cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ermanno Ioriatti
OL-resultater
Torino 2006
Vancouver 2010
Kantarellen terrasse (Oslo)
Kantarellen terrasse (1–47 fortløpende) er en vei og et boligfelt på Mortensrud i bydel Søndre Nordstrand i Oslo. Den går som blindvei (eller et nett av gangveier) på sørsiden av Mortensrudveien, som nesten omringer området.
Navnet ble vedtatt i 1990, og bebyggelsen i dette boligfeltet – tolv lavblokker der det også finnes barnehage (ark. Alex Christiansen) – ble oppført i 1991.
Erich Maria Remarque
Erich Maria Remarque (født 22. juni 1898 i Osnabrück i Tyskland, død 25. september 1970 i Locarno i Sveits) var en tysk-amerikansk forfatter.
Bakgrunn
Erich Paul Remark ble født 22. juni 1898 som det fjerde av fire barn, som sønn av bokbinderen Peter Franz Remark og Anna Maria f. Stallknecht i Osnabrück. Han kalte seg fra 1924 Erich Maria Remarque, det katolske «Maria» som annet fornavn brukte han allerede fra november 1922.
Han var etterkommer av en familie som hadde innvandret fra Frankrike, og som hadde etternavnet Remacle. Pikenavnet til hans mormor var Bäumer (likesom protagonisten i Remarques roman Im Westen nichts Neues).
Etter å ha avsluttet den katolske Johannisvolksschule – folkeskolen – gikk han på det katolske lærerseminaret fra 1912 til 1915. Etter å ha tatt nødeksamen i 1916, ble han 18 år gammel utskrevet som soldat, og 1917 sendt til tjeneste for den tyske hæren på Vestfronten. Her ble han såret en rekke ganger.
Krigens slutt opplevde han på et lasarett i Duisburg. Etter krigen fortsatte han utdannelsen som lærer, og arbeidet fra 1. august 1919 som folkeskolelærer i Lohne (ved Lingen), fra mai 1920 i Klein Berßen (Emsland) og fra august 1920 i Nahne (ved Osnabrück). Etter eget ønske sluttet han som lærer 20. november 1920.
Forfatter
Hans første bok, ungdomsromanen Die Traumbude, var en flopp. Remarque forsøkte seg som agent for gravstener og som organist i et galehus. Senere arbeidet han som avisredaktør, bl.a. ved «Osnabrücker Tages-Zeitung», «Echo-Continental» (Hannover) og «Sport im Bild» (Berlin). Under sin tid i Hannover offentliggjorde han omkring hundre kortere prosatekster i forskjellige dags- og ukeaviser.
I 1929 utga Remarque sitt mest kjente verk, Intet nytt fra Vestfronten (Im Westen nichts Neues), som beskrev hvor forferdelig krigen var fra en 19 år gammel soldats synsvinkel. Han ga ut en hel del lignende verker senere. Alle sammen var skremmende realistiske skildringer av krigsårene og årene som fulgte.
Nasjonalsosialistiske slåsskjempere forhindret på Joseph Goebbels' oppdrag mot slutten av 1930 den tyske uroppførelse mot den Oscar-vinnende Hollywood-antikrigsfilmen Im Westen nichts Neues i Berlin. Dette var før nazistene var kommet til makt i Tyskland, men ved sine bråkmakere var de meget synlige. Fra hele landet ble det meldt om forstyrrelsesaksjoner, og det endte med at filmen ble tatt av plakaten. Tidlig på sommeren 1931 kunne en forkortet utgave av filmen vises «for bestemte personkretser og sluttede forsamlinger», etter noen måneder ble den i en ytterligere forkortet versjon frigitt for almenheten. Produksjonsselskapet måtte i tillegg forplikte seg til at man i fremtiden også i utlandet kun viste den forkortede versjonen. Etter at Hitler kom til makten, ble filmen helt forbudt.
Under nasjonalsosialistenes bokbrenning i 1933, forbød og brente nasjonalsosialistene Remarques verker og spredde feilinformasjon om at han var etterkommer av en fransk jøde, og at hans virkelige etternavn var Kramer (Remark stavet baklengs). Den nazistiske propaganda hevdet dessuten at Remarque aldri hadde vært i aktiv tjeneste under krigen.
Da hadde Remarque allerede bodd i Sveits siden 1931, og i 1939 emigrerte han til USA og ble amerikansk statsborger i 1947. Han giftet seg med tidligere Hollywood-skuespillerinne Paulette Goddard i 1958.
Huang He
Huang He, Huangelven, Huangelva, Guleelva, Guleelven, Den gule elv eller Den gule flod (Hanzi 黄河, pinyin: Huáng Hé, Wade-Giles Hwang-ho, noen ganger kalt Zhou Liu) er med sine 5 464 km Kinas nest lengste elv etter den sentralkinesiske floden Cháng Jiāng (Yangze). Fra sin kilde i det vestlige Kina renner den gjennom ni provinser før den munner ut i Bohai-havet nær byen Dongying i Shandongprovinsen. Huang He-bassenget strekker seg øst-vest i omtrent 1,900 km og nord-sør i ca 1,100 km.
Geografi
Huang Hes kilder ligger i Kūnlúnfjellene i 4 500 meters høyde i den vestre del av Qīnghǎi-provinsen. Kildene er omkring 200 km nord for den halve luftlinje mellom Lhasa og Xining, i en del av de tibetanske fjellmasser som i dag ligger utenfor Tibet. Innsjøen Zhalinghu er en av kildene. Elven har et nedbørfelt på 944 970 km², men fordi områdene rundt elvens øvre og tildels midtre løp er heller tørre er vannføringen relativt lav. Vannføringen i Cháng Jiāng er 15 ganger større, og den i Perlefloden er fem ganger større, selv om nedbørfeltet til sistnevnte er under halvparten så stort som Huang He sitt.
Fra sine kilder renner elven gjennom to innsjøer (Ngoring Tsho og Kyaring Tsho). Deretter renner den hovedsakelig østover, men i sikksakkurs i en stor bue nord rundt det relativt tørre Ordosplatået i Shaanxi og Indre Mongolia, til en stor kunstig sjø skapt av et vannreservoar. Der tilkommer sideelven Wei He, og elven brekker igjen av mot øst. Ca 45 km nedenfor storbyen Kaifeng vender elven seg noe nordøstover og holder stø kurs gjennom lavlandet til sitt utløp. I dag renner Huáng Hé gjennom Jǐnán, hovedstaden i Shāndōng-provinsen, og munner ut i Bohaibukten, den innerste delen av Bohaihavet i Gulehavet. I elvedeltaet ligger byen Dongying. Elven var åsted for de første kinesiske statsdannelser og for fremveksten av kinesisk dyrking av hvete (men ikke ris). De omkringliggende byene Anyang, Kaifeng og Xi'an er tidlige kinesiske hovedsteder. Gjennom Kinas historie har Huang He vært betraktet både som en velsignelse og en forbannelse; den er «Kinas stolthet» (Zhōngguó de jiāo'ào) og «Kinas sorg» (Zhōngguó de tòng).
