cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sven Ivar Dysthe
Karriere
I tillegg har han tegnet en rekke andre produkter som skibindinger, trykkluftkompressor og lamper. I 2013 oppsummerte Nasjonalmusset han 60-årige virke i utstillingen DysteDesign - Swinging 60 og vandreutstillingen Dysthe Design, Vær så god sitt.
Utmerkelser
Dysthe ble i 2010 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for innsatsen hans som industridesignar.» I 1989 ble han hedret med Jacobprisen, Norges fremste utmerkelse for formgivende kunstnere. Han ble også flere ganger tildelt Norsk Designråds Merke for god design.
Gunn Berit Lunde Aarvik
Gunn Berit Lunde Aarvik hadde utdannelse fra Vatles Handelsskule i Voss og var administrasjonsleder ved Voss videregåande skule.
Straumsnes
Straumsnes kan vise til:
Bombarderfartøy
Bombarderfartøy er foreløpig uklar som definisjon på et fartøy som også på svensk kalles bombfartyg og på dansk bombardergalliot og på engelsk bomb vessel. Denne typen krigsskip har mange navn.
Bombarderfartøyet var en ny, dødelig oppfinnelse som dukket opp i 1681 i Frankrike, hvor et våpen med krum bane på granatene kunne monteres på et fartøy som kunne frakte det tyngste artilleriet mot forsvarsverk fra sjøsiden. Det var mulig å skyte bombegranater med en vekt på inntil 200 pund fra de sterkeste bombarderfartøyene som var i bruk helt frem til slutten av 1800-tallet, da mer langtrekkende sjøartilleri kom til, slik at man ikke behøvde å gå så nær strendene, der forsvarsverkene og byene lå.
Bombfartøyenes viktigste verdi i manges øyne var ikke som et bombardementsvåpen mot forsvarsverker, som til tider kan være ineffektiv, men som terrorvåpen. Eksempler på dette så man under angrepene på København i 1700, 1801 og 1807, selv om det grunne farvannet avverget det verste ved alle de tre bombardementene, slik at visse morterskyts blir satt på land. Med deres granater og bomber, som kunne forårsake enorme ødeleggelser på en by, ble de tatt i bruk som terrorvåpen av franskmennene i Ludvig XIVs periode.
Ludvig XIVs bombarderfartøyer
Den 21. juli 1682 kom en fransk flåte til Alger på den algeriske kysten for å få en slutt på sjørøvervirksomhet fra denne byen. Med seg hadde kommandanten Abraham Duquesne fem småfartøyer som på fransk ble kalt galiotes à bombes. Operasjonen mot Alger var ikke effektiv på grunn av været og fordi man bare kunne komme nær nok om natten, men i de to siste bombardementene den 20-21. august og 4-5. september forårsaket de store skader. Blant annet ble byens store moské ødelagt. Franskmennene måtte gjøre retrett, men kom tilbake i juni 1683, denne gang med mer erfarent mannskap og med to ekstra bombarderfartøyer. Duquesne holdt byen under bombardement en kort periode og fikk tvunget fram innrømmelser.
I 1685 ble flere bombarderfartøyer tatt i bruk av franskmennene mot Tripoli, der de på få dager avfyrte over 500 granater og fikk ødelagt store deler av byen. Over 300 ble drept. Kort tid etter gikk byen Tripoli med på løslatelse av kristne slaver og erstatning på over en halv million livres i penger. Rykter om dette fikk Tunis til å gi seg svært raskt.
I 1680-årene hadde Genova gått over til Spania i strid med franske ønsker, og byen tilbød spanjolene en base i det nordvestlige Italia. Dette fikk Ludvig XIV, som allerede hadde opparbeidet seg et hat mot republikker, til å reagere ved å beordre Duquesne om å angripe byen, enda det var ikke krig. Den 17. mai 1684 kom flåten på 14 krigsskip, 20 galeier og 10 bombarderfartøyer til byen. Der forlangte de å få de spanske galeiene som hadde kommet dit for reparasjon. Dette kunne ikke genoveserne gå med på, og de tok opp kampen.
I perioden 17. til 28. mai 1684 ble 13 300 bomber skutt inn i byen, som raskt ble satt i brann. Mer enn to tredjedeler av byen ble ødelagt. Ingen visste hvor mange som omkom under et av de verste tilfellene av bombardement for terrorformål på 1600-tallet.
Bombarderfartøyer i Nord-Europa
Bombarderfartøyene kom til Nord-Europa under Gyldenløvefeiden, noe som kan tyde på at disse fartøyer hadde nederlandsk opprinnelse fra 1670-årene, som det påstås enkelte steder. Deretter ble bombarderfartøyene et spesialisert og ganske kostbart våpen som sjelden ble tatt i bruk. Der blir morterskyts av og til satt på prammer eller flate fartøyer som blir kalt stykkpram.
Tordenskjold hadde et bombarderfartøy med seg da han angrep Marstrand i 1719. Dette fartøyet var også i bruk mot forsvarsverker utenfor Göteborg. Han hadde en del svenske skip på samvittigheten, og fra raidet inn i Göteborg i 1719 ble bombardergallioten St. Johannes brent og ødelagt av hans menn.
Men det var ellers bare København som opplevde å bli angrepet med bombarderfartøyer tre ganger i 1700, 1801 og 1807. Der viste det seg at disse fartøyene stakk for dyp til å kunne komme nærmere og at de sterke forsvarsverkene mot sjøsiden holdt dem for langt unna. Bare én gang ble bombekasterne som var tatt fra bombarderfartøyer på landsiden, tatt i bruk med effektivitet under angrepet på København i 1807.
Kilder
Per Eilstrup, Tordenskiold -Petter Wessel og hans tid utgitt av Det nye forlaget. Årstall ukjent.
Björn Landström, Skeppet fra 1961 i 1992-utgivelse, ISBN 91-37-10287-7
John A Lynn, The Wars of Louis XIV 1667-1714 1999 ISBN 0-582-05629-2
Brahestad
Byplanen ble opprinnelig tegnet av landmåler og ingeniør Claes Claesson.
Eräjärvi
Eräjärvi er en tidligere kommune i landskapet Birkaland i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1970. Eräjärvi var en finskspråklig kommune.
Karianne Eikeland
Karianne Eikeland (født 16. november 1972 i Bergen) er en norsk seiler. Hun har representert Bergens Seilforening, Kongelig Norsk Seilforening og Asker Seilforening. Eikeland ble verdensmester i Europajolle i 1992 og tok sølv i Europajolle i VM i 1996. Hun ble verdensmester i Snipe i 2000 og 2001 sammen med Janett Krefting, og de tok i tillegg sølv i 2002.
