cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Illidan Stormrage
Handling
Illidans nye demoniske mestere sendte ham for å ødelegge Lich King, som hadde brutt seg fri fra deres innflytelse - men Illidan klarte ikke å gjennomføre ordre. For å beskytte seg mot legionens hevn, gjemte Illidan seg på Outland - en ødelagt verden som han forsøkte å styre ved hjelp av noen få andre Legion-medlemmer som også ble utstøtt. Illidan var den primære antagonisten i World of Warcraft, og ble drept av Maiev Shadowsong.
Wayne Hennessey
Wayne Robert Hennessey (født 24. januar 1987) er en walisisk fotballspiller som spiller for den engelske klubben.
Landslaget
Han ble tatt ut i EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Han ble tatt ut i EM-tropp til EM i fotball 2021.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2022 i Qatar.
Hardhet (materialvitenskap)
Hardhet blir i materialvitenskapen brukt som et uttrykk for å beskrive hvordan et materiale motstår påvirkning fra ytre mekaniske krefter. Dette blir styrt av hvor sterke bindingene i et stoff er. Det finnes flere skalaer for å beskrive ulike materialers hardhet.
Hardhetstesting og hardhetsskalaer
Det finnes flere metoder for å teste hardheten til et stoff eller materiale. De fleste er beregnet for bruk i laboratorier og industri, og krever avansert utstyr. Derfor anbefales det å bruke Mohs skala hvis man skal måle hardhet på en lettvinn måte.
Mohs skala
Mohs skala er en hardhetsskala som går fra 1 til 10. Den ble utviklet for å måle hardheten eller ripefastheten på mineraler. Den godt egnet for bruk uti felten for både geologer og steinsamlere, og man kan bruke enkle materialer som er lette å skaffe for å utføre tester. En fingernegl har en hardhet på 2,2, en kobbermynt har 3,2, et knivblad 5,1, en glassplate 5,5, en stålfil eller stålnål har 6,5 og en strekplate eller porselenssikring har 7,0. Ved å sammenligne med disse tingene, er det lett å gi et anslag på hvor mineralet befinner seg på skalaen.
Vickers hardhetstest
Vickers hardhetstest er en testmetode utviklet av ingeniører på Vickers Ltd, da de trengte en nøyaktig metode å måle hardheten på ulike stållegeringer. Hardheten oppgis i HV som står for Hardness Vickers eller Hardhet Vickers. Vickers hardhet er et mål på hvor stort avtrykk en kvadratisk diamantpyramide lager dersom det blir presset mot et materiale med en kjent kraft. Verdiene på målingene er lik trykket på diamanten delt på lengden av diagonalene av avtrykket fra diamanten. Denne måleskalaen ble laget for å måle hardheten til ulike metaller men fungerer også bra på mineraler og keramer. Vickers hardhetstest er den mest nøyaktige å bruke på veldig harde materialer
Knoop hardhetstest
Knoop hardhetstest er en mikrohardhetstest, som bruker en avlang diamantpyramide til å lage et avtrykk i et testmateriale. Lasten på diamantpyramiden er vanligvis fra 10 til 1000g. Metoden ble utviklet for å kunne måle hardheten i sprø materialer som glass og keramikk. Hardheten som måles oppgis i HK Hardness Knoop eller KHN Knoop Hardness Number, og den blir kalkulert ved å måle den lengste diagonalen i avtrykket etter den avlange diamantpyramiden. Knoop hardhetstest er bedre egnet til å måle hardheten i sprø materialer enn Vickers hardhetstest
Rockwell hardhetstester
Rockwell hardhetstester er et instrument som måler hardhet ved å presse en kjegle av stål eller diamant ned i et materiale to ganger. Dette gjøres ved at kjeglen presses inn med en mindre last etterfulgt av en større, og så måles dybden på avtrykkene. Etter at målene er tastet inn, får man opp verdien på en skjerm. Denne metoden har sin store fordel ved at man enkelt og raskt får frem verdiene man er ute etter. Verdiene oppgis i HR som står for Hardness Rockwell eller Hardhet Rockwell. Rockwell hardhetstest benytter seg av flere Rockwell-skalaer der man benytter seg av ulike kjegler for de ulike skalaene.
Brinell hardhetstest
Brinell hardhetstest er en metode for å måle hardhet, som ble oppfunnet av svensken Johan August Brinell, overingeniør ved Fagersta Bruks AB. Den var en av de aller første slike tester. Metoden ble presentert ved Verdensutstillingen i Paris 1900, og den egner seg best for å måle hardheten i myke og middels harde materialer. Prinsippet går ut på å måle et materiales evne til å motstå plastisk deformasjon, slik som i Vickers hardhetstest og Rockwell hardhetstest. En typisk test går ut på å presse en kule på 10 millimeter i diameter av herdet stål eller wolframkarbid ned i prøven med en vekt på vanligvis 3000 kg, og måle diagonalene i avtrykket. Disse settes inn i en formel sammen med diameteren og lasten på kulen. Verdiene oppgis i enheten HB (Hardness Brinell) eller BHN (Brinell Hardness Number).
Sojuz TM-32
Sojuz TM-32 er betegnelsen på en romferd i det russiske Sojuz-programmet, som leverte utstyr og besøkende, inklusive verdens første romturist, til Den internasjonale romstasjonen (ISS) i april 2001.
Mannskap
Ved oppskyting:
Ved landing:
Høydepunkter fra ferden
Sojuz TM-32 brakte et mannskap på tre (to russere og en amerikaner, den siste en romturist) til Den internasjonale romstasjonen. Det koblet seg automatisk til romstasjonen, bare noen få timer etter at romfergen Endeavour på ferd STS-100 hadde forlatt stasjonen. Mannskapet ombord ble der i en uke og returnerte så i Sojuz TM-31, som hadde vært tilkoblet romstasjonen som en livbåt for ISS Ekspedisjon 1 og ISS Ekspedisjon 2. Sojuz TM-32 ble så den nye livbåten for Ekspedisjon 2 og ISS Ekspedisjon 3, og ble landet av et besøkende mannskap ombord på romferd Sojuz TM-33.
Eksterne lenker
NASA Soyuz-33/Soyuz-32 (return) Taxi Crew
Eric Gustav Tunmarck
Eric Gustav Tunmarck (født 1. mai 1729, død 1789, begravet 8. november) var en svenskfødt norsk maler. Tunmarck var aktiv over store deler av Østlandet, hvor han malte kirkekunst, portretter og dekorasjoner. Han er i dag mest kjent for å ha deltatt i dekoreringen av Kongsberg kirke.
