cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Napoléon Bonaparte
Folkeslaget ved Leipzig og abdikasjonen i Fontainebleau
Da de så hvor svekket Napoleon nå var, tok flere land på nytt til våpen mot franskmennene. I slaget ved Vitoria den 21. juni 1813 ble det franske herredømmet over Spania brutt. Franskmennene måtte trekke seg tilbake over Pyreneene. Alvorligere var nederlaget ved folkeslaget i Leipzig (16-19. oktober 1813): ca. 195,000 franskmenn mot inntil 350,000 allierte; 110,000 døde. Så fulgte slaget ved Arcis-sur-Aube 20.-21. mars. Imens angrep britene under Wellington i Sør-Frankrike. Den 31. mars 1814 inntok de allierte Paris. Napoleon abdiserte den 6. april, og mer formelt i Fontainebleau den 11. april 1814. Den 12. april forsøkte han å begå selvmord med gift, men det slo feil. Mytene sier at han inntok ca. 12 ganger «anbefalt» dose for menneskelig selvmord, og kroppen hans avviste stoffet (han kastet opp) før den hadde rukket å ta til seg noe som helst av giften. Han fikk da et psykisk løft og følte antagelig at han ikke kunne dø, utenom i kamp.
Det siste slaget fant sted i Sør-Frankrike den 10. april (Slaget ved Toulouse); nyheten om at Napoleon i virkeligheten hadde gått av, hadde ikke nådd frem.
Eksil på Elba
Etter Fontainebleau tvang de allierte ham til å dra i eksil til Elba, en liten øy i Middelhavet øst for Korsika og rett utenfor Italias vestkyst. De lot ham beholde keisertittelen, men hans keiserdømme var avgrenset til denne lille øya. På vei til Elba ble han utsatt for et mordforsøk som mislyktes.
Den eneste av hans søsken som besøkte ham på Elba, var lillesøsteren Pauline Bonaparte, hengiven og tro som alltid.
I Frankrike hadde nå rojalistene overtatt og innsatt kong Ludvig XVIII. På Elba ble Napoleon bekymret over sin kones og sin sønns skjebne – de var falt i østerrikernes hender. Den franske regjering nektet å betale noe for Napoleons underhold, og han snappet opp rykter om at han snart skulle forvises til en fjern øy i Atlanterhavet. Dessuten var han vel orientert om franskmennenes økende misnøye med den nyinnsatte rojalistiske regjeringen. Ludvig XVIII var ingen populær konge. Basert på sin antagelse om at folket ønsket ham tilbake, forlot han Elba den 26. februar 1815 og var tilbake på fastlandet den 1. mars. Kongen sendte tropper for å stanse ham. Napoleon gikk rett og slett ut av sin vogn, gikk soldatene i møte og sa: «Dersom noen mann skulle ønske å skyte sin keiser, la ham gjøre så». Soldatene fulgte ham så til Fontainebleau. Her ble han den 20. mars mottatt av enorme folkemengder som hilste hans gjenkomst med begeistring. Hans triumfferd mot hovedstaden ble ledsaget av en regulær hær som var vokst til 140 000 mann og en styrke frivillige med om lag 200 000 mann.
Det endelige nederlag
Han tok suverent kommandoen for de tropper som var sendt ut for å fange ham. I løpet av kort tid tok han igjen makten i Frankrike og reiste en ny hær som kunne gjenoppta en krig mot de andre landene i Europa. Ved slaget ved Waterloo i det som i dag er Belgia led Napoléon det endelige nederlag 18. juni 1815. Napoléon hadde der angrepet britene under hertugen av Wellington, og var nær ved å seire da prøyssiske tropper under marskalk Blücher ankom slagmarken. Dette forandret alt: Napoleon led et ettertrykkelig nederlag, og flyktet med sin livgarde til Paris.
Slaget ved Waterloo var imidlertid ikke det siste slaget under Napoleonskrigene. Samme dag begynte slaget ved Wavre, der tre franske korps kjempet mot elementer tilhørende general Blüchers styrker. Kampene fortsatte morgenen etter, den 19. juni 1815, og endte med en fransk seier. Men det var en hul seier. For prøysserne var det hele en strategisk seier fordi de ved å engasjere disse franske styrkene forhindret deres deltakelse ved Waterloo, der de kanskje kunne ha vært tungen på vektskålen og sikret Napoléon seieren.
Utenfor havnen i Rochefort overgav han seg formelt den 15. juli 1815 om bord på det britiske krigsskipet HMS Bellerophon.
Nederlaget var definitivt: Han måtte gå i britisk fangenskap og ble deportert til øya St. Helena i det sørlige Atlanterhavet.
Forvist til St. Helena
Napoleon ble fengslet og deretter forvist til den 16 km brede og 8 km lange øya St. Helena midt i Atlanterhavet, 1 870 km fra vestkysten av Afrika. I hans første to måneder her, levde han i en paviljong på Briars-eiendommen som tilhørte en William Balcombe. Napoleon kom på vennskapelig fot med familien, særlig Balcombes 14 år gamle datter Lucia Elizabeth, den eneste som snakket fransk, og som senere skrev Recollections of the Emperor Napoleon (Erindringer om keiser Napoleon). Dette vennskapet ble avsluttet i 1818 da britiske myndigheter ble mistenksomme på om Balcombe hadde fungert som mellommann mellom Napoleon og Paris, og forviste familien fra øya.
Napoleon flyttet til Longwood-huset i desember. Det hadde forfalt og stedet var fuktig, forblåst og usunt. Avisen The Times publiserte artikler som antydet at de britiske myndighetene forsøkte å framskynde hans død, og han klagde ofte på levevilkårene i brev til guvernøren og sin oppsynsmann.
Med en liten kjerne med tilhengere dikterte Napoleon sine memoarer og kritiserte sine britiske fangevoktere, særlig Lowe. Historikerne har bedømt Lowes behandling av Napoleon som dårlig, eksempelvis av Frank McLynn. Lowe forverret en vanskelig situasjon, blant annet ved å redusere Napoleons forbruk, innføre en forordning om at ingen gaver kunne bli gitt til ham om de nevnte hans keiserlige status, som et dokument hans tilhengere hadde signert som garanterte at de vil bli værende sammen med Napoleon i det uendelige.
