cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Linuxkjernen
Versjon 2.4
Versjon 2.4 tilføyde støtte for USB, PCMCIA, PCI-utvidelsen I2O og ISA Plug and Play. IDE-kontrollere støttet maksimalt 4 lagringsenheter i en datamaskin, det være seg harddisker, CD-ROM eller DVD. Versjon 2.2 utvidet grensen til 4 kontrollere og 10 IDE-enheter. I versjon 2.4 ble dette utvidet til 10 kontrollere og 20 enheter. Versjon 2.4 kunne også kjøres i innebygde systemer.
En generisk oppstartslaster gjorde det mulig å kjøre DOS- og Windows-programmer direkte fra kjernen gjennom emulatorer som Wine og DOSEMU. Versjon 2.4 var også mer kompatibel med POSIX, og mer avhengig av formatet ELF enn versjon 2.2, selv om versjon 2.2 var den første Linuxkjernen som bare kunne kompileres som ELF.
Versjon 2.6
Kjerneserien 2.5 ble påbegynt den 23. november 2011 og kulminerte i kjerneserien 2.6 som ble lansert den 17. desember 2003. Serien ble utviklet på grunnlag av den tidligere 2.4-serien og hadde omfattende innovasjoner. For utviklere var den nye kildekoden lettere å oppdatere, mens brukerne kunne dra nytte av en revidert prosess-skedulerer, en revisjon av I/O-funksjoner og en lavere ventetid.
Ny prosess-skedulerer
I et operativsystem med fleroppgavekjøring er det et program som tildeler beregningstiden til de ulike prosessene som skal kjøre. Dette programmet er prosess-skedulereren. Siden lanseringen av versjon 2.6 har flere grunnleggende oppgaver blitt utført av skedulereren. Den ungarske utvikleren Ingo Molnár designet og implementerte en ny skedulerer for den første 2.6-kjernen, den såkalte <Math>O (1)</Math> skedulereren. Relevante algoritmer til denne skedulereren har tidskompleksiteten O(1), der O er stor O-notasjon.
Interaktive prosesser krever som regel svært liten beregningstid, men er svært tidskritiske, for eksempel hvis brukeren ventet lenge på svar fra det grafiske brukergrensesnitter. O(1)-skedulereren benyttet heuristikk for å avgjøre om en prosess var interaktiv eller om mikroprosessoren benyttet lang tid.
Den interne «klokken» i kjernen ble økt fra 100 til 1000 hertz i versjon 2.6, dvs. den kortest mulige lengde av en timeslice (den periode hvorved en prosess har lov til å kjøre) er satt til et millisekund. Interaktive prosesser drar også fordeler av dette, ettersom de også befinner seg i køen. Men fordi dette gir mer belastning på mikroprosessoren og dermed et høyere strømforbruk, bestemte man å stille klokken til 250 Hz i versjon 2.6.13. Under konfigurasjon av kjernen kan imidlertid også verdiene 100, 300 og 1000 Hz velges.
I versjon 2.6.23 av Linuxkjernen, som ble lansert 9. oktober 2007, ble O(1)-skedulereren erstattet av en Completely Fair Scheduler (CFS), som også ble utviklet av Ingo Molnár. CFS er kontroversiell blant utviklere, da den gir skalerbarhet også for tjenere med mange prosessorkjerner. Utviklere som Con Kolivas er av den oppfatning at dette har gitt lavere ytelse på typiske stasjonære systemer.
Forbedrede sanntidsegenskaper med mulighet for å sette aktive systemkall på pause
Fra og med versjon 2.6 er de fleste systemkall preemptive, dvs. selv om systemet utfører oppgaver i kjernemodus, kan systemkall, spesielt de som bruker for lang tid, bli satt på pause for å kjøre andre oppgaver i  brukermodus. Systemkallet fortsetter deretter når brukermodusprosessen har brukt opp sin tilmålte tid eller hvis den skulle be om en ny tidsplan. Ett unntak er systemkall som er atomiske, dvs. at de er garantert ikke-avbrytbare.
ISA "plug & play"
Automatisk håndtering av enheter som støtter ISA "plug & play". Tidligere var det mulig å benytte slike enheter ved hjelp av dedikert programvare for konfigurasjon (isapnp).
Hans Andersen Bernhoft
Hans Andersen Bernhoft (født ca. 1550, død 17. april 1619 i Trondhjem) var en norsk luthersk prest.
Den 17. mars 1591 underskrev Hans Andersen Bernhoft kapiteleden. Han er nevnt som kapellan i Vår Frue kirke (Trondheim) i dokumenter fra 1593 og 1594. Den 18. september 1596 fikk han kongebrev på Inderøy prestegjeld. I noen notater om Trondheim fra 1600-tallet heter det at kapellan Hans Andersen i 1606 holdt den første messen i Vår Frue kirke etter at den ble gjenoppbygd etter brannen i 1598.
Hans Andersen Bernhoft ble gift ca. 1589 med Anna Pedersdatter (f. ca. 1558 – d. 16.05.1627 Trondheim). De hadde fire sønner, som alle ble prester. Det var Christen Hansen Bernhoft, Hans Hanssen Bernhoft, Peder Hansen Bernhoft og Anders Hansen Bernhoft. De hadde fem døtre; Anne, Birgitte, Margareta, Benedikte og Elisabeth. De tre første døtrene ble gift henholdsvis med prestene Anders Eriksen Kvernes, Laurits Holgersen Arctander og Christopher von Aphelen.
USAs invasjon av Panama
USAs invasjon av Panama, også kalt «Operation Just Cause», var USA s militære angrep på Panama fra 20. desember 1989. Invasjonen førte til at landets leder, hærsjefen Manuel Noriega, ble styrtet.
Hans Andersen Bernhoft
Bernhoft ble sogneprest i Vår Frue kirke i Trondheim i 1616 og stod der til sin død i 1619. I en kilde omtales han som "Johannes Andræ" død den 17. april 1619. Dette blir bekreftet av at domkapitelet den 23. mai 1619 sender beskjed til kongen om at Dn Johannes Andræ i Vår Frue kirke er død og domkapitelet har valgt hans etterfølger.
USAs invasjon av Panama
Noriega hadde blitt hærsjef og Panamas egentlige leder i 1984. I mai 1989 ble det avholdt valg i Panama, og opposisjonskandidaten Guillermo Endara vant trolig valget, men det var tilløp til opptøyer. Opptellingen av stemmene ble avbrutt av nasjonalgarden, og valget ble annullert. Noriega tok over den politiske styringen i Panama. USAs president George H. W. Bush bestemte seg for å invadere Panama, og angrepet startet 20. desember 1989. Noriega overga seg til amerikanske styrker nyttårsaften 1989, ble tatt til fange og utlevert til USA. Endara ble innsatt som president, USA trakk sine styrker ut av Panama 31. januar 1990. Endara ble sittende som president frem til 1994, og styrte landet på USAs premisser.