Biografi
Tunmarck var født i Sverige og utdannet i Göteborg i årene 1744-49 under malermester Jacob Schönfeldt. Han kom til Konsgberg rundt 1760 og ble boende resten av livet i Norge. Her deltok han i utsmykkingen av Konsgberg kirke frem til 1764, deretter reiste han rundt på Østlandet og påtok seg malerarbeid. Han var særlig aktiv i området mellom Oslo og Kongsberg.
Fantoft
Fantoft er et strøk i bydelen Årstad i Bergen. Det omfatter grunnkretsene Slettebakken kirke, Fantoft, Slettebakken og Øvre Nattland med til sammen 4 097 innbyggere og 0,80 km² landareal og 0,10 km² ferskvann. Området ligger på sørsiden av Tveitevannet og grenser til strøket Paradis i bydelen Fana i sør og vest, til strøket Slettebakken i nord og strøket Nattlandsfjellet i øst (begge i Årstad bydel).
Eric Gustav Tunmarck
Biografi
Tunmarck var produktiv som maler og ble en viktig representant for rokokkostilen i Norge. Noen rik mann ble han derimot aldri, han døde i Drammen i 1789 og ble begravet på fattigkirkegården på Bragernes. Dødsårsaken skal ha vært bly-og løsemiddelforgiftning.
Natalija Dobrynska
Natalija Volodymyrivna Dobrynska (ukrainsk: Наталія Володимирівна Добринська; født 29. mai 1982 i Vinnytsia i Ukrainske SSR, Sovjetunionen) er en ukrainsk sjukamputøver. Etter å ha utdannet seg til idrettslærer i hjembyen Vinnitsia flyttet hun i 2003 til Kiev, men konkurrerer fortsatt for sin moderklubb Dynamo Vinnytsia.
Dobrynska vant sjukampen ved OL 2008, 33 poeng foran sin landsmanninne Ljudmila Blonska. Hennes første internasjonale medalje kom i femkamp ved innendørs-VM 2004, og året etter ble det en bronsemedalje under innendørs-EM.
Dobrynska trenes av Dmitrij Poljakov og Michael Medved.
Dobrynskas to år eldre søster er høydehopperen Viktorja Dobrynska, som har hoppet 1,90.
Argulus pestifer
Anatomien er særegen, kroppen er sammenklemt og et stort skjold dekker det meste av den, men på undersiden er kroppens ledd og anatomi godt synlig. Inndelingen i hode, kropp (thorax) og bakkropp (abdomen) er tydelig. Arten er mellomstor, den er noen mm lange. Øynene er store tydelige, og de har også et naupilus-øye. Begge antenne-parene er omdannet til haker som holder fiskelusen fast i vertsdyret.
Ali Hüsrev Bozer
Ali Hüsrev Bozer (født 28. juli 1925 i Ankara i Tyrkia, død 30. september 2020 samme sted) var en tyrkisk politiker og akademiker innen forretningsrett.
Studier
Ali Bozer gjennomførte det juridiske studium ved Universitetet i Ankara i 1947. Så tok han doktorgraden i 1951 ved det rettsvitenskapelige fakultet ved Université de Neuchâtel i Sveits.
EM i friidrett 1990 – 10 000 meter menn
Dette er de offisielle resultatene for øvelsen 10 000 meter herrer fra EM i friidrett 1990 i Split, Jugoslavia. Finalen ble avholdt den 27. august 1990. Are Nakkim og John Halvorsen representerte Norge. Are Nakkim vant sølvmedaljen, mens John Halvorsen kom på 12.-plass.
Rekord
Mesterkskapsrekord før denne konkurransen:
Det ble ikke satt ny mesterskapsrekord i konkurransen.
Danny Vukovic
Danny Vukovic (født 27. mars 1985) er en australsk fotballspiller som spiller for Central Coast Mariners FC.
Landslaget
Han ble tatt ut i s tropp til FIFA Confederations Cup 2017 i Russland.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2022 i Qatar.
Triskele
Triskele (fra gresk τρισκελής: «med tre ben») er en grafisk figur som består av tre symmetriske bøyde ben, eller av stiliserte former som tre spiraler («trippelspiral»). Triskeler kan dessuten bestå av bøyde buestreker, rette haker eller vinkelformede streker og lignende. Triskele brukes som dekorasjon, mønster, symbol og kjennetegn blant annet som moderne logoer, i flagg og våpenskjold.
Utbredelse, bruk og betydning
Figuren med tre spiraler, buede eller rette streker, er gammel og kjennes fra mange kulturkretser. Triskele med spiraler finnes blant annet i nordiske helleristninger. Den er også brukt som et kristent symbol på den hellige treenighet, spesielt i keltiske kulturer hvor symbolet går tilbake til førkristen tid. Med et Medusa-hode i sentrum kan det antyde et eldre ktonisk innhold, mens varianter med spiraler har vært tolket som solsymboler.
Triskele dannet av tre buede streker, ses blant annet på greske og sicilianske mynter. En lignende figur har tre buede streker, men de er festet rundt på en sirkel som midtfigur. Denne figuren inngår idag i nasjonalflagget til Ingusjetia. Det kan også være andre typer midtfigurer i triskelet med tre ben, blant annet en trekant eller med et menneskehode som i Sicilias flagg.
Figuren med tre ben er gjengitt på blant annet greske mynter og vaser. Den benyttes i flagget til Man, i Füssens byvåpen og som symboler for Sicilia og Bretagne.
Triskele som består av tre hakeformede streker finnes i bumerker, men ikke særlig ofte, i motsetning til de lignende figurene med to krysslagte haker, trikvetra og hakekors. Triskel som består av tre streker kan være ment som en variantform av såvel hakekorset som det Y-formede gaffelkorset.
James Bond Kamwambi
James Bond Kamwambi (født 25. november 1967 i Malawi, død 5. februar 2021 i Chitipa i Malawi) var en malawisk politiker.
Biografi
Han var medlem av Malawis nasjonalforsamling for partiet Democratic Progressive Party innvalgt fra valgkretsen Karonga North West fra 2014 og til sin død.
Han døde av covid-19 på Chitipa District Hospital.
Thorvald Stoltenbergs pris
Thorvald Stoltenbergs pris er en utmerkelse som utdeles årlig av Barentssekretariatet til minne om den norske politikeren Thorvald Stoltenberg. Prisen ble utdelt første gang i 2019.
Formål og kriterier
Prisen gis med det formål å videreføre Thorvald Stoltenbergs arbeid for internasjonal dialog og kontakt mellom naboland i Barentsregionen. Prisen skal gå til én eller flere personer, organisasjoner eller andre som har utmerket seg spesielt i arbeidet med å fremme dialog, tillit og vennskap over grenser og mellom mennesker i Barentsregionen.
