cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Armand Hammer
Mens Hammer studerte medisin ble hans far dømt til fengsel og hans brødre tok over familiebedriften. I 1921 reiste Hammer til Sovjetunionen, en reise som varte til slutten av 1930. Selv om hans karriere innen medisin var kort ble hammer ofte omtalt som "Dr. Hammer". Hammers intensjoner for å reise til Sovjetunionen i 1921 har vært debattert siden den gang. I sin søknad om pass, uttalte Hammer at han kun aktet å besøke Vest-Europa. J. Edgar Hoover i justisdepartementet mente dette var løgn, men Hammer fikk lov til å reise likevel. Etter hjemkomsten til USA, gikk Hammer inn i et variert utvalg av forretninger, kunst, kultur og humanitære bestrebelser, inkludert å investere i amerikanske oljeutvinning.
Politisk var Hammer en trofast tilhenger av Det republikanske partiet. Han donerte $ 54 000 i valgkampbidrag til Richard Nixons presidentvalgkamp. Senere sa han seg skyldig etter anklager om at en av disse donasjonene hadde blitt gjort ulovlig, og han fikk prøvetid og en bot på$ 3000. Han ble senere benådet av USAs president George H.W. Bush. I 1986 anslo Forbes Magazine hans formue til å være verdt cirka 200 millioner dollar. Hammer gjorde en gjesteopptreden i en episode av The Cosby Show i 1988.
Hammer samlet mye på kunst, og sammen med sin bror Victor, eide han av den berømte "Hammer Galleries" i New York City. Hammer var en kjent filantrop, og han støttet flere institusjoner tilknyttet utdanning, medisin og kunst. Blant hans legater er Armand Hammer United World College of the American West (nå generelt kalt UWC-USA, er en del av United World Colleges). Ved tidspunktet for hans død, hadde Hammer blitt tildelt Sovjetunionens Order of Friendship of People, US National Medal of Arts (1987), Frankrikes Legion of Honor, den italienske Grand Order of Merit, Sveriges kongelige Order of the Polar Star, Østerrikes Knight Commander Cross, Pakistans Hilal-i-Quaid-Azam Peace Award, samt Belgias Order of the Crown. Hammer hungret etter en Nobels fredspris, og ble gjentatte ganger nominert til en, blant annet av Israels statsminister Menachem Begin, men han vant den aldri.
Hammer giftet seg tre ganger, først i 1927, til en russisk skuespiller, Olga Von Root. I 1943 ble han gift med Angela Zevely. I 1956 giftet han seg med den rike enken Frances Barrett, og de forble gift frem til hennes død i 1989. Hammer fikk bare ett barn, sønnen Julian Armand Hammer, som han fikk med sin første kone. Hammer døde, 92 år gammel, av benmargskreft i desember 1990 i Los Angeles. Han ble begravet i Westwood Village Memorial Park Cemetery. Hans sønnesønn er forretningsmannen Michael Armand Hammer og hans oldebarn er skuespiller Armie Hammer.
Ubit drakona
Ubit drakona (originaltittel: Убить дракона) er en sovjetisk film fra 1989, regissert av Mark Zakharov.
Handling
Lancelot, en fjern etterkommer på morssiden til den berømte Sir Lancelot, kommer til en by som har blitt kontrollert av en voldsom drage i cirka fire hundre år. Men de fleste av innbyggerne ønsker egentlig ikke å bli reddet fra det monstrøse tyranniet, noe som forklarer dragens historiske betydning. Lancelot, som redder dragens offer (en uskyldig jente) utfordrer også monsteret til en kamp.
I den underjordiske byen finnes det innbyggere som forsøker å hjelpe ridderen med å finne våpen, og gjøre seg klar til kampen. Lancelot beseirer dragen, men han blir også kraftig såret. I byen blir dragens styre etter hvert erstattet med kaos og bekymringer for fremtiden.
Klaus Fuchs
Klaus Emil Julius Fuchs (født 29. desember 1911 i Rüsselsheim i Tyskland, død 28. januar 1988 i Dresden) var en tysk-født britisk fysiker og atom-spion som i 1950 ble dømt for å levere informasjon fra den britiske og amerikanske atombombeforskningen til Sovjetunionen under og like etter andre verdenskrig.
Fuchs var en ekstremt kompetent forsker. Ved Los Alamos National Laboratory var Fuchs ansvarlig for mange betydelige teoretiske beregninger knyttet til det første fisjonsvåpenet, og senere også for de tidlige modellene av hydrogenbomben, det første fusjonsvåpenet.
Bakgrunn
Klaus Fuchs var tredje av fire barn av den sosialdemokratiske lutherske teologe Emil Fuchs, og var fadderbarn til Harald Poelchau, senere fengselsprest og medlem av den antinazistiske Kreisauer Kreis.
Fuchs gikk både på universitetet i Leipzig og universitetet i Kiel, og mens han gikk i Kiel ble han aktiv innen politikken.
Han tok sin doktorgrad i fysikk fra University of Bristol i 1937, studerte under Nevill Mott, og tok en Doctor of Science ved University of Edinburgh mens han studerte under Max Born. Hans oppgave om kvantemekanikk, publisert i Proceedings of the Royal Society i 1936, bidro til at han fikk en pedagogisk stilling ved universitetet i Edinburgh året etter.
Som tysk statsborger i Storbritannia ble Fuchs internert da krigen brøt ut, og han ble forflyttet til Canada. På anmodning fra Max Born ble interneringen opphevet allerede i 1941, og Fuchs kunne så vende tilbake til Edinburgh.
Spionasje
Han deltok i arbeidet med å utvikle en britisk atombombe, noe som gjorde ham interessant for Sovjetunionen. Senest i august 1941 etablerte den sovjetiske militære etterretningstjeneste GRU kontakt med Fuchs. Han tilsto senere at han begynte å utlevere militære hemmeligheter til Sovjetunionen umiddelbart etter at den tyske invasjon på Østfronten ble innledet. Kontakten med GRU var ifølge Fuchs formidlet av et medlem av det tyske kommunistparti.
Høsten 1943 ble Fuchs tilknyttet USAs kjernevåpenprogram, Manhattanprosjektet, og startet i august 1944 med å arbeide ved Los Alamos-laboratoriet primært med konstruksjonsdetaljer for en plutoniumbombe. I 1945 vendte Fuchs tilbake til England, hvor han fikk en fremtredende stilling i Atomic Energy Research Establishment i Harwell.
I årene 1947-49 utleverte Fuchs trinnvis de teoretiske grunnberegninger for atombomber til Sovjetunionen sammen med resultatene av de amerikanske prøvesprenginger ved Eniwetok. Fuchs utleverte også opplysninger om den amerikanske uranfremstillning, noe som medførte at Sovjetunionen kunne beregne antallet av amerikanske atombomber med stor presisjon.