Eikeland deltok under sommer-OL for Norge i 2004 i Athen med 9.-plass i Yngling sammen med Beate Kristiansen og Lise Birgitte Fredriksen.
Fred. Olsen Production
'''Fred. Olsen Production''' (ose: FOP) er et norsk offshore FPSO petroleum selskap. Selskapet ble etablert i 1994 og har hovedkontor i Oslo, og ble notert på Oslo Børs den 11. mai 2007. Største eiere er Bonheur og Ganger Rolf gjennom First Olsen, som eier 61,5 % av selskapet. Selskapene er kontrollert av Olsen-familien med kontorer i Oslo; Houston, USA; Singapore; og Port Harcourt, Nigeria.
Selskapet ledes av Morten Lunde (CEO) og Per-Oscar Lund.
Flåte
FOP eier og opererer tre Floating Production Storage and Offloading fartøyer (FPSO), to Floating Storage and Offloading fartøyer (FSO) og en Jack-up (MOPU). Dessuten har selskapet bygget om en suezmax tanker til FPSO og har ytterligere en tankbåt til ombygging. Virksomheten foregår i Vest-Afrika og Rødehavet. Blant fartøyene er Knock Nevis, verdens største skip, som ble ombygget fra tankskip tidligere kjent som Jahre Viking.
Antoine Galland
Antoine Galland (født 4. april 1646 i Rollot i Picardie, død 17. februar 1715 i Paris) var en fransk orientalist og numismatiker, og den første europeiske oversetter av den arabiske eventyrsamlingen Tusen og én natt. Samlingen utkom i tolv bind mellom 1704 og 1717, og fikk stor betydning i europeisk litteraturhistorie og for europeeres holdninger til den islamske verden.
Bakgrunn
Galland stammet fra en familie av småbønder. Han mistet sin far da han var fire år. Som tiåring lærte han seg gammelgresk, latin og hebraisk i Noyon. Senere studerte han ved Collège Royal og Sorbonne i Paris. H
Karriere
ans fremragende greskkunnskaper førte til at den daværende franske sendemannen, Marquis de Nointel, i 1670 overtalte ham til komme til Konstantinopel, hvor han ble i fem år. Der, og senere andre steder, tilegnet han seg ytterligere språkkunnskaper. Etterhvert lærte han seg grundig både arabisk, tyskisk og persisk, og gjorde seg kjent med disse språkenes litteratur. I Konstantinopel la han også grunnlaget for sin betydelige myntsamling.
I 1676 reiste Galland til Jerusalem, for å undersøke, registrere og skissere gamle minnesmerker og innskrifter. I samme hensikt dro han i 1679 til Levanten på oppdrag fra Det franske ostindiakompaniet.
Etter tilbakekomsten i 1701 ble han medlem av Académie des Inscriptions et Belles-Lettres og i 1709 professor i arabisk språk ved Collège de France.
Hovedmaterialet til Tusen og én natt fant Galland i et syrisk manuskript fra 1300-tallet. De første to bindene av hans oversettelse, under navnet Mille et Une Nuit, utkom i 1704. Det tolvte og siste bindet utkom posthumt, i 1717. Han oversatte første del av verket utelukkende fra det syriskspråklige manuskriuptet, men i 1709 fikk han ytterligere materiale på 14 eventyr, fortalt til seg muntlig, av den maronittiske lærde Youhenna («Hanna») Diab fra Aleppo i Syria. Blant de eventyr han fikk av denne munken tok han inn i sitt verk syv, blant annet Aladdin og den magiske lampen og ''Ali Baba.'
Han døde 17. februar 1715 i Paris.
Benjamin Tillett
Benjamin Tillett (født 11. september 1860 i Bristol, død 27. januar 1943) var en britisk sosialist, fagforeningsleder og politiker. Han ble innvalgt i det britiske parlamentet i periodene 1910–1922, 1922–1924, og 1929–1931. Tillett begynte sin yrkeskarriere som sjømann, før han reiste til London og ble havnearbeider.
Fagforeningsleder
I 1887 grunnla Benjamin Tillet fagforeningen Tea Operatives and General Labourers Union ved havnene i Tilbury. Den ble senere omdøpt til Dock, Wharf, Riverside and General Labourers' Union.
Sammen med Annie Besant organiserte han havnearbeiderstreiken i London i 1889 uten fagforeningenes hjelp. Streiken økte likevel fagforeningenes makt, og Tillett var en sentral streikeleder i 1911 og 1912. Sammen med Havelock Wilson, deltok han i dannelsen av National Transport Workers' Federation og National Union of Seamen i 1910.
Havnearbeider-fagforening var den største under dannelsen av Transport and General Workers' Union i 1922, hvor nestlederen Ernest Bevin sørget for sammenslåingen. Bevin ble generalsekretær for den nye fagforeningen, mens Tillet ble dens internasjonale og politiske sekretær frem til 1931, og beholdt sin posisjon frem til fagforenings-kongressen i 1932.
Politisk karriere
Benjamin Tillet var medlem av Fabian Society og var en av grunnleggerne av Independent Labour Party. Senere sluttet han seg til Den sosialdemokratiske føderasjon. På 1880-tallet ble han medlem av Bristol Socialist Society, og reiste mange ganger til denne byen.
Han begynte sin politiske karriere som bystyremedlem av London County Council fra 1892 til 1898. Han ble innvalgt i det britiske parlamentet for Labour Party fra valgkretsen Salford North i periodene 1918–1924 og 1929–1931.
Hans selvbiografi Memories and Reflections ble utgitt i 1931.
Aisin Gioro
''Denne artikkelen tar i bruk mandsjuskrift, en variant av uigurene og mongolenes loddrette skriftsystem. På grunn av manglende støtte for slik skrift i nettleseren og/eller operativsystemet kan det være at mandsjuskriften vises galt eller ikke i det hele tatt.'' Aisin Gioro (mandsjuisk: <span style="display:inline-block; font-weight:normal; font-family:'Mongolian Baiti', 'Mongol Usug', 'MongolianScript', 'Code2000', 'Menksoft Qagan', 'STFangsong', 'SimSun-18030';vertical-align:top; font-size: 23px; line-height: 23px;layout-flow:vertical-ideographic;writing-mode:tb-lr;-webkit-writing-mode: vertical-lr;">ᠠᡳ᠌ᠰᡳᠨ ᡤᡳᠣᡵᠣ, kinesisk: 愛新覺羅, pinyin: Àixīnjuéluó) er klannavnet til mandsjukeiserne av Qing-dynastiet og Japans lydrike Manchukuo, som på den vesle tida det fantes hadde Qing-dynastiets siste keiser, Pǔyí, som keiser. Det er også familienavnet til mange (om enn langt ifra alle) nålevende slektninger av de tidligere keiserne. Aisin betyr «gull» på mandsjuisk, som passet godt ettersom Nurhaci, som forente mandsjuene, kalte dynastiet han utropte i 1616 for Amaga aisin gurun (, senere Jīn, «gull» på kinesisk).
