cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Motorveier i Norge
Veiskilt og oppmerking
Oppmerkingen av motorveier følger samme prinsipp som øvrige norske veier. Hvit oppmerking for trafikk som kommer i samme retning, og gul oppmerking for å skille motgående trafikk. Dette betyr at den venstre linjen i hver kjørebane, altså linjen nærmest midtdeleren, har gul farge. Det samme gjelder linjer på av- og påkjøringsramper som leder til og fra veier med møtende trafikk. Tidligere hadde all veioppmerking på norske motorveier hvit farge, men dette ble endret i 2012. Norge skiller seg ut fra resten av Skandinavia og Europa, der det utelukkende brukes hvit oppmerking for å skille både med- og motgående trafikk. USA, Canada og flere latinamerikanske land bruker to-fargesystemet som Norge bruker.
Ingen kan älska som vi
Ingen kan älska som vi er en svensk spillefilm fra 1988. Den er regissert av Staffan Hildebrand, med Izabella Scorupco og Håkan Lindberg i hovedrollen.
Sagatunvegen
Sagatunvegen (2–80, 25-67) er en vei i Hønefoss.
Diaspididae
Økonomisk betydning
Mange av disse artene er skadedyr på ulike kulturplanter. San José-skjoldlusen (Diaspidiotus perniciosus), som er registrert fra over 700 ulike plantearter, er et alvorlig skadedyr særlig på frukttrær i varme klima. Den har foreløpig ikke etablert seg i Norge, men blir av og til funnet på importert frukt. Pileskjoldlusen (Chionaspis salicis) kan også angripe en rekke ulike busker og trær. Den har av og til masseforekomster på blåbær, der den tapper plantene for kraft og fører til at bærene faller av før de modner. Kommaskjoldlusen (Lepidosaphes ulmi) kan også opptre som et brysomt skadedyr, blant annet på epler.
Rzepin stasjon
Rzepin stasjon er en jernbanestasjon i Rzepin nordvest i Polen. Den blir betjent av fjern-, lokal- og regionaltrafikk. Den ble åpnet den 26. juni 1870. Stasjonen har tre plattformer. Tog fra Amsterdam, Basel, Paris og Berlin til Warszawa, Minsk og Moskva stopper på stasjonen. Den eies av PCC.
Ingen kan älska som vi
Handling
Sytten år gamle Annelie (Izabella Scorupco) bor sammen med moren i Stockholm. En dag får hun et brev fra sin far, som hun ikke har møtt på ti år. Han vil at hun skal besøke ham i Jämtland. Hun drar på besøk til faren, og i Jämtland treffer hun Johnny (Håkan Lindberg) som er eier av en rosa traktor.
Diaspididae
Utbredelse
Familien forekommer i alle økosoner.
Ingen kan älska som vi
Handling
I løpet av noen få dager i Jämtland opplever Annelie mer enn hun har gjort gjennom sine sytten år i Stockholm.
Sagatunvegen
Veien ligger i Veienmarka, mellom Veienmarka ungdomsskole og Skjæringsbrua, rett nedenfor Veiginveien. Den er en stikkvei fra Ringveien. Sagatunveien utgjør Sagatun borettslag, som har 70 boenheter, og er en del av Ringbo. Veien inneholder eneboliger, firemannsboliger og énetasjes rekkehus, og ble bygd i 1989-1990.
Motorveier i Norge
Fartsgrenser
Per  er 110 km/t høyeste fartsgrense på norske motorveier. I juni 2021 vedtok Stortinget å innføre 120 km/t på utvalgte strekninger, som en forsøksordning, men denne forsøks-fartsgrensen er per fortsatt under utredning.
Fra 80 til 110 km/t
Da de første motorveiene åpnet i Norge i 1960-årene, var den generelle fartsgrensen utenfor tettbygd strøk 80 km/t. Fartsgrensen gjaldt også på motorveier, men i juli 1965 innførte Samferdselsdepartementet en motorvei-fartsgrense på 90 km/t. I første omgang ble fartsgrensen tatt i bruk på to E6-strekninger: motorveien Hvam–Berger i Skedsmo og motortrafikkveien mellom Akershus og Rygge. Med fullføringen av flere lengre motorveistrekninger rundt årtusenskiftet, ble fartsgrensen i år 2000 hevet til 100 km/t som en prøveordning for motorveistrekninger med lav ulykkesfrekvens. Fartsgrensen ble økt til 110 km/t i 2014 for utvalgte motorveier.
Prøveordning med 120 km/t
I juni 2021 ga Stortinget grønt lys for å øke fartsgrensen til 120 km/t på de beste motorveiene som en prøveordning. Stortinget vedtok fartsøkningen etter forslag fra Fremskrittspartiet. Det er ikke avgjort hvor og når den nye fartsgrensen skal innføres, men forslagsstillerne trakk frem E18 gjennom Agder og Telemark, samt E6 Kolomoen–Moelv som aktuelle strekninger. Prosjektet ble møtt med skepsis fra trafikksikkerhetsorganisasjoner, som mente fartsøkningen vil føre til flere omkomne på norske veier. Tidligere har Fremskrittspartiet jobbet for å øke fartsgrensen til 130 km/t, men partiet uttalte våren 2021 at 120 km/t bør være høyeste fartsgrense på norske motorveier.
Statens vegvesen jobber per fortsatt med å utrede prøveordningen for 120 km/t. Blant annet jobber Statens vegvesen med å velge ut aktuelle veistrekninger og vurdere utbedringsbehov, trafikksikkerhet og økonomisk lønnsomhet.
Statistikk og rekorder
Tall og fakta om norske motorveier:
Historien om hver enkelt veistrekning
Kronologisk oversikt for åpning av firefelts motorveier. For veier som ble utvidet fra tofelts motortrafikkvei til motorvei, er tidspunktet for motorveiåpning satt som åpningsår. Lengden på hver parsell er målt i 2022. Den er målt strekningsvis fra A til B, og inkluderer ikke av- og påkjøringsramper eller andre tilførselsveier.
Motorveier under bygging
Liste over motorveistrekninger som er i anleggsfasen. Listen omfatter ikke planlagte prosjekter, se Liste over norske motorveier og motortrafikkveier for oversikt over prosjekter på planleggingsstadiet.
Tidligere motorveier
Følgende strekninger ble opprinnelig skiltet som motorvei, men har senere blitt nedklassifisert.
Noter
<references group="lower-alpha" />
Antony de Ávila
Antony William de Ávila Charris (født 21. desember 1962 i Santa Marta) er en colombiansk tidligere fotballspiller som er mest kjent for sine to perioder hos América de Cali. Charris er tidenes toppscorer for América de Cali, med sine 203 mål. De Ávila scoret også 29 mål i løpet av sin karriere i turneringen Copa Libertadores.