Avsløring, dom
Fuchs ble tiltalt for spionasje i 1950 og ble idømt 14 års fengsel for spionasjen under Manhattanprosjekt-perioden, noe som var maksimumstraff for overdragelse av militære hemmeligheter til en alliert stat. Han mistet også sitt britiske statsborgerskap. Russerne benektet umiddelbart offisielt at Fuchs arbeidet for dem.
Fuchs ble løslatt i 1959 og flyttet til DDR der han fortsatte sin vitenskapelige karriere og arbeidet med atomforskning frem til sin pensjonering i 1979.
Enrique Reig y Casanova
Enrique Reig y Casanova (født 20. januar 1859 i Valencia i Spania, død 25. august 1927 i Toledo) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var erkebiskop av Toledo 1922–1927.
Klaus Fuchs
Avsløring, dom
Fuchs ble gravlagt på Zentralfriedhof Friedrichsfelde (Pergolenweg) i Berlin.
A Private War
A Private War er en biografisk krigsfilm fra 2018 regissert av Matthew Heineman. Hovedrollen som journalist Marie Colvin ble spilt av Rosamund Pike, og andre sentrale roller ble spilt av Jamie Dornan, Tom Hollander og Stanley Tucci. Manus ble skrevet av Arash Amel. Filmen hadde premiere under Toronto International Film Festival i 2018, og ble sluppet i USA den 2. november 2018.
Handlingsreferat
Marie Colvin er en amerikansk journalist ansatt i The Sunday Times. Jobben hennes innebærer blant annet at hun besøker noen av de farligste områdene i verden og dokumenterer forholdene der. I 2001 var Colvin og teamet hennes hos Tamiltigrene på Sri Lanka. Mens de befinner seg i leiren til Tigrene blir leiren angrepet av det sri-lankiske militæret. Til tross for hennes forsøk på å overgi seg, skyter en rakettdrevet granat i hennes retning, og hun blir så kraftig såret at hun mister venstre øye. Etterpå bestemmer Colvin seg for å begynne å bruke øyelapp.
Enrique Reig y Casanova
Han ble kreert til kardinal av pave Pius XI i 1922.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
A Private War
Handlingsreferat
Etter at Conroy og Colvin har sendt historien sin til Sean Ryan, bestemmer Colvin seg for å også kringkaste til CNN i håp om bedre bevisstgjøre sivile ofre. Men i det Marie, Paul og en annen reporter ved navn Rémi Ochlik, flykter fra bygningen de hadde brukt som mediasenter, blir hele gaten ødelagt av eksplosjoner. Filmen blir avsluttet med fotografier av den ødelagte byen Homs, etterfulgt av et intervju av den virkelige Marie Colvin, med sitatet: "«Du kommer aldri dit du skal hvis du erkjenner frykt.»"
Verdensarvsenter for bergkunst - Alta Museum
Verdensarvsenter for bergkunst – Alta Museum (VAM) ligger i Alta kommune i Finnmark fylke. Verdensarvsenteret ligger i Hjemmeluft, ca. 5 km sørvest for Alta sentrum. I 1973 ble de første helleristningene i Hjemmeluft kjent, og i dag er det registrert rundt 3000 figurer her. Hjemmeluft er det største av bergkunstområdene i Alta, og det eneste som er tilrettelagt for publikum. Bergkunsten i Alta ble innskrevet på UNESCOs Verdensarvliste i 1985.
Alta Museum ble stiftet av Alta Historielag i 1978 og var et kommunalt museum fram til 2007. Museet flyttet i 1991 inn i nytt bygg i Hjemmeluft, og ble i 1993 kåret til Årets museum i Europa. Som ledd i den nasjonale museumsreformen på 2000-tallet ble museet i 2007 et interkommunalt selskap (IKS) eid av Alta kommune og Finnmark fylkeskommune med 50 % ansvarsandel hver. I 2015 ble Verdensarvsenter for bergkunst – Alta Museum i tillegg et autorisert verdensarvsenter gjennom Klima- og miljødepartementet.
Verdensarvsenter for bergkunst – Alta Museum har som hovedmål å fungere som regionalt museum i sitt område, ivareta rollen som verdensarvsenter for bergkunsten i Alta, samt utføre delegerte forvaltningsoppgaver i forhold til bergkunsten. I 2014 lanserte senteret sitt digitale bergkunstarkiv, altarockart.no, som består av foto og annen visuell dokumentasjon av bergkunsten, samt skriftlig informasjon. Verdensarvsenteret åpnet i 2018 «Spor i berg», som er første ledd i en pågående fornying av alle basisutstillinger om Altas bergkunst og forhistorie, historie og samtid. i 2022 åpnet andre del, «Ressurser og identitet», I tillegg har senteret en rekke midlertidige utstillinger, arrangementer og aktiviteter for publikum. Verdensarvsenter for bergkunst – Alta Museum har 29 fast ansatte, i tillegg til mange sesongansatte.
Petr Záhrobský
Petr Záhrobský (født 30. november 1980 i Liberec) er en tsjekkisk alpinist. Han deltar i alle øvelser bortsett fra spesialslalåm, men har gjort det best i fartsdisiplinene.
I likhet med sin søster Šárka Záhrobská har Petr blitt trent av sin far.
Han debuterte i verdenscupen i alpint 29. oktober 2000, og hans beste verdenscup-plassering er en 21.-plass i utfor fra 2009. Ytterligere fire ganger har han plassert seg blant de 30 beste i utfor eller super-G.
Záhrobský deltok i Vinter-OL 2002 og 2006, og igjen for Tsjekkia under Vinter-OL 2010. I 2010 oppnådde han en 34.-plass i super-G som beste resultat.
Tysso II kraftverk
Tysso II kraftverk (eller Tysse II kraftverk) er et vannkraftverk ved Ringedalsdammen i Odda kommune i Vestland. Kraftstasjonen utnytter et fall på 735 meter. Langevatn og Nibbehølen er regulerte som magasin og det hentes i tillegg inn vann fra flere bekkeinntak.
Kraftstasjonen startet produksjonen i 1967, og har etter modernisering to aggregater med peltonturbiner, som yter 110 MW hver.
Installert effekt er 220 MW, midlere årsproduksjon er omtrent 1 027 GWh.
Oskar Kristiansen
Oskar Kristiansen (født 15. oktober 1856 i Kristiania, død 6. oktober 1936 ) var en norsk stortingsreferent og historiker, som utga flere bøker om norsk økonomisk og sosial historie i første halvdel av 1800-tallet.
Tysso II kraftverk
Tyssefaldenes anlegg omfatter flere kraftstasjoner, og det samlede nedslagsfeltet er på 420 km². Tilsiget er på 820 millioner m³.
