cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Just Mathias Thiele
Thiele tok vare på Bertel Thorvaldsens korrespondanse og andre papirer og skrev på dette grunnlag to fire-binds biografier om kunstneren. Han samlet og utga også danske folkesagn.
Familie
Thiele var sønn av boktrykker Johan Rudolph Thiele. Selv ble han far til Ida Thiele og astronomen Thorvald Nicolai Thiele. Ida er beskrevet i H.C. Andersens eventyr Den lille Idas Blomster.
Utmerkelser
Thiele ble ridder av Dannebrogordenen i 1835 og mottok Dannebrogordenens hederstegn i 1840.
Bygg21
Bygg21 er et samarbeid mellom bygg- og eiendomsnæringen og statlige myndigheter opprettet i 2013. Bygg21 er finansiert av Kommunal- og moderniseringsdepartementet (KMD), over budsjettet til Direktoratet for byggkvalitet (DiBK). Bygg21 har som formål å utløse bygg- og eiendomsnæringens potensial for effektivitet, bærekraft og kvalitet. Bygg21s mandat utformes av KMD.
Leif Sverdrup
Leif Johan «Jack» Sverdrup (født 11. januar 1898 på Ytre Sula i Solund, død 2. januar 1976 i St. Louis i Missouri) var en norsk-amerikansk ingeniør og general i U.S. Army Corps of Engineers. Han er best kjent for sin tjeneste i det sørvestre Stillehavet under andre verdenskrig, der han var sjefsingeniør under general Douglas MacArthur.
Sverdrup emigrerte til USA i 1914. Etter å ha tjenestegjort i U.S. Army under første verdenskrig, studerte han byggeteknikk ved University of Minnesota. Etter ferdig ingeniørutdanning i 1921 arbeidet han en periode for Missouri State Highway Department. Deretter etablerte han Sverdrup & Parcel, et ingeniørfirma som spesialiserte seg på brokonstruksjon, sammen med sin tidligere professor ved universitetet, John Ira Parcel. Firmaet var involvert i byggingen av en rekke betydningsfulle broer, blant annet Washington Bridge og Amelia Earhart Bridge over Missouri og Hurricane Deck Bridge over Lake of the Ozarks.
I 1941 ble Sverdrup involvert i byggingen av et nettverk av flystriper i Stillehavet. I 1942 ble han utnevnt til oberst i U.S. Army og ble sjef for konstruksjonsavdelingen i general MacArthurs område i det sørvestre Stillehavet. Samme år foretok han tre rekognoseringsturer over Owen Stanley-fjellene i fiendtlig territorium på Ny-Guinea, en bragd han ble dekorert med Silver Star og Distinguished Service Medal for. I 1944 ble han krigsskueplassens sjefsingeniør.
Etter krigen var han sjef for 102. infanteridivisjon i U.S. Army Reserve fra 1947 til 1958. Sverdrup & Parcel gikk over til å prosjektere og overvåke byggingen av en rekke større byggeprosjekter, så som Arnold Engineering Development Center og Chesapeake Bay brotunnel.
Kjell Trystad
Kjell Odd Trystad (født 8. september 1929, død 30. juli 1984) var en skøyteløper og idrettsleder. Han var president i Norges Skøyteforbund, som representant fra Oslo Skøiteklub.
En sesong var han også leder av komitéen for utdeling av Oscarstatuetten som den sesongen (1966/67) gikk til Kees Verkerk, den sesongen var han også leder av Oslo Skøiteklub.
Trystad var 1 år som styremedlem i sesongen i forkant av sin presidentperiode. I tillegg hadde han også flere andre verv i utvalg og komitéer i skøyteforbundet, blant disse var både medlem og leder av hurtigløpskomitéen, medlem av appellutvalget. Han fungerte som tingdirigent på skøytetinget i perioden 1977 til 1982.
Øystein Lønn
Øystein Lønn (født 12. april 1936, død 10. januar 2022 ) var en norsk forfatter bosatt i Kristiansand. Han fikk en rekke priser for sitt forfatterskap, blant annet Nordisk råds litteraturpris.
Hawks & Doves
Hawks & Doves er et musikkalbum fra Neil Young, utgitt i 1980.
Øystein Lønn
Liv og virke
Lønn debuterte i 1966 med novellesamlingen Prosesjonen og fulgte opp med romanen Kontinentene i 1967. Han var på den tiden påvirket av den franske nyromanen. Den franske påvirkningen er tydeligst i romanen Hirtshals, Hirtshals (1975), men kan også sees i Arkeologene (1971)
Lønn tilbragte store deler av de første årene som forfatter i Spania der også romanen Veien til Cordoba (1981) ble skrevet. Hovedpersonen Blakey reiser dit for å besøke en syk venninne. I løpet av denne reisen konfronteres han flere ganger med sin radikale fortid, og han begynner å lure på hvordan og hvorfor han har blitt så konform. Vanens makt og bedagelighetens tvang introduseres som tema, og Lønn skal bruke de neste 20 årene på å fundere på disse tingene.
Fra 1984 til 1991 ga Lønn ut tre romaner som i en slags trilogi: Bjanders Reise, Tom Rebers siste retrett og Thomas Ribes femte sak. Disse tre bøkene er alle lagt til Sørlandet.
I 1993 fikk han Brageprisen for novellesamlingen Thranes metode og i 1996 Nordisk råds litteraturpris for novellesamlingen Hva skal vi gjøre i dag. Unni Straume filmatiserte tittelnovellen i denne Thranes metode med Petronella Barker og Bjørn Sundquist i hovedrollene i 1998. I 1999 kom romanen Maren Gripes nødvendige ritualer.
Etter tusenårsskiftet utga Lønn en ny romantrilogi: Ifølge Sofia (2001), Simens Stormer (2003) og Etter Sofia (2010). I disse introduseres tre, fire nye skikkelser som følges gjennom flere romaner. Hver roman har en ny hovedperson, men bipersonene dukker opp i flere av romanene.
Shaun MacDonald
Shaun Benjamin MacDonald (født 17. juni 1988) er en walisisk fotballspiller som spiller for den engelske klubben Crewe Alexandra FC.
Landslaget
12. oktober 2010 fikk han sin første landskamp for mot.
Encyclopédie d’Yverdon
Encyclopédie d’Yverdon (egentlig Encyclopédie ou dictionnaire universel raisonné des connaissances humaines) er et franskspråklig oppslagsverk redigert av Fortunato Bartolomeo De Felice.