Veslemøy synsk
Veslemøy synsk – en griegsk musi-collage over Arne Garborgs Haugtussa er et musikkverk for mezzosopran og klaver av komponisten Olav Anton Thommessen, med tekst av forfatteren Arne Garborg. Verket er stort av omfang, og framføres i to avdelinger à 60 minutter med pause i mellom.
Veslemøy synsk tar utgangspunkt i Edvard Griegs sangsyklus Haugtussa, hvor teksten gjengis i en svært kort og konsentrert form. Den opprinnelige Haugtussa av Garborg har langt større dimensjoner, og sammenlignes ofte med Håvamål eller Dantes inferno. Thommessen bruker det samme musikalske materiale som Grieg, og utvider i tillegg med temaer fra Griegs slåtter, lyriske stykker og kammermusikk, derav undertittelen «musi-collage». Alt dette spinner Thommessen videre på vha sitt eget tonespråk, med bearbeidelser, utvidelser og strykninger. Garborgs opprinnelige tekst på 309 sider er kortet ned til omtrent 30 tekstsider. Hovedpersonen Veslemøy følges også inn i psykosen som utgjør Helheim-sekvensene i diktsyklusen.
Uroppførelsen fant sted i St.Petri kirke i Stavanger 13. februar 2008 ved sangeren Guri Egge og pianisten Håkon Austbø. Verket kom ut på plate våren 2011 på selskapet 2L, da med sangeren Marianne Beate Kielland og pianisten Nils Anders Mortensen.
Vann til elefantene
Water for Elephants er en amerikansk romantisk dramafilm fra 2011, regissert av Francis Lawrence. Richard LaGravenese skrev manus, som var basert på Sara Gruen sin roman med samme navn fra 2006. Reese Witherspoon, Robert Pattinson og Christoph Waltz innehar noen av hovedrollene. Filmen ble utgitt i USA og Canada den 22. april 2011.
Handling
Filmen begynner med at innehaveren av et lite omreisende sirkus (portrettert i filmen av Circus Vargas) møter en eldre mann, Jacob, som bor på et sykehjem. De innleder en samtale, og Jacob avslører at han tidligere arbeidet ved et sirkus, og han var til stede under en av de mest beryktede sirkus-katastrofene gjennom tidene. Innehaveren ber den gamle mannen om å dele sin historie. Det meste av filmen foregår gjennom flashback under den store depresjonen i USA. En 23 år gammel polsk-amerikaner, Jacob, studerer veterinærmedisin ved Cornell University. Like før hans siste eksamen, blir Jacob informert om at begge foreldrene hans ble drept i en bilulykke. Hans far hadde stor gjeld, og banken tar pant i Jacobs barndomshjem. Jacob føler at det ikke er noen vits i å vende tilbake til universitetet, og han har ikke lenger noe hjem, så han hopper på et tilfeldig tog og drar sin vei.
Neste morgen, oppdager Jakob at han hoppet på toget til Benzini Brothers Circus. Han ser en vakker kvinne, Marlena Rosenbluth, og han møter sirkus-eieren August som også er Marlenas ektemann. Jacob nevner at han studerte veterinærvitenskap og han har lagt merke til et problem med sirkus-hesten Silver. August går med på å ansette Jakob som veterinær for sirkusdyrene. Jacob oppdager at Silver har forfangenhet som gjør at den har store smerter. Snart vil ikke hesten klare å gå, langt mindre opptre for publikum. August instruerer Jakob å "fikse" Silver, slik at hesten kan opptre så lenge som mulig. Men Jacob orker ikke å se hestens lidelser, og bestemmer seg for å avlive den. August blir rasende på Jacobs beslutning om å avlive Silver mot hans ordre. For å vise Jacob hvem som er sjefen, truer han med å kaste Jacob ut fra toget i høy fart.
Sirkuset skaffer etterhvert elefanten Rosie som skal ta over for Silver. August er i utgangspunktet begeistret for den nye elefanten, og han inviterer Jacob til middag og cocktailer sammen med ham og Marlena. Jacob, som tydeligvis er tiltrukket av Marlena, blir ubehagelig ettersom ekteparet flørter og danser med hverandre foran ham. Senere på kvelden blir det klart at forholdet mellom August og Marlena er veldig komplisert. August er ofte sjalu, og noen ganger grovmunnet mot Marlena. Over de neste ukene, blir August mer og mer irritert og sint når elefanten Rosie virker umulig å trene. August er ofte brutal med Rosie, og han slår elefanten når hun ikke klarer å følge ordre. Jacob innser at elefanten ble opplært på polsk, og bare forstår polske kommandoer. Etter det, gjør Rosie som hun får beskjed om, og sirkuset har en kort periode med suksess.
Christopher Kosgei
Christopher Koskei (født 14. august 1974 er en kenyansk tidliger friidrettsutøver som hovedsakelig konkurrerte på 3000 meter hinder.
Koskei gjorde seg bemerket da han barfot vant sølvmedalje på 3000 meter hinder under VM 1995 i Göteborg. Karrieren ble kronet med gullmedalje på samme distanse i VM 1999 i Sevilla.
Brønnøya (Asker)
Brønnøya et en bebygd øy nordvest i Indre Oslofjord, i Asker kommune. Øya ligger like sørøst for Nesøya, og sørvest for Ostøya. Arealet er 1400 mål. Av øyene i Asker og Bærum er bare Ostøya og Nesøya større. Brønnøya er drøyt 2 km lang og på det meste 1 km bred. Navnet skal skyldes at sjøfolk før i tiden bunkret spesielt godt ferskvann fra brønner på øya.
Fastlandsforbindelse og ferdsel
Brønnøya er i prinsippet uten motorisert ferdsel, og har ikke permanent fastlandsforbindelse. En liten kabelferge forbinder øya med Nesøya om sommeren. Den blir byttet ut med en flytende gangbro vinterstid. I tillegg er det rutebåt-forbindelse til Sandvika om sommeren. I øst ligger Langårsundet, også kalt Middagsbukta, hvor det er livlig trafikk på St. Hansaften. Sørøst for Brønnøya ligger den langsmale øya Langåra, som skjermer mot sjø og vind fra sørøst i hele Brønnøyas lengde.
Bosetning
I 1982, på St. Hansaften, inntraff en alvorlig ulykke med kabelfergen. Fergen kantret og en person fulgte med fergen rundt, ble liggende lenge under vann og ble hardt skadet. Årsaken var ekstrem overbelastning av fergen. I 2004 ble en ny og sikrere ferge med nytt vinteradkomstanlegg (flytebro) innviet. Fergen er nå alltid stengt St. Hansaften.