I 1818 rapporterte The Times et falskt rykte om at Napoleon hadde rømt og uttalte at nyheten hadde blitt møtt med spontan lyssetting i London (i henhold til en skikk hvor huseieren satte et stearinlys i vinduet ut mot gaten for å bebude gode nyheter). Det var også sympati for ham i det britiske parlamentet: Lord Holland ga en tale hvor han krevde at fangen ble behandlet uten unødvendig strenghet. Napoleon holdt seg informert om hendelsene via The Times og håpet på frigivelse i det tilfelle at Holland ble statsminister. Han fikk også støtte fra lord Cochrane som var involvert i Chiles og Brasils kamp for uavhengighet og ønsket å redde Napoleon for å hjelpe ham å opprette en nytt rike i Sør-Amerika, et opplegg som ble umuliggjort ved Napoleons død i 1821.
Det var også andre konspirasjoner på å redde Napoleon fra fangenskapet, inkludert et fra Texas hvor soldater i landflyktighet fra Grande Armée ønsket en form for gjenoppstandelse av Napoleons keiserrike i Amerika. Det var faktisk også en plan om å redde ham ved hjelp av en primitiv ubåt. For Lord Byron var Napoleon kroneksempelet på en romantisk helt, det forfulgte, ensomme og ufullkomne geni. Nyheten om at Napoleon hadde begynt med hagearbeid ved Longwood bidro også positivt for hjemmekjære britiske følelser.
Død
Napoleons personlige lege, Barry O'Meara, advarte autoritetene om hans forverrede helse, hovedsakelig grunnet den tøffe behandlingen han fikk ved sin fangevokter Lowe, hevdet O'Meara, og som førte til at Napoleon i månedsvis var innesperret på det fuktige og falleferdige boligen på Longwood. O'Meara førte en hemmelig brevveksling med en sekretær ved admiralitet i London, og visste at hans brev ble lest av folk høyere oppe i systemet. Han håpet at på denne måten ville myndighetene bli alarmert, men det skjedde ikke.
I februar 1821 begynte Napoleons helse raskt å svikte, og den 3. mai ble han undersøkt av to nylig ankomne britiske leger, men de kunne bare anordne lindrende legemidler. Han døde to dager senere etter å ha skriftet i nærvær av fader Ange Vignali. Han siste ord var «». («Frankrike, hær, hærens hode, Joséphine»).
Napoleons opprinnelige dødsmaske ble laget en gang den 6. mai, skjønt det ikke er klart hvilken lege som laget den. I Napoleons testamente hadde han bedt om å bli gravlagt ved bredden av Seinen, men den britiske guvernøren beordret at han skulle gravlegges på St. Helena. Hudson Lowe insisterte på at inskripsjonen skulle lyde «Napoleon Bonaparte»; Montholon og Bertrand ønsket den keiserlige tiltalen «Napoleon» ettersom kongelige signerte med kun deres fornavn. Som et resultat ble gravsteinen etterlatt uten noe som helst navn.
I 1840 fikk Ludvig Filip av Frankrike tillatelse fra britene til å returnere Napoleons levninger til Frankrike. Legningene ble transportert ombord på fregatten «Belle-Poule» som var blitt malt svart for anledningen. Den 29. november kom skipet fram til Cherbourg i Frankrike. Levningene ble deretter overført til dampskipet «Normandie» som transporterte dem til Le Havre, oppover Seinen til Rouen og videre til Paris.
Den 15. desember ble det holdt en statsbegravelse. Likfølget gikk fra triumfbuen, Arc de Triomphe, nedover Champs-Élysées, over Place de la Concorde og til Esplanade des Invalides og deretter til Sankt Jérômes kapell, hvor det ble værende inntil gravkisten formgitt av Louis Visconti var fullført. I 1861 ble Napoleons levninger gravlagt i en sarkofag av porfyr i krypten under kuppelen på Les Invalides.
Dødsårsaken
Napoleons lege, François Carlo Antommarchi, ledet obduksjonen som slo fast at dødsårsaken var kreft i magesekken. Antommarchi signerte imidlertid ikke den offisielle rapporten. Napoleons far hadde dødd av magekreft, skjønt det var tilsynelatende ukjent på den tiden da obduksjonen ble utført. Antommarchi fant bevis på kronisk sår i magen, og det var den mest passende forklaringen for britene ettersom de ville unngå kritikk over deres behandling av keiseren.
I 1955 ble dagbøkene over Napoleons pleie utgitt. Beskrivelser av Napoleon i månedene før hans død fikk Sten Forshufvud til å fremme andre årsaker til hans død, inkludert bevisst forgiftning ved arsenikk, i en artikkel i vitenskapstidsskriftet Nature i 1961. Arsenikk ble benyttet som en gift i den aktuelle perioden ettersom det ikke var mulig å etterspore om det ble gitt over et lengre tidsrom. Forshufvud, sammen med Ben Weider, bemerket i en bok fra 1978 at keiserens legeme var funnet i bemerkelsesverdig god tilstand da det ble flyttet i 1840.
Arsenikk har en sterk bevarende effekt, og derfor støttet dette hypotesen om forgiftning. Forshufvud og Weider observerte at Napoleon hadde forsøkt å slukke en unormal tørst ved drikke store mengder med orgeat (en søt sirup framstilt av blant annet mandel og sukker) som inneholdt forbindelser av cyanid som smakstilsetning.
De opprettholdt at det kaliumtartrat som ble benyttet i hans behandling forhindret at maven fordrev disse sammensetningene og at tørst var et symptom på forgiftning. Deres hypotese var at kalomel (en kvikksølvklorid) som ble gitt til Napoleon ble en overdose som drepte ham og etterlot betydelige vevskader. En artikkel fra 2007 hevdet at denne formen for arsenikk som ble funnet i Napoleons hårrøtter var av en mineralsk type, den mest giftige, og i henhold til teksologen Patrick Kintz, støttet dette konklusjonen om at hans død var mord.
Tapetet som ble brukt i Longwood inneholdt store nivåer av arsenikk som var benyttet som fargestoff av britiske fabrikanter. Limet, som var uskyldig i et kjølig britisk miljø, kan ha fått mugg i et langt mer fuktig klima og avgitt giftig arsingass. Denne teorien har dog blitt utelukket da den ikke forklarer oppsugingsmønstre av arsenikk funnet i andre analyser.
