cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nytt i Uka
Nytt i Uka er en fulldistribuert gratisavis i Ålesund og nabokommunene Hareid, Sula, Sykkylven, Giske, Skodje, Haram, Ørskog, Stordal og det meste av Vestnes. I tillegg distribueres avisa til poststedene Tomrefjord, Vestnes og Liabygda, og til abonnenter i inn- og utland. Avisa kommer ut hver onsdag i et opplag på 40,000 eksemplarer.
Avisa gis ut av Media Vest AS og ble etablert av fem av de ansatte etter konkursen i Sunnmøre Arbeideravis i august 1985. Nytt i Uka var på gata bare ei uke etter konkursen. Eierskapet ligger i dag i hovedsak hos tre av de ansatte, som per 2017 har omkring 86 prosent av aksjekapitalen.
Avisa har kommet ut regelmessig siden 1985, og er dermed en av landets eldste gratisaviser. Omsetningen var i 2014 20,296 millioner kroner og i 2015 18,329 millioner kroner. Avisa har 21 ansatte.
Liste over Team Columbia-ryttere
Sesongen 2007
* Sparket som følge av positive dopingprøver
Nytt i Uka
Ansvarlig redaktør er Øyvind Johan Heggstad. Daglig leder er Berit Fugelsø Nilssen.
Media Vest AS driver også Nytt i Ukas forlag. Per 2017 har forlaget gitt ut over 20 titler, alt overveiende av lokalhistorisk og -kulturell art.
Liste over Team Columbia-ryttere
Sesongen 2005
Kilde
Sesongen 2003
Kilde
Sesongen 2002
Kilde
Sesongen 2001
Kilde
Sesongen 2000
Kilde
Sesongen 1999
Kilde
Sesongen 1998
Kilde
Sesongen 1997
Kilde
Sesongen 1996
Kilde
Sesongen 1995
Kilde
Sesongen 1994
Kilde
Sesongen 1993
Kilde
Sesongen 1992
Kilde
Sesongen 1990
Kilde
Sesongen 1989
Kilde
Sinochroma
Sinochroma er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Levevis
Larvene utvikler seg i ved av løvtrær.
Utbredelse
Artene er utbredt i det sørlige Kina (Yunnan).
Ardnamurchan
Ardnamurchan (skotsk-gælisk: Àird nam Murchan: «neset ved det store hav») er halvøy på rundt 130 km² i Lochaber i den skotske regionen Highland, kjent for å være meget uberørt og uforstyrret område. At det ligger avsidesliggende til, framheves av at hovedtilkomsten er en veg med én kjøreretning for det meste av halvøyas lengde.
Frankrikes statsminister
Frankrikes statsminister er regjeringssjef i Frankrike.
Ardnamurchan
Geografi
Strengt talt dekker Ardnamurchan kun halvøya bortenfor landsbyene Salen (i sør) og Acharacle (i nord), men i våre dager benyttes betegnelsen langt mer generelt til å omfatte nabodistriktene Sunart, Ardgour, Morvern, og selv Moidart (som var en del av det tidligere fylket Inverness-shire, ikke Argyll).
Frankrikes statsminister
Statsministerens residens er Hôtel Matignon.
Historie
I tidligere perioder av Frankrikes historie hadde den franske regjeringssjefen ulike titler. Den senere tiden, under den andre, den tredje og den fjerde franske republikk, bar regjeringssjefen tittelen ministerrådets president (président du Conseil des ministres), men ble uoffisielt kalt premiere ministre.