Historie
Høyest på øya er det funnet to steinalderboplasser. Jordbruk kan ha vært drevet i 1500 år. I 1826 hadde gården Brønnøya 216 dekar innmark, fire hester, 16 storfe og 20 sauer. Av eldre bebyggelse har gården fremdeles en velbevart kombinert driftsbygning fra slutten av 1800-tallet og en hovedbygning fra tidlig 1900-tall.
Som Oslofeltet forøvrig har Brønnøya kalkforekomster i fjellet. Siden middelalderen drev bøndene i distriktet kalkbrenning som tilleggsnæring. På Brønnøya er det registrert fem rester etter gamle kalkovner. Sist på 1800-tallet var det industriell produksjon, først ved Sandbukta, der den eneste gjenværende kalkovnen står. Den er øyas fremste severdighet, bygd i 1892, men nedlagt i 1900 fordi driften viste seg ulønnsom. Siden var det drift ved Store Ostsund, der store kalksjakter er tilgjengelige fra veien Skogfaret.
Natur
Brønnøya ligger midt i Oslofeltet og har stort sett 90° vendte og foldete havbunnsavsetninger fra kambrosilur med mye skifer og kalkstein.
Viernbukta naturreservat ligger på østre del av øya. Her er det en stor tidevanns-våtmark med både sjøfugl og vadefugl, og vegetasjonen rundt omfatter en oresumpskog. Det er frodig løvskog i kalksteinsområdet her.
På nordsiden av Brønnøya ligger Vendelholmene naturreservat, som omfatter Vendelholmene og deler av strandsonen innenfor. Formålet med naturreservatet er å bevare et tilnærmet urørt naturområde i form av et småøysamfunn med særpreget strandsump og spesielle strandengsamfunn, blant annet det truede plantesamfunnet saltsiveng med flere rødlistearter.
Det er en liten bestand av rådyr på øya. Fuglelivet omfatter blant annet flaggspett, grågås og siland.
Dyrehodestolpene i Osebergfunnet
Dyrehodestolpene i Osebergfunnet er fem treskulpturer fra vikingtida med utskårne dyrehoder og lange halser. De krumme stokkene ble funnet i Oseberghaugen i dagens Tønsberg kommune i Vestfold, en gravhaug datert til år 834. Haugen inneholdt to ukjente kvinnelik, en mengde dyr, restene etter et vikingskip og et enestående rikholdig og velbevart gravgods. Osebergfunnet ble gravd opp i 1904, og de fire best bevarte dyrehodestolpene har siden 1957 vært utstilt i Vikingskipshuset på Bygdøy i Oslo.
Dyrehodeskulpturene er dekorert med snirklete relieffer i osebergstil, en tidlig form for dyreornamentikk i norrøn kunst. Stokkene er litt over en halv meter høye og utstyrt med bære- eller festeskaft nederst. Slike stolper er ikke kjent fra andre sammenhenger, og det er uklart hva de ble brukt til. Hodene forestiller trolig hunder, og det er blitt foreslått at skulpturene kan ha vært skremsler mot onde makter.
Beskrivelse og navn
Figurene ser ut til å være forma av forskjellige treskjærere («tresmeder»). De store hovedformene er prega av svungne linjer og dekoren av fine detaljer. Det individuelle særpreget tyder på stildannende utøvere som har brukt sin kunstneriske frihet innafor rammene av gitte konvensjoner og tradisjoner.
Arkeologen Haakon Shetelig, som var professor Gabriel Gustafsons faglige medarbeider under utgravinga, beskriver ornamentikken, bildekunsten og stilutviklinga for kunsthåndverket i jernalderen i Osebergfundet bind 3. I boka, som kom ut i 1920, ordner han dyrehodestolpene typologisk etter design og antatt håndverker, og han gir dem kallenavn etter utseende. Betegnelsene til Shetelig er siden stort sett beholdt:
Utgraving, konservering og utstilling
Den arkeologiske utgravinga av Osebergfunnet var vanskelig. Treverket i haugen var godt bevart etter over 1,100 år i søkkvåt blåleire uten lufttilgang, men gjenstandene var hardt skadd under tunge masser av torv og stein og en leirgrunn som kan ha forskjøvet seg. Materialet var også ødelagt av noen som ikke lenge etter begravelsen har kommet seg inn i det teltforma gravrommet i båten. Derfra har de dratt ut de døde kvinnekroppene, skrin og andre personlige ting, kanskje som del av en ukjent gravskikk, kanskje som røvere på jakt etter smykker og verdisaker.
Etterarbeidet med systematisering og beskrivelser, og ikke minst restaurering og konservering av alle gjenstander og etterlevninger, ble svært omfattende. De første bevaringsmetodene med alun gjorde skade på flere av trearbeidene. Prepareringa jevna ut utskjæringene og viska bort detaljer, og skipa og mange av gjenstandene er blitt «sprø som knekkebrød». Det er håp om å finne måter å redde restene av de feilbehandla praktstykkene på, sjøl om det er umulig å gjenopprette farger og strukturer slik de var da materialet ble gravd ut.
I 1957 ble stolpene flytta fra «Oseberg-salen» i Historisk Museum på Tullinløkka i Oslo, der de hadde blitt holdt våte i påvente av bedre konserveringsmåter, til den da nybygde «Osebergfløyen» av Vikingskipshuset. Fire av stolpene er utstilt i glassmonter der. Bruddstykkene etter den femte stolpen blir oppbevart i magasinet på museet. Shetelig omtaler denne som «det vakreste, finest utskårne dyrehode», men hodet var knust og stokken ødelagt. «Barokkmesteren» ble ødelagt da tanken den ble oppbevart i, sprang lekk under andre verdenskrig, og restene blir brukt til å forske på konserveringsmetoder. Det ble for øvrig tidlig skåret ut kopier av mange av gjenstandene fra funnet.
Opprinnelig betydning
Hensikten med de skulpturelle stokkene er ukjent. Stolpene har ingen åpenbar praktisk funksjon, men er neppe heller bare kunstverk uten symbolsk eller religiøs betydning. Gravgodset og dyra som ble ofra skulle sannsynligvis følge de døde kvinnene til Dødsriket og dekke de materielle behova deres i etterlivet. Figurer og mønstre på gjenstandene kan derfor sees på som både pynt for skjønnhetens egen skyld og bildeframstillinger av motiver henta fra vikingenes forestillingsverden.