Verket kom ut i Yverdon i Sveits mellom 1770 og 1780 og består av i alt 58 bind på kvartformat, fordelt på 42 tekstbind, seks supplementsbind og ti illustrasjonsbind. I alt er verket på 37,378 sider med omtrent 75,000 artikler og 1,200 illustrasjoner. Hele opplaget på 3,000 eksemplarer ble solgt gjennom Société Typographique i Bern og bokhandelen Pierre Gosse i Haag.
Encyclopédie d’Yverdon var en viktig etterfølger av Diderot og Alemberts Encyclopédie. Til forskjell fra en del andre leksikon som ble gitt ut etter det parisiske forbildet, var Encyclopédie d’Yverdon ikke et ettertrykk (piratutgave). Diderots og Alemberts verk var riktignok hovedkilden, men Felice og medarbeiderne utbedret feilaktige artikler, utvidet ufullstendige artikler og føyde til en mengde nye, og skapte dermed et delvis nytt leksikon.
Fortunato Bartolomeo De Felice samlet et team på mer enn 30 europeiske medarbeidere, hvorav femten sveitsere, tolv franskmenn, tre tyskere, én italiener og én ire: <div style="">
Giovanni Canova
Giovanni Canova (født 27. juli 1880 i Canicattì i Agrigento, død 28. oktober 1960 i Torino) var en italiensk fekter som deltok i De olympiske leker i 1920 i Antwerpen og 1924 i Paris.
Canova ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL i 1920 i Antwerpen. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i kårde. De andre på laget var Antonio Allocchio, Tullio Bozza, Tommaso Costantino, Aldo Nadi, Nedo Nadi, Abelardo Olivier, Andrea Marrazi, Paolo Ignazio Maria Thaon di Revel og Dino Urbani. Fire år senere, under Sommer-OL i 1924 i Paris, var han med på det italienske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i kårde bak Frankrike og Belgia. De andre på laget var Giulio Basletta, Marcello Bertinetti, Vincenzo Cuccia, Virgilio Montegazza og Oreste Moricca.
Energija
Energija (russisk: Энергия) var en sovjetisk bærerakett designet av NPO Energija for å løfte tung nyttelast, samt den sovjetiske romfergen Buran ut i verdensrommet. Den hadde en kapasitet på 100 tonn i lav bane, men den kunne ha blitt oppgradert (selv om den aldri ble det) til tyngre nyttelaster, til samme nivå som – eller enda mer enn – det Saturn V kunne løfte. Dens første testutskytning var i 1987, med Poljus som nyttelast. Energija fungerte bra, men Poljus nådde ikke ut i bane på grunn av en feil i kontrollsystemet etter at den ble skilt fra Energija. Energija ble skutt ut i bane bare en gang etter dette, i en vellykket oppskyting av Buran i 1988.
George Jung
George Jacob Jung (født 6. august 1942), med kallenavnet «Boston George», er en amerikansk statsborger som var sentral i kokainhandelen i USA på 1970-tallet og tidlig på 1980-tallet.
Han var beryktet som en av de mest aktive narkotikasmuglerne i USA i denne perioden. Jung var en del av Medellin-kartellet til Pablo Escobar; kartellet var ansvarlig for opptil 85 prosent kokain-smuglingen inn til USA. Jung spesialiserte seg på smugling av kokain fra Colombia i stor skala. Historien om hans liv ble filmatisert i 2001 gjennom filmen Blow, hvor Johnny Depp spiller Jung.
Vers
Vers (av latin: versus, «mot») kan ha flere betydninger.
I dagligspråket brukes vers synonymt med strofe. Det er særlig når en snakker om salmer, sanger og tonesatte dikt at en omtaler den tekstenheten som melodien gjentas over, som vers: «Vi synger første og tredje vers av Glade jul.»
Hvilket prinsipp som ligger til grunn for oppfatningen av rytme og dermed for ulike verseskjemaer, varierer fra språk til språk. I klassisk gresk og seinere i latin oppfatta en stavelsenes lengde (kvantitet) som et grunnleggende prinsipp. Stavelsene var enten lange eller korte, der en lang stavelse tilsvarte to korte. Versene ble til i en regelmessig veksling mellom lange og korte stavelser, og grekerne omtalte de repeterende kombinasjonene av lange og korte stavelser som «føtter». En sier at klassisk gresk og romersk diktning følger et kvantiterende prinsipp, og at de benytter kvantiterende vers. Metrikk er læra om de ulike verseføttene og hvordan de blir kombinert til vers.
I moderne språk har en fortsatt et skille mellom lange og korte stavelser, men dette skillet føles ikke lenger som den mest grunnleggende forskjellen mellom stavelsene. I germanske språk oppfattes derimot forskjellen mellom trykktunge og trykklette stavelser – stavelsenes aksent – som grunnleggende. Diktning i metrisk bunden form på norsk, engelsk og andre germanske språk følger derfor et aksentuerende prinsipp; disse språkene har aksentuerende vers. Gjennom store deler av litteraturhistoria er klassisk diktning og klassiske versemål blitt sett på som et ideal av dikterne også innafor det germanske språkområdet, og en har strevd med å tilpasse de klassiske verseføttene til det egne språkets rytmefølelse. I tillegg ble det skapt genuine germanske versemål.
I romanske språk er stavelsenes antall det grunnleggende prinsippet, og i fransk og andre språk utvikla en stavelsestellende eller syllabiske vers, mens en omforma klassiske vers fra kvantiterende til syllabiske.
Vers brukes allment om den enkelte linje i et dikt, enten diktet følger et bestemt versemål, eller det – som i det meste av moderne lyrikk – har frigjort seg fra alle faste skjemaer.
Ordet vers brukes også på annen måte. I Bibelen er de enkelte bøkene delt i kapitler, som igjen er delt i vers. Et vers består av én eller flere ytringer (perioder).
GTxN/M/S
GTxN/M/S (Gelenk-Triebwagen mit x Achsen für Normalspur/Meterspur/Schmalspur/Kapspur) er en lavgulvstrikketype utviklet av MAN før de ble kjøpt opp av Adtranz i 1990. Trikketypen var verdens første trikk med 100 % lavgulv. Den ble vist frem for publikum for første gang i februar 1990 og testet i flere europeiske byer mellom 1991 og 1993. Ti tyske byer gikk til innkjøp av typen. Normalsporvarianten er navngitt GT6N eller GT8N og metersporvarianten er navngitt GT6M.
Trikketypen kommer i tre eller fire moduler som alle er omtrentlig like lange. Under hver modul er det en boggi. Med riktig spor er trikketypen i stand til å følge svingekurven når den svinger.