Det har vært moderne analyser som har støttet den opprinnelige obduksjonen. Forskere har analysert prøver av Napoleons hår fra hele hans liv, og fra hans familie og andre samtidige. Forskningen som ble utgitt i 2008, viste at alle prøvene hadde høye nivåer av arsenikk, rundt regnet 100 ganger høyere enn nåværende gjennomsnitt. I henhold til disse forskerne var Napoleons legeme allerede meget kontaminert med arsenikk som gutt, og den høye konsentrasjonen av arsenikk som ble avdekket i hans hår hadde ikke sin årsak i bevist forgiftning. Folk var jevnt utsatt for arsenikk fra lim og fargestoffer hele deres liv. Forskning publisert i 2007 og 2008 har avvist bevisene på arsenikkforgiftning, og bekreftet bevis på kronisk magesår og gastrisk kreft som årsaken for hans død.
Napoléon som samfunnsreformator
I sine år ved makten fikk Napoléon planlagt og igangsatt en rekke reformer innen lovgivning, statsorganisering og offentlige velferdsordninger, og i tillegg en mengde byggeprosjekter. Dette gjaldt ikke bare for Frankrike, men også de land og folk som etter hvert kom under fransk kontroll. I ungdommen var Napoléon spesielt opptatt av Rousseau og Montesquieu. Hans politikk var tildels influert av deres tanker, han hadde sympati for idéene som ledet til revolusjonen i 1789. Napoléon var imidlertid skeptisk til tankene om en fullstendig demokratisering av statsmakten. Hans ideal var en hierarkisk samfunnsmodell, med et kompetent forvaltningsapparat styrt av én sterk og dyktig leder på toppen. Han innså likefullt at en statsmakt kun kan overleve i lengden hvis den har folkets sympati. Det grunnleggende prinsippet for Napoléons makt og styre kan derfor beskrives som autoritet ovenfra basert på tillit nedenfra.
Statsapparat og innenrikspolitikk
Under Napoléon ble Frankrikes offentlige forvaltningssystem modernisert og sterkt sentralisert. Landet ble oppdelt i departementer (fylker). Det ble etablert en ny stilling kalt prefekt. Dette var en representant for statsmakten i hvert departement. Prefektene rådde over et generalråd; en forsamling ansvarlig for departementets budsjett, og dessuten et administrasjonsråd med 3 til 5 medlemmer. Prefektenes oppgave var å følge opp lovgivningen fra sentralmakten og å sørge for at statens lover og direktiver ble fulgt opp overalt i samfunnet. Prefektene rapporterte til Napoléon om stemningen i departementet og ute blant folk. Napoléon utnevnte selv prefektene, som ikke måtte være fra de områdene de skulle virke i. Dette for å hindre korrupsjon og forutinntatthet. I kommunene ble det innført et tilsvarende forvaltningssystem.
Det fremheves ofte av Napoléons kritikere at han avslørte sine despotiske trekk ved at han begrenset trykkefrihet og møtefrihet, samt bygget opp et effektivt politi- og spionvesen for å beskytte sitt regime. Selv om dette langt på vei medfører riktighet, må det understrekes at de landene som kjempet mot Napoléon benyttet seg av minst like harde metoder. Datidens Østerrike, Preussen, Russland og Storbritannia var alle det man i våre dager ville karakterisere som politistater, hvor myndighetene styrte diktatorisk og ikke nølte med å knuse enhver politisk og sosial motstand med vold.
Selv om han styrte diktatorisk, skilte Napoléon seg fra samtidens andre statsoverhoder ved at han forstod nytten han og Frankrike ville ha av å tilstrebe fred, stabilitet og indre harmoni. Han innså at den mest effektive måten å gjøre dette på ikke alene gikk gjennom voldsbruk mot fiender, men fortrinnsvis ved reformer som kunne endre folks mentalitet og emosjonelle innstilling til hans regime. Napoléon åpnet derfor for religionsfrihet, og sluttet følgelig fred med katolikkene og Paven med konkordatet av 1801. Dette bidrog sterkt til å få en slutt på geriljaen i Vest-Frankrike, og det innvarslet Napoléons amnesti i 1802 som tillot alle landsforviste, og emigrerte politiske flyktninger i utlandet å vende hjem til Frankrike uten frykt for represalier. Forutsetningen var at de lovte Napoléons regime troskap og sluttet å bekjempe det. For en angrende synder fantes det hos Napoléon nesten alltid tilgivelse. Han var åpen for å hente sine medarbeidere fra hvor som helst, enten de før hadde vært rojalister eller hebertister, eller var av rik eller fattig slekt. Det eneste kravet han stilte til dem var at de var lojale og dyktige. På denne måten dukket det etter hvert opp mange kjente navn fra revolusjonene i 1789 og 1793 i de sentrale styringsorganene, og blant de 83 prefektene som ble utnevnt i 1800. Denne politikken bidrog sterkt til å pulverisere mye av den franske opposisjonen som i utgangspunktet fantes mot Napoléon.
Lovgivning (Code Napoléon)
Da Napoléon kom til makten hadde ikke Frankrike noe enhetlig samlet lovverk, men isteden et utall selvstendige spesialdomstoler som dømte ut ifra 360 forskjellige lovbøker. Siden 1789 var det blitt utferdiget over 14,000 nye, tildels motstridende dekreter. I Sør-Frankrike gjaldt romerrett, i nord sedvanerett. Napoléon gav to eksperter oppgaven å utarbeide et nytt sivilrettslig lovverk som skulle gjelde hele landet. Han gransket resultatet nøye paragraf for paragraf, og ledet selv nesten halvparten av de drøyt hundre møtene som ledet frem til det endelige lovverket i 1804. Lovene ble gitt en moderne, lett forståelig språkdrakt. Lovene, som den dag i dag bærer navnet Code Napoléon, var inspirert av menneskerettighetserklæringen fra 1789, og inneholdt de juridiske rammene for økonomisk og samfunnsmessig virksomhet, avtalerett, personlig frihet, ekteskapsinngåelse og skilsmisse, familierett, og lov om arv. Avskaffelsen av rojalistenes føydale privilegiesamfunn ble fastslått en gang for alle.
Privat eiendomsrett som et ukrenkelig prinsipp stod helt sentralt. Det samme gjorde religionsfrihet. Alle sønner fikk heretter lik arverett. Med enkelte begrensninger, blant annet ved at gifte kvinner ikke på egen hånd kunne inngå rettsgyldige avtaler, var nå lovene de samme for alle borgere. Riktignok ble ikke fransk adel helt avskaffet; i 1802 opprettet Napoléon ordenen Æreslegionen for borgere som hadde ytt en spesielt fortjenestefull innsats, og den keiserlige adel ble opprettet fra 1808 (generaler, marskalker og høyere embetsmenn kunne utnevnes til hertuger, baroner og grever). Men også for denne nye adelen gjaldt Code Napoléon, medlemmene hadde ikke egne rettslige privilegier slik adelen før 1789 hadde hatt.
