cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Holocen
I moderne arkeologisk forskning hvor fokuset på klimatiske variasjoner er mer framtredende enn det tidligere fokuset på kulturelle «typer» og «perioder», går et viktig skille i den aktuelle perioden mellom istiden pleistocen og varmeperioden holocen, hvor jordbruket er den kulturelle hovedskillelinjen og yngre dryas er den ytre klimatiske. Begreper som mesolitikum om overgangsperioden mellom steinalderen (paleolitikum) og jordbruksalderen (neolitikum), samt annen «fininndeling» av epokene (PPNA, PPNB), er omstridt i moderne arkeologi og fokuset på kulturelle «perioder» er i økende grad i ferd med å utgå fra faglitteraturen.
Hesperolinus
Hesperolinus er en slekt av biller som hører til underfamilien storkortvinger (Staphylininae) i familien kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
En middelsstor (ca. 6 millimeter), slank, blankt rødbrunlig kortvinge. Hodet er firkantet, noe lengre enn bredt, pronotum er rektangulært og litt smalere enn hodet, betydelig lengre enn bredt. Dekkvingene er jevnbrede, litt bredere enn hodet. Bakkroppen er jevnbred, beina nokså korte.
Levevis
Artene er nattaktive rovdyr.
Utbredelse
Slekten er kjent fra det vestlige Nord-Amerika.
Nadine Krause
Hun har skiftet klubb fra Bayer Leverkusen til danske FCK Håndbold i 2007.
Argulus rhamdiae
Argulus rhamdiae er en art av fiskelus. Dette er en type krepsdyr som lever som parasitter på større dyr, i regelen fisk. Arten ble beskrevet i 1936.
Anatomien er særegen, kroppen er sammenklemt og et stort skjold dekker det meste av den, men på undersiden er kroppens ledd og anatomi godt synlig. Inndelingen i hode, kropp (thorax) og bakkropp (abdomen) er tydelig. Arten er mellomstor, den er noen mm lange. Øynene er store tydelige, og de har også et naupilus-øye. Begge antenne-parene er omdannet til haker som holder fiskelusen fast i vertsdyret.
The Blue Peter
The Blue Peter er en britisk dramafilm fra 1955 i regi av tyskfødte Wolf Rilla. Manuset ble skrevet av Don Sharp og John Pudney etter en historie av Sharp. I rollene ses blant annet Kieron Moore, Sarah Lawson og Greta Gynt.
Den ble utgitt under tittelen Navy Heroes i USA i desember 1957.
Handling
Mike Merriworth vender hjem til England som en bitter mann etter tre år i nordkoreansk krigsfangenskap. Media har gitt ham tilnavnet «Last Man Mike». Merriworth sier ja til å tilbringe noen uker som fysisk trener på en sjøskole for gutter i Aberdovey i Wales, ledet av kaptein Snow. Ved å hjelpe desperate unggutter med ulik sosial bakgrunn til å finne en nisjé i samfunnet hjelper Merriworth seg selv med å finne veiledning og tilfredshet i sitt eget liv.
Ingunn Økland
Ingunn Elisabeth Økland (født 3. september 1969) er en norsk journalist og film- og litteraturkritiker. Hun arbeider som kommentator og anmelder i kulturredaksjonen i Aftenposten i Oslo, der hun blant annet har skrevet flere innlegg om samtidslitteratur og poesi. I 1997 kåret Norsk kritikerlag Ingunn Økland til Årets litteraturkritiker. I 2019 mottok hun Olav Dalgard og Henrik Rytters kritikarpris. I 2005 utgav hun reiseboka Nedenunder Australia i sol og skygge sammen med Nils Are Økland.
Lene Rantala
Lene Rantala (født 10. august 1968) er en dansk håndballtrener og tidligere håndballspiller som var målvakt for Larvik Håndballklubb og Danmarks kvinnelandslag i håndball. Hun er en av de mestvinnende håndballspillerne i verden, med tre EM-gull, ett VM-gull, to OL-gull, et EM-sølv, ett VM-sølv, og én VM-bronse med Danmark.
I februar 2019 overtok hun som trener for Larvik HK etter Geir Oustorp.
Ulricehamns OK
Ulricehamns OK (stiftet 4. januar 1955) er en svensk orienteringsklubb som holder til i Ulricehamn, ikke langt øst for Borås.
Orienteringsklubben har flere løpere i stallen som har hevdet seg internasjonalt, spesielt på damesiden. Ulricehamns OK har vunnet orienteringsverdens største klubbstafetter, Jukola og Tiomila en rekke ganger. De vant Venla-stafetten under Jukola hele fire ganger mellom 2004 og 2009, godt hjulpet av verdensener Simone Niggli. De vant også damestafetten under Tiomila i 2004.
Clytellus
Clytellus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Forholdsvis små, rødbrune til svarte trebukker. Artene minner overflatisk om maur. Antennene er tynne og noe kortere enn kroppen. Hodet er forholdsvis stort og bredt. Pronotum har rundede sider og er nærmest tønneformet sett ovenfra. Den bakerste delen er markert innsnevret slik at det blir en tydelig "stilk" mellom forkroppen og dekkvingene. Disse er hvelvede og litt innsnevrede i midten. Beina er middels lange med klubbeformede lår.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
B-VM i ishockey for menn 1970
Ishockey-VM 1970 pulje B ble arrangert i București i Romania i perioden 24. februar til 5. mars 1970. USA dominerte turneringen og rykket opp til Pulje A for 1971, mens vertsnasjonen Romania og nylig opprykkede Bulgaria rykket ned til Pulje C.
Valg av vertsnasjon
På IIHFs 52. årskongress i Grenoble 5.–18. februar 1968 vedtok Det internasjonale ishockeyforbundet (IIHF) å arrangere VM pulje B i 1970 i București i Romania.
Dommere
IIHF utnevnte følgende dommere til å dømme kampene under ishockey-VM 1970:
Lagoppsett
Hvert lag skulle bestå av maksimalt 18 utespillere (løpere og backer) samt tre målvakter. Alle seks deltakende lag, gjennom en bekreftelse fra deres respektive nasjonale forbund, skulle levere en liste over lagoppsett senest to uker før turneringsstart, og et endelig lagoppsett ved "passkontroll-møte" før turneringens begynnelse. Under en kamp måtte lagene ha maksimalt 15 utespillere og 2 målvakter i spill og disse skal være registrert på det offisielle lagkortet.
