cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Catalonia rundt 2007
3. etappe: Perafort – Tàrrega, 182,1 km
23-05-2007
4. etappe: Tàrrega - Vallnord-Arinsal (Andorra), 203,1 km
24-05-2007
5. etappe: Sornas – Vallnord-Arcalís (Andorra), 17,1 km (tempo)
25-05-2007
7. etappe: Lloret de Mar – Barcelona, 119,3 km
27-05-2007
Lenefjorden
Lenefjorden, Lenesfjorden eller Lehnesfjorden , er en 10,5 kilometer lang fjord i Lyngdal kommune i Agder. Fjorden starter ved Jåsund, hvor den møter Grønsfjorden og går nord til Lene. En fjordarm går sør til Spangereid. Gjennom Spangereidkanalen møter den Njervesfjorden.
I 2007 ble Spangereidkanalen ved Spangereid åpnet. Kanalen gjør det lettere for mindre fartøyer å ta seg fra øst til vest, da man slipper å runde det værharde området rundt Lindesnes fyr.
Axel Wenner-Gren
Axel Lennart Wenner-Gren eg. Wennergren (født 5. juli 1881 i Uddevalla, død 25. november 1961 i Stockholm) var en svensk industrileder.
Etter studier i Tyskland og USA, så han tidlig potensialet i den nyutviklede støvsugeren og grunnla Electrolux-konsernet i 1919 ved å slå sammen de to selskapene Elektromekaniska AB fra 1910 og AB Lux fra 1901. Slik fikk han økt kapasiteten til å produsere støvsugere i stor skala. Under hans ledelse utviklet selskapet seg til å bli en av de ledende støvsugerprodusentene. I 1956 solgte han sin andel av selskapet til Wallenbergkonsernet.
Han gav mye penger til vitenskap og kultur. I 1937 opprettet han Wenner-Grenska Samfundet til fremme for vitenskapelig forskning og i 1955 grunnla han forskingssenteret Wenner-Gren Center i Stockholm.
Wenner-Gren er i senere tid blitt kritisert for sin handel med Det tredje riket under andre verdenskrig og var dessuten stråmann for Alfried Krupp von Bohlen und Halbach etter krigen da han reetablerte Kruppkonsernet.
Arne (roman)
Arne  er en av Bjørnstjerne Bjørnsons bondefortellinger, utgitt i 1859. Den er tilegnet Ole Bull. Boka utmerker seg ved sin realistiske skildring av sjeleliv: sinn som går i vranglås, innestengthet, kommunikasjonsvansker, uklare lengsler, ja, samvittighetsnød.
Hovedpersonen Arne Kampen er sønn av den arbeidsomme plassjenta Margit og en disharmonisk mesterdanser og spelemann som går under navnet Nils skrædder. Han er åpenbart en uforløst kunstner, en ubalansert fyr som kvinnene dras mot, svikefull, voldelig og mer og mer alkoholisert. Han blir til slutt invalid både fysisk og psykisk. (Sml. spelemannsmotivet i andre arbeider av Bjørnson, f.eks. i novellen Thrond). Arne er nær ved å gjøre seg til drapsmann for å forsvare moren mot faren. Farsarven er tung å bære. Arne har gode grunner for å lengte ut og vekk, men kjærligheten til moren, til arbeidet med å opparbeide Kampen (tidligere husmannsplass), og til Eli Bøen, jenta som forstår og tar vare på visene hans, fører til at han etter hvert finner sin livsoppgave på hjemlig grunn.
Tonen
I Norges litteraturhistorie, gjengir Edvard Beyer et brev der Bjørnson gir uttrykk for at han kanskje hadde gitt i meste laget av seg selv i dette arbeidet:
Mottakelsen
Boka ble ikke bare godt mottatt. Vinje skrev ironisk. Han likte bl.a. dårlig «den nakne, åndlause skildring av livets armodsdom». Han fant for mye «Raasmak og Raatev». Clemens Pedersen mente at Arne nok vitnet om et mer utviklet talent enn Synnøve Solbakken, men han var likevel ikke så sterkt fengslet, mens Georg Brandes fant at Arne var den mest interessante av Bjørnsons bondefortellinger.
Sabbath Bloody Sabbath
Sabbath Bloody Sabbath er Black Sabbaths femte studioalbum.
Prosopocoilus (Cyclotropus) oweni
Utseende
En middelsstor (hannene 20-35 millimeter), mørkt rødbrun til svart hjortebille. Hannen har forholdsvis korte, sigdformede kjever med en sagtakket "egg" i spissen. Hodet er stort og bredt, pannen er litt vagt, bredt uthulet i midten. Hodet har en butt tann på hver side bak fasettøynene. Antennene har en tre- eller fire-leddet vifte. Pronotum er betydelig bredere enn langt, rundet. Dekkvingene er glatte og nokså blanke, ensfargede. Beina er mørke med rødlige lår. Hunnen er noe mindre enn hannen, uten forstørrede kjever, kroppsformen bredere, hodet og pronotum tett og fint punktert.
Levevis
Larvene utvikler seg i råtne trestammer. Utviklingen tar trolig ett år. De voksne billene drikker gjerne sevje fra trær.
Utbredelse
Arten er vidt utbredt i Asia, fra India i vest til Borneo i øst.
Brandenburg an der Havel
Brandenburg an der Havel er en by i Tyskland og i delstaten Brandenburg med rundt 75 000 innbyggere. Byen ligger ved bredden av elven Havel.
Selv om byen Brandenburg er mindre kjent enn delstaten ga den navn til det gamle bispedømmet Brandenburg, markgrevskapet Brandenburg og den nåværende delstaten. I dag er den en by i nærheten av Berlin, men en gang var byen opphavet til riket Brandenburg og Preussen.
Historie
Slottet i Brandenburg, som hadde vært en festning for den slaviske stammen Stodoranie kalt Brenna, ble erobret i 929 av Kong Henrik I av Sachsen. Byen ble bare værende tysk til 983, da slaverne tok den tilbake. De neste 170 årene styrte de slaviske prinsene av Hevellesstammen området. Den siste av dem, Pribislav, døde i 1150. Etter dette slo Albert I seg ned her og var den første markgreven av Brandenburg. Byen holdt seg på den vestlige bredden av Havel frem til 1196, da den begynte å strekke seg over på østsiden. De to bydelene ble regnet som to forskjellige byer i flere hundre år (Gamle og Nye Brandenburg).
I 1314 ble de to byene medlem av Hansaen. Trettiårskrigen gikk hardt utover byen med plyndring og ødeleggelse og den mistet mye makt. Potsdam ble den nye hovedstaden og hoffet reiste fra byen Brandenburg. I 1715 ble de to halvdelene av byen slått sammen til én by.
Brandenburg-Görden fengsel ble oppført i 1928. Det er opprettet et museum over fengselets historie i den nasjonalsosialistiske perioden 1933 til 1945.