Oskar Kristiansen
Liv
Kristiansen var ofte på reiser og hadde i løpet av livet besøkt de fleste landene i Europa. Fra 1883 til 1884 bodde han i Paris for å lære fransk, og i perioden 1896–1897 bodde han i Berlin. Ved sin død testamenterte han alt han etterlot seg til Nansenfondet.
Tysso II kraftverk
Etter at vannet har vært i bruk i Tysso II renner det ut i Ringedalsdammen og brukes i Oksla kraftverk.
Oskar Kristiansen
Historiker
Han utga et par lærebøker i historie: Læsebog i Nordens historie for middelskolen (1895) og Lærebog i historie for folkeskolen (1897).
Tysso II kraftverk
Utbyggingen av Tysso II har mer eller mindre tørrlagt fossene Tyssestrengene og Ringedalsfossen.
Oskar Kristiansen
Historiker
Etter å ha gått av fra stillingen i Stortinget utga han en rekke studier over norsk økonomisk og sosial historie på begynnelsen av 1800-tallet: Penge og kapital, næringsveie (1925), Samfærsel i Norge 1814–1830 (1926), Norges finanser 1814–1830 (1931), De fattige i Norge 1814–1845 (1934) og Edruelighetsforhold i Norge 1814–1848 (1934). I Historisk tidsskrift for 1924 skrev han en artikkel om «Norges skibsfart 1815–30». Ottar Dahl kaller Kristiansens skrifter «grunnleggende for den økonomiske historie i første del av 1800-tallet».
M6 Linebacker
Historie
I mars 1995 fikk Boeing en kontrakt av US Army Missile Command for å integrere Stinger på M2 Bradley. Ni vogner ble levert før november 1997, inkludert en prototyp og åtte produksjonsmodeller. Disse ble evaluert av 1-44 Air Defense Artillery ved Fort Hood, Texas, og deltok i en større øvelse. Den amerikanske hæren bestilte så 99 enheter, alle bygget av Boeing.
Linebacker overtok for et tidligere luftvernsystem basert på Bradley, kalt Bradley Stinger Fighting Vehicle (BSFV). Ulempene med det tidligere systemet var at Stinger-mannskapene måtte ut av vogna for å bruke våpenet. Linebacker er også bedre integrert i det amerikanske kommando- og kontrollsystemet, og får oppdaterte ildledningsdata i høyere tempo enn BSFV.
Fra sommeren 1998 ble Linebacker gradvis innført i aktive tunge amerikanske divisjoner.
Fra 2003 har Linebacker blitt oppgradert til M2A3 Bradley-standard, blant annet med full digital integrasjon.
Målene for oppgraderingen var å skape et system med høyere ytelse enn forrige Linebacker. Dette ble kvantifisert som en 140% øking av ildkraft, 30% lavere tap av eget personell, en vesentlig øking av evnen til å bekjempe mål og beskytte manøverstyrkene mot trusler fra helikoptre, droner, kryssermissiler og fly.
Konvertering
I februar 2005 fikk United Defense (nå BAE Systems Land & Armaments) en kontrakt for å fjerne Stinger-systemene fra 69 av vognene og konvertere dem tilbake til M2A2 ODS Bradley stormpanservogner innen juni 2006. Vognene ble i ettertid aldri konvertert tilbake igjen til M6, og vogntypen har altså ikke eksistert siden 2006. I 2017 vurderte den amerikanske hæren å gjeninnføre luftvern-Bradley-kjøretøy, men man valgte istedet å planlegge for luftvern på Stryker-kjøretøyene (Pansret personellkjøretøy).
Teknisk
Stinger-launcheren er montert på siden av tårnet. Fire missiler bæres i launcheren, med seks ekstra i mannskapsrommet.
Johannes Johannesen Aga
Johannes Johannesen Aga (født 25. mars 1814 i Ullensvang, død 23. januar 1898 ) var en norsk gårdbruker, ordfører og stortingsrepresentant. Han var sønn av Johannes Pedersen Aga og bror av Lars Johannesen Aga.
M6 Linebacker
Teknisk
For å hjelpe med avstandsbedømming er en laser avstandsmåler med rundt 10 km rekkevidde montert. Oppgraderte vogner har også et annen generasjons termisk sikte.
Johannes Johannesen Aga
Aga tok over farsgården i 1839 og drev denne. Fra 1840 var han medlem av kommunestyret i Ullensvang, ordfører 1844 1871 og 1873–1879. Han var forlikskommissær 1857–1873, og prestens medhjelper i over 40 år. I tillegg var han styreformann i den lokale sparebanken.
M6 Linebacker
Teknisk
De andre tekniske dataene for M6 Linebacker er de samme som M2 Bradley-variantene de er basert på.
Johannes Johannesen Aga
Aga representerte Søndre Bergenhus amt på Stortinget fra 1857 til 1873. I 1857 var han medlem av protokollkomiteen og den utvidede justiskomite nr. 1, på det overordentlige Storting i 1858 av finanskomiteen og valgkomiteen. Under tingsamlingene 1859–1860, 1862–1863 og 1865–1866 var han medlem av protokollkomiteen, 1868–1869 og 1871–1873 sekretær i samme. På det overordentlige stortinget i 1864 var han medlem av komiteen om avlønning av hæren. Både i 1868–1869 og 1871–1873 var han medlem av valgkomiteen, i 1869 også av stemmerettskomiteen. Aga var medlem i Stortingets deputasjoner til kroningen av kong Karl IV i Trondheim i 1860, og til 1000-årsjubileet i Haugesund i 1872.
I 1877 ble han tildelt medalje «til belønning for det norske landbruk».
Eduard Meyer
Meyers monumentalverk Geschichtes des Altertums (fem bind, 1884-1902) var et banebrytende og grunnleggende forsøk på å i stor stil og etter moderne kritisk metode å bearbeide og sammenfatte grekernes og Det nære østens oldtidshistorie. De ledende synspunkter er dels sammenhengen og vekselspillet mellom Hellas og Orienten, dels statstankens og samfunndannelsens primat i den historiske utvikling. Ved siden av dette store verket tilkom Forschungen zur alten Geschichte (to bind, 1892-1899), Die wirtschaftliche Entwicklung des Altertums (1895) og Theorie und Methodik der Geschichtsforschung (1902), som gir uttrykk for en materialistisk historieoppfatning – et standpunkt Meyer senere reviderte.
Med Ägyptische Chronologie (1904) skapte Meyer den faste grunn for egyptisk historieforskning. Viktige bidrag til den romerske historie inngår i bind 1 i Kleine Schriften (to bind, 1910-1924). Dertil kommer det store verket Cäsars Monarchie und das Prinzipat des Pompeius (1919), der Meyer i polemikk mot Theodor Mommsens oppfatning vil se forbildet til Augustus statstanke i den pompejanske av Cicero formulerte idékrets.