Mesterskap, Pulje B
Alle klokkeslett er gitt i lokal tid UTC+01.00.
Sluttresultater
Turneringens sluttresultater ifølge IIHF:
Direktoratets prisutdeling
Følgende spillere ble kåret til turneringens beste målvakt, back og løper av IIHFs direktorat:
All-star lag
Turneringens All-Star lag ble stemt frem av internasjonale medier ved avslutningen av turneringen. Følgende spillere ble stemt frem:
Toppscorere
Kilde: Passionhockey.com og Ice-hockey-stat.com
Beste målvakter
De fem beste målmaktene som har spilt 40 % eller mer av lagets totale spilleminutter. Kilde: Ice-hockey-stat.com
Utvisninger (fair play)
Kilde: Ice-hockey-stat.com
Rikke Juell Bugge
Hun vant 11 NM-gull i bryting, sandbryting og sumobryting i perioden 2015–2022.
Geest
Geest, eller gest (nedertysk: «tørr», «ufruktbar»), betegner en landskapstype som er utbredt over hele det nordeuropeiske slettelandet fra Nederland til Polen.
Geest er de delene av landskapet som hever seg over det helt flate marsklandet. Geest kan både være av glasial eller glasifluvial opprinnelse; det vil si at den enten består av morene avsatt av breen i istidene eller av smeltevannselver ved brefronten som såkalt sandur.
Generelt er geesten mer næringsfattig enn marsken. Geest som består av endemorene eller bunnmorene er likevel mer fruktbar enn geest av glasifluvial opprinnelse, som har et høyt innhold av sand. Der geestformer når helt ut til dagens kystlinje, dannes ofte en brattkant som på tysk kalles «Kliffküste».
Den naturlige vegetasjonen for geesten er furuskog.
Kulturlandskapet
De eldste bosettingene i områder som veksler mellom marsk og geest ligger på geesten fordi de her var beskytta mot stormfloder. Etter som områdene ble tettere bosatt, utvikla det seg ulike jordbrukskulturer på henholdsvis marsken og geesten.
I dag er geestland for en stor del brukt til potetdyrking. Leplanting for å stoppe sandflukt er utbredt.
Suphan Buri (provins)
Changwat Suphan Buri (norsk: provinsen Suphan Buri) er en provins i det vestre sentrale Thailand, litt nordvest for Bangkok. Provinsen grenser mot følgende thailandske provinser fra nord mot sør (med klokken): Uthai Thani, Chainat, Sing Buri, Ang Thong, Ayutthaya, Nakhon Pathom og Kanchanaburi.
Arealet er 5 358,0 km², blant de minste i Thailand, og befolkningen (2000) anslås til 855 950 innbyggere. Provinshovedstad er byen Suphan Buri.
De vises stein
De vises stein eller de vises sten (på tysk Stein der Weisen, engelsk philosophers' stone og middelalderlatin lapis philosophorum, «filosofenes stein») er ifølge alkymien i middelalderen et stoff eller et middel som har fantastiske egenskaper. Det skulle for eksempel kunne forvandle uedle metaller til sølv og gull. Stoffet trengtes også for å fremstille «livseliksiret» som skulle kunne utsette døden, gjøre mennesker yngre eller udødelige. De vises stein har vært en slags «hellig gral» i Vestens magiske kjemi: Ifølge «åndelig (spirituell) alkymi» ville den som klarte å lage slike stoffer, bli «et opplyst menneske» og «fullende mesterverket».
Beskrivelsene av og forestillingene om de vises stein har vært mange og gåtefulle. Troen på slike stoffer skal stamme fra kinesisk alkymi og ha kommet til Europa via araberne. Blant oldtidens filosofer var ideen kjent som «diamantsjelen».
I alkymi – forandring av metaller
Forestillingen om forandring av metaller stammer visstnok fra teoriene til Jabir Ibn Hayyan (ca.721-ca.815), også kjent som alkymisten Geber. Han beskrev hvert av Aristoteles’ «fire elementer» etter grunnegenskapene varme, kulde, tørrhet og fuktighet:
Gebler konkluderte med at alle metaller bygget på disse fire prinsippene. To av dem var indre og to av dem ytre. Videre mente han at man kunne forandre et metall til et annet ved å bytte om på dets grunnleggende prinsipper. Denne transmutasjonen kunne angivelig komme i stand ved hjelp av et annet stoff som ble kalt al-iksir på arabisk, et ord vi kjenner som eliksir. Man trodde at stoffet kunne være et tørt pulver, laget av en mytisk stein – De vises stein. Steinen skulle være sammensatt av noe kalt carmot.
Geblers teori og ideen om de vises stein kan ha oppstått fordi gull og sølv kan skjule seg i legeringer og malm. Hvis slike materialer får den riktige kjemiske behandlingen, kan en utvinne edle metaller. Gebler blir for øvrig sagt å være oppfinneren av aqua regia, «kongevann», en blanding av saltsyre og salpetersyre, et av få stoffer som kan oppløse gull. Stoffet er fortsatt i bruk for gjenvinning og rensing av gull.
De vises stein i populærkulturen
«De vises stein» har gjennom årene vært nevnt i litteratur, film og tegneserier.
Plipp, plopp og plomma
Hver episode varer i cirka 3,5 minutter.
Handling
TV-serien inneholder tre små leir-monster, kalt Plonsters. Den ene heter Plif (en blå Plonster) som liker narrestreker. Plops (en grønn Plonster) som ofte er i dårlig humør. Samt Plummy (en oransje Plonster) som ofte er den blide Plonsteren. Skapningene kan forvandle seg til hva som helst, og språket deres er en slags vrøvl.
Årets Dansebandmelodi 2004
Årets Dansebandmelodi 2004 er et samlealbum som inneholder bidrag til Årets Dansebandmelodi 2004.
Dragekongen
De fire dragekongene (kinesisk: 龍王; pinyin: Lóng Wáng) er i kinesisk mytologi guddommelige herskere over de fire havene (ett i hver himmelretning). Selv om dragekongenes virkelige form er drager, kan de skifte form og opptre som mennesker. Dragekongene bor i krystallpalass, bevoktet av rekesoldater og krabbegeneraler.
Foruten å herske over livet i havet, styrer dragegudene regn, brønner og vassdrag. De bor i palass ved havet der de betjenes av havets befolkning. Dragekongene forekommer mye i litteraturen, og i den klassiske romanen Reisen til Vesten er en dragekonge en av hovedskikkelsene.