Da Bombardier kjøpte Adtranz ble GTx-trikkene tatt ut av produksjon, og til da hadde 460 trikker blitt bygget:
Dartmouth College
Dartmouth College er en privat læreinstitusjon i Hanover i delstaten New Hampshire i USA. Det ble grunnlagt i 1769 av presten Eleazar Wheelock, og er med i prestisje-sammenslutningen Ivy League. Skolepengene (2006) utgjør US$ 33 297, og det tildeles grader helt opp til doktorgrad (Ph.D).
GTxN/M/S
Norrköping i Sverige har kjøpt fire brukte GTx trikker og benytter disse under navnet M98.
Dartmouth College
Tuck School of Business er business-skolen ved Dartmouth, grunnlagt i 1900. Det er ellers skoler innen allmenne fag, medisin (1797) og ingeniørvitenskap (1867).
Sikkerhetskultur
Sikkerhetskultur er et begrep som viser til graden av bevissthet på en arbeidsplass eller i et arbeidsmiljø om forhold som har betydning for sikkerhetsrisikoen knyttet til virksomheten på arbeidsplassen eller i arbeidsmiljøet.
Næringslivets Hovedorganisasjon forklarer begrepet slik: "«Sikkerhetskultur henger sammen med organisasjonskultur, og kan være vanskelig å skille. Vi kan si at sikkerhetskultur handler om den delen av organisasjonskulturen som retter seg mot sikkerheten. Det er organisasjonens evne til å styre sikkerhet.»"En sikkerhetskultur kan defineres som et sett med verdier som deles av medarbeidere i en virksomhet, og som er med på å påvirke deres tanker og forventinger til sikkerhet. Ved å motivere medarbeiderne til å handle på en måte som ivaretar sikkerheten, kan virksomheten skape en god sikkerhetskultur. Dette er i stor grad lederens ansvar, og fordrer at lederen går foran som et godt eksempel.
En god sikkerhetskultur bidrar til at virksomhetens sikkerhetstiltak ivaretas av medarbeiderne. Dersom medarbeiderne vet hva som er forventet av dem, tar ansvar for egne handlinger og har en forståelse for hvorfor sikkerhetstiltak eksisterer, vil de også sørge for å melde fra om sikkerhetsmessige forhold som virksomheten bør vite om. Sikkerhetskultur henger også sammen med menneskelige faktorer. I spesielle yrker innenfor helsesektor eller operative yrker som for eksempel sjøfart eller luftfart er det viktig med en god sikkerhetskultur fordi menneskelige feil kan få store negative konsekvenser.
Bakgrunn
Selve begrepet sikkerhetskultur ble benyttet første gang etter Tsjernobylulykken i 1986, og ble derfra implementert i mye av sikkerhetslitteraturen rundt sikkerhet ved atomreaktorer. Selv om mange har forsøkt å definere akkurat hva sikkerhetskultur er, er ennå ingen felles definisjon akseptert som fullgod. Amerikanske Occupational Safety & Health Administration (OSHA) beskriver dette slik: "«Safety cultures consist of shared beliefs, practices, and attitudes that exist at an establishment. Culture is the atmosphere created by those beliefs, attitudes, etc., which shape our behavior.» (Omtrentlig norsk oversettelse: «Sikkerhetskultur består av felles oppfatninger, praksis, og holdninger som finnes ved en bedrift. Kultur er atmosfæren skapt av de oppfatningene, holdninger, osv. som former vår adferd.»"
Varsling
Ansattes mulighet til å varsle om sikkerhetshendelser er en viktig del av sikkerhetskulturen. Her må varslingsrutiner være godt kjent, samt at de ansatte ikke frykter å bli latterliggjort eller ansvarliggjort for feiltrinn. I praksis vil bedriftens sikkerhetskultur ofte settes på prøve av andre motstridende krav og ønsker, slik som effektivitet og kundetilfredshet. Andre faktorer slik som mangel på motivasjon for arbeidet, mangel på lojalitet til arbeidsgiver og et personlig ønske om minst mulig arbeidsbelastning kan også prege sikkerhetskulturen.
Hvordan skape en sikkerhetskultur
Diverse tiltak kan igangsettes for å skape en sikkerhetskultur. For eksempel kan det implementeres rutiner for rapportering og sårbarhetsoppfølging. Skape en aksept og forståelse hos medarbeiderne for hvorfor sikkerhets- og kontrollrutiner eksisterer. Lære medarbeiderne om viktigheten av rapportering. Legge til rette for en åpen tilbakemeldingskultur. Fremheve og belønne positiv sikkerhetsatferd. Motivere medarbeiderne til å øke egen kompetanse innen sikkerhet. Gi orienteringer og hold obligatoriske oppfølgingskurs om ulike sikkerhetsutfordringer, eksempelvis sosial manipulasjon, trusselbildet og trusselen fra innsidere. Lage jevnlige kampanjer for å øke medarbeidernes sikkerhetsmessige bevissthet. Legge til rette for at den enkelte medarbeider former en kulturell identitet til virksomheten- Gjennomføre øvelser innenfor personellsikkerhet.
Måling av sikkerhetskultur
Det er ikke alltid like lett å måle hvor gode eller dårlig en sikkerhetskultur i praksis er. Nivået av sikkerhet vil best kunne la seg vise når det oppstår faktiske sikkerhetshendelser og hvordan disse hendelsene håndteres. På bakgrunn av slike erfaringer kan kulturen analysers og endres på. En annen måte er å konstruere både varslede og ikke-varslede øvelser for å se hvordan de ansatte responderer. Gjennom øvelsene kan  huller og "blind-spots" i systemet bli kartlagt og videreutviklet. En tredje måte er å gjennomføre kunnskapstester, f.eks hvordan prosedyrene er ved et tenkt scenario. Ulempen med en slik test er at det ikke reflekterer fult ut håndtering i praksis.
FC Como Women
Società Sportiva Dilettantistica Football Club Como Women, kjent som Como Women eller bare Como, er en italiensk kvinnefotballklubb fra Como. Klubben spiller i 2022/23-sesongen i Serie A, den italienske toppdivisjon for kvinner.
Slantsy
Slantsy (russisk: Сла́нцы) er en by i Leningrad oblast i Russland. Den ligger langs elva Pljussa, nær grensa til Estland, 192 km vest for St. Petersburg. Innbyggertall: 36 400 (estimat 2005), 37 371 (folketelling 2002); 43 087 (folketelling 1989).
Byens grunnlegger var Sergej Kirov og han lot byggingen begynne 9. april 1930. Den ble offisielt grunnlagt i 1934. Bystatus ble innvilget i 1949.
Under andre verdenskrig var Slantsy okkupert av det tyske Wehrmacht fra juli 1941 til februar 1944, som ledd i beleiringen av Leningrad. Produksjonsanleggene for skifer ble da ødelagt, og det tok tid å kommer i gang igjen etterpå. Etter krigen ble det holdt tyske krigsfanger her (krigsfangeleir 322).
