cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Konstantin II av Skottland
Norrøne Uí Ímair kommer tilbake
Den nordlige enden av Northumbria, og kanskje hele riket, hadde antagelig blitt styrt av Ældred, sønn av Ædwulf siden 913. I frykt for invasjon fra Ragnvald kom Ældred nordover for å søke støtte fra Konstantin. De to gikk sammen sørover for å møte Ragnvald, og det førte til et slag et sted ved breddene av elven Tyne, antagelig ved Corbridge hvor Dere Street krysser elven. Slaget ved Corbridge synes ikke å ha blitt avgjort; Krønike om kongene av Alba er alene i å gi seieren til Konstantin.
Rapporten om slaget i Ulster-annalene sier at ingen av kongene eller mormaerne blant mennene fra Alba ble drept. Det er den første bevarte bruken av mormaer; andre enn kunnskapen om at Konstantins kongerike hadde sin egen biskop eller biskoper og kongelige villaer, er dette det eneste hentydning til kongerikets institusjoner.
Etter Corbridge fikk Ragnvald et kort pusterom. I sør hadde Alfreds sønn Edvard den eldre raskt skaffet seg kontroll over Mercia og konstruert burh ved Bakewell i Peak District fra hvor hans hær med lett kun angripe nordover. En hær fra Dublin ledet av Ragnvalds slektning Sigtrygg Caech angrep nord i vestlige Mercia i 919, men i 920 eller året etter hadde Edvard møte med Ragnvald og andre konger. Den angelsaksiske krønike hevder at disse kongene «valgte Edvard som sin far og herre». Blant de andre kongene tilstede var Konstantin; Ældred, sønn av Ædwulf; og kongen av Strathclyde, enten Dyfnwal II, eller mer sannsynlig, Owen I. Her ble en ny betegnelse benyttet i Den angelsaksiske krønike ved at ordet scottas, fra hvor skotter er avledet, for å beskrive innbyggerne av Konstantins kongerike.
Edvard døde i 924. Hans rike synes å ha blitt delt med Wessex som anerkjente Edvards sønn Ælfweard of Wessex mens folket i Mercia valgte Æthelstan som hadde blitt oppfostret ved Æthelflæds hoff. Ælfweard døde noen uker etter sin far, og det førte til at Æthelstan ble konge for alle landene til Edvard i 925.
Æthelstan
Ved 926 hadde Sigtrygg øyensynlig anerkjent Æthelstan som overkonge, gått over til kristendommen og giftet seg med en søster av Æthelstan ved Tamworth. I løpet av året kan han ha forlatt sin ny tro og benektet sin hustru, men før Æthelstan og han kunne havne i krig, døde Sigtrygg brått i 927. Hans slektning, kanskje bror, Gofraid ua Ímair (Gudrød), hadde forblitt hans nestkommanderende i Dublin, og kom over fra Irland for å ta makten i York, men mislyktes. Æthelstan forflyttet seg raskt og tok det meste av Northumbria. I løpet av mindre enn et tiår, hadde det engelske kongeriket blitt det mektigste på De britiske øyer, inklusiv Irland, og strakte sin makt kanskje så langt nord som til Firth of Forth.
John av Worcesters krønike antyder at Æthelstan fikk motstand fra Owen av Strathclyde, og fra walisiske konger. William av Malmesbury skrev at Gofraid (Gudrød), sammen med Sigtryggs yngre sønn Amlaíb Cuarán (Olav Kvåran), flyktet nordover og fikk søke tilflukt hos Konstantin, noe som førte til krig med Æthelstan. Et møte ved Eamont Bridge ved Penrith i Cumbria den 12. juli 927 ble beseglet med en enighet hvor Konstantin, Owen av Strathclyde, Hywel Dda av walisiske Deheubarth, og Ældred skulle «fornekte all avgudsdyrking», det vil med andre ord si at de ikke skulle alliere seg med norrøne (hedenske) konger. William uttalte at Æthelstan sto som gudfar for en sønn av Konstantin, antagelig Indulf (Ildulb mac Constantín), i løpet av møtet.
Æthelstan fulgte opp sin framgang i nord ved å sikre seg anerkjennelse av de walisiske kongene. For de neste sju årene er det ingen hendelser i nord som er nedtegnet. Æthelstans hoff hadde deltagelse fra walisiske konger, men ikke fra Konstantin eller Owen av Strathclyde. Dette fraværet av opptegnelser betyr at Æthelstans årsak for å marsjere nordover mot Konstantin i 934 er uklart.
Æthelstans kampanje er rapportert i korthet av Den angelsaksiske krønike, og senere kronikører som John av Worcester, William av Malmesbury, Henry av Huntingdon, og Symeon av Durham har lagt til detaljer. Æthelstans hær ble samlet i Winchester fra den 28. mai 934, og nådde Nottingham ved 7. juni. Han ble fulgt av mange ledere, inkludert de walisiske kongene Hywel Dda, Idwal Foel, og Morgan ab Owain. Fra Mercia marsjerte hæren nordover, stoppet ved Chester-le-Street, før marsjen nordover fortsatte og ble fulgt av en flåte med skip langs kysten. Owen av Strathclyde ble beseiret og Symeon skrev at hæren dro så langt nord som Dunnottar og Fortriu mens flåten skal ha angrepet Caithness, hvor et langt større landområde, inkludert Sutherland, antagelig var hensikten. Det er ikke sannsynlig at Konstantins personlige autoritet strakte seg så langt nord, og angrepene må ha vært rettet mot hans allierte, men kan også ha vært enkle plyndringstokt.
Clonmacnoise-krøniken uttalte at «skotske menn tvang [Æthelstan] til å snu uten noen stor seier», mens Henry av Huntingdon hevder at angelsakserne ikke møtte noen motstand. En avgjørelse ved forhandling kan ha avslutten hendelsene: i henhold til John av Worcester ble en sønn av Konstantin overgitt som gissel til Æthelstan, og Konstantin selv fulgte den angelsaksiske kongen på hans reise sørover. Han sto som vitne på et charter med Æthelstan ved Buckingham den 13. september 934 hvor han er beskrevet som subregulus, det vil sin en konge som anerkjente Æthelstans overherredømme. Det påfølgende året var Konstantin på nytt i England ved Æthelstans hoff, denne gangen ved Cirencester hvor han opptrådte som et vitne, og framsto som den første av flere underkastede konger, fulgt av Owen av Strathclyde og Hywel Dda, som skrev under på diploma. Ved julen 935 var Owen av Strathclyde enda en gang ved Æthelstans hoff sammen de walisiske konger, men Konstantin var det ikke. Han dro tilbake til England mindre enn to år senere under langt forskjellige omstendigheter.