De fire dragekongene er:
Bhutans konge
Kongene i Bhutan har dragekonge som tittel. Bhutan heter lokalt Drukyul, der druk betyr drage og yul land. Herskeren kalles derfor Druk Gyalpo, der gyalpo altså er konge.
Peterborough-krøniken
Peterborough-krøniken (også kalt Laud-manuskriptet), er en av de angelsaksiske krøniker og inneholder unik informasjon om Englands historie etter den normanniske erobringen. Krøniken er den eneste prosahistorie i England mellom erobringen i 1066 og slutten av 1300-tallet.
De angelsaksiske krøniker ble satt sammen og oppdatert mellom ulike klostre i de angelsaksiske England og ble et forsøk på å nedtegne Englands historie gjennom årene. Som typisk for krøniker begynte den med Jesus’ fødsel, gikk gjennom den bibelske og romerske historie, fortsatte deretter til nåtiden. Hvert kloster av en viss størrelse opprettholdt sin egen, individuelle krønike, og krønikene ble ikke sammenlignet med hverandre. Imidlertid om et klosters krønike ble ødelagt, eller når et nytt kloster begynte en krønike ville et annet kloster i nabolaget låne ut deres krønike for kopiering. Således kunne en ny krønike være identisk til det lånte manuskriptet inntil de nådde datoen for kopiering og deretter ikke være idiosynkratisk. Dette var også tilfellet med Peterborough-krøniken: en brann i klosteret tvang klosteret til å kopiere en ny krønike fra andre klostre opp til året 1120.
Da Vilhelm Erobreren besatte England og anglo-normannisk etterhvert ble det offisielle språket opphørte de angelsaksiske krønikene å bli oppdatert. Munkene ved klosteret Peterborough Abbey fortsatte imidlertid å nøysomt å føre inn hendelsene i sine annaler. Mens Peterborough-krøniken ikke er en profesjonell historie, og man fortsatt har behov for samtidige latinske historieverk, eksempelvis William av Malmesburys Gesta Regum Anglorum, er likevel Peterborough-krøniken en førstehåndsopptegnelse av perioden fra 1070 og fram til 1154 i England som er skrevet på gammelengelsk (angelsaksisk) og fra en synsvinkel ikke preget av kongen og hans hoff.
Det er også en verdifull kilde til informasjon om tidlig mellomengelsk språk i seg selv, den språkutviklingen som ligger mellom gammelengelsk (angelsaksisk) og moderne engelsk. Den første fortsettelse på krøniken skriver eksempelvis på gammelengelsk, men andre andre fortsettelse viser blandingsformer, inntil konklusjonen av andre fortsettelse viser en endring til en tidlig form for mellomengelsk. De lingvistiske nyordene som er nedtegnet i andre fortsettelse er rikholdige, inkludert i det minste en sann nyvinning, det feminine pronomen «she» som «scæ» som først er dokumentert i Peterborough-krøniken.
Brannen og gjenopptagelsen
I dag er Peterborough-krøniken anerkjent som den ene av fire atskilte versjoner av Den angelsaksiske krønike (sammen med Winchester-krøniken, Abingdon-krøniken og Worcester-krøniken), men den er ikke helt distinkt. Det var en brann ved Peterborough som ødela klosterets bibliotek, og således er de tidligste delene av Den angelsaksiske krønike ved Peterborough en kopi av Katedralen i Winchesters krønike. For 1000-tallet avviker krøniken ved Peterborough fra Winchester-krøniken, og det har ført til spekulasjoner om en før-krønike fra Kent, full av nasjonalistiske og regionale interesser som den er, som ble benyttet for disse årene, men en sådan enkeltkilde har blitt bedømt som spekulative. Kopisten ved Peterborough har sannsynligvis benyttet flere kilder for deres manglende år, men oppløsningen av Englands klostre som skjedde i årene 1538 og 1541 gjør det umulig å være sikre. Uansett, oppføringene for 1100-tallet og fram til 1122 er et virvar av andre krønikers opptegnelser, deler halve oppføringer fra en kilde med halvparten fra en annen, beveger seg fra en kilde og til en annen, og deretter tilbake til en tidligere en igjen. Disse hoppene fram og tilbake mellom kildene har også gitt næring til spekulasjonene om en tapt enkeltkilde.
Det er etter 1122 at krøniken ved Peterborough blir unik. Av den grunn blir dokumentet som henvises til som Peterborough-krøniken delt inn i «første fortsettelse» og «andre fortsettelse» fra tiden med brannen og kopieringen. De to fortsettelsene er sui generis (unik i sin karakter) i henhold til den informasjon de anvender, og deres språk. Den første fortsettelsen dekker årene 1122–1131, og den andre fortsettelsen dekker årene 1132–1154, og inkluderer regimet til kong Stefan av England.
Første fortsettelse (1122–1131)
Selv om andre fortsettelse har størst betydning har den første fortsettelsen en del unike opptegnelser av hendelser i området for Peterborough og gir innsyn i vanlige folks liv. Den første fortsettelsen nedtegnet den normanniske erobringen, streifstogene til danske Svein Grathe, og ryktene om andre uroligheter mot kronen. Den har dog ingen opptegnelser om saksiske opposisjon eller opprør mot Vilhelm og hans sønner. Et muligens øyenvitne beskriver brenningen av Peterborough Abbey som grunnet munkenes drukkenskap. Den dekker også kirkeskandaler som da abbeden av Glastonbury tok med seg leiesoldater for å bringe sitt kloster under kontroll. Det er i tillegg en betydelig endring i språk fra den tidligere sene gammelengelske språket som begynner med årene 1122-1131, hvor det blir en blanding av gammelengelske og mellomengelske ord, og økende forekomster av ord avledet fra fransk, foruten syntaks (en forenkling av pronomer og sterke verb, og en minsking i bøying av substantiver).
Forfatterne av både den første som den andre fortsettelsen har sympati for vanlige folk. Peterborough er en kilde for medlidenhet med lekfolk som er funnet i samtidige opptegnelser. Den første fortsettelsen uttrykker en gode del forurettelser for at førti-femti tyver blir hengt i 1122, noen av dem var uskyldige, som ved brenningen av klosteret i Gloucester. Forfatterne antyder at skattene var for høye, noe som satte de fattige landsbyboerne i valget mellom å stjele eller sulte i hjel. Således var de rike i en dobbel synd.
