cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mönnichhoven-marsjen
Mönnichhoven-marsjen
Natt til søndag den 19. juli kom de fem skipene inn Trondheimsfjorden med sterk vestlig vind, og kom som en ubehagelig overraskelse på beboerne midt under høymessen i Trondheim. Mönnichhoven har hatt til hensikt på å angripe og plyndre havnebyen, men kom først ved kveldstid til munningen av Nidelva. Da hadde borgerne klart å få folk under våpen og å ta fram kanonene. Da de nederlandske leietroppene på skipene hadde gjort seg klar for angrep, ble de lagt under ild fra landbatterier i byen. En artillerikamp tok seg opp og fortsatte gjennom natten, men de landbaserte kanoner var mer treffsikkre, og traff skipene flere ganger.
Om mandag den 20. juli så trondheimerne til deres lettelse at de fem skipene lettet anker og seilte videre innover fjorden. Mönnichhoven kunne ikke angripe en by som forsvarte seg så godt, og kunne heller ikke våge å sløse mer tid av frykt for sterk organisert motstand. Han satte troppene i land på nordsiden av Stjørdalsfjorden, trolig i Vikan, og tok fire stjørdalinger til fange og tvang disse til å være veivisere.
Lensherre Steen Bille fikk raskt organisert de sprede styrkene og sendte Anders Ørum og Arlid Olsen østover Gjevingsåsen med noen ryttere, knekter og en del bondesoldater. Disse skulle se hvor de fremmede gjorde landgang. Da det skotske og det danske handelsfartøyet kom til Trondheim etter å ha blitt sluppet fri, forstod Bille at det var en marsj til Sverige fremfor et angrep på Trondheim. Fra Verdalen kom kaptein Frederick Nahen med 300 bønder til hest. I mellomtiden ble 225 mann sendt på et handelsfartøy fra Kolding til landgangsstedet. Hva som hendte med de tre nederlandske skipene, som trolig var hyret, er ikke kjent, men de kan ha dratt vekk uten strid.
Mönnichhoven rykket østover gjennom Stjørdalen med ca. 600 musketerer og 150–200 pikener foruten trenet, kom seg fram til gårdene Kil og Einang der han slo leir for natten til den 21. juli. I mellomtiden hadde de norske styrkene på mellom fem hundre og tusen mann under kapteinene Nahen og Christoffer Haar kommet fram. Et nattlig sammenstøt begynte, for Mönnichhoven hadde forskanset seg og dessuten hadde krigsvante og erfarne leiesoldater med musketter til å avverge ethvert angrep. Trønderne kunne ikke gå til angrep siden de var raskt sammensatt på kort varsel, istedenfor gikk de opp i terrenget. Derfra skjøt de med sine flintbøsser ned på nederlenderne som svarte med de mer effektive muskettene som kunne skyte mye lengre.
Om morgenen brøt Mönnichhoven opp og fortsatte opp gjennom dalen der de plyndret og herjet, og etterlot tilsammen 13 hele og halve gårder i aske. Men marsjen gjennom Stjørdalen og over Jemtland var hard, for man hadde med seg et tren og mye utstyr som måtte dras over ufremkommelig fjellterreng. De norske styrkene som på avstand fulgte etter, fant en god del våpen, rustninger og flere døde. Terrenget var så uvanlig for nederlenderne at marsjen ble svært vanskelig i juli til august.
31. august 1612 var Mönnichhovens regiment på ca. 700 til 800 mann i Stockholm der de ble viktig for forsvaret av byen mot et angrep av Christian IV.
Etterspillet
Marsjen gjennom Stjørdalen ble delvis glemt i ettertiden og trukket fram som et eksempel på forfallet i det norske forsvaret i begynnelsen av 1600-tallet.
Men ekspedisjonen under ledelse av van Mönnichhoven hadde støtt på lett motstand som var mer et resultat av overraskelse fremfor overlegen stridskapasitet, for beredskapen hos det lokale forsvaret i Trøndelag var meget god. Sammentrekningen av bøndene over store avstander fungerte så raskt at det bare tok få timer i en eneste dag. Dessuten var Trondheim forsvart med sterk nok styrke til å forhindre et angrep fra sjøsiden til tross for at angrepet kom totalt overraskende. Overrumplingen gjorde at bondesoldatene ikke var godt organisert, de var dårlig rustet og hadde verken proviant eller utstyr for lengre operasjoner, den 21. juli 1612. Trønderne var ikke i stand til å ta opp kampen eller å følge etter leiesoldatene som en organiserte styrke. I virkeligheten hadde ikke forsvaret av Trøndelag vært feilslått eller for dårlig, men sjøforsvaret var dårlig skikket av ledelsen i den dansk-norske orlogsflåten.
Jørgen Daa hadde ikke vært i stand til å oppsnappe verken skip eller kaperbåt på Nordsjøen. Under hele Kalmarkrigen hadde orlogsflåten ikke avsett nok skip til beskyttelse av norskekysten eller skipsleia over Nordsjøen. Christian IV hadde i begynnelsen flere skip som foretok undersøkelse av alle skip langs norskekysten og Jylland, men det kom sterke protester fra Nederland. I mai 1612 var kongen nødt til å tilbakekalle alle orlogsfartøyer og kaperbåter fra Nordsjøen. Hvis Mönnichhoven seilte under nederlandsk flagg kan det ha vært grunnen til at han kom seg videre nordover.
John Ball (prest)
John Ball (født ca. 1338, død 15. juli 1381 i Coventry) var en engelsk lollardisk prest som deltok aktivt del i bondeopprøret i England i 1381.
En opprørsk predikat
Svært lite er kjent om Balls tidligste år. Han levde i St Albans, Hertfordshire og deretter ved Colchester mens svartedauden raste. Hva som er nedtegnet om hans voksne liv kommer fra fiendtlige kilder som er tilbøyelig til å overdrive hans politiske og religiøse radikalisme. Etter sigende skal han ha blitt kjent som en omflakkende predikant – en såkalt «hedge priest» uten sogn eller noe som knyttet ham til en etablert kirkeorden – som fremmet tankene til John Wyclif, og særlig dennes ideer om sosial likhet. Disse ytringene førte ham i konflikt med erkebiskopen av Canterbury, og han ble ved tre anledninger kastet i fengsel. Han synes også å ha blitt bannlyst; i 1366 var det forbudt ved lov å høre ham preke. Disse grepene fikk ham ikke til å endre sine meninger, heller ikke svekket det hans popularitet, og hans ord hadde en betydelig effekt på å gi næring til et sosialt opprør som brøt ut i juni 1381. Krønikene var overbevist om en omfattende konspirasjon som hadde vokst før det spontane opprøret brøt ut.
