cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Georg V av Storbritannia
Da Georgs far, kong Edvard VII døde i 1910, ble han konge og keiser. Han var den eneste keiser av India som ble kronet i landet. Under første verdenskrig gav han avkall på alle sine tyske titler på grunn av den nasjonalistiske stemningen i landet på den tiden. Han endret navnet på kongehuset til Windsor. I hans regjeringstid delte Westminster-statutten kronen, slik at Georg hersket over dominionene som separate kongeriker, og fremveksten av sosialisme, fascisme og irsk republikanisme endret det politiske spektrum.
Georg var plaget av sykdom i store deler av regjeringstiden; han ble etterfulgt av sin eldste sønn, Edvard, etter sin død.
Vita Sackville-West
Violet Trefusis
De intime forholdet begynte da de begge var i tenårene. Begge giftet seg senere. Vita og Trefusis stakk av sammen flere ganger fra 1918 og framover, hovedsakelig til Frankrike, Sackville-West kledd som en mann når de gikk ut, slik som den franske forfatteren George Sand (Amandine Aurore Lucie Dupin, baronesse Dudevant, 1804–1876), hadde gjort rundt 100 år tidligere mens hun bodde med den polske musikeren Frédéric Chopin (1810–1849) på Mallorca.
Georg V av Storbritannia
Oppvekst og utdannelse
Georg ble født 3. juni 1865, ved Marlborough House i London. Hans far var fyrste av Wales (senere Kong Edvard VII), den eldste sønnen til dronning Victoria og prins Albert av Sachsen-Coburg-Gotha. Hans mor var fyrstinne av Wales (senere dronning Alexandra), den eldste datteren av kong Christian IX av Danmark.
Vita Sackville-West
Violet Trefusis
Affæren endte dårlig da Trefusis var beskjeftiget med Sackville-West inntil Sackville-Wests affærer med andre kvinner til sist ødela deres forhold. De to kvinnene synes å ha hatt en pakt om være trofaste med hverandre i den betydning at selv om de begge var gifte hver for seg skulle de ikke ha seksuelt forhold med ektefellene. Sackville-West avsluttet affæren da hun hørte at Trefusis hadde sovet med sin ektefelle, noe som betydde at pakten var brutt. Til tross for bruddet var de to kvinnene hengivne til hverandre og fortsatte å ha tilfeldige møter i en rekke år senere, men tok aldri opp forholdet igjen.
Erik Almlöf
Erik Almlöf (født 20. desember 1891, død 18. januar 1971) var en svensk friidrettsutøver som konkurrerte i tresteg.
Under OL 1912 i Stockholm tok Almlöf bronse i tresteg med et hopp på 14,17. Sverige vant alle medaljene i trestegskonkurransen, gull til Gustaf Lindblom (14,76) og Georg Åberg (14,51) vant sølvmedaljen. Almløf tok en ny olympisk bronsemedalje under OL 1920 i Antwerpen.
Vita Sackville-West
Violet Trefusis
Vitas roman Challenge kan leses som vitnemål til denne affæren: Sackville-West og Trefusis hadde begynt å skrive denne boken som et samarbeid, og den mannlige figurens navn, Julian, hadde vært Sackville-Wests dekknavn når hun var utkledd som mann. Hennes mor, lady Sackville, fant portrettet opplagt nok til at hun nektet å la romanen bli utgitt i England, men Vitas sønn Nigel Nicolson har rost sin mor, «Hun kjempet for sin rett til å elske, menn og kvinner, avviste konvensjonene at ekteskap krevde eksklusiv kjærlighet, og at kvinner skulle utelukkende elske menn, og menn kun kvinner. For dette var hun forberedt å gi opp alt... Hvordan kunne hun angre at kunnskapen om det ville nå ut til ørene til en ny generasjon, en som er uendelig mer fylt med medlidende enn hennes egen?»
Virginia Woolf
Den affæren som har størst offentlig interesse var med forfatteren Virginia Woolf (1882 –1941) på slutten av 1920-tallet. Woolf skrev en av hennes mest kjente romaner, Orlando (1928), hovedpersonen Orlando fødes som en aristokratisk unggutt på slutten av 1500-tallet. 300 år senere har Orlando skiftet kjønn og blitt en kvinne midt i 30-årene. Romanen har blitt beskrevet av Sackville-Wests sønn Nigel Nicolson (som var redaktør av et seks bindsverk med Woolfs brev), som «det lengste og mest sjarmerende kjærlighetsbrev i litteraturen.»
Uvanlig nok er øyeblikket da Orlando ble unnfanget dokumentert: Woolf skrev i sin dagbok den 5. oktober 1927: «Og øyeblikkelig gikk de vanlig nervepirrende planer inn i mitt sinn: en biografi som begynte i året 1500 og fortsatte til dagens dag, kalt Orlando: Vita; kun med en endring fra et kjønn til et annet.»
Andrea forhold
Vita Sackville-West hadde også et pasjonert forhold mellom 1929 og 1931 med Hilda Matheson, leder av BBCs Talks Department. «Stoker» var kjælenavnet som Sackville-West ga til Hilde i denne tiden.
I 1931 ble Sackville-West involvert i et ménage à trois, trekantforhold, med journalisten Evelyn Irons, som hadde intervjuet etter at romanen The Edwardians ble en bestselger, og Ironss elsker Olive Rinder.
Hun var også romantisk involvert med sin svigerinne Gwen St. Aubyn, Mary Garman (av Garman-søstrene), og andre.
Forfatterskap
The Edwardians (1930) og All Passion Spent (1931) er kanskje de best kjente av hennes romaner i dag. I den sistnevnte omfavnet den aldrende lady Slane tappert en lenge undertrykt følelse av frihet og luner etter et livsløp av konvensjoner. Romanen ble dramatisert av BBC i 1986 med dame Wendy Hiller i hovedrollen.
Hun er mindre kjent som biograf, og den mest kjent av disse verkene er hennes biografi over Jeanne d’Arc, kalt Saint Joan of Arc. I tillegg skrev hun en dobbelbiografi over Den hellige Teresa av Ávila og helgenen Teresa av Lisieux kalt The Eagle and the Dove. Hun skrev også en biografi over forfatteren Aphra Behn og en biografi over sin egen bestemor, en spansk danser kjent som Pepita og som ble mor til mange barn med en britisk diplomat, den andre lord Sackville, Lionel Sackville-West, (1829–1908), som i 2010 hadde kommet i over ti utgaver på engelsk.