Siden år 602 f.Kr. til i dag har elvens nedre løp endret seg dramatisk minst fem ganger, og dikene rundt den har brutt sammen mer enn 1 500 ganger. En svært dramatisk endring av elveløpet fant sted i 1194, da Huang He rett og slett overtok Huái-elvens utløpssystem for de neste 700 årene. Slammet fra Huáng Hé demmet opp munningen av Huái og gjorde tusener hjemløse. Elven fant seg til rette i sitt nåværende leie i 1897 etter at den hadde endret sitt løp igjen i 1855, slik at den igjen tømte seg i Det gule hav.
Elven får sin gule farve fra sedimentene den fører med seg. Mellom 10 og 20 prosent av vannføringen er slam, og i perioder hender det at nesten 40 prosent av vekten utgjøres av faste stoffer. Dette slammet er meget næringsrikt. De siste rundt 700 km av elven renner gjennom marker som er resultat av det avleirede slammet opp gjennom årtusenener.
Enkelte steder kan det dreie seg om et hundre meter tykt lag som skyldes avleiringer.
Slettelandet på den nordkinesiske slette har ofte et grunnvann som står så høyt at det kan avleire salter som blir liggende igjen etter år med tørke. Det virker hemmende på planteveksten.
Sedimentene har også avleiret seg i selve elven, slik at elvebunnen, sammen med de stadig høyere dikene som folk har bygget langs breddene, har ført til at elveløpet i lange stykker faktisk har et høyere vannspeil enn mye av de omliggende markene. Dette har gjort landsbygda rundt elva særlig utsatt under flom. Storflom i Huang He har ført til noen av de høyeste dødstall man kjenner fra naturkatastrofer. Storflommen i 1887 kostet mellom 900 000 og 2 000 000 mennesker livet; storflommen i 1931 mellom 1 000 000 og 3 700 000. Det er ikke uten grunn at kineserne også har kalt elven for «Kinas sorg».
Under Den andre kinesisk-japanske krig i 1938 brøt nasjonalisthæren under Chiang Kai-shek med vilje dikene for å stanse de framrykkende japanske styrker. Under denne flommen gikk mellom 500 000 og 900 000 menneskeliv tapt. Fra da rant elven på nytt i en periode ut i Østkinahavet sør for Shandonghalvøya (slik som mellom 1194 og 1855), men ble ført tilbake til sitt nordlige utløp i 1947.
Det er bygd vannkraftverk flere steder langs floden, det er demninger ved Liujiakløften, Lánzhōu, Sanmenkløften og ved Xiaolangdi.
Gulelven i kinesisk kultur
Provinsene Héběi og Hénán har navn knyttet til Huáng Hé. běi betyr nord, nán betyr sør; de er provinsene nord og sør for den gule elv.
Tradisjonelt heter det at den kinesiske sivilisasjons vugge stod ved Huang He. Kineserne kaller av og til floden som «Moderelven» eller «Den kinesiske sivilisasjons vugge». Opp gjennom Kinas lange historie er elven blitt betraktet både som en velsignelse og som en forbannelse; den har fått tilnavnene «Kinas stolthet» (中国的骄傲, Zhōngguóde Jiāo'ào) og «Kinas sorg» (中国的痛, Zhōngguóde Tòng.
Noen ganger kalles Gulelven for «Den grumsete flod» {浊流, Zhuó Liú). Det kinesiske ordspråket «Når Gulelven renner klar» viser til en høyst usannsynlig eventalitet, som «når månen blir en gul ost».
Vannkraftverk
I 1960 åpnet det første vannkraftverket i Huang He da Sanmenxia-demningen var ferdigstilt. Det er i dag mange vannkraftverk langs elveløpet, nedenfor er en liste over de sju største.
Sarajevo
Sarajevo (kyrillisk: Сарајево) er hovedstaden og den største byen i Bosnia-Hercegovina. Innbyggertallet i bykjernen er på 310,000, mens Sarajevo kanton har et innbyggertall på 465,000 og Stor-Sarajevo-området 664,000. Sarajevo er også hovedstaden i Føderasjonen Bosnia-Hercegovina, og de jure hovedstad i Republika Srpska.
Byen befinner seg i Sarajevodalen mellom De dinariske alper langs elven Miljacka i hjertet av Sørøst-Europa og Balkan.
Sarajevo er historisk kjent for sitt tradisjonelle religiøse mangfold med tilhengere av islam, ortodoks kristendom, katolisisme og jødedom, som har sameksistert i Sarajevo i århundrer. På grunn av dette kalles Sarajevo ofte for «Europas Jerusalem».
Asialekene 1978
Asialekene 1978 var de åttende Asialekene, de ble arrangert i Bangkok i Thailand i perioden 9. til 20. september 1978. Det var tredje gangen som lekene ble arrangert i Bangkok. Opprinnelig var det Singapore som var utpekt som vert men på grunn finansielle problemer ble først Islamabad i Pakistan valgt som ny vertsby men på grunn av konflikt med India og Bangladesh ble til slutt Bangkok valgt. Det var over 3 800 utøvere fra 25 nasjoner som deltok i nitten sporter. Japan ble beste nasjon med sytti gullmedaljer foran Kina med femtien.
Sarajevo
Byen var arena for hendelsen som utløste den første verdenskrig da kronprins og erkehertug Frans Ferdinand og hans gravide kone Sofie, ble skutt og drept 28. juni 1914. Mellom 1992 og 1995 var Sarajevo åsted for den lengste beleiringen i moderne historie under krigen i Bosnia-Hercegovina.
Sarajevo er det ledende forretnings- og kultursentrum i Bosnia-Hercegovina. I 1984 arrangerte Sarajevo de XIV Olympiske vinterleker.
Historie
Sarajevo-dalen har en lang og rik historie som går tilbake til neolittisk tid, da butmir-kulturen blomstret. Flere illyriske bosetninger eksisterte i området før det ble beseiret av Roma i 9.e.Kr. I romertiden eksisterte en by kalt Aquae Sulphurae der bykommunen Ilidza befinner seg i dag. Etter romerne etablerte goterne seg i området, etterfulgt av slavere i det 6. århundret.
