulle finne sjøveien til. De karibiske øyer, også omtalt som Karibia blir også kalt De vestindiske øyer.
Amerika ble oppkalt til ære for den italienske oppdagelsesreisende Amerigo Vespucci (1451–1512) i 1507, men det var først på 1600-tallet at «America» ble allment brukt ved omtale av landmassene.
Selvstendige land
Tabellen viser CIAs estimater for 2023.
Oppdeling av Amerika
Det er vanlig å dele Amerikas landområder opp i 2 kontinenter. I mange land deles Amerika også opp i 2 verdensdeler.
FN deler Amerika inn geopolitisk i følgende regioner.
Kulturell oppdeling
Amerika deles også opp kulturelt
«Amerika» på norsk, engelsk, fransk, spansk og portugisisk
Da den tyske kartografen Martin Waldseemüller utformet et stort verdenskart i 1507, oppkalte han «Den nye verden» etter Amerigo Vespucci. Den italienske oppdagelsesreisende hadde besøkt kontinentet 1501-1502 og beskrevet geografien i to bøker som var godt kjent og dannet grunnlag for utformingen av deler av kartet. Fordi landområder ble omtalt med hunkjønnsnavn, skrev Waldseemüller America, en latinisert, feminin form av Amerigo. Veggkartet ble trykt som tresnitt i tolv blad i et opplag på angivelig tusen eksemplarer. Det ble siden kopiert av andre som dermed etablerte navnet. Waldseemüllers ambisiøse Universalis Cosmographia var lenge ansett som tapt, men ett eksemplar ble gjenfunnet i 1901 og kjøpt av det amerikanske kongressbiblioteket for ti millioner dollar i 2001.
Ordet «America» brukes ofte på engelsk, stort sett av folk fra USA, Canada, Australia og Storbritannia som et synonym for USA, og folk derfra kalles amerikanere, i motsetning til for eksempel kanadiere, meksikanere og andre innbyggere i Nord- og Sør-Amerika. Dette kan skape forvirring for europeere og andre som ofte beskriver alle innbyggere i hele Amerika for amerikanere.
På engelsk (hele engelsktalende verden) kalles de to verdensdelene Nord-Amerika og Sør-Amerika «Americas», og alle folkene som bor i Sør-Amerika kalles for søramerikanere, og alle folkene som bor i Nord-Amerika kalles for nordamerikanere.
På fransk (først og fremst i Frankrike) blir Amerika (Amérique) delt opp i 4 regioner, Amérique du Nord, Amérique Centrale, Antilles og Amérique du Sud.
På spansk kalles landområdet Amerika for «América» men subkontinentene Nord-Amerika, Antillene, Sentral-Amerika og Sør-Amerika blir omtalt som henholdsvis «Norteamérica» (tilsvarende norsk, Nord-Amerika), «Las Antillas» (Tilsvarende norsk, Antillene), «Centroamérica» (tilsvarende norsk, Sentral-Amerika) og «América del Sur» (tilsvarende norsk, Sør-Amerika).
På portugisisk kalles hele landområdet også for «América» mens subkontinententene Nord-Amerika, Sentral-Amerika og Syd-Amerika blir omtalt som henholdsvis «América do Norte», «América Central» og «América do Sul». Karibia blir omtalt som «Caribe».
Nord-Amerika
I de fransk-talende deler av Canada (11 millioner av Canadas 33 millioner innbyggere i de kanadiske provinsene Québec, New Brunswick, Ontario, Nova Scotia, Manitoba og Saskatchewan), kalles kontinentet Nord-Amerika for «L'Amérique du nord» (tilsvarende norsk: Nord-Amerika).
Fylkesvei 4350
Fylkesvei 4350 går mellom Lerbrekk og Ånestad i Hå.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 151.
Valgkrets (Storbritannia)
En valgkrets eller bare krets (engelsk ward) er i Storbritannia et geografisk område som er representert av en eller flere personer i politiske organer på lokalt nivå. I tillegg til å være den primære geografiske enheten for valgordningen kan en krets også fungere som et administrativt område. I EUs system for statistikk er kretsene på nivå 2.
Skottland, Londons bydeler, metropolitan boroughs og de fleste distrikter (inkludert enhetlige myndigheter) er inndelt i kretser. Ved valg i Wales og til de engelske grevskapsrådene brukes ikke kretsene som enhet, men i stedet electoral divisions. Det finnes også noen andre unntak, som Scilly-øyene og Wight.