Etter Berlinmurens fall minket folketallet fra over 100 000 i 1989 til rundt 75 000 i 2005 på grunn av fraflytting. Det er stort sett unge folk som har flyttet fra byen, så fremtiden til byen er usikker.
Hedared stavkirke
Type og datering
På grunn av typen var det lenge vanlig å datere denne kirken til 1200-tallet, men ny forskning og bruk av årringdatering har stedfestet at tømmeret som er benyttet ble hogd først i 1501 (+2/-3 år). Kirken kan således først være bygget noe senere, fordi praksis med tørking av tømmeret tilsier minst 2-3 års tørketid. Dette stadfestes forsåvidt også av et såkalt biskopbrev fra 1506, der kirkens oppbygging nevnes.
Eksteriør
Kirkens yttervegger består av konvekse eikeplanker (stavplanker, tiler) som holdes sammen av tradisjonelle vertikale stolper (hjørnestaver), svill og stavlegje.
Under en renovasjon i 1781 ble kirken utstyrt med et nytt våpenhus og små rektangulære vinduer. Man antar at det ikke var vinduer i kirken før denne tid, men dette er noe uklart. Våpenhuset ble imidlertid fjernet igjen under en ny renovasjon i 1901, da den svenske riksantikvaren ønsket å føre kirken tilbake til sin opprinnelige stand. Også i perioden 1995–1997 ble kirken renovert.
Interiør
Mange ting som peker i retning av at det kan ha stått (minst) ei tidligere kirke på stedet. Blant annet ble det under en renovasjon i perioden 1934–1935 funnet ei altertavle som var malt direkte på ytterveggen. Bildet forestiller jomfru Marias kroning og antas å være fra slutten av 1300-tallet. Man antar at maleriet ble spikret opp av materialer fra ei tidligere kirke under en renovasjon som skal ha funnet sted i 1735.
Også inventaret i kirken kan understøtte teorien om at det har stått ei tidligere kirke her. Først og fremst det vakre Madonnabildet som antas å være fra 1200- eller 1300-tallet. Bildet pryder i dag det rekonstruerte sidealteret. Også et maleri av Frans av Assisi antas å stamme fra den samme perioden. I kirken finnes dessuten et fransk krusifiks som stammer fra 1100-tallet og en nattverdskalk fra 1200-tallet.
Kirkens interiør er godt bevart. Noen har hevdet at taksperrene skal være fra 1100-tallet, men dette har ikke latt seg verifisere. Tvert om så sier den svenske riksantikvaren i et notat at disse har blitt byttet ut. Kirken har også innvendig (flat) himling, men det er ingen referanser til når denne ble anlagt. Korets vegger har figurmalerier som man tror stammer fra tiden da kirken ble bygget. Maleriene i skipet mener man stammer fra renovasjonen i 1735. Også den faste innredningen skal være i såkalt provensiell senbarokk stil.
José Ángel César
José Ángel César (født 3. januar 1978) er en cubansk friidrettsutøver.
Han representerte Cuba under Sommer-OL 2000, hvor han tok bronse på 4 × 100 meter stafett.
Tappenstrek
Tappenstrek (av ty. Zapfenstreich) (også kalt tapto) er et hornsignal, tradisjonelt brukt i militære forlegninger, som blir spilt på signalhorn eller trompet 15 minutter før forlegningen skal falle til ro, og lyset slukkes.
Ordet kommer fra det tyske Zapfenstreich, som betyr «å sette (slå) tappen i øl- eller vintønna», direkte oversatt altså «tappslag». Signalet betyr at man skal begi seg til forlegningen, eller forberede seg på å falle til ro. I henhold til tradisjonen vil man blåse det endelige rosignalet femten minutter etter tappenstrek.
Det tilsvarende hornsignal betegnes i Storbritannia som Tattoo, i USA som Call to Quarters.
Tappenstrek spilles hver kveld kl. 21.45 foran Det kongelige slott av en av hornblåserne i Hans Majestet Kongens Garde.
I marinen er tappenstrek et trommesignal for midlertidig stans i øvelse eller manøvre.
Tappenstrek og tapto brukes også om oppvisninger eller parader med musikk som foregår om kvelden.
Forestillingene under Norsk Militær Tattoo avsluttes med at en enslig hornblåser står lyssatt og spiller tappenstrek, mens lyset i resten av arenaen slukkes.
«Den store tappenstrek»
«Den store tappenstrek» (Großer Zapfenstreich) er en religiøst betonet prøyssisk militærtradisjon som brukes av det tyske forsvaret for å ære store personligheter. I sin nåværende form går seremonien tilbake til den store tappenstreken til ære for tsar Nikolai I av Russland i Berlin den 12. mai 1838. «Stor tappenstrek» holdes idag til ære for bl.a. generaler, forsvarsministre, kanslere og andre politikere. I forbindelse med 50-årsdagen for grunnleggelsen av Bundeswehr ble det holdt en stor tappenstrek foran Riksdagen med 4 500 gjester og et stort sikkerhetsoppbud.
Teatro La Fenice
Teatro La Fenice er et operahus i Venezia. Navnet er etter fuglen Føniks som gjenoppstod fra asken. Ettersom teateret har brent to ganger, og blitt gjenoppbygget, er det et svært passende navn. Teateret er et av de mest kjente operahus i Europa, og har vært stedet for er rekke kjente operaer.
Historie
Huset ble bygget fra juni 1790 og ble åpnet 16. mai 1792. Navnet La Fenice ble valgt med tanke på at operaselskapet gjenoppsto etter brann og kontraktsmessige vanskeligheter. 16. mai 1792 ble operaen I Giochi di Agrigento av Giovanni Paisiello fremført som åpningsforestilling.
1800-tallet
Fra begynnelsen av 1800-tallet ble La Fenice anerkjent over hele Europa. Rossini hadde to større produksjoner, og Bellini hadde to operapremierer her. Donizetti, som hadde feiret triumfer på La Scala i Milano og Teatro San Carlo i Napoli, returnerte etter 17 års fravær til Venezia i 1836.
I desember 1836 brant teateret, men allerede 26. desember 1837 kunne det igjen åpne dørene etter å ha gjennopstått fra asken.
Giuseppe Verdi fremførte sin opera Ernani her under karnevalet i 1844. De neste 13 årene hadde hans operaer Attila, Rigoletto, La traviata og Simon Boccanegra sine premierer her.
1900-tallet
Under første verdenskrig holdt teateret stengt, men da det åpnet igjen tiltrakk det seg mange av verdens fremste sangere og dirigenter. i 1930 startet Venezia biennalen en samtidsmusikkfestival. Dette medførte at komponister som Stravinskij, Britten, Berio, Nono og Bussotti skrev for La Fenice.