Ardnamurchan
Geologi
Hele det nordvestlige hjørnet av Ardnamurchan består av et komplekst sett av vulkanske strukturer, ofte beskrevet tilnærmelsesvis som en «Caldera». I det store og hele er dette området en struktur under bakken bestående av et 55 millioner år gammel vulkansk struktur (relativt små områder med lava som brøt ut mot overflaten er blitt funnet på en del områder på halvøya). Mist syv andre tilsvarende komplekser av samme tektonisk episode er spredt over vestkysten av Storbritannia, og er således hendig for geologisk treningskurs for mange universiteter. Foruten trening drives det fortsatt geologisk forskning selv i våre dager. Subkonsentriske ringer av vulkanske komplekser kan lett blitt sett på satellittfotografier, eller topografiske kart, men de er ikke like lett å få øye på når man står på bakkenivå
Historikeren Donaldson likestiller 'Buarblaig' (i dag Bourblaige rundt 8 km øst for Kilchoan på den andre siden av Ben Hiant, kartreferanse NM546623 med Muribulg hvor Tigernach-annalene har nedtegnet et slag mellom piktere og irske dalriadere i år 731. Det kan også være 'Muirbole Paradisi' som er nevnt av Adomnán, en abbed av Iona. Selv dets fundament av stein fort står, eksisterer ikke lenger landsbyen Bourblaige etter at den ble ødelagt under Highland Clearances, eller «ryddingen av Høylandet», tidlig på 1800-tallet.
Tradisjonen vil ha det til at det har vært minst to store slag i bukten mellom Gortenfern og Sgeir a' Chaolais, i den nordøstlige delen av halvøya over Kentra Bay fra Ardtoe. Det ene involverte norrøne menn, og det andre kan ha blitt utkjempet i år 1297 i Cul na Croise mellom styrkene til Edvard I av England og øyboere under Roderick av Bute og Lachlan MacRuari av Garmoran.
Ardnamurchan var innenfor interesseområdet til norrøne folk, vikinger, i middelalderen. Levninger fra en norrøn skipsgrav som ble samlet i Cul na Croise i 1924 har blitt overlevert til West Highland Museum i byen Fort William, men den nøyaktige lokaliseringen til skipsgraven har gått tapt.
I 2011 ble en annen skipsgrav, som også var en norrøn skipsgrav, avdekket i Ardnamurchan. De gjenstandene som lå sammen med norrøn kriger antyder at det må ha vært en høvding. Det ble avdekket en øks, et sverd med dekorert skjefte, et spyd, og et ringformet nål av bronse. Andre gjenstander i den 5 meter lange graven omfattet en kniv, tuppen av hva som kan ha vært et drikkehorn av bronse, en bryne fra Norge og en ringnål fra Irland, og norrøn keramikk. Gjenstandene i graven er godt bevarte, og det gjør dette til en av de viktigste norrøne gravplassene som noen gang er funnet i Storbritannia, har arkeologen Hannah Cobb fra Universitetet i Manchester uttalt.
Administrative inndelinger
Hele befolkningen på halvøya teller rundt 2000 mennesker. Historisk har det utgjort en del av det tidligere grevskapet Argyll, men er i dag en del av den administrative enheten Lochaber underlagt Highland.
Følgende landsbyer finnes på Ardnamurchan, skotsk-gælisk navn i parentes:
Kultur
Ardnamurchan har et av de høyeste konsentrasjonene av gælisktalende på det skotske fastlandet. Halvøya har også sitt eget lag i shinty, Ardnamurchan Camanachd.
Flora og fauna Sjeldne arter som villkatt, mår, kongeørn og havørn kan bli sett på Ardnamurchan.
Ardnamurchan er også i omfattende grad betraktet av mange som besøker det for å være et av de mest overveldende naturlige delene av den skotske kysten. Det er vakkert, vilt og uberørt, selv om slik opplevelser kanskje ikke er like overveldende for nordmenn. Det mest makeløse stedet er etter sigende Ardnamurchan Point hvor det står et fyrtårn og et utsyn over det åpne Atlanterhavet fra en bergknaus.
Võrtsjärv
Võrtsjärv er Estlands nest største innsjø, etter Peipus. Võrtsjärv har et areal på 269,3 km² og ligger 33,7 moh. Elva Emajõgi forbinder Võrtsjärv og Peipsi. Võrtsjärv er en grunn innsjø, med største dybde 6 meter og gjennomsnittsdybde 2,8 meter.