I noen grevskap finnes det både kretser og divisions. Disse har trenger ikke å være sammenfallende, men i de fleste tilfeller har kretsene, som er den eldste typen inndeling, blitt brukt som grunnlag for inndeling i divisions.
Pr. 2004 var det 10 661 kretser i Storbritannia (inkludert divisions i Wales og på Wight). Gjennomsnittlig befolkningstall for kretsene var 5500. I byer har man forsøkt å trekke grensene slik at alle kretser har tilnærmet likt befolkningstall, og dermed velger samme antall representanter (vanligvis tre i en bykrets). På landsbygda er dette vanskelig å få til, og antallet representanter varierer derfor ut fra antallet velgere.
Kretsene har i mange tilfeller samme grenser som verdslige sogn. Små sogn kan bli samlet i større kretser, mens store sogn kan bli delt opp i to eller flere kretser. På sognenivå kan man også ha sognevalgkretser, som er mindre enheter som brukes ved valg til sognestyret. Det samme gjelder der man har community councils.
De firste nordligste av de historiske grevskapene i England – Cumberland, Westmorland, Durham og Northumberland – er inndelt i administrative enheter kalt kretser. Andre grevskap er delt inn i hundreder eller wapentakes.
Nikolaj Basov
Nikolaj Gennadijevitsj Basov (russisk: Николай Геннадиевич Басов; født 14. desember 1922 i Usman, død 1. juli 2001 i Moskva) var en sovjetisk fysiker. Sammen med Charles H. Townes og Aleksandr M. Prochorov mottok Basov Nobelprisen i fysikk i 1964 «for grunnleggende arbeid innen kvanteelektronikk, som har ført til bygging av oscillatorer og forsterkere basert på maser-laser-prinsippet».
Psykogeografi
Kjente psykogeografer per i dag er blant annet Ian Sinclair, Peter Ackroyd, Will Self og Nick Papadimitriou.
Bueskyting under Sommer-OL 1996
Bueskyting var med på det olympiske programmet for ellevte gang under OL 1996 i Atlanta. Det ble konkurrert om fire olympiske titler, en individuell for kvinner og menn og en lagkonkurranse for kvinner og menn. Sør-Korea ble beste nasjon foran USA, begge med to gullmedaljer.
Tverrfjordelva (Loppa)
Tverrfjordelva er ei elv i Loppa kommune i Finnmark. Den har utspring fra Øksfjordjøkelens nordøstligste utløpere, og renner derfra mot nord til Tverrfjordvatnet (20 moh.). Herfra fortsetter elva et kort stykke mot øst til munningen i Tverrfjorden, en vestlig arm av Øksfjorden. Elva er 5,0 km lang og har et nedbørfelt på 17,7 km².
FN-dagen
FN-dagen markeres 24. oktober hvert år med møter, diskusjoner, utstillinger og kulturarrangementer i forbindelse med etableringen av FN i 1945. Dagen er innstiftet for å informere om målsettingene og resultatene som FN står for internasjonalt. Resolusjon 168 fra 31. oktober 1947 er grunnlaget for markeringen, som er gjennomført siden 1948. Dagen er en offisiell flaggdag for FN, og 6. desember 1971 ble det foreslått at dagen skulle være høytidsdag i alle medlemsland. Det har ikke blitt gjennomført ennå. Dagen markeres ofte på skoler. Dagen er del av FN-uken som går fra 20. til 26. oktober.
FN-dagen i Norge
I Norge står FN-sambandet for mye av aktivitetene rundt dagen. Det tilrettelegger for ulike aktiviteter for skoleelever gjennom å tilby materiell til skolene. Idéen er at man skal bruke dagen til å informere om FNs virksomhet. Mange skoler vil likevel flytte selve arrangementet til en senere dag og bruke FN-dagen som en markering av starten på en prosjektperiode.
This Time Around (Flying Norwegians)
This Time Around er et musikkalbum utgitt av Flying Norwegians i 1979.
Smerinthinae
Smerinthinae er en gruppe (underfamilie) av sommerfugler som tilhører familien svermere (Sphingidae). I Norge forekommer det tre arter: lindesvermer (Mimas tiliae), kveldpåfugløye (Smerinthus ocellata) og ospesvermer (Laothoe populi).
Levevis
Larvene lever på forskjellige slags løvtrær og busker.
Mosesildre
Mosesildre (Saxifraga hypnoides) er en flerårig urt i sildrefamilien.