Brann i 1996
De gikk ikke like raskt å få gjenoppbygget huset som sist. Først i 2001 kom arbeidet igang for fullt.
La Fenice er gjenreist i stil fra det 19. århundre basert på ideer til arkitekten Aldo Rossi. 14. desember 2003 fant gjenåpningskonserten sted. På programmet stod musikk av Beethoven, Wagner og Stravinskij. Den første operaproduksjon var La traviata i november 2004.
Kritikken til det nye huset er blandet. Enrico Cavalotti, som er musikkritiker i den konservative avisen Il Tempo var fornøyd, mens hans kollega Dino Villatico i den venstreorienterte La Repubblica mente at salen manglet resonans og at farvene var alt for skarpe. Han sier det er «kitsch, en falsk imitasjon av fortiden». Han mener videre at ved ikke å ha bygget et helt nytt teater har byen forrådt sin historiske tradisjon for innovasjon. Imidlertid føler mange venetianere at et smertefullt sår i det berømte bybilde har blitt leget.
Premierer
På 26. desember ble disse operaene urfremført på La Fenice
Andre viktige urfremføringer:
Martina Gaux
Martina Gaux (født 22. april 1959) er en norsk forfatter.
Ekvipotensialflate
En ekvipotensialflate er et område av rommet hvor et potensial har en konstant verdi. Vanligvis er potensialet en skalar funksjon. I et tredimensjonalt euklidsk rom er denne delen av rommet en todimensjonal flate. I et n-dimensjonalt rom har ekvipotensialflatene dimensjon n - 1.
Det er vanlig å innføre ekvipotensialflater i forbindelse med potensiell energi, elektrisk potensial og gravitasjonspotensial. Geoiden, som brukes innen geodesi, er en ekvipotensialflate. Den er flaten som er slik at den skalare gravitasjonen (gravitasjonens verdi når man ser bort fra dens retning) er den samme i alle punkt på flaten. Begrepet brukes også innen fluidmekanikk.
I to dimensjoner blir ekvipotensialflatene kurver. Kjente eksempel er koter på kart som angir punkt med samme høyde. På værkart angir isobarer punkt med samme lufttrykk, mens isotermer angir punkt med samme temperatur.
Gradienten til en ekvipotensialflate står vinkelrett på flaten. I tre dimensjoner med potensialet \Phi(x,y,z) kan man se det ved å betrakte to infinitesemalt nærliggende punkt r  og r + d r. Da er forskjellen i potensialet i disse to punktene
ved å uttrykke gradienten ved hjelp av nabla-operatoren. Hvis begge punktene nå ligger i en ekvipotensialflate \Phi = konstant, må d\Phi = 0. Da ligger vektoren d r  i flaten slik at gradienten  må stå normalt på den for at skalarproduktet skal være null. Det betyr at de tilsvarende feltlinjene som er tilknyttet potensialet, også står vinkelrett på disse flatene. Beviset kan trivielt utvides til å gjelde i høyere dimensjoner.
Hans Krum
Hans Krum (født 15. februar 1818 i Bergen, død 3. oktober 1882 i Trondheim) var en norsk fotograf på slutten av 1800-tallet. Krum oppholdt seg i utlandet i flere år (bl.a. København og Tyskland), og lærte seg sannsynligvis daguerreotypikunsten under dette oppholdet. Han startet sin fotografiske virksomhet i Norge som omreisende daguerreotypist fra ca. 1851 og var bl.a. en av de første som fotograferte i Nord-Norge. Fra 1852 fotograferte han i Bergen, hvor han en kort tid var i kompaniskap med Carl Christian Wischmann som «Wischmann & Krum». I 1853 begynte han å fotografere i Trondheim, og fra 1854 slo han seg ned her. Hans atelier lå først i Munkhaugveita 3, før han i 1865 flyttet til nye lokaler i Nordre gate 6.
Halvdan Ragnarsson
Halvdan Ragnarsson, også kalt Halvdan Kvitserk, tilnavnet betyr at han gikk med en hvit skjorte, var en av de mange sønnene til den legendariske norrøne krigeren og helten Ragnar Lodbrok og hans hustru Åslaug Sigurdsdatter. Kildene om Halvdan er sparsommelige og tildels selvmotsigende. Ragnar Lodbroks saga refererer bare til ham som «Hvitserk».
Hans Krum
Arkivet etter Hans Krum finnes hos Universitetsbiblioteket i Trondheim – Gunnerusbiblioteket.
Halvdan Ragnarsson
Halvdan Kvitserk herjet England sammen sine brødre, i første rekke med Ivar Beinlause, i 855, og han ble senere en av lederne av Den store hedenske hæren. Han hersket over London i årene 871-872. Han fikk slått mynter med sitt bilde.
I 875 erobret han Northumbria hvor det allerede var store grupper med norrøne innflyttere, i første rekke fra Danmark. Halvdan gjorde seg selv til konge av den mest betydningsfulle byen i nordlige England, Jorvik som siden ble kjent som York. Etter sigende var han meget upopulær på grunn av hans påståtte grusomhet, noe som ikke er usannsynlig. Han falt i stridigheter under et nytt vikingtokt i 877. I Jorvik ble han erstattet av to nye konger som fylte tomrommet etter ham, enten direkte etter hans død eller i 883.
Halvdan Kvitserk nevnes ofte som svensk ettersom han knyttes til den svenske kongeslekten gjennom faren Ragnar Lodbrok, men han var nok mest sannsynlig dansk. Hans brødre var foruten Ivar beinløse, Sigurd Orm-i-auga Ragnarsson, Ubbe Ragnarsson, Bjørn Jernside Ragnarsson, Rathbarth Ragnarsson, Dunyat Ragnarsson, Agnar Ragnarsson, Regnald Ragnarsson, Eirik Vindhatt Ragnarsson, og Fridleiv Ragnarsson.
Rock Box
Rock Box er en samleboks av Stage Dolls, utgitt i et mindre opplag i 1996.
Heksene
Heksene (engelsk: The Witches) er en barnebok fra 1983 av den britiske forfatteren Roald Dahl. Boka utkom på norsk i 1985, oversatt av Tor Edvin Dahl.
Boka handler om en gutt og bestemoren hans. Gutten forteller historien i første person; han oppgir aldri navnet sitt. Guttens foreldre ble drept i en bilulykke, så bestemoren, som kommer fra Norge, måtte ta hånd om ham. Uten at gutten vet det, arbeider bestemoren som heksejeger. Bestemoren bruker å fortelle masse historier om hekser, slik at gutten kan kjenne igjen en heks om han møter det. En sommer drar gutten og bestemoren på ferie. På hotellet hvor de bor greier gutten å tulle seg inn på et topphemmelig møte inne på festsalen, nemlig heksenes årsmøte. Han gjemmer seg og lytter til alt heksene snakker om, og finner ut at «hovedsaken» dette året er å forvandle alle barn i verden til mus!