Plassering i gravhaugen
Da «Løvehodet» og «Hundehodet» ble funnet i gravkammeret ombord i Osebergskipet, var de forbundet med et tau. Det gikk som en tømme gjennom gapet på den ene figuren og hadde en slags rangle og en krok av jern festa til seg. Tilsvarende rangler og kroker har blitt funnet i forbindelse med rideutstyr og kan være en forløper for dombjeller, kanskje med magisk kraft til å skremme bort onde makter. Stolpene var også utstyr med treskaft som stakk ut bak nederst på halsene, vel en halv meter lange (se fotografiet fra utgravinga). Skafta er trolig festeanordninger eller håndtak til å bære stokkene med. Også i motsatt ende av gravkammeret lå to stolper med tilsvarende skaft og rangle i jern, mens «Den akademiske dyrehodestolpen» lå foran masta i forskipet.
Tolkninger av hoder og dekor
Allerede i folkevandringstida ble udyr et vanlig motiv i den germanske kunsten, og dyrehodestolpene kan minne om drager og sjøormer. Hodene er likevel ofte blitt tolka som hunder, men også som løver og kattedyr, framstilt i et overdrevent dekorativt og stilistisk formspråk. Skulpturene kan også forestille dyr fra norrøn mytologi, men det er uklart hvilke det i så fall skulle være.
De merkelige gripedyra i relieffene kan synes å gjenta eller avspeile rovdyret som er framstilt i hodet. Disse gåtefulle figurene har kropper og lemmer som slynger seg i langtrukne buer, griper og biter seg sjøl, og rammene i dekoren, i innfløkte linjer og former, omtrent som valknuter og labyrinter. Dette har sannsynligvis gitt stokkene ytterligere kraft og betydning som magiske kultgjenstander. For øvrig består osebergstilens sammenfletta ornamentikk bare av dyrefigurer og abstrakte former og framstiller aldri planter eller bladverk.
Bruk av stolpene
Dyrehodestolper er ikke kjent fra direkte omtale i sagalitteraturen.
Liknende dyre- og dragefigurer
Mange av gjenstandene i Osebergfunnet, og andre artefakter fra vikingtid og tidlig middelalder, er pynta med tilsvarende fantasifulle figurer, ornamentikk og geometriske mønstre. Liknende hoder pryder blant annet hjørnestolpene på osebergsledene.
Alade Aminu
Alade Aminu (født 14. september 1987) er en nigeriansk basketballspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han endte på tiendeplass med det nigerianske landslaget.
Einar Fadnes
Einar Stokke Fadnes (født 1975) er en norsk musiker og låtskriver, vokalist, gitarist og pianist i Jim Stärk.
Neten Dangma Lhungyal
Dangma Lhungyel (tibetansk: ལྡང་མ་ལྷུན་རྒྱལ།, wylie: ldang ma lhun rgyal) var en buddhistisk munk som var opptatt av utbredelsen av Bima Nyingtik (bi ma snying tig) innenfor dzogchen. Han var fungerende leder av klosteret Zha Lhakhang nord for Lhasa, og er kreditert ned oppdagelsen av de 17 tantraer av den store perfeksjon. Disse tantraer skal ha blitt gjemt der av Nyang Tingdzin Zangpo, et medlem av Nyang-klanen og elev av den indiske oversetteren Vimalamitra. På grunn av sin sentrale rolle i denne historien, er Dangma Lhungyel betraktet som en inkarnasjon av Vimalamitra.
Ingenting er kjent om hans liv annet enn at han var sønn av Uru Zholma Gechok (dbu ru gzhol ma dge mchog). Han overleverte Nyingtik til Chetsun Sengge Wangchuk etter å ha holdt den for seg selv i 15 år, og også til Karak Gomchung. Noen kilder forsikrer også at Dangma Lhungyel mottok overleveringen av Nyingtik fra Be Lodro Wangchuk, en elev av Nyang Tingdzin Zangpo.
Valin
Valin (forkortes Val eller V) er en av de 20 aminosyrene som er byggesteiner i proteiner. Den tilhører gruppen nøytrale, hydrofobe, upolare aminosyrer og er en av de essensielle aminosyrene som kroppen ikke kan lage selv, men må tilføres gjennom maten.
Mat som inneholder mye valin er: cottage cheese (hytteost eller keso), fisk, kylling, jordnøtter, sesamfrø og linser.
Valin er oppkalt etter planten Legevendelrot (Valeriana officinalis).
Rübezahl-Sprungschanze
Rübezahl-Sprungschanze (norsk: Rübezahl-bakken) var en hoppbakke i Janské Lázně i Tsjekkia. Den ble brukt under ski-VM i 1925. Bakken ble bygd i 1921 og hadde K-punkt ca. 50 meter. I 1956 ble bakken nykonstruert av Karel Jarolímek, og den var i jevnlig bruk fram til 1965, men er senere revet.
SI-prefiks
SI-prefikser er prefikser som kan anvendes sammen med enhetene i SI-systemet for å danne avledede enheter som er av en annen størrelsesorden enn grunnenheten.
SI-prefiksene anvendes etter følgende regler:
Oversikt over prefiksene
Kansainvälinen yksikköjärjestelmä
Kärnten
Kärnten (slovensk Koroška, italiensk Carinzia) er den sørligste delstaten i Østerrike.
I sør grenser den til Italia (Friuli-Venezia Giulia) og Slovenia, i vest til delstaten Tirol, og i nord til delstatene Salzburg og Steiermark. Großglockner ligger i Kärnten, og er med sine 3 798 moh. det høyeste fjellet i Østerrike. Klimaet varierer fra middelhavstemperaturer i lavlandet til alpinklima med isbreer i på det høyeste. Wörthersee er den største av fire store innsjøer. Den dominerende elven er Drau. Der er både nåletrær og løvtrær, og et rikt dyreliv med hjort, gemse og enkeltstående rovdyrarter.
Flagget er gult, rødt og hvitt delt horisontalt med gult øverst. Offisielle språk er tysk og slovensk (kalt «windisch» av tysktalende). Den slovensktalende minoriteten sør i staten er på i overkant av 12 000 morsmålsbrukere. I 2011 ble det innført tospråklige skilt i områder der 10 % av befolkningen er slovensktalende. Politisk har høyrepartier stått sterkt, særlig Bündnis Zukunft Österreich og Freiheitliche Partei Österreichs, men valget i 2013 ga en sterk seier for sosialdemokratene. Religiøst dominerer katolisismen. Det bor i overkant av 550 000 mennesker i Kärnten, men ingen byer har over 100 000 innbyggere per februar 2014. Klagenfurt er like under, med omtrent 96,000 innbyggere. Delstaten har egen flyplass og et jernbanenettverk. Industrien domineres av elektronikk, og både tyske Siemens og nederlandske Philips har virksomheter her. I tillegg er turisme, skogbruk, ingeniørvirksomhet og agrikultur dominerende.