Økonomiske reformer
En viktig årsak til revolusjonen i 1789 hadde vært en feilslått økonomisk politikk som hadde gjort Frankrike nærmest bankerott. For å unngå at noe lignende skulle gjenta seg, gjaldt det å skape et fast grunnlag for økonomisk stabilitet og forutsigbarhet. Noe av det første Napoléon gjorde da han kom til makten var å effektivisere skattesystemet. I stedet for å øke inntektsskatten, fikk han innført avgifter på vin, spillekort, salt, vogner og tobakk. Salget av sistnevnte ble underlagt statsmonopol, og den dag i dag kan man i Frankrike bare få kjøpt tobakk i forretninger med spesiell bevilling. I 1800 etablerte man den franske statsbanken, Banque de France, som fikk monopol på å utstede gangbare penger. Banken sørget for at revolusjonsårenes verdiløse papirvaluta ble inndratt og erstattet med gull- og sølvmynter. Napoléon påla personlig alle ministerier og statlige etater å holde budsjettene. Med sin sans for matematikk og tall gransket han på egen hånd departementenes regnskaper og påpekte nådeløst alle feil han fant. Frankrikes handelspolitikk under Napoléon var preget av en sterk grad av proteksjonisme overfor utlandet, men innenlands var holdningen mer Laissez faire. Nasjonalbankens faste finans- og pengepolitikk gjorde hverdagen mer forutsigbar for investorer og vanlige borgere. Dette bidrog til at både den private og offentlige økonomien kom på fote igjen. Den tidligere så forhatte ordningen med at privatpersoner kunne bli pålagt tvangslån til staten, ble avskaffet. Organiseringen av en mer effektiv statsadministrasjon sørget for en jevnere skatteinngang. Napoléon fikk stablet på bena Frankrikes første statistiske sentralbyrå, som i 1805 kunne rapportere at produkter som smør, ost og matolje, som før var blitt importert, nå ble eksportert. Eksporten av silkestoffer steg fra 26 millioner franc årlig til 64 millioner franc i 1812. Før revolusjonen i 1789 var det blitt importert bomull for 24 millioner, nå ble det eksportert bomull for 17 millioner. I 1802 arrangertes den første franske og internasjonale industriutstilling i Paris, og samme år påbegyntes byggingen av en ny børsbygning.
Napoleon satte også igang et storstilt arbeid med registrering og kartlegging av eiendommer og eiendomsgrenser, kalt «le Cadastre Napoleonic», noe som også senere ble et mønster for andre land i Europa.
Utdanningssystemet
Napoléon var preget av å være oppvokst i opplysningstiden. Helt fra barnsben av hadde han en enorm kunnskapstørst, og ble tidlig fortrolig med de klassiske verkene og de store tenkerne. Han var lidenskapelig opptatt av geografi, matematikk og historie. Napoléon hadde derfor fra første stund ved makten en klar oppfatning av at kunnskap og fornuftstenkning er nøkler til menneskelig velstand. Imidlertid hadde han et elitistisk syn på karriere og personlig utvikling. Hans filosofi var at et samfunns optimale velstand avhenger av at det klarer å plukke ut og forme fremtidens enere, uansett hvilket sosialt skikt de måtte komme fra. Napoléon sørget derfor for å virkeliggjøre sin idé om egne eliteskoler for spesielt evnerike elever. For å klare dette måtte han reorganisere det franske skolesystemet. Revolusjonsårene hadde ødelagt landets utdanningssystem, mange skoler var stengt. Under Napoléon kom universitetene i gang igjen, skoler ble gjenåpnet og nye kom til. Styringen av grunnskolene overlot han til kommunene, kirken og private aktører. Han grunnla lycéene som var videregående skoler der elevene skulle undervises i latin og matematikk, i tillegg til religion to timer i uken. Filosofi, med vekt på Descartes og Locke, ble obligatorisk. Slik er det fremdeles i Frankrike, uansett utdanningslinje. Det ble etablert nye, prestisjefulle høyskoler for jus og administrasjon; ’’École normale supérieur’’. Alle de statlige skolene skulle være gratis eller ikke koste mer enn at selv de fattigste barna kunne få god utdannelse. De skulle i prinsippet være åpne for alle, men bare de dyktigste elevene fikk slippe inn på høyskolene. Napoléon reformerte den franske krigsskolen ved å avskaffe det franske eneveldets tidligere tradisjon med at kun medlemmer av adelen og velstående familier hadde forrang til spesielle titler og utdanninger.
Sosialpolitikk
Foruten å legge til rette for at selv de fattigste kunne komme seg frem ved å få gratis høyere utdannelse, stimulerte Napoléon vanlige folks sosiale velferd på flere områder. Dette forklarer hvorfor han helt til det siste hadde bred oppslutning blant Frankrikes fattigste. Av eksempler på hans sosialpolitikk må særlig nevnes statssubsidieringen av brødprisene. Han overvåket selv den daglige utviklingen i brødprisene og grep inn straks han merket at prisene begynte å stige. Dette forhindret at vanlige folk risikerte å sulte selv i tider med tilløp til inflasjon og uro. Han fikk satt i gang massevaksinering mot kopper, og bygging av flere offentlige sykehus og barnehjem. Enker til falne soldater fikk rett på gunstige pensjonsordninger. I Code Napoléon kom det inn en bestemmelse som påla alle foreldre en plikt til å forsørge de av sine barn som ikke kunne forsørge seg selv, også etter at barna var blitt voksne.
Infrastruktur og kommunikasjon
Napoléon arbeidet bevisst med å gjøre Paris til en vakker by. Han sørget for å få laget bredere gater med fortau, bygde ut gatebelysningen og igangsatte oppførelsen av et utall monumentale praktbygg. Rue de Rivoli, triumfbuen ved Louvre og Champs-Élysées skyldes Napoléons innflytelse. Han fikk ombygget det gamle kongeslottet Louvre til verdens kanskje største og fineste kunstmuseum, og fylte det med mengder av malerier og kunstgjenstander som de franske hærene brakte hjem til Frankrike som krigsbytte. Da Paris fikk sin første jernbanebro, ’’Pont des Arts’’, krevde Napoléon at den ble bygget i jern. Han gav byen sitt første profesjonelle brannkorps og fikk anlagt en seks mil lang kanal for å forsyne Paris med drikkevann.