USA hadde hatt kontroll over arbeidet med Panamakanalen fra 1904. og fram til 1. januar 1999, da ville USA gi kontroll over kanalen til Panama. Dette var som følge av at Torrijos–Carter avtalen ble ratifisert til å overføre kontroll av Panamakanalen fra USA til Panama.
Hans Andersen Bernhoft
Ifølge svigersønnen Laurits Holgersen sine opptegnelser døde Hans Andersen Bernhoft den 17. april 1619 klokken 7 om aftenen.
USAs invasjon av Panama
Bakgrunn
Den 7. september 1977 så satte USAs president Jimmy Carter og leder av Panama, General Omar Torrijos, opp en avtale som ble kalt Torrijos-Carter traktatene, denne avtalen innebærer å overlevere Panamakanalen til Panama innen år 2000. Selv om kanalen ble satt under panamanske administrasjon, forble det militære baser i området, og en annen betingelse for overføringen var at kanalen ville forbli åpen for Amerikansk shipping.
Noriega fungert som en amerikansk etterretning ressurs og betalt informant av Central Intelligence Agency (CIA) fra 1967, inkludert den perioden da Bush var sjef for CIA (1976-1977).
Noriega fikk oppover på $ 100 000 per år fra 1960-tallet til 1980-tallet, da hans lønn ble økt til $ 200 000 per år. Han jobbet med Narkotika Administrasjonen for å begrense ulovlige narkotikaforsendelser, han var kjent for å samtidig akseptere betydelig økonomisk støtte fra narkotikalangere, fordi han lett kunne hvitvaske penger, og gjennom Noriega fikk de beskyttelse fra DEA undersøkelser på grunn av hans spesielle forhold med CIA.
På midten av 1980-tallet begynte relasjoner mellom Noriega og USA å svekkes. I 1986 åpnet USAs president Ronald Reagan forhandlinger med generalsekretær Noriega, der ber han om at den panamanske leder skal gå av etter at han ble offentlig eksponert i The New York Times etter Seymour Hersh, og senere utsatt i Iran-Contras-skandalen. Reagan presset ham med flere narkotikarelaterte tiltaler i amerikanske domstoler; men siden utleveringslover mellom Panama og USA var svake, så ikke Noriega denne trusselen som troverdig, og dermed ikke gi etter til Reagans krav. I 1988 begynte Elliot Abrams og andre i Pentagon å få støtte for en amerikansk invasjon, men Reagan nektet På grunn av Bush 'bånd til Noriega gjennom sine tidligere stillinger i CIA og Task Force on Drugs, og deres potensielt negativ innvirkning på Bushs presidentkampanje. Senere forhandlinger involvert slippe narkotikahandel tiltale. I mars 1988 ble et kuppforsøk mot regjeringen i Panama motstått av Noriega styrker. amerikanske militære planleggere begynte å forberede beredskapsplaner for aksjon mot Panama.
USA og Noriega sitt forhold forverret seg betydelig da George H. W. Bush vant presidentvalget i USA i 1989. Dette førte til et voldspreget valg i Panama mai samme året. Mye antiamerikanske følelser ble uttrykt voldelig i valget, spesielt mot USA sin hovedmann Guillermo Endara. Da det kom til opptelling av stemmene i valget så ble dette avlyst av nasjonalgarden, og valget ble deretter annulert. Noregia tok dermed makten i Panama etter valget, og innførte unntakstilstand og beskyldte sin motstander Guillmermo Endara for å være USA sin politiske dukke og ikke representere Panama sitt folks interesser.
Ettersom spenningene fortsatte å eskalere, så forsterket USA kanal-sonen militært, og økte tempoet i opplæringsvirksomhet og andre aktiviteter for å legge press på Noriega.
I oktober 1989 ble Noriega utsatt for et annet kuppforsøk av medlemmer fra “Panamans Defense Forces” (PDF), ledet av Major Moisés Giroldi. Bush erklærte at USA ikke ville forhandle med en kjent narkotikaselgeren og nektet å ha noe kjennskap til Noriega engasjement med narkotikahandel før hans tiltale februar 1988. Selv om Bush hadde møtt med Noriega mens han var direktør for CIA og hadde vært styreleder i “Task Force on Drugs” mens han var visepresident.
15. desember, den panamanske generalforsamling vedtok en resolusjon som erklerte at handlingene til USA hadde forårsaket en tilstand av krig til å eksistere mellom Panama og USA.
Følelsen av krisen ble sterkt forsterket av en hendelse neste dag. Fire amerikanske militært personell ble stoppet ved en veisperring rundt 21:00 utenfor PDF hovedkvarter i El Chorrillo i Panama City. De fire offiserene var Marine kaptein Richard E. Hadded, Marine løytnant Michael J. Wilson, Hær kaptein Barry L. Rainwater, og Marine premierløytnant Robert Paz. De fire offiserer hadde forlatt Fort Clayton militærbase og var på vei for å spise middag på Marriott Hotel i sentrum av Panama City. Det amerikanske Departementet for forsvar rapportert at tjenestemenn hadde vært ubevæpnet og i en privat bil og at de forsøkte å flykte fra åstedet etter at bilen deres ble omringet av en rasende folkemengde av sivile og PDF-tropper. PDF hevdet senere at amerikanerne var bevæpnet og på et rekognoseringsoppdrag. PDF åpnet ild mot de fire offiserene som de forsøkte å flykte fra en rasende mobb. Løytnant Paz ble dødelig såret av en runde som gikk inn bak på bilen og traff ham i ryggen. Kaptein Hadded, føreren av bilen, ble også såret i foten. Paz ble kjørt til Gorgas Army Hospital, men døde av sine sår.
Ifølge amerikanske militære kilder, en amerikansk marineoffiser og hans kone var vitne til hendelsen, og ble senere pågrepet av panamanske Defense Force soldater. Mens de var i politiets varetekt, ble de overfalt av PDF-soldater. Den amerikanske marineoffiser tilbrakte to uker på sykehuset. Hans kone ble ikke skadet, men ble seksuelt truet av PDF-soldater.
Årsaker til invasjonen
Det er flere teorier om hvorfor USA invaderte Panama, en av hovedteoriene er Noriega ga informasjon til Nicaragua og Cuba, samt sto imot USAs "Drug enforcement Administration", og hadde bånd til Columbiske narkotika karteller.