Historisk lå sognene Tarvastu og Rannu hnhv vest og øst for innsjøen. I dag er den tilsvarende delt mellom Viljandi fylke med kommunen Tarvastu på vestbredden, og Tartu fylke med kommunen Rannu på østbredden.
Werner Gilles
Werner Gilles (født 29. august 1894 i Rheydt ved Mönchengladbach, død 23. juni 1961 i Essen) var en tysk maler.
Biografi
Naziregimet fikk ham erklært entartet fra 1930-årene, 16 av hans verk ble beslaglagt. og han måtte holde seg i ro til etter verdenskrigen. Fra 1951 av bodde han i München om vinteren og Istria om sommeren. Han døde i Essen i 1961.
Han tjenestegjorde som frivillig under første verdenskrig.
I Nordre sogn
«I Nordre sogn» er et skillingstrykk av ukjent opprinnelse. Alf Prøysen presenterte den i sin visespalte i «Magasinet for alle» i 1958, og mente visen var meget gammel.
Lewis Gordon Pugh
Lewis Gordon Pugh (født 5. desember 1969 i Plymouth) er en britisk langdistansesvømmer og eventyrer. Han har blant annet svømt utenfor Nordkapp, Svalbard, Arktis og Antarktis. Pugh har også svømt Sognefjorden på langs.
I Nordre sogn
Teksten
1.I Nordre sogn på Sælabakk et bryllup skulle stå, en enkemann av simpel stand brudgommen skulle bli.
Lewis Gordon Pugh
Pugh bodde sine første 10 år i England, men flyttet så med familien til Sør-Afrika. En måned etter at han hadde hatt sin første skikkelige svømmetime som 17-åring, svømte han fra Robben Island til Cape Town. Ikke lenge etter svømte han også over Den engelske kanal. Han studerte juss ved universitetet i Cape Town og Jesus College i Cambridge, og jobbet så som advokat i London, før han for alvor begynte med langdistansesvømming i kalde og vanskelige farvann.
I Nordre sogn
Teksten
2.Han eide hus, han festede brud, han sine venner bad, alt om de ville følge han alt på hans heders dag.
3.En godseier Peder Colbjørnsen som alltid buden var, han sagde til sin kone kjær: Du heime væra skal.
4.Men hun med sukk og ydmyk bønn sin mann fikk overtalt, så reiste hun fra hus og hjem og så fra mannen sin.
5.Og følget hen til kirken drog og presten dem mottok, han viede brud og brudgom og ønsket dem alt godt.
6.Og som de hen til sundet kom så vekslet de der og drakk, de drakk, de drakk så lystelig og alle var ved fritt mot.
8.Den unge brud forskrekket ble alt for sitt unge liv, hun tenkte på de stebarn små og på sin hedersdag.
9.O kjære søte vakre du, hvorfor er du så redd, jeg haver seilt den sortan fjord i verre vær enn nu.
10.Men som de kom til vesterland så de fikk annet se, der kom en rødan hvirvelvind så båten hvelvede.
11.Så lå de der og plaskede som gjess om våren gjør, de ropte høyt av gremmelse, men slett ikke hjelpen kom.
12.Klokken to den andre dag da fant de fjorten lik, de hadde funnet alle, nærpå den unge brud.
13.De soknede, de ankrede, men slett ingen bruden fant hun sank i rødan hvirvelvind hun hviler der ennu.
14.Det største som nu gremmer meg det er de stebarn små som mistet både far og mor og i sorgen sveve må.
Stammheim (film)
Stammheim er en tysk spillefilm fra 1986 om RAF-prosessene i Stuttgart-Stammheim og flere av de anklagedes død i fengsel. Dreieboken var skrevet av den kjente journalisten Stefan Aust, og regissør var Reinhard Hauff.
Antoine Sibierski
Antoine Sibierski (født 5. august 1974 i Lille) er en tidligere fransk fotballspiller som spilte for blant annet Manchester City og Newcastle United.