Jīn, Aisin gurun, var også navnet på det tidligere dynastiet som ble opprettet av jursjenerne, mandsjuenes forgjengere. Eventuelt tilhørte Nurhaci klanen Gioro og la til Aisin for å utskille sin del av klanen, men den vanligste forklaringen er at gioro rett og slett betyr «klan».
Betongblandemaskin
Betongblandemaskin er en maskin som brukes til å blande vann, sement og tilslag til betong.
Betongblandemaskiner finnes i mange typer og størrelser, alt fra små og mobile blandemaskiner som brukes av selvbyggere, til større varianter som man finner på blandeverk. Betongbiler er også en form for blandemaskiner fordi tilsetningsstoffene ofte blandes i betongen når den ligger i betongbilen. Betongblanderen ble oppfunnet av industrialisten Gebhardt Jaeger fra Columbus den amerikanske delstaten Ohio.
Aisin Gioro
Dette senere Jin-dynastiet skiftet noe senere navn til Qing, eller Store Qing (mandsjuisk: <span style="display:inline-block; font-weight:normal; font-family:'Mongolian Baiti', 'Mongol Usug', 'MongolianScript', 'Code2000', 'Menksoft Qagan', 'STFangsong', 'SimSun-18030';vertical-align:top; font-size: 23px; line-height: 23px;layout-flow:vertical-ideographic;writing-mode:tb-lr;-webkit-writing-mode: vertical-lr;">ᡩᠠᡳᠴᡳᠩ ᡤᡠᡵᡠᠨ Daicing gurun), da keiseren Hung Taiji mottok Yuan-dynastiets keiserlige stempel av sønnen til mongolenes siste storkhan, Ligden khan, i 1636.
Etter Qing-dynastiets fall i 1912 gikk mange i den store Aisin Gioro-klanen over til kinesiske familienavn og da vanligvis til nettopp Jīn (金). Blant dem var broren til Pǔyí.
Rørlegger
Rørlegger er en yrkestittel for faglærte personer som monterer eller reparerer rørtekniske installasjoner for boligbygg, institusjonsbygg, forretningsbygg, samt på skips-, industri- og offshoreanlegg. Installasjonene kan være sanitæranlegg, varmeanlegg, brannslukkingsanlegg, kjøleanlegg og gassanlegg. I Norge er veien til rørleggerfaget via videregående opplæring innen utdanningsprogrammet bygg- og anleggsteknikk Vg1, programområdet rørlegger Vg2 med påfølgende læretid på to år mot svennebrev.
De fleste større rørleggingsbedrifter har også ingeniører i sin tjeneste. – Rørentreprenørene Norge (RørNorge) tidligere Norske Rørleggerbedrifters Landsforening, (NRL) utgir fagbladet Rørfag, ble stiftet 1913 og omfatter over 600 medlemsbedrifter. Hovedkontoret holder til i Oslo, men i alle landets fylker har Rørentreprenørene Norge lokalavdelinger som tar seg av både lokal næringspolitikk og driver opplæringskontor.
Antikken
Romerne videreførte gresk kultur. I Romerrikets storhetstid skal det ha vært 15 termer, det vil si store badeanlegg, i Roma. Blant de mest kjente er keiser Caracallas termer (fullført 217 e. Kr) med en kapasitet på 1600 badegjester. Anlegget målte 230 X 115 meter, med et kaldt, et lunkent og et varmt basseng. Rundt bassengene var det hageanlegg, med arealer for trening, spill, debatt med mer. Termeanlegget var i bruk til 537 da goterne stengte vannforsyningen. Disse Caracallas termer var forbeholdt menn. Det fantes egne bad for kvinner, men også felles bad. Kvinner badet påkledd, menn uten klær. Gjentatte forbud mot fellesbading tyder på moralske utglidninger.
Romerne hadde løst problemet med vannforsyning. Vannrørene gikk delvis under bakken, men det fantes også vannveier, akvedukter, over bakkenivå. Her kunne vannet gå i lukkede, murte kanaler. Rørene var laget av bly, tegl eller bronse. Enkelte akvedukter forsyner fremdeles Roma med vann. Romerne greide også å håndtere kloakken. Utgravningene i Pompeii avdekket vannklosetter fra det første århundret e. Kr. I åpne renner ble ekskrementene skylt vekk. I romernes storhetstid skal vannforsyningen ha vært vel så rikelig som i dag. Det er ikke så vanskelig å forstå at de hygieniske forholdene ble forverret da systemet brøt sammen.
Romerne brukte mye bly i sine utstrakte annledningsanlegg. Imidlertid korroderer bly i oksygenholdig vann. Blyrør egner seg derfor ikke som drikkevannsledninger. Blyledningene skal ha forurenset vannet. Bly er giftig for mennesker; blant annet vil bly permanent redusere barns kognitive egenskaper selv ved lave konsentrasjoner, og det finnes ikke finnes en nedre sikker grense for hvor mye bly et menneske kan få i seg.
Middelalderen
Badekulturen forsvant med romerrikets fall. Interessen for hygiene later til å ha avtatt tilsvarende. Elvene nær byene var i middelalderen for åpne kloakker å regne. Avfall og ekskrementer ble kastet rett ut i gatene. Bærestolen ble med andre ord ikke bare brukt for å spare de velståendes krefter, men også for å skåne føttene deres for skitt. Edinburghs befolkning led for eksempel under svært slette sanitærforhold.
Sanitærutviklingen gikk langsomt, og få fremskritt ble gjort i perioden fra romerrikets fall til den industrielle revolusjon kom i gang på 1800-tallet. Det fantes ikke sanitæranlegg som kunne håndtere de store befolkningskonsentrasjonene som fulgte med industrialiseringen. Forurenset drikkevann førte til tyfus- og dysenteriutbrudd. Med separate, underjordiske vann- og kloakksystemer ble epidemiutbruddene kraftig redusert. Samtidig representerte vannlåsen et stort fremskritt innendørs.
Fra renessanse til nyere tid
Det første større mekanisk drevne vannforsyningsanlegget var Ludvig XIVs vannhjulsystem som leverte vann til Versailles' fontener fra elven Marne ca. 18 km unna. Mot slutten av 1700-tallet kom jernrør som tillot høyere trykk. Derfor kunne Napoleon ta i bruk den første dampdrevne, kommunale vannforsyningen i Paris i 1812. På 1800-tallet fikk de fleste større byene i den industrialiserte verden gravitasjonsdrevne avløpssystemer og vannforsyningsnettverk. De første renseanleggene kom på 1860-tallet.