Andenes fyr
Andenes fyr ligger på Andenes i Nordland. Fyret ble bygd i 1859. Det bedret sikkerheten for skip til havs, men ga ikke tryggere havneforhold.
USAs invasjon av Panama
Årsaker til invasjonen
Noriega aggreverte USA ved å ikke reforhandle 1977 - Panamakanal-avtalen, og for å fortsatt ha tilstedeværelse av amerikanske baser. I tillegg så var USA bekymret informasjonen Noriega satt på etter å ha samarbiedet med CIA over en periode. Derfor følte Bush-administrasjonen at de måtte fjerne eller stoppe han fra å gi informasjonen videre.
Château de Lunéville
Slottet ble bygget i det syttende århundre av Henry II hertug av Lorraine. Slottet har gjennomgått en rekke utvidelser før det fikk sin nåværende form i det attende århundre. De fantastiske franske hagene har gitt slottet kallenavnet "Lorraines Versailles". Den 2. desember 2003 fant det sted en stor brann som ødela nesten hele slottet. Restaureringen pågår, men penger mangler så langt.
USAs invasjon av Panama
Årsaker til invasjonen
Det er mange som mener at det ikke var for å innføre demokrati til Panama. Dette vises da USA ignorerte valgfusk før 1989, da Noriega fusket i valget. USA påstod også at det var for å beskytte amerikanske liv etter drapet av en amerikansk soldat, men dette kunne enkelt vært gjort ved å evakuere amerikanere fra Panama. CIA påstod også at det var for å fjerne Noriega for narkotika trafikkering, men dette hadde de visst om siden 70-tallet. USA hadde også støttet Panama sine brutale militære forsvarsstyrker. I tillegg hadde USA påstått at det var for å beskytte Panama kanalen, men dette viste seg å være absurd da Noriega aldri truet kanalen. En siste teori var at det var for å teste USAs nye militære teknologi på grunn av de høye sivile tapene, med "Stealth bombers" og laserteknologi, selv om sistnevnte aldri ble bevist. Det var dårlig mediadekning av invasjonen og det var mye subjektivt innhold fra nyhetene på den tiden.
Château de Lunéville
</Br></Br></Br> <Gallery mode="packed"> Image:France Grand Est 54 Luneville 03.jpg Image:France Grand Est 54 Luneville 05.jpg Image:France Grand Est 54 Luneville 02.jpg Image:France Grand Est 54 Luneville 01.jpg Image:France Grand Est 54 Luneville 04.jpg </Gallery> <Gallery mode="packed"> Image:France Grand Est 54 Luneville 06.jpg Image:France Grand Est 54 Luneville 07.jpg Image:France Grand Est 54 Luneville 08.jpg </Gallery>
USAs invasjon av Panama
Tap
Ifølge offisielle tall fra Pentagon ble 516 panamerere drept under invasjonen, men i et internt notat anslo US Army at 1000 borgere av Panama hadde mistet livet.
Andenes fyr
Fra 1867 til 1958 ble det gjort meteorologiske observasjoner fra fyret. i 1978 ble fyrtårnet automatisert og avfolket.
USAs invasjon av Panama
Tap
FN har beregnet 500 dødsfall mens "Americas Watch" fant at rundt 300 sivile døde. President Guillermo Endara sa at "mindre enn 600 panamerere" døde under hele invasjonen.
23 amerikanske militære ble drept og 325 ble såret. I juni 1990 kunngjorde det amerikanske militæret at disse tapene, minst to døde og 19 sårede, og muligens opp til tre døde og 40 sårede, hadde blitt såret eller drept av såkalt «friendly fire». Den amerikanske South Command, som da hadde base på "Quarry Heights" i Panama, anslo antall panamanske militære dødsfall til 205, lavere enn det opprinnelige estimatet på 314.
Blant de sivile som mistet livet var en amerikansk lærer som arbeidet i Panama og den spanske frilans pressefotografen José Manuel Rodríguez.
"Human Rights Watch" 1991 rapport om Panama i post-invasjonens etterkant med noen usikkerhet om omfanget av sivile tap, tallene er "fortsatt plagsom" fordi:
Andenes fyr
Fakta om Andenes fyr
Tårn: Marinens verft. Horten. Fyrtårnet er et av landets høyeste støpejernstårn.
USAs invasjon av Panama
Tap
[Panama's civilian deaths] reveal that the "surgical operation" by American forces inflicted a toll in civilian lives that was at least four-and-a-half times higher than military casualties in the enemy, and twelve or thirteen times higher than the casualties suffered by U.S. troops. By themselves, these ratios suggest that the rule of proportionality and the duty to minimize harm to civilians, where doing so would not compromise a legitimate military objective, were not faithfully observed by the invading U.S. forces. For us, the controversy over the number of civilian casualties should not obscure the important debate on the manner in which those people died.
Andenes fyr
Fakta om Andenes fyr
Lyktehus: Nes Jernverk.
Tent første gang: 24. september 1859.
Lysvidde: 17,8 nautiske mil (33 km)
Lys: Fast med blink hvert 3. minutt
Lyskilde: Elektrisk lampe 1000 watt.
Lysfarve: Hvit
Fyrbygning: Rødt jerntårn
Rekkevidde: 50 nautiske mil (93 km)
Utsikt: 13,2 nautiske mil ( 24 km)
Antall trappetrinn: 148
Byggemateriale: 90 000 murstein, vekt 207 tonn.
USAs invasjon av Panama
Tap
Kommisjonen for forsvaret av menneskerettigheter i Mellom-Amerika (CODEHUCA) anslår 2,500-3,000 dødsfall, og Kommisjonen for forsvaret av menneskerettigheter i Panama (Comisión Nacional de Derechos Humanos de Panamá, CONADEHUPA) estimerte 3.500 dødsfall.
Utfall av krigen
I tiden som fulgte etter Noriega var preget av ustabilt forhold mellom regjering og folket. Noriega ble dømt til 40 års fengsel i USA etter at han overgav seg til amerikanske tropper i 1990, dette førte også til at Panama's militære ble aviklet og satt under amerikansk kontroll i 1990. Den nye presidenten i landet Guillermo Endara ble styrt av amerikanske interesser og vant aldri støtte hos folket sitt. Han gikk av i 1994 etter å ha blitt anklaget for korrupsjon og ble sett på som en mislykket nikkedukke for USA.
Västra Bodarna
Västra Bodarna er et tettsted i Alingsås kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 059 innbyggere.