Han startet karrieren i Lille, hvor han steg i gradene og spilte fire sesonger for førstelaget før han senere spilte for Auxerre og Nantes. Men det var i Lens han opplevde mest suksess. Han kom til klubben i 2000 og vant den franske cupen samme år. I løpet av sine tre år i klubben ble han også kaptein.
Etter å ha blitt linket til Tottenham Hotspur tidlig på sommeren i 2003, flyttet han til Manchester City, hvor han scoret i debuten. Men ankomstene til Steve McManaman og Claudio Reyna økte presset på Sibierski.
Han ble ofte byttet inn i løpet av den sesongen. Faktisk spilte han bare 18 av 33 kamper fra start. Likevel maktet han å score syv mål.
I 2005/06-sesongen kjempet han for en ny kontrakt med klubben. Tidlig i sesongen fikk han spille som en følge av en skade på Andy Cole, men han var raskt tilbake på benken igjen. Likevel fikk Sibierski en ny kontrakt, som skulle vare til sommeren 2007.
Til tross for den nye kontrakten ble han linket tilbake til Lens, for den anerkjente midtbanespilleren Olivier Thomert i en £2 millionsavtale. I stedet kom Newcastle United på banen, og hentet Sibierski 31. august 2006, bare to timer og 20 minutter før overgangsvinduet stengte.
Akkurat som i Manchester City, scoret Sibierski i sin Newcastle-debut. Det var i UEFA-cupen, mot Levadia Tallinn. Hans ligadebut for Newcastle kom mot West Ham den 17. september. Sibierskis første mål for Newcastle United i England, kom mot Watford i Ligacupen 7. november. Det første ligamålet scoret han mot Portsmouth 26. november i en 1-0-seier. Han scoret også i den påfølgende 3-2-seieren mot Reading.
Han har scoret tre mål på seks kamper i UEFA-cupen, og slo raskt tilbake til kritikerne som mente han ikke var god nok for Newcastle. På grunn av det har han blitt en Newcastle-favoritt.
Etter en god førstesesong i Newcastle, sa Sibierski nei til en ny kontrakt med klubben. Newcastle ønsket bare å tilby ham en ettårskontrakt, mens Sibierski ønsket seg en toårskontrakt. Derfor ble han, i likhet med blant andre Titus Bramble, sluppet fra klubben. Begge signerte for Wigan Athletic 4. juni 2007.
Sibierskis opphold i Wigan varte i to år, og i den perioden var han også på lån i Norwich City. Da kontrakten med Wigan løp ut sommeren 2009, ble ikke Sibierski tilbudt ny kontrakt og valgte derfor å legge opp. Etter å ha lagt fotballskoene på hylla, ble Sibierski fotballagent sammen med broren sin.
Culsans
Culsans var i etruskisk mytologi guden for dører og døråpninger. Han har mange likheter med den romerske guden Janus, og begge er representert med to ansikter; et smilende og et surt ansikt, og også Janus hadde samme funksjon: porter, dører, døråpninger, begynnelse og avslutning. Culsans skiller seg fra Janus ved å mangle skjegg og avbildes i kunsten som en ung mann.
I henhold til den italienske lingvisten Onofrio Carruba er navnet til Culsans sammenlignbart med den hettittiske guden Gulsant som stammer fra det hettittiske rotordet Güls i betydningen «merke, påvirke».
Reidun
Utbredelse
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til fornavnet Reidun i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Cocool
Cocool er et musikkalbum med Tone Damli. Albumet ble utgitt den 18. oktober 2010.
Paraguays kvinnelandslag i fotball
Paraguays kvinnelandslag i fotball representerer Paraguay i internasjonal fotball.