Noen kilder som ikke sympatiserer med Ball forfekter at han krevde at hans publikum skulle drepe de øverste herrer i kongedømmet og advokatene, og at han etterpå var blant de som stormet Tower of London for å gripe Simon av Sudbury, erkebiskop av Canterbury. Det er tvilsomt om dette er riktig da han ikke opptrer i de fleste redegjørelser om opprøret etter sin tale ved Blackheath. Da rebellene hadde blitt spredt av autoritetene ble Ball tatt til fange og fengslet ved Coventry, stilt for retten hvor han, i motsetningen til de fleste andre, fikk tillatelse til å tale, og deretter henrettet ved hengning, trekking og kvartering. Hans hode ble satt på en påle ved London Bridge i nærvær av kong Rikard II av England den 15. juli 1381. Ball, som ble kalt «den sinnssyke presten fra Kent» av den franske kronikøren Jean Froissart, synes å hatt evnen til enkelt å rime mens han talte. Han ble talsmann for følelsene til en del av de misfornøyde lavere klasser i samfunnet som på den tiden hadde få sosiale rettigheter, og som levde på nåde og unåde ved deres herres rett til ulønnet arbeid (Corvée).
Ball og kanskje mange av opprørerne som fulgte ham fant en del gjenklang mellom deres egne ideer og mål i det litterære verket Piers Plowman, en nøkkelfigur i et samtidig dikt som antagelig var skrevet av William Langland (som man ellers ikke vet noe om). Ball plasserte Piers Plowman (kan fornorskes som «Per Plogmann») og andre figurer fra William Langlands dikt inn i hans egne kryptiske og allegoriske skrifter som kan ha vært profetier, motiverende beskjeder, og eller kodete instruksjoner til hans følgesvenner. Dette kan ha utvidet Langlands virkelige eller antatte radikale og lollardisk slektskap foruten også til Ball.
Hjelp, vi flyr!
Hjelp vi flyr! (originaltittel: Airplane!) er en amerikansk fra 1980 regissert og skrevet av Jim Abrahams, David Zucker og Jerry Zucker. Filmen handler om alle de vanvittige episodene som oppstår ombord i et passasjerfly når besetningen slåes ut av en matforgiftning. Hovedrollene spilles av Robert Hays og Julie Hagerty, mens sentrale biroller spilles av Leslie Nielsen, Robert Stack og Lloyd Bridges.
Hjelp vi flyr! er en parodi på katastrofefilmen og handlingen er rent konkret hentet fra Zero Hour! fra 1957.
Den ble meget populær i USA og fikk en oppfølger kalt Hjelp, vi flyr igjen! (1982).
Handling
Handlingen foregår ombord på et passasjerfly mellom New York og Chicago. Passasjerer og besetning utgjør en broket forsamling. Blant dem er en pilot med tvilsomme seksuelle tilbøyeligheter, to religiøse fanatikere, en syngende flyvertinne og en lege med en nese som avslører ham når han ikke holder seg til sannheten. Annenpiloten går under navnet "Roger Murdock", men ligner til forveksling en kjent basketballspiller. Til middag får passasjerene valget mellom kjøtt og fisk. På kort tid er de som valgte fisk, blitt matforgiftet. Dette inkluderer både piloten annenflygeren. Den eneste blant passasjerene som har ført et fly, er den tidligere kampflygeren Ted Striker. Men han har ikke fløyet på mange år og har dessuten ingen erfaring med svære jumbojeter. I tillegg har han flyskrekk på grunn av traumatiske krigsopplevelser. Årsaken til at han nå befinner seg om bord, er at han ønsker å vinne tilbake sin Elaine, en tidligere kjæreste som er flyvertinne ombord. Omsider lar han seg overtale til å ta pilotens plass, mens Elaine erstatter annenflygeren. I mellomtiden forbereder flygeledere i Chicago seg på å lose dem trygt ned på bakken ved å kommunisere over sambandet. Denne operasjonen kompliseres imidlertid ved at den blir ledet av en gammel kjenning av Ted fra krigen.
Popularitet og økonomi
Hjelp vi flyr ble en stor suksess i USA hvor den innbrakte 83 millioner dollar og ble den fjerde mest innbringende filmen i 1980.
Produksjonskostnadene var på 3,5 millioner dollar.
Anmelderne
Den ble også godt mottatt av de norske anmelderne. Både VG, Aftenposten og Dagsavisen gav den terningkast fem, mens Dagbladet gav den fire.
Priser
I 2000 rangerte American Film Institute den på tiendeplass på en liste over de 100 beste filmkomediene på 1900-tallet (AFI's 100 Years... 100 Laughs). I 2007 kåret lesere av britiske The Guardian den til den neste morsomste filmen gjennom tidene.
I 2010 besluttet amerikanske National Film Preservation Board at filmen var betydningsfull nok til å lagres i USAs nasjonale filmregister.
Franziska Mietzner
Franziska Mietzner (født 20. desember 1988 i Bad Saarow) er en tysk håndballspiller, som spiller for den tyske klubben og på det tyske landslaget, sist under Håndball-VM 2011.
Mietzner er datter av den tidligere landslagsspilleren i håndball; Katrin Kruger, som spilte for Bundesligalaget.
Shahid Rasool
Shahid Rasool (født 19. september 1964) er en tidligere kampsportutøver, instruktør i thaiboksing, og leder for Norges Thaiboksing Forbund. Han regnes av mange for å ha tidligere vært blant lederne av såvel Young Guns som A-gjengen.
Tidlig liv
Rasool kom til Norge fra Pakistan som 11-åring og vokste opp på Bjølsen i Oslo.
Kriminell løpebane
Han ble tiltalt for psykisk medvirkning i det såkalte Romsås-drapet i 1988, men ble frikjent. I 1997 startet den såkalte Rasool-saken der Shahid Rasool sto tiltalt for i alt 157 lovbrudd, blant annet vold, trusler, ran og kidnapping. Rettsforhandlingene i Oslo byrett varte fra 18. januar til 25. juni 1999, og den endelige dommen i Høyesterett i 2002 lød på 12 års fengsel for de i alt 108 tiltalepunktene han ble dømt for. Da hadde Rasool sittet fem år i varetekt, lenger enn noen annen norsk fange. Rasool ble representert av advokat Fridtjof Feydt i byretten og siden av John Christian Elden. Under rettssaken kom det fram at Rasool, som også var tiltalt for vold mot sin tidligere norske kone, som han hadde vært gift med i ti år, hadde brukt anabole steroider i en årrekke. Ifølge hennes forklaring førte hans bruk av steroider til at han forandret personlighet totalt, og begynte å mishandle henne og andre grovt.