Bosetningen Vrh-Bosna eksisterte i dalen som en slavisk festning fra 1263 til den ble beseiret av Det osmanske rikets krigere i 1429. Under Isa-Beg Isakovic, den første osmanske guvernør av den bosniske provinsen, ble bosetningen omgjort til en by rundt festningsanlegget i 1461. Guvernøren inspiserte konstruksjonen av byens «gamlebydistrikt», som blant annet inkluderte et vannforsyningssystem, en moské, markedsplass, offentlig bad og et guvernørpalass. I 1521 ble Gazi Husrev-Beg oppnevnt som den andre guvernøren av den bosniske provinsen, og bygde byens første bibliotek, madrasa, en skole for sufifilosofi, og det velkjente klokketårnet Sahat Kula.
I 1697, under den store tyrkiske krigen, ledet prins Eugene av Savoia fra Habsburgmonarkiet et raid mot Det osmanske riket. Han erobret Sarajevo og etterlot byen pestbefengt og brent til grunnen. Den ble senere oppbygd, men kom aldri helt over ødeleggelsen.
Innen 1850 hadde Det osmanske riket gjort Sarajevo til et viktig administrativt sentrum, men i 1878 forandret de styrende makter seg da Østerrike-Ungarn erobret Bosnia-Hercegovina som følge av Berlin-traktaten. I 1908 annekterte Østerrike-Ungarn hele landet. Sarajevo ble industrialisert av keiserriket, som brukte byen som prøveområde for nye oppfinnelser, som trikken, før den ble installert i Wien.
I hendelsen som utløste den første verdenskrig ble kronprins Frans Ferdinand av Østerrike og hans gravide kone Sofie, skutt og drept i Sarajevo 28. juni 1914 av den serbiske nasjonalisten Gavrilo Princip. Sarajevo unnslapp derimot større skader og ødeleggelser under selve krigen. Etter denne ble det vestre Balkan samlet i Kongedømmet Jugoslavia, og Sarajevo ble gjort til hovedstad i Drina-provinsen.
I april 1941 invaderte Tyskland Jugoslavia og bombarderte Sarajevo. På dette tidspunktet bodde det omkring 10,500 jøder i Sarajevo. Disse, sammen med sigøynere og serbere, ble forfulgt av det kroatiske ustasjaregimet og mange ble sendt til konsentrasjonsleirer. Jugoslaviske partisaner, ledet av Josip Broz Tito, frigjorde Sarajevo 6. april 1945.
Etter krigen vokste byen raskt og ble et av de viktigste industrielle sentra i Jugoslavia. Som en del av den generelle byutviklingsplanen fra 1945 ble moderne høyhus og boligblokker bygd vest for gamlebyen. Toppen av byvekst i Sarajevo skjedde i begynnelsen av 1980-årene, da Sarajevo arrangerte Vinter-OL i 1984.
Den 6. april 1992, under oppløsningen av Jugoslavia, ble Sarajevo omringet av Den jugoslaviske folkehæren (JNA) og bosnisk-serbiske paramilitære styrker. Beleiringen av Sarajevo, som varte til oktober 1995, resulterte i omfattende ødeleggelser og en dramatisk befolkningsendring. Bombardering fra omkringliggende fjell tok livet av 10,500 sivile, hvorav 2,000 barn.
Innen 2007 hadde man sikret, revet eller fullstendig restaurert flere av byens ødelagte bygninger, selv om kulehull og krigsskader fremdeles preget bybildet.
Naturgitte forhold
Sarajevo befinner seg nær sentrum av det triangelformede Bosnia-Hercegovina, bygd i Sarajevo-dalen midt i De dinariske alper og omkranset av skogkledte fjell. Grønt landskap og natur har lenge kjennetegnet Sarajevo og omegn, og det var først etter andre verdenskrig at omegnen virkelig ga etter for urban ekspansjon og utvikling.
Av de omringende fjelltoppene når Treskavica med sine 2,088 meter høyest. Gjennomsnittlig befinner Sarajevo seg 500 moh. Elven Miljacka renner gjennom byen fra vest før den flyter sammen med elven Bosna i utkanten av Sarajevo. Bosnas kilde, Vrelo Bosne nær Ilidza, er et bosnisk landemerke og yndet turiststed.
Sarajevo består av fire bykommuner: Centar (sentrum), Novi Grad («den nye by»), Novo Sarajevo (nye Sarajevo) og Stari Grad (gamlebyen). Det større Sarajevo inkluderer også de nærliggende bykommunene Ilidza og Vogosca.
Sarajevo har et mildt, kontinentalt klima som ligger mellom de sentraleuropeiske klimasonene i nord, og middelhavssonene i sør. Gjennomsnittstemperaturen ligger på 9,5 °C. Januar er den kaldeste måneden (gjennomsnittstemperatur på -1.3°C) og juli er den varmeste (gjennomsnittstemperatur på 19,1°C).
Administrasjon og styre
Sarajevo er hovedsete for presidentskapet, parlamentet og regjeringen og høyesterett.
Byen omfatter fire bykommuner Centar, Stari grad, Novo Sarajevo og Novi grad som hver håndterer sitt eget kommunale styre med egne bystyrer. Videre er disse bykommunene delt inn i mindre «lokale fellesskap». Disse har liten påvirkning i bystyret, men er opprettet for å skape politisk engasjement på grasrotnivå.
Demografi
Krigen forandret den etniske sammensetningen i Sarajevo. I 1991 utgjorde muslimske bosnjaker 50 % av befolkningen, ortodoks kristne serbere 33 % og romersk-katolske kroater 7 %. I 1997 hadde antallet bosnjaker steget til 87 %, antallet serbere hadde sunket til 5 %, mens kroater utgjorde 6 % av befolkningen.
Mangel på sikre data fra etter krigen gjør det vanskelig å anslå Sarajevos nåværende befolkningstall. De overstående tallene er basert på rapporter fra FNs statistiske divisjon og det føderale kontoret for statistikk for Føderasjonen Bosnia-Hercegovina.
Økonomi
Etter flere tiår med kommunisme og krigen først på 1990-tallet gikk Sarajevos økonomi inn i en fase av gjenoppbygging, rehabilitering og omlokalisering.
Bosnia-Hercegovinas sentralbank åpnet i Sarajevo i 1997, og fem år senere åpnet Sarajevos aksjemarked. Byens rolle som industri-, administrasjons- og turistsentrum har gjort den til den sterkeste økonomiske regionen i landet.
Blant de mange næringene som blomstret i Sarajevo under kommunismen var det få som klarte overgangen til markedsøkonomi. Sarajevos industrivareproduksjon inkluderer tobakksprodukter, bryggeriprodukter, trikotasje, møbelindustri og tilvirking av kommunikasjonsutstyr.