Napoleons kvinner og ekteskap
Ekteskap: Napoleon var gift to ganger.
Andre kvinneforbindelser førte til i det minste to uekte barn, som begge fikk sine egne etterkommere:
Annen informasjon peker mot at han fikk barn med flere andre kvinner:
Skalden Skurres historier
Boken ble originalt bare produsert i syv eksemplarer, hvert av disse håndskrevet og illustrert av J.K. Rowling. Én av dem ble solgt for 50 000 £ på auksjon i 2007: hvoretter den ble kjøpt av Amazon.com for 1,95 millioner £. Pengene fra auksjonen ble donert til The Children's Voice veldedighetskampanje. Boken ble siden trykt i en vanlig utgave og en samler-utgave (som kostet 100 US dollar i USA) og ble utgitt den 4. desember 2008. Inntektene fra disse bøkene går til Children's High Level Group.
Trollmannen og Hoppegryta
Men sønnen velger umiddelbart å lukke døren for hver eneste person som ber om hans hjelp. Men hver gang han nekter å hjelpe noen, utvikler gryta hans de samme symptomene som de menneskene som hadde bedt ham om hjelp. Gryta begynner å forstyrre sønnen, og hindrer livet og søvnen hans. Dette fortsetter helt til sønnen endelig gir opp, og han begynner å gi hjelp til alle de andre innbyggerne. Etter hvert som sønnen gjør dette, fjernes grytens plager en etter en, og sønnens prøvelser ender når tøffelen han mottok fra faren, faller ut av gryta. Han setter tøffelen på gryta, og de to går sammen ut i solnedgangen.
Fontenen for fryd og fremgang
På vei til fontenen møter de forskjellige utfordringer. Den første prøven involverer en gigantisk orm som krever bevis på deres smerte. Den andre prøven, en veldig lang og bratt skråning, hvor de må vise frukten av deres arbeid. Den tredje utfordringen, å krysse en stri elv, krever at de betaler med skatten fra deres fortid. Fremme ved fontenen kollapser Asha av utmattelse. For å redde henne, brygger Altheda raskt en oppkvikkende drikke - som også kurerer Asha for sykdommen hennes, og hun behøver derfor ikke fontenen lenger. Altheda innser at ferdighetene hennes er et middel til å tjene penger, så hun trenger heller ikke fontenen lenger. Amata innser at hennes elsker egentlig var grusom og falsk, og hun behøver heller ikke fontenen. Derfor får Sir Luckless muligheten til å bade der.
Heksemesteren med hår-hjertet
Historien handler om en ung og kjekk kriger som bestemmer seg for å aldri bli forelsket, så han bruker sine magiske krefter for å forhindre seg selv fra å bli forelsket. Men en dag overhører han imidlertid ett par tjenere som hvisker om at krigeren ikke klarer å finne seg noen kjæreste eller kone, og hva som kan være galt med ham. Så mannen bestemmer seg for å finne en veldig talentfull, rik og vakker heks og gifte seg med henne for å få alles misunnelse.
Mannen møter en slik vakker kvinne allerede en dag senere. Kvinnen deltar ved en middag ved det enorme slottet hans. I løpet av sammenkomsten viser mannen henne hans eget bankende hårete hjerte som han mange år tidligere hadde fjernet fra kroppen sin for å holde trygg i en kiste i fangehullet hans. Heksen ber mannen om å plassere hjertet tilbake i hans egen kropp. Imidlertid har hjertet hans koblet fra kroppen hans i så mange år, og mannen må derfor skaffe seg et annet menneskelig hjerte i steden. Han forsøker derfor å få tak i heksens hjerte, for å bytte med sitt eget hjerte.
Klumpedumpe og kaklestubben
Denne historien handler om en konge som ønsker å beholde all magi selv. For å gjøre dette må han løse to problemer: Han må arrestere og fengsle alle trollmenn og hekser i hele kongeriket, og han må lære magi selv. Han oppretter derfor en «Brigade of Witch Hunters», og etterlyser en instruktør i magi. Men bare en listig sjarlatan uten fnugg av magi kommer til slottet. Sjarlatanen viser noen få enkle triks for å overbevise kongen om at han kan magi, før han begynner å be om verdisaker og penger før han kan fortsette undervisningen. Imidlertid ler Babbitty, kongens vaskekone, av kongen når han forsøker å gjennomføre magi med en vanlig kvist.
Dette får kongen til å kreve at sjarlatanen blir med ham i en offentlig demonstrasjon av magi, og advarer om at sjarlatanen kommer til å bli halshugget hvis noen ler mer av kongen. Sjaratanen blir deretter vitne til at Babbitty utfører magi i huset hennes. Han truer med å avsløre hennes magi, med mindre hun hjelper ham. I løpet av forestillingen blir kongen bedt om å bringe en død hund tilbake til livet. Fordi Babbitty ikke kan bruke magi for å gjenopprette de døde, tror publikum at kongen ikke kan magi i det hele tatt. Sjarlatanen forsøker deretter å avsløre Babbitty, og anklager henne for å ha hindret kongens magi.
Historien om de tre brødrene
Denne historien handler om tre brødre som reiser sammen, og må forsøke å krysse en voldsom elv. De lager en magisk bro over elven. Men når de krysser elven møter de en personifiseringen av Døden, som er sint fordi han mistet tre potensielle ofre i elven. Døden gir derfor hver av brødrene et ønske, som belønning. Den eldste broren ber om en uslåelig tryllestav som kan vinne enhver duell for tryllestavens eier. Den andre broren ber om muligheten til å gjenoppreise andre døde som tidligere har dødd, så Døden gir ham oppstandelsessteinen.
Den yngste broren stoler ikke på Døden, og ber om en metode for å hindre døden fra å følge etter ham. Så Døden gir ham motvillig sin egen usynlighetskappe. Etterpå går brødrene hver sin vei. Den eldste broren løser en tidligere konflikt mot en fiende, ved å bruke tryllestaven til å drepe mannen som han kranglet med. Senere skryter han av tryllestavens utrolige kraft, som ender med at noen andre dreper ham for å stjele den mektige tryllestaven fra ham.
I mellomtiden løser den mellomste broren et tidligere dødsfall, ved å bruke steinen for å bringe kvinnen som han ønsket å bli gift med tilbake til livet. Men dette fungerer ikke som broren ønsket, og broren ender snart med å begå selvmord. Døden klarer aldri å finne den yngste broren uansett hvor mye han lever, fordi broren klarer å holde seg skjult ved hjelp av usynlighetskappen. Mange år senere velger broren å fjerne usynlighetskappen frivillig, og gir den til sønnen sin. Fornøyd med det lange livet han har levd, hilser han på Døden som en gammel venn og likemann.