Meyers fremstillingskunst er nøktern og knapp, men virkningsfull ved fortellingens klarhet og bevisføringens presisjon. Estetisisme og dypsindighet lå ham fjernt.
Verker
Hans hovedverk er Geschichte des Altertums" (1884-1902; tredje utgave, 1913). Han utga også:
Sejm
Sejm er underhuset i det polske parlamentet. I tidsperioden 1567–1795 ble Sejm brukt som betegnelse på hele parlamentet i Det polsk-litauiske samveldet og i Kongress-Polen. Fra og med den andre polske republikk (1918) har betegnelsen kun dekket Polens underhus, og ikke i tillegg Polens senat.
Sejm i kongedømmet Polen og i det polsk-litauiske samvelde
Det første Sejm var samlet i 1182 i Łęczyca. Senere møttes Sejm annenhvert år utenfor Warszawa. Etter 1673 ble hvert tredje Sejm holdt i byen Grodno i Litauen.
Et Sejm besto av kongen, samt et senat og et underhus. I senatet satt det stort sett biskoper, i underhuset satt det representanter valgt i lokale provins-Sejmer (sejmiki).
Kongen måtte ha Sejms godkjennelse for å kunne utskrive skatter etter 1374. Senere fikk Sejm flere og flere rettigheter. Sejm hadde ansvaret for å lage nye lover, ansvar for statsbudsjettet, utenrikspolitikk og utnevnelsen av ny adel.
I 1493 ble parlamentet etablert som et tokammersystem, med et representanthus og et senat. I 1573 sørget Sejm for å garantere alle rikets innbyggere religionsfrihet.
Etter en avtale fra 1505 skulle alle lover godkjennes av både kammeret og kongen selv. Alminnelig flertall var på denne tiden nok til å få en lov godkjent.
Utover på 1600-tallet ble imidlertid prinsippet om liberum veto gradvis innført. Nå måtte alle vedtak være enstemmige, en eneste motstander av loven var nok til å velte den. Samtidig ble det stadig flere og flere delegater til hvert Sejm, noe som økte sannsynligheten for at en lov ble blokkert.
Parlamentet fungerte godt inntil siste halvdel av 1700-tallet, da prinsippet om liberum veto førte til handlingslammelse og gav opphav til betegnelsen polsk riksdag. Dette ble utnyttet av Russland, Østerrike og Preussen til å gjennomføre Polens delinger.
Etter første verdenskrig
Etter første verdenskrig ble Polen en selvstendig stat. Det folkevalgte Sejm fra 1919 vedtok 20. februar dette året den såkalt lille konstitusjon og proklamerte landets selvstendighet. Den 17. mars 1921 ble det vedtatt en ny konstitusjon, den såkalte Marskonstitusjonen. Konstitusjonen fra 1921 bygde på Montesquieus maktfordelingsprinsipp. Den etablerte et tokammerparlament som besto av Sejm og et senat, med Sejm som det sterkeste parlamentet. En ny konstitusjon i april 1935 (Aprilkonstitusjonen) overførte den sterkeste lovgivningsmakt til senatet.
Sejm holdt sitt siste møte i mellomkrigstiden 2. september 1939, dagen etter Tysklands angrep på landet, og ble oppløst 2. november 1939.
Sejm etter andre verdenskrig
Etter den andre verdenskrig ble Polen et kommunistisk land. Grunnloven i Folkerepublikken Polen (1946–1989) gjorde Sejm til landets eneste lovgivende makt, da senatet ble oppløst.
Etter kommunismens fall i 1989 ble senatet gjeninnført, og Sejm ble gjort om til rent underhus igjen. I dag består Sejm av 460 representanter.
Beat Feuz
Beat Feuz (født 11. februar 1987) er en sveitsisk tidligere alpinist.
I junior-VM i alpint 2005 tok han bronse i slalåm. I junior-VM i alpint 2007 vant han utfor, super-G og alpin kombinasjon, og han kom på tredjeplass i slalåm. Sin første verdenscupseier vant han i utfor i Kvitfjell Alpinanlegg 11. mars 2011. I VM 2015 i Beaver Creek ble han nummer tre i utfor.
I VM 2017 i St. Moritz tok han gull i utfor og ble nummer tolv i super-G.
Han tok sølv i super-G og bronse i utfor i vinter-OL 2018 i Pyeongchang. Han vant utforcupen sesongen 2017/18 etter å ha vunnet tre renn, deriblant utforrennet under Lauberhornrennene i Wengen.
Han vant utforcupen sesongen 2018/19 etter seks pallplasser, derav en seier.
I 2021 vant han utfor under Hahnenkammrennene i Kitzbühel, både det ordinære rennt og et ekstrarenn som ble arrangert fordi rennet i Wengen ble avlyst. Han vant utfor i Kirzbühel også i 2022.
Han ble olympisk mester i utfor i vinter-OL 2022 i Beijing.
Enkeltseire i verdenscupen
* Delt med Klaus Kröll
Mohammed Pehlawan
Gol Mohammad Pehlawan er en tidligere usbekisk general under Abdul Rashid Dostums kommando. 20. mai 1997, gjorde han og broren Abdul Malik Pehlawan opprør mot Dostum, og dannet allianse med taliban.
Overhalla
Overhalla (sørsamisk: Ååverhaellie) er en kommune i Namdalen i Trøndelag. Lakseelva Namsen og sideelva Bjøra renner gjennom kommunen. Tettsteder i Overhalla er administrasjonssenteret Ranemsletta, Hunn, Skogmo og Øysletta. Med unntak av 1970- og 1980-årene har innbyggertallet sunket siden 1950, men kommunen er likefullt blant Namdalens største når det gjelder folketall.
Kommunen er godt egnet for jord- og skogbruk, og den gjennomsnittlige bruksstørrelsen er den største i fylket. Driften har hovedvekt på korndyrking og storfehold. Det finnes også noe industri med vekt på trevareindustri, produksjon av mineralske produkter og kjemisk industri. Mange av kommunens yrkesaktive jobber i nabokommunen Namsos.
Overhalla grenser i nord mot Namsos og Høylandet, i øst mot Grong, i sør mot Snåsa og Steinkjer, og i vest mot Namsos.
Geografi
Både fylkesvei 17 (Kystriksveien) og den nedlagte Namsosbanen passerer gjennom kommunen.