Det første (fungerende) vannklosettet ble konstruert i 1778. Både bly, kobber og sink ble benyttet i produksjonen av klosetter og badekar. Men metallet var vanskelig å holde rent. Det moderne, keramiske klosettet representerte et stort fremskritt da det ble utviklet i England i 1870-årene.
Urmakeren Alexander Cummings i London tok i 1775 patent på det første vannklosettet. Klosettet hadde vannlås og fungerte som dagens toaletter. Tre år etter kom ingeniøren/oppfinneren Joseph Bramahs ventilklosett som var det første velfungerende klosettet. Det ble en økonomisk suksess og var i produksjon helt opp til 1890. Klosettet var imidlertid laget av metall, som er vanskelig å holde rent. Det keramiske toalettet representerte en vesentlig forbedring. Dette ble utviklet i England på 1870-tallet. Da kom også toalett med «nedskylling».
I norsk historie
Rørleggernes forgjengere var de såkalte postmakere, som fremstilte rør av furutømmer. Stokkene ble gjennomboret med 1½-4’ diameter og satt sammen med jernringer eller bøssinger. Postmakerne, som også lagde stoppekraner og vannposter, virket i Oslo helt til ca. 1880. Det moderne rørleggerfaget oppstod ved anlegget av Christiania Gasværk 1846 og den første kloakk samme år. Brannen i 1858 i byens sentrum forlendiget omlegging til vannrør av jern. Den senere sanitære og varmetekniske utvikling, med blant annet installasjon av vannklosetter, bad og sentralvarmeanlegg, har gitt faget et kraftig oppsving og gjort det til et meget betydelig byggfag.
I Norge
For å kunne drive som rørleggermester måtte man frem til 1998 på større steder ha autorisasjon, og hovedkravet var da at man hadde håndverksbrev.
Mange bedrifter tilbyr rørleggervakt, en 24-timers døgnvakttjeneste som kan rykke ut for å håndtere akutte vannlekkasjer og lignende hendelser i ledningsnettet.
Mange rørleggerbedrifter bruker fremdeles «autorisert» i sin markedsføring og logo på tross av at dette er en opphevet ordning.
Utdannelse
Utdannelse med svennebrev til sanitærrørleggere som særlig arbeider med installering, reparering og vedlikehold av varme-, ventilasjons og sanitæranlegg gis ved mange videregående skoler. Industrirørleggere hører til industrifagene og har en egen opplæringsplan og egen fagprøve innenfor metallfagene.
Lov om mesterbrev fra 1986 erstattet håndverksbrev som krav til bruk av tittelen mester. Samme lov gir tittelen mester lovbeskyttelse. Mesterbrevnemnda oppfordrer mestrene til markedsføre seg med mestermerket. Imidlertid oppdages fra tid til annen håndverkere som markedsfører seg som mester, uten gyldig mesterbrev. Det er derfor opprettet et register på internett, slik at forbrukeren selv kan kontrollere at håndverkeren har papirene i orden.
I dag tar mange rørleggere utdannelse som fagskoleingeniør, enten på heltid eller deltid ved siden av jobben som rørlegger. Etterspørselen etter rørleggere med bachelor og masterutdannelse er stor. De fleste rørleggerbedrifter av en viss størrelse eller med dokumentert kompetanse som minimum rørleggermester, er og kan bli medlem i bransjens eneste interesseorganisasjon, Rørentreprenørene Norge (tidligere NRL). Organisasjonen jobber med å sikre bransjens rammevilkår og er høringsinstans på bransjens vegne i alle spørsmål knyttet til rørleggerfaget. Rørentreprenørene Norge tilbyr juridisk og fagteknisk support til sine medlemsbedrifter.
Karkku
Karkku er en tidligere kommune i landskapet Birkaland i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1970. Karkku var en finskspråklig kommune.
Kommunene Karkku og Tyrvis ble slått sammen med byen Vammala i 1973. Den 1. januar 2009 ble Vammala sammen med kommunene Mouhijärvi og Äetsä slått sammen og ble til byen Sastamala.
Tarer
Tare er betegnelsen på de store tangartene som finnes i ytre del av strandsonen. Systematisk hører tarene til brunalgene.
Tarene er blant de mest voksevillige planter man kjenner, og gjenveksten er ofte rask. Tareskogene i Norge har stor økologisk betydning, både som primærprodusenter (dvs. produsenter av plantemateriale) og som habitat (også kalt leveområder) for et stort antall tilhørende planter og dyr. Disse habitatene er artsrike samfunn og opprettholder biogeokjemiske kretsløp og sykluser som f.eks. oksygen-, karbon-, nitrogen-, og fosforkretsløpet. Disse tre habitatene spiller også en stor rolle i forbindelse med binding av karbondioksid (CO2) fra atmosfæren.
Taren formerer seg oftest ved at den vinterstid sprer ut sporer fra sporeplanten (sporofytt), som er den man ser i vannet. Sporene fester seg til bunnen, der det utvikles som små uanselige kjønnsplanter (gametofytt), hann eller hunn. De befruktes etter et par uker, og babytaren kommer etter noen uker deretter. Den er gjerne festet med flere kroker (heptar) og har en stilk (stipes) der bladet (lamina) er festet. Nytt blad vokser gjerne ut hvert år og vokser raskt (opptil 3-4 meter) på ettervinter og vår.
Vanuatu
Vanuatu er et land i den sørlige delen av Stillehavet. Vanuatu består av en rekke mindre øyer som ligger ca. 1750 km øst for Australia, 500 km nordøst for Ny-Caledonia, vest for Fiji og sør for Salomonøyene. Koloninavnet var Ny-Hebridene. Dette navnet er ikke lenger i bruk unntatt til historisk bruk.
Viktige eksportvarer er fisk, kjøttvarer, kakao og trevarer. Viktige importvarer er maskiner, transportutstyr, matvarer, levende dyr, drikkevarer og tobakk. Viktige handelspartnere er Australia, Japan og New Zealand.
Naturgeografi
Landet dekker en flate på 12,281 km².
Vanuatu består av 83 øyer. To av disse, Matthew og Hunter, blir gjort krav på av Frankrike som del av det oversjøiske landet Ny-Caledonia. De fleste av øyene er fjellaktige og vulkanske av opprinnelse, og har et tropisk eller subtropisk klima. Vanuatu ligger som de andre vestlige stillehavsøyene på grensen av en jordplate, og er følgelig hyppig hjemsøkt av jordskjelv. Et kraftig skjelv 20. august 2011 målte 7,5 på Richters skala.
Økologi
Karakteristisk for Vanuatu er et økosystem som går under navnet Vanuatus regnskog. Vanuatu er en del av den australasiatiske økosonen som også inkluderer nabolandene Ny-Caledonia og Salomonøyene, samt Australia, Ny-Guinea og New Zealand.