Brunanburh og etter
Som følge av sitt fravær fra Æthelstans etter 935 er det ingen rapport om Konstantin før 937. I dette året, i frykt for Æthelstans dominans, slo han seg sammen med Owen av Strathclyde og Olav Godfridsson, og invaderte England. Det påfølgende slaget ved Brunanburh — Dún Brunde — er rapportert i Ulster-annalene som følgende:
Slaget ble husket i England en generasjon etter som «det store slaget». I sin omtale av slaget oppga Den angelsaksiske krøniken dens vanlige stil til fordel for et heroisk dikt som skrøt av den store seieren. I dette ble det sagt at den «gråhårete» Konstantin, nå rundt 60 år gammel, mistet en sønn i slaget, en påstand som Krønike om kongene av Alba bekrefter. Clonmacnoise-krøniken oppgir hans navn som Cellach. Til tross for slagets omtale er selve lokaliseringen av det usikkert og flere steder har blitt foreslått, med Bromborough på Wirralhalvøya som det mest favoriserte stedet.
Til tross for at Brunanburh var et stort, omtalt og blodig slag, bidro likevel ikke til å avgjøre noe da Æthelstan døde den 27. oktober 939. Han ble etterfulgt av sin bror Edmund, da kun 18 år gammel. Æthelstans rike, tilsynelatende trygget med seieren ved Brunanburh, falt sammen innenfor mindre enn et år etter hans død da Olav Kvåran reiste over fra Irland og erobret Northumbria og den delen av Mercia innenfor Danelagen. Edmund tilbrakte det gjenværende av Konstantins styre i å gjenoppbygge det angelsaksiske riket.
For Konstantins siste år som konge er det kun magre opptegnelser i Krønike om kongene av Alba. Æthelstans død er nevnt, og to andre dødsfall. Den første av disse, i 938, er Dubacan, mormaer av Angus, eller sønn av mormaeren. I motsetningen til rapporten i 918, er denne tittelen som mormaer knyttet til et geografisk område, men det er ukjent om Angus av 938 var på noe vis tilsvarende med det senere adelsområde. Det andre dødsfallet, som er skrevet inn sammen med Æthelstan, for Eochaid mac Ailpín, som med sitt navn, kan ha vært en slektning av Konstantin.
Abdikasjon og etterkommere
Ved begynnelsen av 940-tallet var Konstantin en gammel mann, kanskje mer enn 70 år gammel. Kongeriket Alba var for nytt til at det hadde fastlagte regler for etterfølgelse, men piktisk og irsk praksis favoriserte en voksen etterfølger som nedstammet fra Kenneth MacAlpin. Konstantins overlevende sønn Indulf, antagelig døpt i 927, ville ha vært for ung til å ha vært en seriøs kandidat for kongedømmet på denne tiden, og den opplagte arvingen var Konstantins nevø Malcolm I. Da nevøen var født ikke senere 901 var han heller ingen ung mann på 940-tallet, og kan ha blitt utålmodig. Villig eller ikke, abdiserte Konstantin i 943 og trakk seg tilbake til kloster for å etterlate kongeriket til Malcolm. Den uklare teksten i Bercháns profeti antyder at det ikke skjedde frivillig.
Helgenbiografien til Cathróe av Metz og Bercháns profeti framstiller Konstantin som en gudfryktig konge. Klosteret hvor Konstantin trakk seg tilbake til, og hvor det ble sagt han var abbed for (kanskje bare i navnet) og gitt til den reformerte bevegelsen Céli Dé (Culdee). Denne religiøse bevegelsen bygget etter hvert mange kloster over kongeriket Alba inntil de ble erstattet av nye klosterordener fra Frankrike.
Sju år senere skrev Krønike om kongene av Alba følgende:
Woolf foreslår at omtalen av Konstantin i forbindelsen med raidet er et senere tillegg, en som er avledet fra en nå tapt tekst eller dikt.
Konstantins død i 952 er nedtegnet i de irske annaler, som plasserte det blant kirkemenn. Hans sønn Indulf ble konge ved Malcolms død. Den siste av Konstantins sikre etterkommere som ble konge av Alba var en barnebarns sønn og som delte hans navn, Konstantin III (Constantín mac Cuiléin). En annen sønn hadde blitt drept ved Brunanburh, og i henhold til John av Worcester ble Gofraid mac Amlaíb (Gudrød, sønn av Olav) gift med en datter av Konstantin. Det er mulig at Konstantin hadde andre barn, men som navnene på hans hustru, eller hustruer, er ikke det blitt nedtegnet.
Den form for kongedømme som framsto under Konstantins rike fortsatte mye på samme vis fram til David I av Skottlands store endringer på 1100-tallet. Som med Konstantins kirkereformer var hans politiske arv å opprettelsen av en ny form for skotsk kongedømme som varte i to århundrer etter hans død.
Sollia
Sollien kan referere til:
Lesothos sentralbank
Lesothos sentralbank (eng: Central Bank of Lesotho, Sesotho: Banka e Kholo ea Lesotho) er sentralbanken i Lesotho.
Hovedkontoret ligger i Lesothos hovedstad Maseru, det jobber ca. 200 personer her, i tillegg til ledelsen.
Historie
Sentralbanken ble etablert i 1978, under navnet Lesotho Monetary Authority, og startet driften 2. januar 1980. Allerede i 1982 kom den lovendringen som ga banken sitt nåværende navn; Central bank of Lesotho, og den ble samtidig tillagt flere funksjoner enn den hadde i starten.
I 2000 trådte den nye sentralbankloven i kraft, som ga sentralbanken betydelig større grad av uavhengighet. Samtidig definerer loven sentralbankens primære styringsmål, som er prisstabilitet.
Organisasjon
Sentralbanken ledes av en sentralbanksjef (governor), som har med seg to visesentralbanksjefer. Sentralbanksjefen og visesentralbanksjefene utnevnes av kongen, etter råd fra landets statsminister. Sentralbanksjefen er samtidig administrerende direktør og styreformann. Resten av styremedlemmene utnevnes av landets finansminister.
Sentralbanksjef pr juli 2018 er Dr. Retšelišitšoe Matlanyane.
Formål og målsettinger
Formålsparagrafen sier at sentralbanken skal implementere en hensiktsmessig pengepolitikk, og tilby gode økonomiske råd, for nasjonens beste.