I forbindelse med rettssaken gikk advokat Feydt kraftig ut mot Oslo-politiet og mente de fra første stund etter at saken ble anmeldt trakasserte Rasool, blant annet med anonym telefonsjikane fra et nummer som kunne spores til Oslo politidistrikt. Da Shahid Rasools fem år gamle datter omkom i en trafikkulykke mens Rasool satt i varetekt måtte han ha på seg håndjern da han bar datteren til graven, mens tungt bevæpnet politi ledsaget ham. Denne episoden ble innklaget til Europarådets torturovervåkningskomité av Feydt.
Utspill om medias framstilling og meglingstilbud
Shahid Rasool har gått ut mot medias og politiets fremstilling av tilfeldige lovbrudd som organisert kriminalitet og har fått støtte for dette syn av såvel forskere som advokater. Han har også tilbudt seg å megle for å få slutt på konflikten mellom A-gjengen og B-gjengen.
Kampsport
Med lang fartstid innen stående kampsporter har Shahid Rasool i mange år vært instruktør i thaiboksing. Han startet først å trene taekwondo i 1978 og kickboksing i 1980. Han er i dag leder for Norges Thaiboksing Forbund (må ikke forveksles med Norwegian Muay Thai Association). Han har også konkurrert i brasiliansk jiu-jitsu.
Jon Kuvlung
Jon Kuvlung (død 1188) var en av de mange som krevde den norske tronen i borgerkrigstiden i Norge. Han påsto at han var en sønn av kong Inge Krokrygg, men Sverres saga hevdet, sannsynligvis med rette, at dette ikke var riktig. Jon var en ung prest da han ble gjort til en gallionsfigur for motstandsflokken. Tilnavnet Kuvlung, fra norrønt kufl, betyr munkehette. Jon og hans tilhengere styrte regionen Viken som en motkonge inntil han ble drept av birkebeinerne i Bergen 1188.
Opprør mot kong Sverre
Siden 1130-tallet hadde det vært flere sammenstøt av varierende grad og omfang. Bakgrunnen for den norske borgerkrigen var den uklare norske tronfølgerloven, sosiale forhold og til slutt også en maktkamp mellom konge og kirke. I 1184 klarte kong Sverre Sigurdsson og hans hær av birkebeinere å beseire Magnus Erlingsson og hans hær av heklunger i slaget ved Fimreite. I dette slaget ble Magnus drept og Sverre kunne styre som ubestridt konge av Norge for en tid.
Valgt til konge
Høsten 1185 kom det en ny motstand i Viken kalt kuvlungene etter deres valgte leder Jon Kuvlung. Jon hadde til da levd som en munk i klosteret på Hovedøya utenfor Oslo. 29. september 1185 ble Jon kongehyllet på Haugatinget i Tønsberg. Denne nye flokken var på mange måter en direkte etterfølger til heklungene og fikk iallfall deres tause bifall. De fleste mennene i flokken var vikværinger, men de største høvdingene var vestlendinger. En av de mest fremstående var Simon Kåresson, sønn av Alna-Kåre og far til den senere baglerkongen Filippus Simonsson.
Jon fikk anerkjennelse også utenfor landets grense. I et skotsk register over kongebrev er det et ikke-bevart brev til den skotske kongen William IV fra en Johannis regis Norwegie (Jon, konge av Norge). Det finnes også en stadfesting til Hovedøya kloster utsendt av Jon.
Nederlag
Høsten 1186 angrep kuvlungene Nidaros. Angrepet kom overraskende på Sverre og han tok tilflukt i den nylig reiste steinfestningen Sion eller Sverresborg som det kom til å bli hetende. Kuvlungene var ikke i stand til å erobre festningen og ble tvunget til å trekke seg tilbake. I 1188 seilte Sverre sørover med en stor styrke. De møttes første gang ved Tønsberg, men ingen av partene våget å gå til angrep. Kuvlungene slapp unna og kom seg til Nidaros hvor de herjet og blant annet ødela festningen. Det ble også innkalt til Øretinget hvor trønderne ble presset til å akseptere Jon som konge.
Deretter snudde kuvlungenes krigslykke. Rett før julaften kom kong Sverre til Bergen med tolv langskip og angrep overraskende. Her ble Jon Kuvlung drept i forvirringen og da svant også kuvlungopprøret hen. Seieren førte til at de framtidige opprørene mot Sverre skjedde kun på Østlandet. En Sigurd Brenner, tilnavnet fikk han for at han herjet og brente, reiste seg fra Jons følge og påsto at han også var en sønn av Inge Krokrygg. Da han ble nedkjempet av en bondehær innrømmet han før han ble drept at han ikke het Sigurd, men Hedin og kom fra Island.
Junior Eurovision Song Contest 2010
Junior Eurovision Song Contest 2010 (JESC 2010) var den åttende utgaven av Junior Eurovision Song Contest. Konkurransen ble arrangert i Minsk Arena i Hviterussland 20. november 2010. Slagordet for konkurransen var «Feel the magic!» (Kjenn magien!).
Lázaro Cárdenas del Río
Lázaro Cárdenas del Río (født 21. mai 1895, død 19. oktober 1970) var president i Mexico fra 1934 til 1940. Cárdenas var kjent for nasjonaliseringen av landets oljeressurser i 1938 og ble dermed boikottet internasjonalt frem til den 2. verdenskrig brøt ut. Han høstet også stor ros for å dele ut landområder til bønder samt for å nasjonalisere el-industrien. Dette bidro til ro i den nasjonale økonomien. Etter sin avgang som president, hadde han rollen som forsvarsminister mellom 1941 og 1945.
Spjelkavik skole
Spjelkavik skole kan vise til tre skoler i Ålesund i Møre og Romsdal:
Malta-Reisseck vannkraftverk
Malta-Reisseck vannkraftverk, også kjent som kraftverksgruppene Malta og Reisseck, er et system med åtte demninger, et hoved-vannkraftverk i Mölltal (Rottau vannkraftverk), fire mindre kraftverk og to ekstra pumpeanlegg, alt beliggende i delstaten Kärnten i det sørlige Østerrike. Nedre reservoar ligger ved elva Möll like før den munner ut i elva Drava (tysk: Drau) ovenfor byene Sachsenburg og Spittal. Øvre reservoarer ligger i elveløpet Malta, over byen Gmünd og like ved grensen til delstaten Salzburg i nord..