Hennes lengste fortellende dikt, «The Land», vant Hawthornden-prisen i 1927. Hun vant den igjen og ble den eneste forfatteren som så gjorde, i 1933 med Collected Poems.
Natron
Natron, natriumhydrogenkarbonat eller natriumbikarbonat, NaHCO3 er et hvitt pulver som brukes som hevemiddel ved baking, som syrenøytraliserende middel i medisin, eller som brannslukkende middel. I baking reagerer natron med syrer, for eksempel surmelk, og frigjør CO2 (karbondioksid), som danner små hulrom i produktet. Natron er en av bestanddelene i bakepulver. Det kan også brukes i hjemmelaget brus og mot halsbrann, og virker klødempende mot atopisk eksem/utslett.
Natron er et godkjent tilsetningsstoff i matvarer, og har E-nummer E500.
Georg V av Storbritannia
Oppvekst og utdannelse
Han ble døpt i det private kapellet i Windsor Castle den 7. juli 1865. Som en yngre sønn av fyrsten av Wales, var det ingen forventninger om at Georg skulle bli konge. Hans eldre bror, prins Albert Victor, var første tronarving i rekken etter deres far.
Georg var kun 15 måneder yngre enn sin bror, prins Albert Victor, og det ble derfor bestemt at de to prinsene skulle utdannes sammen. Fyrsten av Wales hyret John Neale Dalton som deres lærer, selv om hverken Albert Victor eller Georg utmerket seg intellektuelt sett. I september 1877, sluttet brødrene seg til skoleskipet HMS «Britannia» i Dartmouth. Faren deres mente at marinen var «den best mulige treningen for en hvilken som helst gutt».
Fra 1879 tjente de kongelige brødrene i tre år som sjøkadetter på korvetten HMS «Bacchante», under oppsyn av Dalton. De reiste rundt i det britiske imperiet og besøkte Norfolk, koloniene i Karibia, Sør-Afrika og Australia, så vel som Middelhavet, Sør-Amerika, Det fjerne østen og Egypt. I Japan fikk Georg tatovert en blå og rød drage på armen av en lokal kunstner. Dalton skrev en reiserapport med navnet Reisen med HMS Bacchante. Mellom Melbourne og Sydney skal Dalton, ifølge ham selv, ha fått et glimt av «den flygende hollender», et mytisk spøkelsesskip. Da de returnerte til Storbritannia, skilte brødrene veier. Albert Victor begynte på Trinity College i Cambridge, mens Georg fortsatte i den kongelige marinen. Han reiste verden rundt og besøkte ulike steder av det britiske imperiet, og tjente aktivt i marinen frem til 1891. Etter dette fungerte hans militære rang kun som et hedersbevis.
Ekteskap
Prins Georg, hvis skjebne hadde vært å tjene marinen, levde deretter i flere år under sin onkels kommando, prins Alfred, hertug av Edinburgh, som befant seg i Malta. Der forelsket han seg i onkelens datter, sin kusine, Marie av Edinburgh. Hans bestemor, far og onkel godtok forholdet, men mødrene, fyrstinnen av Wales og hertuginnen av Edinburgh, var begge imot. Fyrstinnen av Wales mente at familien var altfor pro-tysk, mens hertuginnen av Edinburgh mislikte England. Da Georg fridde nektet Marie, et valg som ble støttet av hennes mor. Hun ble senere dronning av Romania.
I 1891 forlovet prins Albert Victor seg med prinsesse Victoria Mary av Teck (alltid kalt for «May»), den eneste datteren til prins Francis, hertug av Teck og prinsesse Mary Adelaide av Cambridge. Men prins Albert Victor døde av lungebetennelse seks uker senere, hvorpå Georg ble første tronarving etter deres far. Dette gjorde brått slutt på Georgs marinekarrière, da det nå var forventet at han skulle ha en mer politisk rolle.
Dronning Victoria favoriserte fortsatt prinsesse May som en passende ekteskapskandidat for en fremtidig konge, så hun overtalte Georg til å forlove seg med May. Georg gjorde dette, og May aksepterte. Ekteskapet var en suksess, og de sendte hverandre kjærlighetsbrev i resten av livet.
Georg og May ble gift den 6. juli 1893 i Chapel Royal, St. James's Palace i London. The Times hevdet at gjestene i bryllupet kan ha forvekslet hertugen av York (senere Georg V) og Tsaren (senere Nikolaj II) av Russland, fordi deres skjegg og dresser gjorde dem like av utseende. Derimot var deres ansiktstrekk ganske forskjellige på nært hold.
Hertug av York
24. mai 1892 ble Georg gjort til hertug av dronning Victoria; hertug av York, jarl av Inverness og baron Killarney. Etter Georgs giftemål med May, ble hun nevnt til Hennes kongelige høyhet hertuginnen av York.
Hertugen og hertuginnen av York levde hovedsakelig i York Cottage, et relativt lite hus i Sandringham (Norfolk) hvor deres livsstil lignet mer på komfortabel middelklasse enn kongelig. Georg foretrakk det enkle livet, i sterk kontrast til sine foreldre. Selv hans offisielle biograf fortvilet over Georgs tid som hertug av York: «Han kan være ålreit som en ung sjøkadett og en vis, ung konge, men da han var hertug av York...gjorde han ikke noe annet enn å drepe dyr og drive med frimerker.»
Georg var en velkjent frimerkesamler, og hadde en viktig rolle i omdanningen av Royal Philatelic Collection til den mest omfattende samlingen av britiske og samveldefrimerker i verden; i noen tilfeller satte han kjøpsrekorder i priser på filatelistiske objekter. Hans entusiasme for frimerker ble hånet av intelligentsiaen.
Som hertug og hertuginne av York, var Georg og May involvert i en rekke offentlige oppgaver. I 1901 reiste de rundt i det britiske imperiet, besøkte Australia, hvor hertugen åpnet sin første parlamentsesjon i Australian Parliament, i forkant av dannelsen av «Samveldet i Australia». Turen inkluderte også Sør-Afrika, Canada og New Zealand, hvor (da de nå var hertug og hertuginne av Cornwall og York) Cornwall Park i Auckland ble navngitt til ære for dem av donatoren, John Logan Campbell, daværende borgermester i Auckland.
