cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Drage
Drager i litteraturen
Drager og andre fabeldyr er vanlige i fantasylitteratur. Drager fremstilles som regel som onde, og de må bekjempes med list eller i åpen kamp. Drager er skildret som svært sterke og meget farlige. De spyr ild, og kan fly.
J.R.R. Tolkien har drager i sine historier, for eksempel dragen Smaug som vokter en stor skatt i historien om Hobbiten. Astrid Lindgren har skrevet om en fryktelig drage ved navn Katla i Brødrene Løvehjerte. I Narniaserien finnes en grådig drage i Reisen til det ytterste hav.
I Harry Potter-bøkene finnes det ti forskjellige dragearter, jfr artikkelen Drager i Harry Potter.
I Christopher Paolinis' Arven-trilogi har drager som en stor del av handlingene. Her er det både gode og onde drager, men hvor alle egentlig er gode. Hoveddragen Safira er god mens den onde Kongen Galbatorix' stjålne drage er blitt tvunget til ondskap med magi. En rød drage som dukker opp i oppfølgeren er klekket ut i ondskapen, men den er ikke virkelig ond.
Drager i heraldikk
Vanligvis avbildes dragen i våpenskjold med flaggermusvinger, tunge og hale som ender i pilespisser og føtter med ørneklør. Noen ganger har dragen små horn på hodet og en kveil eller krøll på halen. Betegnelsen linnorm (engelsk: wyvern) brukes når denne figuren bare har to føtter.
Våpenfigurene drage og linnorm er brukt fra middelalderen og de finnes i våpenskjold fra de fleste europeiske land. I Norge er dragen med fire føtter ganske uvanlig i våpenskjold. Linnorm, det vil si med to føtter, finnes imidlertid i flere norske kommunevåpen og slektsvåpen. Sjøormen i Seljords kommunevåpen er en helt forskjellig figur, og den har verken vinger eller føtter. Bornholms våpenmotiv er en linnorm, det vil si med to føtter, og den inngår blant feltene i det dansk-norske unionsvåpenet. Unntaksvis finnes den avbildet med fire føtter som en drage.
Lovoa
Lovoa er en planteslekt i mahognifamilien (Meliaceae), som tilhører ordenen Sapindales. De vokser i tropene i Afrika. Artene er i det alt vesentlige busker og eviggrønne løvtrær.
Taipingopprøret
Taipingopprøret var et bondeopprør i Kina som rettet seg mot Qing-dynastiet og varte fra 1850 til 1864. Taipingopprøret er en av verdenshistoriens blodigste konflikter, der opptil 30 millioner mennesker kan ha mistet livet. Oppstanden har sitt navn etter Taiping Tianguo («Den fullkomne freds himmelske kongerike»), som ble grunnlagt av opprørerne under ledelse av Hong Xiuquan. Taipingopprørerne ble gitt økenavnet «langhårede» (forenklet kinesisk: 长毛; tradisjonell kinesisk: 長毛; pinyin: Chángmáo) av Qing-regjeringen.
Det historiske museet om Taipingriket i Nanjing er et museum med gjenstander fra Taipingopprøret.
Bakgrunn, begynnelse
På midten av 1800-tallet var Kina hjemsøkt av mange og store problemer. En rekke naturkatastrofer hadde rammet landet. Qing-dynastiet var ikke i stand til å løse problemene, noe som blant annet skyldtes en rask befolkningsvekst og et forfallent byråkrati, som både var for korrupt og for lite sakkyndig til å kunne ta fatt i det økonomiske uføret. I tillegg kom de militære nederlag som riket hadde lidd overfor fremmede makter under for eksempel første opiumskrig (1839–1842). Særlig sør i landet sydet det av opposisjon og opprørstrang mot mandsjuenes herrevelde i landet. Krigene hadde ført til at Kina måtte åpne handelshavnene Kanton, Xiamen, Fuzhou, Shanghai og Ningbo for alle utlendinger, og måtte betale krigsreparasjoner. Kineserne ble forpliktet til frihandel (inklusive opium) på de europeiske maktenes vilkår, og måtte avstå Hongkong til Storbritannia.
Taipingopprøret var en konfrontasjon mellom det keiserlige Kina under Qing-dynastiet og en sekt rundt hakkakineseren Hong Xiuquan (1814–64), en mystiker som var gått over til kristendommen, etter noen måneders undervisning fra en amerikansk protestantisk misjonær og forkynner, Issachar Jacox Roberts. Han ble aldri døpt, men prekte en lære han hadde utviklet av sosialutopiske tanker, egne mystiske åpenbaringer og elementer han hadde fått med seg fra undervisning i Det gamle testamente.
Hong Xiuquan, sønn av en omreisende hakka, hadde først tenkt å bli mandarin, men bestod ikke den keiserlige embedseksamen. Han ble deretter svært syk, og fikk sterke hallusinasjoner. En olding med hvitt skjegg viste seg på en trone i et syn for ham, og Hong var sikker på at dette var Jesus Kristus. Etter dette var han overbevist om at han selv var Jesu lillebror. Han grunnla sin sekt i ca. 1847, og fikk raskt samlet en skare på rundt 30 000 tilhengere. Sekten utviklet raskt en militarisme i løpet av 1840-årene, men da opprinnelig rettet mot bandittuvesenet.
Myndighetene begynte imidlertid snart å forfølge sekten. De forfulgte like så godt katolikkene i området, som de feilaktig mente stod i ledtog med den nye sekten, eller kanskje til og med forvekslet med sekten. I virkeligheten var taiping-sekten anti-katolsk.
Forløp
Qing-regimets forfølgelser ble gnisten som utløste opprøret. Først begynte tilhengerne med geriljakrigføring, etterhvert utviklet det seg til regulær krig. Opprøret tok til i provinsen Guangxi; de keiserlige styrker gikk til angrep, men ble slått tilbake. I august 1851 proklamerte Hong opprettelsen av Den fullkomne freds himmelske kongerike og seg selv som dets himmelske konge. Opprøret bredte seg nordover med stor hastighet.
Hongs dyktigste mann var «Østens konge», en tidligere trekullbrenner ved navn Yang. Han brøt opp med 10 000 mann og marsjerte mot nord. På veien økte hæren hans til 200 000 mann, med dem erobret han i 1852 Wuchang.
Nanjing ble erobret i mars 1853; 30 000 keiserlige soldater falt, og tusener av sivilister døde også. Byen ble bevegelsens hovedstad og fikk det nye navnet Tiānjīng (den himmelske hovedstad).