Demografi
Beregnet folkemengde for 2013 var 264,700.
Folketallet ble beregnet til 202 609 i (juli 2004), og befolkningsveksten var på 2,6 % fra 1991 til 1996. Landet har en svært ung befolkning, 49 % av befolkningen er under 15 år, noe som har medvirket til høye fødselstall. Andelen innbyggere under 15 år er imidlertid synkende.
De fleste av Vanuatus innbyggere (95 %) er melanesiere, eller Ni-Vanuatu – resten er europeere, asiater og diverse andre stillehavsbefolkninger som er bosatt der. Det er tre offisielle språk: engelsk, fransk og bislama (et kreolspråk med basis i engelsk). I tillegg blir det snakket over hundre lokale språk rundt omkring på øyene, et språklig mangfold som bare kan sammenlignes med det i Papua Ny-Guinea – bortsett fra at samtlige språk i Vanuatu tilhører samme gruppe av austronesiske språk.
Religion
Kristendommen er den dominerende religionen i Vanuatu, og den har flere trosretninger. Den presbyterianske kirken er den største, med omtrent 28 % av befolkningen på Vanuatu i 2011 som medlemmer. Samme år tilhørte 15 % den anglikanske kirke, 12 % var sjuendedagsadventister og 12 % katolikker.
Største byer
Statens største by er hovedstaden Port Vila. Noen av de øvrige byene i Vanuatu er:
Historie
Mange av øyene i Vanuatu har vært bebodd i tusenvis av år, det eldste beviset på bosetning er datert til år 2200 f. kr. I 1606 ble den portugisisk-spanske oppdageren Pedro Fernández de Quiros den første europeeren til å sette sin fot på øyene i Vanuatu. Europeere begynte å bosette seg her sent på 1700-tallet, etter at den britiske oppdageren James Cook besøkte øyene på sin andre reise.
I 1906 ble Frankrike og Storbritannia enige om et britisk-fransk fellesstyre for Ny-Hebridene, som var Vanuatus navn på den tiden. På 1960-tallet begynte folket en prosess for å kreve selvstyre og senere uavhengighet. Frankrike og Storbritannia godkjente Vanuatu som en selvstendig stat 30. juli 1980.
På 1990-tallet opplevde Vanuatu politisk ustabilitet. Dette førte til slutt til et mer desentralisert styre av staten.
Den 14. mars 2015 raserte syklonen Pam øystaten. Det ble meldt om total ødeleggelse og omkomne. Det ble erklært unntakstilstand i deler av landet. I hovedstaden Port Vila ble opptil 10,000 mennesker hjemløse. President Baldwin Lonsdale appellerte om internasjonal hjelp. I alt ble 22 øyer og 166,000 mennesker berørt. 16 personer omkom. 50–90 % av boligene ble ødelagt og 65,000 mennesker trengte et midlertidig sted å bo. Ødeleggelsene skapte problemer med forsyning av mat, vann og elektrisitet. 500 skoler ble ødelagt og 50–70,000 skolebarn trengte midlertidige lokaler.
Politikk og administrasjon
Vanuatus parlament består av ett kammer med 52 medlemmer. Disse blir valgt hvert fjerde år. Lederen for det ledende partiet blir vanligvis også valgt til statsminister, og er dermed leder for regjeringen. Statsoverhodet på Vanuatu er presidenten som blir valgt hvert femte år av parlamentet og overhodene i de seks provinsrådene.
Administrativ inndeling
Vanuatu består av 6 provinser:
Næringsliv
Økonomien er primært basert på eksistensen eller jordbruk i liten skala, som utgjør levebrødet for 65 % av befolkningen. Fiske, offshore finansielle tjenester og turisme (cirka 50,000 besøkende i 1997), er andre faktorer i økonomien. Mineralforekomstene er minimale; landet har ingen kjente petroleumsforekomster. En liten industrisektor leverer mat og andre behov til det lokale markedet. Skatteinntektene kommer stort sett fra toll på importvarer.
Økonomisk utvikling er hindret av avhengigheten av eksporten til relativt få varer, sårbarheten for naturkatastrofer og store avstander mellom markedet og mellom landets øyer. Et alvorlig jordskjelv i november 1999, fulgt av en tsunami gjorde omfattende ødeleggelser på den nordligste øyen Pentecote, tusenvis ble hjemløse. Et annet kraftig jordskjelv i Januar 2002 gjorde også omfattende ødeleggelser i hovedstaden, Port Vila og de omkringliggende områdene, også dette jordskjelvet ble etterfulgt av en tsunami.
BNP vokste med mindre enn 3 % i snitt på 1990-tallet. På grunn av internasjonale bekymringer har staten lovet å stramme inn reguleringene som gir bedrifter muligheten til å bruke Vanuatu som skatteparadis. I midten av 2002 økte regjeringen sine forsøk på å få flere turister til landet. Australia og New Zealand er de viktigste bidragsyterne til Vanuatus utenlandshjelp.
Vanuatu er et skatteparadis som ikke leverer fra seg kontoinformasjon til andre land eller myndigheter. I Vanuatu er det ingen inntektsskatt, forskuddsskatt, gevinstskatt, arveskatt, og ingen valutavekslings kontroller.
Tarer
Av og til nedbeites tareskog av kråkeboller. I Norge er det de grønne kråkebollene (Strongylocentrotus droebachiensis) som har spist stortare i den nordlige delen av landet.
Bruk
Tarene ble før høstet og (ofte som tangmel) brukt som dyrefor eller gjødsel for jordforbedring. Taren har også blitt brent og brukt i produksjon av glass. Taren tar opp jod og har fra 1800-tallet vært brukt for å utvinne joden. Enkelte (som stortaren) inneholder mye alginsyre (stivelse) og høstes for å utvinne alginat. Den brukes  også som levende rensere av næringssalter fra fiske- og skalldyroppdrett, og alginatet i levende tare binder tungmetaller (bly, kobber og kadmium).
Tarens kjønnsplanter kan kultiveres i laboratorium og festes til tauverk i vannet. Tare fra Kina (kombu, wakame og nori) utgjør det meste av verdens årlige produksjon på 14 millioner tonn av makroalger. I Norge høstes den ville stortaren for å lage alginat, men er uegnet til dyrking da den ikke fester seg til tau og rep, slik fingertaren gjør.
Hester
hester: esler: sebraer:
Personekvivalent
Personekvivalent eller personenhet er et uttrykk fra kommunalteknikk, og er et uttrykk for kapasitet og belastning i vannforsyning, kloakkanlegg og avløpsrensing.