Historisk har Kärnten vært først keltisk, så romersk, så slavisk og deretter del av Det tysk-romerske rike før den ble del av Østerrike. I tillegg har den vært del av folkevandring og plyndringer, særlig fra avarene og osmanene.
Etymologi
«Kärnten» er en fortysking av «Karantania», som igjen stammer fra keltisk, enten carant (venn, slektning) eller karanto (stein, klippe). Den første betydningen kan stamme fra en illyrisk bronsealderstamme som bodde her. Den andre tolkningen bruker ordstammen kar-, som blant annet finnes i navnene «Karnburg» og «Karavankene».
Geografi
Käntern består av et lavland rundt Klagenfurt, Wörthersee og Villach med en rekke fjellkjeder på alle sider. Ytterpunktene er Großglockner, som er 3 798 meter over havet, og Lavamünd, som er 248 meter over havet. 58 % av Kärnten ligger over 1 000 meter over havet.
Geologi
Kärntens mange fjellkjeder gir et spesielt geologisk mangfold. I Hohe Tauern er det blant annet store deler fyllitt og bergkrystall. Det er ellers store mengder gneis i midtdelen, mens det er en blanding av sedimentære og vulkanske steinarter lenger øst. Sørdelen av Kärntens alper, da Karavankene og Karnische Alpen, har dominant sedimentære bergarter fra ordovicium. Det er femten grunnvannskilder, tolv enkeltstående og tre i samling.
Klima
Kärntens klima er variert. Klimaet er påvirket av tre klimatiske soner med sterke kontraster. Nordvest er det et alpint klima med påvirkning fra havet, Klagenfurt-lavlandet har et markant lavlandsklima og Draudalen og andre daler har middelhavsklima. I alpeområdet er det lave temperaturer, mens i Klagenfurt-lavlandet er det langt varmere, og Kärnten har de varmeste innsjøene i Alpene. I gjennomsnitt er det åtte soltimer i døgnet i Kärnten. Hele 61 % av Kärnten er dekket av skog, bare Steiermark har en like høy prosentandel. Kärntens skog utgjør 14,3 % av Østerrikes totale skog (se ellers Økonomi).
Vassdrag
Kärnten gjennomløpes av flere store elver i vest-østlig retning, fremfor alt Drau, med flere bielver, blant dem Gurk (selv med bielven Glan), Möll, Malta, Lavant og Gail. Drau begynner imidlertid i Italia, og går derfra til Østerrike via Tirol og Kärnten før den går til Slovenia, Kroatia, Ungarn og til slutt Kroatia igjen, der den renner ut i Donau. Av de 743 kilometer Drau er, befinner 231 kilometer seg i Østerrike. Drau er Østerrikes tredje mest vannførende elv etter Donau og Inn, delvis på grunn av de mange bielvene. Sideelven Gurk er den lengste elven som bare renner i Kärnten.
Isbreen Pasterze er 18,5 km², og er Østalpenes største. I tillegg finnes Eiskar (0,4 km²) og den nå svært tilbaketrukne Wurtenkees, som er blitt del av et skianlegg.
Plante- og dyreliv
Dyrelivet omfatter ca. 15 000 dyrearter. Kärnten var dekket av is under siste istid, og har derfor i lang tid vært dominert av nordiske og alpine dyrearter. Blant disse er gemse, alpemurmeldyr, hjort og hare. Blant fugler er det rapphøne, ørn og kaie. I tillegg har det kommet arter fra Sør- og Øst-Europa, inkludert kroatisk fjelløgle, steintrost og sandviper, en sørøsteuropeisk hoggorm. Vanlig hoggorm finnes også. Det er dessuten observert flere flaggermus-arter i delstaten.
Området har ingen rovdyrstamme, men det er blitt rapportert enkelte bjørner, ulver, otere og gauper. Det er gode fiskemuligheter i blant annet Drau.
Det finnes også endemiske dyr, da særlig snegler og skolopendere. Det er funnet enkelteksemplarer av eikehjort og neshornbille, og det er flere Parnassius phoebus i området.
Demografi
I 2013 var befolkningen på 555 423 mennesker. Det er en nedgang på litt under 4500 mennesker siden 2002. Den største gruppen statsborgere per 2013 er østerrikere, som utgjør 513 103. Av de resterende er det særlig EU-borgere (21 098) og europeere fra land utenfor EU (17 034) som er i majoritet, og av disse er folk med statsborgerskap fra et av de tidligere jugoslaviske landene (utenom Slovenia) størst med 14 646, mens det er 10 256 tyskere i Kärnten.
Slovenere i Kärnten
Kärnten har lenge hatt et høyt antall slovenere eller folk av slovensk avstamning. Imidlertid har antallet gått sterkt ned de siste årene. I 1951 var tallet slovensktalende 42 095, men på ti år ble tallet nesten halvert til 24 911. Deretter har det sunket stadig til det i 2001 var 12 586 mennesker som brukte slovensk som dagligspråk. Det er uklart om dette skyldes utvandring eller at færre snakker slovensk som dagligtale. Nedgangen på slovenere i Østerrike fra da Slovenia ble selvstendig i 1991 til 2001 var på fire tusen. Det totale antallet slovenere i Østerrike var i 2001 på omtrent 18 000, og dermed er over to tredjedeler av den slovensktalende befolkningen i Kärnten.
Slovenere fikk problemer med Jörg Haider og det de oppfattet som en anti-slovensk innstilling. Han avviste oppsetning av tospråklige skilt i områder i Kärnten med mer enn 10 % slovenere, selv om dette var forordninger fra den føderale regjeringen, og truet med å legge ned tospråklige barnehager dersom skiltreformen ble gjennomført. I 2009 var likevel de fleste slovenskspråklige mer komfortable med å bli ansett som «kärntnere» før «østerrikere», så «slovenere», «europeere», «slovenske kärntnere» og «windischere». Avstanden fra europeer til slovensk kärntner var markant.
Historie
Kärnten var i sentrum av Hallstattkulturen, og man kan anta at det har bodd folk der fra 3000 før Kristus. Hallstattkulturen var relativt velutviklet, og man har funnet tegn på at de handlet med grekere. Det er funnet tegn til fort og festninger, og også tegn etter flere smeder, sølvsmeder og gullsmeder. I Frög, rett vest for Wörthersee, er det blitt funnet en gravplass med blant annet en votivgave av en vogn, muligens trukket av tolv okser.