Mireia Belmonte
Mireia Belmonte García (10. november 1990 i Badalona i Barcelona i Spania) er en spansk svømmer som konkurrerer i disiplinene medley, fristil og butterfly. I 2006 vant hun ungdoms-VM i svømming i 400 m fri og 400 m medley og ungdoms-EM i 200 m fri og 400 m medley. Hun endte på andreplass i 400 m medley i Europeisk kortbanemesterskap i svømming 2007 med tiden 4:31.06, like bak italienske Alessia Filippi.
21. mars 2008, under EM i svømming langbane i Eindhoven i Nederland, vant Belmonte damenes 200 m individuelle medley, og slo samtidig EM-rekorden med tiden 2:11.16. I tillegg oppnådde hun 8.-plass på 400 m individuelle medley.
Under Sommer-OL 2012 i London vant Mireia Belmonte sølv på 200 meter butterfly.
Belmonte er medlem av klubben CN Hospitalet.
US Open Championship
US Open Championship er en turnering i golf arrangert av United States Golf Association hvert år i juni. Den utgjør en av de fire store turneringene for herrer og har offisiell status både på PGA-touren og Europatouren. US Open avholdes på forskjellige baner og legges ofte opp slik at det blir få lave scorer og at presise utslag belønnes.
Historie
US Open ble arrangert for første gang 4. oktober 1895 på en nihullsbane på Newport Golf Club i Rhode Island. Turneringen gikk over 36 hull på kun én dag. Ti profesjonelle spillere og én amatør deltok. (Til sammenligning var det i 2005 så mange som 9 048 spillere som deltok i turneringen (inkludert kvalifiseringen).) Vinneren ble den 21 år gamle engelskmannen Horace Rawlins som hadde ankommet USA i januar samme år for å arbeide ved vertsklubben. Han mottok 150 dollar fra en premiepott på 325 dollar, samt en gullmedalje til en verdi av 50 dollar og, på vegne av klubben, en pokal som ble utdelt av USGA.
Massakren på Winged Foot
US Open i 1974 er i golfhistorien kjent som «Massakren på Winged Foot». Historien om dette mesterskapet begynner egentlig året før, i US Open på Oakmont Country Club i 1973. Dette året satte Johnny Miller turneringsrekord da han vant mesterskapet med en sisterunde på 63 slag – en rekord som ennå ikke er slått i US Open eller noen annen major-turnering.
Et år senere samlet golfeliten seg til US Open 1974 på Winged Foot Golf Club i New York. Miller var fortsatt sportens beste spiller og hadde allerede vunnet fem turneringer så langt i sesongen. Gary Player hadde vunnet The Masters for annen gang, med Dave Stockton og regjerende British Open-mester Tom Weiskopf to slag bak. Forventningene til lav score og nye rekorder i årets andre major var skyhøye. Men Winged Foot viste seg å være brutal, og forventningene forsvant fort da mesterskapet begynte. Etter to dager gikk cutten på +13 og fire spillere delte ledelsen på +3. Da sisterunden var over sto Hale Irwin igjen som vinneren, etter fire bogeys på siste ni og en score på +7.
For publikum var det et sjokk å se golfsportens elite bli ydmyket på Winged Foot, spesielt fordi forventningene var så høye. Blant episodene som aldri vil glemmes er Jack Nicklaus som puttet ut av greenen på første hull, en tilskuer som kjørte en bil over samme green før annen runde og uten å gjøre synlig skade, og en tilskuer som mistet tennene da han ble truffet av en ball.
Rekorder
Den yngste spilleren som noen gang har deltatt i turneringen er Tyrell Garth, som var 14 år i 1941. Den yngste til å vinne er John J. McDermott, som i 1911 vant i en alder av 19 år, 10 måneder og 14 dager. Den eldste var Hale Irwin, som var 45 år og 15 dager da han vant i 1990. Raymond Floyd og Ted Ray var begge 43 år gamle da de vant i henholdsvis 1986 og 1920.
Selv om dette er en åpen turnering, noe som innebærer at også amatører kan delta, har det bare hendt åtte ganger at en amatør har vunnet. Robert Tyre Jones jr. har stått for fire av disse seirene (1923, 1926, 1929, 1930), og av de fire andre amatørene som har vunnet var det Johnny Goodman som vant sist gang dette skjedde, i 1933.
I tillegg til Robert Tyre Jones jr. er det tre andre spillere som har vunnet turneringen fire ganger: Willie Anderson (1901, 1903, 1904, 1905), Ben Hogan (1948, 1950, 1951, 1953) og Jack Nicklaus (1962, 1967, 1972, 1980). Tyre Jones jr. er i tillegg blitt nummer to fire ganger, og han ble blant de fem beste hele seks år på rad, fra 1921 til 1926.
Tiger Woods er det eneste som har vunnet både US Junior Amateur (1991–1993), US Amateur (1994–1996) og US Open (2000, 2002 og 2008).
Kvalifisering
Mesterskapet er åpent for profesjonelle spillere, samt amatører som har en oppdatert USGA handicapindeks på maks 1,4. Feltet består av 156 spillere. Spillere får plass i turneringen gjennom direktekvalifisering eller gjennom kvalifiseringsspill.
Spillere som ikke er direktekvalifisert må delta i kvalifiseringsspill, som går over to deler. Først er det lokal kvalifisering, som spilles over 18 hull på mer enn 100 forskjellige baner i USA. Mange ledende spillere er fritatt for denne delen, og går direkte til del 2 sammen med de som kvalifiserer seg fra del 1. Den andre delen av kvalifiseringsprosessen spilles over 36 hull på flere baner i USA, samt en i Europa og en i Japan.
Gråsteinbit
Gråsteinbit (Anarhichas lupus) er den største arten av gruppen steinbiter.
Tennene skiller den fra andre steinbitarter. Begge kjevene er utstyrt med sterke kjegleformete fortenner, to rader med store ruglete jeksler på sidene, og to rekker med lignende jeksler i midten av ganen. Disse tennene bruker steinbiten til å knuse de harde ryggskjoldene og skjellene til krepsdyr og bløtdyr som den før seg på. Den liker å gjemme seg blant steiner, og det ligger ofte skallrester fra bytte strødd rundt.