Personer har en del av sitt forbruk av vann og sitt bidrag av avløp der de bor, og en del på jobb eller skole. Derfor regnes en beboer som 0,8 pe, mens en arbeidsplass eller elev regnes som 0,2 pe.
Meierier, slakterier og andre virksomheter bidrar også med organisk stoff. Det samme gjør jord. Personekvivalent er derfor ikke det samme som person. Organisk stoff kan sedimentere i avløpsledninger for så å spyles ut når det regner. Mengden organisk stoff i avløpet varierer derfor.
Hester
Beskrivelse
Hestedyrene er tågjengere som har en hard hov som danner tuppen av tåen og er såkalt hesteskoformet. Artene er tykkskalla og har en kompakt, tønneformet kroppsbygning og lange, tynne lemmer som ender opp i hover.
Personekvivalent
For å beregne hvor mange personer som er knyttet til et avløpsanlegg, kan man regne at hver person bidrar med 1,6 gram totalt fosfor, tot P, pr døgn. Fosfor fra mennesker er i større grad enn organisk stoff løst, slik at mengden ikke varierer så mye med nedbør. Nitrogen (12 g pr. person og døgn) og koksalt (10 gram pr. person og døgn) kan også med forbehold brukes i slik beregning.
Hester
Beskrivelse
Kroppen har tett pels, men lengden på behåringen varierer (også med klimaforholdene). Disse dyra kjennes også på den karakteristiske manen som vokser langs nakkekammen og ned mot ryggen på dyret. Hestedyr har ofte også kraftig pannelugg, men ikke alltid.
Personekvivalent
Vannforbruk i husholdninger beregnes til 130–180 liter per persondøgn;
Namibias flagg
Namibias flagg ble tatt i bruk 21. mars 1990.
Hovedfargene ble hentet fra flagget til SWAPO (South West African People's Organization), den viktigste frigjøringsbevegelsen. Dette flagget ble tatt i bruk i 1971, og består av horisontale striper (blå, rød og grønn).
Personekvivalent
Avløpsrør og kummer er ikke så tette som man kunne ønske. I tillegg kommer en del feilkoblinger. Derfor er det vanlig at mengden avløpsvann er dobbelt så stor som vannforbruket skulle tilsi.
Også forbruk innenfor landbruk og industri kan omregnes til personekvivalenter.
Hester
Beskrivelse
Ekte villhester skiller seg fra domestiserte hester ved at manen deres vokser rett opp (strittende/stående/børstelignende). Domestiserte former, med unntak av norsk fjordhest, har som regel hengende man. Hestedyrene er relativt hurtige, men hurtigheten varierer både mellom artene og individene. Mens ville hestedyr gjerne varierer i vekt fra 250 til 500 kg, varierer vekten hos tamme individer fra godt under 140 til langt over 1 000 kg.
Et forplantningsdyktig hanndyr kalles en hingst, mens en kastrert hann kalles en vallak. Et forplantningsdyktig hunndyr kalles ei hoppe eller (når den er litt eldre) ei merr. Avkommet kalles enten føll eller fole.
Utbredelse
Dyra i denne familien er som domestiserte tamdyr utbredt over hele verden, unntatt i Antarktis. I naturlig vill tilstand er utbredelsen hovedsakelig orientert til de østre delene av Afrika, deler av Europa og Asia fra Midtøsten til Mongolia, der hestedyr trives i mange forskjellige typer åpne habitater. Opprinnelig oppsto imidlertid hestedyrene i Nord-Amerika.
Landbrua over Beringstredet, som forbant Amerika og Asia, forsvant for omkring 9 000 år siden og isolerte hestedyrene på det amerikanske kontinentet. Equus døde ut der for omkring 8 000 år siden, for ikke å gjenoppstå før spanjolene bragte dem med seg dit på 14 og 1500-tallet. Etterkommere av disse hestene forvillet seg siden og ble til såkalte mustanger.
Atferd
Hestedyr er polygame flokkdyr som trivs best i fellesskap bestående av artsfrender, enten i små grupper eller større flokker. Hester kan også kalles fluktdyr, fordi artene har fluktatferd dersom de føler seg truet. Hestedyra er hurtige dyr med høy toppfart som kan forflytte seg raskt over store avstander. I likhet med mennesket har også hestedyra evnen til termoregulering gjennom svetting, noe som er nødvendig for å unngå overoppheting under flukt.
Hestedyr okkuperer gjerne store territorier med åpent sletteland, enten i form av gressganger, semitørre og tørre områder eller fjellstrøk. De spiser/beiter på ulike grassorter, halvgras, løv, skudd og bark, samt frukt og grønnsaker (spesielt rotfrukter). Når hestedyra beiter brukes de fleksible og muskuløse leppene som et plukke- og samleredskap.
Hestedyra regnes tradisjonelt som meget stillferdige dyr, siden høye lyder ofte tiltrekker seg oppmerksomhet fra rovdyr. Når hester og sebraer kommuniserer kan det imidlertid skje med relativt kraftige lyder, mens esler gjerne er mer stillferdige. Høylytte heste- og sebralyder kalles gjerne vrinsking (høylytt) og knegging (dempet), mens høye esellyder ofte kalles skryting. Høylytt kommunikasjon er mest vanlig hos tamdyr og dyr i fangenskap, mens ville hestedyr gjerne kommuniserer gjennom såkalt prusting (blåselyder som beveger leppene og skaper en blafrende, lavmælt lyd) og kroppsspråk.
Evolusjon
Hestene har en lang utviklingshistorie som strekker seg tilbake til eocen. De første hestedyrene var litt større enn en katt og levde i skog- og sumpområder i Nord-Amerika. Etter hvert som klimaet endret seg og sletter overtok for skogområdene, utviklet hestene seg til å bli stadig større og langbeinte med mer vekt på den midtre tåen for å løpe. Ved overgangen til neogen dukket gressletter opp, om med dem utviklet hester med moderne størrelse seg. Gjennom hele hestens utvikingshistorie har arter vandret over Beringstredet, slik at de er kjent både fra Nord-Amerika og Eurasia.
Den moderne slekten Equus oppsto for omkring 4–4,5 millioner år siden i Nord-Amerika. E. simplicidens. Den eldste arten er Hagermans hest. Til tross for benevnelsen hest, var den dyret trolig nærmere beslektet med sebra. Slekten må ha spredt seg raskt, for tilsvarende gamle fossiler av E. livenzovensis er funnet i Vest-Europa og Russland.
Klassifisering
Antallet arter og underarter er omstridt. De fleste regner i dag med sju nålevende arter, men noen mener det er flere. Hestedyras nærmeste nålevende slektninger er trolig neshorn (Rhinocerotidae) og tapirer (Tapiridae). Tilsammen utgjør disse gruppa hovdyr (Perissodactyla).