Hovedmålsettingen er definert i sentralbankloven fra 2000, og er prisstabilitet. I tillegg skal sentralbanken bl.a.:
Onslunda
Onslunda er et tettsted i Tomelilla kommune i Skåne län i Sverige. Onslunda ligger cirka 10 kilometer nordøst for Tomelilla. I 2010 hadde tettstedet 490 innbyggere.
Smedstorp
Smedstorp er et tettsted i Tomelilla kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 363 innbyggere.
Plasterbiller
Plasterbiller (Meloidae), (også kalt oljebiller som er en underfamilie), er en familie av biller som er særlig kjent for at de produserer et oljeaktig og sterkt luktende forsvarsstoff. Dette gjør at disse trege billene stort sett får være i fred for rovdyr, og de trenger ikke prøve å gjemme seg bort. Billene produserer stoffet cantharidin, som er svært biologisk virksomt og kan føre til væskende sår og hevelser, men billene har også vært brukt medisinsk og som et afrodisiakum, dette gjelder særlig arten spansk flue (Lytta vesicatoria), som finnes lenger sør i Europa, men ikke i Norge. Oljebillene legger enormt mange egg som klekkes til små, aktive triungulin-larver. Disse utvikler seg som parasitter i bol av bier og veps, eller på egg av gresshopper. Når triungulin-larven har funnet et passende levested, forvandler den seg til en fet, kortbeint larve.
Spansk flue
Den metallgrønne arten spansk flue (Lytta vesicatoria) har blitt brukt fra gammel tid som i medisinen. Billen inneholder mye cantharidin, og oppmalte biller og hele biller har vært solgt på apotekene som drogen «spansk flue». Man har gjerne blandet dem i salver eller lagt dem på huden som et plaster, derav navnet plasterbiller. De forårsaker blemmer og hevelser, men kan brukes blant annet til å fjerne vorter. Den mest kjente bruken har vært som et antatt potensstimulerende middel (afrodisiakum). Man trodde at salver av spansk flue, smurt på kjønnsorganene, skulle virke sterkt stimulerende på kjønnsdriften, men det er ikke medisinsk grunnlag for dette. Riktignok kan cantharidin forårsake en slags ereksjon om det blir brukt på denne måten, men tilstanden skal være meget smertefull og innbyr ikke til noen form for seksuell omgang. Cantharidin er såpass giftig at denne bruken også var temmelig risikabel. Navnet på den kjente komedien "Den spanske flue" spiller på bruken av spansk flue som et sex-stimulerende middel.
Norske arter
Oljebillene er en artsrik gruppe, men trives helst i varme områder, og det er bare funnet fire arter i Norge. De norske artene finnes for det meste på varme steder, gressbakker og sandige områder. Dette delvis fordi de er knyttet til villbier, som gjerne foretrekker slike steder, og delvis fordi billene selv er varmekjære.
Tre av de norske artene tilhører slekten Meloe. Disse er ganske store, metallisk-svarte biller som ser ut som om bakkroppen er tre nummer for stor. De kryper langsomt rundt på bakken om våren. Disse billene ser ut til å ha gått tilbake de siste tiårene og er i dag temmelig uvanlige.
Den fjerde norske arten, vårbillen Apalus bimaculatus, er gul og svart. Den lever på solitære bier som har sine reir i sand, og forekommer derfor helst i sandtak og lignende. den er bare funnet noen få ganger på Østlandet, men dette kan delvis skyldes at billenes korte aktivietsperiode er svært tidlig på våren. De kan være i full aktivitet rundt påsketider, ofte før snøen har helt forsvunnet, i solrike, sandete bakker.
Pleurodonta
Se Iguanidae!
Epitet
Epitet (av gresk epitheton, «tilføyelse») er et karakteriserende adjektiv som er lagt til et substantiv. I antikkens diktning, som hos Homer, var det stående uttrykk som «den fotrappe Akilles», mens Athene fikk en rekke epiteter knyttet til seg, hos Homer vanligvis glaukopis (γλαυκῶπις), oversatt som «med lyse øyne», «Athene med de skinnende øynene».
Tilsvarende ble nordboere i vikingtiden vanligvis gjenkjent ved sitt fornavn og hvem de var sønn av, såsom Olav Tryggvason eller Bjarne Kolbeinsson, eller ved treffende tilnavn som Erling Skakke (en skade i nakken), Eirik Blodøks (drepte flere av sine halvbrødre), Sigurd Orm-i-auga (muligens en misdannelse i øyet) og Sigurd Jorsalfare som dro til Jorsal (= Jerusalem).
Eksempler på stående epiteter i antikkens episke diktning som Iliaden:
Nomenklatur
I biologisk nomenklatur kalles det andre leddet av et artsnavn for epitet. Menneskets vitenskapelige navn er Homo sapiens. «Homo» er slektsnavnet, mens «sapiens» (latin for «tenkende») er epitetet.
Laxå kommune
Laxå kommune er en kommune i Örebro län i landskapene Närke og Västergötland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Laxå.
Tettsteder
Laxå kommune har fire tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Rio do Prado
Rio do Prado er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Reginald Brooks-King
Reginald Brooks-King (født 1861 i Monmouthshire i Wales, død 19. september 1938) var en britisk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1908 i London
Ignacy Krasicki
Ignacy Błażej Franciszek Krasicki (født 3. februar 1735 i Dubiecko i Det polsk-litauiske samvelde, død 14. mars 1801 i Berlin i Preussen) var polsk prins, fyrstbiskop av Ermland, erkebiskop av Gniezno, den polske katolske kirkes primas, sosialkritiker, og ledende forfatter og dikter i den polske opplysningstiden.
Bakgrunn
Krasicki kom fra en familie med grevetittel av det tysk-romerske rike. Han var beslektet med de mest fremstående familier i det polsk-litauiske samvelde og tilbragte sin barndom med familiens kjærlighet og omsorg. Han studerte ved en jesuittskole i Lwow, og deretter ved det katolske teologiske seminar i Warszawa (1751–1754).
Reginald Brooks-King
Brooks-King vant en olympisk sølvmedalje i bueskyting under 1908 i London. Han kom på andreplass i double York turneringen, bak William Dod.
Ignacy Krasicki
Prest
Etter hjemkomsten til Polen, ble Krasicki sekretær hos Polens primas og utviklet et vennskap med den fremtidige konge, Stanisław II August Poniatowski. Da Poniatowski ble valgt til konge (1764), ble Krasicki hans kapellan. Han var en av grunnleggerne av Monitor, som ble økonomisk støttet av kongen.