I kampen mot heksene blir gutten forvandlet til en mus, men både gutten og bestemora mener at det kan være like bra som å være menneske.
Pobednik
Pobednik, serbisk kyrillisk: Победник, norsk Seierherren, er et monument på Kalemegdan festning i Beograd, hovedstaden i Serbia. Det 14 meter høye monumentet er et vartegn for Beograd. På en pidestall fremstår en mannskikkelse med et sverd i høyre hånd og en due i den venstre hånden.
Pobednik skulle vært oppført allerede i 1912 som del av et større verk til minne om frigjøringen av Serbia og Kosovo fra tyrkernes herredømme, dette som resultat av den første Balkankrigen samme år. Temaet for dette planlagte monumentet var en fontene med fem nivåer, tilsvarende det antallet århundrer som serberne hadde vært under tyrkisk herredømme. Seierherren skulle plasseres øverst. Den planlagte plasseringen var på torget Terazije, en del av Kralja Milana gaten, hvor man også finner det karakteristiske Hotel Moskva. Prosjektet ble imidlertid ikke gjennomført. Denne beslutningen var angivelig påvirket av kritikken som hadde vært reist mot statuens nakenhet. I 1928 ble Pobednik reist på vestsiden av festningen Kalemegdan, for øvrig i forbindelse med tiårsjubileet for de alliertes, herunder de serbiske troppenes gjennombrudd på Salonikifronten. Seierherren er vendt mot vest og dermed Krigsøya og bydelen Zemun på motsatt side av Sava, like ved denne elvens utløp i Donau.
Statuen er utført av Ivan Meštrović og den regnes som et av hans mest betydelige verk.
Esporlas
Esporlas (katalansk: Esporles) er en by og kommune i det østlige Spania, på øya Mallorca i provinsen Balearene. Kommunen har 5,134 innbyggere (2021).
Søndre Dalernes prosti
Søndre Dalernes prosti (Søndre Dalernes Provsti) var et tjenestedistrikt i Nidaros bispedømme i Den norske kirke og omfattet kirkesognene syd i datidens Søndre Trondhjems Amt (Sør-Trøndelag). Det ble etablert ved kongelig resolusjon av 14. juni 1843 da Dalernes prosti ble i delt Nordre og Søndre Dalernes prostier.
Ved kgl. res. av 20. april 1911, ble disse to prostiene i stedet organisert i tre nye: Gauldal, Orkdal og Strinda prosti.
Prestegjeld i Søndre Dalernes prosti
Til Orkdal prosti 1911: Til Gauldal prosti 1911:
Apheledes
Apheledes er en slekt av biller som tilhører familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, avlange, brunlige trebukker med oransje tegninger. Antennene er tynne og noe lengre enn kroppen. Hodet er fremstrakt, med utstående fasettøyne. Pronotum er sylindrisk, lengre enn bredt, med en liten tann litt bak midten av hver side. Dekkvingene er litt avsmalnende bakover. Beina er nokså lange og tynne.
Utbredelse
Artene er endemiske for Madagaskar.
Luis Alberto Pérez-Rionda
Luis Alberto Pérez-Rionda (født 16. august 1969) er en cubansk friidrettsutøver.
Han representerte Cuba under Sommer-OL 2000, hvor han tok bronse på 4 × 100 meter stafett.
Kong Ring
Kong Ring kan vise til:
José Antonio Camacho
Camacho spilte i hele sin aktive periode i Real Madrid, der han noterte seg for over 400 kamper i Primera División, den øverste divisjonen. Som 18-åring debuterte han for laget, og han la opp som 34-åring i 1989. Da hadde han også spilt i VM i 1982, EM i 1984, VM i 1986 og EM i 1988. Etter at han la opp var han allerede i 1989 med i trenerstaben til Real Madrid.
Trenerkarriere
Camacho satset på hovedtrenerkarriere i 1992. Først fikk han Rayo Vallecano opp til den øverste divisjonen, før han videre byttet til RCD Espanyol, som han også rykket opp med. Camacho dro deretter til Sevilla, som i denne perioden var preget av stort kaos. Camacho dro dermed tilbake til Espanyol og fikk laget opp på en 10.-plass.
Deretter ble Camacho landslagstrener etter at den allerede upopulære Javier Clemente hadde fått sparken etter å ha tapt mot i kvalifiseringen til EM i 2000. Camacho vant de resterende kaper i kvalifiseringen og kom til kvartfinalen i EM, om enn såvidt, der det ble tap for de blivende europamestrene. Camacho fikk også Spania til VM i Syd-Korea og Japan i 2002, men trakk seg da Spania gikk ut mot i en veldig kontroversiell kamp.
Camacho var senere trener i SL Benfica, og var svært populær blant Benficas fans på grunn av sin sterke og profesjonelle innstilling som ble overført til spillerne. Etter dette fikk Camacho endelig prøve seg som trener for Real Madrid, men etter to dårlige kamper, blant annet et tap mot gamleklubben Espanyol, trakk han seg.
Camacho dro deretter tilbake til Benfica igjen i 2007, men ble også her i kort tid, etter at han spilte uavgjort hjemme mot bunnlaget União de Leiria.
Den 13. oktober 2008 tok han over CA Osasuna, og jobbet der til 2011, da han fikk sparken etter at laget rykket ned. Kort tid etter ble han trener for Kinas landslag.
Uløya
Uløya (nordsamisk: Ulisuolu) er ei øy i Skjervøy og Nordreisa kommuner i Troms og Finnmark. Øya ligger på østsiden av Lyngenfjorden. Den har et areal på 77,91 km².
Navnet Uløy kommer fra de gamle mytene om ulvene som ulet i fjellsidene.
Hele Uløya lå i Skjervøy kommune fra 1886 da Nordreisa ble skilt ut fra Skjervøy, til 1972. I 1972 ble den sørvestlige delen av øya overført til Nordreisa.
På sørvestspissen av Uløya ligger handelsstedet Havnnes (Hamnnes) i Nordreisa kommune. Stedet er blant annet kjent som hjemstedet til «Mor Lyng» (Ovidia Fredrikke Lyng) i første halvdel av 1800-tallet. Handelsstedet har vært eid av familien Giæver siden 1868. Per 2021 har Havnnes/Hamnnes ca. 30 innbyggere (33 for hele Nordreisas del av Uløya). Herfra er det veiforbindelse til Vest-Uløy som ligger mot Lyngen. I Skjervøy kommune på østsiden av øya ligger bygda Uløybukta. Derfra kommer blant annet Hermod Bjørkestøl.
Lea Grundig
Lea Grundig (født 23. mars 1906 i Dresden; død 10. oktober 1977 i Dresden – født: Lea Langer) var en tysk maler og grafiker av jødisk opprinnelse.