Slektstreet nedenfor er i henhold til Steiner og Ryder (2011).
Villhesten (E. ferus) ble tidligere regnet som en underart av vanlig hest (E. caballus), men nå klassifiseres den som en egen art. Det reiste spørsmål om hvorvidt vanlig hest var en egen art. Moderne forskning har siden slått fast at den ikke er det, men snarere en underart av villhest, utgått fra den nå utdødde tarpanhesten. Det vitenskapelige navnet på tamhesten er derfor rettet til E. ferus caballus. Tarpanhesten var en europeisk villhest. Den var en nær slektning av przewalskihesten, den eneste gjenlevende ekte villhesten i verden. Det er gjort flere forsøk på å gjenskape den, eksteriørmessig.
Også den nå utdødde kvaggaen ble av noen regnet som en egen art. Moderne forskning viser imidlertid at både den og vanlig sebra er underarter av steppesebraen. En studie fra 2008 viser dessuten at det trolig ikke er flere underarter av steppesebraen enn disse to. Tidligere regnet man imidlertid flere, men disse må nå regnes som lokale varianter. Den siste kvaggaen døde ut i Amsterdam Zoo den 12. august i 1883. I naturen ble arten utryddet omkring 1878.
15. mars
15. mars er den 74. dagen i året, den 75. under skuddår. Det er 291 dager igjen av året.
Hester
Forskjell i kromosomer
Antallet diploide (2n) kromosomer varierer mellom de ulike hestedyrene, fra 66 til 32: Variasjonen i antallet kromosomer for E. hemionus og E. kiang forklares med translokasjon.
15. mars
Fødsler
Se flere som er født 15. mars i Kategori:Fødsler 15. mars.
Hester
Inndeling
Inndelingen følger ITIS.
15. mars
Navnedag
Norge: Christel, Christer Krister
Sverige: Kristoffer, Christel
Danmark: Zacharias
Kåfjord (Alta)
Kåfjord (samisk Njoammelgohppi, kvensk Kaavuono) er ei bygd og en grunnkrets ved Kåfjorden i Alta kommune, 15 km vest for kommunesenteret. Grunnkretsen har 149 innbyggere (2012).
Steinalder
Ytterst i Kåfjorden, ved Eide, er det store felter med bergkunst, som viser at det var bosetting her for mer enn 4000 år siden.
Kopperverk
Kopperverket i Kåfjord ble drevet i periodene 1826-1878 og 1896-1909. Den første perioden var med engelske eiere, den andre perioden med svenske.
Se også: Kåfjord kobberverk
Tirpitz
Under andre verdenskrig hadde Kåfjord tyskernes hovedkvarter for all krigføring i Nordvest-Russland, «Gebirgsjäger-Korps Norwegen». Slapskipet «Tirpitz» lå oppankret her fra mars 1943 til oktober 1944 som en trussel mot konvoifarten fra Skottland til Murmansk, bare avbrutt av en ekspedisjon til Svalbard i september 1943. Skipet ble skadet etter en miniubåtoperasjon og flere flyangrep støttet av norske spioner, og ble kort tid senere senket i Tromsøsundet.
Riistavesi
Riistavesi er en tidligere kommune i landskapet Norra Savolax i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1970. Riistavesi var en finskspråklig kommune.
Kåfjord (Alta)
Tirpitz
Tirpitz Museum er et krigsmuseum som ligger i Kåfjord utenfor Alta og omfatter historien til det tyske slagskipet «Tirpitz».
Beate Kristiansen
Beate Kristiansen (født 22. januar 1968 i Moss) er en norsk seiler. Hun representerer Moss Seilforening. Kristiansen tok sølv i VM i kjølbåt i 1994, og bronse i VM i Yngling i 2001. Hun deltok under sommer-OL for Norge i 2004 i Athen med 9.-plass i Yngling sammen med Karianne Eikeland og Lise Birgitte Fredriksen.
Riistavesi
I 1973 ble Riistavesi kommune slått sammen med byen Kuopio.
Kåfjord (Alta)
Tirpitz
Museet ble åpnet sommeren 2005 av Even Blomkvist og har en av verdens største samlinger av Tirpitz-fotos samt en omfattende samling av gjenstander fra Tirpitz. Even Blomkvist fikk Alta kommunes kulturpris i 2005 for sin innsats gjennom mange år å ha samlet viktig kulturhistorisk materiale for Alta og Finnmark.
Tennis under Sommer-OL 1996
Under sommer-OL i 1996 i Atlanta vant vertsnasjonen USA 3 av 4 gullmedaljer i tennis. Andre Agassi USA vant singelfinalen for menn og Lindsay Davenport USA vant singelfinalen for kvinner. Gigi Fernández og  Mary Joe Fernández klarte å forsvare sin doubletittel fra OL i Barcelona. For første gang i OL-tennisen sin historie ble det kun delt ut en bronsemedalje i hver øvelse. Det ble konkurrert i 4 øvelser.
Bòrd na Gàidhlig
Bòrd na Gàidhlig er et råd satt sammen for å styrke skotsk gælisk (Gàidhlig) gjennom flere virkemidler. Rådet kan sammenliknes med Språkrådet.
Kuopio landkommune
Kuopio landkommune (svensk: Kuopio landskommun, finsk: Kuopion maalaiskunta) er en tidligere kommune i landskapet Norra Savolax i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1963. Kuopio landkommune var en finskspråklig kommune.
I 1969 ble Kuopio landkommunene delt mellom byene Kuopio og Siilinjärvi slik at størstedelen gikk til Kuopio og en mindre del til Siilinjärvi.
Svebu skole
Svebu skole er en tidligere selvstendig spesialskole for elever fra 1.–10. trinn, etablert ved 18 avdeling ved Ullevål universitetssykehus, etablert i 1972. Siden 2010 er skolen del av avdeling Nydalen under Nordre Aker skole, sammen med avdeling Sogn som består av de tidligere skolen, Sogn skole og Sognsvann skole.
Solum
Solum er en tidligere selvstendig kommune i Telemark fylke opprettet som Solum formannskapsdistrikt i 1837.
En del av Solum med 1 042 innbyggere ble overført til Skien 1. juli 1916. 1. juli 1920 ble ytterligere en del av kommunen med 1 614 innbyggere overført til Porsgrunn.
1. januar 1964 ble Solum, Gjerpen og Skien kommuner samt Valebø krets i Holla slått sammen til den nye Skien kommune.
1. januar 1968 ble en del av Skien (områder fra tidligere Solum og Gjerpen kommuner) med totalt 3 554 innbyggere overført fra Skien til Porsgrunn kommune.
Blant bydelene som lå i Solum var Nenset, Tollnes, Flakvarp, Skotfoss, Åfoss og Klyve.