Hele anlegget utgjøres av to pumpekraftverk og et konvensjonelt kraftverk nederst, med en samlet installert vannkraftkapasitet på 1 029 – 1 297 MW, fordelt med en pumpekraft på inntil 406 MW og en turbinkraft på inntil 891 MW. Årsproduksjonen er om lag 1 219 GWh (1,22 TWh). Det er planlagt utbygging av ytterligere 430 MW effekt i et nytt pumpekraftverk Reisseck II i årene 2010–14, slik at total pumpeeffekt øker fra 406 til 855 MW og total produksjonseffekt øker til maksimalt 1 449 MW.
Produksjonen nytter smeltevann og er derfor svært sesongbasert med hovedproduksjon om sommeren. Vinterstid og om natten når det er lav etterspørsel, brukes pumpekraften til å pumpe vann opp i midtre og øvre reservoar.
Anleggenes tekniske data
Regnet ovenfra består hele anlegget av følgende reservoarer, pumpeverk og kraftverk, som utveksler vann via kanaler og tunneler i fjellet:
Sum Malta + Reisseck: Effekt 1 029 MW, maksimal produksjon 1 219 GWh.
Historie og betydning
Oppdemmingen av Malta-vassdraget startet på 1930-tallet, og dagens anlegg ble forprosjektert allerede på 1950-tallet. Øvre reservoar Kölnbrein ble geologisk undersøkt fra 1957, og bygget ut i årene 1971–78. Ulike teknologiske og hydrologiske utfordringer førte derimot til at full oppfylling av reservoaret først kunne gjennomføres fra 1993.
Øvre reservoar har et maksimalt produksjonspotensial på 588 GWh, mens Rottau-kraftverket som er hovedverket i anlegget kan produsere inntil 715 GWh årlig, og Möllbrücke-verket i alt 120 GWh årlig.
Det er betydelig turisme knyttet til anlegget, med hoteller og luftige utsiktspunkt ved de større reservoarene, og tilbud om strikkhopping utfor Kölnbrein-demningen. Øvre reservoar har også vært utnyttet for høydetrening for roere.
Meidling
Meilding er det 12. av Wiens 23 distrikter (Bezirke).
Det ligger sørvest i byen, sør for elven Wien. Meilding som distrikt ble grunnlagt i 1892, og har i dag ca. 78 000 innbyggere.
Carol Kaye
Carol Kaye (født 24. mars 1935 i Everett i Washington) er en amerikansk musiker, mest kjent som studiomusiker og bassist. Hun har medvirket på anslagsvis 10 000 innspillinger i løpet av sin karriere. Kaye var bassist på en rekke av Phil Spector og Brian Wilsons produksjoner på 1960- og 1970-tallet. Hun spilte gitar på Ritchie Valens' innspilling av «La Bamba», og er kreditert som bassist på flere av Simon & Garfunkels hits og på flere filmmusikkinnspillinger av Quincy Jones og Lalo Schifrin. Hun var også sentral under innspillingen av The Beach Boys' album Pet Sounds.
Hun begynte å spille gitar som 13-åring, og allerede i 1949 var hun profesjonell musiker og musikklærer. På 1950-tallet var Kaye jazzgitarist i flere band i Los Angeles. I 1957 fikk hun sine første oppdrag som studiomusiker for Sam Cooke, og på begynnelsen av 1960-tallet var hun som medlem av The Wrecking Crew med på innspillinger av en rekke hitlåter. Hun spilte blant annet på flere av The Beach Boys' hits, som blant andre «Good Vibrations», «Help Me, Rhonda», «California Girls», «Sloop John B», «Wouldn't It Be Nice», «God Only Knows» og «Heroes and Villains». Kaye var også med på Brian Wilsons legendariske Smile-prosjekt høsten 1966.
I tillegg til mange innspillinger med The Beach Boys, har hun også spilt på låter for artister som blant andre Elvis Presley, Glen Campbell, Ray Charles, Simon and Garfunkel, Stevie Wonder, Dean Martin, Frank Sinatra, Nancy Sinatra, Herb Alpert, Joe Cocker, The Righteous Brothers, Sonny and Cher, Barbra Streisand og Roger Miller. Kaye spiller på kjenningsmelodiene til en rekke kjente amerikanske TV-serier som blant andre Cannon, The Streets of San Francisco, Impossible, M*A*S*H, Kojak, Kjærlighetsskipet, McCloud, Cosby med familie, Hawaii Five-O, Ironside og Bonanza.
Carol Kaye er rangert som nummer 5 på Rolling Stones sin liste over The 50 Greatest Bassists of All Time.
Kaye sluttet som studiomusiker på 1970-tallet på grunn av leddgikt, men ble senere igjen aktiv som både studiomusiker og jazzartist samt som bass- og gitarlærer.
Liste over generalguvernører på Filippinene
Liste over generalguvernører på Filippinene
Den korrekte betegnelsen generalguvernør ble brukt om guvernøren for hele det filippinske øyriket, som i det meste av den aktuelle perioden omfattet også Ladronene (i dag: Marianas med Guam og Carolinas). De hadde residens i Manila. Ordet guvernør ble ofte brukt også, men er strengt tatt heller en betegnelse på guvernøren av en provins.
Spania etablerte seg som kolonialmakt på Filippinene fra sent 1500-tall, og beholdt denne posisjonen, med et kort avbrudd 1765–67, til landet måtte gi tapt i 1898 under den filippinske revolusjon og den spansk-amerikanske krig.
De aller fleste generalguvernørene i denne perioden var født i Spania; noen ganske få var spaniere født annetsteds. Der konsulterte kilder ikke oppgir fødeland, er det likevel å formode at Spania er det rette.
Storbritannia hadde kontrollen på Filippinene fra 1762 til 1764. Men dette ble ikke akseptert av alle, og spanske insulares med Spania i ryggen etablerte en ny hovedstad i Bacolor i provinsen Pampanga der de hadde sin egen generalguvernør.
USA kjøpte Filippinene fra Spania den 10. desember 1898, men måtte først erobre landet og kjempe mot den filippinske selvstendige republikkens militære styrker i den filippinsk-amerikanske krig før den første guvernøren/generalguvernøren kunne utnevnes. I den første fasen av krigen ble myndighet over de amerikanskskontrollerte deler av det filippinske samfunn utøvet av militærguvernører. Den første sivile guvernøren ble den senere amerikanske president William Howard Taft. Da Filippinene ble et samvelde under USA i 1935 fikk landet sin egen president.
Japan invaderte Filippinene sent 1941, og etablerte etter felttoget et regime ledet av militærguvernører. De er medtatt selv om japanerne også innsatte en marionettpresident, ettersom det var militærguvernøren som hadde den reelle makt.