Området Kärnten var sannsynligvis befolket av keltiske stammer, sannsynligvis pannoianere, i slekt med illyrerne. Man antar at området rundt Magdalensberg, 20 kilometer nordøst for Klagenfurt, var et vesentlig keltisk tettsted. Etter hvert ble området kontrollert av taurisciene, som man antar stort sett var keltisk for «høylenderne», da «taur» betyr «fjell». Roten «taur» finner man i fjellkjeden «Hohe Tauern», og man antar at taurusci kom enten derfra eller fra Karavankene. Taurisci var et av flere folkeslag, der norici var mest dominerende. Det er fortsatt noe uklart om det var taurisciene eller noricierne som bodde i Kärnten. Plinius den eldre anså de to for å være samme folkeslag.
Romerriket (16–ca. 450)
Innbyggerne i Noricum, inkludert taurisciene, levde stort sett i fred med den romerske republikken, og var til og med en viktig alliert for Julius Cæsar i kampen mot Pompeius i 48 f.Kr. Det var aktiv handel mellom Romerriket og de keltiske stammene i området, og både Strabon og Polybios forteller om store gullverdier, Polybios til og med at det ble utvunnet så mye gull i området at verdien av gull gikk ned med en tredjedel. Dette medførte at Taurisci stengte alle italiere ute fra gullminene, og at det kom en straffeekspedisjon.
Horats forteller også om den høye kvaliteten på jern utvunnet der, og som ble brukt til fremstilling av våpen til den romerske hæren. Det viktigste senteret for jernutvinning i Kärnten i Sankt Veit an der Glan. Nordøst for nåværende Klagenfurt, på toppen av det nesten tusen meter høye Magdalensberg, lå i romersk tid en by basert på forarbeidelse og salg av jern. Byen fikk ekstra oppmerksomhet i 1502, da en ung gutt fant en kobberstatue av en ung mann fra romersk tid der. Statuen ble kalt «Ynglingen fra Helensberg», men skiftet senere navn fra Helensberg til Magdalensberg fordi fjellet skiftet navn. Jernet i Noricum var så etterspurt at en lokal myte i Kärnten vil ha det til at Jesus ble korsfestet med spiker av norisk jern.
I år 16 ble Noricum formelt en romersk provins etter at befolkningen hadde støttet et pannonisk angrep på Histria. Noricum ble imidlertid ikke organisert som en provins før under Claudius. Fram til da hadde de status som et kongedømme under romersk kontroll. Omorganiseringen til provins skal ha foregått uten motstand, og området ble ikke kjent som opprørsk før under Marcus Aurelius, som sendte legionen Legio II Italica til området for å bekjempe germanske angrep.
I romersk tid vokste det frem flere byer i området, og i Kärnten særlig to. Den første store var Virunum, nordøst for nåværende Klagenfurt. Den andre var Teurnia. Teurnia lå nærmere Hohe Tauern, ved Spittal an der Drau.
Selvstendighet, frankisk og tysk-romersk (ca. 450–1335)
Markomannerne gjorde stadige innhogg i store deler av Kärnten i det andre århundre, men ble etter hvert drevet tilbake. Deretter forfalt Kärnten i tråd med Romerriket. Først ble de invadert av hunere, som igjen ble avløst av østgotere fra omtrent 460 til 488. Deretter ble Kärnten et grenseområde mellom avarene og bavarene. Slaviske stammer, med avarenes støtte, vant et slag mot bavarene i 595, og deretter ble Kärnten selvstendig, omtalt med deler av Øst-Tirol som «Provincia Sclaborum», slavernes provins. Avarene ga formell beskyttelse til det nye området fram til ca. 620, da det ble ledet av Samo. Samo var en frankisk kjøpmann som utvidet områdets grenser til å inkludere deler av Bayern, Böhmen, Mähren, Slovakia og Niederösterreich. Samo lyktes å bekjempe frankere og Avarer, og sto fra 626 til Samos død i 658. Deretter forsvant riket, bortsett fra i Kärnten, hvor området Karantania ble et slavisk selvstendig område.
Karantania mistet sin selvstendighet i 743 som et resultat av at de først ble underlagt Bayern etter at Bayern hadde hjulpet dem å slå avarene. To år senere ble begge underlagt Frankerriket. Området gikk igjennom en misjonering ledet av Den hellige Virgilius av Salzburg. I 788 ble området del av Det tysk-romerske rike. I 819 var de slaviske adelsmennene med på et mislykket opprør mot frankerne ledet av Ljudevit Posavski. . De ble brutalt slått ned, de slaviske prinsene erstattet av bayerske, og området ble gjort om til et markgrevskap. Dette medførte også at tysk ble dominerende som språk. Etter hvert ble Arnulf av Kärnten kronet til hertug, og han tok selv tittelen konge av Øst-Frankerriket før han ble tysk-romersk keiser 896–899.
Det var imidlertid først under keiser Otto II at Kärnten ble et formelt skilt ut som eget fyrstedømme fra Bayern i 976 (området har vært omtalt som både Fürstentum og Herzogtum), som resultat av at Otto II kom i krangel med bayerske prinser, særlig Henrik II av Bayern, kalt Heinrich der Zänker (nærmest «Henrik den kranglevorne»). Flere av områdene løste seg i årenes løp fra Kärnten: Savinjadalen i 1025, markene Krain og Istria i 1040, markene Verona og Friaul i 1051 og Steiermark i 1056. I 1256 fikk Villach, Klagenfurt og Sankt Veit bystatus, Klagenfurt og Sankt Veit an der Glan var grunnlagt av Bernhard von Spanheim.
Habsburg (1335–1918)
Da hertugslekten i Kärnten døde ut i 1335, sto Habsburg klar til å ta over Kärnten etter en hemmelig avtale med Wittelsbach. Kärnten forble en del av Østerrike siden, med unntak av et mellomspill som del av De illyriske provinser fra 1809 til 1816. Kärnten var, sammen med Tirol, Steiermark, Oberösterreich, Niederösterreich og Krain, del av de habsburgske arvelandene.
Kort etter at Kärnten ble del av Habsburg, ble området plaget av flere naturkatastrofer. I 1338 og 1339 kom gresshoppesvermer, og i 1339/40 en svært streng vinter. Sør-Kärnten ble også plaget av et jordskjelv med episenter i Friuli den 25. januar 1348 som gikk hardt utover Villach, og av påfølgende oversvømmelse og pest med utspring i Italia, sannsynligvis svartedauden. Likevel er det få tegn til at lokalbefolkningen tolket dette i annen retning enn at det var en rekke uheldige situasjoner.