For det første fikk de henrettet de uskyldige og brukte utilbørlig grusomhet mot de skyldige. For det andre, det var like syndig for de adelige å tvinge fram tyveri med deres griskhet som det var for de fattige å stjele brød. Når den normanniske kongen, Henrik I av England, lurte inn sin slektning på Peterborough som abbed (han var allerede abbed av klosteret i Saint-Jean-d'Angély, protesterer kronikøren til dels vidtgående over ulovligheten og ugudeligheten i utnevnelsen. Han nevner også at folkemyten Wild Hunt (på norsk Åsgardsreia) ble sett på samme tid som utnevnelsen som et illevarslende varsel. Da kongen etterhvert ble fjernet ved hans død tar munken dette igjen som guddommelig inngripen ettersom kongen hadde forsøkt å gjøre Peterborough til en del av Cluny-ordenen og hadde forsøkt å innsette sin egen nevø som den neste abbed. «Oc Crist it ne uuolde» – «Og Kristus ville ikke utholde det», slår skriveren tilfreds i krøniken.
Andre fortsettelse (1132–1154)
Den andre og siste fortsettelsen er bemerkelsesverdig ved å være i en eneste forfatterstemme, og den nedtegnet de hendelser som kalles for Det engelske kaos under Stefan. Forskerne har spekulert om den andre fortsettelsen er diktert ettersom språket synes å reflektere en versjon av en tidlig mellomengelsk som forskerne har plassert til en tidsepoke som er senere enn Stefan og Maud av England, eller skrevet som en erindring av en enkelt, eldre munk. Det er meget gripende nedtegnelse som handler om skrekkeligheter som tortur, frykt, forvirring og hungersnød.
Man kan merke seg at det som ikke minner om engelske ord minner vel så mye om norske ord:
Baronene forsøkte deretter å skaffe penger så hurtig som de kunne. De trengte penger og arbeidskraft for å bygge festninger (noe forfatteren synes var ualminnelig og sjeldent), og de ranet derfor alle de møtte:
Forfatteren sympatiserer med den jevne bonde og håndverker, og skriver om de ødeleggelse som pinte landområdene. Han er opprørt over redegjørelsene over pining og plaging som han nedtegner og klager:
Død og sult fulgte etterhvert som gårdene ble utarmet og bøndene myrdet. Om to eller tre ryttere kom til en landsby, forteller munken, flyktet alle i redsel for at de var ransmann. Handelen sto i stampe, og de som ønsket hadde ingen måte å skaffe seg forsyninger, og de som reiste med penger for å skaffe mat kunne bli ranet eller drept på vegen. Baronene sa at det var ingen Gud. Kronikøren nedtegner åpent at Kristus sov sammen med hans helgener; han slår fast at «dette – og mer enn vi kan si – vi led 19 vintre for våre synder».
Etter beretning om kaoset under Stefan går munken over til å skrive om kirkesaker. Han forteller om abbed Martin, som erstattet den urettmessig Henry, som en god abbed. Martin fikk også lagt på et nytt tak på klosteret og flyttet munkene inn i en ny bygning. Han fikk også gjenopprettet en del landområder, forteller kronikøren, som tidligere var blitt «tatt med makt» av adelsmenn. Hvilke landområder dette var er uklart, men de hadde sannsynligvis blitt krevd av adelen gjennom den praksis å plassere yngre sønner i klostrene, ga og trakk tilbake tildelinger av landområder og ved noen tidlig form for sjelegave. Krøniken avsluttes med at en ny abbed kommer når Martin dør, en abbed ved navn William. Den abbed fikk sannsynligvis avsluttet fortsatt skriving av krøniken.
Unik forfatterstemme
Peterborough-krøniken sympatiserer åpent med de fattige, og det gjør redegjørelsen til bortimot enestående engelsk historieskriving enten det er på latin eller på morsmålet. Krøniken fokuserer mer på livet utenfor klosteret enn mange andre krøniker. Den generelle krønike er i sitt vesen verdslig. Mens de fleste andre noterer nasjonale hendelser, som kroning av en ny konge, er referanser om hva som skjer i de nære omgivelsene rundt klosteret begrenset eller bortimot fraværende. Varsler og gjærtegn blir dekket, men det er sjelden at skriverne diskuterer politiske allianser, noe forfatteren av Peterborough-krøniken gjør med hans angivelse av de biskoper som var alliert med Maud av England, eller lovgyldigheten av klosterregler, noe forfatteren gjør i sin klage over abbed Henry. Munkene som satte sammen fortsettelsen ved Peterborough satte enten bevisst ut en ny retning (kanskje under ledelse av abbed Martin) eller fortsatte en form for annalskriving som var begrenset til deres kloster (som gikk tapt i brannen). Det synes ikke sannsynlig at Peterborough var på noen måte et løssluppent eller verdslig kloster, til tross for beskrivelsen av at drukkenskap førte til brann ettersom klosteret vedvarte i mange år.
Fortsettelsen er også enestående i sine lingvistiske endringer. Mens de kopierte fra Winchester bevarte de ortografien og syntaksen fra sen gammelengelsk, og når de kommer til hendelser hvor ingen tekst kunne kopieres endres språket til en nyere form. Gitt at lånet vill ha skjedd før fortsettelsen synes språkendringene å reflektere enten en dramatisk forsøk på å skrive morsmål, eller en betydning endring i språket i seg selv da normanniske påvirkning spredde seg. Ettersom krøniken er i prosa er blir ikke poetiske akronismer videreført og således kan forskere som studerer engelsk språkhistorie spore begynnelsen til mellomengelsk i disse skriftene.
Manuskriptets historie
Peterborough-krøniken blir i dag bevart ved biblioteket Bodleian Library ved University of Oxford. Det ble donert til biblioteket den 28. juni 1639 av William Laud som da var universitetsrektor ved universitetet foruten også å være erkebiskop av Canterbury. Laud overrakte manuskriptet sammen med en rekke andre dokumenter, rundt en tredjedel av de donasjoner som han ga til biblioteket i årene opp til den engelske borgerkrigen. Manuskriptet blir i dag registrert som «Laud Misc. 636». Det ble tidligere registrert som «O. C. 1003» basert på «Old Catalogue» av Edward Bernard.