Bakgrunn
Som ung pike gjorde hun opprør mot den jødisk-ortodokse holdningen hun fant i sin familie. Hun begynte studier ved Kunstakademiet i Dresden i 1923, og etablerte seg som bohem med venstresympatier - og giftet seg med kollegaen Hans Grundig. Hun meldte seg inn KPD i 1926 og var med på å stifte «Assosiasjonen av bildende kunstnere (asso)».
Kunstnerinne
I 1933 ble hun gitt utstillingsforbud, og i mai 1936 ble hun arrestert. Hun ble internert fra mai 1938 til desember 1939, havnet i flyktningleir i Slovakia i 1940, men ble deportert. Hun dro i eksil til daværende Palestina (1941) og bodde en tid i flyktningleir og senere Haifa og Tel Aviv.
Etter noen måneder i Praha (1958), fikk hun et professorat i Dresden i 1949. Hun reiste mye, og besøkte Folkerepublikken Kina, Kambodsja og Cuba. Tross forsøk fra partiledelsen på å henge henne ut som «formalist» i 1951, ble hun medlem av Akademie der Kunst (DDR) i 1961.
Hun ble med i forskjellige styrer og ble gitt hederspriser og æresdoktorat ved Ernst-Moritz-Arndt-Universität Greifswald (1972). I 1975 og 1976 ble der holdt retrospektivutstillinger i Dresden og Berlin.
Sabotage
Sabotage er Black Sabbaths sjette studioalbum og det mestselgende av alle fra bandet.
Gulliveien (Tønsberg)
Gulliveien (2-58, 3-71) er en 1,6 km lang vei ved Gulli i Tønsberg. Tidligere var Gulliveien en del av Barkåkerveien, men navnet ble endret da Barkåkerveien fikk ny trasé ved utbyggingen av Vestfoldbanen forbi Barkåker.
Svetlana Petsjorskaja
Svetlana Vladimirovna Petsjorskaja (russisk Светлана Владимировна Печёрская, født Davydova 14. november 1968) er en russisk tidligere skiskytter. Hun har sju gullmedaljer fra VM i skiskyting, og gikk til topps sammenlagt i verdenscupen sesongen 1990/91.
MC Oran
Mouloudia Club Oranais, arabisk: : نادي مولودية وهران‎ (stiftet 14. mai 1946) er en algerisk fotballklubb fra Oran.
Loropetalum chinense
Blomsterstanden består av 3–16 blomster. Den sitter endestilt, som regel på korte sidegreiner. Blomstringstiden er i mars–april. Det er som regel fire båndformede, 1–2 cm lange kronblad. De er hvite eller lysegule på ville planter, men noen hageplanter (forma rubrum) har røde kronblad. Frukten er en avlang kapsel med brune stjernehår. Begerbladene sitter igjen etter blomstring og vokser sammen med kapselen.
Loropetalum chinense vokser vilt i Kina, Japan og østlige og nordlige India. Arten brukes som hageplante i mange land. Det finnes flere kultivarer med ulik vekstform og farger på blomster og bladverk. Den vokser best i næringsrik, humusholdig, sur og fuktig jord og kan plantes i sol eller halvskygge. Hvis den plantes i vinterkalde strøk, feller den løvet om vinteren.
München Hauptbahnhof
München Hauptbahnhof er Münchens sentralstasjon. Den er et av Tysklands viktigste jernbaneknutepunkter med daglig rundt 350 000 reisende. Den har like stor persontrafikk som Frankfurt Hauptbahnhof, bare Hamburg Hauptbahnhof har mer trafikk.
Stians Sport
Stians Sport AS var et norsk sykkelfirma som fra 1975 drev import, salg og sykkelverksted. Firmaet var lokalisert i Oslo, fra 2000-tallet også på Skarnes. I 2020–2021 ble selskapet omstrukturert til et datterselskap av Merida Bikes.
Historie
Stians Sport ble etablert av Einar Steen-Olsen og Margareth Steen-Olsen i 1975. Selskapets startet med import av sykler fra Heidemann og solgte de første syklene fra butikk på kjøkkenet i Trosterudveien 25. I 1976 ble Stians Sport et aksjeselskap og utover 1970- og 1980-tallet drev Stians Sport AS sykkelbutikker, verksted og sportsbutikk flere steder i Oslo.
I 1987 ble den første kontakten med Merida Industry etablert. Stians Sport AS ble i 1988 den første distributøren til Merida. Merida Industry kjøpte seg inn med 34 % av selskapet i 1995. I år 2000 ble virksomheten flyttet til Skarnes der hele bedriften ble drevet med hovedkontor og lager.
Stian Steen-Olsen tok over som daglig leder av selskapet etter Einar Steen-Olsen i 2008. I 2010 ble datterselskapet Merida Sverige AB etablert i Gøteborg etter at Stians Sport kjøpte rettighetene til salg av Merida fra Grahns Motor försäljning AB i Motala. I 2014 flyttet Stians Sport igjen til nytt hovedkontor på Lysaker og etablerte samme år distribusjon av Merida-sykler på Island. Selskapet fikk Merida Industry ytterligere inn på eiersiden i desember 2019.
Lovsang
Lovsang er en betegnelse som først og fremst er knyttet til religiøs, kristen sang men regnes som en fellesbetegnelse på musikalske uttrykk som brukes i religionsritualer, særlig innen kristne tradisjoner. I kristen religionsutøvelse uttrykkes gjerne lovsang som sang eller hymne til Gud, eller som takk og glede overfor Gud. Mer allment kan lovsang brukes billedlig som en entusiastisk lovprisning av noe eller noen.
Sigri Welhaven
Sigri Welhaven (født 1894 i Kristiania, død 1991) var en norsk billedhugger. Hun var datter av slottsforvalter Hjalmar Welhaven, og barnebarn av dikteren Johan Sebastian Welhaven. Hennes mor het Margrethe Backer Welhaven og var søster av Harriet Backer og Agathe Backer Grøndahl. Sigri Welhavens søster var malerinnen Astri Welhaven Heiberg.
Biografi
Welhaven ble født inn i en familie med nære relasjoner til sentrale personer i norsk kulturliv. Faren, Hjalmar Welhaven (1850–1922) var nest eldste sønn av dikteren Johan Sebastian Cammermeyer Welhaven (1807–1873) og hans danske kone Josephine Angelica Bidoulac (1812–1866). Johan Sebastian Welhavens far, Johan Ernst Welhaven (1775–1828), var prest, blant annet ved St. Jørgen i Bergen, som var kirke og hospital for de spedalske i distriktet. Hjalmar Welhaven var utdannet arkitekt, og tegnet fortrinnsvis trebygninger og arbeiderboliger i Kristiania. Han er likevel mest kjent for huset til Fridtjof Nansen, Polhøgda (1900–02) på Fornebu, utført i stein. I 1883 ble han slottsforvalter for Oscar II. Moren til Welhaven var Margrethe Backer (1851–1940). Hun og hennes tre eldre søstre var kulturelt interessert. Harriet Backer (1845–1932) var nest eldst, og regnes blant Norges største malere. I søskenflokken finner vi også pianisten og komponisten Agathe Backer (1847-1907, gift Agathe Grøndahl), som har et stort navn i norsk musikkhistorie. Inga Agathe (1842–1915) var eldst, og en dyktig sanger. Margrethe Backer var, som sin søster Harriet, interessert i malerkunst. Hun fikk utdannelse hos Vilhelm Kyhn i København samt Bergsliens malerskole i Kristiania.