Etter at Rudolf IV av Østerrike døde, ble hans land delt mellom hans to yngre brødre, der Albert tok erkehertugdømmet og Leopold de andre områdene, i 1379 i Neubergtraktaten. Leopolds linje ble igjen delt mellom sønnene Ernst Jern og Fredrik, der Ernst Jern tok over Kärnten, Steiermark og Krain, mens Fredrik tok resten, i hovedsak Tirol. I 1457 døde den albertinske linje ut, og i 1490 ga erkehertug Sigismund over Tirol til linjen til Ernst Jern, nå styrt av hans sønn, Fredrik V.
Det osmanske rike ekspanderte på bekostning av Balkan, og fra 1469 til 1494 plyndret de jevnlig Kärnten og tilstøtende områder. Kirken og adelen hadde igangsatt intens og desperat forsterkning av passene mot Krain, som hadde falt til tyrkerne. Dette ble finansiert av en økt skatt som gjaldt alle, uavhengig av stand og alder. Bøndene mobiliserte en hær som i løpet av kort tid talte 3000 mann. Imidlertid flyktet flesteparten da de så de ridende tyrkerne, og de 600 som ble igjen ble fort bekjempet. Bondehæren hadde som delmål også å bekjempe adelen, som ikke hadde beskyttet dem, og i 1478 var det første store bondeopprøret i Kärnten. Bondeopprør fortsatte også etter at osmanene forlot Kärnten. Da Kärnten ble befridd fra av den ungarske kongen Matthias Corvinus i 1483, ble de underlagt ham sammen med Wien og Steiermark i 1485. Da Corvinus døde i 1490, ble Kärnten igjen overfalt av tyrkere og en gresshoppesverm. Bøndenes frustrasjon overfor den ineffektive adelen som krevde skatter, men ikke greide å beskytte dem, skapte flere opprør, som først ble bekjempet i 1526.
Kärnten forble for det meste bare indirekte preget av krigene som fulgte i det 17. og 18. århundre. Mot slutten av 1700-tallet ble Klagenfurt imidlertid i begivenhetenes sentrum, da Napoléon Bonaparte marsjerte mot byen 27. mars 1797. Klagenfurt overga seg betingelsesløst den 17. april samme år til Napoleons general André Masséna. Østerrike kastet seg mer eller mindre provosert inn i flere kriger mot Frankrike, og tapte samtlige. Etter freden i Schönbrunn i 1809 ble Kärnten og omkringliggende områder del av De illyriske provinser, en provins i det franske keiserriket. De ble befridd i 1813 etter Napoleons nederlag i Russland, men ble da slått sammen med omkringliggende områder til Kongeriket Illyria, og ble først en selvstendig delstat i 1849.
Gjeninnføringen av Kärnten som delstat i 1849 kom som resultat av revolusjonene i 1848, som i Kärnten stort sett gikk stille for seg. Som del av moderniseringen av Østerrike ble Kärnten ikke bare en delstat med Klagenfurt som delstatshovedstad, men de fikk også et delstatsparlament. Kärntens gruvedrift, da med kull og jern, fikk et sterkt oppsving som følge av den industrielle revolusjonen, der særlig jernbanen trengte nettopp disse råstoffene i stor grad. Imidlertid greide ikke Kärntens gruvedrift å holde opp konkurransen, og etter hvert gikk flere gruver konkurs og måtte legges ned. Likevel var Kärnten ansvarlig for to tredjedeler av alt bly som ble hentet opp i Østerrike på begynnelsen av 1900-tallet. Jernbanen ga en ny industri til området, turisme. Turismen økte betraktelig i perioden utover 1900-tallet.
Under første verdenskrig ble soldater fra Kärnten, som da ikke hadde grense mot Italia, i utgangspunktet sendt til østfronten, men etter hvert kom en del også til å kjempe mot italienerne.
Mellomkrigstiden (1919–1939)
Etter første verdenskrig ble deler av Kärnten som følge av Saint-Germain-traktaten avstått til nabolandene: Kanaldalen kom til Italia og flere områder gikk til Jugoslavia. I tillegg ble hertugdømmet Kärnten avskaffet, og det ble holdt en avstemning i Sør-Kärnten om tilhørighet til Jugoslavia eller Østerrike. 59,04 %, av disse svært mange slovenere, stemte for fortsatt tilknytning til Østerrike. Det etniske ble lite spilt frem av begge sider, og det antas at det var religiøse fordommer overfor et ortodoks dynasti i Jugoslavia, positive innstillinger til det østerrikske sosiale systemet og den progressive retningen Østerrike tok som vant slovenerne over.
Kärntens folkeavstemning var en suksess, men resultatet av at første verdenskrig ble tapt og at flere land skar dem av som handelspartnere, ødela enda mer for den hardt prøvede gruveindustrien. Samtidig kom det nyvinninger, da radiosendinger begynte og Klagenfurt flyplass ble åpnet i 1925. Det ble en turistindustri som skapte både alpehytter og alpeforeninger for vinterturister, og badesteder langsmed Wöhrtersee for sommerturister.
Som følge av den store depresjonen gikk det nedover innen industri, og nok en gang ble stålindustrien hardt rammet, i tillegg til storfeindustri og skogsindustri. Det førte til økt arbeidsløshet, og frustrasjonen i Østerrike spredte seg også til Kärnten. Sosialister og kommunister på den ene siden og nasjonalsosialister og det paramilitære «Heimwehr» (Hjemmevernet) på den andre politiserte og polariserte også Kärnten. NSDAP gjorde et brakvalg i Kärnten i 1931–32, og ble delstatens nest største parti med 13,51 %. Da Engelbert Dollfuß forbød partiet i 1934, førte det ikke til noen minskning av den lokale støtten, og partiet sto sterkt også lokalt. I tillegg hadde Dollfuß greid å provosere sosialdemokratene også, og dette medførte mange opptøyer over hele Østerrike. Imidlertid var befolkningen i Kärnten svært passiv under oppstanden i februar 1934, som påvirket i hovedsak Wien, Steiermark og Oberösterreich. I Kärnten meldte flere medlemmer seg ut av det sosialdemokratiske partiet i protest mot oppstanden. Senere på året ble Engelbert Dollfuß drept av nasjonalsosialister i et mislykket kuppforsøk, Julikuppet. I dette kuppforsøket ble det flere dagers hard kamp i blant andre steder Kärnten. Både under Dollfuss og hans etterfølger var Kärnten med i en maktkamp mellom Italias Benito Mussolini, Det tredje rike og Kongeriket Jugoslavia, der trusselen om invasjon av Kärnten ble brukt som pressmiddel av sistnevnte. Mussolini ønsket riktignok innflytelse i Østerrike, men han var mest opptatt av å bevare landet slik det var.