Biskop
I 1766, etter å ha tjent ett år som koadjutor til Ermlands biskop Adam Stanisław Grabowski, ble Krasicki selv opphøyet til Ermlands biskop og ex officio medlem i samveldets senat. Denne tjenestestilling gav ham en høy stilling i det sosiale hierarki og en viss grad av uavhengighet. Men det viste seg ikke å bli noe rolig fristed. Ermlands domkapittel tok ham kjølig imot; de var redde forandringer. På samme tid var det tiltagende provokasjoner og påtrykk fra Preussen, som forberedte en erobring av Ermland. Krasicki protesterte offentlig mot denne eksterne intervensjon.
I 1772, som resultat av Polens første deling, anstiftet av Preussens kong Fredrik II (Fredrik den store), ble Krasicki preussisk undersott. Han foretok nå flere reiser til Berlin, Potsdam og til slottet Sanssouci på Fredriks befaling, med hvem han hadde tett kontakt. Kongen satte stor pris på den «lite asketiske» biskopen.
Samtidig var Krasicki god venn med den polske kong Stanislaus August, som i 1774 tildelte ham Den hvite ørns orden. Dette var en balansesituasjon som dikterbiskopen måtte manøvrere. Disse realiteter influerte retningen av biskop Krasickis etterfølgende litterære produksjon, noe som kanskje kommer mest til uttrykk i Bajki i przypowieści, (1779).
Etter denne første delingen av Polen forrettet Krasicki gudstjenesten i 1773 ved innvielsen av Sankt Hedvigs katedral, som kong Fredrik hadde bygd for katolske immigranter i Mark Brandenburg og Berlin. I 1786 ble Krasicki innvalgt i det preussiske vitenskapsakademi. Hans residens i biskopene av Ermlands borg i Lidzbark Warmiński (tysk: Heilsberg) og i biskopene av Ermlands sommerpalass i Smolajny (Schmolainen) ble begge sentre for kunstnerisk virksomhet.
Tujon
Tujon (C10H16O) er en forbindelse som ved standardbetingelser er en fargeløs væske med distinkt duft av mentol. Forbindelsen er et keton og et monoterpen som forekommer i to diastereoisomeriske former: (+)-3-tujon eller α-tujon og (-)-3-tujon eller β-tujon. Tujon brukes som aromastoff i enkelte matvarer. Tujon koker ved 201 °C og er uløselig i vann, men lettløselig i etanol eller dietyleter.
Ignacy Krasicki
Biskop
Etter Fredrik den stores død, opprettholdt Krasicki relasjonene med Fredriks ettertrederere, den ene etter den andre, og kong Fredrik Vilhelm III tildelte ham i 1798 tildelte ham Den røde ørns orden.
Tujon
Tujon finnes i flere planter, blant andre tuja, nutkasypress, enkelte sorter av einer, burot, salvie, reinfann (25-77 % i essensiell olje) og malurt, vanligvis som en blanding av isomerene i forholdet 1:2.
Ignacy Krasicki
Erkebiskop
Etter sin død i Berlin i 1801 ble erkebiskop Krasicki gravlagt ved Sankt Hedwigs katedral i Berlin, som han også hadde innviet. I 1829 ble hans levninger overført til Gnieznokatedralen i Polen.
Litterært virke
Krasicki oversatte Plutark, Lukian og Ossian til polsk, likeså fragmenter av Dantes Den guddommelige komedie, og verker av Anakreon, Boileau, Hesiod og Theokrit. Han forfattet et polsk leksikon og var medutgiver av det polske ukeskriftet Monitor, etter mønster av det engelske The Spectator.
Han skrev primært skjønnlitteratur, men også verker innen homiletikk, teologi og heraldikk.
Krasickis betydeligste verker forener i seg opplysningstidens beste egenskaper: vidd, eleganse og fordomsfri samfunnskritikk. I Munkekrigen («Monachomachia, czyli Wojna mnichów», 1778) håner han munkenes latskap og uvitenhet. Verket var skrevet med tanke på den opplyste, religiøst tolerante henimot indifferente Fridriik den store - men i Polen tok mange anstøt av at en polsk biskop skulle skrienoe slik for den selvsamme fremmede monark som seks år senere hadde initiert en oppdeling av fedrelandet. Deretter sendte han ut Anti-Munkekrigen («Antimonachomachia», 1780), for å rette opp denne brøde, hvor han tilsynelatende kaller angrepene tilbake, men i virkeligheten forsterker han dem.
Han skrev også det komisk-heroiske diktet Museiden («Myszeida», 1775), den satirisk-utopiske romanen Mikołaj Doświadczyńskis opplevelser («Mikołaja Doświadczyńskiego przypadki», 1776) og to samlinger Satirer («Satyry«», 1779, 1784), som refser tidens umoral, særlig blant adelen. Mest kjent er han for Fabler og lignelser («Bajki i przypowieści», 1779).
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Anders Giæver
Journalistisk virke
Han har tidligere vært kulturredaktør i Dagsavisen, og har også jobbet i flere andre norske aviser. I 2006 var han jurymedlem ved utdelingen av Humanistisk kulturpris. Mellom 2005 og 2008 hadde han ukentlige faste gjesteopptredener i Frokost-TV som kommentator på nyhetsrelatert stoff sammen med Hege Duckert.
Rio Vermelho
Rio Vermelho er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Anders Giæver
Journalistisk virke
I 2006 var han fagdommer i Kvitt eller dobbelt på NRK1 for Andreas Rønningen, som gikk opp i emnet The Simpsons. Han er barnebarn av den avdøde kringkastingssjefen og legen Hans Jacob Ustvedt.
I desember 2006 fikk han og kollega Hege Duckert fra Dagbladet kritikk av flere medier pga. deres angivelig tette forhold til kronprinsparet. Saken førte til relativt stor debatt både i TV, radio og aviser. Giæver er far til Avisa Oslo-journalist Henrik Sande Giæver.
I januar 2015 startet han podkasten Giæver & Joffen sammen med Frithjof Jacobsen der de oppsummerte uka hver fredag. Podkasten skiftet navn til Giæver og gjengen etter at Jacobsen sluttet i VG og utkommer daglig mandag–fredag.
Qvisten Animation
Produksjoner
Qvistens har gjort mange produksjoner siden 1994, blant annet de følgende:
Semiotikk
Semiotikk er studiet av sosialt betingede tegnsystemer og den mening de kan gi, studiet av hvordan vi sier noe og hvordan vi skaper mening. Ordet semiotikk kommer fra gresk σημεῖον, semeion, som betyr «tegn».
Qvisten Animation
Priser og nominasjoner
Qvisten har vunnet flere priser for sine produksjoner. Noen av dem er:
De har blitt nominert for:
Alstad (Skåne)
Alstad er et tettsted i Trelleborg kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 237 innbyggere.