Mesteparten av Sarajevos økonomi er basert på service og turisme. Dette gjenspeiles i de mange kjøpesentrene, hotellene og forretningsbyggene som bygges i byen.
Turisme
Sarajevo har en sterk turistindustri og kom i 2006 på 43.-plass i Lonely Planets kåring av verdens beste byer og i desember 2009 som topp 10-destinasjon for 2010.
Fjellene Bjelašnica, Jahorna, Igman, Trebevic og Treskavica har fasiliteter fra vinter-OL i 1984, og egner seg til skisport og fjellklatring.
Byen Sarajevo, med sin 600 år lange historie preget av både vestlige og østlige kulturer, er en severdighet i seg selv. Populære turistmål i Sarajevo inkluderer bla. Vrelo Bosne-parken, Sarajevo-katedralen, Gamlebyen Bascarsija og Gazi Husrev-Beg-moskeen.
Media og kommunikasjon
Som hovedstaden og den største byen i Bosnia-Hercegovina, er Sarajevo landets mediesenter. Medie- og kommunikasjonsinfrastrukturen ble ødelagt under krigen, men har senere blitt gjenoppbygd ved hjelp av FN og private investeringer.
Oslobodjenje (Frigjøring), grunnlagt i 1943, er Sarajevos lengst utgitte avis, og den eneste som overlevde krigen. Dens har fått konkurranse av nyere aviser som Dnevni Avaz og Jutarnje Novine. Andre publikasjoner inkluderer den kroatiske avisen Hrvatska Rijec og det bosniske magasinet Start, såvel som ukeavisene Slobodna Bosna og BH Dani.
Transport
Sarajevo er, på grunn av sin beliggenhet i en dal mellom flere fjell, en kompakt by. Trange gater og mangel på parkeringsplasser hindrer biltrafikk, men gjør mobilitet enklere for fotgjengere og syklister.
Hovedgatene i Sarajevo er Ulica Marsala Tita (Marskalk Titos gate) og motorveien Zmaj od Bosne(E761). Den trans-europeiske motorveien korridor 5C går gjennom Sarajevo og forbinder byen med Budapest i nord og Ploce ved Adriatierhavet i Kroatia i sør.
Trikken i Sarajevo, som ble tatt i bruk i 1885, er den eldste formen for offentlig transport i Sarajevo og var den første elektriske trikkelinjen i Europa. Sarajevo har sju trikkelinjer, fem trolleybusslinjer og noen titalls busslinjer.
Sarajevos internasjonale lufthavn ligger noen få kilometer sørvest for byen. Under krigen ble denne brukt av FN til humanitær hjelp. Etter Daytonavtalen i 1995 åpnet flyplassen for kommersiell trafikk med flere internasjonale flyselskaper, blant disse B&H Airlines, Austrian Airlines, Norwegian, Germanwings, Alitalia, Turkish Airlines, Malev, Lufthansa, Adria Airways, JAT Airways og Croatia Airlines. I 2010 var antallet passasjerer 563,266 en økning på 6,2 % fra 2009, i forhold til 25,000 i 1996.
Kultur
I flere hundreår har Sarajevo vært kjent for sin multikulturelle karakter. Islam, jødedom, og ortodoks og romersk-katolsk kristendom har alle satt sine preg på byen.
En av verdens eldste jødiske skrifter, Sarajevo-Haggadahen fra omkring 1350 dukket, opp i Sarajevo på slutten av 1800-tallet og befinner seg nå i Nasjonalmuseet i Sarajevo.
Blant festivaler og kulturelle arrangementer finnes Sarajevo Film Festival, som ble etablert under krigen i 1995 og har vokst seg til å bli den største i sitt slag i Sørøst-Europa. Hvert år besøkes den av stadig flere utenlandske turister. Noen av skuespillerne og artistene som har deltatt på festivalen er: Angelina Jolie, Brad Pitt, Orlando Bloom, John Malkovich, Morgan Freeman, Kevin Spacey, Steve Buscemi, Bono Vox (Bono har bosnisk pass og statsborgerskap og er æresborger av Sarajevo), Nick Cave, Coolio, Stephen Frears, Michael Moore, Gérard Depardieu, Darren Aronofsky, Sophie Okonedo, Gillian Anderson.
Angelina Jolie ble i juli 2011 tildelt hedersprisen «Sarajevos hjerte» under filmfestivalen grunnet sitt engasjement for Bosnia-Hercegovina, byen Sarajevo og filminnspillingen i landet.
I tillegg har man Sarajevo vinterfestival, Sarajevo Jazz festival og folklorefestivalen «Bascarsijas netter».
Sarajevo har også frembrakt flere populære artister i det tidligere Jugoslavia, eksempelvis band som Bijelo Dugme og Crvena Jabuka og artister som Dino Merlin, Goran Bregović og Kemal Monteno.
Kaptein Oppegaards vei (Oslo)
Veien fikk navn i 1926 etter skipsfører Christian Oppegaard, som eide Munkerud gård fra 1852 til sin død ca. 1880.
Jonny Hanssen
Jonny Hansen (født 13. desember 1972 i Narvik) er en tidligere norsk fotballspiller (midtbane).
Aktiv
I hjembyen spilte han for Narvik/Nor og Fotballklubben Mjølner. Deretter var han to perioder i Tromsø Idrettslag (1994-97 og 2000-01, 163 kamper, 15 scoringer) der han blant annet vant Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1996. Han hadde et avbrudd der, med tre sesonger i belgiske Eendracht Aalst fra Aalst (1997-2000). Han spilte for Lyn FC (2002-04, 70 kamper, 9 scoringer) og fikk bronsemedalje fra Tippeligaen 2002.
Han gikk til Aarhus Gymnastikforening af 1880 der han spilte under Sören Åkeby 2004–06, og var derpå en kort tid i Mjølner i 2006, før han avsluttet sin spillende karriere i Drøbak/Frogn i 2007 ett års tid. Fra 2009 spiller han for Grovfjord Idrettslag og fra november 2009 futsalspiller i eliteserien for Nordpolen FF.
Medianeira
Medianeira er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Jonny Hanssen
Aktiv
Han har spilt fem kamper for Norges herrelandslag i fotball 1997–2003.
Trener
Senere var han trener for Frognerparken Fotballklubb i norsk 3. divisjon fotball for herrer. Etter å ha trent Frigg Oslo Fotballklubb omkring år 2012 og Idrettsforeningen Ready opp i 3. divisjon, ble han trener for futsallaget Nordpolen fra Lillehammer i 2014. Han var i 2016 hovedtrener for Hasle-Løren Idrettslag på Løren. I 2018 startet han som trener for Løten Fotballklubb på Løten.
Verdensmesterskapet på skøyter, allround for menn
Det internasjonale skøyteforbundet (ISU) har organisert verdensmesterskap på skøyter siden 1893. Fra 1889 til 1892 ble det arrangert uoffisielle mesterskap. På grunn av verdenskrigene ble det ikke arrangert VM i årene 1915–1921 og 1940–1946. I 1940 og 1946 ble OSKs internasjonale løp på Bislett kalt «uoffisielt VM».
Organum
Organum (fra gammelgresk ὄργανον, organon, «organ, instrument, redskap» refererer generelt til monofonisk kirkesang eller gregoriansk sang (engelsk plainchant) uten akkompagnement, men med minst en stemme ekstra for å øke harmonien. At to eller flere stemmer sang parallelt med hverandre karakteriseres som organum, og refererer til den flerstemte korsangen som ble brukt i kirker og klostre til gudstjenester og tidebønner i den katolske kirke. Organum ble utviklet i middelalderen.
Avhengig av toneart og kirkesangens form kan en støttende og lavere tone bli sunget på den samme teksten, eller at melodien ble fulgt i en parallell bevegelse (parallel organum) eller en kombinasjon av de to. I sin eldste form involverte organum to musikalske stemmer: en gregoriansk kirkemelodi, og den samme melodien omdannet av en konsonant (medlyd) intervall, vanligvis en ren kvint eller kvart. I disse tilfellene kunne komposisjonen ofte begynne eller avsluttes i samklang hvor den andre stemmen ble holdt i den opprinnelige tonen inntil første del hadde nådd en kvint eller kvart fra hvor begge stemmene fortsatte i parallell harmoni (samklang) med den motsatte prosessen i avslutningen. Organum ble opprinnelige improvisert; en sanger utførte en melodi fra noter (vox principalis), og en annen sanger sang en annen melodi «på stedet» som ikke var nedskrevet (vox organalis). Med tiden begynte komponister å skrive tilleggsarrangement som ikke var kun enkel transponering, og således ble sann polyfoni (flerstemt) sang født.
Verdensmesterskapet på skøyter, allround for menn
Fra starten i 1889 til og med 1908 måtte man vinne tre distanser for å bli kåret som mester; andre- og tredjeplasser talte ikke. Det er årsaken til at det ikke ble utropt noen vinner enkelte år. Fra og med 1909 begynte man å bruke plass-siffer, og i 1925 begynte man å bruke et poengsystem der poengene ble beregnet ut fra verdensrekorden på de enkelte distanser. Fra og med 1928 begynte man å bruke poengsystemet vi kjenner i dag, der alle tider blir omregnet til 500 m-tid og summert. I hele denne perioden gjaldt fortsatt regelen om at man ble utropt til verdensmester dersom man vant minst 3 distanser, men denne regelen ble fjernet etter VM i 1983, da Rolf Falk-Larssen ble mester etter seier på 3 distanser, til tross for at svenske Tomas Gustafson hadde lavere sammenlagt poengsum etter 4 distanser.
Organum
Eksempler på flerstemt sang; organum:
Betegnelsen gregoriansk sang kommer fra pave Gregor I den store, som var pave på siste halvdel av 500-tallet, og som systematiserte bruken av sangen i gudstjenesten i Liber Magnum (Den store bok). Han opprettet også en sangskole i Roma, Schola Cantorum, som ga opplæring i hvordan denne sangen skulle fremføres.
Grunnkretser i Fauske kommune
Grunnkretser i Fauske kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Fauske kommune, Nordland, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Mercedes (Paraná)
Mercedes er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Løvebakken
Løvebakken er oppkjørselen foran Stortingsbygningen i Oslo. Løvebakken vender mot Eidsvolls plass og har adkomst både fra Karl Johans gate og Stortingsgata.
{| De to løveskulpturene som vokter rampene opp til inngangsplatået, har gitt navn til Løvebakken. De er formet av billedhuggeren Christopher Borch og hugget i nordmarkitt av straffangene Søren Andersen Buskerudseie og Theodor Pedersen Vøyen. I over hundre år het det seg at en eller begge løvene hadde blitt hugget ut av en annen straffange, en drapsdrømt småbruker ved navn Gulbrand Eriksen Mørstad.
Skulpturene sto ferdige ved Stortingets ferdigstillelse i 1865.
Begrepet «Løvebakken»
«Løvebakken» brukes også i mer overført betydning som en betegnelse på Stortinget og det som foregår der.
Sentermenigheten
Sentermenigheten er en pinsekarismatisk menighet i Asker som ble plantet i 1994. Menigheten har vært tilsluttet den norske pinsebevegelsen siden januar 2014 og nettverket Livets Ord Family siden 2019.
Sentermenigheten er en flergenerasjonsmenighet bestående av mennesker i alle aldre og fra forskjellige kulturer. Menigheten hadde 122 tilskuddstellende medlemmer i 2022.
Menigheten holder til i Solbråveien 49 ved E-18, rett vest for Asker sentrum. Menighetssenteret inneholder hovedsal med plass til 600-700 mennesker, kafeteria med storkjøkken, undervisnings- og grupperom i forskjellige størrelser og kontoravdeling. Gudstjenester arrangeres søndager kl. 11:00, og parallelt med gudstjenesten holdes søndagsskole.
Sentermenigheten driver misjonsarbeid i flere land, og et større bistandsarbeid gjennom Skap en forandring, som ble etablert i 2002.
I 2005 fortalte tidligere medlemmer av menigheten om «åndelige og psykiske overgrep» og streng kontroll av medlemmenes livsførsel. Dette ble den gang avvist av ledelsen i menigheten. I 2016 bad ledelsen om unnskyldning for overgrepene.
Karistuveien (Oslo)
Karistuveien (1A–3B, 2) er en vei på Nordseter i bydel Nordstrand i Oslo. Den går fra Lindbäckveien til Nordseter terrasse.
Veien fikk navn i 1952 etter Karistua, sommerhuset til handelsreisende Anders Osnes fra 1920-årene.
Taxibane
Taxibane («sportaxi» eller «PRT» er et transportsystem for personer og lettgods basert på små automatiserte vogner som går på en egen bane, gjerne hevet over bakken. Stasjonene ligger alltid på sidespor, slik at vognene kun stopper ved reisens start- og sluttpunkter.
Rudolf av Østerrike
Rudolf av Østerrike (født 21. august 1858, død 30. januar 1889) var erkehertug og kronprins av Østerrike. Han var sønn av keiser Frans Josef I av Østerrike og Elisabeth av Bayern.
Taxibane
Reiseform
Reisestart skjer ved behov og medfører i prinsippet ingen ventetid. Ved et utbygget nettverk velger vognen selv retning og gjør overganger mellom vogner overflødig. Taxibane er en derfor en brukevennlig og komfortabel reisemåte som legger opp til individuell betjening av hver enkelt reisende.
