cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Det ville vesten
Indianerkrigene øst for Mississippi
Økningen av innvandring til sørvestlige USA på 1820- og 1830-tallet tvang myndighetene til behandle «indianerspørsmålet». Indianerne var under føderal kontroll, men var uavhengig av statlige myndigheter. Statlige lovgivere og dommere hadde ingen autoritet i deres områder, og delstatene krevde kontroll. Politisk krevde det nye demokratiske partiet under president Andrew Jackson at indianerne ble fjernet fra de sørøstlige delstatene. De kunne sendes til nytt land lengre vest. Whigene og de protestantiske kirkene motsatte seg dette kravet. Jackson og demokratene ville snu da de vant presidentvalgene i 1828, 1832 og 1836. Ved 1837 begynte «Indian Removal policy», politikken med å få fjerne indianerne, ved å gjennomføre loven vedtatt av kongressen og signert av Jackson i 1830. Loven av 1830 gjorde det i teorien frivillig for indianerne å bli fjernet og samtidig sørge for deres rettigheter ble ivaretatt, men i virkeligheten ble det benyttet tvang med harde og brutale midler, og deres teoretiske rettigheter betydde lite eller ingenting. President Jackson forsøkte i samtiden rettferdiggjøre sine handlinger ved å uttale at indianere hadde «verken intelligens, industri, moralske vesen, og heller ikke ønsket forbedringer.» Historikere har i ettertiden plassert Jackson og hans misbruk av makt i et meget dårlig lys.
Den tvungne marsjen av rundt tjue stammer inkluderte de fem siviliserte stammene (creek, choctaw, cherokee, chickasaw, og seminole). For å motivere de som var motvillige til å flytte på seg lovte myndighetene rifler, tepper, tobakk og penger. Ved 1835 hadde cherokeefolket, den siste indianerstammen i Sørstatene, signert på å la seg tvangsflytte og ble omplassert til Oklahoma. Alle stammene ble gitt nytt land i Indianerterritoriet (som Oklahoma da ble kalt). Av de rundt 70 000 indianerne som ble forflyttet døde rundt 20 prosent av sykdom, sult og belastninger på veien. Denne utmarsjen ble kalt for «en vei av tårer», på cherokeespråket «Nunna dual Tsuny»" som betyr «Veien hvor de gråt». Virkningen av forvisningen var harde. De omplasserte stammene hadde betydelige vanskeligheter med å tilpasse seg de nye omgivelsene og tidvis ble det sammenstøt med de allerede eksisterende indianerne i området.
Den eneste måten for en indianer å bli værende og unngå å bli tvangsflyttet var å akseptere tilbudet på 640 acres (2,6 km²) eller mer i landbruksland (avhengig av familiestørrelse) i bytte for å forlate stammen og bli borger av delstaten og således underlagt dens lover. De som faktisk gjorde det ble svindlet av «grådige spekulanter» som stjal deres krav og solgte deres land til hvite. I Mississippi alene nådde bedragerske krav hele 3 800 000 acres (15 000 km²). Av de fem stammene var det seminolefolket som gjorde mest motstand. De gikk i dektning i sumpene i Florida og forsvarte seg mot forfølgerne i en krig som kostet den amerikanske hæren rundt 1500 liv og 20 millioner dollar.
Indianerkrigene vestfor Mississippi
Indianerkrigere som benyttet deres tradisjonelle stil med begrenset, slagorientert krigføring, konfronterte den amerikanske hæren. Indianerne framhevet personlig mot i direkte kamp. For hæren var det ingen interesse i å dyrke personlig mot i kamp, men å bygge et nettverk av festninger, utvikle et logistisk system, og bruke moderne virkemidler som telegraf og jernbaner for å koordinere og konsentrere sine styrker. Prærieindianernes krigføring stammene imellom hadde ingen likhet med den moderne krigføringen som amerikanerne utnyttet, deres enorme fordeler i sin store befolkning og veldige ressurser, foruten tilgang på moderne våpen. Mange av indianerstammene unngikk krigføring og andre stammer støttet den amerikanske hæren. De stammene som var fiendtlig innstilt til regjeringen fortsatte å bedrive sin tradisjonelle krigføring og var dermed dømt til ikke å oppnå noen permanent suksess mot hæren.
Indianerkriger ble utkjempet over alle de vestlige regionene, men med flest konflikter i delstatene som grenset mot Mexico enn i det indre av USA. Arizona hadde flest, med 310 kjente kamper mellom amerikanere og indianere utkjempet innenfor delstatens grenser. Arizona topper også listen over fleste død i krig med 4 340 drepte, inkludert soldater, sivile, og indianere. Det var mer dobbelt så mange som skjedde i Texas, den delstaten med nest mest hendelser. De fleste døde i Arizona skyldes apacheindianere. I henhold til en redegjørelse skjedde 51 prosent av slagene i indianerkrigene mellom 1850 og 1890 i Arizona, Texas og New Mexico, foruten å være 37 prosent av ulykkene i landet vest for elven Mississippi.
En av de dødeligste indianerkrigene som ble utkjempet var Slangekrigen i 1864-1868 som ble utført av en sammenslutning av nordpaiute-, bannoch- og shoshoneindianere, og som samlet ble kalt for «slangeindianere». Indianerne slåss mot den amerikanske hæren i Oregon, Nevada, California, og Idaho i det området som strakte langs dalen til elven Snake. Krigen ble utløst av økte spenninger mellom de lokale indianere og nybyggere som trengte seg inn på deres områder, noe som førte til en tevling om mat og ressurser. Indianere angrep nybyggere og andre som krysset Slangedalen. Det førte til ytterligere gjengjeldelser fra hvite bosetninger og innblanding fra den amerikanske hæren. Krigen resulterte i totalt 1762 menn som ble drept, såret og tatt til fange på begge sider. I motsetningen til andre indianerkriger har Slangekrigen stort sett blitt glemt i amerikansk historie grunnet at det var kun få samtidige omtaler av krigen.
I apachekrigene tvang oberst Christopher «Kit» Carson mescaleroapachere inn i reservat i 1862. I årene 1863-1864, benyttet Carson en taktikk med brent jord i navajokrigen, brente ned navajoenes marker og hjem, og fanget eller drepte deres tamdyr. Han ble støttet av andre indianerstammer med langvarig fiendskap mot navajoene, hovedsakelig uteindianere. En annen framtredende konflikt i denne krigen var Geronimos kamp mot bosetningen i Texas på 1880-tallet. Apachene under hans ledelse utførte overfall på amerikansk kavaleri og festninger, slike som deres angrep på Cibecue Creek, mens angrep også gårder og rancher, blant annet deres beryktede angrep på Empire Ranch i Arizona som drepte 3 comboyer. Den amerikanske hæren klarte til sist tvinge den siste gruppen av fiendtlige apacher under Geronimo til å overgi seg i 1886.