Semiotikk
Semiotikk knyttes historisk ofte til to sentrale forskere: Saussure og Peirce. Saussure regnes som grunnleggeren av moderne lingvistikk og er følgelig mest interessert i verbalspråket. Han så språket som et tegnsystem sammenliknbart andre tegnsystemer så som tegnspråk, millitærsignaler og symbolske ritualer.
Saussure
Hos Saussure er hva som gjør et tegn til et tegn (for noen) en kobling mellom en oppfattelse (signifikatet) og et uttrykk (signifikanten) som med større eller mindre presisjonsgrad gir til kjenne det oppfattede og eventuelt lar seg formalisere gjennom gjentagelse. Saussure så på tegnet som arbitrært; dvs. han mente å kunne vise at signifikatet og signifikantens tilknytning i utgangspunktet er vilkårlig, slik at tegnene man kan erfare er rent konvensjonelt etablerte forbindelser. Denne oppdagelsen har hatt stor innflytelse på psykoanalyse n, gjennom Jaques Lacans oppfattelse av Saussures semiologis anvendbarhet med utgangspunkt i den psykoanalytiske forestillingen om at det ubevisste er strukturert som språk. For det første er tegn arbitrære (vilkårlige/tilfeldige) i forhold til virkeligheten. Derfor kan forestillingen om en hest ha helt forskjellige uttrykk på ulike språk: hest (norsk), horse (engelsk), Pferd (tysk). Forholdet mellom tegnet som lydbilde eller uttrykk og tegnet som begrep eller innhold er arbitrært. Et tegn bestemmes gjennom forskjellighet: Det er gjennom forskjellen til omkringliggende tegn at tegn får sin verdi. Saussure hadde en forestilling om semiologien som en fremtidig vitenskap som skulle studere tegnenes rolle i det sosiale liv.
Peirce
Peirce var filosof og pragmatiker. Han studerte tegn generelt, og ville studere hele den menneskelige bevissthetsproduksjon og lage et system for klassifikasjon av tegn generelt. I hans tegnbegrep inngår blant annet en klassifikasjon av ulike typer tegn basert på deres forhold til referansen: Ikoner, indekser og symboler. Ikoner har en likhet med det de står for, slik for eksempel smileys likner på et smilende fjes. Indekser har en nærhet med, eller står i et kausalt forhold til det de står for. Symboler står i et arbitrært forhold til referansen, slik som språktegnene. Semiotikk er termen man har valgt å bruke og fellestermen for den amerikanske tradisjonen etter Charles Sanders Peirce og den franske tradisjonen etter Ferdinand de Saussure. Dette ble vedtatt av Det Internasjonale Selskap for Semiotikk i 1969. Før 1969 var det kun den amerikanske tradisjonen som ble kalt semiotikk, mens den franske ble kalt semiologi.
Semiotikkens grunnbegrep
Saussure dekker de fleste av grunnbegrepene. Tegn er symptom for noe eller tegn er noe som står for noe annet, et uttrykk som står for et innhold. Tegnet er arbitrært (vilkårlig/konvensjonelt) på to nivåer:
Begrep inngår i en konvensjonell kode. Kollektiv mening som er basert på koder er grunnlag for all kommunikasjon.
1905-revolusjonen
Den russiske 1905-revolusjonen brøt ut i januar. Den var ikke ledet og hadde ikke noen klare mål, men regnes som en oppstakt til 1917-revolusjonen.
En mislykket krig mot Japan la økt press på samfunnet. Revolusjonen ble utløst da presten Georgij Gapon den 22. januar 1905 ledet et opptog på 200 000 mennesker mot tsarens palass i St. Petersburg for å få ham til å gripe inn mot de høye matvareprisene som krigen førte med seg. Tsarens soldater åpnet ild mot folkemassen, og 130 ble drept i den såkalte blodige søndagen. Dette utløste streiker, bondeopprør og mytteri i hær og flåte.
Da arbeiderne gikk til generalstreik høsten 1905, måtte tsaren motvillig gå med på å demokratisere landet, etter å ha blitt utsatt for et sterkt press også fra fetteren storfyrst Nikolaj som tsaren ville ha som leder for et militært diktatur. Men storfyrsten nektet og presset tsaren til å godta kravene som var formulert av Sergej Witte.
Revolusjonen varslet at endringer måtte til. For å hindre nye opprør utstedte tsar Nikolaj II oktobermanifestet hvor han tillot valg til en nasjonalsamling, statsdumaen, der noen få hadde stemmerett, og sensuren ble noe mildere.
Rochedo de Minas
Rochedo de Minas er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Ritápolis
Ritápolis er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Niki Lauda
Andreas Nikolaus «Niki» Lauda (født 22. februar 1949 i Wien, død 20. mai 2019 ) var en østerriksk racerfører som ble verdensmester i Formel 1 tre ganger, i 1975, 1977 og 1984. Før karrieren som Formel 1-sjåfør kjørte han for Opel under deres satsing i 1969, i deres Opel Rekord C 1900 gruppe 5-bil Schwartze Witwe. Senere var han involvert i flytrafikk, han grunnla og drev to flyselskap (Lauda Air og Niki). Han var også manager for Jaguar-laget i Formel 1 i to år. Han arbeidet siden for tysk fjernsyn under Grand Prix-løp og satt i styret for Mercedes AMG Petronas F1 Team.
Lauda ble alvorlig skadet i et krasj under Tysklands Grand Prix 1976 på Nürburgring, hvor hans Scuderia Ferrari begynte å brenne og han ble nesten drept da han pustet inn varm og giftig gass, foruten at han fikk betydelige brannskader. Imidlertid ble han raskt bedre og vendte tilbake bak rattet seks uker senere i Italias Grand Prix 1976. Arrene fra skadene han fikk gjorde ham varig vansiret. Han var far til racerføreren Mathias Lauda.
Ulykken på Nürburgring 1976
Niki Lauda hadde startet sesongen glimrende og ledet mesterskapet overlegent. Lauda var imot at de skulle kjøre på den over 2 mil lange banen Nürburgring i Tyskland. Han mente banen var uforsvarlig å kjøre på. Etter noen runder mistet han kontrollen på sin Ferrari 312 T1 Scuderia Ferrari og raste rett inn i autovernet. Bilen tok fyr og han ble påkjørt bakfra av Brett Lunger. Lauda ble sittende fast i det overtente vraket. Han mistet også sin hjelm i sammenstøtet som var en sterk medvirkende årsak til hans brannskader på hodet hans. En heroisk innsats av førerne Arturo Merzario, Brett Lunger, Guy Edwards og Harald Ertl reddet livet hans. Niki Lauda mistet bevisstheten etter krasjet, men våknet når han ble dratt ut av vraket av Arturo Merzario. Grunnet manglende brannslukning ble han sittende i vraket i bortimot 1000 grader i over ett minutt.
