cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sekt
Eksempler på sekt-begrepets bruk
De fleste av dagens religioner startet som sekter eller kulter, sett fra datidens samfunns øyne. Både kristendommen, islam og buddhismen har grunnleggere som kom med ny lære inn i etablerte sammenhenger. Også Luthers etterfølgere ble sett på som en sekt i starten.
I Norge
I norsk religionshistorie var det før 1845 ikke lov å etablere forsamlinger med lære som avvek fra den lutherske statskirkens. Med dissenterloven i 1845 ble det tillatt å opprette frimenigheter, og de fleste av disse ble fremdeles sett på som sekter, inntil de vokste seg store nok til å bli stuerene og fortjene betegnelsen kirkesamfunn.
Sekt-begrepet har idag en kraftig negativ ladning – ingen bruker sekt-betegnelsen om seg selv. Massemedia bruker imidlertid begrepet aktivt, spesielt dersom journalisten ønsker å vinkle innslaget eller artikkelen negativt. For en kristen menighet er for eksempel det å fremstå som karismatisk, forkynne helbredelse, praktisere tungetale eller liknende ofte alene nok for å bli omtalt som sekt i mange norske medier, uten nødvendigvis at noen av kriteriene under er oppfylt.
En av hovedforfatterne bak den norske "sektrapporten" «Religiøse grupper og bruddprosesser», fra 2008, Audhild Skoglund stiller seg svært kritisk både til bruken av begrepet "sekt" og generelt til den norske sektdebatten, som hun mener er tendensiøs og preget av fremmedfrykt. Hun sier bl.a. ''Et av problemene med den norske debatten er den manglende tradisjonen for religiøst mangfold som gjør at absolutt alle religiøse grupperinger utenfor statskirken kan risikere å få sektstempelet på seg. Samtidig regnes representanter for statskirken som eksperter som kan felle en kvalifisert dom over andre religiøse retninger. ... Et storsamfunn som tvinger alle til å være like, er ikke mer demokratisk enn en liten gruppe som gjør det samme – tvert imot; storsamfunnet kan vi ikke engang rømme fra''.
Guarana
Guarana er en krypende busk hjemmehørende i Venezuela og i Amazonas-regnskogen i det nordlige Brasil. Fruktene er små med en lyserøde farge og inneholder svarte frø. Guaranafrø inneholder 4-8% mer koffein enn kaffebønner, som inneholder cirka 1-2,5%. Frøene er også rike på tanniner, xanthine-alkaloider, teofyllin og teobromin. Guarana benyttes ofte som ingrediens i energidrikker og te og som en medisinplante innen naturmedisin.
Majendra Narzary
Majendra Narzary (santali: ᱢᱟᱡᱮᱱᱫᱽᱨᱚ ᱱᱟᱨᱡᱟᱨᱤ; født 15. mai 1953 i Gossaigaon i Assam i India, død 26. mai 2021 i Guwahati i Assam) var en indisk politiker.
Han var tilknyttet partiet Bodoland People's Front, et regionalt parti i Bodoland i det nordvestre Assam; han ble med tiden partiets leder.
Han satt siden 2006 og fremover i fire mandatperioder i Assam Legislative Assembly som folkevalgt fra valgkretsen Gossaigaon.
Han døde på Guwahati Medical and Hospital av ettervirkningene av covid-19, som hadde svekket helseviktige funksjoner.
Paul Xu Zhenjiang
Han var blant de biskoper som ble bispeviet uten pavelig mandat i Folkerepublikken Kina 1958-1964. Den i Romas øyne illegitime, men gyldige, bispevielsen, ble foretatt 24. juli 1981 i Beijing med den selv kinavalgte/ordinerte «patriotiske» biskop Joseph Zong Huaide av Jinan som hovedkonsekrator.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Shu Han
Shu Han (tradisjonell kinesisk: 蜀漢; forenklet kinesisk: 蜀汉; pinyin: Shǔ Hàn), noen ganger kjent som Kongeriket Shu, var ett av de rivaliserende tre riker i Kina etter Han-dynastiets fall. Shu Han hadde sitt kjerneområde i det som i dag for det meste er provinsen Sichuan, et område som den gang het Shu. Noen historikere betrakter Shu Han som en forlengelse av Han-dynastiet ettersom dets første hersker Liu Bei var beslektet med Han-herskerne. De andre to kongedømmene var Cao Wei i det sentrale Kina og Det østlige Wu i østre og sørøstre Kina.
I Han-dynastiets nedgangstider samlet Liu Bei, en fjen slektning av keiseren, rundt seg en rekke dyktige menn. Etter råd fra Zhuge Liang erobret han først deler av provinsen Jing, deretter provinsen Yi og så Hanzhong. Her etablerte han et eget støttepunkt i Han-dynastiets siste år. I 219 angrep Lü Meng og erobret provinsen Jing for Sun Quan. Deretter ble Liu Beis general Guan Yu henrettet av Sun Quan. Etter at Cao Pi i 220 fortrengte keiser Xian fra keisertronen og proklamerte Wei-dynastiet, utropte Liu Bei seg selv som den neste Han-keiser og Kinas sanne hersker i 221. Selv om Liu Bei sies å være grunnleggeren av Shu Han-dynastiet, hevdet han aldri selv at han grunnla noe nytt dynasti; han hevdet tvert i mot å være arvtaker etter de foregående Han-keisere.
I 222 kom de til de første større sammenstøt i de tre rikers tid. Liu Bei gikk med over 40 000 mann til angrep på Sun Quans stat Det østlige Wu i Slaget ved Yiling for å gjenerobre provinsen Jing. Men på grunn av en alvorlig taktisk feil ble han slått tilbake. Han overlevde og flyktet til Baidicheng, men ett år etter ble han syk og døde. Han ble etterfulgt av sønnen Liu Shan.
I 263 angrep Wei det nå svekkede Shu. Med glimrende planlegging klarte Weis generaler Zhong Hui og Deng Ai raskt å innta både Hanzhong og hovedstaden Chengdu. Jiang Wei overgav seg til Zhong Hui og forsøkte å bevege Zhong Hui til å gjøre opprør mot Deng Ai, for slik å gjenopplive Shu Han i det kaoset som ville følge, og få keiser Liu Shan tilbake på tronen. Men planen slo feil, og han ble drept sammen med Zhong Hui og Deng Ai av deres soldater. Deretter ble keiser Liu Shan bragt til Weis hovedstad, Luoyang, der han ble gitt tittelen Hertug av Anle og så sendt inn i en bekvem pensjonisttilværelse. Mange flyktninger kom seg vestover til Persia da Shu Han falt i 263.