Paraguay debuterte i 1998 i det søramerikanske mesterskapet, der de kom på en godkjent tredjeplass i sin gruppe, bak Ecuador og Argentina. Paraguay viste seg å greie seg uten stygge tap, noe som gjentok seg i 2003, da Paraguay igjen møtte Argentina i puljespillet. Paraguay tapte 0-3, men slo Uruguay, og endte på andreplass i puljen. I neste mesterskap kom Paraguay seg videre etter en enkel gruppe, men i den avgjørende gruppen endte Paraguay sist, altså på fjerdeplass, etter å ha tapt for Uruguay, laget de hadde slått i begge de foregående mesterskapene. Paraguay endte også sist i de Panamerikanske leker i 2007.
Jasmin Wagner
Jasmin Wagner (født 20. april 1980 i Hamburg) er en tysk sangerinne, skuespillerinne og programleder. Hun er ofte kjent under kunstnernavnet Blümchen, og dessuten som Blossom i engelskspråklige land og i Asia.
Wagner er halvt tysk og halvt kroatisk. Hun begynte karrieren allerede som barn, da som fotomodell i kataloger. Musikkarrièren begynte på midten av nittitallet, da hun som femtenåring gav ut singelen «Herz an Herz». Denne sangen nådde fjerdeplass på de tyske hitlistene. Debutalbumet Herzfrequenz (1996) holdt seg på de tyske listene i over ett år.
Hjartdal prestegjeld
Hjartdal prestegjeld var et prestegjeld tilhørende Aust-Telemark prosti i Agder og Telemark bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet Hjartdal kommune i Telemark fylke, og hovedkirken var Hjartdal kirke.
Yurisel Laborde
Yurisel Laborde (født 18. august 1979) er en cubansk judoka.
Jasmin Wagner
I desember 2001 kom Wagner tilbake, denne gangen under sitt eget navn, da hun utgav den kjente julesangen «Santa Claus Is Coming To Town» i techno-versjon. I 2003 kom hun med «Leb deinen Traum», i forbindelse med TV-programmet Popstars. I 2006 kom hun med albumet Die Versuchung, et album som brøt markant med Wagners tidligere sjangre.
Vestromerriket
Vestromerriket er betegnelsen på den vestlige delen av Romerriket etter at den ble administrert av et adskilt og uavhengig keiserlige hoff, jevnbyrdig med administreringen av den østlige halvdelen som deretter ble referert til som Østromerriket. Disse to betegnelsene, «Vestromerriket» og «Østromerriket» er moderne betegnelser for å beskrive de politiske enheter som var uavhengige og adskilte. Imidlertid var det intet tidspunkt hvor romerne selv betraktet at Romerriket var to adskilte riker, men forsto det heller som én enkelt stat som ble styrt av to adskilte keiserlige hoff som styrte egne regionale administrasjoner. En slik regjering er kjent som et diarki («dobbeltstyre»).
Jasmin Wagner
Wagner har også gjort seg bemerket som programleder på tysk fjernsyn, blant annet i programmene Heart Attack, Mini Playback Show, Top of the Pops og flere andre. Hun har også spilt i såpeserien Gute Zeiten – Schlechte Zeiten, i Hollywood-filmen Driven og i musikalen Vom Geist der Weihnacht.
Vestromerriket
Selv om Romerriket hadde hatt perioder med mer enn én keiser som styrte i fellesskap, eksisterte den oppfatning om at det var umulig for en enkelt keiser å styre hele Romerriket alene og det ble etablert av keiser Diokletianus som følge av katastrofale innbyrdeskrigene og oppløsningen som følge av krisen i det tredje århundret. Hans ideer ble innført i romersk lov ved innføringen av tetrarkiet («firemannsstyre») i 286, som delte posisjonen som augustus (keiser) i to: en i de østlige provinser og en i de vestlige, hver av dem utnevnte sin cæsar (juniorkeiser og utpekte etterfølger). Selv om dette systemet med firemannsstyre brøt sammen i løpet av noen år, ble den øst-vestlige geografiske administrative delingen vedvarende i en eller annen form for århundrene som fulgte. Som sådan kom Vestromerriket til å eksistere ujevnt i flere perioder mellom 200- og 400-tallet. Selv om en del keisere, slike som Konstantin og Theodosius, greide å etablere seg augustus over begge halvdeler og således forene Romerriket, ble det ofte delt igjen mellom deres sønner etter deres død. Etter at Theodosius døde i 395 ble riket delt mellom hans sønner og ble deretter aldri forent igjen. Åttifem år senere, i 480, som følge av ulike invasjoner og sammenbruddet av kontrollen til sentralregjeringen i vest, anerkjente keiser Zenon av Østromerriket realiteten av Vestromerrikets reduserte besittelser — effektiv sentralregjering hadde opphørt å eksistere selv på den italienske halvøya etter at Julius Nepos og Romulus Augustulus var blitt avsatt. Han nedla det vestlige hoffet og utropte seg selv som enekeiser over Romerriket.