Den er lav og teppedannende og har ofte yngleknopper i bladhjørnene. Blomstene er hvite og 14–20 mm store. Planten vokser på mosedekt rasmark, gresshei og bratte berg nær havnivå. Mosesildre er endemisk for Vest-Europa og finnes i Norge, Storbritannia, Irland, Færøyene, Island, Belgia, Frankrike, Tyskland og Spania. Planten er fredet i Norge, og det er nå ca. fem kjente forekomster i Flora og Selje kommuner i Sogn og Fjordane. Den dyrkes i hager og blir av og til forvillet.
Ballaugh Curraghs
Ballaugh Curraghs, eller bare The Curraghs, er et våtlandsområde i nordvestlige delen av Man. Området har en rik og variert biologisk mangfold og er også lokaliseringen av villmarkspark, Curraghs Wildlife Park, en zoologisk hage og et naturreservat som omfatter våtlandsområdet. Blant fuglelivet finnes myrhauken her. Tidligere ble området betraktet som verdiløst; for sumpete for jordbruk og for vått for alt annet enn høy. I dag er det framhevet som et viktig sted for rekreasjon, og et område av betydelig vitenskapelig interesse.
Historie
I løpet av istiden var området dekket av isbreen. Da isen trakk seg tilbake ble en depresjon etterlatt på bunnen av Northern Hills, og våtlandsområdet ble dannet i denne sedimentasjonsbassenget.
I årenes løp ble landet benyttet for beiteområde for dyr og la høy gro, en av de få utnyttbar avlinger tilpasset våtlandsområdets betingelser. Ballaugh Curraghs har også vært en verdifull ressurs for mennesker; foruten stedets estetiske appell er området rikt på torv som ble benyttet som brensel. Den nærmeste byen, Kirk Michael, var i tidligere tider en storkonsument av brenntorv fra Ballaugh Curraghs. Utnyttelsen av torv gjorde landet mindre vått enn det er i dag. Da folk sluttet å skjære torv ble grøftingene fylt med vann og det oppsto myrer.
På 1930-tallet forsøkte Mans regjering å gjøre området økonomisk verdifullt ved å la det vokse en form for lin her av en fremmed plante fra New Zealand. Forsøket feilet, men på 1950-tallet presset regjeringen fram med en ny plan for å få tørket ut Ballaugh Curraghs slik at det kunne bli omgjort til jordbruksland. Da landet lå kun 15 meter over havnivået var planen ikke økonomisk drivverdig og ble oppgitt.
I 1963 kom det meste av området under direkte kontroll av Mans regjering, og to år senere ble 26-acre (110 000 m2) Curraghs Wildlife Park åpnet. I 1990 ble beskyttelsen av området underlagt regjeringen overført til Manx National Heritage, og i 2006 ble 193 hektar av Curraghs utpekt for Ramsar-konvensjonen, en avtale og organisasjon som er viet til å bevare betydningsfulle våtlandsområder verden over.
Fauna
Området er også kjent for sitt mangfold av sommerfugler, og villmarksparken har en egen «Butterfly Walk» hvor publikum har anledning til å se insektene i deres eget miljø. Her finnes blant annet aurorasommerfuglen. Villmarksparken har egen avdeling hvor det er samlet hundre ulike dyr fra andre steder i verden, blant annet pelikaner, otere og pingviner.
Ballaugh Curragh har også en ynglende koloni av ville wallabier, en form for pungdyr, en av de største på De britiske øyer, og synes å okkupere en tilsvarende økologisk nisje som harer.
Flora
Curraghs har et variert dekke av buskskog, som omfatter blant annet piletrær, og torvmoser er ansvarlige for det høye nivået av brenntorv i området, tidligere en viktig kilde for brensel for befolkningen. Området er også habitat for seks ulike av orkidéer, deriblant flekkmarihand.
Liste over Etiopias statsoverhoder etter 1974
Listen begynner i september 1974, da militærjuntaen Derg styrtet keiser Haile Selassie. Derg ble avsatt i 1991, ved avslutningen av den etiopiske borgerkrigen. Den nåværende presidenten Mulatu Teshome Wirtu ble valgt i 2013.
Mengistu Haile Mariam var generalsekretær i ye’Ītiyop’iya Seratenyochi Paritī (Etiopias arbeiderparti) 1984–1991 og hadde i den posisjonen de facto all makt.