Shu var mer enn en krigerstat. Her ble det foretatt store irrigasjonsprosjekter, og mange veier ble bygd for å bedre den lokale økonomi. Mange av anleggene som ble bygget eller påbygd da, eksisterer fremdeles.
Canacider
Canacider (Canacidae) er en liten familie av fluer som lever i tare og andre oppskylte alger på havstrender. De ligner Tethinidae, som de er nært beslektet med, men skiller seg fra disse ved å være kraftigere bygd og mer hårete. De fleste artene lever i varme klima, to arter finnes i Nord-Europa, men det er usikkert om noen av dem når så langt nord som til Norge.
Utseende
Små til middelsstore (1,5–5 mm) fluer, ofte dekket av lys bestøvning. De ligner på Tethinidae men er kraftigere og mer hårete. Brystet (thorax) har både korte hår og lange børster. Bakkroppen er sylindrisk.
Hodet har tre-fire par kraftige, utoverrettede børster ved innerkanten av hvert fasettøye. Kinnene er høye som hos Tethinidae, vanligvis med tre børster som er mye kraftigere enn den øvrige behåringen. De har vanligvis to rekker av fine børster i pannen, og et eller to par kraftige børster nær punktøynene.
Vingene er klare uten fargeflekker. Beina er slanke, tett hårete, men uten kraftige børster.
Larvene er pølseformede, tilspisset i begge ender. Bakenden er trukket ut til et kort ånderør. Hodeenden er moderat tilspisset. På undersiden av hvert kroppssegment er det noen tverr-rader av korte kroker som hjelper dem feste seg til underlaget.
Levevis
De fleste artenes larver utvikler seg trolig i råtnende tang, tare og andre alger som ligger oppskyllet ved havet. Noen ganske få arter lever ved ferskvann, deres biologi er ukjent. De fleste av artene i denne familien lever i varme klima, for eksempel ved Middelhavet.
Robert Roth
Robert Roth (født 5. juli 1898, død 17. november 1959) var en sveitsisk bryter som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen og 1924 i Paris.
Roth ble olympisk mester i bryting under OL 1920 i Antwerpen. Han vant den tyngste vektklassen, tungvekt over 82,5 kg, i fristil. I finalen beseiret han amerikaneren Nat Pendleton. Det var åtte brytere fra fem nasjoner i denne vektklassen som ble avviklet i perioden 25. til 27. august 1920.
Otets i syn
Otets i syn (originaltittel: Отец и сын) er en russisk film fra 2003, regissert av Aleksandr Sokurov.
Handling
Alekseis navnløse kjæreste slår også opp i forholdet deres, og Alekseis manglende vilje til å få barn er ofte noe som forårsaker krangel mellom dem.
Äbilkhan Amanqul
Äbilkhan Amanqul (kasakhisk: Әбілхан Аманқұл, født 29. juli 1997) er en kasakhstansk bokser.
Han representerte Kasakhstan under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i kvartfinalen.
Paratisiphone lyrnessa
Paratisiphone lyrnessa er en sommerfugl som tilhører gruppen ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Utseende
En middelsstor, brun sommerfugl. Vingenes overside er brun med et bredt, hakkete, hvitt tverrbånd og øyeflekker med forvingens spiss og ved bakvingens bakhjørne. Undersiden er mørkt gråbrun med en lys stripe langs ytterkanten, er avlang, oransje flekk midt på forvingen og øyeflekker som på oversiden.
Utbredelse
Arten er utbredt på Ny-Caledonia.
James A. FitzPatrick kjernekraftverk
James A. FitzPatrick kjernekraftverk er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft ved Ontariosjøen ved byen Oswego i Oswego County nord i delstaten New York i USA. Verket er samlokalisert med Nine Mile Point kjernekraftverk.
Kjernekraftverkets reaktor ble godkjent for igangsetting i 1978. Installert maksimal effekt er 852 MW,, men i praksis er nettoeffekten 838 MW; og årsproduksjonen i 2007 var på om lag 6,92 TWh elektrisk kraft
Anlegget eies av Entergy Nuclear. Det har én reaktorer som er i operativ drift, hver med maksimalt i gjennomsnitt 800 MW effekt. Etter dagens konsesjoner skal reaktorenes produksjon opphøre i 2034.
Hatch kjernekraftverk
Edvin I. Hatch kjernekraftverk er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft ved byen Baxley i Appling County i sørøstre Georgia i USA. Kjernekraftverkets to reaktorer ble godkjent for igangsetting i hnhv 1975 og 1979. Installert maksimal effekt er 1 769 MW, men i realiteten 1 600 MW nettoeffekt; og årsproduksjonen i 2007 var på om lag 14,25 TWh elektrisk kraft
Anlegget eies av Georgia Power og Oglethorpe Power Corp m.fl, og opereres av Southern Nuclear. Det har i alt to reaktorer som er i operativ drift, hver med maksimalt i gjennomsnitt 885 MW effekt. Etter dagens konsesjoner skal reaktorenes produksjon opphøre i hnhv 2034 og 2038.
Raufoss Idrettslag
Raufoss IL Allianse stiftet som Raufoss Idrettslag ble stiftet i 1918 og er et idrettslag på tettstedet Raufoss i Vestre Toten kommune. Klubben driver fotball, langrenn, skihopp, friidrett, orientering, innebandy, svømming og turn. Raufoss Idrettslag hadde også ishockey og håndball på programmet.
Bakkgrunn
Raufoss Idrettslag ble stiftet 10. februar 1918. Raufoss som industristed oppstod etter en politisk beslutning i 1896, da staten flyttet hovedarsenalet i Kristiania ( nå Oslo) til Raufoss på grunn av unionskonflikten med svenskene. Dette medførte en etablering av bygdebyen Raufoss fra 1896. Stedet og idrettsinteressen vokste i takt med utviklingen av fabrikken. Raufoss Turn og Idrettsforening ble etablert som et syssel for fabrikkarbeiderne i 1918. Den første idretten på Raufoss var skiløping fra om lag 1890, deretter kom turn og fotball fra 1902 og 1903. Allianseidrettslaget ble stiftet i 1997 med Tron Strand som leder, og bestående av 8 selvstendige idrettslag og med innebandy som en gruppe under alliansen.
Litauens kunstmuseum
Litauens kunstmuseum (litauisk: Lietuvos dailės muziejus) ble etablert i Vilnius i 1933 som Vilnius Bymuseum. I museet finnes Litauens største kunstsamling.
Museet har ca. 2500 malerier som daterer seg fra 1500-tallet til 1800-tallet. I tillegg har museet over 1200 verker fra første halvdel av 1900-tallet, samt over 21 000 verker fra slutten av 1900-tallet.