Immanuel Velikovskij
Immanuel Velikovskij (, født i Vitebsk, død 17. november 1979 i Princeton, New Jersey) var en russisk-født amerikansk forfatter, best kjent for en rekke kontroversielle bøker som retolker hendelser i gammel historie, spesielt bestselgeren Worlds in Collision utgitt i 1950. Han spilte også en rolle i dannelsen av Det hebraiske universitetet i Jerusalem i Israel og var en respektert psykiater og psykoanalytiker.
Zond 1
Zond 1 var en del av det sovjetiske Zond-programmet. Den var den andre sovjetiske forskningssonden som vellykket nådde Venus, selv om kommunikasjonen hadde sviktet innen den tid. Den hadde et 90 cm sfærisk landingskapsel som inneholdt eksperimenter for kjemisk analyse av atmosfæren, målinger av gammastråling av overflatesteiner, et fotometer, temperatur- og trykkmålere og bevegelse/stein-sensor i tilfelle den landet i vann.
Bjørn Arild Gram
Bjørn Arild Gram (født 7. mai 1972 i Steinkjer i Nord-Trøndelag) er en norsk politiker (Sp) som er forsvarsminister i Jonas Gahr Støres regjering fra 12. april 2022. Han var kommunal- og distriktsminister fra 2021 før han ble forsvarsminister. Gram var ordfører i Steinkjer kommune fra 2007 til 2020 og arbeidende styreleder i kommunenes arbeidsgiver- og interesseorganisasjon KS fra 2020 til 2021.
Familie, utdannelse og yrke
Gram vokste opp på gården Øvre Skjefte i Steinkjer som sønn av Harald Gram og Else-Marie Grove, av trønderslekten Gram på farssiden. Bjørn Arild Grams tippoldefar, ingeniør og brukseier Jakob Skavlan Gram på By i Steinkjer, var sønn av brukseier David Andreas Gram og bror til kvinnesaksforkjemper Fredrikke Marie Qvam (født Gram).
Etter Steinkjer videregående skole gikk han rekruttskole på Steinkjersannan og tjenestegjorde som grensevakt ved Garnisonen i Sør-Varanger. Han er utdannet siviløkonom fra Handelshøgskolen i Bodø. Han har også studert økonomi, ledelse og administrasjon ved Høgskolen i Nord-Trøndelag samt historie ved NTNU.
Gram var avdelingsleder for kontroll og analyse i Telenor Mobils kredittavdeling på Rørvik fra 2000 til 2005. Han er gårdbruker på Øvre Skjefte i Steinkjer, der han har drevet korndyrking, skogsdrift og økologisk frilandsgris.
Politisk virke
Gram ble første gang innvalgt i Steinkjer kommunestyre i 1992 og Nord-Trøndelag fylkesting i 1995. Fra 1996 til 1998 var han leder i Senterungdommen.
Han var leder i Nord-Trøndelag Senterparti fra 2004 til 2007 og på nytt fra 2010 til 2012.
Han var nestleder i kommunenes arbeidsgiver- og interesseorganisasjon KS fra 2012 til 2020 og styreleder fra 2020 til 2021. Han ble fritatt fra ordførervervet da han ble KS-leder.
Den 14. oktober 2021 ble han utnevnt til kommunal- og distriktsminister i Jonas Gahr Støres regjering. Fra 12. april 2022 er han forsvarsminister i samme regjering. Sigbjørn Gjelsvik ble ny kommunal- og distriktsminister.
Sigurd Lunde (biskop)
Sigurd Lunde (født 27. april 1916, død 21. januar 2006) var en norsk biskop, komponist, forfatter, redaktør og radiomann.
Liv og virke
Etter at Sigurd Lunde ble ordinert som prest, studerte han journalistikk i USA. I 1942 ble han ansatt i Det norske misjonsselskap, bl.a. som redaktør av ukeavisa Norsk misjonstidende fra 1946. Fra 1952 til 1966 arbeidet han med religiøse programmer i NRK og startet radioprogrammet Salmer og sanger vi er glad i. I 1976 ble Lunde utnevnt til biskop i Stavanger, der han var frem til han nådde pensjonsalderen i 1986. Lunde var ellers blant annet medlem av Organisasjonenes Sang- og Melodibok-komiteene fra 1946 til 1955 og av Liturgikommisjonen der han arbeidet med ny kirkesalmebok fra 1972.
Sigurd Lunde har skrevet og komponert en rekke salmer og sanger, for eksempel misjonssalmen «Se, markene er hvite» og «Jeg er frelst. Å, for en nåde» som han skrev som 16-åring. Han utgav også flere bøker.
Lunde døde 89 år gammel den 21. januar 2006, etter lengre tids sykdom.
Han er far til NRK-journalisten Einar Lunde.
Jentene på Toten
Jentene på Toten er en norsk dokumentarserie i åtte episoder produsert av Limelight Film & TV, som ble sendt første gang på NRK2 våren 2010. Serien handler om 10 transpersoner og deres liv. Den presenterer flere kategorier transpersoner og belyser en rekke sider ved det å være transperson.
Serien ble opprinnelig laget for TVNorge, men kanalen valgte senere å ikke sende den fordi den ikke passet inn i TVNorges profil.
Stensveen Ressurssenter
Ekteparet Marion Arntzen og Harald Sundby som driver Stensveen Ressurssenter.
Transpersoner
Alle transpersonene i serien er transkvinner.
Manikeisme
Manikeisme er en dualistisk religion med gnostiske trekk som ble grunnlagt av iranske Mani (ca. 216–276). Manikeismen ble en verdensreligion med utbredelse fra så langt øst som i Quanzhou i Kina og vest til Nord-Afrika. Ved å være en skriftreligion med syv bøker var det fra tidlig av manikeismens selvforståelse at den fullendet buddhismen, zoroastrismen, kristendommen og deler av jødedommen.
Lys og mørke: manikeisk dualisme
Ifølge manikeismen danner lys og mørke to adskilte riker uten opprinnelse – de har eksistert ved siden av hverandre innen verden ble formet. Disse riker har ensdannede strukturer. Storhetens Fader er konge over lysets rike (jamfør himmelriket), men er samtidig helt identisk med dette lysrike. Også mørkets rike har en konge (jamfør helvete).
Det lysbringende riket var basert på fred, mens det mørke riket var i konflikt med seg selv.
Urmennesket nedstammer fra en opprinnelig krig mellom Storhetens Fader og kongen over mørkets rike. Adam og Eva var skinnbilder skapt av mørket, men alle etterfølgere, menneskene, inneholder også lyspartikler, og Jesus, lysglansen, sendes ut for å påminne menneskene om dette. Som apostler regnes også Noah, Enok, Sem, Abraham, Buddha og Zarathustra.
Opprinnelse, utbredelse og oppløsning
Mani vokste opp i Babylon i et elkesaittisk miljø. (Elkesaittene eller elchaseerne var en jødisk-kristen sekt som omkring 100 e.Kr. ble stiftet i det nordlige Palestina eller Syria av profeten Elchasai.) Etter to visjoner følte han seg omkring 240 kalt til å utvikle sin egen gnostiske lære. Han dro til India, og etter sin hjemkomst underviste han i Iran og Babylon. Han ønsket å forkynne sin lære til hele menneskeheten, og skrev selv en rekke bøker på arameisk og middelpersisk. Han hadde svært gode kunnskaper om religioner i sin samtid, medregnet kristendommen og mahayanabuddhismen.
Mani påstod å ha mottatt flere åpenbaringer og fremholdt sin lære for sasaniderkongen Sjahpur I. Han fikk tillatelse til å forkynne sin lære over hele landet. Senere, under kong Bahram I, ble forkynnelsen møtt med motstand og han ble til sist satt i fengsel og døde der.
Hans lære ble spredt vidt omkring; i Europa ble den en konkurrent til den unge kristendom. For eksempel var kirkefaderen Augustin tilhenger som «hører» (auditor) i en årrekke. Han ble senere en kritiker av læren. Manikeismen forsvant etterhvert, men kan ha levt videre i hemmelighet også etter at den ble undertrykt i Romerriket.
Edelsteinen chintamani er i manikeismen symbol for Mani forløseren.
Spor og influenser, nymanikeisme
Selv om manikeismen døde ut, etterlot den seg spor innen tendenser i kristenheten og fremfor alt i islam. Selv den kinesiske daoismen kan ha tatt et visst inntrykk av den, og verdensreligionen bahai, som ble til i samme område som manikeismen, har visse lignende trekk. I dag finns det også en nymanikeistisk bevegelse som forsøker å blåse nytt liv i religionen.
Hellige tekster
Mani skrev selv syv tekster, som ble regnet som manikeismens kanoniske bøker, men som i vår tid bare er kjent i små bruddstykker. De syv er Evangeliet, Skatten, Fortellingen, Mysteriene, Kjempene, Brev og Salmer og bønner. Disse syv er skrevet på syrisk; i tillegg skrev han Sjabuhragan på mellompersisk og en billedbok kjent under navnet Bildet. I tillegg er noen av hans tekster kjent fra kristne teologers gjendrivelser av Manis lære, slik som det omfattende lærebrevet Brevet om det grunnleggende (Epistulam Fundamenti), som Augustin viet et helt motskrift til: Contra Epistulam Fundamenti.
Den viktigste teksten som ikke er skrevet av Mani er «Köln-kodeksen» (Om hans legemes tilblivelse), som ble publisert i 1969, og består av en kompetent sammenredigering av utdrag fra skrifter av forskjellige manikeiske lærere, i tillegg til noen utdrag fra Manis egne skrifter.
Doris Haddock
Doris Haddock (opprinnelig Ethel Doris Rollins) (født 24. januar 1910 i Laconia i New Hampshire, død 9. mars 2010 i Dublin i New Hampshire), populært kalt Granny D (Bestemor D), var en politisk aktivist. I 1999–2000 gikk hun tvers over det kontinentale USA som ledd i en kampanje for å få regulert pengebruken i valgkampene.
Haddock studerte tre år ved Emerson College i Boston. Hun blei imidlertid – slik reglementet foreskreiv på den tida – nekta å fortsette studiene da hun gifta seg. (I 2000 blei hun i stedet tildelt en æresgrad fra samme institusjon.)
Haddocks karriere som politisk aktivist starta i 1960, da hun og mannen deltok i en vellykka aksjon for å stoppe et planlagt prøvefelt for hydrogenbomber ved Point Hope i Alaska. På 1970-tallet var Haddock aktiv i lokalpolitikken og satt blant annet i byplanrådet i Dublin i New Hampshire.
På 1990-tallet kom systemet med finansiering av valgkampene i USA under sterk kritikk. Saken vakte Haddocks interesse, og hun satte i gang en underskriftskampanje. 1. januar 1999 starta hun så en kampanjemarsj fra Pasadena i California til Washington D.C. I løpet av 14 måneder gikk hun 1–2 mil daglig. Aksjonen vakte stor medieoppmerksomhet.
Haddock feira 99-årsdagen med kampanjeaktiviteter for valgkampreform.
Mercogliano
Mercogliano er en by og kommune i den italienske Campania-regionen. Kommunen har 	12 391 innbyggere (2013).
I Mercogliano finnes følgende frazioni: Montevergine, Torrette og Torelli.
Erlend Antonsen
Erlend Antonsen (født 1959) er en norsk musiker, tidligere trommeslager i blant annet Stage Dolls.
Øygarden (kommune 1964–2019)
Øygarden var fra 1964 til 2019 en øykommune i Hordaland fylke, som etter sammenslåing med Sogn og Fjordane fylke fra 2020 heter Vestland fylke.
Området ligger ut mot Nordsjøen og omgis ellers av fjorder. Mot nord ligger Fedje, mot øst Radøy og Askøy. Øygardsvegen starter på Ågotnes i Fjell kommune og går til Hellesøy, helt nord i Øygarden.
Tidligere Fjell kommune og Sund kommune er fra 2020 en del av den nye Øygarden kommune.
Kommunen ble opprettet i 1964 av gamle Hjelme kommune og deler av Herdla herad. Omkring 460 øyer, holmer og skjær utgjorde kommunen. De største og bebodde øyene er, fra sør til nord:
På en av disse øyene, Ona (også kalt Oøy) ligger Kollsnes og bygdene Oen og Breivik.
Kystmuseet i Øygarden og Nordsjøfartmuseet i Telavåg gir sammen ut tidsskriftet «Havstrilen».
Politikk
Kommunestyret 2015-2019 hadde 23 representanter fordelt på seks partier:
Børge Haugetun (TVØ) ble kommunens siste ordfører og Atle Dåvøy (KrF) varaordfører i et samarbeid mellom TVØ, Frp og KrF.
Grunnkretser
Delområder og grunnkretser i Øygarden kommune, med folketall 1. januar 2016:
Delområde Blomvåg: 3711
Delområde Hjelme: 1125
Hele Øygarden var fra 1837 en del av Manger herredskommune i Nordhordland. I 1871 ble Herdla herredskommune skilt ut som egen kommune, denne omfattet Blomvåg-kretsene i nåværende Øygarden kommune, samt Turøy og Misje i nåværende Fjell kommune, nordlige deler av nåværende Askøy kommune (inkludert kommunesenteret Herdla), nordlige deler av nåværende Meland kommune og Bognøy i nåværende Radøy kommune. I 1910 ble også Hjelme herredskommune skilt ut fra Manger som egen kommune. Øygarden kommune ble opprettet i 1964 ved sammenslåing av hele tidligere Hjelme og vestlige deler av tidligere Herdla kommuner. De sørligste øyene i Øygarden (Turøy og Misje) ble samtidig innlemmet i Fjell kommune.
Den 20. juni 2016 vedtok kommunestyrene i Fjell, Sund og Øygarden å sende søknad om å bli én kommune
I et felles kommunestyremøte for Fjell, Sund og Øygarden 21. juni 2017 ble det vedtatt at den nye storkommunen, som skulle bli en realitet fra 1. januar 2020, skal hete Øygarden. Kommunesenteret er på Straume i Fjell kommune, mens kommunevåpenet til den nye storkommunen er Sunds kommunevåpen, en fyrlykt.
Edvard Beneš
Edvard Beneš (født 28. mai 1884 i Kožlany i Böhmen del av Østerrike-Ungarn, død 3. september 1948 i Sezimovo Ústí i Tsjekkoslovakia) var en tsjekkoslovakisk politiker, en av lederne av den tsjekkoslovakiske uavhengighetsbevegelsen og Tsjekkoslovakias andre president.
Tidlig liv
Edvard Beneš ble født som sønn av en bonde i den lille landsbyen Kožlany i nærheten av Rakovník, omkring 60 km vest for Praha. Han tilbrakte mye av sin barndom i Vinohrady-distriktet i Praha, hvor han gikk på en skole mellom 1896 og 1904. Etter å ha studert filosofi ved Karlsuniversitetet i Praha reiste han til Paris for å studere ved Sorbonne og ved den uavhengige skolen for statsvitenskap (École Libre des Sciences Politiques). I 1908 mottok han en doktorgrad i rettsvitenskap i Dijon, hvoretter han underviste et par år ved den tsjekkiske handelshøyskolen i Praha. Etter at han i 1912 hadde tatt sin filosofieksamen, ble han lektor i sosiologi på Karlsuniversitetet. Han var også involvert i speiderbevegelsen.
Politisk karriere i Tsjekkoslovakia
Etter krigens avslutning kunne Beneš vende hjem til et selvstendig Tsjekkoslovakia. Mellom 1918 og 1935 var han landets utenriksminister (den lengst sittende på posten i landets historie), og han var også medlem av parlamentet i periodene 1920–1925 og 1929–1935. Det var Edvard Beneš som representerte landet under forhandlingene om Versaillestraktaten, og han var medlem av Folkeforbundets styrende organ mellom 1923 og 1928, hvor han mellom 1927 og 1928 var organets president. Han ble kjent og respektert på den internasjonale politiske arenaen, og han var en innflytelsesrik rollefigur ved flere internasjonale konferanser, som ved Genovakonferansen i 1922, Locarnotraktaten i 1925, Youngplanen i 1930 og Lausannekonferansen i 1932. Beneš var mellom 1921 og 1922 var landets statsminister.
Han var medlem av Tsjekkoslovakias nasjonale sosialistparti eller Československá strana národně socialistická (inntil 1926 kjent som Tsjekkoslovakias sosialistparti eller Československá strana socialistická). Bortsett fra navnene hadde partiet ingen tilknytning til hverken sosialistene eller det tyske Nazipartiet, men var et senterparti som sto for demokratisk nasjonalisme og progressivisme. Han var også en ivrig fortaler for et samlet Tsjekkoslovakia, da han ikke betraktet tsjekkere og slovaker som forskjellige etnisiteter.
Den 14. desember 1935 ble Edvard Beneš valgt som landets andre president etter landsfaderen Tomáš Garrigue Masaryk. Som president beholdt han ledelsen av landets utenrikspolitikk. Den økende trusselen fra Tyskland i nord ble i løpet av de neste årene en av de mest dominerende sakene i Beneš' utenrikspolitikk, noe han prøvde å løse gjennom både militære og diplomatiske midler. Han hadde allerede i perioden 1921-1922 undertegnet en alliansepakt med Romania og Jugoslavia imot ungarsk ekspansjonisme (kjent som den lille ententen), en allianse med Frankrike den 25. januar 1924 og en allianse med Sovjetunionen i 1935. Militærbudsjettet forble en stor del av landets statsbudsjett, noe som medførte at den tsjekkoslovakiske hæren var blant de mest moderne og veltrente i verden i mellomkrigstiden.
Andre verdenskrig: eksil og retur
Det var resultatet av Münchenavtalen i 1938 som fikk Beneš til å gå i eksil. Etter tysk press måtte han trekke seg fra posten som president den 5. oktober, uten å utnevne en etterfølger. Han reiste til USA og begynte arbeid ved universitetet i Chicago og reiste i juli 1939 til Storbritannia. I London bodde han på 26 Gwendolen Avenue SW15. Her organiserte han en eksilregjering med Jan Šrámek som statsminister og seg selv som president etter at Storbritannia hadde anerkjent den tsjekkoslovakiske eksilregjeringen. I 1941 ble eksilregjeringen anerkjent av USA, Sovjetunionen og Kina. Beneš butøvde vide fullmakter fra 15. oktober 1940 på grunnlag av nødrett.
I november 1940 flyttet Beneš med sin kone Hana, deres nieser og tjenere til The Abbey på Aston Abbotts i nærheten av Aylesbury i Buckinghamshire. Staben til hans private kontor, inkludert hans sekretær Edvard Táborský og hans stabssjef Jaromír Smutný, flyttet til The Old Manor House i nabolandsbyen Wingrave, mens hans militære etterretningsstab ledet av František Moravec opprettet sitt hovedkvarter i nabolandsbyen Addington.
I 1941 planla Beneš og František Moravec Operasjon Anthropoid, attentatet på den tyske riksforstanderen i Riksprotektoratet Böhmen-Mähren, Reinhard Heydrich. Planen ble ført ut i livet den 27. mai 1942, og planen var en suksess, da Heydrich ble alvorlig såret i attentatforsøket og døde den 4. juni av sine sår. Resultatet ble brutale hevnaksjoner fra tyskerne med henrettelse av et stort antall tsjekkere og de to landsbyene Lidice og Ležáky totalt jevnet med jorden.
Han besøkte Washington og Moskva i 1943. Til Moskva formidlet han Romanias tilbud om våpenstillstand. Tross sin plassering i London og dermed orientering mot Vesten stod Beneš også på vennskapelig fot med Sovjetunionens leder Josef Stalin. I 1943 undertegnet han en avtale med Sovjetunionen om vennskap og bistand trolig fordi han forutså at Tsjekkoslovakia ville bli befridd fra øst.
Winston Churchill nominerte Beneš til Nobels fredspris i 1939.
Beneš begynte tidlig å legge planer for etterkrigstiden, herunder fjerning av sudettyskerne fra landet. I november 1940 sendte Beneš en melding til ledelsen for den tsjekkoslovakiske motstandsbevegelsen der han skrev at den tsjekkiske nasjonen også trengte lebensraum, noe som bare kan oppnås ved at sudettyskerne som hadde forrådt Tsjekkoslovakia forlot landet. Beneš var tidlig i krigen beredt til avstå tyskdominerte grenseområder til Tyskland. Personer i motstandsbevegelsen hjemme ønsket fjerning av alle tyskere og ikke noe tap av territorium.
Fra sent i 1941 la Beneš' eksilregjering i London til grunn at det var nødvendig å fjerne etniske tyskere fra Tsjekkoslovakia etter krigen for å sikre landets stabilitet. Samtidig skulle etniske ungarere utvises fra Slovakia. Ideen om å kaste ut etniske tyskere ble opprinnelig ikke bifalt av de vestlige stormaktene. Resten av krigen lanserte Beneš overfor stormaktene ulike planer for utvisning av de etniske tyskerne. I løpet av 1942 ble Beneš' argumentasjon positivt mottatt hos britiske myndigheter. Moskva ga sitt prinsipielle samtykke til forflytningen i en erklæring den 5. juni 1943. Da Stalin anerkjente Tsjekkoslovakias eksilregjering og uttalte seg positivt til utvisning av etniske tyskere, endret USA og Storbritannia standpunkt og godtok Beneš' plan for å utvise etniske tyskere. Aksept for ideen om et Tsjekkoslovakia uten minoriteter var resultat av Beneš' diplomatiske anstrengelser i 1942–1943, og Beneš lyktes sommeren 1943 å overtale de tre stormaktene. Sovjetunionens aksept for planen var et ledd i Stalins strategi for å dominere Øst-Europa etter krigen. De tsjekkoslovakiske kommunistene var opprinnelig i mot å fordrive de etniske tyskerne, men snudde helt om da de forsto at dette kunne hjelpe dem til makten. Fordrivelsen av etniske tyskere ble sanksjonert av de allierte ved Potsdam-konferansen i juli 1945. Et memorandum fra eksilregjeringen til stormaktene (november 1944) forslo at høyst 800,000 etniske tyskere kunne bli værende i Tsjekkoslovakia.
I 1943 sluttet Beneš seg til den populære ideen om at alle eller de fleste etniske tyskere måtte utvises. Beneš oppmuntret tsjekkoslovaker til å ta igjen mot etniske tyskere på tsjekkisk territorium, dette var ifølge Benjamin Frommer første trinn for å gjenetablere Tsjekkoslovakia som en uavhengig stat. Fordrivelse av etniske tyskere hadde høyeste prioritet hos Beneš og hans regjering. Beneš uttalte i en tale i Brnos rådhus 12. mai 1945: «Vi har sagt det og vi har tatt på oss oppgaven med å fullstendig avvikle det tyske problemet i vår republikk.» Tilsvarende uttalte han gjentatte ganger på forsommeren 1945. Politikere og aviser brukte i 1945 rutinemessig ordet «avvikle» (likvidere) om etniske tyskere. Beneš fremholdt at «alle tyskere» var ansvarlige for massakren i Lidice, at tyskerne og madjarene «er vårt indre problem» og at hele det tyske folk var ansvarlig for nazismen. Utvisningen av etniske tyskere var for blant andre Beneš et tiltak for å beskytte Tsjekkoslovakias demokrati og for å rette opp uretten begått mot tsjekkerne siden Slaget på det hvite berg i 1620. Etter press fra den britiske regjeringen stanset Beneš voldsbruken 16. juli 1945 før Potsdamkonferansen ble innledet 17. juli. Benjamin Frommer mener Beneš-regjeringen har hovedansvaret for voldsbruken og «den ville fordrivelsen» (før Potsdam-konferansen) fordi Benes i okkupasjonstiden lovet «fryktelig gjengjeldelse» mot tyskerne. Ifølge Frommer var fordrivelsen og voldsbruken derfor ikke et resultat av eksplosivt raseri i folket, men målrettet, planlagt og styrt av tsjekkiske ledere. Regjeringen oppfordret til «selvtekt» og gjorde lite for hindre lynsjejustis, ifølge Frommer. Ifølge Keith Lowe var ikke voldsbruken mot sudettyskerne godkjent av de tsjekkoslovakiske myndigheter, som ofte fordømte slike overgrep.
Siste år
Ved avslutningen av den andre verdenskrig reiste han i mars 1945 fra London til Moskva og vendte så som Tsjekkoslovakias president. I juni 1946 ble han gjenvalgt som president. Beneš fortsatte sin ledelse med grunnlag i vide fullmakter fra eksilet i London, også etter at han returnerte til Tsjekkoslovakia. Dette varte helt frem til 28. oktober 1945, da den midlertidige nasjonalforsamlingen overtok lovgivningsmyndigheten. Han gikk imot den kommunistiske maktovertagelsen den 25. februar 1948 under ledelse av statsminister Klement Gottwald og trakk seg fra presidentposten 7. juni samme år, hvoretter Gottwald etterfulgte ham som president. Edvard Beneš døde den 3. september 1948 i sin villa i Sezimovo Ústí av naturlige årsaker. Her ligger han begravd sammen med sin kone, og hans byste er en del av gravsteinen hans.
Beneš ga navn til de såkalte Beneš-dekretene, som medførte ekspropriasjon av eiendommer tilhørende de tysk- og ungarsktalende minoritetene, inndragelse av statsborgerskap og fordrivelsen av etniske tyskere til Tyskland og Østerrike. Dekretene var 143 midlertidige lover vedtatt av Beneš, under og umiddelbart etter andre verdenskrig i en periode da parlamentet ikke var samlet. Dekretene ble vedtatt av presidenten i samråd med regjeringen og et «råd» av eksilpolitikere («state council» bestående av et bredt spekter politikere ) og innebar omfattende endringer i det samfunnet, «a vertiable revolution by decree». Politikken formulert i disse dekretene var i hovedsak basert på det såkalte Košice-programmet (av april 1945) utformet av landets første etterkrigsregjering (Košice ble frigjort av sovjetiske styrker i januar 1945 og fungerte en periode som hovedstad). 98 av 143 dekreter ble utstedt etter at Beneš hadde kommet tilbake fra eksil. Tsjekkoslovakias nye nasjonalforsamling trådte sammen første gang 28. oktober 1945. I løpet av den siste uken før ble 40 dekreter utstedt i stort tempo for å komme parlamentarisk behandling i forkjøpet. Disse dekretene omhandlet en rekke område blant annet symfoniorkesteret, det nye parlamentets arbeidsform, nasjonalisering av fabrikker, tvangsarbeid for dømte kollaboratører og nasjonal ære. Det er omdiskutert hvor involvert Beneš var i utarbeidelsen av dekretene. Selv om at han underskrev dekretene, er det uklart om han var den direkte bakmannen bak dem. Dekretene var blitt utarbeidet og godkjent av majoriteten av den tsjekkoslovakiske eksilregjeringen og de allierte seierherrene. Beneš uttalte i en tale i Brnos rådhus 12. mai 1945: «Vi har sagt det og vi har tatt på oss oppgaven med å fullstendig avvikle det tyske problemet i vår republikk.» Tilsvarende uttalte han gjentatte ganger på forsommeren 1945. Beneš fremholdt at «alle tyskere» var ansvarlige for massakren i Lidice, at tyskerne og madjarene «er vårt indre problem» og at hele det tyske folk var ansvarlig for nazismen. Utvisningen av etniske tyskere var for blant andre Beneš et tiltak for å beskytte Tsjekkoslovakias demokrati og for å rette opp uretten begått mot tsjekkerne siden Slaget på det hvite berg i 1620.
Beneš la til grunn en forutsetning om juridisk kontinuitet som han hadde formulert under krigen: Den tyske invasjonen i mars 1939 og den fransk-britiske svikt i beskyttelsen av rest-Tsjekkoslovakia var et brudd på Münchenavtalen som dermed ble ugyldig. Ifølge Beneš var dermed alt som skjedde etter München (herunder Beneš egen avgang) annullert, ikke relevant og ulovlig, Tsjekkoslovakia fortsatte dermed å eksistere ubrutt.
Dansk Danseteater
Dansk Danseteater er Danmarks største moderne dansekompani. Kompaniet ble stiftet i 1981 av den engelsk/norske koreograf og moderne dansefornyer Randi Patterson. Med det ble det Det Kongelige Teaterss mangeårige monopol på dans i Danmark brutt.
Historier og litterære kilder har ofte spilt en sentral rolle i utformingen av kompaniets forestillinger. Kompaniet samarbeider i denne forbindelse ofte med ledende forfattere, billedkunstnere og komponister. Musikken varierer fra klassiske mesterverk til jazz, rock og helt nye komposisjoner.
Dette er noen av de trekkene, som har kjennetegnet kompaniet både under Pattersons ledelse, men også siden under amerikaneren Warren Spears og danske Anette Abildgaards ledelse. Under Tim Rushton – kompaniets nåværende kunstneriske leder og sjefkoreograf – har kompaniets strevd etter å forene de klassiske kunstarter med de moderne.
Kompaniet består av håndplukkede dansere fra hele Europa. Dansk Danseteater har i alt 22 fast ansatte kunstneriske og administrative medarbeidere.
Dansk Danseteater mottar en samlet årlig driftsstøtte på omkring 12 millioner kr. fra: Kulturministeriets Danske Spil-midler, Kunstrådets Scenekunstutvalg og Københavns Teater.
Dansk Danseteater var inntil 2005 et turnékompani uten fast scene, men i 2005 fikk danseteateret fast scene og dansestudie på Folketeatret. I november 2009 flyttet det til DANSEhallerne, sammen med Dansescenen og Dansens Hus. Kompaniet har stadig mange turnéengasjementer som samlet sett betyr, at kompaniet på den nasjonale turnéen, den internasjonale turné og på egen scene på DANSEhallerne årlig gjennomfører mellom 80-90 forestillinger.
I tillegg til turnéen og oppføringer på scener i København, er kompaniet kjent for sine to årlige open air forestillinger: 'Copenhagen Summer Dance" i Københavns Politikammer, som finner sted i august, og piknik forestillingen 'Spring Dance' i Akademiets Hage, som er i juni.
I 2011 ble Tim Rushton hedret med utnevnelse til medlem (MBE) av Order of the British Empire for sitt arbeide innenfor samtidsdans.
I 2012 mottok Tim Rushton ved Reumert Bikubens ærespris. Prisen deles ut en scenekunstner som i årevis på en unik måte har bidratt til den positive utviklingen av scenekunst i Danmark - og er fortsatt aktivt utfører.
Andre priser inkluderer Tim Rushton utmerkelse av Teaterkatten i november 2006 som beste regissør, en pris som tildeles av Association av danske Teater Journalister. 2007 'Dansk Arts Foundation Pris for spesielle kunstverk i 2006' for: Requiem. 2008 Danske Teater Forenings premie. 2009 Wilhelm Hansen Foundation premie. 2011 Ballett Venner ærespris.
Siden Tim Rushton overtok i 2001, har kompaniet firdoblet antall tilskuere.
Montevergine
Montevergine er et kalksteinmassiv og en del av Appenninene i den italienske kommunen Mercogliano.
6. etappe i Tour de France 2007
Bradley Wiggins gikk i et brudd et par kilometer etter mål, og lå alene foran hovedfeltet nesten hele etappen. Han lå på et tidspunkt 17 minutter foran de andre, men ble tatt igjen på den siste mila før mål. Tom Boonen vant etappen etter en massespurt. Thor Hushovd havnet på en 5.-plass, og lå etter etappen på en 5.-plass i kampen om den grønne trøya, 40 poeng bak Boonen.
1. sprint (Bligny-sur-Ouche)
Etter 51,5 km
2. sprint (Cormatin)
Etter 127 km
Vilhelm IX av Aquitaine
Vilhelm IX (født 22. oktober 1071, død 10. februar 1126 eller 1127 ) var hertug av Akvitania og Gascogne, og fra 1086 greve av Poitou. Han hadde en viss politisk og militær betydning, blant annet som en av lederne under korstoget i 1101, men er i dag best kjent som den første trubadur som det finnes bevarte dikt etter.
6. etappe i Tour de France 2007
3. sprint (Pont-de-Vaux)
Etter 161,5 km
1. klatring (Côte de Grandmont)
4. kategori stigning etter 55 km