Byens navn er det russiske ordet for oljeskifer. Byen var bygd opp på grunnlag av skifergruvene, noe som også gjenspeiles i byens våpenskjold. Det resulterende drivstoffet ble blant annet brukt til å lyse opp gatene i St. Petersburg på 1800-tallet. Gruvene er nå stort sett stengt, på grunn av minkende lokal etterspørsel og uenighet over kontrakter med Estland. Dette har medført svært høy lokal arbeidsløshet. I tillegg representerer de nedlagte gruvene en alvorlig økologisk trussel mot vannforsyningene i området.
Balakovo kjernekraftverk
Balakovo kjernekraftverk er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft i Balakovo i Saratov oblast i det vestlige Russland. Det ble bygget i perioden fra 1980 til 1986. Installert maksimal effekt er om lag 4 000 MW, og årsproduksjonen i 2006 var på om lag 29,1 TWh elektrisk kraft. Anlegget er blant de ti største i verden målt etter installert produksjonskapasitet. Kjernekraftverket har i alt fire reaktorer, og ytterligere én under bygging. Kraftverket har en partnerskapsavtale med Biblis kjernekraftverk i Tyskland.
Dyrkøb
Gaten strekker seg langs sydsiden av Vor Frue kirke og ligger på dennes tidligere kirkegård. Den er oppkalt etter en vinhandlergård på hjørnet av Nørregade, omtalt som Dyrkøb allerede i 1622. Navnet kan tyde på at verten hadde kjøpt vinhuset for dyrt, eller at kundene har vært utilfredse med prisene. Dyrkøb ble nedrevet i 1699, for at kirkegården kunne utvides. Etter anleggingen av Assistens Kirkegård på Nørrebro, ble Vor Frues kirkegård nedlagt.
Nyklassisistisk arkitektur
Adressene Dyrkøb 1–5 er oppført for forskjellige eiere i årene 1812–15, hvilket kommer til uttrykk i de nyklassisistiske fasadene. Dyrkøb 1/Skindergade 34 skyldes arkitekten C.F. Hansen, og er oppført på branntomten etter Metropolitanskolen, som ble totalt ødelagt da Vor Frue kirke styrtet sammen under britenes bombardement. Den nye bygning fikk navnet Trøstens Bolig og var tiltenkt som bolig for mindre formuende håndverkere. Fra 1854 ble den benyttet av Samuel Soldin og Hustru Hanna Soldins Stiftelse for uformuende enker eller ugifte kvinner. På 1970-tallet ble bygningen overtatt av Kunstnerkollegiet for studerende fra Kunstakademiet og Universitetet.
Trefningen ved Krojanty
Trefningen ved Krojanty fant sted den 1. september 1939 ved Krojanty (tysk: Krojanten) nord for Chojnice (Konitz) i den polske korridor, der det polske 18. Ulaner-regiment og deler av det tyske 20. Infanterie-Division støtte sammen. Fra denne trefningen oppstod det en mye om at det polske kavaleri med forsett angrep tyske stridsvogner til hest og med blanke sabler.
Utviklingen av situasjonen den 1. september
Allerede den første dag av Polenfelttoget skulle det tyske XIX. Armeekorps under General der Panzertruppe Heinz Guderian etter planen trenge seg gjennom den polske korridor og krysse elven Brda (Brahe). Den motoriserte 20. Infanterie-Division (Generalleutnant Mauritz von Wiktorin), som hørte til dette korpset, hadde oppgaven å erobre jernbaneknutepunktet Konitz på veien mot elven. Denne lille byen ble inntatt etter harde kamper tidlig på ettermiddagen. De polske styrker, deler av den 9. infanteriedivisjon og Obrona Narodowa vek tilbake langsomt og velordnet og kjempende foran den tyske 20. Infanterie-Division (mot.) retning nordøst. Idet dens enheter ikke var motoriserte, trengte tyskerne frem raskere enn polakkene var i stand til å gjennomføre en ordnet tilbaketrekning. Baktroppen kom under et stadig sterkere press. I denne situasjon fikk oberst Kazimierz Mastalerz, kommandør for det polske 18. ulanerregiment (18. Pułk Ułanów Pomorskich) sent på ettermiddagen i oppdrag å foreta et avlastningsangrep på de tyske forfølgere for å vinne tid for de reiterende polske infanterienheter.
Trefningens forløp
Mastalerz hadde til disposisjon sitt eget 18. ulanerregiment fra kavaleribrigaden «Pomorska», tankettene fra brigaden, og enkelte infanterienheter fra Chojnice (Konitz). Det begrensede motangrepet hadde som mål en jernbanekrysning nær landsbyen Krojanty (ca. 7 km nord for Chojnice ), som kort før var blitt tatt av tysk infanteri. Det dreide seg om en bataljon av Infanterie-Regiment (mot.) 76 under oberst Hans Gollnick (ca. 800 mann).
Mastalerz fant de tyske styrker i åpent lende foran et skogsparti. Han beordret rittmester Eugeniusz Świeściak, leder for 1. skvadron, å foreta ett kaveleriangrep med sitt eget og en annen skvadron (ca. 250 mann av 600 mann). De øvrige fra begge skvadroner ble holdt i reserve ned tankettene.
Angrepet begynte kl 19.00 og kom overraskende på tyskerne. 1. skvadron galopperte med blanke sabler gjennom forsvarssalvene og kunne med den noe forsinket ettertrykkende 2. skvadron tvinge de tyske infanterister tilbake, og uten større tap. Men mens angrepet fortsatt utfoldet seg dukket det opp tyske panserkjøretøy (sannsynligvis deler av Aufklärungs-Abteilung 20) ut av skogen bak en veisving. De åpnet ild med maskinvåpen på Swiesciaks skvadroner, som på sin side fortsatt befant seg i åpent lende, og ikke kunne vende om på hestene så raskt. Da rittmesteren falt, inngrep oberst Mastalerz med noen ryttere for å redde ham, men også han falt. Ulanerne trakk seg i flukt tilbake fra de tyske speidervogner, man da var allerede hver tredje rytter blitt drept eller såret.
Angrepet ble ikke uten resultater. Faktisk vant polakkene tilstrekkelig tid for den polske 1. Schützenbataillon og operasjonsgruppen «Czersk» til å trekkes seg tilbake til elven Brda. Den 20. Infanterie-Division (mot.) våget ikke å forfølge polakkene mer denne dagen. Men angrepet hadde gjort inntrykk på tyskerne. Heinz Guderian fortalte senere at kommandøren for 2. Infanterie-Division (mot.) hadde ringt ham henimot midnatt og meldt at han var blitt tvunget av å trekke seg tilbake på grunn av polsk kavaleri. Den kommanderende general måtte først beordre ham til å holde sine stillinger. Den første krigsdagens panikk ble imidlertid raskt overvunnet.