Opprørshæren var nøkkelen til at taipingerne hadde så stor fremgang. Den hadde høy disiplin og var preget av fanatisk kampvilje. Kampene var alltid særdeles blodige og ekstremt brutale, med lite artilleri, men svært store styrker bevæpnet med håndvåpen. I 1856 var taipingernes hærer på drøyt én million mann. Hovedstrategien var å erobre de viktigste byene, konsolidere seg der og så marsjere ut på landsbygda for å møte de keiserlige styrker ute på feltet. Under det tredje slaget om Nanjing (1864) ble over 100 000 drept i løpet av tre dager.
På sitt høydepunkt omfattet Den fullkomne freds himmelske kongerike meget av det sørlige og sentrale Kina, inkludert Tianjing/Nanjing. Men det kontrollerte ingen større havn og kunne derfor ikke håpe på militær hjelp fra utlandet. Erobringen av Nanjing markerer opprørets høydepunkt. Under marsjen mot Beijing støtte de på sterke keiserlige styrker og ble tvunget til retrett.
Det gikk nedover fra 1853, da Hong trakk seg tilbake fra aktivt lederskap. Han tapte mer og mer besittelsen av sunn dømmekraft, og hengav seg stadig til meditasjon og – hevdes det – til mer sanselige impulser. At bevegelsen ikke klarte å få med seg middelklassen eller få de europeiske makter til å yte støtte, bidro også til at den tapte fremdrift.
Etter at fremmarsjen mot Beijing slo feil, var det meste av den senere ekspansjon mot vest. Det fleste kampene gjaldt kontrollen over Yangtzedalen. Fra 1860 raknet Taipingkongedømmet raskere.
Fire måneder før det endelige nederlag hadde Hong Xiuquan overlatt tronen til sin eldste sønn, Hong Tianguifu, som bare var en tenåring. Hong Tianguifu gjorde intet for å styrke kongedømmet, så det falt raskt fra hverandre da Nanjing falt etter blodige kamper fra gate til gate.
De fleste Taiping-fyrstene ble henrettet av Qing-myndighetene i Jingling ved Nanjing.
Andre opprør
I samme tidsepoke var det også en rekke andre opprør: Nianopprøret (1853–1868), og en rekke muslimske opprør sørvest (1855–1873) og nordvest i Kina (1862–1877).
Opprøret i senere populære kulturelle uttrykk
Taipingopprøret har fått sterke, men sterkt sprikende, kulturelle uttrykk over et bredt spekter av kulturelle medier. Avgjørende har vært kunstnerens eller kunstbestillerens politiske perspektiver.
For det kinesiske kommunistiske parti er opprøret blitt fremhevet som en oppstand av tidlig kommunistisk type, et opprør deres egen bevegelse er beslektet med. Opprøret fremheves som nettopp dette i mye kommunistisk kunst.
Men så er det også Robert Elegants bok fra 1983, Mandarin som blir en tidsskildring fra Taipingtiden i Shanghai sett gjennom øynene til en jødisk familie. I Flashman and the Dragon beskriver den fiktive Harry Paget Flashman sine opplevelser under annen opiumskrig og taipingopprøret. Lisa Sees roman Snow Flower and the Secret Fan finner sted i Kina under Xianfengkeiserens periode, og hovedskikkelsene bor i landsbyen Jintian, der opprøret brøt ut. De blir alle dratt inn i revolusjonen. Amy Tans roman The Hundred Secret Senses skjer delvis under Taipingtiden, og Rebels of the Heavenly Kingdom av Katherine Paterson som er beregnet for unge voksne er også lagt til denne perioden.
Senere er det kommet filmer og fjernssynsserier. I 2000 produserte CCTV Taiping Tianguo, en 46 episoders fjernsynsserie om opprøret. I 1988 produserte Hongkongs TVB Twilight of a Nation, et 45 episoders fjernsynsdrama om opprøret. The Warlords er en historisk film fra 2007 som skildrer hvordan taiping-general Pang Qinyun, leder for Shan-regimentet, hadde ansvaret for erobringen av Suzhou og Nanjing.
Fylkesvei 3362
Fylkesvei 3362 går mellom Heibø i Kragerø og Ringsjø i Bamble. Veien er 13,9 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 210 (Telemark).
Per Pettersen
Per Pettersen (født 6. juli 1946) er en norsk tidligere fotballspiller og trener, kjent som en pådriver for kvinnefotball og den første trener for kvinnelandslaget (1978–82).
Han spilte for (1964–73 i 1. divisjon, 121 kamper og 18 scoringer), der han fikk andreplass i NM 1965 (han scoret en gang i første omkamp). Av VG ble han kåret til «Årets spiller» 1973. Han sitter i styret for klubben og omtales som «Mr. Frigg». Han var på (1967–73, 35 kamper og en scoring).
Harry Landreth
Harry Landreth var en amerikansk økonom og idehistoriker med spesialisering i eldre økonomisk tenking. Han var professor emeritus ved Centre College i Kentucky, USA. Han studerte særlig eldre tiders økonomiske teori og fagutvikling, og sammen med David Colander ga han ut en rekke bøker og skrifter om keynesianismens historie og gjennombrudd.
Josef Duchač
Josef Duchač (født 19. februar 1938 i Bad Schlag i Sudetenland) er en tysk politiker (CDU).
Familien var av sudettysk opprinnelse, men ble fordrevet fra Tsjekkoslovakia etter krigen, og havnet i DDR, hvor Duchač utdannet seg til kjemiker. Frem til gjenforeningen arbeidet han i kommunalforvaltningen i Gotha. I 1990 ble han kortvarig regjeringsfullmektig og deretter leder for regjeringsdistriktet Erfurt. Etter gjenopprettelsen av delstaten Thüringen ble Duchač, som hadde blitt medlem av CDU, valgt til statsminister etter valget 14. oktober 1990. Han ledet en koalisjonsregjering mellom CDU og FDP. Han gikk av 23. januar 1992, etter ikke lenger å ha sin egen fraksjons tillit på grunn av mistanker om at han hadde samarbeidet med Sovjetunionen og vært Stasi-tyster. Et mistillitsforslag fra SPD på samme bakgrunn allerede i 1991 hadde blitt nedstemt.
CDU-FDP-koalisjonen valgte Bernhard Vogel (tidligere statsminister i Rheinland-Pfalz) til ny regjeringssjef.
Malleastrum
Malleastrum er en tropisk planteslekt i mahognifamilien (Meliaceae), som tilhører ordenen Sapindales. Artene er i det alt vesentlige busker og eviggrønne løvtrær.
Association of Chief Police Officers
Association of Chief Police Officers (ACPO) var et samarbeidsorgan for politiet i Storbritannia (unntatt Skottland). All den tid Storbritannia ikke har en nasjonal politistyrke fungerte ACPO som koordinator og forum for landets mange politistyrker.
Organisasjonen var finansiert av et stipend fra Home Office samt bidrag fra politinemndene.
ACPO var ikke en fagforening for høyere polititjenestemenn – organisasjonen Chief Police Officers' Association fyller den rollen.
I 2015 ble ACPO erstattet av National Police Chiefs' Council.
Barry Fitzgerald
Barry Fitzgerald (født William Joseph Shields 10. mars 1888 i Dublin i Irland, død 14. januar 1961 samme sted) var en irsk skuespiller.
Fitzgerald vant Oscar for beste mannlige birolle for rollen som pater Fitzgibbon i filmen Vandre min vei (1944). Han har fått to stjerner på Hollywood Walk of Fame, en for sin innsats innen filmen og den andre for TV.
Jeremy Christie
Jeremy Christie (født 22. mai 1983 i Whangarei) er en newzealandsk profesjonell fotballspiller som spiller for den amerikanske fotballklubben FC Tampa Bay. Han spiller midtbane, og er også en del av. Christie har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet Perth Glory og Wellington Phoenix.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Geir Pollestad
Geir Pollestad (født 13. august 1978 på Nærbø) er en norsk politiker for Senterpartiet som fra 4. august 2023 er landbruks- og matminister i Jonas Gahr Støres regjering. Fra 2013 har han representert Rogaland på Stortinget. Han har også vært statssekretær i Samferdselsdepartementet og i Olje- og energidepartementet. I 2021 ble han valgt til parlamentarisk nestleder i Senterpartiet.
Biografi
Geir Pollestad er utdannet jurist ved Universitetet i Bergen og har tidligere studert økonomi og administrasjon ved Høgskolen i Stavanger. Han har vært aktiv i Senterungdommen og satt fra 2001 til 2003 som politisk nestleder. Fra 2003 til 2005 var han visepresident i Nordiska Centerungdommens Förbund, som representant for Senterungdommen. Fra 2001 var han vararepresentant på Stortinget fra Rogaland.
Høsten 2003 stilte Senterungdommen til valg gjennom «Grønn liste» i studentdemokratiet ved Universitetet i Bergen. Geir Pollestad ledet Grønn liste til et godt valgresultat og ble valgt til leder av Norsk Studentunion Bergen for 2004. I samme periode satt han også i landsstyret til Norsk Studentunion.
Ved stortingsvalget i 2005 var Pollestad tredjekandidat for Hordaland Senterparti. I Jens Stoltenbergs andre regjering var han politisk rådgiver for Åslaug Haga i Olje- og energidepartementet og i Kommunal- og regionaldepartementet, og han var statssekretær i Olje- og energidepartementet og i Samferdselsdepartementet.
Ved stortingsvalget 2009 var Pollestad andrekandidat i Rogaland, men fikk ikke fast stortingsplass. Fra 2009 til 2012, mens Magnhild Meltveit Kleppa var statsråd, møtte Pollestad på Stortinget som fast møtende vararepresentant. 28. september 2012 ble han igjen utnevnt til statssekretær i Samferdselsdepartementet.
Ved valget i 2013 ble han valgt inn på fast plass som stortingsrepresentant. Han var først medlem av Energi- og miljøkomiteen, men flyttet våren 2014 over til Næringskomiteen, der han overtok ledervervet. I forbindelse med den såkalte NAV-skandalen har han uttalt at de som ble feilaktig dømt var "moralsk" ansvarlig.
I stortingsvalget 2017 var han Senterpartiets førstekandidat i Rogaland.
I august 2023 ble Pollestad utnevnt som landbruks- og matminister i Støre-regjeringen.
Øistein Mjærum
Øistein Mjærum (født 26. juli 1973) er en norsk politiker (KrF). Han er kommunikasjons- og markedsdirektør i Norges Røde Kors. Han har tidligere vært stabssjef for Oslosenteret for fred og menneskerettigheter.
Oleg Gontsjarenko
Oleg Georgijevitsj Gontsjarenko (russisk: Олег Георгиевич Гончаренко; født 18. august 1931 i Kharkov i Ukraina, død 16. desember 1986) var en sovjetisk skøyteløper som deltok i de olympiske vinterleker 1956 i Cortina d'Ampezzo, Italia, 1960 i Squaw Valley, USA og 1964 i Innsbruck, Østerrike.
Gontsjarenko vant to olympiske bronsemedaljer i hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo, Italia. Han kom på tredjeplass på både 5 000- og 10 000 meter, på 5 000 meter bak sin landsmann Boris Sjilkov og svenske Sigvard «Sigge» Ericsson og på 10 000 meter også denne gang bak Sigvard «Sigge» Ericsson samt norske Knut «Kupper'n» Johannesen.
Gontsjarenko vant allround VM tre ganger 1953, 1956 og 1958.
Meiolaniidae
Meiolaniidae er en utdødd familie av store skilpadder.
Medlemmene i familien var antakelig planteetende. Hodet og halen var dekket av tykke plater med tagger og «horn». Mest kjent er Meiolania, som levde i Australia fra oligocen til pleistocen. På Lord Howe-øya og Ny-Caledonia overlevde denne slekten helt fram til for 2000 år siden. Den litt mindre Ninjemys oweni levde side om side med Meiolania i den australske delstaten Queensland i pleistocen.
Fra eocen i Sør-Amerika kjenner man slektene Crossochelys og Niolamia. Denne utbredelsen tyder på at familien oppstod på det sørlige superkontinentet Gondwana.
Grande Traversata delle Alpi
Grande Traversata delle Alpi (GTA) er en vandrevei som i 55 dagsetapper fører gjennom alpene i Piemonte.
Veien begynner ved Domodossola, og fører forbi Monte Rosa, Gran Paradiso og Monte Viso, krysser de oksitanske alpedalene (Valle Stura, Valle Maira, Valle Maraita, Valle del Po, Valle del Chisone, Val Pellice, Valle di Susa, Valle d'Aosta) og ender i De liguriske Alpene. Man kan gå over til Frankrike i Mercantour og fortsette til Middelhavet i få etapper, og eller fortsette vandringen på Appenninene. Det er mulig å overnatte underveis i såkalte Posti Tappa.
Luis Moreno-Ocampo
Luis Moreno-Ocampo (født 4. juni 1952 i Buenos Aires) er tidligere hovedanklager (sjef for aktoratet) for Den internasjonale straffedomstolen i Haag (ICC). Han var da ansvarlig for å undersøke og å reise tiltale for krigsforbrytelser, forbrytelse mot menneskeheten og folkemord. Han er argentinsk statsborger og vant anerkjennelse ved å gå til sak mot høyerestående militære offiserer og for sitt arbeid for å kjempe mot korrupsjon.
Biografi
I 1978 tok han sin juridiske eksamen ved Universitetet i Buenos Aires. Moreno-Ocampo var deretter i fire år hos statsadvokaten i Argentina før han ble assisterende aktor hos kommisjonen som etterforsket forsvinningen av personer i landet i 1984-1985. Denne førte til at flere medlemmer av juntaen i Argentina ble dømt. Det var den første rettsforfølgelse av høyere sjefer for massedrap av sivile siden Nürnbergprosessen etter andre verdenskrig.
I 1992 forlot Moreno-Ocampo sin posisjon som aktor for å starte et advokatfirma som spesialiserte seg på korrupsjonskontroll, strafferett og menneskerettigheter. På samme tid ble han en førsteamanuensis i strafferett ved Universitetet i Buenos Aires. Han har også vært gjesteprofessor ved Stanford University og Harvard Law School. I tillegg til sine faglige oppgaver, har han vært svært aktiv i anti-korrupsjonsorganisasjonen Transparency International, han er den tidligere presidenten i styret for deres kontor for Latin-Amerika og Karibia og er nåværende medlem av det internasjonale styret i organisasjonen.
ICC
Luis Moreno-Ocampo ble valgt uten motkandidat til vervet som ICC-aktor i 2003. Mer enn 70 land deltok i valget, og han tiltrådte 16. juni 2003. Hans første undersøkelser fokuserte på ulovligheter i Den demokratiske republikken Kongo etter den formelle slutten av Andre Kongo-krigen, opprør i Uganda Lord's Resistance Army, Darfur-konflikten i vestlige Sudan og mest nylig, Den sentralafrikanske republikk.
I mars 2003 ble Irak invadert av USA og dets allierte, Storbritannia, Australia og Polen. Storbritannia, Australia og Polen er alle stater som etablerte ICC. Derfor er deres statsborgere ansvarlig for domstolens rettsforfølgelse for brudd på relevante lover. I februar 2006 hadde ICC mottatt 240 meldinger i forbindelse med invasjonen av Irak i mars 2003 med påstand om at ulike krigsforbrytelser hadde funnet sted.
Krigsforbrytelsesanklagene mot presidenten i Sudan
Moreno-Ocampo rettet 14. juli 2008 ti kriminelle anklager mot Sudans president Omar al-Bashir. Han anklaget ham for å støtte krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten. ICCs anklagere har hevdet at al-Bashir klekket ut og gjennomfører en plan for å ødelegge store deler av tre stammegrupper i Darfur på grunn av etnisitet. Man venter at han innen få måneder vil spørre et panel av ICC dommerne om å utstede en arrestordre for Bashir.
Henrettelse ved skyting
Henrettelse ved skyting, historisk også kjent som arkebusering, er en utpreget militær straffemetode for iverksettelse av dødsstraff.
Det historiske navnet skriver seg fra 1500-tallets navn på geværer; «arkebuse». Det brukes normalt flere skyttere, kalt en pelotong (fransk for «avdeling»), eller eksekusjonspelotong (eksekusjon (latinsk executio); utførelse av dødsstraff, henrettelse). Den dømte bindes normalt til en stolpe eller stilles opp mot en vegg. Da det er viktig at skytterne treffer riktig er det vanligst at personen bindes, slik at han ikke beveger seg eller faller om før skuddene avfyres.
Det er vanlig at kommandanten for pelotongen raskt etter at salven er avfyrt går bort til den dømte og avfyrer et nådeskudd, et enkelt skudd mot hodet med pistol, for å forkorte lidelsen dersom personen fortsatt er i live og ved bevissthet.
Under irregulære forhold utføres henrettelse ved skyting ofte på andre måter. En metode som særlig er assosiert med Det tredje riket er at de dømte må grave sin egen grav, og deretter blir skutt på kanten av denne. Ved massehenrettelser brukte man ofte maskingevær.
Nakkeskudd
Nakkeskudd er en spesiell form for henrettelse ved skyting. Et enkelt skudd avfyres mot nakken, slik at medulla spinalis/medulla oblongata (ryggmargen/hjernestammen) kuttes og hjernen ødelegges. Ved bruk av grovkalibret pistol inntreffer døden så godt som alltid umiddelbart. Metoden er den mest brukte henrettelsesmetode i Folkerepublikken Kina, og var tidligere den vanligste metode i Sovjetunionen og Øst-Tyskland. Skuddet ble avfyrt umiddelbart etter at den domfelte ble meddelt dommen.
Metoden ble også brukt i konsentrasjonsleirer under andre verdenskrig. Fangene ble stilt opp til veggen for å måles, og fikk nakkeskudd.
Henrettelse ved skyting i Norge
Etter 1815 var henrettelse ved skyting eneste form for dødsstraff i Norge etter den militære straffelov. Det ble neppe brukt mellom 1815 og 1902, da det ble besluttet at straffen kun skulle brukes i krig, noe som imidlertid ble utvidet til å gjelde landssviksoppgjøret etter andre verdenskrig.
Den 14. august 1943 innførte Vidkun Quisling etter press fra Josef Terboven, Midlertidig lov til opprettholdelse av ro og orden i krigstid som hadde dødsstraff for en rekke brudd på denne loven og dens forskrifter. Loven kom som en følge av Eilifsen-saken.
25 norske landsforrædere og 12 tyske krigsforbrytere ble henrettet i Norge etter krigen. Den siste henrettelse i Norge fant sted i august 1948. Ved slik henrettelse ved skyting var det alltid flere soldater som medvirket.
Fylkesvei 3364
Fylkesvei 3364 går mellom Rørholt brygge og Grådalen i Bamble kommune.
Gödel, Escher, Bach: an Eternal Golden Braid
Gödel, Escher, Bach: An Eternal Golden Braid (eller GEB) er en bok skrevet av Douglas Hofstadter. Den ble publisert i 1979 og vant Pulitzerprisen i 1980. En ny utgave fra 1999 (ISBN 0-465-02656-7) har et nytt forord av Hofstadter, men er ellers uendret. Av utgiveren er den beskrevet som «en metaforisk fuge om menneskesinn og maskiner i Lewis Carrolls ånd».
Denne boka har inspirert tusener av studenter til å gjøre karrière innen informatikk og kunstig intelligens.
Novara
Novara er en by i Piemonte i det nordvestlige Italia. Den ligger rett vest av Milano, og er hovedsete for provinsen Novara. Byen har 104,183 innbyggere (2018).
Fylkesvei 6518
Fylkesvei 6518 (Fv6518) går mellom Hoel og Kåsa i Oppdal.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen fylkesvei 513 (Sør-Trøndelag).
Kaka
Kaka (Nestor meridionalis) er en fugl i gruppen New Zealand-papegøyer og en av to nålevende arter i slekten Nestor. Arten overlever i kraft av to underarter og er nært beslektet med kea (Nestor notabilis). Kaka er endemisk for New Zealand.
Beskrivelse
Kaka er ei mellomstor papegøye, som er cirka 45 cm lang og typisk veier omkring 390–560 gram (i snitt 452 g). Fjærdraken gir inntrykk av å være kamuflerende, men er hovedsakelig grønn eller brungrønn med innslag av brunt og grått i et slags spettemønster. På kinnene er det innslag av lys gyllenbrun, mens det rundt (over og under) bakkroppen er innslag av rustrødt.
Atferd
Kaka hekker i høye, hule trær og legger typisk 2–4 egg utpå senvinteren. Begge kjønn deltar i matingen av ungene. I år med rikelig tilgang på mat, hender det at arten hekker to ganger. Det er imidlertid uvanlig at mer enn tre unger vokser opp fra et kull.
Underarter
Kaka overlever på New Zealand i kraft av to underarter som lever på hver sin av de to hovedøyene; en på Nordøya og en på Sørøya. Den nordlige underarten er noe større enn den sørlige og har grå krone på hodet. Den sørlige har litt kraftigere farger og nesten hvit krone, samt et litt lenger og noe mer krummet nebb.
Klubbvepser
Klubbvepser (Cimbicidae) hører til blant plantevepsene og er en familiegruppe innen ordenen vepser. De finnes i løvskog. Larvene lever av å gnage på bladene av ulike løvtrær. Utviklingen tar normalt ett år.
Utseende
Klubbvepser er store vepser. Men de er helt ufarlige og mangler brodd, stikker derfor ikke og har heller ikke gift.
Kroppen er kraftig og bred, uten en innsnørt «midje». De fleste er mørke, svarte med gule eller brune farger. Ofte som mørke bånd på en gul bakkropp.
Vingene er ofte røkfarget, men uten flekker. Vingemerket og årenettet er tydelig. Hodet er bredest bak øynene. Antennene er trrådformet med vanligvis 11 ledd og en utvidelse (antenneklubbe).
Larvene ligner litt på larvene til sommerfugler. De er sylindrisk, svakt krummet og litt bredere foran. Den har vorteføtter på alle bakkroppens ledd.
Levevis
Klubbvepser finnes i løvskog. Hanner begynner ofte å fly noen dager tidligere enn hunnene. Flygetiden er vanligvis om våren og forsommeren.
Hunnen legger eggene rett på næringsplanten. Egget er sylindrisk, noen millimeter langt. Plantevepser skjærer et snitt i bladet, hvor hun plasserer egget. Bladet lukker seg omkring egget, som er beskyttet mot predatorer og dårlig vær.
Larven er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Den lever som plantespiser på blad av en lang rekke av ulike løvtrær. Den bruker vanligvis omtrent 5-6 uker på utviklingen. Den utvokste larven er omkring 40 millimeter lang.
Klubbvepser tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der vepsens indre og ytre organer endres. Larvens bøyelige og myke kropp omdannes til en puppe med et hardt skall. Når skallet er hardt begynner omdanningen fra larve til den voksne (imago) klubbvepsen. De indre organer brytes i varierende grad ned til en cellemasse. En omorganisering skjer og dyret bygges opp igjen.
Den overvintrer som larve eller i puppestadiet.
Utbredelse
Klubbvepser finnes i hele verden. Flere arter finnes i Norge.
Systematisk inndeling
Klubbvepser (Cimbicidae) er i tradisjonell systematikk plassert i gruppen plantevepser, men denne regnes ofte som en parafyletisk gruppe. Det vil si at gruppen Tenthredinoidea («bladvepser») er av søstergruppene til stilkvepsene, slik at slitkveps stammer fra planteveps.
RS Sjøredningsskolen
Sjøredningsskolen har ansvar for opplæring og videreutdanning av frivillige og fast ansatte mannskaper på Redningsselskapets redningsskøyter, både lokalt på skolesenteret og gjennom et mobilt opplæringskonsept som dekker hele norskekysten. Senteret tilbyr også kurs og opplæring innen HMS, sikkerhet og beredskap for fiskeri, skipsfart og offshore olje- og gassindustri, samt landbasert industri og næringsliv.
Årlig har skolen rundt 4500 kursdeltagere på de ulike kursene.
Sjøredningsskolen lå tidligere i Stavern og var administrativt underlagt Redningsselskapets hovedkontor. I 2014 ble sjøredningsskolen slått sammen med Norges Maritime Utdanningssenter i Horten, og skolen ble da flyttet til Bakkenteigen. Det nye fusjonerte selskapet fikk navnet RS Sjøredningsskolen AS.
Giovanni Niccolò
Giovanni Niccolò (født 1560 i Nola nær Napoli i Italia, død 16. mars 1626 i Macao) var en katolsk misjonær i Kina og Japan tilhørende jesuittordenen. Han ankom Macao i følge med pater Matteo Ricci den 7. august 1582. Han grunnla malerskoler både i Macao og senere i Nagasaki (Japan), der han fikk betydning innen japansk kunsthistorie.
Anders Svensson
Anders Svensson (født 17. juli 1976 i Annedal i Göteborg) er en svensk fotballspiller. Han spiller på midtbanen for IF Elfsborg og.
Svensson debuterte på landslaget i 1999. Han har en offensiv rolle på midtbanen. Svensson er en hvass frisparkskytter, mange husker frisparkmålet mot i VM-sluttspillet 2002. Svensson fikk sitt gjennombrudd i IF Elfsborg før han ble profesjonell i Southampton. Fra og med sommeren 2005 var Svensson tilbake i Elfsborg.
Mamoré
Mamoré er ei elv i Bolivia, som ved samløpet med Beni danner elva Madeira, som er en av elva Amazonas' største sideelver. Den har utspring på nordhellingen av Sierra de Cochabamba, øst for byen Cochabamba. Den heter Chimoré ned til samløpet med Chapare. Foruten Chapare er de største sideelvene Secure, Apere og Yacuma fra vest, og Ichilo, Rio Grande, Ivari og Guaporé fra øst.
Dansk-svensk gårdshund
Dansk-svensk gårdshund (FCI #356) er en liten–mellomstor terrierlignende hund av pinschertype, som videre inngår i FCIs gruppe for pinschere og schnauzere. Typen kan ha oppstått i nordlige Tyskland (tilsvarende Schleswig-Holstein), Danmark og/eller det sørlige Sverige (Skåne), der den tradisjonelt har blitt regnet som en typisk gårdshund, men den fantes i flere av landene rundt Østersjøen. Rasen ble tidligere kalt skånsk terrier i Sverige.
Opprinnelse og alder
Opphavet til hunderasen er uklart, men man har antatt at den nedstammer fra en miks av tyskætta pinschere og britiske hvite jaktterriere. Et slikt opphav kan forklare både den eksteriørmessige likheten med Jack Russell terrier og foxterrier og likheter med hensyn til utfarging og lynne med flere pinschere. Men den dansk-svenske gårdshunden er ikke like aktiv og vilter som mange terriere er, og den skal dessuten ha et mildere gemytt.
Hundetypen har eksistert lenge, men akkurat hvor lenge og når typen oppsto vet man ikke mye om i dag. Typen var alminnelig på gårdene i Skåne i Sverige, i Danmark og i det nordlige Tyskland på 1800-tallet og framover, men er trolig mye eldre. Lignende hunder har vært gjengitt på malerier siden 1400-tallet og framover. Typen var en nyttig og kanskje nødvendig brukshund på gårdene, der den bekjempet skadedyr, som mus og rotter og lignende.
Etter hvert som industrialiseringen bredte om seg på 1900-tallet ble typen mer og mer sjelden, inntil den sto i fare for å dø ut. Fram til da var denne hunden å regne som en landrase. Danske og svenske kennelmyndigheter tok initiativ til å redde den, gjennom et samarbeid mellom DKK og SKK som tok til i 1985. Typen fikk da navnet dansk/svensk gårdshund, og rasen ble som sådan anerkjent av SKK i 1987 (herunder også automatisk av Nordisk Kennelunion). I senere år har det vært en gradvis økende interesse for rasen, som egner seg ypperlig til en rekke formål. Ikke minst som familiehund. Avlsarbeidet viser også en positiv tendens. Den 5. juni 2008 ble rasen midlertidig anerkjent av FCI. Rasestandarden ble godkjent 26. mars 2009 og publisert 19. mai samme år. Fra 29. april 2019 er imidlertid dansk-svensk gårdshund fullt ut akseptert som en selvstendig hunderase av FCI, med offisiell rasestandard publisert 10. desember 2018.
Norges Eiendomsmeglerforbund
Norges Eiendomsmeglerforbund (NEF) er et profesjonsforbund for:
Dansk-svensk gårdshund
Opprinnelse og alder
En vitenskapelig studie av de fem danske hunderasene, publisert elektronisk i Journal of Animal Science den 29. august 2013, viser at dansk spets har størst genetisk variasjon, fulgt av dansk-svensk gårdshund, broholmer, gammel dansk hønsehund og grønlandshund. Dette forundret noen, siden grønlandshunden er den mest utbredte av rasene, men studien viser altså at disse faktorene ikke nødvendigvis har noen sammenheng.
Norges Eiendomsmeglerforbund
NEF hadde høsten 2013 rundt 2730 medlemmer. NEF er eneste organisasjon som ivaretar aktørenes rettigheter og er talerør for profesjonen/bransjen overfor media og myndigheter. Forbundet arbeider for at medlemmene er kvalifiserte/kompetente og oppdaterte, og driver derfor en utstrakt kursvirksomhet og faglig bistand. Forbundet ble etablert 12. desember 1932, Carl O. Geving er administrerende direktør. .
Dansk-svensk gårdshund
Utseende, anatomi og fysikk
Dansk-svensk gårdshund er en liten, lett rektangulær og harmonisk hund av ubestemmelig opphav. Kroppen er muskuløs og har tørre linjer. Hodet er relativt bredt og har et harmonisk snuteparti med kraftige kjever og mellomstore såkalte knappører/rosenører (hengende ører der tippene ligger nært kinnene). Markert stopp. Dyp brystkasse, rett rygg og ikke for mye opptrukket buklinje. Den kan ha lang eller naturlig medfødt stumphale, som ikke skal være for høyt ansatt. Halen skal bæres rett eller svakt buet (sigdformet) oppover. Muskuløse ekstremiteter.
Norges Eiendomsmeglerforbund
NEF utgir bladet Eiendomsmegleren månedlig med unntak av juli. Eiendomsmegleren tar for seg lovgivning og annen relevant og aktuell informasjon for aktørene i bransjen. NEF utgav tidligere sammen med Eiendom Norge den månedlige Eiendomsmeglerbransjens Boligprisstatistikk.
Dansk-svensk gårdshund
Utseende, anatomi og fysikk
Hannen skal måle 34–37 cm (± 2 cm) i skulderhøyde og tispen 32–35 cm (± 2 cm). Rasen har hard, kort og glatt pels, der grunnfargen domineres av hvitt med tegninger og flekker i sort, tan, brunt og forskjellige nyanser av rødt.
Vestfjorden
Vestfjorden kan referere til:
Setermoen flyplass
Setermoen flyplass er en flyplass som ligger på Artillerisletta på sørsiden av Setermoen i Bardu kommune i Troms og Finnmark fylke.
Dansk-svensk gårdshund
Lynne og væremåte
Dansk-svensk gårdshund er en livlig, modig, oppmerksom og glad hund med masser av energi og et behagelig gemytt. Rasen har en hendig størrelse og passer godt for førstegangseiere (også barnefamilier), da de er tilpasningsdyktige og sosiale hunder som elsker både voksne, barn og andre hunder. Viktig å bemerke seg at rasen trenger mosjon og psykiske utfordringer for å trives maksimalt. En kombinasjon av godt lederskap, mosjon og trening er nøkkelen til et godt forhold.
Annet
Rasen regnes som sunn og har få helseproblemer. Pelsen trenger normalt vedlikehold, men siden dekkhårene er glatt tilliggende, korte og strie, er den nærmest selvrensende og svært lettstelt.
Jotunheimstien
Jotunheimstien er en oppmerket turløype, som strekker seg fra Akerselvas munning i Vaterlandsparken i Oslo til Gjendesheim ved inngangen til Jotunheimen nasjonalpark. Stien er på til sammen cirka 320 kilometer, og passerer gjennom 12 kommuner og 3 fylker.
Jotunheimstien ble innviet i 2006 av Den Norske Turistforening, i samarbeid med Miljøverndepartementet.
Dubrovnik
Dubrovnik (også tidligere kjent som Ragusa) er en gammel by på kysten av Adriaterhavet i Dalmatia, Kroatia. Den ble grunnlagt i 639. Den kalles ofte Adriaterhavets perle. Oppført på UNESCOs verdensarvliste. Navnet på byen betyr «eikeskog» på kroatisk.
Historie
Byen ble grunnlagt av folk som flyktet fra avarene. Etter at avarene ødela den greske kolonien Epidauros, som ligger i den saroniske bukten, forflyttet innbyggerne seg nordover og slo seg ned i området som ble Dubrovnik by. Byen ble allerede i 896 underlagt Det bysantiske riket og ble en meget viktig handelsby med en flåte på over 300 fartøy.
Dubrovnik har vært sentral i utviklingen av det kroatiske språket. Den var hjemsted for mange viktige poeter, forfattere, matematikere, fysikere og andre forskere.
Dubrovnik er regnet som en av de vakreste og best bevarte byene i middelhavsområdet, men ble utsatt for et voldsomt bombardement under krigen i det tidligere Jugoslavia i 1991. Dette skadet store deler av Gamlebyen, til tross for at denne var helt uten militær betydning. Gamlebyen er i ettertid rehabilitert.
Norsk Trekkhundklubb
Norsk Trekkhundklubb er en aktiv idrettsklubb, lokalisert i Maridalen i Oslo, som primært driver konkurransekjøring med hund. Klubben har utøvere både i nordisk stil og slede, og konkurrerer både på snø og barmark, også internasjonalt.
Historie
Norsk Trekkhundklubb ble stiftet 6. januar 1931. Initiativtaker og stifter var Frithjof Nilsen Moe, også kjent under navnet «Skipperen».
Fra starten var NTK en ambulanseklubb, og første sesong, vinteren 1932, sto seks utrustede ambulansespann klare til innsats. Stasjoner ble opprettet, og virksomheten var i full gang med førstehjelpskurs og det hele. De første ambulansestasjonene var Tryvannstua, Ullevålseter, Blankvannsbråten, Svartor, Lilloseter og Guldsmeden ved Elvåga.
Trekkhundambulansen gjorde nok et steg fremover med «Nordmarksekspressen», et hundespann som fulgte det skiløpende publikum mellom Mylla og Oslo, tvers gjennom Nordmarka.
I påsken 1932 ble de første hundespann fra NTK satt inn i fjellredningstjenesten på fjellet. Innenfor fjellredningstjenesten skulle det vise seg at hundespannene våre virkelig kom til fortjent heder og verdighet gjennom flere vellykkede redningsaksjoner.
Det er i første rekke gode, gamle og kjente navn som Henrik Solberg, Torodd Hustad, Leif Evjen, Svein B. Sørensen, Per Hansen og Finn Søhr, 30-årenes innsatsvillige unge menn som bidro til den positive utviklingen som var så viktig for at klubben er det den fortsatt er i dag.
I årene mot krigen økte spannantallet sakte, men sikkert. Ambulansestasjonene ble også flere, bl.a. Lørenseter, dessuten stasjoner i de andre bymarkene kom i tillegg til de opprinnelige. Vinteren 35/36 var det 14 spann til å bemanne stasjonene.
Forbund
Dette forbundet og Norsk Trekkhundklubb med lokalavdelinger ble de to store i norsk hundekjøring i denne tiden. Målsettingen for disse to store forbundene var noe forskjellig idet Norsk Trekkhundklubb la hovedvekten av sin virksomhet til ambulanseformål, mens Norges trekkhundforbund i større grad interesserte seg for den betydning og verdi hundekjøring hadde som idrettsgren. Nå må det ikke forstås dithen at NTK og dets medlemmer ikke hadde interesser i retning av idrettslig bruk av hundespann. Allerede i 1931 arrangerte NTK landets første organiserte trekkhundkonkurranse.
Disse to forbundene drev sin virksomhet parallelt i noen år, og forholdet mellom dem ble til tider ganske konkurransepreget, noe som ikke alltid var av det gode. Dette ble innsett av ledelsen i begge forbund, og bestrebelser ble gjort for å finne frem til et organisasjonsmønster som kunne danne grunnlag for sammenslåing. Disse forhandlingene ble til slutt brakt vel i havn av Torgrim Andersen, Erling Sættem og Torodd Hustad. I 1951 var Norges Hundekjørerforbund (NHF) en realitet, og ble tatt opp som likeverdig medlem i Norges Idrettsforbund i 1956.
Krigen
Mens klubben gjennom 30-årene nådde stadig nye høyder, trakk det opp til uvær over Europa. Krigen spredte seg, og det ble åpenbart at heller ikke Norge kunne unngå innblanding. Det ble et spørsmål om trekkhundklubbens og derved trekkhundambulansens være eller ikke være i tiden som skulle komme.
På generalforsamlingen i 1940 ble det fattet enstemmig vedtak om at klubben skulle opprettholde ambulansetjenesten i marka, som upolitisk humanitær organisasjon. Vedtaket ble loddet blant seniorkjørerne i et internt møte, hvor styret fikk de aktives fulle støtte.
Under ledelse av Viggo Hareim, Torgrim Andersen og Erling Sætten ble ambulansevirksomheten omorganisert. Den enkelte spannfører fikk endelig det fulle ansvar for tilsyn til sitt eget spann. Dette førte til større rettferdighet, økt ansvarsfølelse, og ikke minst var det viktig at spannførerne ble desentralisert. Nå kunne ikke tyskerne bare troppe opp på Majorstua en søndag morgen og rekvirere alt de ønsket. Spannene startet med forskjellig  utgangspunkt, og i uka var hunder og utstyr spredt, og mer eller mindre i dekning. Takket være disse karene som her er nevnt, samt flere andre trofaste medlemmers lojalitet og oppofrelse sto klubben gjennom krigen uten brukket rygg. Riktignok var den noe ribbet for hunder og brukbart utstyr, men evne og vilje til gjenoppbygging var det i fullt monn.
Etterkrigstiden
Man kan si at klubben opplevde en ny gullalder gjennom etterkrigstiden, blant annet gjennom et økende samarbeid med andre organisasjoner. Samarbeidet med Trekkhundforbundet og senere Hundekjørerforbundet er jo allerede nevnt. Like viktig var det økende samarbeidet med Røde Kors gjennom Oslo og Omegns Hjelpekorps, og samarbeidet med Den Norske Turistforening.
Hunder: I 1955 eide klubben 19 polarhunder, 20 schäfere og 33 riesenschnauzere. Etter hvert fant man ut at grønlandshunder var best egnet for klubbens aktiviteter, og ved inngangen til 80-tallet hadde klubben ca. 55 grønlandshunder.
Dagens aktivitet
I 1998 ble det besluttet å avvikle ambulansetjenesten, og derved også hundeholdet. Klubben har fortsatt en stamme av turkjørere, men hovedvekten av klubbens aktiviteter er nå rettet mot konkurransekjøring.
Medlemmer av Norges Hundekjørerforbund
Klubbnavn Sted
Ryd kloster
Ryd Kloster (også Rude, Ryde, Rye og Rüdekloster) var et kloster i Lyksborg (tysk: Glücksburg) ved Flensborg Fjord i Angel.
Klosterets historie
Klosterkomplekset var ca. 350 m langt og 200 m bredt og besto av korsgang og gård, søylesalsfløy, legbroderfløy med kjøkken og spisesal, kirke og kirkegård samt sykehus og herberg.
Det ble oppført i 1210 av biskop Niels og tilhørte cistercienserordenen. Munkene kom fra det nedlagte Guldholm kloster ved Langsøen nær Slesvig by, som man var blitt flyttet fra pga. uro i klostersamfunnet.
Klosteranlegget var oppkalt etter landsbyen Ryde og tilhørte Munkbrarup sogn. Ryd Kloster hadde mange besittelser i omegnen. Stednavn som Munkvolstrup eller Munkbrarup minner fortsatt om det. Munkene på Ryd Kloster skrev i siste halvdel av 1200-tallet middelalderkrøniken Rydårboken (på latin Annales Ryenses). Den omhandler Danmarks historie fra sagntiden til 1288.
Munkene på klosteret menes å ha anlagt en vannmølle nord for Flensborg fjord ved Munkemølle. Den er for lengst forsvunnet, men mølledemning og dam kan fortsatt ses. Det finnes også en rekke sjeldne plante- og sneglearter som munkene kan ha innført.
Biskop Arnfast
I år 1259 skal kong Christoffer I ha blitt forgiftet under nattverden av abbed Arnfast fra Ryd kloster. Det skjedde etter årelange stridigheter med erkebiskop Jakob Erlandsen om makten i riket skulle gå til kirken eller staten. Enkedronningen Margarete Sambiria lot Arnfast etterlyse. Kanskje var anklagene grunnløse, men det kan ikke ha vært enkelt for et kloster å ha hatt en leder som var etterlyst for mord. Klosteret hadde videre valgt side i erkebispestriden til fordel for Jakob Erlandsen, og ble i en periode nødt til å lukke pga. stridighetene.
Ryd Kloster besto til 1541. I 1582 ble det revet ned av Frederik IIs bror Hertug Hans, som brukte materialene til å bygge Lyksborg slott i årene 1583-87.
Klosteret under sjøen
Klosterets presise beliggenhet ble oppdaget 12. desember 1961 av slottsherren Prins Friedrich Ferdinand til Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg, i forbindelse med en tømming av voldgraven omkring Lyksborg slott. Klosterets fundamenter fremsto tydelig i voldgravens mudrete bunn. Før vannet ble ledet tilbake i sjøen i 1962, stillet Bundesmarine mannskap til rådighet til prøveutgravninger. Herved fikk man først og fremst kjennskap til den typiske cistercienserkirkegård med murte ca. 1/2 meter dype graver av munkesten. I en av gravene fantes et velbevart skjelett med usedvandlige fine tenner. Konserveringen under vann forklarer murverk og skjeletters friske tilstand. Det er videre blitt avdekket flere hundre meter av munkenes vannledninger, i form av uthulte trestammer med jernringer rundt sammenføyningene.
Fylkesvei 3436
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 757 (Telemark).
Munronia
Munronia er en planteslekt i mahognifamilien (Meliaceae), som tilhører ordenen Sapindales. De vokser i tropene. Artene er i det alt vesentlige busker og eviggrønne løvtrær.
Herulere
Herulere, heruler eller erulere (latin Heruli) er betegnelsen på en rekke germanske stammer som lå i strid med østgotere, hunerne, og bysantinerne i tiden fra 200- til 400-tallet. Forbindelsen mellom de ulike gruppene av herulere er uklar, men det beskrives plyndingstokter av herulere på så vidt forskjellige steder som Gallia, Spania, Italia, Balkan og ved Svartehavet. Området rundt Østersjøen, men også den svenske vestkysten og Sør-Norge, kan ha vært herulernes opprinnelige utgangspunkt og opphav, dit noen av dem vendte tilbake.
Historie
Krønikeskriveren Jordanes på 500-tallet refererer til en historie om at herulerne hadde blitt drevet ut av sitt hjemland lenge før av folket danene, noe som plasserer deres opprinnelse til de danske øyer eller i det sørlige Sverige. Ifølge den østromerske historikeren Prokopios hadde de nær forbindelser med sine slektninger i «Thule» (Skandinavia). Han fortalte videre at herulerne drepte sin egen konge mens de oppholdt seg på Balkan (jf. Domalde), og at de sendte en emissær til Thule med anmodning om å få en ny konge. Deres anmodning ble innvilget, og en ny konge ankom sammen med 200 unge menn.
Da Ermanariks østgotiske kongedømme ble ødelagt av hunerne en gang rundt 375, ble herulerne underlagt hunerne. Bare etter hunernes undergang i 454 ble herulerne i stand til å skape sitt eget kongerike i det sørlige Slovakia ved elvene Morava og Tisza.
Etter at kongedømmet var ødelagt tok imidlertid herulernes medgang slutt. De gjenværende herulerne slo seg sammen med andre germanere som langobarderne og flyttet til Italia, og noen av dem søkte tilflukt sammen med gepidene. Marcellinus har nedtegnet at romerne (her i betydning bysantinerne) tillot dem å slå seg ned i avfolkede «land og byer» i Moravia (Mähren), nær Singidunum (Beograd). Dette ble gjort «på Anastasius Caesars befaling» en gang mellom 29. juni og 31. august 512. Etter en generasjon hadde dette mindre sambands-kongeriket forsvunnet fra alle historiske nedtegnelser.