Utdannelse
Sigri Welhaven studerte først kort tid ved Den Kongelige Tegne- og Kunstskole i Christiania (senere Statens Kunst- og Håndverkskole) hos Lars Utne, og deretter på Statens Kunstakademi hos Gunnar Utsond. Sigri Welhavens tidlige skulptur er blant andre påvirket av Auguste Rodin. Hun debuterte på Statens Høstutstilling 1 1911 med en byste av krigskorrespondent Benjamin Wegner Nørregaard.
Verker
Eksempler på hennes arbeider er statuen Angreren som står i Moss. Av andre offentlige arbeider kan nevnes Wergeland på Veslebrunen på Eidsvoll, bysten av Halvdan Koht som står i Vitenskapsakademiet i Oslo, og av Kaja Norena (tilhører Den Norske Opera). Andre kunstverk som kan sees i det offentlige rom er Skilpaddefontenen, som står i Torshovparken i Oslo, Gutten på delfinen som står på Amaldus Nielsens plass (Vestkanttorvet), en byste av komponisten Thorvald Lammers som står i Oslo Bymuseum og en Kristusfigur i Ris kirke i Oslo. Welhaven fikk fast utstillerrett ved Salon d'automne i Paris, etter å ha deltatt der med en byste av fauvistmaleren Othon Friesz på 1920-tallet.
Sigri Welhaven bodde i Paris fra 1917 til 1939, her studerte hun med billedhuggeren og grafikeren Charles Despiau og markerte seg i byens internasjonale billedhuggermiljø. Hun arbeidet med torsoer og portretter, og utviklet et selvstendig og stilsikkert, forenklet uttrykk. Parallelt med skulpturene i bronse arbeidet hun med fajanse etter en gammel fransk metode, hvor uttrykket var mer frodig og lekent enn i bronsearbeidene. Hun var gift tre ganger, først med maleren Jean Heiberg, med ham hadde hun en sønn, arkitekt Helge Welhaven Heiberg (1915–1980), deretter med Peter Krag, med ham fikk hun datteren Ingrid Therese Krag, og til sist med Carl Schou. Hennes kunst kan være registrert med etternavnene Heiberg, Krag eller Schou, men alltid med mellomnavnet Welhaven. Hun bodde senere sammen med billedhuggeren Arne Vinje Gunnerud. Hun hadde et fruktbart kunstnerisk samarbeid med flere av sine ektemenn og med sin samboer.
Crazy Nights
Crazy Nights er det 14. studioalbumet fra hard rock-bandet Kiss.
Albumet ble utgitt i september 1987 og var det fjerde Kiss-albumet på rad som solgte over en million kopier og ble sertifisert for platinaplate. Crazy Nights ble også det albumet Kiss utga på 1980-tallet som solgte flest kopier.
Sangene «Crazy, Crazy Nights», «Reason to Live» og «Turn on the Night» ble utgitt som singler, og de to førstnevnte var faste på spillelistene under konserter frem til trommeslager Eric Carrs død i 1991. Under "Sonic Boom"-turnéen 2010 ble "Crazy Crazy Nights" igjen sunget live.
Personell
Studiomusikere
Sverre Riisnæs
Sverre Parelius Riisnæs (født 6. november 1897 i Vik i Sogn, død 21. juni 1988 i Oslo ) var en norsk jurist og statsadvokat, og var justisminister i Vidkun Quislings regjering i Norge under andre verdenskrig. Som justisminister var Riisnæs ansvarlig for tilpasningen av de norske domstolene og det norske lovverket som ga rettsgrunnlaget for de ulike tiltakene under NS-styret og forfølgelsen av dem som ikke ville innordne seg disse og de tyske okkupantene.
Mornington Crescent undergrunnsstasjon
Mornington Crescent undergrunnsstasjon er en stasjon i Londons undergrunnsbane. Den betjenes av Northern-linjens vestre rute gjennom det sentrale London (Charing Cross-grenen). Den østre ruten (som går via Bank), ligger kun et par hundre meter bortenfor stasjonen, men har ikke egne plattformer her.
Sverre Riisnæs
Landssviksaken mot ham ble stanset på grunn av at han var angivelig psykisk syk. Riisnæs var innlagt på Reitgjerdet sykehus fra 1948 til 1960. I 1974 var han i Sicilia i Italia en lengre periode, før han emigrerte til Wien. Han kom tilbake til Oslo i 1985, der han bodde på aldershjem til sin død tre år etter.
Mornington Crescent undergrunnsstasjon
I Storbritannia er stasjonen kjent fra tulle-spillet Mornington Crescent i BBCs radioprogram I'm Sorry I Haven't a Clue.
Sverre Riisnæs
Bakgrunn
Riisnæs var født inn i en vestnorsk nasjonalistisk familie, hvor «norskhetsbevegelsen» stod sterkt og det rene norske flagg uten «sildesalaten» tidlig ble heist. Riisnæs' far, politimester Harald Johan Riisnæs holdt også 17. mai-taler. Den germanske orienteringen førte også til en tyskorientering, mot «frendefolket i sør». Sverre ønsket å melde seg til krigstjeneste i den keiserlige tyske hær for Tyskland under den første verdenskrig, men ble avvist av formelle grunner.
Pachysticus
Pachysticus er en slekt av biller som tilhører familien trebukker (Cerambycidae).
Sverre Riisnæs
Bakgrunn
Faren var først sakfører, og fra 1918 politimester. Etter middelskole i Bergen og landsgymnas i Volda tok Riisnæs en laudabel juridicum i Kristiania høsten 1919, giftet seg i 1920 og fikk en sønn i 1927. Etter eksamen fikk han jobb som fullmektig for sorenskriveren i Luster og meldte seg inn og ble aktivt medlem av Arbeiderpartiet. Riisnæs gjorde seg positivt bemerket i jobben som politifullmektig i Kristiansund i perioden 1922 til 1931, hvor kampen mot spritsmuglingen i forbudstiden var intens. Han skrev også en rekke fagartikler.