Den 2. september besøkte general Stanisław Grzmot-Skotnicki (1894–1939), kommandant for operasjonsgruppen «Czersk», restene av 18. ulanerregimentet og tildelte enheten symbolsk sin egen Virtuti Militari-orden. Regimentet deltok på neste ukene også ved slaget i Tucholaskogen og i slaget ved Bzura. I det sistnevnte ble det nesten fullstendig opprevet.
Myten
Dagen etter besøkte den italienske journalisten Indro Montanelli slagmarken. Han spurte hva som var foregått, og da sa noen tyske soldater at det polske kavaleri her hadde angrepet tyske stridsvogner. Journalisten utbroderte historien noe, og offentliggjorde den kort etter. Den tyske propaganda overtok den med takknemlighet. Den 13. september kunne allerede tidsskriftet Die Wehrmacht berette i artikkelen „So kämpfen unsere Panzer“:
Oversatt:
I virkeligheten var de polske kavalerienheter standardmessig utrustet med panservernvåpen, opplært i den riktige bekjempelse av panserkjøretøyer. De tyske speiderpanserkjøretøyene hadde dukket opp overraskende ut av skogen, slik at det ikke kan være tale om noe planlagt polsk rytterangrep mot tyske panservogner. For dette ville man jo heller ha tatt i bruk tankettene, som jo kavaleribrigaden var i besittelse av.
I propagandafilmene Feldzug in Polen (1940) og Kampfgeschwader Lützow (1941) ble temaet slått an på nytt. Etter dette har historien ureflektert og i kortform inngått i mang en popularisert fremstilling om annen verdenskrig. Polakkene, som også ble satt i dårlig lys fra sovjetisk side, skulle på sin side snarere legge vekt på panikken som ifølge Guderian brøt ut på tysk side, om enn aldri så kortvarig den første kampdagen. Andrzej Wajda spilte inn filmen Lotna rundt dette tema. Etter at til og med Marshalløyene i 1989 tok opp temaet på et frimerke, ble trefningen nøyere gransket historisk og grafisk. Senere er en polsk gruppe begynt å rekonstruere kampscener for internettvideoer og direkte foran publikum, også med historiske eller etterlignede kjøretøyer.
Killshot
Killshot er en amerikansk thriller fra 2009 basert på en roman med samme navn av Elmore Leonard, publisert i 1989.
Filmen er regissert av John Madden og har stjerner som Diane Lane og Thomas Jane som et par som til tross for at de deltar i et vitnebeskyttelsesprogram blir konfrontert med to kriminelle, portrettert av Joseph Gordon-Levitt og Mickey Rourke.
The First Men in the Moon (1919)
The First Men in the Moon er en britisk stumfilm fra 1919, regissert av Bruce Gordon og J.L.V. Leigh.
Killshot
Handlingsreferat
Wayne er separert fra sin kone Carmen, og samler noen eiendeler fra eiendommen deres i Michigan. Men mafia-sjefen klarer ikke å betale Blackbird for mordet ved hotellet, og Blackbird får vite at mafia-sjefen ønsker ham død fordi han måtte drepe et vitne også. Han møter Richie Nix, en ung kriminell på flukt fra politiet, og slutter seg til planen for å presse Carmens sjef - Nelson Davies. Blackbird gjenkjenner Wayne fra Walpole Island, hvor han og Richie presser Lionel for informasjon om Waynes nye oppholdssted før de myrder ham.
Etter en rekke konfrontasjoner får Colson vite at Blackbird har havnet i FBI sitt vitnebeskyttelse-program. Richie narrer Carmen`smor til å avsløre at Colson-ekteparet nylig har blitt flyttet til Missouri. Carmen mistenker at FBI bruker ekteparet som agn for å finne morderne. Blackbird tvinger mafia-sjefen til å grave opp brorens kropp og brenne kroppen i en bil sammen med et annet lik for å forfalske Blackbird og Richies dødsfall. DNA fra kroppen blir deretter testet mot Blackbirds andre bror som sitter i fengsel, og dette viser at de er i slekt. FBI blir deretter overbevist om at begge drapsmennene er døde, så Wayne og Carmen får derfor lov til å reise hjem. Carmen vender hjem alene, men oppdager at Richie og Blackbird venter på henne.
University of Pennsylvania
University of Pennsylvania er et privat universitet i Philadelphia i delstaten Pennsylvania i USA. Det ble grunnlagt i 1740 av Benjamin Franklin og inngår i sammenslutningen av fremragende amerikanske universiteter – Ivy League.
Rangering
U.S. News & World Report rangerer University of Pennsylvania som det 6. beste amerikanske universitetet (delt med California Institute of Technology, med score 93 av 100. Handelshøyskolen Wharton innehar førsteplassen på nevnte magasins rangering av undergraduate businessutdannelser.
Universitetet inntok i 2008 ellevteplass globalt på Times’ liste over verdens beste universiteter, og nr. 7 blant amerikanske universiteter.
Hemmings Motor News
Hemmings Motor News er et månedlig magasin rettetet mot forhandlere og samlere av antikke, klassiske og eksotiske sportsbiler. Det er den største og eldste publikasjon av sitt slag i USA, med salg av 211 510 eksemplarer per måned, og er best kjent for sin store rubrikkannonse-seksjon. Magasinet teller som abonnenter og annonsører praktisk talt alle kjente selgere og samlere av klassiske biler, inkludert Jay Leno og hans Big Dog Garage, og de fleste bilklubber for samlere finnes i abonnementlisten. Bladet ble startet av Ernest Hemmings i Quincy i Illinois, i 1954, og deretter kjøpt av Terry Ehrich som flyttet virksomheten til Bennington i Vermont.
Ehrich publiserte magasinet frem til sin død i 2002. Selskapet ble deretter kjøpt opp av American City Business journals. Hemmings har i dag 100 ansatte ved sitt hovedkvarter i Bennington i Vermont.
I 2004, kort tid etter utgivelsen av Hemmings Muscle Machines sluttet Hemmings utgivelse av SIA og begynte å utvikle dets etterfølger, Hemmings Classic Car som ble lansert i oktober samme år og ble fulgt opp i 2005 av Hemmings Sports & Exotic Car i 2005.