Lauda ble fraktet til et sykehus der han ble behandlet for alvorlige brannskader og inhalasjon av giftige gasser. Under behandlingen falt han i koma. Legene mente at sjansene for at Lauda skulle overleve var minimale. På sykehuset fikk Lauda den siste olje av en katolsk prest. Han våknet imidlertid opp fra koma noen dager etter, og ble senere utskrevet fra sykehuset. Han var delvis bandasjert og hadde store brannsår i ansiktet.
Videre karrière
Etter ulykken fikk Lauda råd om å legge opp som Formel 1-fører. Han ledet fortsatt mesterskapet, men James Hunt hadde i Laudas fravær knappet innpå. Lauda ga imidlertid ikke opp, og stilte til start i Italias Grand Prix i Autodromo Nazionale di Monza, seks uker etter ulykken. Han endte på fjerdeplass i et løp som ble vunnet av Ronnie Peterson. I en av Formel 1-historiens mest berømte sluttkamper tapte Niki Lauda mesterskapet til James Hunt da han brøt i årets siste løp, Japan Grand Prix 1976. Niki Lauda brøt løpet etter to runder, på grunn av våt veibane. Det ble diskutert om avgjørelsen var riktig; hans beslutning var antageligvis påvirket av ulykken i Nürburgring. «Mitt liv er viktigere enn en ny tittel», sa Niki Lauda. Året etter, i, tok Lauda tilbake verdensmestertittelen.
I 1979 forlot Lauda Formel 1 og startet et flyselskap, Lauda Air. Han vendte imidlertid tilbake til racing igjen i 1982 etter at selskapet hans fikk økonomiske problemer. Han klarte å vinne sin tredje fører-tittel i med McLaren, da han lyktes i å vinne over sin teamkollega Alain Prost med et halvt VM-poeng. I la han igjen opp og vendte tilbake til flyselskapet sitt. Der han ble værende til han ble drevet ut i 1999 etter konflikter i styret. Han ble senere stallsjef for Jaguar Racing fra midten av til. Sent på året i 2003 startet han et nytt flyselskap, Niki. Lauda var innehaver av en kommersiell pilotlisens og var fra tid til annen kaptein på flyvninger for sitt flyselskap.
Lauda ble for sin innsats valgt inn i International Motorsports Hall of Fame i 1993.
Hydarnes
Hydarnes var en persisk kommandant over de 10 000 udødelige under perserkrigene. Hydarnes ledet de udødelige under Xerxes Is ekspedisjon i Hellas.
James McClure
James McClure var født og oppvokst i Sør-Afrika. Han arbeidet 1958–59 som fotograf og 1959–63 som lærer, før han i 1963 ble kriminalreporter og fotograf for avisen Natal Witness i Pietermaritzburg. Han arbeidet deretter som journalist for Natal Mercury og Natal Daily News, før han i 1965 flyttet til Storbritannia og ble assisterende redaktør for The Scottish Daily Mail. Deretter var han ansatt i The Oxford Mail og til sist The Oxford Times.
Hydarnes
Hydarnes og hans udødelige deltok i Slaget ved Thermopylene i 480 f.Kr., der de kom i kontakt med kong Leonidas I av Sparta
Etter at perserne gikk på et nederlag i Slaget ved Salamis, trakk Xerxes seg tilbake med den gjenværende hæren (unntatt 300 000 menn som var igjen under kommando av Xerxes' søskenbarn Mardonius, i et forsøk på å underlegge grekerne; de ble imidlertid slått ved Plataiai). Xerxes gav Hydarnes ansvaret om å få styrkene tilbake over Hellesponten og tilbake til Asia.
James McClure
McClure debuterte i 1971 som forfatter med kriminalromanen The Steam Pig, som ble belønnet med Crime Writers' Associations Gold Dagger for årets beste kriminalroman utgitt på engelsk. I 1974 sa han opp sin stilling som assisterende redaktør for å bli forfatter på heltid. Som forfatter er han mest kjent for sin serie politiromaner fra Sør-Afrika med afrikaaneren Lieutenant Tromp Kramer og zuluen Detective Sergeant Mickey Zondi som etterforskere. Serien ble båbegynt under apartheid-tiden i Sør-Afrika, og inneholdt en sterk politisk kommentar mot det daværende regimets rasistiske politikk. I 2000 ble en av romanene i serien, The Artful Egg (1984), tatt med på The Times liste over de 100 beste kriminalromaner fra det 20. århundre.
Han vakte også oppmerksomhet med to reportasjebøker om politiarbeide, Spike Island: Portrait of a Police Division (1980, fra Liverpool) og Copworld: Inside an American Police Force (1984, fra San Diego).
I 1986 vendte McClure tilbake til The Oxford Times som journalist, etter eget utsagn fordi han savnet å arbeide sammen med andre. I 1994 ble han avisens redaktør. I McClures tid som redaktør vant The Oxford Times prisen årets ukeavis-pris i 1994. I 2000 ble han redaktør for The Oxford Mail.
Slimrørmygg
Slimrørsmygg (Diadocidiidae) er en liten familie av mygg som ligner soppmygg, og de ble tidligere regnet til denne familien. Seks arter er kjent Europa, tre av den fra Norge, alle i slekten Diadocidia. Totalt er det kjent mindre enn ti arter.
Utseende
Diadocidia- artene er ganske kraftige, gulbrune mygg med gråaktige vinger, og kan skilles fra andre soppmygg på vingeårenettet.
Levevis
Larvene lever i slimrør under råtnende tømmerstokker, og er trolig soppetere. Et par av artene er ganske vanlige, men lite er kjent om biologien deres. Alle de tre norsk artene ble fanget i en felle i Jostedalen, Sogn og Fjordane.
Paul Marazzi
Paul Thomas Leo Marazzi (født 24. januar 1975) er en britisk musiker, sanger og er medlem av den britiske / norske boybandet A1.
Gunderup kirke
Gunderup kirke er en romansk kirke som ligger øst for Gunderup by 15 km syd for Ålborg på Jylland. Kirken er fra 1100-tallet og fremstår fremdeles med sitt opprinnelige middelalderutseende selv om det har blitt foretatt endringer opp gjennom årene. Innvendig er kirken rikt dekorert med kalkmalerier.