Artur
Artur eller Arthur er et engelsk mannsnavn av keltisk opprinnelse som kanskje betyr sterk som en bjørn (keltisk artos – bjørn) det kan også komme fra gælisk (klippe) eller fra det latinske slektsnavnet Artorius en fjerde forklaring er fra norrønt Tors ledsager. Artur er kjent fra sagaen om kong Arthur.
Artur har navnedag den 28. august i Norge, 13. april i Sverige og 31. oktober i Finland.
Utbredelse
Arthur var et vanlig navn i England fra 1500-tallet og fram til første halvdel av 1900-tallet.
ISP
ISP kan vise til:
Artur
Utbredelse
Arthur var et populært navn i USA fra midten av 1800-tallet til midten av 1900-tallet.
Artur er i dag et vanlig navn i Estland og Polen. Variantene Arttu og Artturi er mye brukt i Finland, mens Arturo er vanlig i Maxico og Spania, og Arthur er vanlig i USA.
I Norge var Arthur blant de mest populære navnene på guttebarn født rundt år 1900.
Ljubiša Rajić
Ljubiša Rajić (serbisk: Љубиша Рајић, født 1947, død 4. juni 2012 ) var en serbisk professor i nordiske språk og litteratur ved Universitetet i Beograd. På slutten av 1990-tallet ble han i Norge kjent som «stemmen fra Beograd».
Rajić avla i 1975 hovedfag i nordisk ved Universitetet i Oslo. Senere avla han magistergrad og doktorgrad ved Universitetet i Beograd. Rajić arbeidet med norsk og skandinavisk litteratur og oversatte norske forfattere til serbisk. Under Kosovokrigen ble Rajic kjent for et bredere norsk publikum gjennom intervjuer og innlegg i norske medier. I tre måneder rapporterte han jevnlig sine inntrykk fra Beograd i Dagbladet, innlegg som senere ble utgitt i boken Dagbok fra Beograd (2000).
Rajić ble 12. desember 2009 utnevnt til ridder av 1. klasse av Den Kongelige Norske Fortjenstorden «for fremme av de norsk-serbiske forbindelser, særlig innen språk, litteratur og kultur.» Han var innvalgt som medlem i Det norske Videnskaps-Akademi, der han tilhørte gruppe 5, Filologi og språkvitenskap, i den historisk-filosofiske klasse. Rajić ble i 2007 tildelt Fritt Ords Honnør.
Max Erwin von Scheubner-Richter
Ludwig Maximilian Erwin von Scheubner-Richter (latvisk: Ludvigs Rihters; født i Riga, Latvia, død 9. november 1923 i München) var en tysk diplomat og lederfigur i NSDAPs tidligste fase.
Scheubner-Richter hadde tysk-baltisk bakgrunn og kjempet på tysk side under første verdenskrig. Han tjenestegjorde på vestfronten i starten av krigen, men ble raskt forflyttet til østfronten etter at hans overordnende fikk rede på hans russisk-kunnskaper. Allerede i desember 1914 ble han sendt som tysk visekonsul til Erzerum i Tyrkia. Her ble han vitne til folkemordet på armenerne.
Etter krigen flyttet han tilbake til Baltikum og ble medlem av et baltisk frikorps. Allerede i 1918 flyttet han til Tyskland der han i 1920 deltok i det mislykkede Kappkuppet. Etter det flyktet han til München hvor han ble medlem av NSDAP.
Scheubner-Richter var en av initiativtakerne til ølkjellerkuppet i 1923, hvor han ble skutt og drept av politiet. Det første bindet av Adolf Hitlers bok Mein Kampf er dedisert til Scheubner-Richter, sammen med de 15 andre som også ble drept under kuppforsøket.
Fylkesvei 3998
Fylkesvei 3998 går mellom Trædal og Skogsfjord i Lindesnes kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 408 (Vest-Agder).
Agnbøk
Agnbøk (Carpinus betulus) er et løvfellende tre i agnbøkslekten innenfor bjørkefamilien. Den er en av de to artene i slekten som vokser i Europa.
Den er et ganske lite tre med rund krone og blir i Europa opptil 25 m høy. Barken er lyst sølvgrå med lysebrune og lysegrå striper. Eldre trær har en dypt furet stamme. Vinterknoppene er smale, tilspissede og ligger trykket mot greina; hos bøk stikker derimot knoppene utover. Bladene er spredte, 8–10 cm lange, 5–6,5 cm brede, avlangt ovale, skarpt dobbelttannede og har 15 par nerver.
Blomstringen skjer samtidig med løvsprett i mai. Hannraklene er 2,5–5 cm lange og lysende gulgrønne. Hunnraklene er 6 cm lange med 8 par nøttefrukter. Hvert par er omgitt av et 3,5 cm langt grønt svøpblad med to fliker nær basis. Frukten er en liten nøtt som spres med vinden.
Arten tåler ganske mye skygge og kan vokse under høyere og mer lyskrevende trær som furu og sommereik. Blandingsskoger av agnbøk og sommereik er et av de viktigste plantesamfunnene i det mellomeuropeiske løvskogbeltet. Agnbøk finnes fra England og Frankrike østover til Hviterussland og Ukraina. Den mangler på Den iberiske halvøy og middelhavsøyene, men finnes i Italia, på Balkan og østover i nordlige Anatolia, Kaukasia og Nord-Iran. I de fuktige skogene i Kaukasia og Nord-Iran blir agnbøk opptil 35 m høy, og disse forekomstene blir av og til skilt ut som en egen art, Carpinus caucasica.
Agnbøk brukte lang tid på å vandre nordover etter siste istid og dukket opp i Mellom-Europa for omtrent 5000 år siden. Den kom til Polen for omtrent 4000 år siden, og de polske trærne ser ut til å stamme fra to ulike refugier. Spredningen skjedde samtidig med det første jordbruket, noe som skyldes at agnbøk fikk en fordel etter at menneskelig aktivitet begynte å påvirke artssammensetningen i skogene.
I Danmark vokser agnbøk i østlige Jylland og på øyene, og i Sverige finnes den nordover til sydlige Halland, østlige Småland og Öland. Den er et av de siste treslagene som innvandret til Skandinavia. Agnbøk vokser ikke naturlig i Norge, men er vanlig plantet i kyststrøk nordover til Trøndelag. Den brukes blant annet i hekker og finnes forvillet noen steder i Norge.
Veden er svært hard og slitesterk og blir brukt til verktøyskaft, trommestikker og til hamrene i klaverinstrumenter. Tidligere ble hjulaksler ofte laget av denne tresorten. Brennverdien er høy, og veden egner seg godt til fyring.
Agnbøk er til tross for navnet ingen nær slektning av bøk, og de to treslagene tilhører to ulike familier.