Kilder
Etioopia riigipeade loend
Jemen
Jemen (arabisk: اليَمَن‎ al-Yaman), offisielt Republikken Jemen (arabisk: الجمهورية اليمنية‎ Al-Jumhūriyyah al-Yamaniyyah), tidligere skrevet Yemen, er en republikk sørvest på Den arabiske halvøy. Landet grenser til Saudi-Arabia, Rødehavet i vest, Oman i nordøst og Adenbukta i sør. Grensen mot Saudi-Arabia er ikke endelig fastlagt, mens grensen mot Oman ble fastlagt i 1995.
Jemens status som flerpartistat er mer nominell enn reell. Partiet Den allmenne folkekongressen (arabisk: المؤتمر الشعبي العام) har full kontroll over både regjering og lovgivende forsamling. Statsministeren velges av presidenten, som har stor politisk makt. Jemens første president, Ali Abdullah Saleh, var president fra Jemen ble slått sammen og fram til opprøret i Jemen i 2011-2012, og i tolv år før det i Nord-Jemen.
Jemen rangerer på 133.-plass i FNs rangering av land etter menneskelig utvikling. De rangerer som nummer 129. mest fredelige landet av 149 land i Global Peace Index. Landet ligger også på en delt 146.-plass (av 167 land) i The Economists rangering av de mest demokratiske land, og sorterer under autoritære regimer. Ifølge World Economic Forum er Jemen verdens minst likestilte land blant de 134 land som er blitt undersøkt. Jemen er også det fattigste landet på Den arabiske halvøya.
Etymologi
En gammelt latinsk betegnelse for dette området er Arabia Felix («Det lykkelige Arabia»).
Naturgeografi
Jemen er det nest største landet i utstrekning på Den arabiske halvøy. Landet er noe større enn Spania, og er nummer 50 på en liste over verdens stater etter areal (om enn denne opererer med EU og Grønland, begge er foran Jemen). Jemen ligger i det sørlige hjørnet av Den arabiske halvøy, og grenser til Saudi-Arabia i nord, Oman i øst, Rødehavet i vest og Adenbukta i sør. Det er også kort avstand til land på andre siden av Rødehavet, da Djibouti, Somalia og Eritrea. På det trangeste, ved Bab el-Mandeb, eller «Tåreporten», skiller det bare 30 kilometer mellom Jemen og Djibouti. Jemen har en kystlinje på 1 906 kilometer.
Jemens største øy er Sokotra (3 796 km², litt mindre enn Østfold), som ligger utenfor østkysten av Afrika, 350 kilometer sør for Jemens fastland. Øya har vært isolert fra resten av verden i lang nok tid til at den har sitt helt unike dyre- og planteliv, noe som har medført at øya står på UNESCOs verdensarvliste. Øyas dyre- og planteliv kan minne om Galápagos i det at den har utviklet seg uavhengig av resten av verden, og for eksempel Kanariøyene i at den geografisk tilhører Afrika, men politisk ikke gjør det. Hanish-øyene i Rødehavet, mellom Jemen og Eritrea, tilhører for det meste Jemen.
Landskapet i Jemen er kontrastfylt, fra det fruktbare høylandet i vest til den golde kysten og det fjellrike innlandet i øst. Det dominerende klimaet er varmt, tørt ørkenklima, bortsett fra høylandet i vest, hvor det er litt kjøligere. Langs kysten til Rødehavet kommer temperaturen opp i 40 grader, mens de gjennomsnittstemperaturen er omtrent 21 grader i høylandet.
Jemens høyeste punkt over havet er fjellet Jabal an Nabi Shu'aib (Fjellet til profeten Shu'aib), som strekker seg 3 666 meter over havet. Fjellandene har flere V-daler som ligger tørre om sommeren. Jemen har ingen permanente elver, men når snøen på de høyeste fjellene smelter, oppstår noen kortvarige elver. Den nordøstre del av Jemen tilhører Rub al Khali, eller «den tomme fjerdedel», en av verdens største sandørkener. Svært få mennesker bor der, og det er heller ikke noe særlig planteliv.