Dykkere som møter på den under vann rapporterer at den er temmelig harmløs i møte med mennesker. Men fiskere som drar den opp i båten må passe seg ettersom den blir ganske aggressiv og biter seg fast i det den skulle finne.
Den 27. juni 2007 ble det fanget en gråsteinbit på 22,84 kg med stang ved Hasvik i Finnmark
Magnus Hjulstad
Magnus Sjønnesen Hjulstad (født 15. mars 1984) er en norsk tidligere fotballspiller.
Hjulstad er målmann, og har tidligere spilt for Klemetsrud, Nordstrand, Vålerenga, Drøbak/Frogn, Fredrikstad, Strømsgodset, Lørenskog, Sarpsborg 08, Bærum og Hønefoss.
Hans (navn)
Hans er en kortform av mannsnavnet Johannes, som er en latinsk form av det greske Ioánnes, som igjen er avledet av det hebraiske navnet Johanan. Betydningen er «Gud er nådig».
Utbredelse
Hans var i bruk i Norge i middelalderen, men var ikke blant de aller mest brukte navnene. Over 30 forskjellige personer med navnet er nevnt i Regesta Norvegica. Hans har vært et vanlig navn i Norge fra 1600-tallet og ut 1900-tallet.
I Sverige var Hans mest brukt fra 1920-årene og fram til 1970-årene.
I Danmark var Hans et svært populært navn på guttebarn født på første halvdel av 1900-tallet.
I Tyskland var Hans, sammen med andre former av navnet, det vanligste mannsnavnet i senmiddelalderen. Hans var også et av de mest populære navnene på nyfødte i alle år fra slutten av 1800-tallet og fram til ca. 1960, men har siden falt raskt i popularitet.
Hans er i dag det mest brukte fornavnet på Grønland og Færøyene. Navnet er også svært vanlig i Sveits, Tyskland, Danmark, Sverige og Norge.
Hans er oftest brukt i kombinasjon med andre fornavn. De vanligste sammensetningene er:
Vetenløpet
Løpet ble første gang arrangert i 2005 og har blitt en stor suksess. Løypen starter på Grotlesanden går via Grolsdalen opp til Vetenplatået hvor det er målgang på drøyt 500 meter over havet. Løypa er 4,6 km lang.
Vetenløpet er Norges vestligste motbakkeløp.
Kinesisk Taipei under Sommer-OL 1996
Kinesisk Taipei under Sommer-OL 1996. Syttifire sportsutøvere fra Taiwan deltok i fjorten sporter under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Det var fjerde gangen sportsutøvere fra Taiwan konkurrerte for Kinesisk Taipei under et sommer-OL. De vant en sølvmedalje og kom på delt 61.-plass på medaljestatistikken. Skytteren Tu Tsai-Hsing var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Namibia under Sommer-OL 2000
Namibia under Sommer-OL 2000. Elleve sportsutøvere, ni menn og to kvinner fra Namibia deltok i seks sporter, friidrett, boxing, skyting, svømming, sykling og turn under Sommer-OL 2000 i Sydney. Det var tredje gangen som Namibia deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medalje.
Juliane Rasmussen
Juliane Elander Rasmussen (født 17. februar 1979 i Odder) er en dansk roer. Hun veier 61 kilo, og deltar dermed i lettvektsklassen. Hun representerer Odder Roklub.
Hun endte på en tiendeplass i Sommer-OL 2004 i Athen. I kvalifikasjonen for roing under Sommer-OL 2008 (lettvekt, dobbeltsculler) i Beijing, lå Rasmussen og hennes makker Katrin Olsen lenge an til å komme på en tredjeplass etter Japan, men endte på en andreplass, og var dermed klar for semifinalen. De røk imidlertid ut i semifinalen, hvor de kom på en fjerdeplass, da man må være blant de tre beste for å gå til finalen. Under Sommer-OL 2012 i London kvalifiserte Rasmussen og hennes makker Anne Lolk Thomsen seg til finalen, hvor de endte på fjerdeplass.
Hun er gift med roeren Mads Rasmussen og bor i København.
Barbados under Sommer-OL 1988
Barbados under Sommer-OL 1988. Sytten sportsutøvere, seksten menn og en kvinne fra Barbados deltok i sju sporter under Sommer-OL 1988 i Seoul. De vant ikke noen medaljer.
Fyrstinnen av Asturias’ pris for internasjonalt samarbeid
Fyrstinnen av Asturias' pris for internasjonalt samarbeid (spansk: Premio Princesa de Asturias de Cooperación Internacional) er en pris, som siden 1981 årlig tildeles for innsats for fremme av internasjonalt samarbeid. Den er en del av en Fyrstinnen av Asturias-prisene. De deles ut årlig i Oviedo.
Prisen ble etablert i 1981 av Fundación Princesa de Asturias og har navn etter tittelen til Spanias kronprinsesse. Den var først kjent som Fyrsten av Asturias-prisen, men etter at Felipe i 2014 ble konge og datteren Leonor ble kronprinsesse med tittelen fyrstinne av Asturias, skiftet navnet til Fyrstinnen av Asturias-prisen. Stiftelsen endret samtidig navn til Fundación Princesa de Asturias.
Prisen består av en skulptur laget av kunstneren Joan Miró og et pengebeløp på 50,000 euro.
Eksterne lenker
Prince of Asturias Awards
Håvard Lothe
Håvard Lothe Lauritsen (født 31. desember 1982) er en norsk musiker og frontfigur i Håvard Lothe Band som ga ut sitt første musikkalbum, Live In Concert i 2007.
Historie
Håvard Lothe kommer fra Florø. Etter fullført videregående skole flyttet han til Liverpool i England, for å studere musikk på Liverpool Institute for Performing Arts. I Håvard Lothes opphold i Liverpool fikk han gjort en liten intim konsert for Sir Paul McCartney etter at han snek seg inn til McCartney med gitaren sin og spurte om han kunne få lov til å spille noen låter for ham.
Etter tre år i Liverpool flyttet Håvard til Bergen, og signerte platekontrakt med plateselskapet Reel Noise. I slutten av oktober 2006 var han med på NRKs store lørdags satsing, Kjempesjansen, der han fikk nest mest stemmer fra innringerne. Elisabeth Moberg fra Kvinner på randen gjorde også en duett med Håvard i forbindelse med en veldedighetskonsert i mars 2007.
Debutalbumet «Live in Concert» ble sluppet 3. september 2007.