Samfunn
Ranem kirke og Skage kirke ligger i Overhalla sogn. De to tidligere kirkesognene Ranem og Skage ble slått sammen fra 2016. Overhalla sogn er en del av Namdal prosti i Nidaros bispedømme. I politi- og rettsvesenet dekkes Overhalla av Overhalla lensmannsdistrikt i Trøndelag politidistrikt, og av Namdal tingrett i Frostating lagdømme.
Grunnskoler i kommunen er Overhalla barne- og ungdomsskole, Øysletta skole og Hunn skole. Overhalla videregående skole ble i 2002 slått sammen med Namsos videregående skole til den nye Olav Duun videregående skole, som ligger i Namsos.
Politikk
Bortsett fra noen korte avbrekk har Senterpartiet, gjerne i samarbeid med Venstre eller Arbeiderpartiet, hatt ordføreren i kommunen siden 1920-årene.
Næringsliv
Nesten en fjerdedel av kommunens yrkesaktive jobber innen jordbruk, skogbruk og fiske, hvilket er langt over landsgjennomsnittet. Jordbruket har hovedvekt på korndyrking og storfehold. I 2004 ble det avvirket 13 000 m³ tømmer i kommunen, og i Kvatninga vest i bygda Skage finnes også Namdal skogselskaps planteskole. Det finnes også noe industri med vekt på trevareindustri, produksjon av mineralske produkter og kjemisk industri, og litt over en femtedel av de sysselsatte jobber innen industri og byggebransjen. Hovedtyngden av industriarbeidsplassene ligger på Skogmo. Om lag en femtedel av de sysselsatte jobber innen helse- og sosialsektoren.
Mange av kommunens yrkesaktive jobber i nabokommunen Namsos, og i 2001 gjaldt dette 25 % av Overhallas sysselsatte.
Historie
Det er gjort funn fra steinalderen i det som i dag er Overhalla, blant annet i form av skiferkniver. Eldste registrerte bosetting er fra Kjerkåkeren på Hunn (lokal uttale - hoinn) - rett øst for Skage kirke. Det ble funnet spor etter bygg/stolper tidfestet til ca 1.000 f.Kr., jf arkeologisk rapport. Landhevingen tilsier at tidligste bosetting var fra tiden etter 1.300 f.Kr. Bosettingen er mao mer enn 3.000 år gammel. Hunn er et førnorrønt navn og av de eldste gårdsnavna i Norge (Norsk stadnamnleksikon og Namdalens historie fram til 1500 av Jørn Sandnes.)
Det var flere titalls gravhauger på Hunn (tegning fra ca 1760 av kaptein Henrich Sommerschield) og det mest kjente funnet er Hunna-sverdet som ble levert til Vitenskapsmuseet i Trondheim i 1864. Hunn gravfelt antas å være fra folkevandringstid/Merovingertid. Rett øst for kirka ligger Vattan som var en del av varslingssystemet i ufredstider. Den neste østover er Vattan i Tetlien.
Ved Bertnum gård ligger tre store gravhauger fra merovingertiden, og ellers er 800 gravhauger registrert i kommunen. Bertnum var et høvdingsete i Namdalen under Ynglingeætten. Det er gjort funn av hustufter i nærheten av Bertnemshaugene, de eldste av disse langhus på 40 × 8 m fra 150–200 år e.Kr. Overhalla er første gang nevnt skriftlig i et middelalderdiplom fra 5. april 1309, som omhandler et hæroppbud mot Jämtland fra «æfra haulfu j Naumadale».
Det er en haug kalt tinghaugen på Ranemsletta. Det tilsier at det var et ting her.
Kommunens tusenårssted er Ranem kirke, en rundbuet langkirke i romansk stil. Kirken ble bygd i 1187 og restaurert ved sitt 800-årsjubileum i 1987. Byggematerialet er gråstein på marmorsokkel, mens taket og tårnet er bygd i tre. Altertavlen fra 1678 er kirkens klenodium, og dette var også det eneste man klarte å redde ut da kirken brant i 1899.
Opprinnelige navn på kirka var Hunnar etter gården med samme navn iht biskop for Nidaros bispedømme Alak Bolts jordebok (egen omtale). I 1507 hadde kirka skiftet navn til Skagi (nå - Skage) (Overhalla bygdebøker av Olav Flotten og Gunnar Groven og Gunnar Groven - Skage kirke). Antakelig etter at gården Hunn var delt hvorav Skage gård (lokal uttale - skagga) utgjorde den ene halvparten. Skagga var da prestegård/-bol eller Mensalgods i den katolske kirka. Både på Hunn og Ranemsletta ble det antakelig bygd stolpekirker kort etter kristningen. Rett øst for Hunn går det en kavlveg over Tramyra mot Høy og Rygh.
Det Overhaldske Compagnie hadde tilhold på Skagga på 1700-tallet.
Sophie Brahe
Sophie Brahe (Sophia, Sophi, født 22. september 1556, eller 24. august 1559, på Knudstrup (Knutstorp) i Onsø herred, Skåne, død 1643 i Helsingør) var den yngste av Otte Thygesen Brahe og Beate Clausdatter Billes ti barn. Hennes eldste bror var astronomen Tycho Brahe. Sophie var utdannet i både klassisk litteratur, astrologi og alkymi. Hun assisterte Tycho i hans mange forsøk, og besøkte ham ofte i observatoriet på Hven.
Overhalla
Historie
På Melen under Hallvardmo ved Namsen har det trolig vært marked langt tilbake i tid, men sikre bevis har man ikke før fra 1600-tallet. Her ble det i oktober holdt marked, hvor man byttet ulike landbruks- og tekstilvarer, fisk og tran. Markedet ble besøkt av bønder fra hele Namdalen og folk fra andre distrikter.
Sophie Brahe
Biografi
I 1579 ble Sophie gift med Otte Thott til Eriksholm, og fikk et barn med ham, sønnen Tage Thott. Etter at mannen døde i 1588, styrte hun Eriksholm (i dag Trolleholm i Skåne) for sønnen. Ifølge Tycho er det på dette tidspunkt at henne vitenskapelige interessere kommer frem. Hun ble en hyppig gjest på Uranienborg, Hven, hvilket kan ses fra værprotokollene. Noe kan tyde på, at hun også har utfylt en rolle i det sosiale liv omkring broren, som Tychos ikke-adelige hustru ikke har kunnet utfylle.
Overhalla
Historie
Kommunen ble opprettet som et formannskapsdistrikt den 1. januar 1838 og har siden hatt mer eller mindre uendrede grenser, bortsett fra en grensejustering (Galguften og Hauknes) mot Høylandet i 1964.