Imidlertid ble press øvet fra nasjonalsosialistene, og i 1938 ga Arnold Sucher over makten over delstaten til nasjonalsosialistene. Kärnten var med på hyllingen av Hitler ved Anschluss. Ettersom nasjonalsosialistene hadde et negativt syn på slavere, ble et allerede noe anstrengt forhold mellom tyske og slovenske kärntnere større. Dette fikk etterdønninger til langt etter andre verdenskrig.
Andre verdenskrig og tiden etterpå (1940−)
Kärnten ble lenge spart for krigens brutaliteter, men mot slutten av 1943 fikk de allierte kontroll over flyplassen i Friuli, og utførte bombetokt. Klagenfurt ble noe skadet, mens Villach fikk store skader under bombeangrepene. Før krigens formelle slutt hjalp nasjonalsosialistene til med å overføre makten til kristendemokrater og sosialdemokrater.
Etter Tysklands kapitulasjon gikk den jugoslaviske folkehæren (tidligere partisaner inn i Kärnten og proklamerte jugoslavisk militær kontroll. Britiske styrker gikk også inn, og fra 20. mai hadde britene militær kontroll. Jugoslavia gjorde formelt krav på Kärnten etter krigen, fram til 1948 med støtte av Sovjetunionen. Kravet ble endelig avvist ved konferansen i Paris i juni 1949.
Mange flyktninger fra Jugoslavia søkte tilflukt i Kärnten, blant dem soldater fra Kroatia og Slovenia som hadde kjempet mot partisanene og ønsket å overgi seg til britene. Britene avviste dem, og de ble overgitt til Jugoslavia eller på annen måte hjemsendt ved tvang. Dette førte til Bleiburg-massakren, hvor folkehæren summarisk henrettet et stort antall mennesker. Massakren har fått sitt navn etter grensebyen Bleiburg, hvor de fleste tvangsutsendelsene og de første henrettelsene fant sted.
Etter at den allierte okkupasjonen av Østerrike tok slutt i 1955, var det relativt få problemer i Kärnten. I 1964 fikk Østerrike sin første og, per 2014 eneste, forbundskansler fra Kärnten i Josef Klaus. Han startet flere reformer, men tapte valget i 1970.
Høyrebølge og tilbakeslag
Det anstrengte forholdet mellom slovensktalende og tysktalende i Kärnten fra andre verdenskrig ble bedre, om enn det var en markant nedgang i antall slovensktalende mellom 1951 og 1961 (se demografi). I 1972 skjedde et systematisk hærverk på veiskilt i Kärnten, omtalt som «Ortstafelsturm», etter at det ble bestemt at alle informasjonsskilt skulle stå på tysk og slovensk, noe som var svært lite populært sør i Kärnten. I tillegg er organisasjonen Kärntner Heimatdienst blitt kritisert både for aktiv deltakelse i fjerning av disse skiltene, og generelt for antislovenske holdninger. FPÖ og ÖVP stemte imot forslaget om å innføre tospråklige skilt i den østerrikske riksdagen. Om forholdet mellom slovensktalende og tysktalende østerrikere er bedret, er det likevel slik at fremmedfiendtlighet ble regnet som en av grunnene til at Jörg Haiders høyrepopulistiske parti BZÖ ble populært.
FPÖ markerte seg først i 1989, da i tredje året under ledelse av Jörg Haider. Ti år senere, i 1999, begynte Kärnten særlig med en sterk dominans av partier på ytre høyreside. FPÖ under Jörg Haiders populistiske politikk vant frem i et Kärnten som var økonomisk utdatert. Under det nasjonale valget i 1999 ble FPÖ så stort at de gikk inn i regjeringssamarbeid med ÖVP. Dette skapte store kontroverser i Europa, og året etter gikk Haider av for å blidgjøre kritikerne. Nettopp Haider fastholdt på at skilt ikke skulle stå på slovensk i tillegg til tysk, og enda den østerrikske høyesteretten anså det for i strid med grunnloven, fortsatte Haider å nekte slovenske skilt. FN anklaget i 2008 Kärnten for fremmedfrykt.
I 2004 konsentrerte Haider seg om politikk på delstatsnivå, og hjalp til med å få stor støtte av velgerne. I 2005 dannet Haider Bündnis Zukunft Österreich (BZÖ) som del av en splittelse i FPÖ. BZÖ rakk ikke å stille til delstatsvalget i 2005. I perioden frem til 2008 hadde Haider skaffet stor lokal oppmerksomhet rundt BZÖ, men han døde i en bilulykke 11. oktober samme år.
FPÖ mistet ved valget i 2009 svært mange stemmer til BZÖ. Imidlertid meldte alle representantene for BZÖ seg ut av partiet og dannet et eget parti, Die Freiheitlichen in Kärnten (opprinnelig delstatsavdelingen til FPÖ, inaktivt en stund), i desember 2009 som resultat av uenigheter med moderpartiet. De ville gå lenger til høyre, de mislikte den økonomiske politikken og skandalene som kom i kjølvannet av nasjonaliseringen av banken Hypo Alpe Adria.
Den lokale banken Hypo Alpe Adria hadde gjort en del investeringer på 1990-tallet og blitt stor. Imidlertid sank den kraftig på 2000-tallet, og det kom frem en del bemerkelsesverdige ting rundt bankens aktiviteter. Den var anklaget for å ha finansiert våpensalg under krigene i Kroatia og Bosnia-Hercegovina på 1990-tallet, for å ha drevet med narkotikasmugling, og betalt Jörg Haider og andre politikere for å åpne dører for dem i Kroatia. På tross av investeringene var banken nær konkurs, og måtte nasjonaliseres i 2010, noe som kostet svært mange penger. Da banken først ble solgt til en bayersk bank, ble flere politikere anklaget for innsidehandel. Undersøkelser kom frem som anså at Haider hadde brukt banken som en egen sparegris. Dette var ikke den eneste av skandalene som dukket opp rundt slutten av Haiders liv, men det var den mest dominerende.
FPK valgte nærere bånd med FPÖ. Slik ble FPÖ, via FPK, igjen det mest innflytelsesrike partiet i Kärnten. Dette medførte store krangler mellom BZÖ og FPÖ foran valget i 2013.
I juni 2013 formaliserte FPK sammenslåingen med FPÖ. Da hadde imidlertid SPÖ vunnet valget og tatt over styringen i landet i samarbeid med ÖVP og Die Grüne.
ÖVP, som tidligere dannet regjering med FPÖ, selv er et konservativt høyre-sentrum-parti, men valgte å samarbeide med sosialdemokratene. ÖVP ble selv også berørt av skandalene rundt Hypo Alpe Adria. Blant annet ble en av deres ledere fengslet for korrupsjon. Likevel gikk det ikke like hardt utover dem.