Paul Marazzi
I oktober 2002 forlot Marazzi A1 av personlige grunner, og i 2005 startet han et nytt band kalt Snagsby. Da A1 ville gjøre comeback i 2009 ønsket ikke Marazzi å delta. Han ble gjenforent med de andre i 2017 da gruppen dro på turné.
Gunderup kirke
Gunderup kirkes kor og skip ble oppført i granittkvadre i tidsrommet 1150-1200. Tilbyggene - sakristiet, tårnet, våpenhuset og sideskipet - er kalket hvite, og disse delene er fra en mye senere periode; 1475–1525.
Det indre av kirken
Kirkens indre er rikt dekorert med kalkmalerier fra forskjellige perioder. I sydkapellet finnes malerier som viser jomfru Maria. Disse maleriene ble avdekket og konservert av Nationalmuseet i 1930.
Døpefonten er laget av rødlig granitt, hugget ut og satt sammen i to deler. . Den hører til kirkens opprinnelige inventar fra perioden 1150-1200. På utsiden av selve døpefonten er det fire profilerte løver hvor hodene er menneskelignende og står ut. Løvene har spisse ører og er knyttet sammen med hverandre. To av dem har halene bundet sammen, de to andre har halene slynget rundt den bakerste delen av kroppen.
Altertavlen er en fløytavle i overgangsstilen mellom gotikk og renessanse. Den er fra 1537-38 og maleriet i hovedfeltet er fra rundt 1760. Altertavlen er den eldste av sitt slag som finnes i Danmark. Altertavlens hovedfelt viser en fremstilling av Kristus. Når den er lukket, kan man se fire malerier som forestiller tro, kjærlighet, lydighet og tålmodighet.
Den nyklassisistiske prekestolen kom til kirken i 1790 og er den ene av i alt tre bevarte prekestoler fra samme periode i Danmark.
Gunderup kirke har et orgel av nyere dato. Orgelet er fra 1970, tegnet av arkitekt og bygget av orgelbygger.
Våpenhuset
I våpenhuset er det to runestener, den ene av dem med en lang innskrift. Stenen er antakelig fra første del av 900-tallet og var på 1700-tallet plassert ved en gravhaug rett ved kirken.
Utenfor kirken
Kirkegården har to store minnesmerker; den ene er en obelisk reist til minne om falne etter det siste slaget i den andre slesvigske krig 3. juli 1864. Den andre er et minnesmerke over den tyske soldaten Pierre Stubler. Han var av tysk avstamning, født i Frankrike og utskrevet til den tyske hæren. Han deserterte fra de tyske okkupasjonstroppene i Danmark og ble skutt i Gunderup.
Zima
Zima (russisk: Зима) er en by i Irkutsk oblast i Russland. Den ligger der den transsibirske jernbanen krysser elva Oka (ei sideelv til Angara), rundt 240 km nordvest for Irkutsk. Innbyggertall: 34 899 (folketelling 2002), 41 814 (folketelling 1989).
Landsbyen Staraja Zima (russisk: Старая Зима) ble grunnlagt i 1743. I 1898 nådde den transsibirske jernbanen landsbyen, og jernbanestasjonen Zima ble etablert. I 1922 fikk landsbyen innvilget bystatus.
Sesamolje
Asiatisk sesamolje har sin mørke farge og lukt fra rensede sesamfrø som er ristet. Den er vanlig brukt i kinesisk og koreansk kjøkken, vanligvis tilsatt ved slutten av kokingen som en lukttilsetning og ikke brukt som kokemedium (slik som, for eksempel, peanøttolje). Det er mange variasjoner i fargen til sesamolje. Kaldpresset sesamolje er nesten fargeløs, indisk sesamolje er gyllen, mens kinesisk sesamolje vanligvis er mørkebrun.
Egils saga
Egils saga (også kalt «Egil Skallagrimssons saga», «Egilssoga», «Egils saga Skalla-Grímssonar» og kortformen «Egla») er den mest fremstående av samtlige islandske ættesager. Sagaen, skrevet på 1200-tallet av en anonym forfatter, handler om livsløpet til hovedpersonen Egil Skallagrimsson og ætten hans, som levde en gang på 900-tallet. I tillegg beskrives en rekke andre personer, rundt 400 alt i alt, som enten er i slekt med ham eller som han møter i strid eller vennskap.
Hardhaus
Grunnen til Egils sagas fremstående posisjon og at den betraktes som selve mesterverket blant de islandske ættesagaene, er først og fremt den motsigelsesfylte personen Egil selv. Han er stygg av utseende, kranglevoren, en morder og en hardhaus, vill og hensynsløs, ættekjær og asosial, legger seg uforsonlig ut med både konger og andre folk, og er i tillegg en opportunist av rang.
Allerede i syvårsalderen slår han ihjel en eldre gutt i sinne. Senere dreper han en av faren Skallagrims arbeidskarer som hevn for at Skallagrim drepte en kamerat. «Far og sønn sa ikke et ord til hverandre lenger, hverken godt eller vondt, og slik gikk så denne vinteren», forteller sagaen.
Kontrastrik
Store krefter river og sliter i Egils sinn, men ikke uten grunn. Han er stor, stygg og vrang som faren, og med sine aparte kroppstrekk omvendt proporsjonalt med broren Torolv, som ble like stor og vakker som onkelen Torolv Kveldulvsson. Onkelen blir ifølge sagaen baktalt av, og falt deretter i unåde hos den paranoide kong Harald Hårfagre. Det var også grunnen til at broren Skallagrim utvandret til Island og ryddet gården Borg.
Som ung kommer Egil Skallagrimsson til Norge, og råker omtrent øyeblikkelig uklar med kong Haralds sønn Eirik Blodøks. Mange år senere går skipet til Egil på grunn utenfor Northumberland i Nord-England. Der rår kong Eirik Blodøks etter at han har tapt kampen om Norge. Egil blir ført fram for sin verste uvenn som han tidligere har reist nidstang mot, men han blir gitt en utveg til å berge livet, nemlig å dikte et hylningsdikt til kongen.
Det mest ærerike ville ha vært å velge døden, slik en stridbar hardhaus av Egils type normalt ville ha gjort, men her har Egils saga sin egen vri. Egil velger opportunistens veg, han dikter det kvadet som hyller Eirik Blodøks, som da i sin tur ikke har annet valg, bundet av ærekodeks, enn å slippe uvennen Egil fri.