Kintpuash, eller Kaptein Jack som amerikanerne kalt ham, var høvding for modocfolket i California og Oregon, og han var deres krigshøvding i Modockrigen. Med 53 modockrigere holdt Kintpuash unna den amerikanske hæren på 1000 menn i sju måneder. Han husket også for at han klarte å drepe karriereoffiseren Edward Canby i 1873.
I juni 1877 i Nez Perce-krigen var Nez Percestammen under ledelse av høvding Joseph ikke villig til gi opp deres tradisjonelle landområder som ble tatt fra dem og bli plassert i et reservat. Stammen foretok en kjempende tilbaketrekning på i underkant av 2000 km fra Oregon og til Montana i nærheten av den kanadiske grensen. Med kun rundt 200 krigere kjempet de mot rundt 2000 soldater og frivillige i ulike militære enheter, foruten en rekke støttetropper med indianere fra ulike stammer. Totalt var det 18 sammenstøt, inkludert fire større slag, og minst fire harde sammenstøt. Nez Perce-indianerne ble til sist omringet i slaget ved Bear Paw i oktober 1877 og tvunget til å overgi seg.
Black Hills-krigen, eller som den ellers huskes, Den store Sioux-krigen i 1876-1877, ble kjempet av latotaindianerne under ledelse av høvdingene Sitting Bull og Crazy Horse. Konflikten begynte grunnet gjentatt overtredelser av avtalen ved Fort Laramie (1868) straks det ble oppdaget gull i Black Hills. En av grunnene til at indianerne fikk dette området var at det var antatt verdiløst for hvite. Da gullgravere strømmet inn i området var situasjonen annerledes. Et av de mest kjente slagene var slaget ved Little Bighorn hvor en kombinert stryke av siouxer og cheyenner nedkjempet 7. kavaleri ledet av general George Armstrong Custer.
Fort og utposter
Etter hvert som grensen flyttet seg vestover, bevegde det amerikanske militærets befestningsverker, som på amerikansk ble kalt for fort, seg med den. Med fortene og militærets tilstedeværelse ble det føderale overherredømme representert og opprettholdt over de nye territoriene. Militærets garnisoner manglet vanligvis forsvarsmurer, men ble sjeldent angrepet. Fortene fungerte som baser for tropper ved eller i nærheten av strategiske områder, særlig for å motvirke indianernes tilstedeværelse. Eksempelvis, Fort Bowie beskyttet Apache Pass i sørlige Arizona langs postruten mellom Tucson og El Paso og ble benyttet for å begynne angrep mot Cochise og Geronimo. Fort Laramie og Fort Kearny hjalp til med å beskytte immigranter i å krysse Great Plains og en rekke utposter i California som beskyttet gruvearbeidere. Fort ble bygget for å sette i gang angrep mot siouxer.
Etter hvert som indianerreservater ble opprettet, reiste militære sine fort for å beskytte eller kontrollere dem. Fort voktet også Union Pacific og andre jernbanelinjer. Andre viktige fort og militære installasjoner var Fort Sill i Oklahoma, Fort Smith i Arkansas, Fort Snelling i Minnesota, Fort Union i New Mexico, Fort Worth i Texas, og Fort Walla Walla i delstaten Washington. Fort Omaha i Nebraska var lokaliseringen for Department of the Platte (et militært administrativt distrikt etablert 1866) og var ansvarlig for utrustningen av de fleste vestlige utpostene for mer enn 20 år etter dets opprettelse. Fort Huachuca i Arizona var også opprinnelig en grensepost og er fortsatt i bruk av den amerikanske hæren.
Indianerreservat
Bosettere på vei langs landeveien til Oregon og California var utsatte for angrep fra indianere. Forskeren Robert L. Munkres leste 66 dagbøker fra grupper som reiste langs Oregonsporet mellom 1834 og 1860 for å kunne beregne den faktiske trusselen fra indianerangrep i Nebraska og Wyoming. Det store flertallet av dagbøkene rapporterte ingen bevæpnede angrep i det hele tatt. Imidlertid var det mange som fortalte om trakassering fra indianere som krevde toll, og stjal hester og kyr. Shoshone- og bannock-stammene i nordlige og vestlige Utah var langt mer aggressive mot vogntogene.
Myndighetene forsøkte å dempe spenninger og opprette nye stammegrenser i Great Plains med to nye avtaler i tidlig på 1850-tallet. Fort Laramie-avtalen (1851) etablerte soner for siouxene, cheyennene, arapahoene, crowene, og andre, og tillot at det ble bygget veier og utposter langs indianerstammenes landområder. En annen avtale sikret trygg passasje langs Santa Fe-sporet for vogntog. Til gjengjeld skulle stammene i ti år framover motta årlig vederlag for de skader som immigrantene medførte. I tider med konflikt ble indianere i Vesten langt mer rasende på hvite menn som trengte seg inn på deres områder. Slik var tilfellet med rancheren Oliver Loving som sammen med Charles Goodnight utviklet Goodnight-Loving-sporet for kvegtransport. Indianerne angrep tidvis cowboyer og deres kveg om de kom over dem mens de krysset grensene til deres land. Loving ble dødelig såret i 1867 da han på kvegtransport ble angrepet av indianere. Indianere plyndret også tamdyr i harde tider med knapphet på mat. Imidlertid var forholdet mellom cowboyer og indianere langt mer gjensidig enn ettertiden har framstilt det som, og cowboyer kunne tidvis betale en bot på 10 cents per ku for at indianerne skulle tillate at kveget ble drevet gjennom deres landområder.
Territoriene Kansas og Nebraska ble også omstridte områder da myndighetene utpekte land for den framtidige transkontinentale jernbanen. Nybyggere helt vest begynte å okkupere land i Oregon og California før myndighetene hadde sikret fordring fra de lokale stammene, noe førte til betydelig friksjoner. I Utah flyttet mormonerne inn før føderalt eierskap var blitt oppnådd. I uansett tilfelle var det alltid indianerne som ble sittende som tapere.