Gnagerfluer
Utseende
Små (2 – 3,5 mm), mørke, slanke fluer. Kroppen er temmelig blank, og vingene har bare én tverr-åre i de ytre fire femdelene. Hodet er stort, litt høyere enn langt, med store fasettøyne. Ved innerkanten av hvert fasettøye sitter det to børster (orbitalbørster), der den fremste peker fremover og den bakerste bakover. punktøynene danner en ganske stor trekant med et par kraftige, fremoverrettede børster (ocellarbørster) mellom dem. Bak disse sitter et par kortere børster (postocellarbørster) som krysser hverandre. I bakhodet er det to kraftige børster (vertikalbørster) på hver side. Antennene er tre-leddete, og peker nedover. Det andre leddet, som har flere korte børster, danner en hette over det tredje leddet. Det tredje leddet er ovalt, nokså sterkt hårete, og bærer en fjærgrenet antennebørste (arista). De har tydelige kinnbørster (vibrissae), ofte to par. Munndelene er små og neppe synlige fra siden. Brystet (thorax) er litt avflatet på ryggsiden, temmelig blankt, med fin, men ikke spesielt tett hårkledning og noen lange, mørke børster. Vingene er middels store, nokså smale, klare hos de europeiske artene, men noen av de afrikanske har et mørkt tverrbånd nær roten. Vingefremkanten (costa) er brutt på to steder, rett innenfor det ytterste bruddet sitter det en børste. Vingen har fire lange årer og mangler tverrårer i de ytterste fire femdelene bortsett fra mellom de to bakerste årene. Beina er forholdsvis lange og slanke. Leggene (tibiae) på de to bakerrste beinparene har en børste (preapikalbørste) på oversiden nær spissen og en tydelig spore i enden. Bakkroppen er sylindrisk. Larvene er ubeskrevet.
Levevis
Lite spesifikt er kjent om disse fluene, men man tror at larvene er saprofager og sannsynligvis lever av de tørre møkk-perlene som små pattedyr produserer. Noen arter er funnet i hulene til kaniner, og to afrikanske arter har blitt funnet på møkk av klippegrevlinger. På svensk har man kalt familien "gnagarflugor" men siden verken kaniner eller klippegrevlinger er gnagere (selv om begge ligner) blir dette gjerne litt misvisende. De voksne fluene besøker av og til blomster.
NM i friidrett innendørs 2012
Norgesmesterskapet i friidrett innendørs 2012 var en del av NM i friidrett 2012. Det ble arrangert som et eget stevne på Steinkjer 3. og 4. mars 2012.
For junior var dette NM i hoppøvelser uten tilløp.
60 meter
Finale: Det ble arrangert 7 innledningsheat før finalen. Tormod Hjortnæs Larsen forsvarte gullet fra året før.
60 meter hekk
Finale: De to svenske utøverne Dennis Acson og Jonathan Eklund kom på hhv. 3.-plass og 4.-plass, men de deltok ikke i NM. Dermed fikk Jostein Kvikstad bronse, selv om han kom på 5.-plass i finalen.
200 meter
Finale: Svenske Johan Wissman vant løpet på 20,85, og danske Nicklas Hyde kom på 3.-plass, men disse deltok ikke i NM.
400 meter
Finale: Danske Nicklas Hyde og Jacob Riis deltok også i finalen, men fullførte ikke løpet.
800 meter
Kun finale ble avholdt:
3000 meter
Sluttstilling etter to heat: 15 utøvere stilte til start.
Høydehopp
Kun 6 utøvere deltok.
Høyde uten tilløp
Kun 4 utøvere deltok
Lengdesprang
13 utøvere deltok.
Lengde uten tilløp
15 utøvere stilte til start.
Tresteg
Kun 5 utøvere deltok.
Kulestøt
Danske Kenneth Mertz fra Sparta AM vant konkurransen med 17,42 meter, men deltok ikke i NM. 7 utøvere deltok i NM.
4 x 200 meter stafett
Sluttstilling etter to heat:
60 meter
Finale: Det ble arrangert 4 innledningsheat før finalen.
60 meter hekk
Finale:
200 meter
Finale: Det ble avholdt 5 innledningsheat før finalen. Cederkvist vant sitt innledningsheat, men stilte ikke i finalen fordi hun hadde overbelastning i musklene bak låret (hamstring).
400 meter
Finale: Tre innledningsheat ble avholdt før finalen, disse ble vunnet av hhv. Kloster, Norum og Hynne.
800 meter
Samlet resultat etter to finaleheat:
1500 meter
Kun 6 utøvere deltok.
3000 meter
Kun 4 utøvere deltok.
Høydehopp
Tonje Angelsen forsvarte gullet sitt fra året før. Øyunn Grindem hadde samme høyde, men brukte tre forsøk på 1,87, mens Angelsen greide det på første forsøk.
Lengde uten tilløp
Oda Utsi Onstad forsvarte NM-gullet sitt fra året før.
Tresteg
Inger Anne Frøysedal vant tresteg, som i 2011.
4 x 200 meter stafett
Kun ett lag deltok.
God’s Inn by the Sea
God's Inn by the Sea er en amerikansk stumfilm fra 1911 regissert av R. F. Baker.
Opsimini
Opsimini er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Små til middelsstore (4-12 millimeter), avlange, matt brunlige til svarte trebukker. Antennene er minst så lange som kroppen. Pronotum er ovalt, med én eller to små pigger på sidekanten. Dekkvingene er parallellsidige.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Nord-Amerika og Øst-Asia (Japan). Fra Europa kjennes det én fossil art.
Tore Renbergs bibliografi
Tore Renbergs bibliografi er en oversikt over forfatterskapet til Tore Renberg (født 3. august 1972 i Stavanger), som er en metamodernistisk, norsk forfatter.
I denne bibliografien vil det finnes dokumenter av og om Tore Renberg og hans forfatterskap. Bibliografien inneholder bøker, tidsskriftsartikler, studentoppgaver av ulik akademisk grad og en oversikt over lydbøker og filmer som er laget ut fra hans bøker eller manus. Det er ikke registrert avisartikler, da dette kan gjenfinnes i Atekst.
Referansene er hentet fra Nasjonalbibliotekets baser (Norart, Norbok, Littforsk og Sambok) og fra BIBSYS.