Sophie Brahe
Biografi
Hun studerte hortikultur, kjemi, medisin og astrologi. I sin beskrivelse av Sophie omtaler Tycho søsterens have på Eriksholm som noe helt enestående i Norden: Kunstferdig anlagt helt fra begynnelsen. Tycho gjorde også noe for å gjøre haven kjent i bredere kretser. Da han i 1590, på Hven hadde besøk av landgreve Wilhelm av Hessens hoffastronom, Christopher Rothmann, tok han ham med på besøk på Eriksholm.
Sophie skal ha hatt et kjemisk laboratorium som gikk under navnet Colchis ute i haven, hvor hun har fremstillet legemidler og skrevet resepter, som hun blant annet har delt med kongefamilien.
Overhalla
Kultur
Kulturelt er kommunen særlig kjent for å ha fostret rockeband som D.D.E. og Podium.
Sophie Brahe
Biografi
Hun lærte seg ved selvstudium å oppstille horoskoper, og hennes bror oppfattet henne som en profesjonell i faget, i motsetning til hans lærde venner. I et brev til Margethe Brahe skriver hun om et besøk hos sin søster:
Sophie har trolig innført venner og bekjentes horoskoper i denne natitivitetsbok, og brukt den til adspredelse for seg selv og andre. Hun behersket ikke latin, og fikk derfor oversatt astrologiske bøker til dansk. I 1590 var hun hele 13 ganger på besøk på Hven, og samme år dannet hun par med Tychos gode venn, den jydske alkymisten Erik Lange til Engelsholm.
Ekteskap med Lange
Erik Lange hadde ikke stor suksess med alkymien, hvilket gikk ut over parets økonomi. Han flakket rundt i Nord-Tyskland på jakt etter mesener og penger til gullmakeriet. Fra denne perioden stammer Tychos lange dikt Urania Titani om søsteren, som gir en solidarisk og psykologisk skildring av søsterens håp, tvil og lengsel. I 1599 oppsøkte hun Lange i Tyskland, og i de følgende årene finner vi henne både i Hamburg og i Holsten, oftest alene. I 1602 blir parret gift i Egernførde, hvor de bodde sammen i den ytterste fattigdom.
Sophie beskriver i et brev fra Skåne til søsteren Margrethe, hvordan hun ikke hadde et helt par strømper å ta på, og hvordan et par danske adelsdamer som kom på besøk, måtte gi henne deres undertøy og innløse Eriks tøy hos pantelåneren. I 1608 var Lange i Prag, hvor han døde etter 1613.
Slektsforskning
Et annet interessefelt var genealogi. Det finnes bevart en veldig slektsbok på over 900 sider, og en rekke kopibøker med slektshistoriske opplysninger. Disse stammer fra de siste tredve årene av henne liv i Helsingør, lenge etter Tychos død, og etter at hun var blitt enke for annen gang. Hennes store slektsbok var renskrevet i 1626, og har vært betegnet som et høydepunkt i renessansens danske slektsforskning.
Ettermæle
Sophie Brahe har via egne studier sammen med hjelperen Live Larsdatter, og ikke minst som sin brors assistent vunnet en plass i naturvitenskapens historie. Hun er avbildet på familiens epitafium i Kågerød kirke, ikke langt fra barndomshjemmet på Knudstrup. Noen år etter hennes død, brakte sønnen hennes etterlatenskapene til Thotts familiegrav i Torrlösa, i nærheten av Eriksholm. Mausoleet ble ødelagt i 1862, men i 1914 ble det satt opp en minnesten på stedet hvor kisten hennes opprinnelig ble lagt ned.
Mecysmoderes
Mecysmoderes er en gruppe av små, runde, mer eller mindre skjellkledte snutebiller.
Utseende
Små (ofte 2 – 3 mm), sterkt hvelvede, ofte nærmest kulerunde biller. Disse artene er korte og brede med lang snute. Kroppen, særlig undersiden, er høyt hvelvet. Grunnfargen er mørkebrun eller svart, men denne er ofte nesten helt dekket av lyse skjell, særlig på undersiden. De mangler påfallende, oppstående hår. Hodet er temmelig lite, fasettøynene er store, men flate, snuten er lang, slank og krum. Normalt peker denne nedover eller bakover, og den kan foldes inn i en fure mellom framhoftene. Antennene er knebøyde, ganske slanke med en markert kølle, og sitter festet på snuten i den ytre halvdelen. Brystskjoldet (pronotum) er mye smalere enn dekkvingene, fremst med en markert "krage", sidene er rundede. Det har ofte et par lave knøler på sidene og er sterkt punktert, men punkteringen er ofte mer eller mindre dekket av lyse skjell. Dekkvingene har markerte skuldre og tydelige punktrekker. Overflaten er gjerne ujevn med lave knøler eller grunne fordypninger. På sidene er dekkvingene bøyd ned slik at de dekker deler av dyrets sider. Beina er forholdsvis korte, og kan foldes tett inntil kroppen.
Levevis
Småsnutebillene lever for det meste på ulike slags urter og småbusker. Larvene utvikler seg vanligvis i modnende frø i belger, frøkapsler eller lignende, eller i blomster. Om småsnutebillene blir forstyrret, folder de beina og snuten inntil kroppen og lar seg falle til bakken. De er da vanskelige å skille fra små frø eller sandkorn.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Øst- og Sørøst-Asia.
Oesyperus
Oesyperus er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) markløpere (Harpalinae) i familiegruppen løpebiller.
Utseende
Middelsstore (ca. 6-10 millimeter), kraftige løpebiller. Hodet er stort og bredt, mandiblene kraftige, men ikke spesielt lange. Antennene er omtret så lange som hode + pronotum. Pronotum er rundet, ganske kraftig punktert, med en svak midtfure. Dekkvingene er rundede med kraftige punktstriper.
Utbredelse
Slekten er utbredt i India.
Petr Vasiliev
Petr Vasiliev (født 21. april 1981) er en usbekisk svømmer.
Han representerte Usbekistan under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet på 200 meter fri.
Wilhelmus Marinus van Rossum
Wilhelmus Marinus van Rossum (født 3. september 1854 i Zwolle i Nederland, død 30. august 1932 i Maastricht) var en av Den katolske kirkes kardinaler, storpønitentiar 1915–1918 og prefekt for Kongregasjonen for troens utbredelse 1918–1932.
Bakgrunn
Wilhelmus Marinus van Rossum var ett av fem barn til bøttkeren Johan van Rossum og hans hustru Hendrika Veldwillems. Faren døde da han var seks, moren da han var ni. Willem ble sendt til den katolske internatskolen i hjembyen I en alder av ti ble han i anledning av en folkemisjon, som redemptorister fra Amsterdam gjennomførte i Zwolle, kjent for denne ordenen. Det var da han satte seg fore selv å bli redemptorist.
Takket være støtte fra sognepresten i hans hjemmenighet, Gerardus Roelofs, som anerkjente hans kall og talent, var han i stand til å begynne ved gutteseminaret i Culemborg i 1867.