Rudolf av Østerrike
Biografi
Han ble av sin far opplært til å bli soldat under til dels hard trening, men dette opponerte han til slutt mot. Han ble siden kjent som en som drakk og holdt seg med mange elskerinner.
Taxibane
Økonomi
I forhold til tradisjonell skinnegående trafikk ligger kostnadene grovt sett på 1/3 i investeringer og 1/5 i drift, pga. automatisering, høy kapasitet og modulbasert produksjon. Inntekten kan ligge betydelig høyere enn tradisjonell skinnegående transport grunnet bedre arealdekning, større fleksibilitet og kundevennlighet. En forutsetning for et effektivt system er at sporveksling styres fra vognene, slik at sporet dermed er passivt og ikke beveger seg. Kapasiteten per spor er, ved 36 kmt (10 m/sek) og avhengig av øvrig teknologivalg, høyere enn en 4-felts motorvei i én retning (1600 vogner per felt per time).
Rudolf av Østerrike
Biografi
Han ble 10. mai 1881 gift med Stephanie av Belgia, datteren til Leopold II av Belgia og Marie Henriette av Østerrike. De fikk datteren Elisabeth Marie i 1883. Paret kom dårlig overens. Rudolf smittet sin kone med gonoré, hvilket førte til at hun ble steril. Han fortsatte å ha flere elskerinner. Hun innledet et forhold til en polsk greve.
Taxibane
Pålitelighet
Avhengig av teknologivalg er systemet mer værbestandig enn andre transportsystemer. Ved lukkede spor og/ eller med lineærmotorer, vil systemet kunne tåle metervis med snø uten måking, samt underkjølt regn og is, og vind med opptil orkan styrke.
Rudolf av Østerrike
Biografi
En av Rudolfs elskerinner var baronessen Maria von Vetsera. I 1889 døde Rudolf og elskerinnen sammen i det såkalte Mayerling-dramaet.
Den neste tronarvingen ble da keiserens nevø, Franz Ferdinand av Østerrike-Este. Han ble myrdet i 1914 i forbindelse med hendelsen som kalles skuddene i Sarajevo.
Simeon Bekbulatovitsj
Simeon Bekbulatovitsj (russisk: Симеон Бекбулатович; fødselsår ukjent, død 5. januar 1616) var en tatarisk-russisk fyrste og militær leder. Han var khan av Qasim-tatarene og leder for Qasim-kavaleriet under livlandskrigen.
Ivan den grusomme gjorde ham til Storfyrste av hele Russland, og han innehadde denne tittelen 1574–1576. Senere giftet Ivan ham bort med sin kusine og gjorde ham til fyrste av Tver og Torzhok.
Han ble med tiden sendt i kloster av Falske Dmitrij I.
Filmåret 1907
Filmåret 1907 er en oversikt over lanserte filmer, fødte og avdøde filmpersonligheter i 1907.
Harry Potter og dødstalismanene – del 1
Harry Potter og dødstalismanene – del 1 er den første delen av to av filmatiseringen av boken Harry Potter og dødstalismanene, skrevet av J.K. Rowling, og kom i 2010. Den andre filmen (Harry Potter og dødstalismanene – del 2) kom ut i 2011. Filmen er regissert av David Yates, og har nok en gang Daniel Radcliffe, Rupert Grint og Emma Watson i rollene som hovedkarakterene Harry Potter, Ronny Wiltersen og Hermine Grang.
Handling
Magiverdenen er i fullt kaos etter Hogwarts' rektor Humlesnurrs død. Den onde fyrst Voldemort (Ralph Fiennes) tar over Magidepartementet, og dermed også kontroll over alt som skjer. Han torturerer folk som har "tvilsom" blodstatus, og dreper gompene. Magiverdenens skjebne ligger nå i hendene til våre tre unge venner Harry (Daniel Radcliffe), Ronny (Rupert Grint) og Hermine (Emma Watson). De setter ut på en farlig reise etter malacruxer – gjenstander som Voldemort har lagt igjen sjelen i, og som de må ødelegge for å i det hele tatt ha sjanse til å drepe Voldemort. Men de oppdager snart at dette ikke er noen dans på roser, og de er nødt til å stole på seg selv og hverandre for å overleve i den farlige verden, hvor det kryr av Voldemorts drabanter...
Nyliberalisme
Nyliberalisme eller nyklassisk liberalisme    er en betegnelse for gjenoppståelsen av  klassisk liberalisme i nyere tid. I praktisk politikk ble denne fremfor alt assosiert med statslederne Margaret Thatcher og Ronald Reagan, selv om begge kalte seg konservative. Blant de fremste teoretikerne og akademikerne som ofte blir omtalt som «nyliberalister» er blant annet Milton Friedman, Friedrich August von Hayek og Ludwig von Mises.
Statens oppgave bør, i henhold til nyliberalistisk teori, være begrenset til å sikre konkurransen, både gjennom lovverk og volds- og domsmakt. Det etterstrebes også størst mulige markeder, og derfor bør grenser bygges ned. Til sist legges det også mer ansvar hos individet, som ved siden av ideologien om valgfrihet ofte innebærer økt bruk av egenandeler og gebyrer.
Som akkumulasjonsregime er nyliberalismen i Vesten til vanlig manifestert i en modifisert form, der elementer fra den korporative liberalismen delvis har blitt ivaretatt. På tross av at nyliberalistiske prinsipper ligger til grunn for mye av den økonomiske politikken i Vesten i dag, er samtidig, selv i de mest fremskredne nyliberalistiske landene som Storbritannia og de baltiske statene, velferdsstatlige ordninger utover eksistensnivået utbredt. Det samme gjelder kollektive avtaler og arbeidsmiljølovgivning.
Kritikk av nyliberalismen
Nyliberalismen har de senere årene møtt økende kritikk. Bakgrunnen for kritikken er at nyliberalistisk politikk ikke nødvendigvis har vist seg å være en politikk som skaper økt vekst. En annen kritikk er at forskjellene mellom fattige og rike samtidig har økt kraftig, og at fattigdommen, selv i den rike delen av verden, er i ferd med å bli et samfunnsmessig problem.
Den kanskje mest markante kritikken handler imidlertid om hvordan institusjoner som Det internasjonale pengefondet og Verdensbanken pålegger land i den tredje verden å innføre nyliberalistisk politikk som ifølge kritikerne bare tjener multinasjonale selskaper basert i den rike delen av verden, og dermed bidrar til økt imperialistisk utbytting.
Kontrakritikk
Fra liberalistisk hold blir det hevdet at økonomisk globalisering og nyliberalisme har i det store og hele ført til økonomisk vekst og forminsket fattigdom.