En ny politikk med å etablere reservater for indianerne kom gradvis i gang etter grensene til Indianerterritoriet begynte å bli ignorert. Ved å opprette indianerreservater håpet kongressen og Bureau of Indian Affairs, en føderal etat i Indredepartementet, at indianerne ville oppgi si stammetilknytning og således forberede dem for integrering med resten av det amerikanske samfunnet. Det gjorde det mulig å utvikle et dusin byer langs elvene av Missouri i det nye territoriet Nebraska som ble opprettet ut av det gjenværende av Louisiana-kjøpet etter Kansas–Nebraska-loven av 1854.
De amerikanske holdningene overfor indianerne i denne perioden strakte seg fra uvilje og ondskap («den eneste gode indianer er en død indianer») til misforstått eller feilrettet humanisme («indianere lever i mindreverdige samfunn og ved tilpasning til det hvite samfunn kan de bli frelst») til noe mer realistiske: indianere og nybyggere kunne sameksistere i adskilte, men likestilte samfunn, og således dele de gjenværende landområdene i Vesten. Å forholde seg til nomadiske stammer kompliserte strategien med reservater, hvor hensikten var å holde på indianerne innenfor et lukket område, og desentralisert stammemakt gjorde det vanskelig å inngå avtaler med prærieindianere. Konflikter brøt ut på 1850-tallet og resulterte i en rekke indianerkrigene.
Populærkulturens ville vesten
Utforskningen, bosetning, nybyggerne, utnyttelsen og konfliktene i Gamle Vesten utgjør en særegen lappeteppe av hendelser som har blitt beskrevet av amerikanere og utlendinger, i kunst, musikk, dans, romaner, magasiner, noveller, poesi, teater, film, radio, TV, sang, og i muntlig tradisjon, og har fortsatt fram til den dag i dag. Den fysiske og mytologiske Vesten inspirerte komponister som Aaron Copland, Roy Harris, Virgil Thomson, Charles Wakefield Cadman, og Arthur Farwell.
Historikeren Frederick Jackson Turner med sin «Frontier Thesis», som ble fremmet i 1893, etablerte hovedlinjene i historiografien som formet forskningen i tre eller fire generasjoner og var lærebokmateriale for praktisk talt alle amerikanske studenter. Bold (2013) understreket betydningen av en elite av skribenter og kunstnere i de østlige delstatene på slutten av 1800-tallet som Theodore Roosevelt, George Bird Grinnell, Silas Weir Mitchell, Frederic Remington og andre som fremmet og feiret den vestlige ekspansjonen.
Popularisering av ville vesten-myten
Buffalo Bill Cody var den mest effektive i popularisere Det ville vesten i både USA og i Europa. Han presenterte det første Ville Vest-showet i 1883 som framstilte en rekke kjente slag i en form for sirkusmanesje, særlig «Custer's Last Stand», George Armstrong Custers nederlag mot flere indianerstammer i 1876. Han framstilte også framragende skyteferdigheter og dramatiske demonstrasjoner av ridekunst av cowboyer og indianere, foruten også den treffsikre Annie Oakley,
Nasjonale magasiner som Harper's Weekly hadde illustrasjoner av framragende tegnere som Frederic Remington, Charles M. Russell, og andre, og parret dem med handlingsfylte fortellinger av skribenter som Owen Wister. Denne fascinerende blandingen av heftige og fargerike framstillinger fengslet bladets lesere. Ved 1901, med en autentisk cowboy og historiker fra Det ville vesten i Det hvite hus, var publisiteten enorm. Remington sørget over at en tidsalder var over som han selv hadde bidratt til å kronikere da han skrev:
Kaveh
Kaveh (persisk: کاوه آهنگر Kaveh Ahangar) er en mytologisk figur i iransk mytologi som leder et opprør mot en hensynsløs fremmed hersker, Zahhāk. Hans historie er fortalt i det store episke diktet Shahname, det iranske nasjonaleposet «Kongeboken» fra 900-tallet, av den persiske dikteren Ferdousi. Skikkelsen stammer fra avestisk tradisjon, Zahhāk, eller mer korrekt Azhi Dahāka, i Babylonia. Der er Zahhāk en slags demon, ikke menneske.
Kaveh er den mest berømte av de persiske mytologiske figurene som gjorde motstand mot det despotiske fremmede styret i Iran. Etter å ha mistet 18 av sine sønner til Zahhāks slanger, han opprørere mot den arabiske herskeren av Persia og fører folket styrte tyrannen kongen. Som et symbol på motstand og samhold, hever han fangskinn på et spyd, kjent som Derafsh Kaviani. Dette flagget er senere dekorert med kostbare juveler og blir symbolet på persisk uavhengighet, motstand og elastisitet, samt revolusjonære symbol på massene i sin kamp mot fremmede inntrengere.
Kaveh regnes som en av de nasjonale helter av perserne i persisk mytologi.
Dynastiet Karen-Pahlav (også kjent som Huset Karen) hevdet å være Kaveh etterkommere.
Bjørn Lidin Hansen
Fotballkarriere
Bjørn Lidin Hansen startet karrieren sin i aldersbestemte klasser for IF Fløya før han i 2005 begynte på Norges Toppidrettsgymnas i Oslo, og ble en del av Lyn Toppfotball. Han spilte én cupkamp for Lyn i 2006 før han dro hjem til Tromsø og skrev juniorkontrakt med Tromsø IL. Etter godt spill på andrelaget fikk Lidin Hansen sin debut i Tippeligaen 12. juli 2008, da han på overtid i kampen mot Aalesund kom innpå som innbytter for Morten Moldskred. Dette skulle også vise seg å bli hans eneste førstelagskamp for TIL. Omtrent et år etter Tippeligadebuten ble klubb og spiller enige om å avslutte arbeidsforholdet, og han forlot klubben for å studere. Lidin Hansen var nær å signere en kontrakt med Sarpsborg 08 i april 2010, men da dette ikke gikk igjennom signerte Lidin Hansen en kontrakt med Tromsdalen UIL. Han debuterte for TUIL 26. juni 2010 i en treningskamp mot Alta IF, og scoret også et mål i 2–0-seieren. Lidin Hansen forlot TUIL etter 2012-sesongen, og 11. april 2013 kunne Lyn bekrefte at Lidin Hansen hadde signert en amatørkontrakt med klubben.
Sykdom og død
Våren 2015 ble Lidin Hansen diagnostisert med den sjeldne kreftsykdommen Ewing Sarkom. Et drøyt år senere ble han erklært kreftfri, og gjorde comeback på Lyns A-lag 10. september 2016. Etter lang tid med alvorlig sykdom og behandling fikk Lidin Hansen en utmattelsesdepresjon høsten 2016, og han døde 25. oktober 2016, bare 27 år gammel. Familien skrev i dødsannonsen at han ikke orket å leve med smertene, og «valgte døden foran livet».