Håvard stiftet band høsten 2007, og det var med dette bandet han gav ut sitt andre album, «Dorian Grey» 31. august 2009. Før lanseringsturneen i Norge var Håvard og bandet i Kina og spilte for 40,000 mennesker under 11th Asia Arts Festival.
Singelen «Oceans Between» fra «Dorian Grey» har vunnet flere priser, bl.a. Luttprisen 2009 - Årets artist i Sogn og Fjordane og Fylkestoppen 2009 i Sogn og Fjordane.
Pyntesundbrua
Pyntesundbroen er en bro i Stavanger. Broen går mellom Engøy og Buøy og forbinder Hundvåg med fastlandet. Broen ble bygget i 1968-69. Før broen ble bygget ble folk transportert til og fra øyene med båt.
Fylkesvei 3524
Fylkesvei 3524 går mellom Staubø og Holmesund i Arendal kommune. Veien er 1,6 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 137 (Aust-Agder).
Tasketjern
Tasketjern (eller Tasketjenn) er to vann mellom Bjørkelangen og Setskog i Aurskog-Høland kommune i Viken. Ved Store Tasketjern ligger en naturlig ur med stup ned i vannet. Tasketjern har bestand av abbor og ørret.
HMS «Hunter»
HMS «Hunter» (H35) var en britisk jager (destroyer).
Byggingen begynte på verftet Swan Hunter & Wigham Richardson Limited i Wallsend-on-Tyne i England den 26. mars 1935, skipet ble sjøsatt den 25. februar 1936 og tatt i bruk av Royal Navy den 20. september 1936. Under den spanske borgerkrigen patruljerte hun den spanske kysten til hun gikk på en mine og ble stygt skadd. Ved utbruddet av annen verdenskrig var Hotspur stasjonert ved flåtebasen i Freetown, Sierra Leone. Hun patruljerte i Atlanterhavet fram til mars 1940, da hun gikk inn i 2nd Destroyer Flotilla i Home Fleet, med stasjon ved Scapa Flow.
HMS «Hunter» gikk tapt som følge av en kollisjon med HMS «Hotspur» under et angrep på tyske troppetransportskip under det første slaget om Narvik i Ofotfjorden 10. april 1940.
Vraket av HMS «Hunter» ble lokalisert av det norske marinefartøyet KNM «Tyr» den 5. mars 2008 etter å ha vært savnet i nesten 70 år. Funnstedet 7,5 nautiske mil vest for havna i Narvik blir nå betraktet som en krigsgrav.
Bollywood
thumb|Den indiske filmstjernen og supermodellen [[Shilpa Shetty (født 1975) har siden debuten i 1993 spilt i omkring 50 Bollywood-filmer.]] Bollywood er et folkelig navn på den hindispråklige, Mumbai-baserte filmindustrien i India. Navnet er en sammensetning av Hollywood + Bombay (det eldre navnet på Mumbai), og er en arvtaker fra begrepet Tollywood som fra 1930-tallet ble brukt om den Tollygunge-baserte filmindustrien i Vest-Bengal. Bollywood brukes noen ganger feilaktig om hele den indiske filmindustrien, men er i virkeligheten bare en del av den, selv om den er den definitivt største, og en av de største filmprodusentene i verden.
Melodrama, romantikk og mange innslag av sang og dans er viktige ingredienser i en gjennomsnittlig bollywoodfilm. Språket i filmene er vanligvis hindi, selv om engelskspråklige filmer og filmer som bruker begge språk har blitt vanligere. Filmene har et publikum over hele verden, særlig i den indiske diasporaen, men også i ikke-hindispråklige områder.
I Norge har festivalen BollywoodFest blitt arrangert hvert år siden 2001.
Gianduiotto
Gianduiotto er en sjokolade som blir produsert i Piemonte i Italia. Sjokoladens form ligner en båt som er snudd opp-ned, og hver sjokoladebit er pakket inn i sølv- eller gullpapir. Sjokoladen er laget av en blanding av sukker, kakao og en deig av hasselnøtter.
Skaperen av Gianduiotto skal ha vært Michele Prochet, som var den første som finmalte hasselnøttene til en deig før de ble blandet med sukker- og kakaoblandingen. Den offisielle «fødselen» til sjokoladen er satt til 1865.
Idéen med å blande hasselnøttbiter i «standardsjokolader» kom under Napoleons styre, da import av kakao fra Sør-Amerika ble ekstremt vanskelig. «Rå» kakao var veldig kostbart, noe som førte til at lokale sjokoladeprodusenter begynte å blande biter av ristede hasselnøtter i sjokoladen for å få den billigere. Hasselnøtter var lett å få tak i, siden de dyrkes lokalt i Piemonte.
Kirkelig Kulturverksted
Etter økonomiske problemer overtok Aschehoug forlag som eier i 1987. Kirkelig Kulturverksted (KKV) har per 2021 forestått 500 plateutgivelser innen folkemusikk, visesang, kirkemusikk, jazz, pop og world music samt i grensesnittene mellom disse genrene. KKV har etter hvert gjort det til et spesialområde å jobbe fram tverrkulturelle prosjekter, og etter utgivelsen Lullabies from the Axis of Evil (2004) har musikkens mulighet som brobygger på tvers av dagens politiske og religiøse konfliktlinjer kommet i selskapets fokus.
I 2005 ble KKV solgt til Kirkens Bymisjon (40 %), Opplysningsvesenets fond (40 %) og Erik Hillestad (20 %). Siden har også Vigmostad & Bjørke og Natergal AS kommet inn som eiere.
Kulturkirken Jakob i Oslo ble etablert i 2000 i Jakob kirke som ble stengt i 1985 som menighetskirke og sto tom til Kirkelig Kulturverksted overtok bygningen som permanent leietaker. I Kulturkirken driver KKV med konsertvirksomhet, teateroppsetninger, utstillinger og en egen fast ukentlig spesiallaget gudstjeneste, Jakobmessen, skrevet av Karoline Krüger (musikk) og Erik Hillestad (tekst).
Erik Hillestad har vært daglig leder siden starten med unntak av 2008, da administrasjonssjef (siden 1998) Ole Edvard Wold-Reitan midlertidig tok over med Hillestad som kunstnerisk leder.
Av andre som har vært toneangivende i selskapet er Berit Hunnestad (ansatt siden 1984) med ansvar for billedkunst og visuell profil, Hege Marit Folkestad, økonomiansvarlig siden 1999, Kristin Reitan, ansatt siden 2002 og administrasjonssjef fra 2009 til 2018.