Pensjonistpartiet
Pensjonistpartiet (Pp) er et verdikonservativt politisk parti i Norge.
Partiet ble stiftet i 1985, men har hatt lav oppslutning ved stortingsvalg, og har aldri vært representert på Stortinget. Partiet har enkelte representanter i kommunestyrer og fylkesting. Ved stortingsvalget i 2021 fikk partiet 19 006 stemmer, noe som tilsvarte 0,6 % av avgitte stemmer.
Program og ideologi
I sitt partiprogram for perioden 2023–2027 skriver Pensjonistpartiet at partiet vil være et «blokkuavhengig politisk parti som bygger sitt arbeid på norsk kulturarv, grunnlovens og rettstatens prinsipper og på en styrking av folkestyret.»
Valgresultat
Ved stortingsvalget i 2009 stilte partiet liste i tolv fylker og fikk i alt 11 900 stemmer, noe som tilsvarte 0,4 prosent av alle stemmer som totalt ble avgitt. Størst oppslutning hadde partiet i Hedmark (2,0 prosent).
Også ved stortingsvalget i 2013 stilte partiet liste i de samme tolv fylkene som i 2009. Samlet fikk partiet 11 841 stemmer. Ved stortingsvalget i 2017 ble det stilt lister i 10 fylker. Samlet fikk partiet 12 855 stemmer.
Ved fylkestingsvalget i 2015 fikk partiet valgt inn en representant i hvert av fylkestingene i Aust-Agder, Hedmark og Sør-Trøndelag.
Ved fylkestingsvalget i 2019 stilte partiet lister i ni fylker og fikk til sammen 32 898 stemmer og 6 fylkestingsrepresentanter (To i Trøndelag, én i Innlandet, Viken, Agder og Vestland. Ved kommunestyrevalget samme år stilte partiet liste i 46 kommuner, fikk valgt inn representanter i 38 av disse, totalt 60 representanter.
Partiledelse
Partileder per januar 2023 er Kurt Johnny Hæggernæs. Per Kristian Dahl er politisk nestleder og Ida Mellesdahl er organisatorisk nestleder.
Mirador (Paraná)
Mirador er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Noman Mubashir
Noman Mubashir (født 1974 på Lørenskog) er en norsk programleder i NRK.
Noman Mubashir begynte sin karriere som reporter for Migrapolis på NRK og fortsatte etter hvert som nyhetsanker for Østlandssendingen i NRK. Han har gitt ut fire bøker. Hans første utgivelse var Mitt liv som Ola Noman, hvor han forteller på en humoristisk måte hvordan det var å vokse opp som barn av pakistanske innvandrere på Lørenskog. Hans andre bok var En Noman i Pakistan som er reisebrev fra Pakistan, basert på hans NRK-serie med samme navn. Han har også gitt ut kokeboka Yum Yum med Noman og romanen Oslostaner som blant annet handler om muslimske ekstremister.
Mubashir var den første norske muslim som har ledet lørdagsunderholdningen i NRK, da han ledet Sommeråpent 30. juli 2005. Han har siden jobbet som reporter for Frokost-TV, vært programleder for Drømmerollen og for matprogrammet Yum yum på NRK. Han har også ledet livssynsserien Oh My God og reiseserien Hva har du i bagasjen (foreløpig to sesonger) hvor han tar med norske kjendiser til et sted i verden hvor de har sine røtter. I sesong en fant NRK supermodell Vendela Kirsebom sin tyrkiske pappa.
Mubashir har også hatt en av hovedrollene i Nationaltheatrets Kvinnen fra det indiske hav – Bollywood Ibsen i 2006. I 2008 ble han tildelt Seerprisen fra Riksmålsforbundet.
Mubashir har jobbet for å øke aksepten for muslimer i Norge. Han tilhører den islamske ahmadiyyabevegelsen.
I 2011 deltok han i sesong 7 av TV2-programmet Skal vi danse, der han konkurrerte sammen med den profesjonelle danseren Nadya Khamitskaya. Han røk ut i programmet 22. oktober 2011 etter sin fjerde danseduell, denne gangen mot fotballspilleren Lars Bohinen og hans dansepartner Alexandra Kakurina.
Mubashir er også kjent for sin klesstil. Han har flere ganger blitt kåret til Norges best kledde mann av VG og Se og Hør.
Stortings plass (Oslo)
Stortings plass er en stenlagt og terrassert plass i portugisisk granitt i Oslo, langs Karl Johans gate vis-à-vis Stortingsbygningen. Navnet Dasslokket brukes også, etter det tidligere offentlige, underjordiske toalettet under plassen.
Plassen ble anlagt i forbindelse med opparbeidelsen av Karl Johans gate fra Egertorget vestover mot Slottet i 1841–43.
Lille Grensen og Arbeidergata munner ut på plassen.
Ved plassen ligger Tostrupgården (Karl Johans gate 25), en forretningsgård fra 1898 i nybarokk stil, men med bærende stålkonstruksjoner som var nytt for den tid. Ved vestenden av plassen ligger Grand Hotels tilbygg fra 1975, tegnet av Torp & Torp, med forretninger i første etasje, hotellets lokaler i taketasjene og for øvrig kontorer.
Plassen har en statue av Christian Krohg, utført 1960 i bronse av Asbjørg Borgfelt og Per Hurum. Skulpturen ble flyttet i 2005, slik at skulpturen av Christian Krohg nå ser i retning av Pipervika, slik som den opprinnelig var tiltenkt.
ISO 9
ISO 9 Informasjon og dokumentasjon – Translitterering av kyrilliske tegn til latinske tegn – Slaviske og ikke slaviske språk (Information and documentation – Transliteration of Cyrillic characters into Latin characters – Slavic and non-Slavic languages) etablerer et system for translitterering av det kyrilliske bokstaver til det latinske bokstaver ved bruk av slavisk og ikke-slavisk språk.
ISO 9:1995
Denne erstatter ISO 9:1986.
Eksempel
Her følger et eksempel på translitterering i henhold til ISO 9. Teksten er hentet fra Russlands nasjonalsang:
Karen Mowat
Karen Mowat - het som gift Karen Axelsdatter Rosenkrantz (født ca. 1630 på Tysnes - døde i Christiania i 1675) var datter av admiral Axel Mowat og Karen Bildt, og den rikeste arving på Vestlandet etter at begge brødrene hennes døde unge.
I 1643 ble hennes bror, sjøoffiseren Axel Mowat, drept i duell med sin slektning Lauritz Galtung (som til gjengjeld ble landsforvist, men kom tilbake alt året etter).
Ekteskap og jordegods
Med henne og farens søster, som også het Karen, døde slekten Mowat ut.