Prest
Wilhelmus van Rossum ble i 1874 redemptorist og senere professor i dogmatikk ved sin ordens høyskole i Witten i Nederalnd.
Han ble i 1894 kalt til Roma, og ble der benyttet i forskjellige oppdrag.
Kardinal
Han ble kreert til kardinal av pave Pius X i 1911, med Sant Cesareo in Palatio som tittelkirke, senere til Santa Croce in Gerusalemme. Han deltok ved konklavet 1914, som valgte Benedikt XV, og konklavet 1922, som valgte Pius XI.
Han ble medlem av flere kardinalskongregasjoner og ordførende i den pavelige kommisjon for bibelstudier, og han deltok i arbeidet med en revisjon av kirkeloven (Codex Juris Canonici), som ble framlagt 1917 (og som gjaldt fra mai 1918).
Etter at det mest omfattende av de vatikanske departementer, Congregatio de propaganda fide, etter kardinal Girolamo Maria Gottis død i 1916 var blitt omorganisert under den italienskekardinal Domenico Serafinis ledelse i 1917, slik at den orientalske delen var løsgjort og gjort til en egen kongregasjon med paven selv som prefekt, ble van Rossum ved kardinal Serafìnis død (1918) den latinske (vesterlandske) delens sjef. Under ham lå dermed blant annet det nordiske lands katolikker.
Som et ledd i den etter første verdenskrigs voksende katolske ultramontanismen foretok kardinal van Rossum høsten 1923 en reise gjennom alle de nordiske land, også Island, hvorved han blant annet i Helsingfors ordinerte sin landsmann Johannes Michiel Buckx S.C.J. til den første biskopen for Finlands katolske kirke. Dette var den første katolske bispevielse i Norden etter reformasjonen). Den hyldest som van Rossum møtte under reisen, også fra noen ikke-katolikker, kom ham av alt å dømme til å misoppfatte den religiøse situasjon i Norden. Ved et skrift som han etter tilbakereisen utgav på nederlandsk (Aan mijne katoliche landgenoten) og i et par tyske opplag med forskjellige titler (blant annet Die religiöse Lage der Katholiken in den nordischen Ländern, 1924), spredte han ikke bare en rekke åpenbart feilaktige detaljopplysninger, men et totalbilde som fikk først Finlands, så Sveriges (1924) og til slutt Norges (1925) lutherske presteskap til gjennom pressen, også i Tyskland, å fremlegge protester mot hans fremstilling.
Ved de nordiske katolikkenes valfarter til Roma under det hellige år 1925 og ved helligkåringen av motreformasjonens organisator i Tyskland, Petrus Canisius, spilte kardinal van Rossum en rolle.
I 1930 bispeviet han Olav Offerdahl, som var den første norskfødte katolske biskop siden reformasjonen.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Rosemaling
Rosemaling er en dekorativ, ornamental malestil på gjenstander, møbler og interiør som var vanlig i flere bygder i Norge fra rundt 1740 til 1860, særlig i Telemark og Hallingdal, men også i Numedal og Setesdal og i andre dalfører i Vest-Agder, Hordaland, Sogn og Fjordane og Rogaland. Navnet kommer av motivene som først og fremst er frie, svungne blomster og blader som fyller flatene i djerve linjer og sterke og ofte raffinerte fargekombinasjoner. Andre motiver forekommer også. Rankeornamentikken har historisk utgangspunkt i den svulmende, europeiske blomsterbarokken og rokokkoens lekende eleganse men utviklet som bondemaling særegne regionale stiltrekk. Dekorasjonsformen anses i dag som en del av norsk folkekunst og husflid. Håndverket er fremdeles levende i brukskunstmiljøer i flere bygder og i enkelte norsk-amerikanske miljøer. Rosemaling har også inspirert moderne norske kunstnere.
Historie og kjennetegn
Rosemaling oppstod for alvor rundt 1740 som en videreutvikling av frihåndsdekoren i byene på 1600- og tidlig på 1700-tallet. Da hadde blant annet den gamle, varmekjære kulturplanten akantus, særlig mykakantus (Acanthus mollis) og Acanthus spinosus, med sine kraftige blomsterranker og flikete bladverk gitt inspirasjon til blomsterdekor og treskjæringsmønstre i kirkene og arkitekturen i Europa. Fra antikken kjennes blant annet bladornamentikk på søyler og som arabesker, rankedekor som seinere ble populær i blant annet islamsk kunst. Rosemalingen var sterkt påvirket av barokkens svulmende slynger og særlig rokokkoens elegante former og lette blomsterornamenter. Motivene var hovedsakelig blomster, løvverk og kruseduller, men bruk av skrift til navn, datering og sitater var også vanlig. Tidligere forekom det dessuten dyre- og menneskefigurer, trær og hus som en del av ornamentikken.
Truge Gunhildsgard (1699-1760) fra Ål i Hallingdal er den første rosemaleren man kjenner navnet på. Nyhusstua fra Torpo, som er dekorert av ham, står nå i Heftyesamlingen på Frognerseteren i Oslo. De overdådige rokkokointeriøreret i Kongsberg kirke (1760) påvirket treskurd og rosemaling. Peder Aadnes (1739-1792) fra Land var en sentral maler som stimulerte rosemaling. Aadnes var stort sett selvlært, men hadde fått noe tegneundervisning på Krigsskolen. Aadnes dekorerte mange kirker og storgårder i bygdene rundt Mjøsa og Randsfjorden, blant annet Hesselberg gård på Ringerike. Med Aadnes' elever spredte stilen seg til Valdres og Gudbrandsdalen.
Stølsdal kraftverk
Stølsdal kraftverk er et vannkraftverk i Ulla-Førrevassdragene i Hjelmeland kommune i Rogaland fylke.
Kraftverket ble satt i drift i 1986. Det utnytter fallet på 103 meter fra Kvivatnet og Bjørndalsvatnet.
Kraftverket har 17 MW installert effekt på en francisturbin.
Det er installert to pumper på 3 MW hver. Vannet kan pumpes opp i inntaksmagasinet til Kvilldal kraftverk. Pumpingen forbruker ca. 7 GWh i året.
Vassbotnvatnet brukes som reguleringsmasgasin for pumpestasjonen. Vannet kan reguleres mellom 475 og 470 moh.
Kraftverket inngår i Ulla-Førreutbyggingen.
Rosemaling
Historie og kjennetegn
Sammenlignet med treskjæring (treskurd), som har mye eldre tradisjoner, er dekorativ maling et nytt fenomen på bygdene. Treskjæring var lettere å gå i gang med enn maling, som krevde farger, oljer og pensler som ikke var allment tilgjengelig. Fra omkring 1600 ble mange kirkeinteriører i Norge malt med ranker og marmorering, gjerne skymalerier i taket og bibelske motiver. Kirkene i Hallingdal fikk dekorativ maling før den egentlige rosemalingen ble utbredt, blant annet takmaleriet i Ål stavkirke.