Grunnkretser i Frøya kommune
Grunnkretser i Frøya kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Frøya kommune, Trøndelag, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Kairo
Kairo (arabisk: al-Qāhira) er hovedstaden i Egypt, og en av de største byene i Afrika. Byen ligger ved Nilen i det nordlige Egypt.
Historie
Området rundt dagens Kairo, spesielt Memfis, hadde lenge vært et samlingspunkt for oldtidens Egypt på grunn av sin strategiske beliggenhet like oppstrøms fra Nildeltaet. Opphavet til den moderne byen spores likevel som regel tilbake til en rekke bosetninger i det første årtusen. Rundt begynnelsen av det 4. århundre, mens Memphis fortsatte å avta i betydning, etablert romerne en festningsby langs østbredden av Nilen. Denne festningen, kjent som Babylon, står i dag som den eldste strukturen i byen. Den ligger også ved kjernen av det koptisk-ortodokse samfunnet, som skiltes fra den romerske og bysantinske kirken på slutten av det fjerde århundre. Mange av Kairos eldste koptiske kirker, inkludert Den hengende kirken, er plassert langs festningsmurene i en del av byen kjent som koptiske Kairo.
I 969 på ble en fatimidehær under ledelse av general Jawhar al-Siqilli sendt ut for å etablere en ny hovedstad for Fatimidkalifatet. Egypt ble erobret fra deres base i Ifriqiya og en ny befestet by nordøst for Fustat ble etablert. Det tok fire år for Jawhar å bygge byen, først kjent som al-Manṣūriyyah, som skulle tjene som den nye hovedstaden i kalifatet. I løpet av den tiden beordret også Jawhar byggingen av al-Azhar-moskeen, som utviklet seg til det tredje eldste universitetet i verden. Kairo skulle bli et senter for læring, og biblioteket i Kairo inneholdt hundretusenvis av bøker. Når kalifen Al-Mu'izz li-Din Allah endelig kom fra den gamle fatimidhovedstaden Mahdia i Tunisia i 973 ga han byen sitt nåværende navn, al-Qahira («De seirende»).
I nesten 200 år etter Kairo ble etablert forble det administrative sentrum av Egypt i Fustat. Men i 1168 satte fatimidene under ledelse av vesir Shawar fyr på Fustat å hindre at Kairo ble tatt av korsfarerne. Egypts hovedstad ble flyttet permanent til Kairo, som til slutt ble utvidet til å omfatte ruinene av Fustat og de tidligere hovedstedene i al-Askar og al-Qatta'i. Selv om brenningen av Fustat lyktes i å beskytte byen Kairo, førte en vedvarende maktkamp mellom Shawar, kong Amalrik I av Jerusalem og Zangidenes general Shirkuh etterhvert til oppløsningen av fatimidenes bosetning.
I 1169 ble Saladin utnevnt til ny vesir av Egypt av fatimidene og to år senere grep han makten fra familien til den siste fatimidkalifen, al-'Āḍid. Som den første sultanen av Egypt etablerte Saladin Ajjubide-dynastiet, basert i Kairo, og allierte Egypt med Abbasidene, som var hadde hovedsete i Bagdad. I sin regjeringstid fikk Saladin også bygget Kairocitadellet, som fungerte som sete for den egyptiske regjeringen fram til midten av det 19. århundre.
I 1250 tok slavesoldater, kjent som mamelukker, kontroll over Egypt og som mange av sine forgjengere etablerte de Kairo som hovedstad i sitt nye dynasti. I en fortsettelse av en praksis startet av Ayyubids ble mange av områdene som tidligere hadde hatt fatimidpalasser solgt og erstattet av nyere bygninger. Byggeprosjekter initiert av mamelukkene presset byen utover, men brakte også ny infrastruktur til sentrum av byen. I mellomtiden blomstret Kairo som et senter for islamske studier og et knutepunkt for krydderhandelen mellom sivilisasjonene i Afrika-Eurasia. Rundt 1340 hadde Kairos befolkning vokst til nærmere en halv million, og var den største byen vest for Kina.
Regionen Kairo hadde mindre enn 6 millioner innbyggere i 1965. I 1998 hadde den vokst til 10 millioner, og i 2005 hadde Kairo-regionen nesten 16 millioner innbyggere. I 2010 ca. 20 millioner.
Geografi
Kairo ligger på elvebredden og på øyer i elven Nilen nord i Egypt, sør for punktet hvor elven forlater ørkendalen den renner gjennom og deler seg i to deler inn i Nilens deltaregion.
Den eldste delen av byen ligger litt øst for elven. Derfra sprer byen seg mot vest, og omkranser landbruksområdene som ligger ved Nilen. Disse områdene i den vestlige delen av byen er bygd av Isma'il Pasha på midten av 1800-tallet etter modell av Paris, og kjennetegnes av åpne boulevarder, offentlige hager og åpne plasser. Den eldre østlige delen av byen er annerledes; den har utviklet seg over århundrene og har trange gater og smug. Mens vestlige Kairo domineres av regjeringsbygninger og moderne arkitektur, så er den østlige delen fylt med gamle moskéer som har blitt landemerker.
Klima
I Kairo, og langs Nildalen, er klimaet et ørkenklima (BWh i henhold til Köppen ), men ofte med høy luftfuktighet på grunn av elvedalens påvirkning. Stormer kan være hyppige, og disse bringer støv og sand fra Sahara inn i byen i løpet av månedene mars og april. Maksimumstemperaturene om vinteren varierer fra 19 °C til 29 °C på dagtid, mens de om natten faller til under 11 °C, og ofte så lavt som 5 °C. Om sommeren overstiger sjelden temperaturene 40 °C, og gjennomsnittlig minimumstemperatur om natten ligger på 20 °C. Nedbørsmengden er sparsom, men plutselige regnskyll kan medføre kraftig flom.
United Pentecostal Church International
United Pentecostal Church International forkortet til UPC, er et pinsesamfunn av menigheter som har sin hovedutbredelse i USA. De er et ikke-triniansk trossamfunn, og tror at Gud, Jesus Kristus og Den hellige ånd er én og samme person (Gud) og ikke en treenighet.
United Pentecostal Church International ble etablert i 1945, ved sammenslåingen av de to ikke-trinitariske pinsesamfunnene, the Pentecostal Assemblies of Jesus Christ (PAJC) og the Pentecostal Church, Incorporated (PCI) Etter sammenslåing var det 617 menigheter tilsluttet United Pentecostal Church International.