Arthur Downes (fysiolog)
Sir Arthur Henry Downes (født 11. oktober 1851 i Shropshire, død 11. mars 1938 i Haifa) var en britisk fysiolog. Han var doktor i medisin fra University of Aberdeen fra 1873. Sammen med Thomas P. Blunt påviste han i 1877 at sollyset kunne drepe og hemme utviklingen av sykdomsfremkallende bakterier. De oppdaget at det var det energirike fiolette og ultrafiolette lyset som gjorde utslaget. Downes innehadde en rekke offentlige verv og posisjoner som medisiner, og var medlem av British Medical Association i et halvt århundre.
Varde kommune (1970–2006)
Varde kommune var en kommune i Ribe amt i Danmark som eksisterte fra 1. april 1970 til den ble lagt sammen med Blaabjerg kommune, Blåvandshuk kommune, Helle kommune og Ølgod kommune fra 1. januar 2007 til den nye Varde kommune i Region Syddanmark i forbindelse med Kommunalreformen (2007).
Tongzhi-keiseren
Tongzhi-keiseren (kinesisk: 同治, pinyin: Tóngzhì, Wade-Giles: T'ung-Chih, født Zaichun, født 27. april 1856, død 12. januar 1875; posthumt navn: 繼天開運受中居正保大定功聖智誠孝信敏恭寬毅皇帝, Jitian Kaiyun Shouzhong Juzheng Baoda Dinggong Shengzhi Chengxiao Xinmin Gongkuan Yi; tempelnavn: 清穆宗, Qing Muzong) var den niende av keiserne i det mandsjuiske Qing-dynastiet som hersket over Kina, fra 1861 til 1875. I det meste av perioden var han mindreårig og dermed var landet ledet av regenter i hans sted, først i 1873 overtok han offisielt selv.
Nepytis
Nepytis er en artsrik slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Slekten omfatter bare én kjent art som lever i Australia.
Tongzhi-keiseren
Umyndig keiser 1861-1873
Zaichun var Xianfeng-keiserens eneste sønn og rett før sin død utpekte Xianfeng-keiseren et regentråd bestående av åtte mandsjuiske aristokrater som skulle styre riket under sønnens umyndighet. Etter at keiseren døde i august 1861 erklærte regentrådet at den femårige Zaichun, i pakt med den avdøde keisers høytidelige testamente, skulle etterfølge ham under regjeringstittelen Qixiang.
Regentrådet ble imidlertid nesten umiddelbart avsatt ved et statskupp, og så overtok de to enkekeiserinnene Cixi og Cian og den avdøde keisers bror Prins Gong regentskapet. I samband med statskuppet ble keiserens regjeringstittel endret til Tongzhi.
I Tongzhi-keiserens tid og enkekeiserinnenes regentskap ble til slutt Taipingopprøret slått ned, og likeså andre opprør som hadde herjet Kina. Forbindelsene med vestmaktene ble forbedret. Den amerikanske diplomaten Anson Burlingame ble i 1868 satt i spissen for en stor kinesisk sendeferd for å bringe Kina i nærmere kontakt med Europa, og besøkte Washington D.C., London, Paris, Haag, Stockholm, København, Berlin og Petersburg, og fikk i stand nye handelsavtaler overalt eller fikk revidert de allerede eksisterende.
«Tongzhi-restaurasjonen» bærer denne keiserens navn, men den var ikke hans verk. Det var Cixi og hennes rådgiver, den lærde general Zeng Guofan, som stod bak den. Man påberopte seg at Kina var Vesten overlegen i kulturell og moralsk henseende, og gikk inn for å fremme at landet ble mer inderlig rotfestet i sine konfucianske tradisjoner, samtidig som man arbeidet for å modernisere riket på de økonomiske, militære og teknologiske områder.
Den kinesiske befolknings misnøye mot utlendinger vedvarte, og fikk som utslag en rekke blodige voldsdåd, særlig mot misjonærene. Men Prins Gong gjorde sitt ytterste for at de inngåtte traktater ble etterlevd. Prins Gong knyttet ikke bare nye forbindelser med fremmede stater, men innførte også europeiske innretninger i Kina. Slik fikk Beijing i 1868 et polyteknisk institutt, Tongwenguan, med franske og tyske lærere. Telegrafforbindelse ble opprettet med Japan, Russland og Britisk India, og nye havner ble åpnet for fremmedmaktene.
Høsten 1872 ble Tongzhi-keiseren, da 16 år, gift med keiserinne Alute og fikk samtidig en rekke konkubiner. Tongzhi mente at tiden da var inne til å overta regjeringsmakten, men dette møtte motstand. Enkekeiserinnene fikk gjennom at den tidligere fastlagte overtakelsesdato, 23. februar 1873, ble fastholdt.
Tongzhi-keiserens egen regjeringstid 1873-1875
Dagen etter at Tongzhi-keiseren tok opp regjeringsmakten anmodet fremmedmaktenes diplomater om å få foretrede for å presentere sine akkreditiver. Henvendelsen førte til en viss strid i keiserhoffet, ettersom ambassadørene hadde gjort det klart at de ikke aktet å gjøre kowtow for keiseren. Resultatet ble et kompromiss: Audiensen ble gjennomført med dype bukk, og den ble ikke gjennomført i Den forbudte bys innerste, men i en paviljong i det som nå er Zhongnanhai, vestenfor murene til keiserens indre by. Audiensen fant sted 29. juni 1873.
Tongzhi-keiserens første interesse for styre og stell tapte seg nokså snart. Etter en tid la ministrene merke til at han stort sett ikke gikk inn i sakene som ble ham forelagt og godkjente det man foreslo. Dette førte til en stagnasjon av det reformprogrammet som var blitt drevet frem av de to enkekeiserinner, i og med at tradisjonalistene stod sterkest i den indre krets. I sin alminnelighet bredte det seg en misnøye over at keiseren ikke engasjerte seg i styringen av riket.
I 1874 kom det til et sammenstøt mellom Tongzhi-keiseren og hans ministre, blant dem hans onkler, prins Gong og prins Chun (sistnevnte var halvbror av den avdøde Xianfeng-keiseren og også gift med enkekeiserinne Cixis lillesøster). Et av stridspunktene var planene om gjenoppbyggingen av det gamle sommerpalasset som var blitt rasert av franske og britiske styrker i 1860, og keiserens utflukter på byen der han forlystet seg med prostituerte. Det gikk ikke bedre enn at keiseren avskjediget disse ministrene. Men enkekeiserinnene Ci'an og Cixi grep inn, og beveget ham til å gjeninnsette dem i embedene.