Dekoren ble påført både interiører, møbler og bruksgjenstander av tre. Det kunne være dører, veggpaneler, bjelker og himlinger, senger, skap og kister, ølboller og -kanner, ferdaskrin, tiner, boller, fat og skjeer som ble malt. Noen kirker, for eksempel Stordal gamle kirke og Flåm kirke, har rosemaling på deler av interiøret som tak, vegger, søyler og prekestol - til dels i kombinasjon med bibelske motiver, tekst og figurative dekorasjoner. Buede linjer, ranker og ornamentalt løv går også igjen i tradisjonell treskurd, bunadsdekor og sølvsmedarbeider. Rosemalte interiører gikk av moten i 1860-årene. En ny giv for rosemalingen kom fra 1900 til 1925. Det har siden blitt utgitt en rekke instruksjonsbøker om rosemaling og blitt holdt flere malekurs, og rosemalingsteknikken og håndverkstradisjonene videreføres i dag av flere utøvere.
Regionale varianter
En kan dele inn den tradisjonelle rosemalingen i ni forskjellige stilvarianter. Disse er oppkalt etter området der de oppstod og ble utviklet, og skiller seg fra hverandre i teknikk, form og farger.
Kjente rosemalere
Det finnes flere anerkjente rosemalere som virket som bygdemalere med oppdrag på gårdene i landdistriktene. Flere av disse fikk også i oppgave å pryde sognekirkene. Selv om rosemaling i dag er en forholdsvis strengt definert stil, kan utøverne fremdeles sette sitt personlige preg gjennom blant annet fargevalg og fri lek med formene.
I Telemark
Dyktige rosemalere fra Telemark som Luraas, reiste blant annet over Hardangervidda til Hardanger for å ta oppdrag der. Luraas var fra 1820 til 1860 jevnlig i Hardanger. Blant annet på gården Sekse malte han dører, senger og listverk i karakteristisk stil.
Mat (1990)
Mat (originaltittel: Мать) er en sovjetisk film fra 1989 regissert av Gleb Panfilov.
Legenden om den øde skogen
«Legenden om den øde skogen» er en roman av Margit Sandemo fra 1993. Originalens tittel var «Skimrande vårar». Den ble utgitt som bok i paperback av Bladkompaniet, men også trykket i en forkortet utgave i ukebladet Allers sommeren 1993.
Boken omhandler Juliane og hennes fem søsken, som blir alene med faren på et småbruk langt inne i skogen, da moren dør. Faren er en dyktig bonde, men han er streng og egoistisk, og forlater barna for å dra til bygda for å finne et nytt kvinnfolk som kan styre gården sammen med ham. Han omkommer på veien, og barna er overlatt til seg selv. Midt opp i denne situasjonen får barna hjelp av en mystisk fremmed i skogen. En fremmed som barna først tror er Skogguden, men som etterhvert viser seg å være et illegetimt barn av en rik storbonde i byen. Kjærlighet oppstår mellom Juliane og denne mystiske fremmede, og sakte, men sikkert løser forholdene seg for alle til det beste. Boken ble i 2008 gitt ut i serien «Margit Sandemos beste føljetonger».
Ludovic Neurohr
Ludovic Neurohr (født 1983 i Sion) er en sveitsisk komponist.
Igor Zakurdajev
Igor Zakurdajev (født 8. januar 1987 i Leninogorsk i Den kasakhiske sovjetrepublikk i Sovjetunionen) er en kasakhstansk alpinist.
Han har ikke debutert i verdenscupen i alpint, men har deltatt i en rekke FIS-renn.
Zakurdajev deltok for Kasakhstan under Vinter-OL 2010 og oppnådde en 33.-plass i kombinasjonen som beste resultat. Dette var nest sist av de som fullførte.
Borghild Jørgensen
Borghild Maria Jørgensen (født Iversen 10. februar 1883 i Trondheim, død 29. april 1947 i Trondheim) var en norsk forfatter som skrev ungpikebøker i mellomkrigstiden.
Liv og virke
Borghild Jørgensen bokdebuterte i 1929 med Smil bare smil – en bok om unge piker, som ble utgitt på Aschehoug forlag. I årene som fulgte skrev hun en rekke bøker rettet mot et ungpikepublikum. Fortellingen Voksne døtre (1935) var samtidsaktuell i sin behandling av foreldres forhold til unge moderne døtre.
I dagspressen skrev hun bidrag signert Mank. Hun skrev også flere sangtekster. I 1913 utga hun sammen med komponisten Hedvig Wexels Korsbrekke en samling barnesanger under tittelen ''Mors viser'.
Sekkekilen
Sekkekilen er en liten og beskyttet fjordtarm tilknyttet Trosbyfjorden i Bamble kommune. Hele fjordtarmen er meget grunn og farbar kun med småbåter. Innerst i Sekkekilen ligger leirstedet Fjordglimt. Tidligere hadde Sjømoen kiosk utsalg av enklere kolonialvarer. Sekkekilen har flytebrygger med mange småbåter. Mange hytter preger området. Adkomst med bil skjer fra egen avkjørsel på Valleveien. Sekkekilen er et populært utfartsområde for badegjester og besøkes av turister fra hele Norge. Området i forlengelsen av Sekkekilen heter Grunnsund. Takket være gunstig lokalklima, vokser mange varmekjære planter i dette området.
Borghild Jørgensen
Familie
Borghild Jørgensen var datter av forretningsmann og stortingsmann Baard Iversen (1836-1920) og Anna Johanne Georgine Junge (1842–1933). Hun ble 8. februar 1906 gift i Vår Frue kirke i sin fødeby Trondheim med Trygve Marstrand Jørgensen, som senere tok over driften av selskapet B. Iversen & Co.
Sekkekilen
I 2005 ble deler av et såkalt sperreanlegg oppdaget på sjøbunnen i Sekkekilen i Bamble i forbindelse med mudring og opparbeiding av en småbåthavn. Seilsperringen har bestått av mange stokker. Marinarkeolog ved Sjøfartsmuseet, Pål Nymoen, mener funnet er helt unikt i norsk sammenheng. Stedsnavnet indikerer også at det har vært en seilsperring i dette området. Da vikingene herjet på 800–1000 e. Kr. sto vannstanden kanskje halvannen meter høyere og det var åpent vann med gjennomseiling i Sekkekilen og Grundsund og derfor har det vært aktuelt å sperre innseilingen fra Trosbyfjorden.