Ved utvelgelse av prisvinner skal det legges vekt på:
Det er Barentssekretariatet som forvalter prisen og som hvert år utpeker en jury som skal finne en verdig prisvinner.
2019: Den blandete norsk-russiske fiskerikommisjon
Den blandete norsk-russiske fiskerikommisjon fikk Thorvald Stoltenbergs pris 2019. Prisen ble tildelt for samarbeidet om fiskeriforvaltning og fiskeriforskning i Barentshavet siden 1970-tallet. I juryens begrunnelse stod det blant annet: «Mange spørsmål har vært viktige i regionen, men blant de aller viktigste har det vært å forvalte og ta vare på livet i havet på en slik måte at det har tjent oss godt. Mottaker av Torvald Stoltenbergs pris 2019 er et bredt samarbeid som er basert på kompromisser. Mottakeren har møysommelig og over årtier jobbet jevnt og trutt, i tillit og med mål om å finne løsninger. Det har gitt oss det fineste samarbeidet vi har hatt i nord – bygd på kunnskap fra havforskerne både på russisk og norsk side, samarbeid mellom organisasjonene i fiskeriene, inkludering av samfunnsinstitusjoner som Sametinget, og med kyndig ledelse fra embetsverkene.
Med et faglig sterkt grunnlag for samarbeidet oppstår en naturlig tillit. Denne verdien har prisvinneren tatt godt vare på til beste for de to kyststater og alle andre land som nyter godt av verdiene i Barentshavet.» Prisen ble delt ut av Thorvald Stoltenbergs barnebarn Mathias Stoltenberg.
2020: Barents Press International
Journalistnettverket Barents Press International ble mottaker av Thorvald Stoltenbergs pris 2020. I juryens begrunnelse stod det blant annet:«"Barents Press sitt årelange arbeid har skapt stor tillit og respekt mellom journalistkolleger i Barentsregionen. De er langt fra enig i alt, men de diskuterer, de samarbeider og de lærer av hverandre. Barentssamarbeidets fremtid er avhengig av at regionen har en virksom og uavhengig presse og nettverkets arbeid er en uvurderlig aktør i å nå dette målet.»"Prisen ble delt ut av Thorvald Stoltenbergs datter Camilla Stoltenberg.
2021: Valentina Likhosjva
Valentina Likhosjva ble mottaker av Thorvald Stoltenbergs pris 2021. Om tildelingen uttalte juryen blant annet:"«Likhosjva har i en årrekke jobbet for å bedre enkeltmenneskers hverdag og for å fremme toleranse, åpenhet og mangfold i Barents-regionen. Likhosjva er initiativtaker til den årlige og grensekryssende Barents Pride-paraden i Kirkenes. Arrangementet blir sett på som et av de viktigste enkeltarrangementene for å fremme toleranse overfor utsatte grupper i Russland og ellers i Barents-regionen. På tre år vokste Barents Pride fra 200 til 350 deltakere, og arrangementet har fått stor oppmerksomhet i norske, russiske og internasjonale medier.»"Prisen ble delt ut av Thorvald Stoltenbergs barnebarn Emil Aas Stoltenberg.
Livny
Livny (russisk: Ливны) er en by i Orjol oblast i Russland. Den ligger ved elva Sosna (ei sideelv til Don), rundt 120 km sørøst for Orjol. Innbyggertall: 52 841 (folketelling 2002).
Historie
Tredve år senere sendte Ivan den grusomme fyrst Masalskij for å bygge byen Livny under en garnison stasjonert ved fortet. Byen ble plyndret og brent av tatarene flere ganger. I 1606 gikk Livnys innbyggere til opprør mot Boris Godunov, og drepte guvernøren hans og erklærte sin støtte til Falske Dmitrij I. To år senere valgte Ivan Bolotnikov byen som base for sine militære kampanjer mot Vasilij IV.
I 1618 ble byen brent av Petro Konasjevytsj kosakker. Krimtatarene angrep igjen byen i 1661, og brente den ned til grunnen. Så snart tatarangrepene opphørte, begynte en velstandsperiode for byen. På 1800-tallet var Livny en betydelig rival for Jelets som områdets viktigste handelssentrum.
Niagara vannkraftverk
Det er en installert effekt på 2 400 MW, maksimalt 2 515 MW. I alt har Niagarafallene installert produksjonseffekt i to anlegg på ti lsammen 2 755 MW, hvorav Robert Moses Niagara vannkraftverk står for 80 % av kapasiteten. Anlegget ble bygget for å erstatte Schoellkopf vannkraftverk, som sto i Niagara Falls og kollapset 7. juni 1956.
På canadisk side i vassfaret står Sir Adam Beck vannkraftverk, et pumpekraftverk med en kapasitet på inntil 1600 MW.
Skinkebiller
Skinkebiller (Korynetinae) er en underfamilie av biller som stort sett er rovdyr. Disse slanke billene er gjerne brokete farget i rødt, gult og svart, og kroppen er dekket av lange, oppstående hår. Mange arter lever av vedborende insekter, for eksempel barkbiller.
Utseende
Små til middelsstore (2 – 20 mm) biller, avlange, gjerne blankt metalliske skinnende. De er gjerne brokete farget i gult, rødt, brunt og svart, og kroppen har lange, utstående, fine hår (ikke børster). Hodet er omtrent så bredt som brystskjoldet, vanligvis med små, utstående fasettøyne. Kjevene er ganske kraftige og fremoverrettede. Antennene er 11-leddete, tykkere mot spissen, av og til med en 3-6 leddet kølle. Brystskjoldet er omtrent så langt som bredt eller lengre enn bredt. Dekkvingene har tydelige skuldre og er mer eller mindre parallellsidige. Av og til dekker de ikke hele bakkroppen. De har mer eller mindre tydelige rekker av punktgroper. Beina er slanke, føttene består av 5 ledd, men det fjerde leddet er svært lite slik at det tilsynelatende bare er fire ledd (pseudotetramere føtter). Det andre og tredje leddet er tolappede.
Larvene er avlangt sylindriske, tynnskinnede og lyse (ofte rosa), ryggplatene på framkroppen og hodekapselen er tydelig mørkere. Kroppen er kledt med fine, oppstående hår, beina er ganske korte.
Utbredelse
De fleste slektene lever i Afrika, men slekten Necrobia er spredt med mennesker over det meste av Jorda.
Systematisk inndeling
thumb|300px| Korynetes caeruleus thumb|300px| Necrobia violacea Noen av disse slektene kan føres til egne underfamilier.