At Odovakar og hans germanske foederati overtok styringen av Italia i 476 ble popularisert av den engelske historikeren Edward Gibbon som den avgjørende hendelsen som betydde slutten på Vestromerriket, og tidvis også benyttet som en skillelinje mellom antikken og middelalderen. Odovakars Italia og andre barbariske kongeriker kom til å opprettholde en tilstand av romersk kontinuitet ved bruken av de gamle romerske administrative systemer og nominell underkastelse av keiserhoffet i Østromerriket. Direkte keiserlig styre av keiser Justinian I ble gjeninnført i store deler av Vesten, inkludert de velstående regionene i nordlige Afrika og de sentrale romerske områdene av Italia, foruten også deler av Hispania. Politisk uro i de sentrale områdene i Østromerriket, kombinert med utenlandske invasjoner og religiøse stridigheter, førte til at det ble stadig vanskeligere å opprettholde kontrollen over de vestlige territoriene, og de ble gradvis tapt, denne gangen for godt.
Selv om Østromerriket beholdt territorier i sørlige Italia fram til 1000-tallet, hadde den innflytelse som Østromerriket hadde i vestlige Europa blitt betydelig mindre da paven i Roma kronet den frankiske konge Karl den store til «romersk keiser» i 800. Hans keiserlige posisjon kom til utvikle seg til det tysk-romerske rike som ble framstilt som en fornyelse av tidligere tiders romersk storhet, men var i ingen meningsfull forståelse en forlengelse av de romerske tradisjoner eller institusjoner. Det store skisma 1054 mellom kirkene i Roma og Konstantinopel kom til i ytterligere grad å minske autoriteten til keiseren i Konstantinopel over Vesten.
Bakgrunn
Etter hvert som den romerske republikken ekspanderte, nådde den til sist et punkt hvor sentralregjeringen i Roma ikke lenger ikke effektivt styre de fjerne provinsene. Kommunikasjonene og transporten var særlig problematisk gitt det enorme omfanget av Romerriket. Informasjon om nye invasjoner, opprør, naturkatastrofer, eller utbrudd av epidemier ble fraktet med skip eller posttjenester til hest, krevde ofte tid for å komme fram til Roma, og tilsvarende hovedstadens ordrer tilbake til provinsene. Av denne grunn styrte provinsguvernørene eneveldig i navnet av den romerske republikken. Guvernørene hadde flere plikter, inkludert å kommandere hæravdelingene, administrere skattene i provinsen og fungere som den lokale øverste dommer.
VM i sjakk for kvinner 2001
VM i sjakk for kvinner 2001 (verdensmesterskapet i sjakk for kvinner) ble arrangert i Moskva i Russland i 2001.
Vestromerriket
Bakgrunn
Forut etableringen av Romerriket hadde territoriene til den romerske republikken blitt delt i 43 f:kr. blant medlemmene av det andre triumvirat: Marcus Antonius, Octavianus (den senere Augustus), og Marcus Aemilius Lepidus. Antonius tok provinsene i øst: Achaea, Macedonia og Epirus (grovt sett dagens Hellas, Albania og kysten av Kroatia), Bitynia, Pontus og Asia (grovt sett dagens Tyrkia), Syria, Cyprus, og Kyrenaika. Disse landområdene hadde tidligere vært erobret av Aleksander den store; av den grunn var det meste av aristokratiet av gresk opprinnelse. Hele regionen, særlig de store byene, hadde i stor grad blitt assimilert inn i gresk kultur og gresk språk fungerte som lingua franca, fellesspråket.