Tre år etter Karens død ble Hatteberg opphøyet til baroniet Rosendal. Knut Galtung Døsvig, en fjern slektning av den Lauritz Galtung som drepte Karens bror i duell i 1643, besøkte første gang baroniet i 1962 sammen med sin far Sigurd Galtung Døsvig. Familien med røtter i Hardanger, og feriested på Ænes der Karen Mowats halvbror Anders Axelson vokste opp, følte tilknytning til stedet, og på 1990-tallet begynte Knut Galtung Døsvig å støtte baroniet økonomisk.
Etterkommere
Av de ni barna døde tre tidlig, og tre sønner ble drept i krig. Sønnen Axel Rosenkrantz ble han som overtok godset i Rosendal, anla rosehagen og gjenskapte sin mors formue ved å behandle bøndene hardt og hensynløst. Datteren Justine Cathrine Rosenkrantz kom til hoffet i København som hoffdame for Christian 5.s tyske dronning Charlotte Amalie, men ble idømt livsvarig fengsel i 1699 etter å ha forsøkt å forgifte en annen hoffdame.
Witznau-demningen
Demningen er en gravitasjonsdam i betong. Den er 49 meter høy og 116 meter lang. Oppdemmet vannmasse er inntil 1,42 millioner m³. Demningen ble reist 1939-43.
Witznaubecken er et svært lite reservoar med største areal på bare 14 hektar. Tilførselen kommer derimot fra et nedbørfelt på 92,57 km². Demningens formål er å danne nedre reservoar for Witznau vannkraftverk, samt forsyne vannmasser videre nedover til Waldshut vannkraftverk nede ved Rhinen, via en underjordisk tilførselstunnel.
Carl August Fleischer
Carl August Fleischer (født 26. august 1936) er en norsk jurist, dr.juris og professor i rettsvitenskap ved Universitetet i Oslo fra 1969 til 2006, nå professor emeritus. Hans viktigste fagområder er folkerett og statsrett
Bakgrunn og virke
Fra 1962 var han spesialkonsulent for Utenriksdepartementet i folkerettsspørsmål. Han har deltatt på en rekke internasjonale forhandlinger, som FNs 3. havrettskonferanse og mange forhandlinger om olje- og gassfeltene i Nordsjøen. Han spilte en viktig rolle under forhandlingene om kontinentalsokkelen mellom Norge, Danmark og Storbritannia mot slutten av 1960-årene. Andre viktige aktører her var Leif Terje Løddesøl og Jens Evensen. Fleischer har gitt ut en rekke bøker om folkerettslige spørsmål og har gjort en betydelig innsats for Norge på dette rettsområdet.
Fleischer har spilt en svært sentral rolle i det juridiske miljø, blant annet ved å påpeke det som etter hans mening er faglig uholdbare standpunkter inntatt av andre fagpersoner. Se nærmere om dette i boken Grunnlovens grenser.
Fleischer har aldri vært redd for å ytre sine meninger og har ofte vært i åpen strid med andre sentrale jurister.
Som lærebokforfatter er Fleischer kjent for en lettfattelig og pedagogisk stil og ikke minst for de hyppige innslagene av sterke karakteristikker av det han oppfatter som andre juristers uholdbare faglige standpunkter.
Hans far var advokaten og dommeren Carl Johan Seckman Fleischer (1903–1981).
Det estiske reformpartiet
Det estiske reformpartiet (estisk: Eesti Reformierakond) er et liberalistisk politisk parti i Estland. Det bygger på humanistiske ideer og det liberale demokratiet, og ønsker i første rekke å fremme det estiske samfunnets velstand ved «å sette i verk folkets frie kreativitet». Partiet har også et uttalt mål om å gjøre Estland til «et nytt nordisk land».
Det estiske reformpartiet ble stiftet i 1994, men har forløpere tilbake til glasnosttiden. Partiet har hatt stor innflytelse i det uavhengige Estland, spesielt i den økonomiske politikken, og ført en frimarkedspolitikk med lave skatter og avgifter og en stram budsjettpolitikk.
Partiet har inngått i de fleste regjeringsdannelser i det uavhengige Estland. Fire partiledere har vært statsministre i Estland: Siim Kallas, Andrus Ansip, Taavi Rõivas og Kaja Kallas.
Partiet var blant pådriverne bak at Estland trådte inn som medlemsland i EU og NATO i 2004. Partiets representanter i Europaparlamentet er tilsluttet den liberale gruppen Forny Europa. Siim Kallas og Andrus Ansip har vært medlemmer av Europakommisjonen.
Historie
Det estiske liberaldemokratiske partiet (ELDP) ble etablert i glasnosttiden 9. mars 1990, mens Estland ennå var en del av Sovjetunionen. Den 4. oktober fikk ELDP observatørstatus i Den liberale internasjonale, som det første partiet i Øst-Europa. Partiet deltok i det konservative-kristendemokratiske valgforbundet «Fedreland» ved de første frie valgene i 1992. Seks av valgforbundets 29 mandater gikk til representanter fra ELDP. Mens de andre partiene i valgforbundet ble konsolidert til et parti, forble ELDP selvstendig. ELDP satt i Mart Laars regjering frem til sommeren 1993, da partiet brøt med valgforbundet og sluttet seg til Siim Kallas' arbeid for å opprette et nytt liberalt parti. Den 13. november 1994 gikk ELDP, utbrytere fra andre partier og partiløse liberale, i alt 710 personer, sammen om å danne det mer utpregede liberalistiske Reformpartiet med Siim Kallas som leder.
Ved valget i mars 1995 ble Reformpartiet nest størst med 16,2 % av stemmene og 19 mandater. Tiit Vähi forsøkte å forhandle frem et felles regjeringsgrunnlag mellom Samlingspartiet og Reformpartiet, men kom ikke enighet i den økonomiske politikken, der Reformpartiet ønsket å avskaffe alle jordbrukssubsidier og videreføre flat inntektsskatt. En avlyttingsskandale gjorde at Reformpartiet gikk inn i regjeringen istedenfor Senterpartiet i november samme år. Partiet gikk ut av regjeringen igjen ett år senere.
Etter valget i 1999 dannet Reformpartiet regjering med konservative Fedrelandsunionen og sosialdemokratene under ledelse av konservative Mart Laar. Regjeringen konsentrerte seg om arbeidet med å få Estland inn i EU og NATO, men Reformpartiet fikk også gjennomslag for å avskaffe selskapsskatten. Etter lokalvalgene i oktober samme år begynte de tre partiene også å samarbeide i Tallinn. I januar 2002 ble regjeringen avløst av en regjering utgått fra Reformpartiet og Senterpartiet, ledet av Siim Kallas.