Hval stasjon
Hval stasjon er en jernbanestasjon på Roa–Hønefosslinjen ved Hval i Ringerike. Stasjonen ble åpnet 1909 da Bergensbanen ble forlenget fra Hønefoss til Roa.
Christen Elster
Christen Elster (født 2. april 1763 i Strømsø, død 11. mars 1833 i Verdal) var en norsk jurist og embetsmann.
Hval stasjon
På 50- og 60-tallet hadde stasjonen betydning for det militære personellet på Hvalsmoen og Eggemoen som begge lå i nærheten. 1973 ble stasjonen fjernstyrt, persontrafikken ble nedlagt 1. november 1990 etter at fjerntrafikken til Bergen begynte å gå via Drammen. Stasjonen brukes i dag som kryssingsspor, men har også sidespor. Stasjonsbygningen er av Sirnes-typen, den har tørkeloft og er vernet.
Christen Elster
Elster var kjøpmannssønn, og ble jurist i 1794. Han var fullmektig hos stiftsamtskriveren i Trondheim 1783-89, konstituert fogd i Stjør- og Værdalen fogderi 1789-91, arbeidet i rentekammeret 1793-95 og som fogd i Orkedalens og Guldalens fogderi 1795-1811. Han var amtmann i Nordlands amt 1811-1815 og i Nordre Trondhjems amt 1815-1833. Han ble valgt til Stortinget i 1815 men på grunn av sykdom møtte han ikke.
Elster var bosatt i Inderøy i sin tid som amtmann i Nordre Trondhjem, på gården Hustad. I Elsters tid ble Sund gård kjøpt til bruk som amtmannsgård. Han døde i embetet som amtmann. I intervallet etter hans død fungerte fogd Jens Severin Bærø Hegge som amtmann.
Elster var far til fogd på Nordmøre Frederik Collin Elster, sogneprest og ordfører Lorentz Peter Elster og juristen og embetsmannen Christen Christensen Elster, farfar til forfatteren Kristian Elster d.e. og oldefar til Kristian Elster d.y..
Legenden om den hvite slange
Den første gang en fiksjonalisert versjon ble utgitt på trykk synes å ha vært Den hvite jomfru stengt inne for evig i Leifengpagoden (白娘子永鎮雷峰塔) på bredden av Vestsjøen i Hangzhou i Feng Menglongs Jingshi Tongyan (警世通言), som ble skrevet under Ming-dynastiet.
Legendens grunnformer
Uten utbroderinger og i kortform forteller legenden om en ung høylærd som forelsker seg i en vakker kvinne, uten å vite at hun er en tusen år gammel hvit slange som har tatt menneskelig form. En munk griper inn for å sørge for at man overholder den gamle lov om at mennesker og åndevesener ikke må ble forelsket i hverandre, og hensetter den hvite slange i dyp søvn i Leifengpagoden.
Opp gjennom århundrene har historien utviklet seg fra en skrekkhistorie til en romanse. Mannen og slangekvinnen er dypt forelsket i hverandre, men naturens lov setter bom for deres kjærlighet. Det er også flere variasjoner over temaet. I en versjon har de to møttes i et tidligere liv, de møtes ved en boddhisattvas styrelse på den brudne bro i Vestsjøen, og historien fortsetter i deres senere liv, eller den hvite slanges avkom er en reinkarnasjon av guddommen Wenchang Wang.
John Day-demningen
John Day-demningen er en demning med et vannkraftverk som ligger i Columbia River i staten Oregon i USA, på grensen til staten Washington like der hvor elva John Day River kommer inn fra sør. Demningen spenner hele Columbia-elva, og ligger 45 km øst for byen The Dalles, Oregon. Anlegget har sluse for skip og laksetrapper. Demningen er 56 m høy og 2 327 m lang. Slusen har en vertikal løfteevne på 110 fot (32 m), som gjør den til en av USAs høyeste sluser.
Vannkraftverket har 16 turbiner. Det er en installert effekt på 2 160 MW, maksimalt 2 480 MW. Anleggsarbeidene startet i 1958, og demningen med kraftverk stod ferdig i 1971. Dammen demmer opp Umatillasjøen, et kunstig reservoar som er 177 km langt.
La Crosse
La Crosse er en by i vestre del av Wisconsin i USA. Den er hovedstad i La Crosse County. Byen ligger ved bredden av Mississippi, på om lag 43°49' nord og 91°14' vest. Like nord for byen renner både Black River og La Crosse River ut i Mississippi.
Folketallet i kommunen var 51 310 under folketellingen i 2010, men byen er senter i et område som har omtrent dobbelt så mange innbyggere.
De første hvite slo seg ned ved La Crosse i 1841, da det blei satt opp en handelspost her. Beliggenheta der tre elver møtes og med prærie rundt, var gunstig, og etter hvert utvikla seg en liten by. La Crosse fikk bystatus i 1856, og den hadde da rundt 2000 innbyggere. I 1858 blei det oppretta jernbaneforbindelse med Milwaukee.
Byen blei etter hvert en av Wisconsins største. Særlig viktig var sagbrukene, som benytta seg av tømmer fløta hit langs Black River. Også bryggeriindustrien var stor.
Rundt århundreskiftet blei det etablert tre høgskoler og universitet. La Crosse er fortsatt den største byen i vestre Wisconsin, og den er et senter innen utdanning, teknologi og helsevesen. Et av de største sjukehusa i byen er Gundersen Lutheran Medical Center, oppkalt etter Adolf Gundersen (1865–1938) fra Solør. Han var sentral i å bygge opp klinikken, og seinere jobba seks av sønnene hans som leger der.
La Crosse er vennskapsby med Førde. Filmregissøren Joseph Losey er født i byen.
Frygisk
Frygisk var et indoeuropeisk språk som i oldtiden ble talt av frygerne, nå utdødd språk. Frygerne innvandret til Anatolia fra Balkan-området i løpet av antikken, rundt 700- til 400-tallet f.Kr. Frygisk var trolig beslektet med gresk. Likheten til en del frygiske ord med greske ble observert av Platon i hans Kratylos (410a).
Inskripsjoner
Frygisk er dokumentert i to tekstkorpora, en fra rundt 800 f.Kr. og en senere (gammelfrygisk eller paleofrygisk) og deretter etter en periode på flere århundrer fra rundt begynnelsen av vår tid (nyfrygisk). Gammelfrygisk korpus er ytterligere delt (geografisk) i inskripsjoner fra Midas (byen) (M, W), Gordion, Central (C), Bitynia (B), Pteria (P), Tyana (T), Daskyleion (Dask), Bayindir (Bay), og «ulike» (Dd, documents divers, «gamle dokumenter»). De mysiske inskripsjoner synes å være i en særegen dialekt (i et alfabet med bokstav ekstra, «mysisk-s»).
Den siste omtale av språket er datert til rundt 400-tallet e.Kr. og det var sannsynligvis utdødd ved 600-tallet.
Gammelfrygisk benyttet en fønikisk-avledet skriftsystem (dets tilknytning med gresk er omdiskutert), mens nyfrygisk benyttet det greske alfabet.
Grammatikk
Det struktur, av hva som kan bli gjenopprettet fra det, var typisk indoeuropeisk, med substantiver dekliasjonert for kasus (i det miste fire), kjønn (tre), og antall (entall og flertall), mens verbene var konjugasjonert for tid, stemme, stemning, person og antall. Intet ord er dokumentert i alle dets bøyninger.
Frygisk synes å framvise en augument, som gresk og armensk, jamfør eberet, antagelig sammenlignbart med urindoeuropeiske *e-bher-e-t (gresk ephere med tap av den avsluttende t), skjønt kompensert til eksempler som ios ... addaket 'den som ... til', noe som ikke er fortid (kanskje konjunktiv), viser at -et kan være fra urindoeuropeisk opprinnelig endelse *-eti.
Ordforråd
Frygisk er dokumentert fragmentarisk, kjent kun fra et forholdsvis lite korpus av inskripsjoner. Noen få hundre frygiske ord er imidlertid dokumentert, men meningen og etymologien til mange av disse er dog forblitt ukjente.
Et berømt frygisk ord er bekos, betydning «brød». I henhold til Herodot (Historier 2.2) ønsket farao Psammetikus I å avgjøre hvilken nasjon som var den eldste og som hadde det første, opprinnelige språket («urmenneskelige språk») i verden. For denne hensikt beordret han to barn til å bli oppdratt av en gjeter og forbød ham til å yte et eneste ord til dem, og beordret ham om å rapportere om barnas første ytringer. Etter to år rapporterte gjeteren at da han kom til deres kammer hadde barna kommet til ham, strukket ut sine hender og sagt bekos. Ved å undersøke dette ordet oppdaget farao at det var det frygiske ordet for «hvetebrød», og deretter konkluderte egypterne at frygisk var et eldre språk enn deres eget. Ordet bekos er også dokumentert i flere tider på gammelfrygiske inskripsjoner på gravsteler. Det kan være beslektet med engelske eller norske bake (urindoeuropeisk *bheHg-). Hettittisk, luvisk (begge hadde også en påvirkning på frygisk morfologi), galatisk og gresk (som også viser et høyt antall av isoglosser med frygisk) hadde alle en påvirkning på frygisk ordforråd.
I henhold til Klemens av Alexandria opptrådte det frygiske ordet bedu (βέδυ) i betydningen «vann» (urindoeuropeisk *wed) i orfiske ritualer.
Et annet mulig egennavn for en gud er bago-, dokumentert som akkusativ entall bag̣un i G-136. Forskeren Lejeune identifiserte begrepet som *bhagom, i betydningen "en gave, dedikasjon" (urindoeuropeisk *bhag- "å fordele, gi en andel"). Men Hesykhios fra Alexandria nevner en Bagaios, frygiske Zevs (Βαγαῖος Ζεὺς Φρύγιος) og tolker navnet som δοτῆρ ἑάων, «giver av gode ting».
Hvaler
Hvaler eller kvaler (Cetacea) er en gruppe store pattedyr, som gjennom evolusjonen helt ut har blitt tilpasset et liv i vann. Sammen med seler og sjøkyr utgjør hvalene gruppen sjøpattedyr. Hvalenes nærmeste nålevende slektninger er imidlertid flodhestene (Hippopotamidae). Hvalhannen kalles okse, hunnen ku og avkommet kalv.
Beskrivelse
Det finnes mer enn 80 arter av hval, hvorav 21 har blitt registrert i norske farvann. Flesteparten holder til i havet, men noen er også tilpasset et liv i ferskvann. Blant hvalene finner man også verdens største dyr, den enorme blåhvalen, som faktisk er det største dyret som noen gang har levd på kloden vår, og hunnene blir størst. Blåhvalen kan veie oppimot 200 tonn og bli over 33 meter lang. Den minste av hvalene er hektordelfinen, som blir cirka 1,2–1,5 meter lang og typisk veier omkring 35–60 kg, og hunnen er minst.
Kroppen
Alle hvaler har en strømlinjeformet kropp som gir liten motstand i vann, men kroppsformen varierer likevel ganske mye. De hurtigste hvalene har gjerne en torpedolignende kropp, mens de langsommere artene ligner mer på et gigantisk rumpetroll i formen. Kroppen er også i varierende grad dekket med et isolerende lag av spekk. Noen arter har et tykt lag, mens andre kun har tynt lag. Arter som holder til i kalde farvann (Arktis eller Antarktis) har det tykkeste spekklaget. Hos noen arter kan dette utgjøre nærmere femti prosent av totalvekten. Spekket kan på enkelte plasser bli oppimot 50 cm tykt hos de største artene.
Hos hvalen har forlemmene blitt omdannet til luffelignende sveiver som hvalen bruker til å manøvrere med. De små baklemmene, som forøvrig ikke er festet til ryggraden, er derimot gjemt inne i kroppen på dyret. Ytterst på halen har alle hvaler en horisontal halefinne som de bruker til å skape framdrift i vannet med. De hurtigste hvalene kan trolig komme opp i 50 km/t eller mer. Hos noen arter kan halefinnen og ryggfinnen også brukes til å identifisere individene, fordi de er unike i enten form eller mønster. De er dessuten også nesten hårløse.
Skjelettet
Hvalskjelettet savner tyngre fast benstruktur og er porøst og fettrikt. Det består av inntil 50–60 prosent fettvev, og storparten av bena er lette og elastiske. Mange skjelettdeler er erstattet av brusk eller til og med fettvev. I øret og snutepartiet har hvaler spesielle ben som bare forekommer på disse plassene. Dette er bendannelser med høy densitet som minner om porselen og har helt spesielle akustiske egenskaper. Denne bendannelsen leder lyd bedre enn annen benstruktur.
Hodet, halsen og øynene
Mange hvaler har enorme hoder. Hos noen arter utgjør hodestørrelsen nærmere en tredjedel av kroppen. Forlengelsen av hodet (snuten), har hos noen hvaler fått en utforming som minner mer om et nebb, og blir derfor omtalt som enten dette eller eventuelt som et hvalnebb. Hvalnebbet er imidlertid ikke bygget opp som et tradisjonelt fuglenebb. Kraniet har blitt betydelig forandret og ofte ekstremt forlenget, som følge av at kjevene er kraftig forlenget (særlig hos de største artene).
Blåsehullet
Hos alle hvaler, unntatt hos en art, er nesen flyttet opp på toppen av hodet eller nakken, der den danner et såkalt blåsehull med enten enkel eller dobbel pusteåpning. Når hvalen kommer til overflaten for å puste kan noen arter bytte ut omkring 90 prosent av luften i lungene i ett og samme åndedrag. Til sammenligning bytter mennesker ut kun ca. 30 prosent. Når den gamle luften blåses ut kan blåsten hos noen arter sees på lang avstand. Hos blåhvalen kan den stå 12 meter til værs. Noen arter bruker også blåsten i en fiskenotlignende teknikk for å fange byttedyr i neddykket tilstand. Når hvalene kommer til overflaten etter et dykk, trenger de gjerne flere inhaleringer for å bygge opp oksygenreservene på nytt, men behovet varierer mellom artene.
Inndeling
Hvaler deles tradisjonelt inn i to underordener, basert på tannstrukturen.
Bardehvaler
Gruppen med bardehvaler (Mysticeti) har færrest antall arter, men består av de fysisk største hvalene (herunder verdens største pattedyr – blåhvalen). Sju av artene har ifølge Havforskningsinstituttet blitt registrert i norske farvann. Hunnene blir generelt større enn hannene. Bardehvaler har ikke ordinære tenner, men har fått disse omdannet til såkalte barder. Bardene, som sitter i overkjeven og fungerer som et filter, består i hovedsak av proteinet keratin og ligner en stor hårkam. Bardehvalene har blåsehull med to pusteåpninger. Det er uklart om bardehvaler har en primitiv form for ekkolokalisering eller ikke. Artene i denne gruppen lever utelukkende i havet, selv om noe arter i enkelte tilfeller kan ta seg (forville seg) inn i elvemunninger.
Tannhvaler
Gruppen med tannhvaler (Odontoceti) inkluderer flest arter og viser størst genetisk variasjon, også med hensyn til den fysiske størrelsen på dyrene. Fjorten av artene har ifølge Havforskningsinstituttet blitt registrert i norske farvann. Hannene blir generelt større enn hunnene. Dette er hvaler som har ordinære tenner av dentin, selv om ikke alle artene har tenner som er funksjonelle. Tannhvalene har blåsehull med kun en pusteåpning. Alle tannhvaler har dessuten en avansert form for ekkolokalisering som de bruker til å orientere seg med. Artene i denne gruppen lever stort sett i havet, men noe få arter har også tilpasset seg ferskvann og lever i noen av verdens større elvesystemer.
Utbredelse og habitat
Hvalene finnes i alle verdenshavene, fra Arktis til Antarktis, og i alle typer klima. Noen arter trives best langs kysten, mens andre helst ferdes på åpent hav. Noen har også tilpasset seg et liv i ferskvann og trives utelukkende i noen av verdens større elvesystemer, mens noen ytterst få kan oppholde seg vekselvis i ferskvann og saltvann. Flere arter migrerer også mellom sommerbeite og vinterbeite, og kan da, selv om de til vanlig trives best ved kysten, krysse over åpent hav, mens andre er relativt stasjonære.
Hvalens habitat er så mangfoldig at det vanskelig lar seg beskrive, annet enn for mindre grupper og enkelt arter. Noen trives på grunt vann, andre på store havdyp. Noen trives ved polene eller langs iskanten og i drivisen og liker kanskje temperert vann, andre trives i tropiske farvann rundt ekvator. Arter som migrerer kan ha et forhold til ulike klimasoner, men de krysser ikke over ekvator.
Sosial atferd
De fleste artene er sosiale og danner flokker. Flokkene kan bestå av alt fra 2–3 dyr til flere tusen dyr. Noen dyr lever også i en solitær tilværelse. De største flokkene dannes gjerne når hvalene migrerer mellom beiteplassene gjennom sesongen, men av og til dannes det også slike kjempeflokker om tilgangen på mat er spesielt gunstig.
Normalflokken består som regel av et antall voksne hunner og deres avkom og kalles gjerne en mødreflokk eller haremsflokk. Unge hanner forlater mødreflokken når de enn i paringstiden, når de sesongvis migrerer mellom beiteplassene, og under store etegilder når tilgangen på mat er god.
Dykkeratferd
Alle hvaler er svært dyktige dykkere, men det er stor forskjell på dykkeatferden mellom ulike arter og grupper. De beste dykkerne finner man blant tannhvalene, i den forstand at mange av disse hvalene dykker dypere og lengre enn bardehvalene. Årsaken til dette er å finne i hva slags føde disse dyrene normalt spiser.
Det har lenge vært antatt at spermhval (Physeter macrocephalus) kan dykke ned til et dyp på cirka 3 000 meter eller mer, men det er en hypotese som til nå ikke har latt seg bekrefte. Norske forskere har også antydet, at spermhval trolig kan være neddykket i opp mot 190 minutter, men også det er kun en hypotese. Mange tannhvaler er imidlertid usedvanlig gode dykkere, og nebbhvaler har lenge blitt antatt å være blant de beste. Arten har siden den 17. oktober 2006 innehatt verdensrekorden i dyp-dykking for pattedyr, og siden forbedret den betydelig. Når hvalene kommer til overflaten restituerer de oksygennivået i kroppen i løpet av cirka 20 sekunder, før de eventuelt dykker på nytt. Etter svært dype dykk har det blitt observert at denne hvalarten gjerne hviler ved overflaten i lengre tid enn normalt forventet. Dette, og det faktum at hvalen ofte strander, har ført til at noen forskere tror at den kan få en slags dykkersyke, dersom den dykker igjen for raskt etter et dypdykk.
Den 17. oktober 2006 dykket en blekhodenebbhval (for første gang) beviselig til 1 899 meter, og satte med det ny offisiell verdensrekord i dyp-dykking for pattedyr. Dykket varte i 85 minutter. Med det reiste spørsmålet seg, om ikke denne arten kunne dykke både dypere og med lenger varighet, og rekorden ble ettertrykkelig smadret den 17. februar 2011, da en annen blekhodenebbhval (Zc015; hunnhval) dykket ned til hele 2 992 m utenfor kysten av California, i et dykk som varte i cirka 80 minutter, men også to andre blekhodenebbhvaler (Zc010 og Zc011) har beviselig dykket dypere enn den tidligere rekorden fra 2006.
Forskerne merket åtte blekhodenebbhvaler utenfor kysten av California og tok i mot data fra hvalene, som blant annet målte forflytningsmønster, dybder og dykketider, over en periode på cirka to år (2010–2012). Hvalene som ble merket besto av fire voksne hunner (Zc010, Zc015, Zc017 og Zc019), tre vokse hanner (Zc011, Zc016 og Zc020), og en unghval (Zc014) av ukjent kjønn. Det lengste dykket (utført av Zc010) som ble målt i varte i hele 137,5 minutter.
Under den perioden de åtte hvalene ble testet, ble hvert enkelt individs dykk registrert og målt, blant annet med hensyn til største dybde og lengst varighet. Tabellen under viser resultatene (men ikke nødvendigvis for samme dykk):
Selv om hvalen er et pattedyr unngår den (normalt) dykkesyke. Når en hval dykker dypere enn 100 meter, kollapser lungene ettersom trykket øker, og den komprimerte luften presses inn i det respiratoriske treet som motstår trykket fordi hvaler har brusk i veggene, helt ned til de terminale bronkiolene. Brusken gjør at hvalen tåler trykket. Fra disse respiratoriske gangene kan ikke nitrogenet trekke seg inn i blodbanen, slik at dykkersyke kan oppstå.
Hvalene har utviklet mange av de samme tilpasningene til dykking som man finner hos seler. Hvalene har blant annet økt kapasitet for lagring av oksygen som følge av et stort blodvolum med høye hematokritverdier (andeler med røde blodlegemer målt i prosent) og høye konsentrasjoner av myoglobin (et protein som er viktig for å transportere oksygen til musklene) i muskulaturen. Det er også kjent at hvaler kan regulere hjertefrekvensen under dykking – såkalt bradycardia, men artene har sannsynligvis ulike forutsetninger og behov. Behovet er størst hos de arter som dykker dypest, og derfor trolig også best utviklet.
Hvalstranding
Det hender at hvaler strander, altså svømmer på land og ikke selv klarer å ta seg ut på dypt nok vann til å kunne svømme. Hvalstranding skjer stadig oftere, men man vet ikke med sikkerhet hvorfor det skjer. Det eksisterer en rekke ulike teorier. En teori er at hvalene av ulike årsaker feilnavigerer. En annen teori er at hvalene blir jaget på land, eksempelvis av jaktende spekkhoggere.
De fleste hvaler som strander er arter som holder til på dypt vann. Dette er årsaken til teorien om feilnavigering. Man kan tenke seg at de ikke er kjent i kyststrøkene og derfor feilnavigerer og havner på land. Den mest omfattende massestrandingen man kjenner til i nyere tid skjedde på New Zealand i 1985. Da strandet omkring 400 grindhvaler der. Også i 2005 strandet det 129 grindhvaler på New Zealand, men denne gang greide myndighetene å redde 108 av dem.
I det siste har stadig flere forskere tatt til orde for at såkalt akustisk forurensning kan være en betydelig årsak til at hvaler strander. Man tenker seg da at stadig mer utstrakt bruk av ekkolodd og sonar (særlig i militær sammenheng) kan påvirke hvalenes navigasjonsevne.
Evolusjon
Hvalenes avstamning har lenge vært en gåte for vitenskapen, som lenge har hatt to hovedteorier – rovpattedyrteorien og klovdyrteorien. I senere år er det gjort flere nye oppdagelser, som følge av ny teknologi, bredere forskningsgrunnlag og mer erfaring. Det har ført til nye teorier. Først kom Pakicetus-teorien, så ny støtte til klovdyrteorien. Fortsatt gjenstår imidlertid mange ubesvarte spørsmål, så endringer må påregnes også i tiden som kommer.
Rovpattedyrteorien
Lenge trodde man at hvalene var etterkommere av forhistoriske kjøttetende rovpattedyr, som lignet mest på nåtidens hyener, men hadde hover. Denne gruppen dyr er kjent under det vitenskapelige navnet Mesonychidae. Denne teorien har forskerne stort sett forlatt.
Klovdyrteorien
Ifølge den andre hovedteorien, som flertallet eksperter nå regner som mest sannsynlig, delte hvalene forfedre med dyr i gruppen Artiodactyla, en gruppe klovdyr som i tillegg til sauer også omfatter geiter, hjort, storfe og flodhester. Tidligere molekylære og genetiske studier styrker også denne teorien, som gjør flodhesten til hvalens nærmeste nålevende slektning. Den felles forfaren til hvalene og de forskjellige klovdyrene tilhørte gruppen Condylarthra, som gjerne kalles tidlige hovdyr. Disse var relativt nært beslektet med de (den gang) primitive rovpattedyrene, og liknet disse i bygning og trolig levevis. Condylarthene blomstret trolig opp for ca. 65 millioner år siden, samtidig med at dinosaurene død ut. Mens hvalene fortsatt er rovpattedyr (fiske- og krilletere), har de øvrige etterkommerne tilpasset seg et liv som planteetere.
Man regner i dag at Cetacea som gruppe oppsto fra landlevende klovdyr for omkring 56–53 millioner år siden og at disse dyra via ulike amfibiskse stadier ble fullt ut pelagiske for cirka 40–38 millioner år siden. Videre regner man med at bardehvaler og tannhvaler som grupper trolig splittet for omkring 36–34 millioner år siden. Ny forskning antyder at dette kan ha hatt med dannelsen av iskappa som dekker Antarktis å gjøre. Det skjedde for cirka 34 millioner år siden og prosessen tok omkring 200 000 år.
Pakicetus-teorien
Den amerikanske paleontologen Philip D. Gingerich, som arbeider ved University of Michigan, fant imidlertid et annet svar på gåten i 2000. Under arbeider i Pakistan oppdaget han et 47 millioner år gammelt fossil av Pakicetus, et landlevende dyr på størrelse med en ulv. Gingerich oppdaget sammen med Neil Wells, Donald Russell, og S. M. Ibrahim Shah opprinnelig Pakicetus tilbake i 1983, men det nye funnet besto av deler som gjordet det mulig å fastslå at Pakicetus hadde en ankelknokkel som lignet sauenes og et kranium som lignet hvalenes. Pakicetidene (Pakicetidae), som disse dyrene kalles i et familiebegrep, omfatter i tillegg til slekten Pakicetus også de tre slektene Gandakasia, Nalacetus og Ichthyolestes (sistnevnte på størrelse med en rødrev). Fossile pakicetider er funnet både i Pakistan og i det nordvestre India, i et område forskerne mener var et kystområde for 52 millioner år siden. Man kan derfor tenke seg at de kjøttetende pakicetidene (som altså var rovpattedyr) kanskje fant føden langs denne kyststripen eller kanskje direkte i vannkanten. Pakicetus kan således vise seg å være hvalenes progenitor.
Klassifisering
Det vitenskapelige navnet «Cetacea» stammer fra det latinske ordet Cetus og blir brukt i biologien som navn på «hval»; den opprinnelige betydningen «stort sjødyr» var mer generell. Den stammer fra det greske ordet ketos, som direkte oversatt betyr «sjømonster». Cetologi er den delen av marin vitenskap som omhandler studiet av hvalartene.
Det finnes mer en 80 hvalarter, men det knytter seg relativt stor usikkerhet til det eksakte antallet. Årsakene til dette er flere. En hovedårsak er at forskere seg i mellom er uenige om hvor grensene for artsdeling skal gå, ikke bare blant hvaler, men generelt sett. Moderne teknologi har ført til at det har blitt «oppdaget» en rekke «nye» arter, basert på forskjeller i artenes anatomi, morfologi og DNA-profil. Man snakker altså ikke om uoppdagede dyr og planter, men om «velkjente» forekomster som med ny teknologi kan defineres som nye arter.
Hvaler er vanskelige å studere, siden de tilbringer mye tid i neddykket tilstand, så man må regne med at det kan komme endringer i både antallet arter og slekter. I de siste to tiårene har det blant annet dukket opp flere nye arter blant de lite kjente nebbhvalene. Teknologien har også vist at dyr vi tidligere regnet som separate arter egentlig tilhører samme art, slik tilfellet var med indusdelfin og gangesdelfin. Disse regnes nå som underarter av indiadelfin (Platanista gangetica).
Inndeling
Inndelingen følger i hovedsak May-Collado & Agnarsson (2006) og Eske Willerslev m. fl. (2009) og er blant annet basert på en molekylær studie av hvalene, der 87 av 89 nålevende arter inngikk. Willerslev påpeker at plasseringen av Megaptera blant Balaenopteridae ikke er endelig avklart og trenger mer forskning.
Hvalfangst
Det er uvisst når mennesket først begynte å jakte på hval. De tidligste arkeologiske opptegnelser som indikerer hvalfangst har blitt funnet i Sør-Korea, hvor innrissede tegninger (datert til 6000 f.Kr.) viser at steinaldermennesker jaktet på hval med båter og spyd. Hvalfangsteknikker har imidlertid blitt mer teknologisk sofistikert over tid.
Hvalfangst var til å begynne med begrenset til nærkystområder, slik som for eksempel det baskiske fiskeriet, som jaktet på den nordatlantiske retthvalen fra 1400 til 1700-tallet, og fiskeriet rundt og imellom Svalbard og Grønland fra rundt 1600 til 1900-tallet. Etter moderne hvalfangstteknikker dukket opp har visse hvalarter blitt alvorlig påvirket av fangstvirksomheten. Disse metodene ble motivert på 1800-tallet først og fremst av en økende etterspørsel etter hvalolje, mens det senere på 1900-tallet var etterspørsel etter hvalkjøtt som var mest utslagsgivende, ettersom hvalolje i større grad ble erstattet av petroleum.
Pelagisk hvalfangst ble drevet av store hvalfangstekspedisjoner, som besto av et flytende hvalkokeri og opp mot 10 hvalbåter. Norge, England, Nederland og Japan utrustet slike ekspedisjoner i 1950-årene, og fangsten ble hovedsakelig drevet i Sørishavet.
Hvalfangsthistorien har påvirket både utviklingen av mange kulturer så vel som deres miljø.
Fredning
I 2004 ble vågehvalbestanden i de områdene i Nordøst- og Sentralatlanteren hvor Norge driver fangst anslått til 107 000 dyr – stor nok til å gi grunnlag for bærekraftig høsting i henhold til norske interesser. Totalbestanden i Sentralatlanteren ble i 2001 anslått av Den nordatlantiske sjøpattedyrkommisjonen til 63 500 dyr.
Etter et opphold på fem år for studier av bestandsgrunnlaget, vedtok den norske regjering at fangsten av vågehval skulle gjenopptas i 1993. Reservasjonen mot fangststoppen er hjemlet i Artikkel V i Hvalfangstkonvensjonen. Norges juridiske rett til å drive vågehvalfangst er dermed ikke omstridt.
De norske kvotene på vågehval baseres på vitenskapskomiteens reviderte forvaltingsprosedyre. I 2005 var kvoten på 670 dyr, mens den for 2007 var på 1 052 dyr. Kvoten var altså like stor som i 2006, men det er en viktig forskjell. I 2007 ble det tillatt å ta inntil 900 dyr i områdene langs kysten, det vil si i Nordsjøen, langs kysten fra Stad til Finnmark, i Barentshavet og ved Svalbard.
I januar 2007 fikk imidlertid en rekke hvalarter endret sin status på den internasjonale rødlista for truede arter og regnes nå som bærekraftige arter igjen. Dette kan føre til ny fangst på arter som lenge har vært totalfredet. Artene som omfattes av endringen er i tillegg til vågehval, også knølhval, hvithval, narhval, kvitnos, kvitskjeving og nise.
For 2010 ble kvoten satt til 1286 dyr. Kvoten ble opprettholdt i for årene 2011, 2012 og 2013. I årene 2010 og 2011 ble det fanget henholdsvis 468 og 529 dyr, altså mindre enn halve kvoten.
Paradoksalt nok kunne norske medier i mai/juni 2011 melde at motstanden mot norsk hvalfangst har stilnet, men samtidig melder de samme mediene at norsk hvalfangst er i ferd med å dø ut.
Hvalsafari
At det ble et generelt forbud mot hvalfangst skyldes flere faktorer, ikke minst et sterkt engasjement fra en rekke ulike internasjonale miljøorganisasjoner, der spesielt Greenpeace utmerket seg med sine kraftige metoder for å stoppe hvalfangsten, men også forskningsmiljøene bidro sterkt. Det ble varslet om kraftig tilbakegang i populasjonene for mange arter, som følge av overfangst. Enkelte arter kan ha vært på randen av utryddelse.
På denne tiden hadde det alt utviklet seg en interesse for hvalkikking i noen land, som i USA. Folk samlet seg i grupper og dro til sjøs med båt for å kikke på hvalene, som selv kan være ganske nysgjerrige dyr. Hvalkikkingen utviklet seg raskt til å bli en ny form for turisme i flere land, men spesielt i USA og Canada, som var pionerer i den nye næringen. I ettertid har en rekke andre land, Norge inkludert, også etablert slik næringsvirksomhet.