Høsten 1874 tilbragte keiseren mye tid i Zhiongnanhais mindre palasser, og ble syk. Det ble diagnostisert at han led av kopper. Han døde allerede den 12. januar 1875. Dødsårsaken ble oppgitt å være kopper, og ettersom en av hans søstre døde av det samme litt senere, og at sykdommen herjet i byen, er dette en sannsynlig dødsårsak. Det oppstod snart rykter om at han hadde pådratt seg kjønnssykdommer ved sin påståtte omgang med prostituerte i Beijings bordeller og at denne skandale ble dekket over ved å hevde at han døde av kopper. Men det er også godt mulig at denne alternative forklaringen bare var et pikant eller ondsinnet rykte som fikk bred spredning.
Han ble begravet i Huilingmausoleet (惠陵) i de østlige Qinggravene i Hebei.
Trichogomphus martabani
Trichogomphus martabani er en bille som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
En stor (ca. 50 millimeter) og kraftig, blank, svart eller mørkbrun hornbille. Denne arten har en ganske jevnbred og avlang kroppsform. Hannen har et langt og kraftig horn på hodet, og fire horn på pronotum; to korte, tykke på sidene og to lengre og tynnere midt oppe på pronotum, området mellom disse hornene er ganske blankt, pronotum forøvrig med kraftig, nettaktig mikroskulptur. Hunnen hos denne arten mangler horn på hodet, har bare en liten knøl, og pronotum er rundet uten noen horn eller uthulinger, svært grovt punktert foran, blankt bak. Dekkvingene hos begge kjønn er blanke, med fine punktrader. Disse billene er meget kraftig bygde, også til hornbiller å være.
Utbredelse
Arten er utbredt i India, Myanmar, Vietnam og det sørlige Kina.
Long Acre
Long Acre er i gate i sentrale London, i bydelen Westminster. Den strekker seg fra Leister Square østover til Drury Lane på grensa til bydelen Camden. Long Acre er ei hovedgate i strøket som kalles Covent Garden. Gata ble anlagt i 1615 gjennom en del av klosterhagene til Westminster Abbey.
I tidligere tider var Long Acre dominert av sine mange vognmakere, og tradisjonen ble videreført i det 20. århundre av en rekke bilforhandlere som hadde sine «showroom» her. Long Acre er for øvrig adressen til Stanfords, en av Europas mest rikholdige butikker for kart og reiselitteratur.
Fra omkring 1890 til 1970 var de to kvartalene mellom Neal Street og Arne Street dominert av forlaget Odhams. Odhams publiserte kjente aviser og magasiner som Daily Herald, John Bull, Women's Own, Debrett's og Sporting Life. Mellom 1867 og 1878 lå på samme sted Queen's Theatre, på den tida Londons nest største teater etter Theatre Royal (Drury Lane).
Durgapur
Durgapur (bengali ) er en by i Vest-Bengal i India. Den har ca. 500 000 innbyggere. I byen ligger to av Indias viktigste stålverk. Byen ligger 170 km fra Kolkata.
Durgapur ligger ved elven Damodar på jernbanelinjen mellom Delhi og Haora. Blant større byer i området kan nevnes Asansol, Bishnupur og Shantiniketan.
Byen ble til i 1950-årene og er kjent for sin stålproduksjon. De to stålverkene har 40 000 ansatte. De er Durgapur Steel Plant (DSP) og Alloy Steel Plant (ASP), begge drevet av Steel Authority of India (SAIL).
Befolkningen taler bengali, men det er også en betydelig minoritet som har hindi som morsmål.
Thomas Ken
Thomas Ken (født i juli 1637, død 19. mars 1711) var en engelsk biskop og salmedikter.
Han ble ordinert til prest i 1662, og hadde ulike sognekall før han i 1672 ble kapellan ved Winchesterkatedralen. I denne tiden begynte han sitt forfatterskap. I 1679 ble han hoffpredikant for prinsesse Maria ved hoffet i Amsterdam. Fra 1680 var han predikant ved den engelske kong Karl IIs hoff. I 1684/85 ble han utnevnt til biskop i Bath and Wells, men ble fratatt bispeembedet igjen i 1691. Da hadde han sittet en periode i Tower sammen med seks andre biskoper, etter at de hadde kritisert Karl II. Året han ble biskop utga han sin mest kjente bok Exposition on the Church Catechism, The Practice of Divine Love.
Hans dikt og salmer ble utgitt i fire bind i 1721 under tittelen Hymns for all the Festivals of the Year. Andre tekster utkom i ett bind i 1838. Han er representert med én salme i Norsk Salmebok og Norsk salmebok 2013.
Han var svoger av fiskebokforfatteren Izaac Walton.
Guangxu-keiseren
Guangxu-keiseren (kinesisk: 光緒, pinyin: Guāngxù, født 14. august 1871, død 14. november 1908 i Beijing – keiser fra 25. februar 1875, født Zaitian 載湉; posthume navn: 同天崇運大中至正經文緯武仁孝睿智端儉寬勤景皇帝, Tongtian Chongyun Dazhong Zhizheng Jingwen Weiwu Renxiao Ruizhi Duanjian Kuanqin Jing; tempelnavn: 清德宗, Qing Dezong), var den niende i rekken av de Qing-keisere som regjerte i Kina. Han stammet fra en sidelinje i Qing-dynastiet, men ble, som ledd av en plan klekket ut av en av hoffets rivaliserende prinser, adoptert av sin tante Cixi som fikk igjennom at han etterfulgte hennes sønn Tongzhi på keisertronen.
Jo Nymo Matland
Jo Nymo Matland (født 21. april 1987) er en norsk tidligere fotballspiller.
Guangxu-keiseren
Han besteg dragetronen som treåring i februar 1875.
Rud-Ødegutua
Rud-Ødegutua (1-21, 6-16 ) er en vei i Nannestad kommune. Den starter fra Preståsvegen, på østsiden av E16, og går nordover til Øde Rud.
Guangxu-keiseren
Guāngxù var en sykelig og viljesvak gutt, og det sies at det var svært vanskelig for fremmede å oppfatte hva han sa, grunnet hans alvorlige lungesykdom.
Robert Thoresen
Robert William Kallhovd Thoresen (født 30. januar 1968) er en norsk barista. Han ble norgesmester i baristakunst 1998 og 2000, nordisk mester i 1999 og vant det første VM i baristakunst i 2000.