Hando Kjendo søndag (1999)
Renberg, Tore. - Hvorfor jeg skriver for barn : forfattere om barnebøker. - S. 9. - I: Bok og samfunn. - Årg. 120, nr 19 (1999)
Eksterne lenker
Tore Renberg hos Cappelen Damm Forlag
Tore Renberg hos Forlaget Oktober
Tore Renberg hos Tiden Norsk Forlag
Tore Renberg hos Dagbladet Forfatter
Tore Renberg hos NRK Forfatter
Tore Renbergs hjemmeside
Nuba
Nuba (kinesisk: 女魃, pinyin: Nǚba, også kjent som Ba 魃 eller Hanba, 旱魃), i er en tørketidsguddinne i kinesisk mytologi, datter av Huang Di. Nüba ble kalt ned til jorden av Huang Di for å bistå ham i hans krig mot rivalen Chiyu. Ba svarte mot Chiyus regn- og tåkevåpen med å utsette landet for tørke. Til slutt var hele jorden truet av tørken og Huang Di ble nødt til å drive henne i landflyktighet. Tørketrusselen består imidlertid.
Bolkhov
Bolkhov (russisk: Болхов) er en by i Orjol oblast i Russland. Den ligger ved elva Nugr (ei sideelv til Oka), rundt 50 km nord for Orjol. Innbyggertall: 12 148 (folketelling 2002).
Byen Bolkhov har eksistert siden 1200-tallet. Etter den mongolske invasjonen av Russland ble den sete for et lokalt fyrstedynasti. På 1500-tallet ble byen et av de befestede stedene som forsvarte Moskva mot angrep fra tatarer fra sør. Det var her at armeen til Vasilij IV ble beseiret av Falske Dmitrij II i 1608.
Vestlandet
Vestlandet er en landsdel som omfatter de tre fylkene Møre og Romsdal, Vestland og Rogaland. Frem til 1900-tallet inngikk også Agder, som nå regnes som en egen landsdel (sørlandet), i landsdelen vestlandet. De tre fylkene samarbeider i Vestlandsrådet. Vestlandet har 22 byer og består av 92 kommuner fordelt på 15 distrikter. De største byene i landsdelen er Bergen (281,000 innbyggere i kommunen i 2019), Stavanger (134,000), Sandnes (77,000), Ålesund (48,000) og Haugesund (37,000). Tettstedet Bergen har 257,000 innbyggere, som gjør det til Norges nest største. Stavanger/Sandnes regnes som ett tettsted med 225,000 innbyggere (tredje største i Norge).
Vestlandet har 26,1 % av folketallet og 18,1 % av arealet i fastlands-Norge (Norge utenom Svalbard, Jan Mayen og Dronning Maud Land).
Suomen virallinen lista
Finlands offisielle liste (finsk: Suomen virallinen lista), er Finlands nasjonale hitliste, publisert av IFPI Finland (tidligere ÄKT).
Vestlandet
Navn
Til 1700-1800-tallet ble området fra Jæren til Nordfjord regnet for å ligge «nord i landet», man reiste «nord over fjellet» og der bodde det «nordmenn» som reiste langs «nordmannavegar» over Hardangervidda. Folk fra Østlandet ble på samme måte kalt «austmenn». Eilert Sundt skrev at på kysten gikk skillet mellom austmenn og nordmenn ved Egersund. Erik Pontoppidan var en av de første til å omtale «vestenfields» som en egen del av det nordafjeldske og Pontoppidan noterte seg blant annet den store forskjellen i klima mellom øst og vest. Hans Strøm brukte den gamle inndelingen der Vestlandet var «nordafjells». Jens Edvard Kraft beskrev det vestafjelske som en egen landsdel, og William Thrane skrev at det «vestenfjeldske» besto av mesteparten av Christiansand stift (som da besto av Agder, Rogaland og de indre delene av Telemark ) og hele Bergen stift. Christian Magnus Falsen brukte i 1822 «vestlandet» mest om Agder og Jæren. Ivar Aasens ordbøker fra 1850 og 1873 bruker vestlending og Vestlandet omtrent som i dag. Frem til 1913 ble den planlagte og delvis utbygde jernbanen Christiania-Stavanger omtalt som Vestlandsbanen. Vestlandske Tidende kom ut i Arendal til 1966 da den skiftet navn til Sørlandske Tidende.
Suomen virallinen lista
Den ble startet i januar 1991 som Radiomafian lista som ble sendt på radiostasjonen Radiomafia (nå: YleX). Den ble offisiell liste i 1994.
Vestlandet
Navn
«Norge» ble i Ottars beretning brukt om kysten fra Agder og nordover til Hålogaland.
Suomen virallinen lista
For tiden (2010) publiseres følgende ukelister:
Vestlandet
Navn
Fra 1. januar 2020 er Vestland navnet på det nye fylket bestående av tidligere Hordaland og Sogn og Fjordane fylker, hvilket tilsvarer det historiske Bergenhus amt.
Utstrekning og inndeling
Distriktene Dalane og Nordmøre regnes enkelte ganger ikke med i landsdelen Vestlandet.
Tvers gjennom Møre og Romsdal går en av Norges mest markante kulturgrense, en grense som er skillelinje mellom det trønderske og det vestlandske i folkelig kultur. Denne viser seg på flere måter, som en dialektgrense tvers over øya Midøy og som et skille i byggeskikk og matskikker. Historisk var grensa mellom Sunnmøre og Romsdal fogderierbispedømmegrense mellom Nidaros og Bjørgvin bispedømmer helt opp til 1983 da Møre bispedømme ble opprettet med Molde som bispedømmesete. Kjartan Rødland trekker den kulturelle grensen ved Surnadal i nord og Boknafjorden i sør.
Agder var en del av Vestlandet frem til 1902, da forfatterne Vilhelm Krag og Gabriel Scott lanserte begrepet Sørlandet for dette området som en egen landsdel. Vilhelm Krag foreslo i en artikkel i Morgenbladet 16. mars 1902 at området fra Grenland til Boknafjorden skulle kalles Sørlandet – et område som omfatter mer enn dagens Agder fylke. På den tiden var Sørlandet ingen egen landsdel; området ble regnet som del av Vestlandet.
Ifølge en annen sørlandsforfatter, Gabriel Scott, er det egentlige Sørlandet kun en kyststrime som strekker seg fra Åna-Sira i vest til Oksefjorden ved Tvedestrand i øst, og som i nord har en grense som bukter seg opp og ned fra 30 til 50 km inn i landet.
Valdres og Hallingdal var fra ca. 1125 til 1632 en del av Stavanger bispedømme. Valdres og Hallingdal var også omfattet av Gulatingsloven. I sagaen om Egil Skallagrimson fremgår det at Gulatinget omfattet Firðafylki, Sygnafylki og Horðafylki, det vil si Sogn og Fjordane, og Hordaland. I Historia Norgvegiæ fra 1100-tallet er i tillegg Sunnmøre, Valdres, Hallingdal, Rogaland og Agder nevnt. Magnus Lagabøtes landslov nevner også Setesdalen og Bygland som del av Gulatingets område.