Lanfranc
Lanfranc (født ca. 1005 i Pavia, død 28. mai 1089 i Canterbury) var den første normanniske erkebiskop av Canterbury. Han var en lærd, og satte i gang store reformer av den engelske kirke, blant annet å flytte bispesetene til urbane områder i henhold til fransk ordning, og således også indirekte oppmuntre handel med kontinentet. Prosessen med å skifte ut angelsaksiske geistlige med normanniske, som Vilhelm Erobreren hadde startet, ble akselerert under Lanfranc.
Tidlig liv
Lanfranc ble født i de første årene av 1000-tallet i Pavia i regionen Lombardia i det nordlige Italia. Den senere tradisjonen vil ha det til at hans far, Hanbald, hadde posisjonen som løslig tilsvarte en magistrat, en høyere øvrighetsperson. Han ble foreldreløs i ung alder.
Lanfranc fikk opplæring i de frie kunstarter (humanistiske studier) som nordlige Italia på den tiden var berømt for. Av ukjente grunner på en ukjent dato krysset han Alpene og ble lærer i Frankrike og til slutt også i Normandie. En gang rundt 1039 ble han mester for katedralskolen i Avranches hvor han underviste i tre år med betydelig suksess. I 1042 ble han munk ved den nylig grunnlagte benediktinerklostret i Bec, Abbaye Notre-Dame du Bec, og fram til 1045 levde han ved Bec i fullstendig avsondring.
Lærer og lærd
Lanfranc ble overtalt av abbed Herluin for å starte en skole i klosteret. Fra begynnelsen av ble han hyllet som totius Latinitatis magister. Hans elever kom ikke bare fra Frankrike og Normandie, men også fra Gascogne, Flandern, Tyskland og Italia. Mange av dem fikk senere høyere posisjoner i kirken; det er mulig at en av dem, Anselm av Badagio, ble pave under navnet Alexander II. På dette viset satte Lanfranc sitt preg på den intellektuelle aktivitet til reformbevegelsen som Bec ble sentrum for. Favorittemnene i hans forelesninger var logikk og dogmatisk teologi. Han ble derfor invitert til å forsvare doktrinen om forvandling (Transsubstansiasjon) mot angrep fra Berengar av Tours. Han påtok seg oppgaven med betydelig iver til tross for at Berengar hadde vært en nær venn av ham. Han var talsmann for rettroenhet ved kirkemøtene i Vercelli (1050), Tours (1054) og Roma (1059).
Lanfranc søkte blant annet formulere hva som skjer når brød og vin forvandles til Jesu Kristi kropp og blod i forbindelse med nattverdens innstiftelsesord. Han uttrykte det på følgende vis: «De jordiske substansene forvandles til Herrens lekmenn, mens gestaltene (species, det vil si de ytre formene av brød og vin) forblir det samme».
Prior og abbed
Midt i hans skolastiske og kontroversielle aktiviteter ble Lanfranc en politisk kraft. Senere tradisjon hevder at mens han var prior ved Bec satte han seg i mot ekteskapet mellom Vilhelm, hertug av Normandie, og Matilda av Flandern (1053) ved at det ikke var kirkerettslig (ektefellene var for nært blodsbeslektet)., og han trakk saken så langt at han ble dømt til landflyktighet Striden ble bilagt da han var klar til og reise, og tok da på seg den vanskelig saken å få pavens godkjennelse av ekteskapet. Dette oppdraget utførte han så tilfredsstillende at det samme kirkerådet ble vitne til hans tredje seier over Berengar (1059), og fikk dessuten hertug Vilhelms takknemlighet. I 1066 ble Lanfranc den første abbed av Sankt Stefans ved Caen, et religiøst hus som hertugen etter sigende skal ha grunnlagt som bot for sin ulydighet mot Den hellige stol.
Fra denne tid skal Lanfranc ha utøvet betydelig innflytelse på hertugens religiøse politikk. Vilhelm adopterte cluniske programmet for kirkereform, og fikk støtte fra Roma til å invadere England ved å påta seg korsfarerrollen mot skisma og korrupsjon. Det var pave Alexander II, muligens en tidligere elev av Lanfranc, og sannsynligvis en nær venn, som ga den normanniske erobringen en pavelig velsignelse – en betydelig fordel for hertug Vilhelm i øyeblikket, men senere en årsak til betydelige forlegenheter.
Erkebiskop av Canterbury
I løpet av et besøk til paven for å motta sin pallium ble Lanfranc beordret av pave Alexander II om at striden måtte bli avgjort i et engelsk kirkemøte. Dette ble holdt i Winchester i 1072. Her fikk Lanfranc bekreftelse på det overherredømme som han søkte, men han fikk aldri sikret formell pavelig godkjennelse for det samme, muligens som et resultat av pave Gregor VII etterfulgte på Den hellige stil i 1073.
Lanfranc støttet Vilhelm Erobreren i å opprettholde den engelske kirkes uavhengighet, og det synes som om han en tid favoriserte tanken på ta et nøytralt standpunkt i striden mellom pavedømmet og Det tysk-romerske rike. I de hjemlige affærer viste erkebiskopen større iver. Hans store mål var å redde kirken fra korrupsjon. Han var sjenerøs bidragsyter til klostre. Han krevde sølibat for det verdslige presteskapet.
Han akselererte prosessen med å erstatte angelsaksere med normannere i alle betydningsfulle posisjoner i kirken; og skjønt hans utnevnelser var vanligvis respektable, det kan ikke bli sagt at alle av dem var bedre enn de menn som ble byttet ut. Det var en lang tradisjon at geistlige hadde en nær posisjon ved kongens råd, og når Vilhelm Erobreren var fraværende i England fungerte Lanfranc som en av hans viseregenter.
Da Vilhelm døde i 1087 sikret Lanfranc etterfølgelsen av Vilhelms nest eldste sønn Vilhelm Rufus som konge av England, til tross for den anglo-normanniske adelens misnøye. I 1088 var det på hans formaninger at den engelske militsen kjempet side ved side av den nye kongen mot Odo av Bayeux og andre som støttet kongens eldre bror, hertug Robert Curthose av Normandie. For denne støtten krevde Lanfranc et rettferdig styre av Rufus og var ikke redd for å kreve løftene innfridd. Så lenge som han levde var han en garanti mot de verste tilbøyelighetene til kongens administrasjon. I 1089 ble han syk av feber og døde den 24. mai.
Senere minne
Lanfranc var en av de mest framtredende av de som bidro til å fremme det harde normanniske styret på England og den engelske kirke etter erobringen. Som statsmann fremmet han de tradisjonelle idealene for sin posisjon; som geistlig fremmet han presteskapets disiplin og utdannelse. Hans reformer førte også til et anstrengt forhold mellom kirken og kongen etter Vilhelm Erobrerens død for den likevekt han hadde etablert var altfor avhengig av hans personlige innflytelse på Vilhelm.