Fyrste av Wales
22. januar 1901 døde dronning Victoria, og Georgs far, Albert Edvard, tok over tronen som kong Edvard VII. På det tidspunktet arvet Georg titlene hertug av Cornwall og hertug av Rothesay. Senere det samme året ble Georg utnevnt til Hans kongelige høyhet hertugen av Cornwall og York, frem til 9. november 1901, da han ble fyrste av Wales og jarl av Chester.
Solaris (album)
Solaris er et musikkalbum utgitt av Slagr i 2007. Dette var bandets debutalbum. Albumet ble produsert av Andreas Mjøs.
Georg V av Storbritannia
Fyrste av Wales
Kong Edvard VII ønsket mer erfaring og forberedelse for sin sønn, i forkant av hans fremtidige rolle. I kontrast til Edvard selv, som dronning Victoria hadde ekskludert fra alle statssaker, ble Georg gitt bred tilgang til statlige dokumenter av sin far. Georg lot videre sin kone få tilgang til disse papirene, da han verdsatte hennes rådgivning, og May hjalp ofte til med å skrive ektemannens taler.
I 1906 reiste han til India, hvor han følte sterk avsky mot rasediskrimineringen og agiterte for sterkere involvering fra den indiske staten.
Konge og keiser
6. mai 1910 døde kong Edvard VII, og fyrsten av Wales tok over tronen. Georg var nå kong Georg V og Mary var dronning. Georg hadde aldri likt sin kones vane for å signere offisielle dokumenter og brev med «Victoria Mary», og han insisterte på at hun kvittet seg med ett av navnene. Ingen av dem mente at hun skulle bli kalt dronning Victoria, så dermed endte det med dronning Mary. Kroningen fant sted i Westminster Abbey den 22. juni 1911. I 1911 reiste kongen og dronningen til India på grunn av Delhi-durbaren den 12. desember, hvor de ble presentert for et samlet publikum av indiske geistlige og fyrster som keiserinne og keiser av India. Georg bar den nyskapte Imperial Crown of India under seremonien. Senere reiste keiseren og keiserinnen gjennom India, hvor de besøkte landsmenn. Georg benyttet muligheten til å jakte tigere og skjøt til sammen 21 stykker. Den 18. desember 1913 skjøt Georg over 1 000 fasaner på seks timer ved hjemmet til Lord Burnham, men selv han måtte medgi at han «gikk litt for langt» den dagen.
Første verdenskrig
Fra 1914 til 1918 var Storbritannia i krig med Tyskland. Den tyske keiseren Vilhelm II, som for britene symboliserte alt det grusomme med krig, var kongens fetter. Dronning Mary var datteren til hertugen av Teck, en etterkommer av det tyske kongehuset i Württemberg, selv om både hun og hennes mor var britiske.
Kongens farfar var prins Albert av Sachsen-Coburg-Gotha; kongen og hans barn bar titlene «prins» og «prinsesse» av Sachsen-Coburg og Gotha og hertug og hertuginne av Sachsen. Kongen hadde svogere, fettere og kusiner som var britiske, men som bar tyske titler som for eksempel hertug og hertuginne av Teck, prins og prinsesse av Battenberg, prins og prinsesse av Hesse og ved Rhinen, og prins og prinsesse av Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenberg. Forfatter H. G. Wells skrev om Storbritannias «fremmede og uinspirerende forsamling», og Georg kom med det velkjente svaret: «Jeg kan sikkert være uinspirerende, men jeg er pokker ikke fremmed.»
Den 17. juli 1917 kom Georg V med en kunngjøring, som endret navnet på det britiske kongehuset fra det tysklåtende huset Sachsen-Coburg-Gotha til huset Windsor, for å berolige de britiske nasjonalistiske følelsene. Han gav også navnet Windsor som etternavn til alle etterfølgere av dronning Victoria som da levde i Storbritannia, ekskludert kvinner som giftet seg inn i andre familier og deres etterkommere.
«Letters Patent» skrev også at «titlene Kongelig Høyhet, Høyhet eller Fyrstelig Høyhet, og titlene prins og prinsesse skal opphøre med unntak av de titlene som allerede er godkjent og ikke er avskaffet.» Slektninger av den britiske kongefamilien som kjempet på den tyske siden, som f.eks. prins Ernst Augustus av Hannover, 3. hertug av Cumberland og Teviotdale og prins Carl Eduard, hertug av Albany og regjerende hertug av Sachsen-Coburg-Gotha, ble enkelt og greit fjernet; deres britiske adelstitler ble fjernet av «1919 Order in Council» etter forskriftene i Titles Deprivation Act 1917. Georg fjernet også deres adelsflagg fra St. George's Chapel ved Windsor Castle etter press fra sin mor, dronning Alexandra.
To måneder etter krigens slutt døde kongens yngste sønn, John, i en alder av 13 år, etter liv preget av dårlig helse. Georg ble informert om sønnens død av dronningen, som skrev; «John hadde skapt stor nervøsitet hos oss i mange år… Det første tapet i familiesirkelen er hardt å takle, men folk har vært både snille og sympatiske, og det har hjulpet oss mye.»
Senere i livet
Under og etter den første verdenskrigen, hadde mange av monarkiene som hadde styrt flere av de europeiske landene, falt i grus. I tillegg til Russland, hadde monarkiene Østerrike, Tyskland, Hellas og Spania også endt i revolusjon og krig, selv om det greske monarkiet ble gjenskapt rett etter Georgs død. Mesteparten av disse landene ble styrt av Georgs slektninger. I 1922 ble et Royal Navy-skip sendt til Hellas for å redde hans fettere og kusiner, Andreas av Hellas og Danmark og prinsesse Alice av Battenberg og deres barn, inkludert prins Philip, som senere skulle gifte seg med Georgs barnebarn, Elisabeth II.
Georg interesserte seg også i det politiske opprøret i Irland, og uttrykte avsky overfor de statssanksjonerte drapene og represaliene til statsminister Lloyd George. Under generalstreiken i 1926 gjorde kongen et unntak til forslagene om at streikerne var «revolusjonære» ved å si: «Prøv å leve på deres lønninger før dere dømmer dem.» Han frarådet også staten fra å begå provoserende handlinger.