Hemmings Motor News inneholder også en 80-siders seksjon med redaksjonelt innhold. Dette omfatter samlerbiler og auksjoner av sportsbiler, klassiske touring biler, førkrigs biler og historiske racerbiler, så vel som familie-type biler.
Hemmings selger også en stor linje av kalendere, klær, skilt og andre gjenstander knyttet til biler og andre memorabilia, og har en utstilling av om lag 25 biler ved hovedkvarteret.
Hemmings Classic Car
Hemmings Classic Car, utgitt av Hemmings Motor News. er et månedlig magasin og etterfølger av Special Interest Autos, som dekker temaet amerikanskbygde samlerbiler rettet mot entusiaster, eiere, samlere, forhandlere, bilbyggere og delprodusenter.
Hemmings Classic Car samler en rekke forskjellige målgrupper av bilsamlere i en felles publikasjon med vektlegging på amerikanske biler fra den tidlige etterkrigsperioden fra 1946 til 1960. Andre kategorier som er innkludert er bronseperiodens biler fra før 1916, førkrigsbiler. CCCA-anerkjente klassiske biler og biler fra 1960-årene til tidlig i 1980-årene.
Hemmings Classic Car er en presentasjonen av disse amerikanske biler på sitt beste. Gjenoppbygnings bilder av hele restaureringsprosessen vises leserne og hva det tar av tid å gjøre en førsteklasses, prisvinnende restaurering. Det er det mestselgende magasin over gamle biler i verden.
Hemmings Sports & Exotic Car
Hemmings Sport & Exotic Car, utgitt av Hemmings Motor News, er et magasin for bilentusiaster med innhold som består utelukkende av samlerbiler som er bygget utenfor USA. I 2008 var det den raskest voksende bilpublikasjon i USA. I mars 2017 sendte Hemmings et brev til sine abonnementer av Sport & Exotic Car hvor de informerte dem om at mai 2017 utgaven ville bli den siste, mye til skuffelsen av deres lojale tilhengere. De sa at det var «finansielle årsaker» som var årsaken til nedleggelsen.
Hemmings Muscle Machines
Hemmings Muscle Machines er et månedlig tidsskrift utgitt av Hemmings Motor News som fokuserer på etterkrigstidens muskelbiler. Innholdet omfatter originale biler, restaureringer, forandrede biler og ny-produserte muskelbiler.
Deltakelse i bilkonkurranser
I 1979 deltok et team fra Hemmings i Cannonball Baker Sea-To-Shining-Sea Memorial Trophy-Dash. I 1986, deltok samme laget, ledet av Terry Erich, den tidligere BMW motorsykkel fabrikkfører Justus Taylor og Hemmings sjefredaktør David Brownell deltok i det Great American Race, og Hemmings ble senere hovedsponsor for løpet. I 2007 avsluttet Hemmings sin deltakelse i det som nå blir kalt Great Race, og begynte å delta i Hemmings Vintage Car Rally. Hemmings-sponsing av Great Race igjen i 2011.
Archibald Campbell, 3. hertug av Argyll
Lord Ilay var en av stifterne av Royal Bank of Scotland i 1727 og fungerte som bankens første guvernør, og et portrett av ham har prydet sedlene utstedt av banken siden 1987. Portrettet er basert på et maleri malt av Allan Ramsay. Maleriet befinner seg i Scottish National Portrait Gallery.
Han etterfulgte sin bror som hertug av Argyll i oktober 1743. Han jobbet på Inveraray Castle, brorens eiendom, ferdig oppført i 1750-årene. Til tross for dette bodde Archibald selv aldri på slottet. Han døde i 1761. Han var søskenbarnet til William Campbells far, den fjerde hertugen.
Re-ac-tor
Re-ac-tor er et musikkalbum fra Neil Young med Crazy Horse, utgitt i 1981.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Neil Young.
Tone Sønsterud
Tone Merete Sønsterud (født 17. mai 1959 i Oslo) er en norsk fagforeningsleder og politiker (Ap). Hun var nestleder i LO Stat 2005–2009, og har vært innvalgt på Stortinget fra Hedmark siden 2009. Hun er bosatt på Kongsvinger. Hun var vararepresentant til Stortinget fra 2001, og møtte i lengre perioder fra 2005.
Sønsterud har yrkesbakgrunn fra Statistisk sentralbyrås avdeling på Kongsvinger 1977–2000. Hun har hatt en rekke tillitsverv i Norsk Tjenestemannslag (NTL), og sittet i LOs representantskap. Tone Sønsterud var medlem av Kongsvinger kommunestyre 1983–1987 og Hedmark fylkesting 1987–1991.
Gising-gising
Gising-gising er en filippinsk rett fra provinsene Nueva Ecija og Pampanga på Filippinene. Den er tradisjonalt laget av fint snittede vingebønner (sigarillas), svinekjøttdeig, og kokosmelk krydret med labuyo chili, hvitløk, løk og bagoong. Winged beans kan også erstattet med grønne bønner (haricots verts) og vannspinat (kangkong); mens ground pork kan erstattes av (eller tilberedes sammen med) sjømat som reker, blekksprut eller fisk. Andre grønnsaker og krydder kan legges til.
Navnet betyr «våkn opp, våkn opp». Den kan spises som den er, eller på ris, eller som siderett til retter av grillmat. Gising-gising minner sterkt om Bicolregionens rett Bicol Express hva gjelder ingredienser.
Nikolskoje
Nikolskoje (russisk: Нико́льское) er en by i Leningrad oblast i Russland. Den ligger ved elva Tosna, 40 km sørøst for St. Petersburg. Innbyggertall: 17 306 (folketelling 2002), 17 215 (folketelling 1989).
Historie
Nikolskoje ble bygd etter anvisning fra tsar Peter I i 1710 sammenheng med grunnleggelsen av St. Petersburgs, ettersom det i dette området var sand og stein som trengtes for dette større byggeprosjektet. Det ble bosatt mange steinhuggere her. De kom fra det sentrale Russland. Byen fikk sitt navn etter et ikon av Nikolaus av Myra, som nybyggerne bygde et trekapell 1712-1718.
Bystatus ble innvilget i 1990.
Oreste Moricca
Oreste Moricca (født 5. august 1891, død 21. juni 1984) var en italiensk fekter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Moricca ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1924 i Paris. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i sabel foran Ungarn og Nederland. De andre på laget var Guido Balzarini, Marcello Bertinetti, Renato Anselmi, Bino Bini, Vincenzo Cuccia, Oreste Puliti og Giulio Sarrocchi. Han var også med og på det italienske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i kårde bak Frankrike og Belgia.