Historie
De har sine røtter tilbake til det som skjedde i Topeka, Kansas i 1901, da Agnes Ozman, som den første i nyere tid ble åndsdøpt og fylt av ånden og talte i tunger.
I 1916 kom en splittelse, på grunn av to lærestridigheter, synet på treenigheten og dåpen i vann. Fra da skilte de lag med de andre pinseretningene i pinsevekkelsen.
En av pinsesamfunnets betydningsfulle forkynnere var Frank J. Ewart.
Dåpssynet og treenigheten
Treenighetslæren går ut på, svært forenklet forklart: – at de tre personene Gud, Jesus Kristus og Den hellige ånd – samtidig bare er én personlighet.
United Pentecostal Church International døper kun i Jesu navn, og ikke med bruk av treenighetsformularet i Faderens (Gud), Sønnens (Jesus Kristus) og Den hellige ånds navn. Begrunnelsen ligger i tolkningen av Bibelen som omtaler at kristen dåp skal skje i Jesu navn. Alle stedene i Det nye testamentet hvor mennesker blir døpt skjedde dette i Jesu navn. Bare ett sted er det nevnt at den omvendte skal døpes i Faderens, Sønnens og Den hellige ånds navn. Her er det ifølge grunnteksten likevel kun ett navn, som i den engelske oversettelsen av bibelverset, der in the name, og ikke names i flertall.
Den teologiske begrunnelse skal være at både Faderen, Sønnen og Den Hellig Ånd kun er titler, og at navnet den omvendte skulle døpes i var i Jesu Kristi navn. Det vil si at Gud har åpenbart seg på forskjellige måter, eller som flere «personligheter». Dette er grunnen til betegnelsen Jesus Only, som brukes om pinsesamfunnet. Dette innebærer at de mener at Gud er bare én person, og avviser hele treenigheten.
Den katolske kirke og de fleste andre kristne kirker og trossamfunn godkjenner bare vanndåpen dersom den er gjort i treenighetens navn.
Utbredelse
United Pentecostal Church International har sin hovedutbredelse i USA med omtrent 350 000 medlemmer i USA og Canada. I verden består pinsesamfunnet av 3764 menigheter (churches). De har misjonsarbeid i 131 land og omtrent 10 000 pastorer. Det skal være omtrent 1 millioner medlemmer i  verden.
Utbredelse i Norden
United Pentecostal Church ble i Norden etablert av Eddie Anderson Tilley, han er fra Amerika og tredje generasjons ikke-trinitarisk pinsevenn.
I 1978 kom Tilley til Bergen. Han fikk snart et samarbeid med Full Gospel Business Men Fellowship International og pinsemenigheten Tabernaklet Bergen. Han begynte også med møter ved universitetet og i sitt private hjem. Da det noe senere ble klart at Tilley hadde et ikke-trinitarisk syn slapp han ikke lenger til i menighetene i Bergen.
Sliema Wanderers FC
Sliema Wanderers Football Club er en maltesisk fotballklubb fra byen Sliema. De spiller for øyeblikket på det øverste nivået i maltesisk fotball. Hjemmearenaen er University Stadium som har en kapasitet på rundt 17 800. Hovedtrener er Ray Farrugia.
Historie
Klubben ble grunnlagt i 1909 og har helt siden den stund vært en av de ledende fotballklubber på Malta. De deltok i det aller første seriemesterskapet i fotball på Malta og endte på andreplass bak Floriana FC.
Dmitrij av Pereslavl
Dmitrij av Pereslavl (født ca. 1250, død 1294) var storfyrste av Vladimir-Suzdal 1276-1281 og 1283-1293. Han var annen sønn av Aleksander Nevskij.
Sliema Wanderers FC
Historie
Ti år etter grunnleggelsen markerte Sliema Wanderers seg da de vant seriemesterskapet i 1919-20 sesongen. Siden den gang har laget vunnet serien 26 ganger, sist gang i 2005. Sliema har også rekorden for flest cupmesterskap, de har løftet trofeet hele tjue ganger, sist i 2009.
United Pentecostal Church International
Utbredelse i Norden
I 1980 begynte han med møter i Oslo. Han har leide flere steder før virksomheten til sist fikk leie de nåværende lokalene i Grefsenveien. I Norge er det tre menigheter. I menigheten i Oslo er det litt over 100 medlemmer, og totalt i Norge omtrent 200 medlemmer. Det er menigheter i Stavanger og Fredrikstad.
Dmitrij av Pereslavl
Dmitrij grunnla festningen Koporye. Han ble tvunget til å flykte etter et opprør. Hans bror Andrej III fikk tillatelse av Den gylne horde å bli storfyrste og forsøkte å gjenerobre landet. Dmitrij, som ikke fikk støtte fra folket i Novgorod, måtte flykte enda lenger mot nordvest.
To år senere kom Dmitrij tilbake og fant at landet var rasert av mongolene og Andrej. Han søkte støtte fra Nogai Khan mot de herskende mongolene. Andrej trakk seg så tilbake. Men siden tok Andrej opp igjen kampen og fikk støtte fra mongoler og russisk adel. Til sist gav Dmitrij seg og gikk i kloster. Han døde ett år senere.
Sliema Wanderers FC
Historie
I sesongen 2006–07 ble klubben nummer 2 i serien. I 2009-2010-sesongen endte klubben på tredjeplass.
Den tidligere Lillestrøm-spissen Michael Mifsud begynte sin karriere på Sliema Wanderers.
United Pentecostal Church International
Utbredelse i Norden
I Sverige har Tilley grunnlagt to menigheter.
Wien (elv)
Wien (Wienfluss) er en elv som renner gjennom Østerrikes hovedstad Wien. Elven er 34 km lang, hvorav 15 km er i byen Wien. Elva har sitt opphav i vestlige Wienerwald i nærheten av Rekawinkel, og flyter ut i Donaukanalen, en sideelv av Donau, øst for Wiens bysentrum.
Innenfor bygrensene består elveleiene nesten utelukkede av betong. Dette ble bygget mellom 1895 og 1899 for å stoppe oversvømmelser elven ofte hadde forårsaket, og iblant ble etterfulgt av kolera. På samme tid ble Wiens bybane (Stadtbahn) bygd, og banen ble lagt på elveleiet. Bybanen er i dag en del av Wiener U-Bahn-systemet.
Sliema
Sliema (eller Tas-Sliema) er by ved kysten på nordøst-siden av Malta med 13,621 innbyggere (2011).
Byen er et senter for handel og restaurant- og caféliv. Sliem er det maltesiske ordet for fred.