Anstrengelsene til kristkirken i Canterbury, den senere Canterburykatedralen, å få Lanfranc helgenerklært fikk kun begrenset effekt utenfor den engelske benediktinersirkler. Rundt 900 år senere ble han æret med at en skole fikk hans navn i Croydon, ettersom Croydon Palace var sommerresidensen til erkebiskopene av Canterbury. Canterbury Christ Church University har navngitt deres boligblokk for Lanfranc House. Han er også minnet i rekke gatenavn i London og Worthing, West Sussex.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Rearviewmirror: Greatest Hits 1991–2003
Rearviewmirror: Greatest Hits 1991-2003 er Pearl Jam sitt andre samlealbum og ble gitt ut i 2004. Albumet har blitt sertifisert til platina i USA. Albumet solgte over 96 000 kopier i dens første uke i salg.
Pylos
Pylos (gresk: Πύλος), tidligere kjent under sitt italienske navn Navarino, er en havn, en by og en tidligere kommune på vestkysten av Peloponnes i prefektureret Messenia i sørlige Hellas. Siden lokalstyrereformen av 2011 er byen en del av kommunen Pylos-Nestoras, og setet for denne er i Pylos. Byen var hovedstad for den tidligere provinsen Pylia. Den er den viktigste havnen ved Navarinobukten. De nærliggende landsbyene er Gialova, Pyla, Elaiofyto, Schinolakka, og Palaionero. Byen Pylos har i dag 2 767 innbyggere og den kommunale enheten Pylos har 5 287 (2001).
Pylos i mykensk tid er et betydelig arkeologisk sted lokalisert på vestkysten av Peloponnes. Bronsealderens sted, lokalisert i moderne, lokalisert ved det moderne Epano Englianos rundt 9 km nordøst for bukten, ble først utgravd av Carl Blegen i 1952. Blegen kalte levningene etter et stor mykensk palass der for «Nestors palass», etter den homeriske herskeren Nestor, som i henhold til gresk mytologi ble konge etter at Herakles hadde drept Nelevs og alle Nestors søsken. I henhold til Homers Iliaden styrte Nestor over «sandfylte Pylos». Linear B-tavler som er avdekket fra stedet av Blegen har demonstrert klart at stedet ble kalt for Pylos (mykensk gresk: Pulos, Linear B: Pu-ro) av dens mykenske innbyggere. Det mykenske Pylos ble forlatt en gang etter 700-tallet f.Kr. og var åpenbart ukjent i klassisk tid.
Gamle Pylos, lokaliseringen av byen i klassisk tid, er nord for bukten, og her ble det på 1200-tallet bygd en festning, Gamle Pylos-festningen, som utgjorde den ene av to befestninger som voktet havnen i middelalderen. Bukten i Pylos er lokaliseringen for to store historiske sjøslag:
Navnet Navarino
I middelalderen ble Pylos gitt navnet Avarino (Αβαρίνος), antagelig etter en større gruppe eurasiske avarer som bosatte seg her. «avarenes» (των Αβαρίνων) kunne senere ha blitt til stedsnavnet Navarino (Το Ναυαρίνον). Hopfs teori at navnet kommer fra Navarreseselskapet (et selskap av leiesoldater fra Navarra) er derimot kronologisk uholdbar. En annen teori hevder at det kan være et slavisk navn med betydningen «lønnstedet» (etter lønntrær).
Den venetiansk navnet var Zonklon (fra greske Ionchion), det tyrkiske navnet i tiden 1498-1821 var Anavarin (men en annen runde med epentese), og den egentlige lokale greske navnet var Neokastron («nyfestningen»). Andre navn for byen og festningene var Avarmus, Abarinus, Albarinos, Albaxinus, Avarinos, Coryphasium, Iverin, Nelea, Port de Jonc, Porto Giunco, og Zunchio.
Geografi
Jordsmonnet i og rundet Pylos er av en rød farge, og er godt egnet for produksjon av en blomstvekst kalt skilla eller blåstjerner (scilla), som er benyttet i medisin. Berget, som var synlig overalt gjennom en skrinn, men rik jord er kalkstein, og presenterte en generell framtoning av uproduktivitet rundt festningen Navarino, og fravær av trær som ble dårlig erstattet av en overflod av salvie, gyvel, sitrus, og annen kratt som kom fra tallrike kløfter med kalkstein.
Levningene av Navarino Vecchio, oldtidens Navarino, besto av en festning som dekket toppen av en høyde som sank langsomt ned sørover, men falt brått ned i nord og øst. Byen ble bygd i den sørlige skråningen, og var omgitt av en mur som grunnet ujevnhetene i jorden, representerte en trekant med festningen i midten, noe som kan sees i mange gamle byer i Hellas.
Øvelser under Sommer-OL 2004
Øvelser under Sommer-OL 2004
Torgau
Torgau er en by i Landkreis Nordsachsen i den tyske delstaten Sachsen.
Historie
Stedet Torgove blir første gang nevnt i kjente skriftlige kilder fra 973. Det er usikkert når stedet ble en by, men senest i 1267 har Torgau fått bystatus.
1485 skjedde Leipzigdelingen mellom brødrene Ernst og Albert og som fikk betydning for grensene til Sachsen, Thüringen og Sachsen-Anhalt helt til idag. Ernst gjorde Torgau til sin residensby.
Torgauforbundet mellom de evangeliske fyrster ble stiftet i 1526. I mars 1530 skrev Martin Luther fra det nærliggende Wittenberg og sammen med Justus Jonas, Philipp Melanchthon og Johannes Bugenhagen Torgauerartikkelen om kirkelige seremonier. Luther reiste en prekestol på veggen i slottskapellet i Torgau.
1547 var tiden som residensby over idet kurfyrst Johann Fredrik I av Sachsen tapte mot keiser Karl V og fyrstedømmet ble overdratt hans fetter Moritz av Sachsen i Dresden.
1552 reiste Luthers enke Katharina von Bora til Torgau for å unngå pesten som var brutt ut i Wittenberg. Ved en ulykke med hest og kjerre brakk hun bekkenet og døde i Torgau tre uker senere, 20. august 1552. Huset hvor hun døde er i dag museum og hun er gravlagt i Mariakirken.
Under nasjonalsosialismen mellom 1943 og 1945, var Torgau sete for rikskrigsretten. I fengslet på Fort Zinna ble over 1 000 dødsdommer avsagt og fullbyrdet. På stedet finnes det i dag et museum.
25. april 1945 møttes sovjetiske og amerikanske styrker i Torgau, nærmere bestemt i Strehla.
Fra september 1945 til oktober 1948 drev NKVD spesialleirene nr 8 og 10 i det tidligere Wehrmachtsfengslet Fort Zinna. I leir nr 8 ble tidligere medlemmer av NSDAP og andre nasjonalsosialistiske organisasjoner internert. I leir nr 10 ble det internert dømte sovjetrussere og mennesker som ble ansett som en potensiell fare for den sosialistiske samfunnsordningen. I løpet av tre år døde ca. 800 fanger i leirene.
Fra 1964 fantes i Torgau et av DDRs hardeste ungdomsarbeidshjem for vanskelige tilfeller (tysk: Geschlossener Jugendswerkhof für schwere Fälle). Først og fremst var de internerte i denne leiren ungdommer som hadde holdt fast på sin kristne tro eller hadde forsøkt å flykte til Vest-Tyskland, eller hadde foreldre i samme situasjon. Ungdommene ble oppdratt under torturliknende metoder og flere døde under uklare omstendigheter. Ungdomshjemmet ble nedlagt i 1989.
Næringsliv
I Torgau er de største arbeidsplassene en glassindustrivirksomhet med leveranser til bilindustrien, en porselensfabrikk (Villeroy & Boch) og ungdomsfengslet. For øvrig finnes virksomhet med produksjon av jordbruksmaskiner og papir og jernstøperier. Torgau har elvehavn og er et jernbaneknutepunkt.
Severdigheter
Schloss Hartenfels som var sete for de ernestinske Wettinere, er oppført i renessansestil. Den første tyskspråklige opera Daphne med musikk av Heinrich Schütz fant sted i slottet. En museumssti fører forbi de kurfyrstelige kontorer, Katharina-Luther-huset hvor Katharina von Bora døde, bryggerimuseet, et lapidarium og Hausmannsturm på slottet, tårnet hvor hofnarren Claus bodde. Bürgermeister-Ringenhain-Haus er et av de mest betydningsfulle renessansebygg i midt-Tyskland og endelig fører stien forbi det historiske håndverkshuset. Rådhuset (1563–1578) er også oppført i renessansestil.
Estadio Nacional de Chile
Byggingen startet i februar 1937, og innvielsen fant sted den 3. desember 1938. Arkitekturen er basert på Olympiastadion i Berlin.
Gertrude Lawrence
Bakgrunn
Familiebakgrunnen var engelsk og dansk, og hun vokste opp i Newington-området i London Borough of Southwark. Faren var en basso profondo som opptrådte under navnet Arthur Lawrence. Han drakk tett, noe som førte til at moren Alice forlot ham kort etter Gertrudes fødsel.
Voksenkarriere
Hun var en populær revy- og musicalartist både i hjemlandet og på Broadway. Hun opptrådte flere ganger sammen med barndomsvennen Noël Coward, som for eksempel i London Calling (1923) og Private Lives (1930).
Hun var i filmen bare sporadisk. Blant hennes filmer kan nevnes The Battle of Paris (1929), Stage Door Canteen (1943) og The Glass Menagerie (1950).
Hennes siste store rolle var mot Yul Brynner i uroppsetningen av The King and I på Broadway, som hadde premiere den 29. mars 1951. Hun ble rammet av levberkreft og døde året etter (1952). Hun ble samme år belønnet med Tony-prisen for beste kvinnelige hovedrolle i en musikal for sin rolle som guvernanten Anna Leonowens i The King and I.
En film om hennes liv fra 1968, Star! hadde Julie Andrews i rollen som henne.
Chlorolochmaea
Chlorolochmaea er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Det er kjent én art.
Utseende
En middelsstor (7-11 millimeter), avlang, matt, olivengrønn bladbille. Antennene er omtrent halvparten så lange som kroppen. Hodet er rundet med noe utstående fasettøyne. Pronotum er avrundet med noe markerte hjørner, i hver hjørne sitter det en påfallende børste. Dekkvingene er jevnbrede, i spissen med spredte, korte og kraftige, mørke hår.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.
Utbredelse
Arten lever i den neotropiske økosonen (det sørlige Brasil, Paraguay og det nordlige Argentina).
Euri Cedeño
Euri Cedeño (født 1. november 1999) er en dominikansk bokser.
Han representerte Den dominikanske republikk under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i kvartfinalen.
Jens Stub
Jens Stub (født 3. mars 1764, død 24. oktober 1819) var en norsk prest og eidsvollsmann.
Stub ble født i Eid i Nordfjord, der faren hans var sorenskriver. Selv ble han student fra Bergens skole i 1782. Deretter var han huslærer på Sjælland i Danmark i to år. Han ble cand. theol. i 1788, og var så to år huslærer på Munkvoll. Fra 1791 var Stub sogneprest i Alta og Talvik. Fra 1801 var han sogneprest i Veøy prestegjeld i Romsdal. Han bodde på Veøy prestegård, som i dag er fredet av Riksantikvaren.
I 1814 ble Stub valgt til 2. utsending fra Romsdals amt til Riksforsamlingen på Eidsvoll i 1814, etter at først prosten Peter Daniel Baade en annen prest hadde nektet å motta valg. Han sluttet seg der til unionspartiet.
Gutsbezirk
Gutsbezirk (i Østerrike: Gutsgebiet) var en føydal forvaltningsenhet i Preussen, kongeriket Sachsen og Østerrike, som var sammenlignbar med en landkommune (Gemeinde). Den hadde ingen kommunal forvaltning, men ble forvaltet av godseieren. Alle offentlige rettigheter og plikter i en Gutsbezirk ble således ivaretatt av godseieren som en offentlig person. Fra 1928 til 1930 ble Gutsbezirke stort sett opphevet som forvaltningsenhet, og erstattet av kommuner med en kommunal forvaltning. I Tyskland finnes det likevel ennå enkelte kommunefrie områder, som er en rest av dette føydale systemet.
Vrakene ved Sælør
Seløyene
Seløyene var et meget viktig havneområde for ferdene langs kysten, ettersom Norges sørligste fastlandspunkt, Lindesnes, i eldre tid hindret skip og båt som trafikkerte strekningen langs norskekysten ved dårlig vær. Mellom Seløyene og delvis Markøy kunne sjøfarende finne ly mot sjø og vind underveis til eller fra havner i Skagerrak, Kattegat og Østersjøen, eller for skip som skulle nordover. Som en naturhavn kunne Seløyene fungere som et midtertidig oppholdssted for besetninger ombord på handelsfartøyer og krigsskip som seilte opp og nedover norskekysten.
Ved Norges sydspiss møttes den viktige kystleia med de oversjøiske forbindelsene, seilskipene som skulle ta seg ut og inn Skagerrak søkte opp under norskekysten ved Neset som den landkjenningen, med flere naturlige havner å søke tilflukt i mot vær og vind. Farvannet omkring Lindesnes var fryktet, ettersom to hav møtes; Skagerrak og Nordsjøen, hvor kraftige vinder og havstrømmer oppstår. Strekningen mellom Lindesnes og Lista i vest er av sjøfartshistorikere blitt omtalt som et "et klassisk forlisdistrikt". Seløyene er nevnt flere steder i sagaene fra vikingtiden og middelalderen, blant annet Olav den hellige som lå lenge der med tretten skip.
I et temmelig begrenset område mellom øyene ble flere skipsvrak lokalisert, blant annet hele tre vrak fra senmiddelalderen som blir kalt «Selør 2», «Selør 3» og «Selør 4». I den nære regionen ble det også oppdaget flere vrak av historisk verdi, men farvannet rundt Selør ble fredet i 1987, og siden har det vært forbud mot sportsdykking rundt øyene. Flere vrak har siden blitt internasjonalt kjent som «Tønnevraket» og «Flisevraket» etter deres last.
Selør 2
«Koggen», det første middelalderfartøyet som er funnet utenfor Selør, ble oppdaget i 1984 i søndre innseiling til Selør av sportsdykker. I 1970-årene ble søndre innseiling sperret, og dermed ble sjøbunnen utsatt for erosjon, slik at vrakdeler kom til syne. Det var ikke ressurser for en fullstendig utgravning, men erosjonen tvunget fram en bergnings- og dokumentasjonsoperasjon. For å beskytte funnstedet ble det sikret med fiberduk og sandsekker etter oppdraget var avsluttet. Ved senere inspeksjon kunne man fastslå at vrakrestene fremdeles er i god forfatning.
Fartøyet har en flatbunnet konstruksjon i en blanding av klink- og kravellteknikk, fra kjølbordet følger de neste fire bordganger i kravell, deretter over i klink. Ved hjelp av c14-datering ble vraket datert til perioden 1265-1385. Det har blitt tolket som en kogge av nordtysk/frisisk opprinnelse, ettersom kogger var flatbunnede farkoster med et «flak», den flate delen av bunnen, med bordgangene i kravell. På funnstedet finnes to skrogflak uten umiddelbar forbindelse, som ligger så tett på hverandre at det må dreie seg om samme fartøy. Vrakrestene dekker et areal på om lag 15 x 5 meter, man tror det opprinnelige fartøyet har vært over 20 meter lang. Senere mener man at skipet kan ha hatt en lengde på 23 meter og en bredde på 8 meter, og er uten kjøl.
Selør 3
«Flisevraket» ble oppdaget i 1987 av dykkere fra Mandal. Treverk etter fartøyet enten har forsvunnet eller blitt begravd under en ganske omfattende last som består av flere tusen glasserte, keramiske fliser, flere store møllesteiner og flere garbobber (kobberbarrer).
Bare lasten har blitt funnet, men er ikke tatt opp, og er nå sikret ved dykkeforbud av Miljøverndepartementet.
Selør 4
Det ble funnet en rekke tønner som er stuet liggende i skrogets lengde fra ende til ende, den enslige tønnen er nesten sylindrisk, 78 cm lange og ca. 45 cm i diameter. De er bygget av meget kraftige staver, som later til å være i bartre, muligens furu, bundet sammen av vidjeband og einer. Lokk og bunn er av eik, med diameter på ca. 44 cm. Store mengder gråhvit stein som har vist seg å være kalk eller kalkmørtel, har ligget i tønnene. Et spesielt funn er en del tekstil som ble oppdaget på vrakets akterskipet. Tekstilfunn med maritim tilknytning fra 1400-tallet er svært sjelden, trolig var de to stykker tekstil av ull reserveduk til seil eller tatt om bord som last. Et annet funn var en steinkule fra en kanon med en diameter på 8,4 cm. Tilsvarende en 4-punds kanon.
Selve vraket som har blitt datert til perioden 1410-1460 e.Kr, ble anslått til en lengde på ca. 17 meter og en bredde på 5 meter, hvilken tyder på at fartøyet måtte ha vært over 20 meter langt. Det er ikke fullstendig utgravet, man bare hadde en prøvegravning ned i akterskipet som har vært skarpt i undervannsskroget. Fartøyet er klinkbygget med åpen garnering innvendig og all trevirke er av eik. Avstanden mellom spantene er ca. 50 cm, med et mellomrom på tretti centimeter. Bare tre meter av kjølen var avdekket, den er ca. 12 cm bred og 22 cm høy, med en 19 cm ekstra oppklossing for de tre akterste spant som mangler. Innvendig hadde fartøyet åpen garnering, som mer hadde preg av langsgående avstivning, bare fire garneringsbord var funnet på styrbord side som har 15 bordganger.
Marsj-brosok
Marsj-brosok (originaltittel: Марш-бросок) er en russisk film fra 2003, regissert av Nikolaj Stambula.
Vrakene ved Sælør
Korshavn-vraket
Det ble oppdaget et nytt vrak i 1994 utenfor Korshavn i Lyngdal kommune. Det blir ikke tilstrekkelig dokumentert på grunn av dårlig arbeidsforhold på lokaliteten, men vraket ble datert til ca. 1460 e.Kr. Den foreløpige rapporten om undersøkelsene i 1994 viser at skipskonstruksjonen kan være enestående; en blanding av klink og kravell. De første tre til fire bordganger var i kravell, kant mot kant, deretter i klink med overlappende kanter.
Marsj-brosok
Handling
Filmen forteller om en student som bor ved et barnehjem, som ønsker å reise til konflikten i Tsjetsjenia. Han går senere inn i en elite-spesialstyrke.
Foran gutten ligger det mange prøvelser, men han ønsker å følge sine prinsipper til siste slutt.
Vrakene ved Sælør
Hundevika-skipet
Litt over ti kilometer fra Sælør i Hundevika, Farsund mot vest ble et middelalderfartøy oppdaget av en sportsdykker i 1990. Det viser seg å bli et interessant funn som er kjent internasjonalt sett. Det har blitt datert til perioden 1280-1400 og er klinkbygget. Det var et frakteskip som opprinnelig hadde vært ca. 15 meter langt og 6 meter bredt, som har likhetstrekk med Kalmar II. Etter undersøkelsen i mars 1990 ble vrakrestene tildekket med sand og sandsekker som sikring.
Fartøyet som har vært klinkbygget, var konstruert som et frakteskip for tyngre last ettersom det er funnet en åpen garnering innvendige på skroget som fungerte som landskipsforsterkninger, dels hjulpet av fire bjelker som sett på Kalmar II-vraket som støtter kjølsvinet. En foring som består av langskips stokker av bjerk og tverrgående stokker, skiller lasten og garneringen fra hverandre, for å beskytte lasten og skipet under seilas. Mellom stokkene er det lagt inn bjerkeris og halm. Mastehullet ligger 9,3 meter fra akterenden som har rester av stavnror med kraftige rorbeslag.
Lasten ombord på skipet består av store røde teglstein, dimensjon 31,5 x 14 x 7,5 cm og flere granittblokker.
Marianne Jakobsen (jurist)
Marianne Jakobsen (født 5. april 1970) er en norsk jurist. Hun ble i 2021 utnevnt til direktør for Utlendingsnemnda.
Hun ble cand.jur. ved Universitetet i Oslo i 1999, og har arbeidet i Justis- og politidepartementet og som avdelingsdirektør i Utlendingsnemnda, før hun ble direktør samme sted.
Morten Rød
Morten Rød (født 11. juli 1964) er en norsk journalist og redaktør. Høsten 2010 ble han ansatt som sjefredaktør i Agderposten og siden høsten 2016 har han vært distriktsredaktør i NRK Sørlandet.
Rød har vært reportasjesjef og utgavesjef i Aftenposten, og nyhetssjef i VG. Fra 2001 var han redaktør for digitale medier i Fædrelandsvennen, og også konstituert sjefredaktør en periode. Han har også vært journalist i Østlands-Posten.
Livmorinfeksjon (hund)
Livmorinfeksjon eller pyometra er mest vanlig hos eldre og middelaldrende tisper og forekommer i to varianter, åpen og lukket. Sistnevnte er en kritisk tilstand som må behandles snarest.
Tispa kan også rammes av mukometra, slimfylt livmor, endometritt, betennelse i livmorveggen, og cystisk endometriehyperplasi, væskefylte blemmer i og fortykning av livmorveggen. Disse tilstandene kan opptre alene eller som forløper til livmorinfeksjon.
Åpen pyometra
Symptomene kan variere. I mange tilfeller kan en se at puss kommer ut av kjønnsleppene på tispa. Det kan også være et tegn om tispa slikker seg hyppigere enn vanlig. Behandles med antibiotika og hormoner.
Lukket pyometra
I alvorlige tilfeller er livmorhalsen lukket slik at pusset ikke kommer ut. Sløvhet, økt tørst og urinering er vanlige symptomer. Inkontinens og endret adferd kan forekomme. Kanskje også svak feber, 39,5 °C eller noe høyere. Normaltemperaturen for hunder er mellom 38 og 39 grader. I slike tilfeller haster det med å komme til veterinær. Fjerning av livmor og eggstokker er trolig beste (sikreste) løsning på problemet.
Forebyggende tiltak
Sterilisering i ung alder forebygger mot både pyometra og jurkreft.
Lawrence Zhang Wenbin
Lawrence Zhang Wenbin (født 30. mai 1915, død 24. desember 2002) var kinavalgt og -ordinert katolsk biskop av bispedømmet Weinan i provinsen Shaanxi i Folkerepublikken Kina fra 1981.
Han ble presteviet i 1943 og gjort til administrator av bispedømmet Weinan i 1952.
Etter fjorten år i fangeleirer siden begynnelsen av kulturrevolusjonen ble han politisk rehabilitert og løslatt i 1980.
Fredrik Ramm
Fredrik Ramm (født 1892 i Oslo, død 1943) var en norsk journalist.
Lawrence Zhang Wenbin
Biskop Zhang ble i stand til å revitalisere bispedømmet, blant annet ved ordinasjon av 26 nye prester mellom 1988 og 1999.
Fredrik Ramm
Etter å ha deltatt i Amundsens nordpolekspedisjon med luftskipet «Norge» i 1926 var han nyhetsredaktør i Morgenbladet fra 1928. Han sto Ronald Fangen nær og deltok som ham i Oxfordbevegelsen. I 1941 ble han dømt til tukthus av tyskerne. Han ble sendt til Hamburg, hvor han ble syk, og fikk tillatelse til å reise hjem, men døde på hjemreisen.
Lawrence Zhang Wenbin
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Fredrik Ramm
Fredrik Ramm var gift med Ewa With (1893-1977). Sammen fikk ekteparet sønnene, journalist, Harald Ramm (1907-1997), gift med Sonja Gulbranson og overrettssakfører Louis Nicolay Ramm (1918-), gift med Helga Oppegaard
Ramm er særlig kjent for artikkelen «En skitten strøm flyter utover landet» (Morgenbladet, 28. oktober 1931), som innledet en opphetet verdi- og kulturdebatt. Artikkelen var et angrep på kulturradikalismen, eksemplifisert ved fire bøker: Sigurd Hoels En dag i oktober, Hans Backer Fürsts Duskregn, Rolf Stenersens Godnat da du og Karo Espeseths Sår som ennu blør. Ramm nevner også en forestående bok av Paul Gjesdahl som en bok han mener «er hentet fra samme kloakk som de fire nevnte».
Ramm skriver blant annet
Etter hans død ble essaysamlingen Av kristen rot (1945) gitt ut, og senere Gjennom muren – tanker nedtegnet under bibellesning i fengslet (1946). Disse bøkene representerer mye mer hva Fredrik Ramm sto for, enn det ofte siterte avsnittet fra «Skitten strøm»-artikkelen, som bærer preg av å være skrevet i affekt og indignasjon.
Meistriliiga 2008
2008-sesongen i Meistriliiga (det øverste nivået i Estlands fotballseriesystem) var den 18. sesongen i ligaens historie. Sesongen startet 8. mars og ble avsluttet 15. november. Tittelforsvarerne FC Levadia Tallinn sikret seg et nytt ligatrofé.
Brasiliansk peppertre
Brasiliansk peppertre (Schinus terebinthifolia) er en eviggrønn busk eller tre som tilhører sumakfamilien (Anacardiaceae).
Det brasilianske peppertreet kan bli inntil ni meter høyt og har en avrundet krone med grønnlig bronsefargede blad. Bladene er finnete med 2–7 par ovale småblad. Den er særbu med adskilte hann- og hunntrær. Fruktene er små, grønne bær som blir rødlige ved modning. Treet vokser vilt i sørøstlige Brasil, Paraguay og nordlige Argentina. Det er naturalisert i mange land. Brasiliansk peppertre fortrenger naturlig vegetasjon og er tatt med i Verdens naturvernunions liste over de 100 mest skadelige invaderende artene i verden.
Bærene kalles rosépepper og benyttes som et krydder. Det dreier seg imidlertid ikke om pepper i engere forstand, det vil si det dreier seg ikke om pepperfamilien (Piperaceae). Rosépepper har en mild aromatisk smak.