Kursk kjernekraftverk
Kursk kjernekraftverk er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft 40 km sørøst for Kursk ved elven Sejm i det vestlige Russland. Byen Kurtsjatov ble bygget opp parallelt med verket. Det ble bygget og godkjent for å settes i operativ drift i perioden fra 1972 til 1977. Installert maksimal effekt er om lag 4 000 MW, og årsproduksjonen i 2006 var på om lag 22,8 TWh elektrisk kraft. Anlegget er blant de ti største i verden målt etter installert produksjonskapasitet. Kjernekraftverket har i alt fire reaktorer i drift, og ytterligere to under bygging.
Berezansteinen
Berezansteinen, katalogisert som X UaFv1914;47 i Samnordisk runetekstdatabase, ble funnet i 1905 av Ernst von Stern, professor i Odessa, på Berezanøya eller Sankt Aitherios øy, som ligger ved utløpet av Dnepr i Svartehavet. Steinen er 48 cm bred, 47 cm høy og 12 cm tykk, og oppbevares i Odessa museum. den ble lagd av en varjag eller væring, det vil si av den norrøne handelsmann Grani, til minne om sin reisefelle Karl. De to kom trolig fra Gotland.
Innskrift
Innskriften er fullstendig bevart, da første og siste bokstav er markert som endetegn i innskriften. Innskriften er omtrent 8 cm lang og 0,75 cm dyp.
Latinsk translitterasjon:
Norrøn transkripsjon:
Norsk translasjon:
Identitet
Det er vanskelig å fastslå hvor Grani og Karl kom fra. I runeinnskrift er det norrøne ordet hvalf («velv», «kiste») bare funnet brukt på Gotland, og på noen senere innskrifter fra Västergötland. Det er ingen spesielle trekk i innskriften som tyder på at den skrevet på den gammelgnutiske dialekten av norrønt språk, men formen på steinen og plasseringen er ellers vanlig på steiner fra Gotland.
Trolig har gotlenderne Grani og Karl vært på vei til eller fra Konstantinopel, men Karl døde på veien, og at Grani laget Karls siste hvilested på en øy som alltid har blitt besøkt av sjøfarende, og som bysantinerne kalte «Sankt Etherius' øy».
Runesteinen sin beskrivelse av Karl som felagen til Grani tyder på at de var sammen i en felles handelsferd, men det har også blitt foreslått at det viser til at de var med i samme følge.
Særpreg
Det har blitt funnet få runesteiner i Øst-Europa ettersom at passende steiner var mangelvare. Mangelen på innskrifter kan også være på grunn av tradisjonen med å sette ned trestokker på gravhaugene. Denne skikken har blitt beskrevet av arabiske Ahmad ibn Fadlan som traff på skandinaver på elvebreddene langs Volga. På den tiden det ble vanlig å reise runesteiner på 1000-tallet, var de fleste skandinaviske innvandrere i Russland, Hviterussland og Ukraina assimilert i det slaviske flertallet, og den norrøne innflytelsen fra de nye innvandrerne hadde avtatt.
Unguja Mjini Magharibi
Unguja Mjini Magharibi eller Vest-Zanzibar er en av Tanzanias 30 regioner. Den ligger vest på øya Unguja (Zanzibar), og regionhovedstaden er Zanzibar by. I folketellinga i 2002 var det 391,002 innbyggere i regionen.
Hokksund
Hokksund ( er en by i Øvre Eiker kommune i Viken fylke, og er administrasjonssenter i kommunen. Nordøst for Drammenselva ligger Gamle Hokksund, mens på sørvestsiden ligger Hokksund stasjon og nyere bebyggelse. 9207 av kommunens 17 300 innbyggere bor der eller like rundt. Det er kommet til flere nye boligområder i utkanten, f.eks. Frognes, Semsmoen, Loesmoen, Røren, Ulleren og Harakollen. Fra 1. januar 2002 benevnes Hokksund som by, etter vedtak i kommunestyret.
Historie
Egentlig ble Hokksund skrevet Haugsund, av gårdsnavnet Haug og sund, «fergested», (andre skrivemåter som var i bruk var Hougsund, Hochsund, Hoxssund og Høgssund). Haugsund skapte mange forviklinger at navnet lignet på Haugesund, spesielt for postvesenet. Det ble derfor i 1920 vedtatt i departementet at stedet skulle skrives Hokksund. Denne skrivemåten ble valgt fordi den lå nærmere uttalen av stedsnavnet, som er høkksunn eller håkksunn, tross sterke protester fra herredsstyre og lokalbefolkning som heller ville ha navnet Eiker.
Det meste av bebyggelsen og sentrum lå først på østsiden av elven, det som i dag heter Gamle Hokksund og Dynge.
I 1866 kom også jernbanen dit med byggingen av Randsfjordbanen. Hokksund stasjon er i dag et viktig knutepunkt både for Bergensbanen og Sørlandsbanen.
Jernbanen ga arbeid til mange og var også viktig for utviklingen av det lokale næringslivet. Flere bedrifter anla jernbaneskinner inn på tomta. Drammenselva ble dessuten brukt til å tømmerfløtinga ned mot Drammen, der videre utskiping skjedde. Mindre sideelver ble gjerne oppdemmet, slik at de kunne bringe tømmer ned til elva når demningene ble åpnet og vannføringingen ble stor nok. Det var også en del passasjertrafikk med båt mellom Hokksund og Drammen i gamle dager.
Hoenskatten ble funnet på gården Nedre Hoen i 1834. Det er Norges største funn av gullsmykker fra vikingtiden med i alt ca. 2,5 kg gull og noen sølvsmykker. Skatten er utstilt i Kulturhistorisk museum i Oslo. En forstørret replika av spaden som ble brukt til å grave opp skatten finne man i rundkjøringen i sentrum av Hokksund. En informasjonstavle finnes på stedet hvor den ble funnet.
I tillegg til Hoenskatten er det gjort mange andre funn fra vikingtida på Eiker. Det ble i 1911 på en annen gård i området funnet en sølvskatt og det er også funnet 20 graver og 13 enkeltfunn. I 2014 fant man en vikinggård ikke langt fra Hokksund sentrum. Det er funnet mange våpen i gravene og i andre funnsteder, flere våpen enn i andre områder i Norge, det var sverd, økser, spyd, skjold og pilspisser. Det kan virke som om eikværingene var glade i å slåss. Halvparten av gravene inneholdt våpen og i to graver ble det funnet skip, men skipene var i dårlig forfatning. Også hester, som var gravlagt med eierne, og rideutstyr er funnet i fire av gravene.