Vestlandet er kjent for sine vakre og særpregede byer og sin ville natur med fosser og breer, høye fjell og dype fjorder, og et natur- og kulturlandskap som ofte forbindes med nasjonalromantikken. Dette skildres i den kjente hyllestsangen Å Vestland, Vestland.
Landsdelen var tidligere inndelt i følgende fogderier: Nordmøre fogderi, Romsdal fogderi, Søndmøre fogderi, Sønd- og Nordfjord fogderi, Sogn fogderi, Nordhordland fogderi, Hardanger og Voss fogderi, Søndhordland fogderi, Ryfylke fogderi og Jæderen og Dalene fogderi.
Gulatings rettsområde gikk fra Agder til Sunnmøre.
Landformer og geologi
Vestlandet har en svært varierende natur, fra høyfjellsområdene som hever seg mot øst, og senker seg mot fjorder og øyer langs kysten. Elvene har ofte bratte, korte løp med høye fosser, men på fjellvidda er elvene lange, slake og meandrerende. Ytterst ved kysten har elvene korte, slake løp med grunne fjordsjøer. Det er spredt jordbruk i hele regionen. Viktigste jordbruksområde er i sør med Jæren som også er et av Norges viktigste jordbruksområder. Nesten alle byene ligger langs kysten. Her bor også de fleste menneskene. Fjellkjeden som kjennetegner landskapet, startet sin historie for 425 millioner år siden, da Norge kolliderte med Grønland. Deler av Vestlandet ble presset ned mot 100 kilometers dyp under Grønland, samtidig som andre bergarter ble skjøvet inn over Norge. Fjellkjeden som ble presset til værs, må ha minnet om Himalaya, men er siden slitt ned til det vi ser i dag. Nord for Stad danner strandflaten de største flate områdene og med gode muligheter for jordbruk, blant annet på øyene Gossen og Smøla og på myrflatene i Fræna.
Landskapet i Rogaland nord til Boknafjorden har mer til felles med Agder enn med områdene lenger nord på vestlandet. Store deler av Nordmøre minner om trøndersk landskap. Vestlandet nord for Stavanger er preget av fem eller seks store fjorder som skjærer dypt inn i landet. Sognefjorden er dypest med 1300 meter og lengst med 200 km. Fjellene når opp til over 2000 moh. Vest for vannskillet ligger de store isbreene Jostedalsbreen, Hardangerjøkulen og Folgefonna, vest for vannskillet er fjellene til dels ville som Hurrungane, Romsdalsalpene og Vossefjella. Fjellene langs vannskillet mot østlandet kalles Langfjella og har store fjellplatåer som Hardangervidda.
På vestlandet går daler og fjorder ofte parallelt med kysten eller vinkelrett på denne. På vestlandet anes restene av en fjellvidde som spisse tinder eller bratte, smale fjell. Dalene rett vest for vannskillet er som regel betydelig brattere enn i øst og har form som elveeroderte V-daler, mens lavere mot fjorden er dalene ofte slakke, breeroderte U-daler. Fjordene er undersjøiske fortsettelser av dalene. Flere innsjøer litt over havnivå er fortsettelser av fjordene og var en del av fjorden før landhevingen etter siste istid. Hornindalsvatnet er den største innsjøen på vestlandet og den dypeste i Europa. Størstedelen av Hornindalsvatnets vannmasse er under havnivå. Mofjorden var en innsjø like over havnivå der elven i 1743 grov seg gjennom eidet slik at det ble en del av Romarheimsfjorden.
Ferskvann og is
Vestlandet ligger vest for Norges hovedvannskillet og elvene er generelt korte og til dels bratte med stor vannføring på grunn av rikelig nedbør. Vestlandets vassdrag er rike på til dels høye fosser med blant andre Mardalsfossen og Vettisfossen er kjent for sine høye, frie fall. Fossene på østlandet er lavere, men med større vannføring. Flere av verdens høyeste fosser finnes på vestlandet (så mye som fem av de ti høyeste ifølge noen beregninger) og det er flere fosser med over 600 meter fall. En lignende kombinasjon av vassdrag og landformer som den finnes stort sett bare i New Zealand, deler av Alaska og Chile.
Vestlandets landformer er preget av at berggrunnens høyeste deler ligger relativt nær fjordene og Atlanterhavet. Dalene rett vest for vannskillet er som regel bratte (og betydelig brattere enn øst for vannskillet) og har form som elveeroderte V-daler. Lavere mot fjorden er dalene ofte slakke, breeroderte U-daler. Den store høydeforskjellen over kort avstand (blant annet i forbindelse med hengende daler) og store nedbørsmengder gir gunstige forhold for vannkraftproduksjonen på Vestlandet.
Klima
Vestlandet har fuktig, mildt klima i ytre og midtre strøk, og tørrere klima med kaldere vintre og varme somre på indre strøk. De våteste områdene får 3000 mm nedbør årlig, mens de tørreste (som Lærdal) får omkring 500 mm i årsmiddel. Ved Leikanger er det for eksempel halvparten så mye nedbør som ved Lavik, mens de ytre øyene har noe mindre nedbør. Været er særlig påvirket av lavtrykk og mild, fuktig luft fra Atlanterhavet. I høytrykkssituasjoner med påvirkning av kald luft fra øst kan de bli svært kaldt på for eksempel Voss, mens ytre strøk kan være 10 til 15 °C høyere.
Sør-Norge er dominert av Langfjella som skiller vestlandet fra østlandet. Den dominerende vindretning er fra sørvest og vest, noe som skaper store nedbørmengder på vestlandet. Mest ekstremt er området ved Ålfotbreen med en årlig nedbørnormal på 5600 mm. På grunn av lav lufttemperatur er fordampningen i Norge moderat hele året, og minst i områdene med mest nedbør. Bare en tidel av nedbøren fordamper i høyfjellsstrøkene på vestlandet. Lite fordampning gjør det mulig å utnytte mer av nedbøren til vannkraft.