Byen var opprinnelig en rolig fiskelandsby, men i dag er kystlinjen fra Sliema opp til nabobyen San Giljan utbygget og er turistifisert. Fotballaget Sliema Wanderers FC, som har vunnet serien på Malta 26 ganger, kommer fra byen.
Cirata-demningen
Cirata-demningen er en demning med et vannkraftverk på elva Citarum (Tarum), på den vestlige delen av øya Java i Indonesia. Anlegget ligger like vest for Bandung nedstrøms i samme elva, om lag 100 km sørøst for Jakarta. Det har et totalt installert vannkraftpotensial på 1 008 MW. Årsproduksjonen er 1 426 GWh (1,426 TWh) årlig til Jararta-området, og skaper irrigasjon for landbruk i store områder øst for hovedstaden.
kraftverket ble anlagt i byggeperioden 1984–1988. Reservoaret er på 62 km² og 2 165 mill m³ volum, og flere landsbyer med i alt 7 626 familier måtte flyttes da anlegget ble demmet opp. Demningen er 125 meter høy og 453 meter lang, og er en steinfyllingsdam.
Kimer, I klokker
Grammatikalsk tolkning av tittelen
Tittelen «Kimer, I klokker» betyr ikke at det kimer i klokker, det betyr noe slikt som «Kim, dere klokker» (eller «Kim, alle klokker») Det samme gjelder for neste strofe, «Tindrer, I stjerner».
Fylkesvei 7
Veien gikk fra Granvin vestover på nordsiden av fjorden forbi Ålvik og Øystese til Norheimsund. Derfra videre vestover over fjellet til Samnanger og over til Trengereiddalen, der den møtte E16.
Før 1. januar 2010 var den del av riksvei 7. Før 1992 var veien Bergen-Nesttun-Granvin en del av vei E68.
I 2015 ble den rasfarlige strekningen forbi Haukanesberget utbedret ved at 2,3 km ny vei i dagen og i tunnel, Folkedalstunellen (1370 meter), ble anlagt. Utbedringen kostet 274 millioner kroner.
2019 ble veien erstattet av fylkesvei 49 og fylkesvei 79.
Nasjonal turistvei
Strekningen mellom Steinsdalsfossen i Kvam og Granvin er del av nasjonal turistvei Hardanger sammen med en delstrekning Jondal – Utne på og strekningen Låtefossen – Kinsarvik langs.
Tokagjelet i Kvam
Veien gjennom Tokagjelet ble stukket ut rundt 1890, påbegynt i 1903 og åpnet i 1907. Store partier er bygget med håndkraft mens arbeiderne hang i tau i den glatte fjellsiden. Dette ble gjort fordi veien mangler naturlig fundament.
Ny vei med fire tunneler ble tatt i bruk på 1960-tallet. Dette er tunnelene Snauhaugen på 349 meter, Hansagjel på 697 meter, Tokagjel på 408 meter og Fossagjel på 365 meter.
Den 21. desember 2009 fredet Riksantikvaren Tokagjelet sammen med 39 andre veier omtalt i Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner.
Gondors vaktbauner
I J.R.R. Tolkiens historier om Midgard, var Gondors vaktbauner et alarmsystem for riket Gondor.
I det senere andre tideverv og tidlig i det tredje tideverv tjente de i hovedsak til å varsle sør Gondor om farer for den nordre provinsen Calenardhon, eller vice versa, men etter at Riksforstanderen av Gondor Cirion gav Calenardhon til Éothéod ble de i hovedsak brukt til å varsle folket i Anórien (den eneste delen av Calenardhon Gondor beholdt i sitt rike) om farer.
Budskap om hjelp mellom Gondor og Rohan ble isteden utvekslet via en budbringer som brakte den Den Røde Pil.
Under Krigen om Ringen ble vaktbaunene tent da Minas Tirith ble beleiret, og da Rohirrim red til Gondor's for å hjelpe dem, passerte de alle de syv baunene på deres vei østover.
Elendils grav var gjemt på toppen av Halifirien, det av baunefjellene som var lengst vest.
Regionen und Orte in Tolkiens Welt
Dehar vannkraftverk
Dehar vannkraftverk er en demning med et vannkraftverk i delstaten Punjab i det nordvestlige India. Anlegget har et totalt installert vannkraftpotensial på 990 MW.
Lindern
Lindern er et boligstrøk i Oslo, i Bydel St. Hanshaugen i indre by. Navnet kommer fra tresorten lind og jernaldergården Lindern. I dag er strøkets kjerne Lindern haveby fra cirka 1920.
Innere Stadt
Innere Stadt er det første av Wiens 23 distrikter.
Lindern
Beliggenhet
Strøket avgrenses av Geitmyrsveien i øst, Kirkeveien (ring 2) i nord, Thulstrups gate og Ole Jacob Brochs gate i vest og General Birchs gate i syd. Lindern grenser dermed til Ullevål sykehus-området med Nordre gravlund i nord, Adamstuen i vest, Valleløkken i sydøst og Lovisenberg i øst. Grensen mot Adamstuen er ikke klar, noen regner Lindern helt til Sognsveien i vest (se Ramm m.fl.), dit også bnr. 55 med navnet Lindern strekker seg.
Innere Stadt
Dette distriktet er gamlebyen i Wien. Fram til bygrensene ble utvidet i 1850 var Innere Stadt det samme som byen Wien.
Lindern
Beliggenhet
Strøkets gater er i tillegg til de fire nevnte Armauer Hansens gate, Eugene Hanssens gate, Fayes gate og Linderngata.
Innere Stadt
Ringstraße omgir Innere Stadt, langs de gamle bymurene.
Lindern
Beliggenhet
Strøket er 500–600 meter nord-syd og øst-vest, og den sydligste delen ligger mellom 2,5 og 3 kilometer fra Karl Johans gate.
Befolkning
Rodestatistikken til Oslo kommune gir ikke mulighet for å angi befolkningen på Lindern. Med cirka 500 leiligheter i havebyen kan befolkningen anslås til mellom 1000 og 1500.
Knapt 40% av befolkningen i de rodene som Lindern inngår i var i alderen 20–39 år per 1. januar 2009. Alderssammensetningen i disse rodene (1501, 1502 og 1503) er mindre avvikende fra by- og landsgjennomsnittet enn alderssammensetningen i indre by, der andelen 20-39 år er 51%. De høye boligprisene på Lindern forklarer sannsynligvis denne noe eldre befolkningen enn gjennomsnittet for indre by.
Trafikk
Lindern har kollektivbetjening med trikk i Sognsveien og de to stambusslinjene 20 øst-vest med stoppested i Kirkeveien og 37 til Nydalen og til sentrum med stoppested i Geitmyrsveien.