I 1932 godtok Georg å holde en kongelig juletale på radio, noe som senere skulle vise seg å bli en årlig tradisjon. Dette var noe han i utgangspunktet ikke ønsket, men han ble overtalt til å tro at folket ønsket det. Han var bekymret over fremveksten av nazistiske partier i Tyskland på den tiden, og advarte den britiske ambassadøren i Berlin om å være skeptisk til fascistene. Ved sølvjubileumet (25 år) av hans regjeringstid i 1935, hadde han blitt en godt likt konge, og sa i respons til sine tilhengere; «Jeg kan ikke forstå det, jeg er egentlig bare en veldig ordinær gutt.» Derimot ble Georgs forhold til hans arving, prins Edvard, forverret i de senere år. Georg var skuffet over at Edvard ikke klarte å slå seg til ro i livet, og forferdet over hans mange forhold med gifte kvinner. Han var tvilende til å la Edvard overta kronen. I sterk kontrast, han likte svært godt sin nest eldste sønn, prins Albert (senere Georg VI) og også sitt eldste barnebarn, prinsesse Elisabeth; han gav henne kallenavnet «Lilibet», og hun kalte ham kjærlig for «Bestefar England». Georg ble sitert å sifølgende til sin sønn Edvard: «Når jeg dør, vil gutten ødelegge seg selv innen 12 måneder» og senere om Albert og Lilibet: «Jeg ber til gud at min eldste sønn ikke vil gifte seg og få barn, og at ingenting vil komme i mellom Bertie, Lilibet og tronen.»
Død
Første verdenskrig svekket Georgs helse og hyppig røyking forverret hans pusteproblemer. Han led lenge av lungeemfysem, bronkitt, KOLS og pleuritt. I 1928 ble kongen virkelig dårlig, og hans sønn Edvard tok over mange av hans oppgaver de følgende to årene. Kongen trakk seg tilbake i en kort periode til feriestedet Bognor Regis i West Sussex. En myte vokste senere frem om at kongens siste ord, før han ble fortalt at han snart var frisk nok til å dra tilbake, var «Pokker ta Bognor!»
Georg ble aldri helt frisk igjen. I hans siste år fikk han tidvis tilført oksygen på grunn av dårlig pust. Om kvelden 15. januar 1936 gikk kongen til sitt soverom i Sandringham House, mens han klaget over forkjølelse; han forlot aldri rommet i live. Kongen ble gradvis svakere, og gikk fra og til bevissthet. Dagboken til hans lege, Bertrand Dawson, forteller at kongens siste ord, et mumlende «Pokker ta deg!», ble gitt til sykepleieren da hun gav ham et beroligende middel om natten 20. januar. Da kongen allerede var bevisstløs og nær døden, innrømmer Dawson at han fremskyndet kongens død ved å gi ham en dødelig injeksjon av kokain og morfin, begge for å forhindre videre smerte for familien, og slik at nyheten om hans død kunne bli annonsert i morgenutgaven av The Times. Han døde kl. 23.55 og er gravlagt ved St. George's Chapel, Windsor Castle.
Under opptoget til fremvisningen av Georgs kiste (Lit de parade) i Westminster Hall, mens opptoget vendte inn mot New Palace Yard, falt Malteserkorset av kronen, og landet i avløpet. Den nye kongen, Edvard VIII, så den falle og lurte på om dette var et dårlig tegn for hans kommende periode som konge. Han abdiserte før året var omme.
Hyllester
En statue av Kong Georg V ble avduket utenfor Brisbane rådhus i 1938, som en hyllest til kongen fra innbyggerne i Brisbane i Queensland, Australia. Plassen som statuen står på ble originalt kalt for Albert Square, men ble senere omdøpt til King George Square til ære for Kong Georg V. I London står en statue, laget av William Reid Dick, utenfor østsiden av Westminster Abbey.
King George's Fields (Kong Georgs områder) i London ble skapt som et minnesmerke av en komité i 1936, ledet av daværende borgermester av London. I dag er de drevet av veldedighet, og styres av National Playing Fields Association. Nasjonalarenaen til Newfoundland på St. John's ble døpt til King George V Park i 1925. Rehov ha-Melekh George ha-Hamishi («Kong Georg Vs Gate») er en enorm passasje i både Jerusalem og Tel-Aviv, de eneste gatene i disse israelske byene som er navngitt etter en ikke-jødisk monark. I Paris ble en stor aveny fra toppen av Champs-Élysées og ned til elven Seine og en undergrunnsstasjon navngitt til ære for Georg V; det samme er «Avenue Georges», lokalisert i Shawinigan, Quebec, Canada; og Kong Georg Vs skole i Hongkong.
Den britiske kongelige marinens krigsskip HMS King George V fra første verdenskrig og HMS King George V fra andre verdenskrig ble navngitt til ære for ham.
Som fyrste av Wales ble Georg 22. juni 1906 tildelt storkors med kjede av St. Olavs Orden.
Solveig Ramnæs vei (Arendal)
Solveig Ramnæs vei er en kommunal vei på Eydehavn i Arendal kommune, Aust-Agder.
Veien er oppkalt etter billedkunsteren Solveig Ramnæs, og går fra Trondalsbyveien til veis ende. Veien er 100 meter lang.
Creo – forbundet for kunst og kultur
Creo – forbundet for kunst og kultur er et norsk fagforbund tilsluttet LO. Yrkesutøvere som har inntekt fra kunstneriske eller kunstpedagogiske yrker eller virksomheter med tilknytning til dette, kan bli medlemmer av Creo.
Forbundets tidligere navn var Musikernes fellesorganisasjon (MFO); navneskiftet ble kunngjort 24. oktober 2018.
Historikk
Forgjengeren MFO ble opprettet i 1. januar 2001 ved en fusjon mellom Norsk kantor- og organistforbund (stiftet 1904), Norsk Musikerforbund (stiftet 1911) og Norsk Musiker- og Musikkpedagogforening (stiftet 1973).
Medlemsmasse og tilknytning
Forbundet organiserer musikere, kirkemusikere, musikkpedagoger, operasangere, ballettdansere, sufflører og inspisienter mv, og har over 10 000 medlemmer.
MFO er tilsluttet Landsorganisasjonen i Norge. Forbundsleder er Hans Ole Rian.