I høylandet er det ofte steppevegetasjon, med forskjellig vegetasjon, blant annet akasietrær, tamarind og skruepalmer. I de mer fruktbare områdene av Jemen finnes det blant annet fiken og sitrontrær. Biogeografisk sett hører Jemen sammen med Afrika, ikke med Asia, det er den store arabiske ørkenen som danner en grense mot den palearktiske sone. Jemen har 69 pattedyr, inkludert klippegrevling, kappebavian (Papio hamadryas), ørkenrotter, mus, flere arter av flaggermus, småhvaler, karakaler og gaseller. Det antas at Blandfords rev også finnes i Jemen, men den er ikke påvist. Ulv, gullsjakal og steinbukk er ofte å se. I tillegg til pattedyr har Jemen 20 rovfuglarter, blant annet flere gribber, og også gjøglerørn (Terathopius ecaudatus) og klippeørn (Aquila verreauxii). Det er over 100 reptiler, men bare 7 amfibier, som gitt Jemens tørre klima med svært få permanente våtområder ikke er så rart. Jemengaselle («Dronningen av Sabas gaselle», Gazella bilkis) er ikke observert siden 1951, og anses som utryddet.
Demografi
Jemen har en av de høyeste fødselsratene i verden, og i snitt føder en jemenittisk mor seks barn. Man regner med at Jemens befolkning øker med 700 000 mennesker hvert år. Befolkningen har de siste årene økt, fra 4,3 millioner i 1949 til rundt 19 millioner i 2004. Det er blitt antatt at befolkningen i 2010 er på 23,4 millioner. Regjeringen sa i 2008 at det skulle igangsettes en plan for reduksjon av fødselsraten, i hovedsak en holdningskampanje. Som resultat av befolkningsveksten, er Jemens befolkning ung. Så mye som 43,9 % av befolkningen er under 15, mens 53,5 % er mellom 15 og 64 år. Gjennomsnittsalderen ligger på rett under 18 år.
Jemen er hovedsakelig bebodd av sunnimuslimer, men en betydelig minoritet hører til den sjiamuslimske zaidiretningen. Små grupper med jøder, kristne samt hinduer er også bosatt i Jemen, men disse utgjør mindre enn 1 % av befolkningen. Den jødiske bosetningen hadde en distinkt kultur og flere dyktige håndverkere. På begynnelsen av 1900-tallet var det over 50 000 jøder i Jemen. Dette tallet var nede i 2000 i 1994. På 16 år har det blitt redusert med mellom 80 og 90 %, og det er per 2011 er mindre enn 300 jøder i Jemen, de aller fleste i nord. Flesteparten av jødene har emigrert til Israel. Det er i og for seg like rettigheter for alle religioner, men bare Islam undervises på offentlige skoler, og ikke-muslimer har ikke lov til å ha offentlige verv.
I tillegg til den arabiske majoritetsgruppen, finnes det flere somaliske flyktninger, tallet varierer mellom 91 000 og 300 000. Motsatt har flesteparten av jemenittene som har forlatt Jemen dratt til Storbritannia. Det er imidlertid også flere arabere av jemenittisk opprinnelse i Sørøst-Asia, som oftest i tilknytning til krydderhandel.
Historie
Jemens historie har i hovedsak vært delt, begrepet Jemen som samlet land har hatt liten betydning før 1918.
Antikken
Allerede 1200 f.kr var Jemen et stort kulturrike. Man antar at Jemen ble styrt i flere århundrer av Qahtaniene, men det var med innføringen av alfabetet, med det sabeiske skriftspråket, at Jemen ble hurtig utviklet. Sabeerne greide å utnytte både Jemens geografiske plassering i forhold til den lukrative krydderhandelen og Jemens relativt fuktige og dermed dyrkbare område. Den greske geografen Klaudios Ptolemaios beskrev i det første århundret etter vår tidsregning landet som «Eudaimon Arabia» (=lykkelige Arabia), eller «Arabia Felix» på latin. Området var på den tiden blant verdens rikeste. Gitt navnelikheten og den store formuen har flere argumentert for at Saba er det samme som det kongeriket som er beskrevet i Bibelen. Sabeerne hadde kontakt med det etiopiske D'mt-dynastiet, og ifølge skrifter, var det immigranter fra Saba til D'mt.