Årsdøgntrafikken i Kirkeveien ved Lindern var 20 300 i 2007. Trafikken i gatene innen strøket er liten, etter en trafikksanering på slutten av 1980-årene, der Fayes gate og Armauer Hansens gate ble stengt mot Kirkeveien.
Offentlige plasser, institusjoner og næringsliv
Strøket mangler en klar kjerne i form av offentlig plass eller strøksgate med forretninger og spisesteder. Nærmeste slike er Thereses gate, Arendalsgata på Sagene og Ullevålsveien på St. Hanshaugen. Strøket mangler også offentlig park.
Servicetilbud på Lindern er i 2010 en dagligvareforretning og en blomsterforretning, noe som er lite til indre by å være. Arbeidsplasser er ellers Norges veterinærhøgskole, Aline Spedbarnsenter og to barnehager.
Navn
Navnet kommer sannsynligvis fra norrønt Lindarin, satt sammen av lind (treslaget) og vin (eng). Gårder med vin i navnet stammer mest sannsynlig fra 600-tallet e.Kr.
Historie før 1915 og senere bruk av gårdens område
Navnet nevnes først i dokumenter i 1301, da gården lå under Nonneseter kloster. En gang før 1396 ble gården delt, og den sydlige delen, som ble overdratt Hovedøya kloster, ble liggende ubrukt (ødegård) etter svartedauen.
Ødegården ble innlemmet i bymarken som Christian IV ga byborgerne i 1629, mens hovedgården lå utenfor. Grensen gikk langs dagens Linderngata og videre mot vest i samme retning. Også hovedgården skal ha blitt gitt som bymark, men etter påtrykk fra bøndene nord for bymarken ble den og Bjølsen tatt ut av bymarken etter en tid.
På Lindern gård sto en arklåve, en bygningstype i Bymarken med oppbevaring av fôr i første etasje og en sal med ark for overnatting ovenpå, utviklet fordi beboelseshus ikke var tillatt på byløkkene. Arklåven på Lindern hadde tilbygg i reisverk med stall og fjøs. Låven ble revet i 1914 ifm. utbyggingen, og lagret på Frogner hovedgård med sikte på utstilling. Under brenselsmangelen som første verdenskrig skapte ble materialene brukt til ved.
Etter at parseller av gården etter hvert var solgt til løkker, ble gjenværende del av gården kjøpt av Magdalenastiftelsen i 1861, og Magdalenahjemmet ble drevet her til 1899, da det flyttet til Grini i Bærum under navnet Kvindehjemmet.
Diakonhjemmet sykehus ble stiftet i 1890 og startet driften i lokalene i Geitmyrsveien 62B (som en gang før 1952 fikk adresse Thulstrups gate 3), hvor det ble drevet til sykehuset flyttet til Frøen i 1900.
Gjetemyren internatskole («tvangsskole» for gutter) (navnet ble i 1975 endret fra Geitmyra skole til Lindern skole) flyttet i 1904 fra Asker til Thulstrups gate 3 og drev her til 1990, da skolen flyttet til Sollerud ved Lysaker. I 1908 kjøpte kommunen eiendommen. I 1935/36 fikk skolen bygning for gymnastikksal. Gjennomsnittlig elevtall i perioden 1908–52 var 34.
I perioden 1908-52 ble det fra den 29 dekar store eiendommen solgt parseller på til sammen 10,5 dekar til
Lindern haveby
Kristiania kommune kjøpte Lillos løkke (Lindern gårds område) på 68 dekar i 1909 med tanke på boligbygging og innarbeidet det som boligområde i generalplanen av 1912. I 1915 ble det lagt frem et prosjekt med navnet Lindern arbeiderboliger I.
Havebyen (skrives både Lindern haveby og Lindern hageby) ble regulert av ingeniør Ernst Bjerknes, med buede gater og storkvartaler med tilbaketrukne, lave bygninger med oppbrukne bygningsformer. Inne i kvartalene ble det plass til store, grønne gårdsrom. Bygningenes innbyrdes forhold styrte plasseringen, forholdet til sol og lys for alle leiligheter var ennå ikke styrende, slik det skulle bli med funksjonalistisk arkitektur. Bjerknes var en pionér for slik byplanlegging, inspirert av den østerrikske tenkeren Camillo Sitte. Tore Brantenberg viser til at utformingen av Lindern trolig er inspirert fra tyske havebyer før første verdenskrig.
I 1917-21 ble det oppført fem kvartaler med 25 bygninger, til sammen 516 ett-, to- og treromsleiligheter i de fem kvartalene som tabellen viser.
De fleste bygningene har to ordinære etasjer og mansardtak med vindusarker som muliggjorde enda en boligetasje, enkelte har tre etasjer og saltak. De fleste fasadene er pusset, noen i tegl. Det nedtrukne taket demper høydevirkningen og gir gårdene et uttykk langt fra leiegårdsbebyggelsen fra sent 1800-tall, en bebyggelsesform mellom leiegård og villa/småhus (som i Ullevål hageby viste seg å bli for dyr som sosial boligbygging). Noen av gårdene har buede portaler inn til gårdsrommene og hjørne- og trappetårn med tårnhjelmer i metall. Stilen er nybarokk. Alle leilighetene hadde kjøkken og WC, men ikke alle hadde bad. Mot gaten er det gressfelt og trær.
Arkitekter var Harald Hals (kvartal I og II), Carl Ferdinand Linthoe (kv. IV) og de to sammen med Henry Coll (kv. III og V). Byggherre var Kristiania kommune og gårdene ble forvaltet av kommunens leiegårdsforvaltning. Gunnarsjaa skriver om Lindern at den har ”en kvalitet sjelden i Norge”, Brantenberg at ”Lindern er en usedvanlig kultivert bebyggelse, med vakre gateløp, hyggelige gårdsrom og godt planlagte leiligheter”.
Hagebyen har adresser til Armauer Hansens gate 1-21 og 2-8, Eugene Hanssens gate 2, Fayes gate 1-13 og 2-20, Geitmyrsveien 56-58 og 62-76, General Birchs gate 7, Linderngata 1-9 og 2-12, Ole Jacob Brochs gate 1-9 og Kirkeveien 175-83.
Fra byutvidelsen i 1859 inntil byutvidelsen i 1948 lå de tre kvartalene syd for Linderngata (nr. I, II og III) i Oslo, mens de to nordlige kvartalene (IV og V) lå i Aker kommune.
I 1970-årene ble det på noen av gårdene skiftet til vinduer som bryter med arkitekturen.