Flere utgravinger foregikk ved Sem i 10 uker våren og sommeren 2023. Det ble funnet tydelige spor etter et stort hus med en bredde på hele 17 meter. Det ble gravd ut i en lengde på 22 meter, men det fortsetter sannsynlig under Semsveien og videre på andre siden på jordet som ennå ikke er undersøkt. Det ble også funnet spor etter tre mindre hus fra rundt 300-400-tallet. Funn av 30 - 40 kokegroper som antas være fra år 300-500 e.kr. er også gjort. Feltet langs Semsveien som ble undersøkt tror man å ligge i utkanten av det som en gang var en bykjerne.
Offentlige tjenester
Stedet har to barneskoler og en ungdomsskole, og kommunens sykehjem Eikertun holder til her. Øvre Eiker bibliotek ligger i samme bygg som Øvre Eiker Rådhus.
Kongsberg og Eiker tingrett har sete i Hokksund og holdt til i sorenskrivergården frem til slutten av 1990-årene før det flyttet inn i nytt tinghus på den andre siden av Drammenselven. Eiker videregående skole ligger også her. Hokksund likningskontor betjener kommunene Øvre Eiker, Nedre Eiker, Modum og Sigdal.
Næringsliv
Skogindustrien har tradisjonelt preget stedet, men verkstedindustrien, særlig elektroteknisk industri og sementvareindustri, er viktig ved begynnelsen av 2000-årene.
5. april 2013 ble den tradisjonsrike papirfabrikken Hellefoss as begjært konkurs av eierne. Bedriften hadde da slitt i lengre tid for å få til en forsvarlig drift. Nye eiere snudde raskt underskuddet til overskudd og fabrikken går siden i pluss. Andre hjørnesteinsbedrifter er Loe Rørprodukter og OSO Hotwater.
Osten til Eiker Gårdsysteri har fått stor oppmerksomhet og vunnet mange priser.
Gamle Hokksund
Opprinnelig lå Haugsund på nord-øst siden av Dramselva eller Storelva som den også ble kalt. Bebyggelsen lå ved stedet det var mulig å krysse elva, og hvor sundmannen rodde reisende og fastboende over elva mot betaling. Husene var opprinnelig mest husmannsplasser til gården Lerberg og Kruke, og også gårdene Hobbelstad. De var knyttet til laksefiske ved Hellefossen og senere også til tømmerfløting. Det var også ishus til oppbevaring av laksen. Isen ble saget av elveisen om vinteren og oppbevart under sagflis slik at den holdt seg hele sommeren, det ble også en tid eksportert is.
På andre siden av elva ligger Sundbakken, hvor veien fra Kongsberg kommer. På Gamle Hokksund siden delte veien seg og en vei gikk oppover langs elva gjennom Dynge og forbi Kruke mot Modum. Den andre gikk Sundgata og opp Rødbakk (Raudbakk), østover forbi Lerberg mot Drammen. Kong Christian IV grunnla Kongsberg og anla Kongsberg Sølvverk i 1624, han ga også ordre om å bygge en kjørevei, kongeveien, fra Kongsberg til Hokksund for å lette transporten til og fra Kongsberg. Kongeveien var landets første offentlige kjørevei. Denne veien gikk til sundstedet i Hokksund og ble senere forlenget videre til Drammen.
Nedenfor sundstedet og veikrysset til Modum og Drammen ble det etter vært ei gate, med bebyggelse på begge sider, som fulgte elva nedover til Stryken. Denne gata fikk navnet Storgata og her ble Tingstua bygget og nede ved Stryken ble Sorenskrivergården anlagt. I dag er Storgata sentrum for det som blir betegnet som Gamle Hokksund.
Lerbergmoen var ekserserplass og her holdt Det Hougsundske Compagnie til, det tilhørte 2.bataljon under Det akershusiske infanteriregiment. I folketellingen i 1801 var Haugsund nærmest en liten garnisonby, blant de rundt 500 innbyggerne var det tre underoffiserer og 20 soldater. Resten av de 120 soldatene bodde andre steder i bygda.
Når Hokksund brua ble bygget, litt lenger ned enn sundstedet, og senere Ransfjordbanen med Hokksund stasjon kom på andre siden av elva forflyttet sentrum av Hokksund seg til denne siden av elva. Da var det ikke Storgata men Stasjonsgata som ble hovedgata i Hokksund.
I dag består bebyggelsen i Gamle Hokksund i stor grad av eldre trehus i en og to etasjer. Området regnes i henhold til plan- og bygningsloven som hensynssone bevaring med mange bygningene med høy verneverdi, det omfatter eiendommene i Storgata og Dynge. Tettbebyggelsen har beholdt sitt særpreg som kulturmiljø. Her finner vi den bebyggelsen som er blitt minst endret gjennom de siste 100 årene. Flere bygninger er blitt restaurert og har blitt kulturhistoriske perler. Det er satt opp skilt på de forskjellige bygningene som forteller litt om historien. Av bygninger som er registrert som kulturminner er Kolbrekgården i Dynge sannsynlig fra 1600-tallet, Gundersgården i Dynge som er fra tidlig på 1700-tallet og telthuset på Lerbergmoen. Det finnes også andre spesielle gårder som for eksempel Falchegården fra 1760. Braathengården fra midten av 1600-tallet brant i 2011, men er bygget opp igjen. Denne gården var en tid lensmannsgård hvor blant annet Hans Nilsen Hauge var fange, her bodde også Jonas Lie noen av sine første år.
I kjelleren på Nøstetangen museum finner man i 2023 utstillingen "Samfunnet under Hellefossen" om livet i Gamle Hokksund.
Det er flere kunstmalere som har malt malerier fra Gamle Hokksund, for eksempel Gyda Voss, som bodde der en tid, skal ha malt minst et bilde fra Dynge. Mer kjent er Frits Thaulow sitt maleri Sommeraften (Gate i Hokksund) fra 1891, og ikke minst J. C. Dahl sitt kjente maleri Hellefossen fra 1838.
Annet
På vestsiden av elva syd for sentrum ligger Hokksund flyplass som er en småflyplass med gressbane mye benyttet til seilflyvning.
Flyfoto fra 1946
Midt i bilde ser man Hokksund brua med den gamle trebrua på venstre side (vest) og stålbrua på høyre side. Fra brua går det to lenser oppover, disse ble benytter til tømmerfløting, det ses også noen tømmerstokker i elva. Ovenfor der den venstre lensa slutter lå sundstedet. Nede i høyre hjørne ser man Vestfosselva som renner ut i Drammenselva ved Nøstetangen, også denne elva har lenser.
Ovenfor brua på høre side ser man Gamle Hokksund og Storgata, lenger opp ligger Dynge. Litt til høyre for Storgata ligger Lerbergmoen og telthusene. Nedenfor brua ligger Sorenskrivergården og Stryken.