Pachysticus
Utseende
Middelsstore, nokså kraftige, brunlige trebukker. Antennene er nokså kraftige, av varierende lengde. Hodet er fremstrakt. Pronotum er avrundet sekskantet. Dekkvingene er nesten jevnbrede. Beina er middels lange, noe kraftige.
Sverre Riisnæs
Bakgrunn
Ifølge Nils Johan Ringdal var Riisnæs hele sitt voksne liv en overbevist rasist. Antisemittismen hadde han trolig med seg fra ungdomsårene.
Pachysticus
Utbredelse
Artene er endemiske for Madagaskar.
Sverre Riisnæs
Statsadvokat
I 1931 fikk han et vikariat som statsadvokat i Telemark og var da landets yngste statsadvokat. Han hadde i en alder av 34 år nådd lengre karrieremessig enn faren. Som statsadvokat var Riisnæs aktor i rettssaken etter Menstadslaget.
En av hans advokatmotstandere i både denne og senere rettssaker var Viggo Hansteen, en annen var Trygve Lie. Forsvarsminister Vidkun Quisling viste stor interesse for saken og merket seg Riisnæs' innsats. Både denne og andre saker Riisnæs arbeidet med på denne tiden, var politisk betent.
Fra 1934 var han statsadvokat i Buskerud og Oppland, utnevnt fast i embetet i 1936. Her fikk han blant annet i oppgave å være aktor i saken mot Per Imerslund og de andre unge nasjonalsosialistene som hadde begått innbrudd hos Trotskij høsten 1936, og i en sak hvor en gruppe sosialister hadde angrepet et torgmøte arrangert av Nasjonal Samling på Gjøvik i valgkampen samme år.
I hele denne perioden viste Riisnæs stor faglig interesse, produserte stadig nye artikler og opparbeidet seg god kompetanse i forholdet mellom jus og rettsmedisin. Blant annet var han i faglige diskusjoner med den rettsmedisinske kapasiteten Gabriel Langfeldt, som i forordet til en av sine bøker før krigen takket ham for verdifulle innspill. I et nytt opplag etter krigen var denne takken fjernet.
Justisminister i okkupasjonsstyret
Etter det tyske overfallet på Norge 9. april 1940 var Riisnæs lettet da Administrasjonsrådet overtok etter Quislings kuppregjering fra aprildagene, siden han mistenkte at han fortsatt hadde mange fiender i NS-miljøet etter at han hadde vært aktor i Trotskij-saken og «torvslaget på Gjøvik». Etter inspirasjon fra tyske og norske venner, blant dem barndomsvennen Gulbrand Lunde, meldte han seg 6. juli inn i Nasjonal Samling.
Som justisminister var Riisnæs ansvarlig for tilpasningen av de norske domstolene og det norske lovverket som ga rettsgrunnlaget for de ulike NS-tiltakene og forfølgelsen av dem som ikke ville underordne seg dem eller de tyske okkupantene.
Han var i 1941 blant pådriverne bak opprettelsen av først Norges SS og året etter Germanske-SS Norge som en del av Waffen-SS sammen med sin kollega, politiminister Jonas Lie. Riisnæs møtte eksempelvis personlig opp ved Per Imerslunds sykeseng da han kom skadet hjem fra Finland, og de ble forsonet etter sine ulike roller i Trotskij-saken. Imerslund ble innlagt to ganger, men døde av andre diverse skader. Han skrev flere avisinnlegg om sine nye desillusjoner over NS. Da NS prøvde å fortie hans navn, deltok Riisnæs i hans begravelse.
Riisnæs møtte flere ganger Haj Amin al-Husseini i Tyskland.
For sin innsats som SS-Sturmmann (visekorporal) i Waffen-SS, og for sin politiske innsats, fikk den militært uskolerte Riisnæs æresgraden SS-Standartenführer, som tilsvarer oberst i Allgemeine SS. Det var uvanlig å tildele så høye grader til ikke-militært personell; han hadde avtjent verneplikten i Norge kun som menig. Men dette kan forstås dit at SS-Hauptamt, SS' hovedkontor, hadde stor tillit til Riisnæs. Han ble også tildelt krigsfortjenestekorset med sverd. Riisnæs gikk under krigen ofte i uniform med tilhørende høye lærstøvler, enkelte ganger i hirduniform, men som regel i Germanske-SS Norge-uniformen. Blant enkelte hirdmedlemmer kunne dette vekke en viss irritasjon, da Riisnæs før krigen var kjent som en NS-skeptiker, men fra 1941 hadde Riisnæs også oppgaven med å være hirdens juridiske rådgiver, og slik sett hadde han en rolle også i hirden.
Riisnæs engasjerte seg i saken etter drapet på politimannen Arne Hvam på Halden-toget i oktober 1942. Han argumenterte for at grenselosen Karsten Løvestad, tiltalt for drapet, skulle dømmes til døden, men han stolte ikke på Folkedomstolen og sørget derfor for at saken gikk for en tysk domstol. Riisnæs prøvde, etter initativ fra Erling Bjørnson, å hindre at Eileen Cohn, Bjørn Bjørnsons kone, skulle være berettiget til opphavsretter etter Bjørnstjerne Bjørnson.
Galskap
Riisnæs viste hele livet enkelte tegn på psykisk ubalanse. Det er også flere tilfeller av psykiatriske lidelser og eksentrisk oppførsel tidligere i familien. Hans kone sa i ettertid at dette var en grunn til at hun ikke ønsket å få flere barn med ham. Riisnæs viste også mange tilfeller av uvanlig oppførsel og fascinasjoner, både før og under krigen, og han var plaget av paranoide drømmer og forestillinger. I tillegg hadde han et betydelig alkoholkonsum i årene før og under krigen.
Blant episoder som blir trukket fram, var hans rolle ved represaliene etter at vennen, statspolitisjef Karl Marthinsen, var drept av motstandsbevegelsen 8. februar 1945. I tråd med hva tyskerne gjorde i andre okkuperte områder, skulle motstandere henrettes. Disse ble plukket ut blant arresterte som hadde en tiltale som ville kunne føre til dødsdom, og allerede dødsdømte som satt på Akershus. I tillegg ble fire nordmenn som var mistenkt for motstandsvirksomhet arrestert. Riisnæs troppet selv opp under henrettelsen av de ti som ble skutt og var angivelig opphisset. Ifølge Helge Nyfeldt Wiig, løytnant i Statspolitiet, skjøt han på de ti fangene med sin tjenesterevolver sammen med eksekusjonspelotongen. Riisnæs har selv bekreftet overfor politiet at han var tilstede og skjøt, men bommet med hensikt. Han vedgikk også senere at han var sterkt beruset ved denne anledningen.