Arten blir plantet i middelhavslandene, men er ikke fullt så vanlig som slektningen peppertre (Schinus molle). De to artene kan skilles på at brasiliansk peppertre ikke har hengende greiner og minner litt om terpentintre i vekstform.
Breitkopf & Härtel
Breitkopf & Härtel er et musikkforlag med hovedkontor i Wiesbaden og kontorer i Leipzig og Paris.
Breitkopf und Härtel er det eldste musikkforlaget i verden, offisielt grunnlagt 27. januar 1719 da Bernhard Christoph Breitkopf (1695–1777) giftet seg inn i den gamle Leipzig-baserte trykkerfamilien Müller, som allerede hadde drevet trykkeri i nesten 200 år. Fra 1756 publiserte forlaget verk av nesten alle berømte komponister i det tyske språkområdet. Det begynte med Bach-sønnene, Joseph Haydn, Leopold Mozart, Johann Joachim Quantz, Carl Stamitz, Georg Philipp Telemann og andre, og omfattet inntil 1799 også komposisjoner av Wolfgang Amadeus Mozart og Ludwig van Beethoven.
Breitkopf & Härtel ga ut også to verker av Edvard Grieg, klaversonaten op. 7 og fiolinsonaten op. 13.
Herman Vogt
Herman Vogt (født 9. mars 1976 i Drammen) er en norsk komponist. Han har studert komposisjon ved Norges musikkhøgskole i Oslo med Lasse Thoresen, Olav Anton Thommessen, Henrik Hellstenius og Bjørn Kruse, og Det Kongelige Konservatorium i Den Haag i Nederland med Martijn Padding og Louis Andriessen. Han tok i 2018 master i komposisjon ved Norges musikkhøgskole under veiledning av Asbjørn Schaathun. Han studerte utøvende fiolin fra 1995 til -97 ved samme sted.
Vogt har mottatt individuell undervisning i komposisjon og blitt veiledet i masterclasses av blant andre Salvatore Sciarrino, Walter Zimmermann, Helmut Lachenmann, Brian Ferneyhough, Kaija Saariaho, Manos Tsangaris, Manfred Stahnke, Frédéric Durieux, Klas Torstensson og Diana Burrell.
Hans arbeid er blant annet blitt fremført av Oslo-Filharmonien, Kringkastingsorkestret, Trondheim Symfoniorkester og Opera, Oslo Sinfonietta, BIT20 Ensemble, Poing, Bragernes Barokk, Lars-Erik ter Jung (Terjungensemble), Anders Eidsten Dahl, Geir Inge Lotsberg, Ian Pace, dirigentene Vasily Petrenko, Edward Gardner, Pierre-André Valade, Bjarte Engeset, Christian Eggen, Per Kristian Skalstad, Peter Sebastian Szilvay, Ingar Bergby og Baldur Brönniman. Vogts musikk er blitt fremført ved Ultima-festivalen, Nordic Music Days 2010 i København og 2012 i Stockholm, Oslo Kammermusikkfestival, Borealis (festival), Johan Halvorsen Musikkfest og UNM-festivalen, så vel som fremførelser i utlandet av blant andre Athelas Sinfonietta i København, ved ISCM World Music Days 2010 i Sydney og 2012 i Leuven i Belgia, Transit Festival i Belgia, og Ensemble UNKO i Helsingfors.
Herman Vogt er medlem i Norsk Komponistforening.
Michel Rocard
Michel Rocard (født 23. august 1930 i Courbevoie i Frankrike, død 2. juli 2016 i Paris) var en fransk politiker og medlem av det franske sosialistpartiet. Han var statsminister under François Mitterrand i perioden fra 10. mai 1988 til 15. mai 1991. Han var senere medlem av Europaparlamentet.
Bakgrunn
Michel Rocard var sønn av Yves Rocard, en forsker, professor og motstandskjemper, og nedstammet fra en protestantisk familie fra det fornemme 7. arrondissement i Paris.
Han tok doktorgrad i filosofi, gitt fra Sciences Po Paris (Institutt for politiske studier) og tok slutteksamen i 1958 ved École nationale d'administration (ENA).
Politisk biografi
I Mitterrands første presidentperiode hadde Michel Rocard en rekke ministerposter, blant annet landbruksminister (1983–1985). Han gikk av i protest mot innføringen av et proporsjonalt valgsystem.
Han håpet forgjeves at Mitterrand ikke skulle stille som kandidat til president i valget 1988, slik at han selv kunne bli sosialistenes kandidat.
Etter gjenvalget av Mitterrand ble Rocard utnevnt til statsminister. Rocard var meget populær blant velgerne og hans posisjon til høyre blant sosialistene stemte godt overens med valgkampanjens slagord: «et forent Frankrike». Som statsminister ledet han spørsmålet om Ny-Caledonia, som endte med problemer i territoriet. Hans bedrifter omfatter også en synkende arbeidsløshet og storskala reformer innen finansieringen av velferdsstaten, fremfor alt (Revenu minimum d'insertion).
Rocard hadde notorisk dårlig relasjon med president Mitterrand hele hans mandatperiode. Da Rocards popularitet avtok i 1991, tvang president Mitterrand ham til avgang.
Fra 1994 til 2009 var Michel Rocard medlem av Europaparlamentet. Han er kjent for sin motstand mot forslaget å tillate mykvarepatenter i Europa var en stor grunn til at forslaget ble avslått den 6. juli 2005.
Dopplereffekt
Dopplereffekten er den tilsynelatende endringen i frekvens eller bølgelengde av en bølge som registreres av en observatør som beveger seg relativt til bølgens kilde. For bølger som forplanter seg i et medium, for eksempel lydbølger, betraktes observatørens og kildens bevegelse relativt til mediet bølgene forplanter seg gjennom. Den totale Doppler-effekten kan derfor skyldes både bevegelse av kilden og av observatøren. Hver av disse analyseres separat.
At en slik effekt eksisterte ble først foreslått av Christian Andreas Doppler i 1842 i monografien Über das farbige Licht der Doppelsterne und einige andere Gestirne des Himmels. Hypotesen ble først testet for lydbølger av den nederlandske vitenskapsmannen Christoph Hendrik Diederik Buys Ballot i 1845. Ved hjelp av et jernbanetog og hornblåsere kunne han bekrefte at tonehøyden var høyere når hornet nærmet seg lytteren og lavere når det fjernet seg. Armand-Hippolyte Fizeau oppdaget det samme fenomenet hos elektromagnetiske bølger i 1848, uavhengig av Doppler og Buys Ballot. I Frankrike kalles effekten av og til «effet Doppler-Fizeau».
En tilsvarende analyse basert på addisjon av hastigheter for en bevegelig observatør og en stasjonær kilde gir følgende oppfattede frekvens (observatørens bevegelse representert ved vo):