Det fantes også andre riker i nærheten. Ma'in (også kalt mineerne) holdt til noe sørvest for Saba. De hadde også et eget skriftspråk, og var etter Saba det mest avanserte rike. I tillegg fantes Qataban og Hadhramaut lenger til øst. I utgangspunktet var de tre landene vasallstater for sabeerne, men på 400-tallet ble mineerne selvstendige, fulgt av Qataban og Hadhramaut. Etter flere kamper med dem og med romerne, greide Saba etter hvert å få tilbake en slags dominans i det første århundre før Kristus. Imidlertid ble de kort tid etter invadert av himjaritene, og var lagt under det himjaritiske rike. Dette varte til omtrent 200-tallet, da Saba ble selvstendig igjen, men kort tid etter ble Saba oppløst. Mineerne forsvant mer eller mindre da de ble erobret av sabeerne. Qataban hadde en kort stortidsperiode fra 200-tallet før Kristus da de erobret Hadhramaut, og etter hvert fikk innflytelse over mineerne. De var da maktsentrum til det gikk nedover, og 150 e.Kr. ble de selv erobret av Hadhramaut. Hadhramaut ble selv ikke invadert av himjarittene på en stund. Saba greide imidlertid å få stor innflytelse over himjarittene i deres nedgangsperiode, og de sabeisk-himatittiske styrkene greide til slutt på 340-tallet å erobre Hadhramaut.
I 525 e.kr ble Jemen erobret av etiopiere. Kun 50 år senere ble de fortrengt av persere.
Islams inntog
I 1516 erobret mamelukkene Jemen, og året etter overga de seg til Det osmanske rike. I 1517 ble Jemen dermed del av Det osmanske rike. Imidlertid lyktes det Al-Mansur al-Qasim å kjempe mot osmanene, og ti år etter dennes død, i 1630, mistet osmanene kontrollen over mesteparten av Jemen, og beholdt bare enklaver langs kysten. Qasim startet sitt eget dynasti, men det regnes også som del av Rassid-dynastiet.
1800-tallet fram til første verdenskrig
I 1904 ble en grense mellom det tyrkiske nord og det britiske sør godkjent, og etter et opprør av lokale stammer, forhandlet britene med de lokale stammene og skapte sjeikdømmer, sultanater og andre inndelinger, samt delte sitt område inn i Vest- og Øst-Aden.
1918-1962
Etter første verdenskrig ble i 1918 Nord-Jemen selvstendig. Nord-Jemen fortsatte med imamstyre, som hadde vært de facto styrende i deler av landet en stund uansett. Imamen Hamidaddin Yahya satt uavbrutt helt til 1948, da han ble drept i et kuppforsøk.
I sør var Aden blitt en kronkoloni, og dermed ikke underlagt Britisk India. Imidlertid var all fokus sentrert rundt byen Aden, og resten av landet stagnerte mens byen ble utviklet. Misnøye med britene økte, og utover på 1950-tallet hadde jemenittene, inspirert av Egypts president Gamal Abdel Nasser og dennes panarabiske tanker, begynt å kjempe mot britene.
Dette ble støttet av Nord-Jemen. Hamidaddin Yahyas sønn, Ahmad bin Yahya, tok over styringen i 1948, og flere sammenstøt mellom britene og folket i Jemen kom i årene som fulgte, for eksempel i 1953 og 1958. Etter sammenstøtet i 1958 gikk landet inn i den føderasjonen "De forente arabiske stater" sammen med Egypt og Syria. Samarbeidet gikk dårlig og unionen ble oppløst i 1961. Imamatet, i praksis et monarki, ble stadig mindre populært, og det ble gjennomført forsøk på å styrte imamen i 1955 og 1961. Begge ble mislykket, men Ahmad bin Yahya døde i 1962.
1962-1990
I Nord-Jemen ble Ahmad bin Yahyas sønn, Muhammad al-Badr, ny konge, men svært kort tid etter kroningen ble han avsatt i et kupp støttet av Egypt. Kort tid etter ble Den arabiske republikken Jemen dannet. Republikken erklærte sharia-lov som lov, og denne hadde som hensikt å gjøre slutt på konflikten mellom zaidittene (altså zaidiya-sjiaislam) og shafitter (da shafi-sunniislam). Imidlertid var de lojalistiske troppene støttet av Saudi-Arabia og Jordan, og ledet av briter, og de fortsatte som gerilja-styrker. Disse styrkene ble vanskelige å slå, og Egypt beholdt tropper inne i Nord-Jemen til 1967.
I 1962 ble Den sørarabiske føderasjonen dannet etter initiativ fra britene. Mens britene forsøkte å bekjempe Den arabiske republikken Jemen i nord, dukket frihetsbevegelsen National Liberation Front (NLF) opp. De kjempet mot britene, både i nord og i sør, og allierte seg fort med de egyptiske styrkene i nord. Britene beseiret i stor grad gruppene i 1964, og gruppene gikk dermed over til rene terrorhandlinger, som oftest rettet mot britiske militære på permisjon. Samtidig erklærte britenes statsminister Harold Wilson at britene skulle gi makt over til Den sørarabiske føderasjonen i 1968, med britisk militært nærvær. Dette medførte økte terrorhandlinger, delvis fordi Front for the Liberation of Occupied South Yemen (FLOSY) blandet seg inn i kampen, med det resultat at de to frigjøringsbevegelsene bekjempet hverandre i like stor grad som de bekjempet britisk nærvær. Resultatet ble terrorvirksomhet i så stor grad at britene i 1967 valgte å trekke seg ut.
Sør-Jemen ble dermed selvstendig under navnet «Folkerepublikken Sør-Jemen». I 1969 ble landets leder avsatt ved et kupp, og landet dreide til venstre I 1970 fikk en marxistisk fløy i NLF kontroll i det nye landet, og forandret navnet på landet til «Den demokratiske folkerepublikken Jemen». Navnet har flere interessante aspekter. Betegnelsen «Folkerepublikk» er som oftest forbundet med marxist-leninistiske trekk, og dobbelttittelen demokratisk folkerepublikk var unik for Sør-Jemen og Nord-Korea, om Etiopia brukte tittelen i en kort periode på 80-tallet. I tillegg mangler den ellers så hyppig brukte betegnelsen «arabiske», og «Sør-Jemen» ble erstattet med bare «Jemen». Landet i sør knyttet tette bånd til Kina, Cuba, Sovjetunionen og til radikale palestinske bevegelser. Disse, især Sovjetunionen, hjalp til med å bygge opp Sør-Jemens militære styrke. I Sør-Jemen var de mange politiske konfliktene ødeleggende for en allerede slitt økonomi, og Jemen ble holdt oppe i hovedsak av Sovjetunionen. Landet var en sosialistisk ettpartistat til landet opphørte å eksistere, i hovedsak som følge av at Sovjetunionen forsvant.
Nord- og Sør-Jemen hadde relativt gode forbindelser, og i 1972 ble det planlagt en sammenslåing. Imidlertid var interne problemer i landene, særlig i sør, og trefninger langs grensen, og til og med trussel om krig, hindret en effektiv sammenslåing. I 1973 brøt det ut nye kamper, og et nytt militærkupp fant sted i 1974. Samarbeidet brøt sammen og de ble nærmest skilt igjen. To oberstløytnanter prøvde å kontrollere Jemen, men de ble drept i 1977 og 1978. Sør-Jemen ble beskyldt for å stå bak, og i februar 1979 ble den såkalte tidagerskrigen utkjempet. I juni 1978 kom det første ordentlige valget i Nord-Jemen, og Ali Abdullah Saleh ble valgt til president. Han ble sittende som president så lenge staten Nord-Jemen eksisterte.
Sammenslåing og tiden etter
I 1989 utarbeidet Sør-Jemen og Jemen en ny grunnlov, som ble ferdig i 1991. I 1990 ble de to områdene forent til en stat. Like etter ble den anerkjent som en stat av FN. Sana ble valgt som hovedstad og Saleh ble president. De første årene var preget både av økonomisk oppgang og av kriger. Jemen startet eksport av olje, som var svært innbringende, og demokratiske reformer ble begynt. Imidlertid inntok Jemen en irakiskvennlig nøytralitet under den irakiske invasjonen av Kuwait under Saddam Hussein, noe som medførte at 800 000 jemenittiske fremmedarbeidere ble eksportert fra Saudi-Arabia. Det ble også store konflikter mellom Jemens to deler, og i 1994 brøt det ut borgerkrig mellom Nord- og Sør-Jemen. Nord-Jemen vant, og unionen besto. I 1995 kom Jemen til væpnet konflikt med Eritrea om Hanishøyene. Konflikten var kortvarig, og krevde et dusin menneskeliv fra begge sider. Øygruppen hadde tilhørt Jemen, men hadde, blant annet av britiske kolonister, blitt knyttet til Eritrea, og etter hvert Etiopia. En internasjonal domstol ledet av Jemens utenriksminister Dr. Abdul Karim Aleryani kom fram til at de større øyene tilfalt Jemen, mens de mindre tilfalt Eritrea.
I 2004 brøt det ut et opprør blant Zaidiyyah-sjiamuslimene i nord, kalt houthi-krigere, og regjeringen. Regjeringen har stort sett greid å bekjempe dem, men med mange dødsfall og med store materielle skader. I tillegg har opprørene startet igjen kort tid etterpå, og det har mellom 2004 og 2010 vært seks opprør. Konflikten har en internasjonal dimensjon, da Iran er blitt anklaget av Jemens styre for å støtte houthiene, mens Saudi-Arabia antas å støtte Jemens regjering.
Opprørene i den arabiske verden
Opprøret i den arabiske verden i 2011 som startet i Tunisia har spredt seg til Jemen, og det er til dels store protester mot Salehs autoritære styre. Protestene begynte midt i januar, og omhandlet både den økonomiske situasjonen og de begrensede tiltakene og også krav om en lov som forbyr at presidenten kan sitte på ubestemt tid, og at han kan overføre makt til sin sønn. Søndag den 23. januar 2011 ble 19 demonstranter arrestert, inkludert den kvinnelige journalisten Tawakkul Karman, som ble et symbol på kampen mot myndighetene. Karman ble imidlertid frigitt to dager etter arrestasjonen. Saleh kunngjorde at han ikke kom til å stille til neste valg, og at han skulle skrinlegge planer om å sitte permanent som president. Dette roet imidlertid ikke demonstrantene nok, og de har ropt slagord som «En revolusjon for frie meninger», «Etter Mubarak, Ali» og «Ingen korrupsjon etter i dag». 21. februar 2012 overtok ʿAbd Rabuh Mansur Hadi som Jemens president etter å vunnet et valg uten motkandidat, mens Saleh ble gitt immunitet og dro til Amerikas forente stater, noe det har vært nye protester mot. Tawakkul Karman mottok Nobels fredspris for 2011 for sitt engasjement, sammen med to afrikanske kvinner.
Siden 2015 har det vært ny borgerkrig.
Politikk og administrasjon
Jemen er delt inn i 20 guvernementer i tillegg til hovedstaden Sana som blir behandlet som et eget guvernement. Dette er en økning på fem guvernementer fra sammenslåingen, som opererte med 15, 8 fra nord og 7 fra sør. I 1991 fikk Jemen ratifisert en grunnlov. Jemen er en representativ demokratisk republikk, med en president som statsoverhode og statsminister som regjeringsoverhode. Jemens lovgivende forsamling består av to kamre. Shurarådet består av 111 seter og blir utpekt av presidenten. Shura spiller på et krav fra 30-tallet fra Det muslimske brorskapet om at den ideelle regjeringen skulle ha et råd av representanter fra folket, «Shura», som hadde mer religiøse enn politisk-administrative plikter. Representantenes hus består av 301 seter og blir valgt på grunnlag av en folkeavstemning med enkeltmannskretser. Originalt var det 309 medlemmer av det samlede jemenittiske parlamentet. Bakgrunnen for det var at det var en sammenslåing av de 159 og 111 setene i de to tidligere landenes respektive parlamenter, pluss 39 seter reservert tidligere forbudte partier. Senere ble tallet redusert med åtte plasser til 301. Representantene sitter i en seksårsperiode. Presidentvalg avholdes hvert 7. år. Statsminister og regjering blir utpekt av presidenten. Jemen har allmenn stemmerett for alle over 18 år.
Ali Abdullah Saleh satt t uavbrutt fra 1990 til 2012, da han tok over som president for et samlet Jemen. Ideen var opprinnelig at presidenten i Nord-Jemen ble president i et samlet Jemen, mens Sør-Jemens president ble visepresident. Selv om presidentperioden fra begynnelsen av varte i fem år ventet Saleh til 1999 med å skrive ut valg. Etter at Saleh vant med 91,2% av stemmene, forandret han lengden på presidentvalg fra fem til syv år, og tiden de folkevalgte satt fra fire til seks år. Både i presidentvalg og i valg av folkevalgte, dominerer Salehs parti Det allmenne folkekongressen stort, i alle fall før opprøret - landets politiske fremtid er usikker. Valgene har av internasjonale observatører blitt sett på som «delvis frie». Statsministrene byttes imidlertid ut. Abdul Qadir Bajamal satt mellom 2001 og 2007, og ble deretter erstattet av Ali Mohammed Mujur. Statsministrene pekes ut av presidenten. I tillegg til GPC, finnes også en rekke andre partier, men de har liten faktisk makt. De har samlet 63 av de 301 setene.