Guangxu-keiseren
Hans regjeringstid varte fra 1875 til 1908, men i praksis var hans innflytelse liten. Frem til han ble myndig var enkekeiserinnen Cixi keiserrikets regent, skjønt i vesentlig grad dirigert av mektige krefter ved hoffet, men også etter det utøvet hun betydelig innflytelse.
Jo Nymo Matland
Matland startet sin karriere i Tromsø IL. Etter en tid i Tromsø forlot han klubben til fordel for Tromsdalen UIL. Matland ble i Tromsdalen til laget rykket ned i 2010, da han reiste til Sarpsborg 08. Han ble imidtlertid bare et halvt år i Sarpsborg før han forlot klubben til fordel for Ålesund. I 2002 var han blant de tolv fotballtalentene som fikk vist seg frem i Proffdrømmen på TV3. Matland har også en god frisparkfot, noe han viste i både Tromsdalen og Sarpsborg
Robert Thoresen
Thoresen har undervist omkring i verden i flere år og har vært jurymedlem i verdensmesterskapet. Han underviser dessuten ved vinkelnerutdannelsen ved Gastronomisk Institutt i Oslo.
Guangxu-keiseren
Han regjerte mer eller mindre reelt kun mellom 1889 (da han ble myndig) og 1898. Et av de få betydelige initiativer som keiseren selv tok, var den såkalte hundredagersreformen i 1898. Men reformene kom både for brått på i et Kina som fremdeles var fast forankret i neokonfucianismen og andre tradisjonselementer, men kom også på kollisjonskurs med enkekeiserinnen. Mange mandariner som var blitt vraket som udugelige av Guangxu, tryglet Cixi om hjelp. Selv om Cixi ikke gjorde noe for å hindree reformene, ble det klart at hennes eneste sjanse til å bevare sin innflytelse var ved statskupp. Guangxu ble klar over at en slik plan forelå, og bad reformistene om å tenke ut mottrekk. De bestemte seg for å søke hjelp fra Yuan Shikai som kommanderte en svært modernisert hær, om enn bare på 6000 mann. Cixi på sin side satte sin lit til Ronglus hær i Tianjin.
Jo Nymo Matland
I begynnelsen av desember 2015 meldte Nymo Matland overgang til den belgiske klubben Royal Antwerp FC, hvor han skrev under på en toårskontrakt.
Robert Thoresen
Thoresen driver Java Espressobar, Mocca Kaffebar og Brenneri samt Kaffa. Han er bosatt i Oslo.
Guangxu-keiseren
Men Yuan Shikai betraktet situasjonen som en personlig sjanse. Dagen før kuppet skulle finne sted gikk Yuan til Ronglu og røpet alle mottiltakene som han skulle ha grepet til på vegne av keiseren. Dermed ble det lett for Ronglu å slå til; i september 1898 omringet hans styrker Den forbudte by og keiseren idet han skulle til å utføre rituelle ofringer. De tok ham til Havterrassen, et lite palass på en øy i Sørsjøen i Keiserbyen. Cixi fulgte opp med et edikt som fratok Guangxu' samtlige keiserlige privilegier. De fleste av hans rådgivere (som for eksempel Tan Sitong) ble henrettet eller forvist. Bare to ble advart i tide, Kang Youwei og Liang Qichao, som dermed klarte å flykte til Japan.
Keiseren selv ble senere henvist til arrest i jadebølgehallen i Sommerpalasset.
Jo Nymo Matland
I mars 2022 ble det kjent at Matland var ansatt som speider for Tromsø IL.
Guangxu-keiseren
Guāngxù-keiseren døde i 1908, to dager før sin tante. Han var da 38 år. Den offisielle dødsårsak ble oppgitt som nyresklerose som følge av den tuberkulose som keiseren hadde lidd under siden 1907. I det intrigepregede hoffmiljøet og i politiske kretser ble det imidlertid snart skumlet at han i virkeligheten var blitt forgiftet.
Det ble etterhvert tre forklaringsmodeller for hans død, og ingen av dem har oppnådd full konsensus blant historikere. Den mest suspekte forklaringen er at han ble forgiftet på ordre fra Cixi, – fordi den alvorlig syke enkekeiserinnen fryktet at han ville gjennomføre store politiske omveltninger etter hennes død. En annen forklaring som kom i omløp var at han ble giftet av Yuan Shikai, som skal ha ment at dersom Guangxu kom til makt så ville han selv bli henrettet som forræder. Det foreligger imidlertid ingen pålitelige holdepunkter for forgiftelsespåstandene.
Den offisielle forklaringen, at keiseren døde av naturlige årsaker, styrkes muligens av at han hadde vært syk i lengre tid og av kilder som hevder at hans tilstand var blitt vesentlig forverret noen dager før sin død.
MF «Bilfergen»
MS «Bilfergen» er en bilferge som er fredet av Riksantikvaren. Hun ble bygd ved Nerhus verft i Ølve i Hardanger i 1922 og er eldste bilferga i Norge.
Da kjølen ble strekt var det meningen at båten skulle bli en fiskekutter. Underveis i byggingen overtok A/S Aalesund Færgeselskap og bygde båten ferdig som bilferje. Lasterommet ble innredet som salong. Dekket ble lagt til rette for å ta fire biler som skulle tas om bord og settes på land tverrskips. Rekke og skansekledning kunne tas ned og flyttes når ferga lå ved kai. I tillegg var det plass til en motorsykkel med sidevogn. Etter at «Bilfærgen», som hun opprinnelig het, hadde fått innsatt en tosylindret Bolindermotor fra 1916, ble hun satt inn på strekningen Vestnes – Åndalsnes sommeren 1922. Det økonomiske tapet på denne ruten ble imidlertid så stort at den ble innstilt samme år. Aalesund Færgeselskap leide ferga ut til Møre Fylkes Ruteselskap, som sette henne inn i sommertrafikk mellom Hellesylt og Geiranger.
I 1925 kjøpte dette rederlaget ferga. Hun ble satt i rute mellom Vestnes og Molde. Det ble bygd et større dekkshus med bedre forhold for de reisende. Bilkapasiteten ble redusert fra fire til tre. I 1931 ble navnet endret fra «Bilfærgen» til «Bilfergen».
Flere og større biler gjorde at ferja måtte ombygges på nytt. Det var i 1954. Da fikk hun blant annet nytt rorhus. Møre og Romsdal Fylkesbåtar, som eierselskapet nå het, tok «Bilfergen» ut av rutetrafikk i 1959. Hun ble solgt til Sund kommune i Hordaland i 1960, og overtatt av Øygarden & Sotra Rutelag i 1961. Etter omfattende reparasjoner ble hun satt inn i rute mellom Tofterøy og Steinsland, en strekning på omtrent 200 meter. Her gikk hun til 1972. Da ble hun ikke lenger godkjent av skipskontrollen. Istedenfor å bli senket ble hun i 1975 overtatt av Søndeled Veteranskibsklubb i Risør, en forening som ble dannet for å ta vare på ferga. De gav henne tilbake utseendet fra 1934. I 1999 kom «Bilfergen» tilbake til Møre og Romsdal Fylkesbåtar, som nå tok hand om henne. Fra 2006 til 2009 ble hun pusset opp ved Hardanger Fartøyvernsenter.
Fartøyet ble fredet av Riksantikvaren i 2012.
NM i hopp uten tilløp 1966
NM i hopp uten tilløp 1966 var en del av NM i friidrett 1966.
Mesterskapet ble arrangert i Sandnes 6. mars. Arrangør var Sandnes IL.
Koloradobille
Koloradobille (Leptinotarsa decemlineata) (tidligere coloradobille) er en bille som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Den er et fryktet skadedyr på poteter.
Utseende
Koloradobille er mellom 9 og 11 mm lang, med karakteristisk striper i gult og svart på dekkvingene. Hode og halsskjold (pronotum) er orange med flere svarte små flekker. Scutellumet er svart på farge. Kroppen er oval som bladbillene ofte er. Beina er flekket i både gulbrunt og svart.
Larven er rødoransje med svarte flekker.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten.
Koloradobille tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Skadedyr
Koloradobille er regnet som et alvorlig skadedyr på poteter. Den stammer opprinnelig fra Nord-Amerika og levde der på ville søtvier-arter. Etter at den ble innført til Europa, spredte den seg raskt og ble et fryktet skadedyr i potetavlinger.
Den har aldri klart å etablere seg i Norge, men det dukker opp enkeltindivider fra tid til annen. Den kan gjøre meget stor skade på poteter lenger sør i Europa. Skulle klimaet bli varmere, er det fare for at den kan bli et alvorlig skadedyr også i Norge, på øst- og sørlandet og i Rogaland. Den som finner koloradobille i Norge har plikt til å melde fra om dette til Mattilsynet.
Boccia under Paralympiske sommerleker 2016 – BC3 par
Boccia i klassen BC3 for par under Paralympiske sommerleker 2016 ble arrangert fra 10. til 13. september i Sambodromo i Rio de Janeiro. 8 lag deltok, og det konkurreres i mix, ved at menn og kvinner konkurrerer i samme klasse.
Konkurranseformen ble endret i forhold til Paralympiske sommerleker 2012, ved at gruppespill added. De to beste lagene fra de to gruppene gikk videre til semifinaler.
Clive Cussler
Clive Cussler (født 15. juli 1931 i Aurora i Illinois i USA, død 24. februar 2020 i Scottsdale i Arizona) var en amerikansk forfatter av spennings- og actionsromaner.
Bakgrunn
Han vokste opp i Alhambra i California. Han studerte ved Pasadena City College i to år.
Da Koreakrigen startet, tjenestegjorde han som flymekaniker og flytekniker i United States Air Force.
Karriere
Etter militæret jobbet han først som avskriftskribent og deretter som leder av to annonsebyråer. På denne tiden skrev og produserte han radio- og TV-reklamer.
Cussler var marinarkeolog/skattejeger, eventyrer og veteranbilssamler – akkurat som sin bokhelt Dirk Pitt. Ofte er handlingen basert på en umulig konspirasjonsteori blandet med dykking, vakre kvinner, mektige menn og en hel del skytevåpen. I bøkene om Dirk Pitt dukker alltid Clive Cussler selv opp i en liten rolle, for eksempel som servitør på en kafé, skattejeger i ørkenen eller som konkurrent i et veteranbilløp. Han er også grunnleggeren av organisasjonen National Underwater Marine Agency (NUMA), som også opptrer i bøkene. NUMA leter etter skatter og gamle vrak under vann. Hittil har de kommet over rundt 60 gamle fartøy av historisk interesse.
«Dirk Pitt»
Dirk Pitt er navnet på Cusslers romanhelt. Han er en blanding av MacGyver og James Bond i stilen. Han blir beskrevet som en høy mann med mørkt bølget hår og grønne øyne som kan være skremmende eller forførende etter behov. Hans beste venn og partner er Al Giordino. Dirk Pitt har to barn, tvillingene Dirk og Summer.
Navnet Dirk Pitt er inspirert av navnet til Cusslers sønn, Dirk Cussler.
Bøker
Liste over de fleste av Cusslers bøker som er oversatt til norsk:
Dalen
Dalen er et tettsted og administrasjonssenteret i Tokke kommune i Telemark. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger lengst vest ved innsjøen Bandak, rundt og på elvedeltaet der elva Tokke har sitt utløp. Dalen er vestre ende av Telemarkskanalen, og tettstedet har derfor betydelig turisttilstrømming om sommeren. Blant de kjente turistfasilitetene er «eventyrhotellet» Dalen Hotel som stod ferdig i 1894 og veteranskipene MS «Henrik Ibsen» og MS «Victoria» som går på kanalen, mellom Dalen og Skien. Inne i fjellet ved Dalen ligger Tokke kraftverk. Tokkeverkene regulerer den øverste vestre greinen av Skiensvassdraget. De ble bygd ut i fire etapper og stod ferdig i 1979. Fra Hardangervidda og ned til Bandak er det et fall på 1 000 meter. Fjellsidene på hver side av tettstedet er bratte og det er en serie med krappe hårnålssvinger på fylkesvei 450 både på nordsiden (mot Eidsborg og Høydalsmo) og sørsiden (mot Skafså og Åmdals Verk).
På begynnelsen av 1900-tallet ble en rekke molybden-forekomster utnyttet i Telemark, blant annet Dalen og Bandaksli.
Eidsborg stavkirke ligger nordøst for Dalen, langs fylkesvei 450.
Die Tänzerin Barberina
Die Tänzerin Barberina er en tysk stum historisk dramafilm fra 1920, regissert av Carl Boese. Handlingen er lagt til Preussen i midten av 1700-tallet.
Handling
Historien følger danserinnen Barbara Campanini. Som ung jente ble hun oppdaget og oppmuntret av den kjente italienske danseren og danse-læreren Antonio Rinaldi Fossano. Med støtte fra moren sin, og etter mye press, gjør Fossano henne til sin elskerinne. Gjennom Fossano blir Barbara også kjent med den store verdenen av hoff og palasser i Europa. Hun havner først ved hoffet til Ludvig XV av Frankrike i Versailles, hvor hun blir kurtisert av flere av kongens hoffmenn og andre undersåttere.
Men den ambisiøse danserinnen ønsker å sikte enda høyere i livet, og havner snart i sengene til forskjellige lystne grever og prinser - som hun håper kan gi henne livet som hun lengter etter. I London havner hun i armene til den unge Lord Stuart de Mackenzie, som flyr sammen med henne til Venezia. Hun går under kallenavnet "La Barberina" og hun møter blant annet den prøyssiske kong Friedrich II. Hun avbryter deretter forlovelsen med Lord Stuart, for å begynne som elskerinnen til kong Friedrich.
Theodora II
Theodora II (født omkring 805/807 i Elissa i Paflagonia, død tradisjonelt satt til 11. februar 867 i Konstantinopel) var en bysantinsk keiserinne, gift i 830 med den bysantinske keiser Theofilos og regent etter hans død i mange år. Hun er et helgen innen de ortodokse kirker.
Liv og virke
Theodora var datter av Marinos og Theoktiste. Theodora var søster av Bardas og Petronas, og dessuten av søstrene Kalomaria, Sofia og Irene. Irene skal ha giftet seg med Sergios, bror av patriark Photios I av Konstantinopel.
I 829 besteg Theophilos den keiserlige trone. Han var da 16 år og ugift. Året etter utropte hans stemor Eufrosyne et brudesyn. Potensielle bruder fra hvert av rikets themer reiste fra sine hjemtrakter til Konstantinopel, og Theodora var blant dem. Diktersken Kassia skal ha vært med også.
Den 5. juni 830 giftet Theodora seg med keiser Theophilos (som regjerte 829–842) i Hagia Sophia.
Det var under hennes regentskap at det ble satt i gang en kraftig forfølgelse av den paulicianske heresi.
Theodora kjempet forgjeves mot Bardas styre.
I 855 ble hun fratatt makten på hans begjæring og ble senere dømt for å ha intrigert mot ham. Hun ble sendt som nonne til et kloster.
Hun ble helligkåret for sine bestrebelser i billedstriden.
Stefan Bozjkov
Stefan Stefanov Bozjkov bulgarsk: Стефан Стефанов Божков (født 20. september 1923 i Sofia, død 1. februar 2014) var en bulgarsk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne
Bozjkov vant en olympisk bronsemedalje i fotball under Sommer-OL 1956 i Melbourne. Han var med på det bulgarske laget som kom på tredjeplass i fotballturneringen bak Sovjetunionen og Jugoslavia. Bulgaria vant kvartfinalen med 6-1 over Storbritannia, men tapte semifinalen mot Sovjetunionen med 1-2. I bronsefinalen mot India vant de med 3-0. Bozhkov spilte tre kamper i turneringen.
Bozjkov spilte femtitre landskamper og scoret fire mål for i perioden 1946-1958.
Vektløfting under Panamerikanske leker 2011
Vektløfting under Panamerikanske leker 2011. Vektløfting er med som en av flere sporter i de 16. Panamerikanske leker som blir arrangert i Guadalajara i Mexico fra 14. til 30. oktober 2011. Totalt skal det konkurreres om femten titler, åtte for menn og sju for damer.
Kim Chang-min
Kim Chang-min (født 4. september 1985) er en sørkoreansk curlingspiller.
Lakselv bru
Lakselv bru er en bru over Lakselva i Porsanger kommune i Finnmark. Brua er 104 meter lang. Den er en del av Europavei 6.
Brua ble sprengt under den andre verdenskrig. En ny bru ble bygget.
Bell P-39 Airacobra
Bell P-39 Airacobra var et amerikansk jagerfly utviklet av Bell Aircraft Corporation. Prototypen XP-39 fløy første gang 6. april 1939. Flyet ble produsert i et antall på til sammen 9 584 eksemplarer, hvorav 4 924 ble produsert for Sovjetunionen. Motoren var plassert bak piloten i motsetning til de fleste samtidige jagerfly og drev propellen gjennom en forlenget propellaksel mellom beina til piloten.
Trusted Computing Group
Trusted Computing Group (TCG) er etterfølgeren til Trusted Computing Platform Alliance (TCPA), et initiativ startet i 1999 av blant annet Intel, AMD, IBM, Hewlett-Packard, Microsoft og Sun Microsystems. TCG er en ideell organisasjon hvis hovedformål er å arbeide for å utvikle, definere og promotere såkalt «Trusted computing».
Metro Wanka
Metro Wanka er den peruanske byen Huancayos bybane. Den første strekningen på 7 kilometer mellom bydelene Chilca og El Tambo ble innviet i januar 2014. Metro Wanka benytter sporet til Ferrocarril Central (FCC), og det er selskapet Ferrocarril Central Andino (FCCA) som står for drift og vedlikehold av bybanen. Togene skal ha marsjhastighet på omtrent 45 km/t, og vil etter planen bruke omkring 10 minutter på strekningen som foreløpig omfatter 7 stoppesteder. De tre vognsettene er såkalte Y-tog (også kalt «Lynette») bygd i Tyskland av Düwag (Waggonfabrik Uerdingen) i 1983. De 6 dieseldrevne motorvognene ble innkjøpt fra Danmark der de tidligere trafikkerte den private jernbanen Vestbanen (Varde-Nørre Nebel Jernbane). De har hver en kapasitet på 150 passasjerer, og banen skal etterhvert kunne frakte 30 000 passasjerer daglig. Metro Wanka er Perus andre bybane etter Lima Metro i hovedstaden Lima.
Planer om en fremtidig utvidelse av Huancayos bybane omfatter lokaltog til Jauja og den regionale flyplassen der - en strekning på 42 kilometer.
Trolltinden (Innlandet)
Trolltinden (tidligere kalt Sagtinden) er et fjell i Dovre kommune i Innlandet. Det ligger i den vestlige delen av Rondane, kalt Smiubelgin. Fjellet har en høyde på 2 018 meter over havet.
På egga sør for toppen ligger en mindre topp på 1 897 moh. og primærfaktor 90 meter.
Toppen er lett tilgjengelig fra nord. Mye grov ur og blokk i nordsida, så en vandrekjepp eller et par vandrestaver kan derfor være gode å ha akkurat her. Sørsida om Kaldbekkbotn og fortoppen på 1 897 moh. er mer krevende med lett eksponert klyving og anbefales bare godt turvante under gode forhold. Lite besøkt topp litt utenom allfarvei.