Første bosetning
Norges historie begynner på Vestlandet, spesielt i Rogaland. Utgravinger og helleristninger forteller oss at det var i Rogaland de første menneskene i Norge bosatte seg da isen trakk seg tilbake etter siste istid for ca. 10 000 år siden. Det finnes en rekke spor fra steinalderen i Rogaland. De foreløpig eldste sporene etter mennesker er funnet på en boplass på Galta på Rennesøy, like ved ferjeterminalen Mortavika og på Viste på Randaberg. I begynnelsen har det nok vært korttidsbesøk av folk sørfra som jaktet langs kysten. Man antar at menneskene kom fra Nordsjølandet, eller Doggerland, et landområde mellom Danmark og England som forsvant da isen trakk seg tilbake og havnivået steg. Folket som holdt til her måtte nå finne nytt land. Noen trakk seg sydover igjen, mens en del passerte Norskerenna (som var betraktelig smalere enn nå) i sin jakt på reinen og nytt land.
Vikingtid og maktsenter
Landsdelen omfatter størstedelen av virkeområdet for det gamle Gulatinget, som ble etablert rundt 900. Gulatingsloven delte Vestlandet inn i fylker, som bestod av de tidligere småkongedømmene som eksisterte i området før rikssamlingen på 800-tallet og som deretter ble omgjort til jarledømmer. Disse var Sunnmørafylke (Sunnmøre), Firdafylke (Fjordane), Sygnafylke (Sogn), Hordafylke (Hordaland), Rygjafylke (Rogaland) og Egdafylke (Agder).
Bergen
Bergen er landsdelens største by og uoffisielle hovedstad. Bergen var hele Norgesveldets hovedstad til 1314, fast samlingsplass for Gulatinget fra 1300, største by i Norden på 15- og 1600-tallet og i Norge frem til 1830-tallet, og er i dag Norges nest største by etter Oslo. Bergen var også eksporthavn for Vestlandet og Nord-Norge i mange hundre år og samtidig administrasjonsby for disse landsdelene, og inngikk i perioden 1350-1750 i det mektige Hansaforbundet. Bergen var et eget fylke fra 1831 til 1972, da byen ble innlemmet i Hordaland.
Infrastruktur
Hurtigruten trafikkerer fortsatt havnene fra Bergen og nordover. Hurtigbåter står for en del av passasjertrafikken langs kysten mellom Bergen og Stad, og langs Mørekysten til Trondheim.
går nord-sør langs Vestlandet og den strekker seg tvers gjennom alle de tre fylkene på Vestlandet. Den har syv ferjestrekninger. Går nord-sør parallelt med E39 litt lenger inn i landet. Viktige stamveier øst-vest er og, etterfulgt av , ,  og. Bergen fikk fergefri veiforbindelse med Østlandet i 1991, Ålesund i 1946 med det som nå er E136.
Rundt storbyområdene i Hordaland og Rogaland er det motorveier som dominerer de store veiene. Det er også i de siste årene blitt planlagt en god del med nye veier, tunneler og broer som også skal erstatte fergesamband.
Bergensbanen går mellom Bergen og Oslo og er den mest trafikkerte jernbanestrekningen i Norge. Bergensbanen åpnet i 1909 og ga for første gang en fast forbindelse over land mellom Østlandet og Bergen. Lenger sør ligger Sørlandsbanen, som går mellom Oslo og Stavanger. Raumabanen er eneste jernbanestrekning i Møre og Romsdal, mens Flåmsbana er eneste i Sogn og Fjordane. Den nedlagte Hardangerbana ga jernbaneforbindelse til Voss med Bergensbanen.
Demografi
Vestlandet har 1 314 265 innbyggere 1. oktober 2012, noe som tilsvarer 26,1 % av befolkningen i Norge. I 1769 var andelen høyest med 26,7 %, i 1930 lavest med 24,6 %. Befolkningstettheten er minst i de indre fjordstrøk med 2 til 5 innbyggere/km² og største på kysten med opp mot 100 innbyggere/km² der også byene ligger. I Hordaland bor 75 % av innbyggerne innenfor pendleravstand til Bergen sentrum.
Befolkningsutvikling
Vestlandet hadde 27,2 % av landets totale befolkningsvekst i perioden fra 2001 til 2009. Fra 1980 har sysselsettingen vokst i ytre strøk og gått ned i indre strøk. Fra 1980 til 2000 var veksten særlig sterk i og rundt Stavanger, Haugesund, Bergen, Ålesund og Ulsteinvik. Med unntak av Jæren, Sunnhordland og Surnadal har jordbruket liten betydning for sysselsettingen. I Egersund, Sunnhordland, Sunndal, Ulstein og Årdal har industrien særlig stor betydning for sysselsettingen (per år 2000).
Tabellen under viser befolkningsutviklingen i landsdelen i perioden 1769-2001, prognose for anslått folketall i 2030 og prosentandel av Norges befolkning.
Innvandring
8,2 % av befolkningen er per 1. januar 2009 innvandrere eller født av to utenlandskfødte foreldre, noe som tilsvarer 102 477 mennesker. Disse utgjør 20,2 % av innvandrerbefolkningen i Norge. Til sammenligning bor 26,6 % av den etnisk norske delen av folket i landsdelen. Blant innvandrerne på Vestlandet kom 9 169 fra Norden, 15 344 fra Vest-Europa ellers, 29 674 fra Øst-Europa, 9 883 fra Afrika, 30 677 fra Asia med Tyrkia, 2 524 fra Nord-Amerika, 4 752 fra Sør-Amerika og 454 fra Oseania.
Fylker
Vestlandet består av tre av landets elleve fylker. Tabellen under angir fakta om hvert av disse fylkene (pr. 1. april 2014).
Befolkningsutvikling
Tabellen viser befolkningsutviklingen i distriktene på Vestlandet i årene 1769-2001 basert på kommunegrensene fra 2002 og folketall 1. januar 2018.
Byer og tettsteder på Vestlandet
Nedenfor gjengis de største av de totalt 308 tettstedene på Vestlandet, rangert etter innbyggertall 1. januar 2016 (kommune i parentes):
Se også: Liste over norske byer, Tettsteder i Rogaland, Tettsteder i Hordaland, Tettsteder i Sogn og Fjordane, Tettsteder i Møre og Romsdal.
Kommuner på Vestlandet
Vestlandet er inndelt i 121 kommuner:
Stortingsvalget 2017
Ved Stortingsvalget 2017 var det 960 950 stemmeberettigede velgere på Vestlandet, som utgjorde 25,5 % av den nasjonale velgermassen. Det ble avgitt 763 467 stemmer totalt. Valgdeltagelsen var dermed 79,4 %. Det ble avgitt 758 800 godkjente stemmer, 4 667 blanke stemmer og 1 516 stemmer som ble forkastet. Tabellen viser stemmefordelingen: