Beneš-dekretene
Dekret nummer 16 og 138
Dekret nummer 16, det såkalte «store dekret» eller «straff-/gjengeldeslesdekretet», etablerte 34 ekstraordinære (midlertidige) «folkedomstoler» for å straffeforfølge nazistiske forbrytere, forrædere og deres medhjelpere. Dekretet ble kunngjort 9. juli 1945. Domstolene var regionale som de ordinære domstolene og besto av fem dommere hvorav en var fagdommer og fire var lekfolk. Dekretet ble utarbeidet av eksilregjeringen i London og endret noe etter at regjeringen returnerte. Straffene foreskrevet av dekretet var strengere enn det som fulgte av landets ordinære straffelov og flere forhold kunne resultere i dødsstraff enn ifølge den ordinære straffeloven. Eksilregjeringens jurister var fullt klar over at lover med tilbakevirkende kraft var problematisk, og argumenterte med at det var riktig og nødvendig. Undergrunnsbevegelsen hadde under okkupasjonen stadig oppfordret eksilregjeringen til å true angivere med strenge straffer, noe statsminister Jan Šrámek støttet, men straff for å angi noen til okkupasjonsmakten (for eksempel Gestapo) kom først med i dekretet da det ble ferdig utformet sommeren 1945. Dekretet la også til grunn at rettsprosessen skulle være så rask som mulig og det var ikke anledning til å anke saken. Dødsstraffer skulle etter dekretets paragraf 31 være fullbyrdet innen normalt to eller høyst tre timer, det var anledning til å be presidenten om benådning men fristen på tre timer ble ikke forlenget i påvente av svar. Domstolene kunne bestemme at dødsstraff ved henging skulle være offentlige for å sikre folkets følelse av gjengjeldelse, i disse tilfellene innen 24 timer. Ifølge dekretets paragraf 2 var alle medlemmer av SS, SA og Freikorps automatisk skyldige, mens paragraf 3 bestemte at innenfor nazipartiet, Sudetendeutsche Partei og forskjellige fascistiske bevegelser var bare ledere og andre aktive medlemmer straffbare. Høsten 1945 arbeidet Klement Gottwald for å utvide dekret nummer 16 og gjøre straffene strengere, mens justisminister Stránský holdt igjen og mente det ikke var behov for nye lover. Dekret nummer 138, også kalt «det lille dekretet» (tsjekkisk: malý dekret), var svært kort og vagt utformet og ga de nasjonale komiteene domstolsmyndighet. Dekret nummer 138 gjaldt «forbrytelser mot den nasjonale ære» og rettet seg eksplisitt mot personer som ikke kunne dømmes etter nummer 16. Forbrytelser mot den nasjonale ære var blant annet upassende atferd som kunne undergrave den offentlige moral eller fornærme tsjekkere eller slovakers nasjonale følelser. Nummer 138 ble til blant annet etter press fra Gottwald og kommunistene. Pressen som tidligere hadde rost regjeringens tiltak, var overraskende negative til nummer 138 som blant annet ble kritisert for å være en trussel mot demokratiet. Dekret nummer 138 la en lavere terskel for straff enn nummer 16. Dekret nummer 137 fastsatte at varetektsfengslede måtte siktes innen åtte dager og fremstilt for retten innen 31 dager. Samtidig bestemte dekretet med tilbakevirkende kraft at alle arrestasjoner og fengslinger etter frigjøringen var lovlige. Dekretene for eksempel nummer 12 (beslag av landbrukseiendom) gjaldt alle personer av (antatt) tysk etnisitet også borgere av Liechtenstein.