Fred og rettsoppgjør
Riisnæs ga et intervju til NRK mot slutten av livet, det ble frigitt i 2020 etter å ha vært båndlagt i 35 år. Riisnæs var 7. mai hjemme hos familien på Abbediengen i Oslo, og på formiddagen skulle han ta sitt liv med gift etter at kone og barn var ute av huset. Ifølge intervjuet hadde han fått giften av legen Hans Eng, og han satt med giftpillene i hånden da det kom NS-folk på døren og han fikk skyss med lastebil til Skallum. Da de fikk beskjed om at Vidkun Quisling hadde overgitt seg, ble kompaniet med frontkjempere dimittert, noe som gjorde Jonas Lie rasende. Riisnæs fortalte at de var livredde i maidagene mens de satt omringet på Skallum gård. Til slutt var bare Riisnæs, Lie og Rogstad igjen på Skallum. Ifølge Riisnæs vurderte de å kjempe videre. Lie kastet på et tidspunkt i frustrasjon en håndgranat mellom dem, Riisnæs skal da ha avverget at den gikk av. Henrik Rogstad ville ikke gå i fengsel og skjøt seg. Riisnæs fortalte at han etter avtale avfyrte et skudd mot Rogstads hode for å være sikker på at han var død. Et avskjedsbrev funnet på Skallum tyder på at de tre hadde inngått en selvmordspakt.
Det ble åpnet landssviksak mot Riisnæs 3. juni 1947, men rettsforhandlingene måtte oppgis 9. juni på grunn av hans sinnstilstand. Han viste en bisarr oppførsel i fengselet og ikke minst i retten, med skriking, roping, latter, dyriske hyl, grimaser og høylytte kommentarer, særlig til dommeren, og han måtte iblant holdes fast av fire betjenter. Innimellom kunne han komme med relevante resonnementer og forsvar for etterhvert å gå over i skrik og roping. Fagkunnskapen var uenig og hadde vanskeligheter med å sette presise diagnoser på hva som plaget Riisnæs; en rekke diagnoser og kombinasjoner av disse ble lansert uten særlig overbevisning.
Milorg-sjef Jens Wulfsberg som arresterte Riisnæs på Skallum, var sikker på at han spilte sinnssyk og ikke hadde planer om å ta sitt eget liv. Historikeren Nils Johan Ringdal mener at Riisnæs spilte sinnssyk for å slippe dødsstraff. Riisnæs hadde vært statsadvokat og visste godt hva som skulle til for å bli regnet som strafferettslig utilregnelig.
Tiden etter krigen
Retten bestemte at Riisnæs skulle til ny psykiatrisk observasjon, og han ble derfor i august 1947 sendt til Reitgjerdet sykehus i Trondheim. Der var det fullt, slik at han ble sittende tre måneder på det gamle Kriminalasylet fra 1895 i Trondheim under svært enkle forhold og måtte sove i halm, uten sengetøy.
På Reitgjerdet utspilte Riisnæs' galskap seg videre. Han hevdet å være Hitlers lovmessige arvtaker og forlangte å bli tiltalt deretter av personalet og de andre pasientene. Han skrev i denne perioden uforståelige brev til familien. I juni 1948 uttalte legen på Reitgjerdet at han var sinnssyk og at straffesaken mot ham skulle stilles i bero i henhold til straffeprosesslovens §285. Etterhvert avtok den eksentriske oppførselen, Riisnæs ble friskere og skrøt etterhvert av at han hadde manipulert legene til å erklære ham syk. Han fikk etterhvert kvalifisert arbeid som ansvarlig for sykehusets bibliotek.
I 1957 var de siste landssvikdømte løslatt på prøve, men Riisnæs satt fortsatt innesperret på Reitgjerdet. Etter ti år på Reitgjerdet ble Riisnæs forsommeren 1958 utplassert på et lite småbruk på Fosen i Trøndelag, hvor han bistod familien i det daglige virke. Han ble der i halvannet år. Etter det dro han tilbake til Reitgjerdet for formelt å bli utskrevet fra sykehuset i februar 1960. Han ble riktignok ikke friskmeldt. Han ble nå sendt til en gård i Solør, hvor broren hadde ordnet en plass til ham.
Etter flere mer eller mindre gode løsninger utover sommeren 1960 fikk Riisnæs lov til å flytte inn på et meget enkelt lite småbruk i Oppåsen i Hof-Åsa, tidligere Hof kommune, nåværende Åsnes kommune Solør. Han fikk materialer av skogeieren og pusset opp stedet, dyrket jorda og levde av avkastningen og det månedlige bidrag han fikk som psykiatrisk pasient. Småbruket ble kalt «Ørneredet», og det kom stadig tidligere frontkjempere på besøk.
Gjennom sønnen fikk Riisnæs kontakt med noen tidligere østerrikske venner fra før krigen, og han ønsket å reise for å besøke dem, men kunne ikke få pass før han ble friskmeldt. Da risikerte han samtidig at saken mot ham ble gjenopptatt. Etter en del byråkratisk fram og tilbake fikk den 76-årige Riisnæs melding 12. august 1973 om at saken mot ham var foreldet, og at han fikk tilbake sine statsborgerlige rettigheter, herunder pass. Han hadde hatt en viss kontakt med sin kone fram til dette.
Våren 1974 reiste Riisnæs til Italia, hvor han hadde fått plass i et kloster på Sicilia. Her konverterte han til katolisismen. Bare avbrutt av en liten tur tilbake til Norge, ble han her til sent på høsten 1975. Han dro til bekjente i Wien og bodde hos enken etter en venn. Oppholdet, som var tenkt å være et kort besøk, varte fram til februar 1985, da han brakk lårhalsen og måtte reise hjem til Norge. Han ble lagt inn på Hovseterhjemmet i Oslo og bodde her til sin død 21. juni 1988, 90 år gammel. Han ble bisatt på Ullern kirkegård i Oslo 24. august 1988.
Etter at Riisnæs ble utskrevet fra Reitgjerdet, ble han intervjuet av nyhetsjef i NRK, Per Bøhn, i 1982 og 1984, i Wien og i Oslo. Opptakene ble klausulert av hensyn til etterkommerne, men klausuleringen ble opphevet 10. mars 2020. Av intervjuet fremgår at Riisnæs ikke angret. Riisnæs beundret fortsatt Quisling, som han anså som en hederlig person, og han var sikker på at Quisling ville gå inn i historien på linje med de store sagakongene, som Olav den hellige.
Fylkesvei 6130
Fylkesveg 6130 går mellom Husan og Aksneset i Tingvoll kommune. Veien er 4,7 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fv304.
Nordre Dalernes prosti
Nordre Dalernes prosti (Nordre Dalernes Provsti) var et tjenestedistrikt i Nidaros bispedømme i Den norske kirke og omfattet kirkesognene sydøst i datidens Søndre Trondhjems Amt (Sør-Trøndelag). Det ble etablert ved kongelig resolusjon av 14. juni 1843 da Dalernes prosti ble i delt Nordre og Søndre Dalernes prosti.