Dichogami
Dichogami er atskillelse av kjønnsfunksjoner i tid hos hermafrodittiske (tvekjønnete) organismer (for atskillelse i rom, se herkogami).
Selv om hermafrodittiske organismer er i stand til å sjølbefrukte er dette som regel ufordelaktig, pga. innavlsdepresjon. Mange organismer har derfor evolvert mekanismer for å unngå sjølbefruktning og det å atskille hannlig og hunnlig funksjon i tid er en slik mekanisme.
Dichogami er svært vanlig hos blomsterplantene der de fleste artene er hermafroditter. Hos blomsterplanter kan man skille mellom forholdene hos hver enkelt blomst og hos individet som helhet. Enkeltblomster kan ha kjønnsfunksjonene atskilt i tid, men hvorvidt sjølbefruktning er mulig innad i individet avhenger av hvorvidt blomstene er synkrone eller ikke. Slik befruktning mellom blomster innad i samme individ kalles hos planter nabopollinering (geitonogami).
Hvis hannlig funksjon er først aktiv kalles blomsten førsthannlig (protandrisk) og hvis hunnlig funksjon er først kalles den førsthunnlig (protogyn).
Klippen (Storuman kommune)
Klippen er en bygd som befinner seg langs E12 ca. 6 km nord for Hemavan i Storuman kommune i Västerbottens län, Sverige. I Klippen finnes det et underjordisk vannkraftverk i Umeälven samt restaurant med overnattingsmuligheter i Sånninggården. Fra Klippen kan man slutte seg til Kungsleden.
Klippen ligger midt i Vindelfjällens naturreservat, mellom Artfjället og Norra Storfjället. Klippen tilhører Tärna sogn, som var en av de sist bebygde områdene i Sverige.
Camerlengo
Annen bruk
Enkelte organisasjoner i Italia, spesielt katolske brorskap med røtter i middelalderen, bruker tittelen camerlengo for sin kasserer.
Knut Brakstad
Knut Brakstad (født 7. august 1956 i Nesset i Romsdal) er en norsk teolog. Han har i mange år vært HM Kongens privatsekretær på Det Kongelige Slott.
Brakstad ble i 2005 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for fortjenstfullt virke i Kongefamiliens tjeneste». I 2014 ble han forfremmet til kommandør og i 2021 til kommandør med stjerne. Han har mottatt Kong Olav Vs 100-årsmedalje og Kongehusets 100-årsmedalje. I 2014 ble han æresdoktor ved St. Olaf College i USA.
Nepals åsdistrikter
Åsene (nepali pahar, engelsk the Hills) er et navn som i Nepal brukes på den landskapsforma som ligger mellom det flate, tropiske og subtropiske grensedistriktet mot India, Tarai, og Himalaya, høyfjellet på grensa til den kinesiske autonome regionen Tibet.
I utvida forstand brukes også åsene som beskrivelse på en klimasone (med stort sett temperert klima, men svært forskjellige former for mikroklima innimellom).
Det er også en betegnelse på en kulturell sone i Nepal: Hjemlandet til folk som snakker nepali, til parbatiya] (nepali-talende hinduer av høy kaste). Innafor den nepalske staten som oppsto på 1700-tallet, er nepalitalende folk fra åsene det som blir regna som de mest «ekte» nepalere og åsene Nepals «hjerteland». Men kulturen i åsene er også skapt av det som før i tida blei kalt hill tribes (egentlig stammer i åsene, nasjonale minoriteter som magar, gurung, tamang og kirat).
Betegnelsen er påvirka av engelsk språkbruk i India. Der blei også de høyere distriktene opp mot Himalaya, både øst og vest for Nepal, kalt the Hills. Beteknelsen hill tribes blir i India fortsatt brukt om nasjonale minoriteter som ofte ikke er hinduer.
Avgrensing, definisjon
En grov definisjon av åsene er områder som ligger mellom 500 moh og 3 000 moh.
Under 500 moh ligger Tarai (som er flatt og tropisk, forma som elvedelta) eller Indre Tarai (som kan være mer bakkete eller være forma som gammal sjøbunn i indre daler, men også tropisk eller subtropisk).
Over 3 000 moh går landskapet over i det egentlige høyfjellet.
Det ulike klimaet – tropisk eller subtropisk i Tarai, (stort sett) temperert i åsene, og nær-arktisk eller arktisk i de høyere delene av Himalaya, er en litt annen definisjon. F.eks. går tregrensa ofte nærmere 4 000 moh.
Sett fra synsvinkelen til Nepals herskere etter 1768 – staten som kong Prithvi Narayan Shah skapte ved erobringstokter fra Gorkha – var både Tarai og Himalaya grenseland som beskytta den geografiske kjerna i landet mot inntrengere.
I Tarai var det tette jungler, der det var ville dyr og svært smittsom malaria som hindra både gjennomreise og utenlandsk bosetning. Dette holdt både større riker i India og de engelske kolonialistene på avstand. I nord lå Himalaya som en mektig mur mot Kina. Stripa av land mellom disse to grenseområdene – åsene – blei i de siste 250 åra til Nepal.
Fysisk geogriafi
To motsatte geologiske prosesser har skapt åsdistriktenes geografi: Sammenstøtet mellom kontinentalplater som driver landskapet i været og erosjon fra elver som skaper dype daler.
Nye bevegelser for mellom 20 og 16 millioner år sida skapte den sørlige delen av Himalaya-fjellene, og sør for dem et lavere, kaotisk område med åser og dalfører: Det som i Nepal kalles åsene.
For mellom 800 000 og 300 000 år sida løfta de høyeste toppene i Himalaya seg høyt over resten av landskapet. Samtidig danna de to lave fjellkjedene seg, som ligger nederst i eller nedafor åsene i sør, fra øst til vest, på nordsida av Tarai: Mahbarat-kjeden, og parallelt med den litt lengre sør, på nordsida av det flate deltalandet langs Ganges, Siwalik- eller Chure-kjeden.
Den voldsomme høydeforskjellen førte til at de bratte områdene blei delt opp av dype elvedaler med ville elver som rant fra nord til sør. Dette gjør fortsatt kommunikasjonen ekstremt vanskelig i retning øst-vest. Det danna seg også noen store sjøer, som seinere blei fruktbare daler med rikt sediment egna for jordbruk. Dette gjelder bl.a. i Khatmandudalen, som først blei tørt land for om lag 100 000 år sida.
Bratte daler og skarpe åskammer gjorde også at det utvikla seg ulike mikroklimaer. Noen områder lå svært lunt til, og kunne i beste fall ha et subtropisk klima. Mer utsatte områder fikk svært kalde vintre. Det blei også stor forskjell på områder med mye regn og områder som kanskje lå like ved, men i regnskyggen-
I de lavere åsene vokste rik løvskog. I de høyere områdene, opp mot tregrensa på nærmere 4 000 moh, var det store barskoger.
Areal
Ut fra reint geografiske kriterier kan et høyt anslag bli at 65% av Nepals territorium hører til åsene, ut fra et lavt anslag 45%.
Dette området er 61 345 km² (av totalt 147 181 km²), 41,7%. At dette tallet er lavere enn laveste anslag ovafor, skyldes at både mange Tarai-distrikter og mange Himalaya-distrikter har store områder som geografisk og kulturelt høres til åsene.
Befolkning
Totalbefolkninga i åsene var ifølge folketellinga i 2001 10 251 111.
Dette var den samla befolkninga i de administrative distriktene i åsene, se neste avsnitt.
Det betydde også at for første gang var nå befolkninga i Tarai større enn befolkninga i åsene. Opp til 2001 hadde åsene alltid vært den delen av Nepal som hadde høyest folketall.
Åsdistriktene i de to mest utvikla østligste regionene hadde tilsammen 5 185 978 innbyggere, mot 7 223 723 i de samme regionene i Tarai.
De tre vestligste regionene hadde 5 065 133 innbyggere, mot 3 978 730 i de samme regionene i Tarai.
Rundt 1950 fantes det nesten ikke byer av betydning i det østlige Tarai. Siden den gangen har kraftig vekst og innflytting, både fra åsene og India, ført til at ei rekke store byer har vokst fram i Tarai. I åsene har både Katmandu og Phokara vokst, men utenom disse to områdene fins det ikke storbyutvikling i åsene.
I den mindre utvikla vestlige delen av Nepal, er mer av det gamle forholdet mellom befolkninga i åsene og Tarai bevart.
Administrative åsdistrikter
Som nevnt ovafor fins det også områder som geografisk kan defineres inn under åsene, som ligger i andre distrikter enn disse (f.eks. sørlige deler av høyfjellsdistriktet Dolakha), og de nordlige delene av Taraidistriktet Morang. Det fins også områder i disse åsdistriktene som kan regnes til høyfjellet (f.eks. nordlige deler av Gorkha).
Rugekasse for små folk
Det ville landskapet og de vanskelige kommunikasjonene i åsene, både øst-vest og fra Tibet og India, bidro, som i andre tilsvarende deler av verden som Kaukasus, til at det utvikla seg et etnisk lappeteppe av folkeslag. Her kunne folk som var jaga ut fra rikere og mer fruktbare områder finne beskyttelse bak strie elver, høye fjell og store skoger.
Landskapet hindra også kontakt, sjøl over ganske korte avstander. Det kunne føre til at landsbyer som lå like ved hverandre hadde forskjellige språk, og at folk i isolerte dalfører utvikla kulturelle og språklige særtrekk.
I middelalderen bidro også geografien og kulturforskjellene til at store stater sjelden fikk makta over større deler av dette området i lang tid. Før staten Gorkhas felttog skapte den moderne staten Nepal på 1700-tallet, var dens nåværende område delt opp i noe sånt som 60 småstater og bystater, som ofte også var administrert på forskjellige lokale språk.
Av Nepals (ifølge noen forskere) over 100 grupper med ulike språk, noen av dem svært små, lever et stort antall i åsene. Mellom 5 og 10 er store nok til at de teller hundretusener eller millioner.
Et fellesord som bl.a. brukes i Tarai om alle innflyttere fra åsene, uansett kaste eller nasjonalitet, er pahade.
Khas-folket i vest
De vestligste delene av åsene var det historiske hjemlandet til khas-folket, som danna flere større riker i middelalderen. Deres språk, også kjent som khas kura, danna grunnlaget for det moderne språket nepali (et navn språket fikk etter at staten Gorkha skifta navn til Nepal i 1930).
Khas-aristokratiet gikk etterhvert over til hinduismen og la grunnaget for de store gruppene av nepalitalende høykastefolk (av bahun og chhetri-kastene, som er åsdistriktenes særlige varianter av de hinduiske bhramin-og kshatriya-kastene) som dominerer de svært fattige åsdistriktene i de to vestligste regionene.
Khastalende aristokrater fra dette området kom også på tronen i mindre stater i det sentrale Nepal, bl.a. Gorkha, der et flertall tilhørte gurung- og magar-folkene. De tok med seg religionen sin og språket sitt, og bidro til at Gorkha-varianten av hinduisme og nepali nå har vandra helt til det østligste Nepal og over grensa til Vest-Bengal, Sikkim og Bhutan. Også i folkegrupper som bodde i disse områdene før de kom har mange med tida skifta språk og religion.
Høykastefolk som snakker nepali og dyrker Gorkha-varianten av hinduismen har fra 1768 dominert den nepalske staten. Fellesnavnet parbatiya (som strengt tatt betyr folk fra åsene eller fjellet, men som i praksis definerer ei mye mer begrensa folkegruppe) brukes om dem.
Sino-tibetanske janjati-folk i øst
I de sentrale og østlige delene av åsene snakka befolkninga fra gammalt av sino-tibetanske språk. De dyrka stort sett ikke hinduisme, men lamaistisk buddhisme, bön eller lokale religioner som kiranti. De største av disse folkeslaga er fra vest og østover magar og gurung, rundt Katmandudalen tamang og i det østligste nepal kirat.
Disse gruppene blei tradisjonelt, etter engelsk mønster i India, ofte sammen kalt hill tribes (et utrrykk som også kunne bli brukt om tradisjonelle khas-folk i det vestligste Nepal.) I dag kalles de, med et moderne politisk uttrykk, sammen for janjati, som i moderne politisk forstand defineres som minoritetsfolk som lever utafor den hinduiske kastestrukturen.
Newar fra Kathamandudalen
Khatmandudalen ligger i åsene noe øst for det geografiske midtpunktet i Nepal. Men både kulturelt og geografisk er den noe for seg sjøl. Den ligger beskytta innafor en ring av fjell som gir den et mye mildere klima enn disktriktene rundt. Og den er det eneste området i de høyere delene av Nepal som har flere tusen år med høy bykultur bak seg.
Newar-folket, som regnes som urbefolkninga i dalen, er språklig i slekt med de andre tibeto-burmesiske folkeslaga i denne delen av Nepal. (Ifølge historia skal de ha felles opphav med kirat-folket lengst øst i landet.)
Men ulikt de andre folkeslaga i det østligste Nepal, har de vært sentrale i flere større stater med sentrum i dalen. De er også kjent for sin fine kunst, sin arkitektur som danna skole over hele Asia, sitt håndverk og sin dyktighet som handelsfolk.
Newar-folk har utvandra til andre deler av Nepal (og i en viss grad også til utlandet) og danna landsbyer eller bysamfunn/boligkvarterer der. I motsetning til andre folkeslag i Nepal, som i tidligere tider dro til nye distrikter for å bli jordbrukere, har newar-befolkning vandra som håndverkere og handelsfolk, altså bybefolkning. De er også den eneste større gruppa som har gått mot den vanlige flyttestrømmen, som i Nepal har gått østover, og utvandra også vestover i Nepal.
Åsenes kultur fra vest til øst, sør og nord
Kulturelt og religiøst er åsdistriktene blandingssamfunn mellom påvirkninger som har gått fra vest og østover, og som har kommet fra sør og nord.
I de sørligste delene av åsdistriktene var og er den hinduiske og indiske kulturelle innflytelsen sterk.
På liknende måte har de nordligste grenseområdene alltid vært påvirka av tibetansk kultur og religion.
Khatmandudalen er noe for seg sjøl. Her har både hinduismen og buddhismen kommet inn fra India svært tidlig. Seinere var Katmandudalen et utgangspunkt for at buddhismen blei innført i Tibet. Som et viktig handelssenter på ruta mellom Kina/Tibet og India, blei dalen etter det også et gammalt sentrum for tibetansk buddhisme som kom med handelskaravanene.
Dalens særegne blandingskultur, særlig arkitekturen, blei til gjengjeld Nepals viktigste kulturelle eksportprodukt både sørover og nordover i Asia.
Helsehøyskolen
Helsehøyskolen var en privat skole i Oslo som tilbød høgskolestudier. Den må ikke forveksles med Norges Helsehøyskole, en annen privat skole med lignende program. Skolen ble startet i 1992 under navnet Encefalon, høyskole i grunnmedisin og fikk navnet Helsehøyskolen i 2009. I 1996 fikk skolen offentlig godkjenning av sitt første studium, medisin grunnfag. Etter det har den fått godkjent en rekke fag, og sist bachelorstudium i ernæringsfysiologi. I 2011 fusjonerte Helsehøyskolen med Bjørknes Høyskole.
Skolen ble etablert og eides av Encefalon as, eid av allmennpraktiker Tore Taraldsen og kardiolog og indremedisiner Ivar Sjaastad. Den ble i 2010 solgt til Bjørknes Høyskole.
Hotell- og Restaurantarbeiderforbundet
Hotell- og Restaurantarbeiderforbundet (HRAF) var et norsk fagforbund som ble opprettet i 1931, og som organisererte ansatte innenfor hotell-, restaurant-, kantine- og kafenæringen. Forbundet organisererte alle gruppene i bedriften, med unntak av arbeidsledere.
HK ble tilsluttet Landsorganisasjonen i Norge i 1931. Siste forbundsleder var Eli Ljunggren.
1. juni 2007 ble HRAF en del av Fellesforbundet.
Nordic Chinese Christian Church
Nordic Chinese Christian Church (NCCC) er en samling med kinesiske kristne menigheter i Norden. Byer som har medlemsmenigheter er blant andre Stockholm, Göteborg, Malmø, Oslo, Stavanger og Helsingfors. NCCC arrangerer årlig en felles sommerleir for alle medlemsmenighetene.
Menighetene i NCCC bruker hovedsakelig mandarin, kantonesisk og engelsk som hovedspråk i gudstjenester og andre samlinger, siden de ofte inkluderer eldre og nye innvandrere som ikke kan landets språk så godt.
Organisasjonen het tidligere Scandinavia Chinese Christian Church, men etter inkluderingen av den kinesiske menigheten i Finland, ble det mer passende å bytte navnet til det nåværende navnet.
Natascia Leonardi Cortesi
Natascia Leonardi Cortest (født 1. mai 1971) er en sveitsisk langrennsløper som deltok i de olympiske vinterleker i 1992 i Albertville, 1998 i Nagano, 2002 og 2006 i Torino.
Leonardi Cortest vant en olympisk bronsemedalje i langrenn under vinter-OL i 2002 i Salt Lake City. Hun var med på det sveitsiske stafettlaget som kom på tredjeplass på 4 × 5 km stafett for damer, bak Tyskland og Norge. De andre på laget var Andrea Huber, Laurence Rochat og Brigitte Albrecht-Loretan.
Prestehaugen (Arendal)
Prestehaugen (1–5, 2–4) er en kommunal vei på Eydehavn i Arendal kommune, Aust-Agder.
Veien går fra Trygve Næss vei til veis ende. Veien er 150 meter lang.
São Nicolau
São Nicolau er en av øyene i øygruppen Barlavento i Kapp Verde. Areal: 388 km². 12,864 innbyggere, hvorav 4892 bor i Ribeira Brava.
Ishockey-VM 2011 (elite) – Finale
Finalen i VM i ishockey 2011 var en ishockeykamp som fant sted den 15. mai 2011 i Orange Arena i Bratislava i Slovakia for å avgjøre hvem som skulle vinne ishockey-VM 2011. Finalen ble spilt mellom Sverige og Finland. Finland vant kampen 6-1 og ble verdensmestre for andre gang (sist gang var i 1995. Kampen var Finlands første finalekamp siden 2007 og Sveriges første finalekamp siden 2006.
Se også
Suomi jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa 2011
Nasjonenes velstand
Nasjonenes velstand (engelsk An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations), eller Wealth of Nations, er en bok av den skotske økonomifilosofen Adam Smith som først ble publisert i 1776. 5. utgave kom i 1789, og var den siste utgaven som ble utgitt i Smiths levetid.
Global innflytelse
En rekke personer og interesseorganisasjoner har med referanse til dette verket påstått at Adam Smith formet teorien om det selvregulerende markedet. I noen økonomiske teorier tar man nærmest for gitt at Nasjonenes velstand beviser hvordan markeder hverken trenger eller bør ha noen form for innblanding. Dette fremkommer derimot ikke i klartekst i Smiths verk.
I kapittel V, del 2 "Om skatter", beskrives grunnrenten, og her forklares også grunnrenteskattens fortreffelighet:
''(G)runnrenten...er en form for inntekt som eieren i mange tilfeller nyter godt av uten å yte noen slags omsorg eller oppmerksomhet. ... (I)ngen begrensninger vil dermed legges på noen form for produksjon. Landeiendommens avlinger og samfunnets arbeide, som er folkets reelle formue og inntekt, kan være de samme etter skatt som før skatt. Grunnrente ... er derfor kanskje de former for inntekt som beste kan tåle å bli spesifikt skattlagt.''
Dette synet ble senere behandlet bredere av Henry George i hans hovedverk Progress and Poverty.
Relevans i nyere tid
Adam Smith regnes som en essensiell figur i økonomisk teori, men den usynlige hånd er et datert begrep og fremstår ikke som et bevis for at marked er selvregulerende.
I moderne porteføljeteori (MPT) finner man en matematisk tilnærming som gir grunnlaget til hvordan markedet er selvregulerende gitt visse kriterier. MPT ble utarbeidet i etterkrigstiden av Harry Markowitz som senere vant Nobelprisen for dette i 1990. I praksis viser det seg vanskelig å påvise dette. Det er ingen empiriske artikler som utvetydig fastslår at MPT faktisk forklarer markedets atferd. Status quo er likevel at man har funnet en matematisk løsning som kan forsvare det prinsipielle poenget i begrepet "selvregulerende marked". [Den usynlige hånd brukes som et synonym for "selvregulerende", "optimaliserende" og generelt alle marked som konvergerer eller viser delvis konvergens.]
Økonomisk teori er ikke verdinøytralt selv om flere økonomiske modeller isolert sett er det. For referanser til økonomiske teorier som tar for seg både strukturelle og psykososiale faktorer vises det til atferdsøkonomi. Atferdsøkonomi, eller "behavioral economics" på engelsk, er et nytt felt som bygger på funn innen sosial teori, psykologi og nevrologi og bruker disse til å drive tradisjonell hypotesetesting. Det er ingen konsensus om hva som er den riktige økonomiske teorien.
Utgivelser i Norge
Den første oversettelsen til et annet språk som var godkjent av Smith var den danske utgaven. Den kom allerede i 1779, og siden både en stor del av initiativtakerne til oversettelsen og bokkjøperne var norske, skulle denne utgaven få stor betydning for Norges politiske og økonomiske utvikling i århundret som fulgte. Faktisk var det slik at flere av de menn som møttes ved Riksforsamlingen på Eidsvoll i 1814 hadde lest Smith, og noen hadde til og med møtt ham personlig i Skottland, og deretter bidratt til den danske oversettelsen.
Den første norskspråklige utgaven kom imidlertid først ut i årene 2007-2011, og den ble godt mottatt i det norske økonomimiljøet.
Harstenveien (Arendal)
Harstenveien (1, 2–10) er en kommunal vei på Eydehavn i Arendal kommune, Aust-Agder.
Veien går fra Trygve Næss vei til veis ende. Veien er 110 meter lang.
Michael Melchior
Michael Melchior (født 31. januar 1954 i København i Danmark) er en dansk og israelsk rabbiner og politiker, som siden 1999 har representert det venstreorienterte religiøse partiet Meimad i det israelske parlamentet, Knesset.
Papabile
Papabile (pluralis papabili) er en betegnelse for kardinaler som ved et pavevalg anses å ha sjanser til å bli valgt til pave.
For en oversikt over hvem som ble ansett som papabili forut før pave Benedikt XVIs valg i 2005, se konklavet 2005.
Michael Melchior
Liv og virke
Melchior ble født i en rabbinerfamilie i København, og fikk sin semikhá (ordinasjon) som rabbiner fra Yeshivat Hakotel i Jerusalem. Han arbeidet i mange år som rabbiner i Det Mosaiske Trossamfund i Oslo.
Siden 1985 har Melchior og hans familie hovedsakelig bodd i Israel. Hans sønn Joav ble senere rabbiner i Oslo. Han ble leder for Meimad i 1996 og i 1999, året da Meimad ble et parti, ble han innvalgt i Knesset. Han er partiets eneste representant.
Fra 1999 til 2001 var han minister for sosiale- og diasporasaker i Ehud Baraks regjering.
Etter at Barak tapte valget i 2001, ble han i stedet utnevnt til viseutenriksminister for diaspora-anliggender under Shimon Peres, men mistet denne stillingen da Arbeiderpartiet trakk seg fra regjeringen i november 2002. Han ble gjenvalgt til Knesset i 2003.
I januar 2005 ble han utnevnt til viseminister for utdannelse, kultur og sport, etter at Arbeiderpartiet hadde gått inn i regjeringen igjen. I juni 2006 ble han viseminister for sosiale- og diasporasaker, men gikk igjen av etter at Arbeiderpartiet trakk seg ut av regjeringen.
Melchior ble gjenvalgt som Knessetmedlem i 2006, og ble da leder for komiteen for utdannelse, kultur og sport.
Harrow & Wealdstone stasjon
Harrow & Wealdstone stasjon er en jernbane- og undergrunnsstasjon i London. Den ligger på grensen mellom Harrow og Wealdstone, og er nordlig endestasjon for Bakerloo-linjen, i kollektivsone 5.
Jernbanestasjonen betjener tog til Euston stasjon, Milton Keynes og Birmingham.
Stasjonen var åsted for den største ulykken i London etter andre verdenskrig da tre tog kolliderte der i 1952. Et skotsk ekspresstog kjørte inn i et lokaltog som sto ved plattform 4, og sekunder senere kjørte et nordgående ekspresstog inn i vrakene. Broen over sporene falt sammen, og store deler av plattform 2 og 3 ble fullstendig ødelagt.