Dikteren
Det som berger Egils liv er hyldningsdiktet «Hodeløsningen» (Hofudlausn), dikt i bytte for sitt hode, men det som berger Egils ære er diktets strålende kvaliteter, hvilket formbevisste nordboere visste å gjenkjenne og verdsette. I løpet av en natt grunner Egil ut diktet, memorerer og framsier det, og i en presset situasjon velger han en ny form som ikke tidligere hadde vært benyttet i kvad; nemlig enderim etter mønster fra gammelengelsk poesi slik det kan ses i Hallvard Lies gjendiktning:
Leseren kan ellers merke seg at i England lar Egil og broren Torolv seg primsigne av den fromme kong Adalstein. Denne handlingen er riktig nok ikke tilsvarende opportunistisk, ettersom den norrøne sed og skikk i utgangspunktet var tolerant og en halvveis omvending ville neppe være forbundet med vanære.
Et godt kvad unnskylder alt
Uten sine skaldekunster ville Egil ha vært en uforsonlig bølle, hvilket han selv er innforstått med når han beskriver seg i et versekvad som
Martin Haraldsen
Martin Haraldsen er en norsk badmintonspiller. Han spiller nå for badmintonklubben Sandefjord Badmintonklubb (SaBK), tidligere spilte han for Herøy badmintonklubb , men flyttet i fjor til Sandefjord for å gå badmintongymnas.
Egils saga
Et godt kvad unnskylder alt
Men han er ikke bare en skald med selvinnsikt, han er en av de største skaldene som er fostret i norrøn tid. Skaldegaven er gitt til den som trengte den mest.
I diktet «Arinbjørnkvadet» takker Egil senere vennen for den hjelp som denne har bydd ham, og beskriver samtidig den omtalte episoden med den bistre, skulende kong Eirik, og forteller selvbevisst, nær selvgod, om den diktergaven som da ble bevart i hans eget stygge hode, «det skubb-gråe skalde-hausen», ved at det ble sittende på halsen:
Nyvinning
Det er først midtveis i sagaen som bærer hans navn at selve personen Egil Skallagrimsson trer skikkelig fram for første gang. Tidligere sto han nærmest i skyggen av sin strålende storebror Torolv, men når denne dør i England blir Egils bilde tegnet opp i helfigur, hvilket er nyskapende i sagatradisjonen. Tidligere ble en mann beskrevet og karakterisert i det ytre, via sine ord og sine handlinger, med så knappe og sparsommelige virkemidler at de små nyanser kan gå tapt for en moderne leser. I Egils saga rydder den ukjente forfatteren oppsiktsvekkende plass for et psykologiserende portrett når Egil setter seg i høysetet foran den engelske kong Adalstein (Ethelstan):
Sønnetapet
For den moderne leser trer kanskje Egil fram tettest med sin smerte og sin hjelpeløshet i hans største kvad, «Sønnetapet» (Sonatorrek), skrevet rundt år 960, hvor han blir tvunget til å begrave sin yndlingssønn Bodvar etter at denne har druknet på sjøen. Egil gir, interessant nok for filologene, sønnen til Odin, til tross for at han ikke har falt i kamp. Sorgen tar den aldrende Egil så tungt at han stenger seg inne og nekter å ta til seg mat og drikke. Datteren Torgerd (Þorgerður) får komme til ham under løftet om at hun vil dø sammen med faren. Med list og lempe overtaler hun faren til at han ikke kan la sønnen bli værende uten et kvad til hans minne. For en gammel skald er det et argument som Egil finner rimelig, og han setter seg ned og skaper det kvadet som står kanskje fremst og skinner med en egen glød av samtlige kvad fra vikingtiden:
Egil forteller om sin bitterhet over at sønnen ble tatt fra ham, hullet i havet, og gitt til Odin, men Odin er samtidig den gud som ga skaldegaven til menneskene, ‘Valfaders skatt’, og det er det samme som gir ham trøst. Oppmuntret av sin egen skaperevne går han ut av rommet sammen med sin datter og tar igjen til seg føde.
Blåfjell gruver
Blåfjell gruver er lokalisert ved Blåfjell i Sokndal kommune i Rogaland. Ved Blåfjell gruver ble det i perioden fra 1863 til 1876 utvunnet titanholdig jernmalm.
Det var det engelske selskapet The Norwegian Titanic Ore Company som drev gruvene og eksporterte den titanholdige jernmalmen til England for smelting. Forsøk på smelting ved norske jernverk var mislykket, fordi det titanførende mineralet ilmenitt har høyt smeltepunkt.
Dette var blant den tidligste jernmalmeksporten fra Norge, og i årene rundt 1870 skjedde så godt som all norsk eksport av jernmalm fra Blåfjell gruver. Frem til 1873 var det en stor produksjon ved gruvene. I 1874 ble produksjonen kraftig redusert, og i slutten av 1875 var det slutt på produksjonen. Transport av allerede utvunnet malm fortsatte inn i 1876. Totalt ble det utvunnet omtrent 80 000 tonn malm fra gruvene.
Fra gruvene i Blåfjell 106 meter over havet går det en 8,4 km lang nedlagt jernbanetrasé gjennom Hauge til Rekefjord. Denne traseen har i nyere tid blitt gjort om til en gang- og sykkelsti/turvei. Noen hus langs traseen har også gateadresse til «Malmbanen». Blåfjellgruven er en geotop i Magma Geopark.
Valentin Muratov
Muratov ble olympisk mester i turn under sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det sovjetiske laget som vant lagkonkurransen foran Sveits og Finland.
Fire år senere, under Sommer-OL 1956 i Melbourne vant han tre gull- og en sølvmedalje. Han ble olympisk mester i sprang, frittstående og i lagkonkurransen. Han fikk sølv i ringer.
Han ble verdensmester svingstang under Verdensmesterskapet i turn 1954 i Roma.
Irbit
Irbit (russisk: Ирби́т) er en by i Sverdlovsk oblast i Russland. Byen ligger på høyre bredd av elva Nitsa, rundt 175 km nordøst for Jekaterinburg (avstand med tog 203 km, og med bil 250 km). Innbyggertall: 42 578 (2005 est.), 43 318 (folketelling 2002), 51 708 (folketelling 1989).
Historie
Irbit ble grunnlagt i 1631 som Irbejevskaja Sloboda (russisk: Ирбе́евская слобода́), og navnet ble i 1662 endret til Irbit. Den fikk offisielle byrettigheter av Katarina den store i 1775 for byens lojalitet til keiserinnen under Pugatsjevopprøret i 1773–1774.
På 1800-tallet var Irbitmarkedet en viktig hendelse for handelen med Sibirsk pelsverk og kinesisk te.