Octavianus overtok de romerske provinsene i vest: Italia (dagens Italia), Gallia (dagens Frankrike), Gallia Belgica (deler av dagens Belgia, Nederland og Luxembourg), og Hispania (dagens Spania og Portugal). Disse landområdene inkluderte også greske og kartagiske kolonier i kystområdene, skjønt keltiske stammer som gallere og keltiberere var kulturelt dominerende. Lepidus fikk delt den mindre provinsen Africa (omtrentlig dagens Tunisia og deler av Libya). Octavianus tok snart Africa fra Lepidus og la til provinsen Sicilia (dagens Sicilia) til sine besittelser.
Ved nederlaget til Marcus Antonius kontrollerte den seierrike Octavianus det forent Romerriket. Mens dette riket omfattet mange særskilte folk og kulturer, synes det som om alle områder erfarte en gradvis romanisering. Mens den hovedsakelig greske kulturen i øst og hovedsakelig latinske i vest fungerte effektivt som en integrert helhet, kom den politiske og militære utviklingen langs disse kulturelle og lingvistiske linjene til å vedvare. Mer ofte enn ikke ble de som praktiserte gresk og latin kombinert innenfor felt som historie (som med Cato den eldre), filosofi og retorikk. Rike romere sendte tidvis sine sønner til Athen for utdannelse. Mange ble tospråklige.
Yurisel Laborde
Hun representerte Cuba under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun tok bronse.
Vestromerriket
Opprør og politisk utvikling
Mindre opprør og uro var ganske vanlige hendelser over hele Romerriket. Folkestammer eller byer som var blitt erobret gjorde tidvis opprør av ulike årsaker, og legionene ble samlet for å knuse opprørene. Mens denne prosessen var enklere i fredstid, kunne den være betydelig mer komplisert i krigstid, som eksempelvis det store jødiske opprør (66–73 e.Kr.). I en militær kampanje i full skala var legionene under generaler som Vespasianus langt mer tallrike. For å sikre seg lojaliteten til generalene, kunne en pragmatisk holde en del familiemedlemmer til generalen som gisler. Av denne grunn sikret keiser Nero seg Domitianus og Quintus Petillius Cerialis, henholdsvis yngre sønn og svigersønn av Vespasianus, i sikker forvaring. Styret til Nero endte med at pretorianergarden, som hadde blitt bestukket, gjorde opprør i navnet til Galba. Pretorianergarden, et figurativt «damoklessverd», ble ofte mistenkt for deres tvilsomme lojalitet, hovedsakelig i deres rolle i hoffintrigene og deres deltagelse i å velte flere keisere, slike som Pertinax og Aurelianus. Ved å følge deres eksempel ble legionene ved grensene i økende grad deltakere i borgerkrigene. Eksempelvis var legionene som var stasjonert i Aegyptus (romersk Egypt) og i de østlige provinsene hadde betydelig deltagelse i borgerkrigene i 218 mellom keiser Macrinus og Elagabalus.
Etter hvert som Romerriket ble ekspandert og utstrukket, avslørte det seg to fronter. I vest hadde germanske stammer på motsatt side av elvene Rhinen og Donau blitt en betydelig fiende. Augustus, den første romerske «keiser», selv om han aldri kalte seg det, hadde forsøkt å erobre germanerne, men trakk styrkene tilbake etter det katastrofale nederlaget i slaget ved Teutoburgerskogen. Mens germanske stammer var betydelige fiender, ble Partia i øst den mest langvarige fiende som Romerriket sto overfor. Parterne var lokalisert for fjernt og var for mektige til at romerne kunne erobre landet, og enhver partisk invasjon av romerske områder ble slått tilbake. Parterne slo tilbake en del forsøk på romerske invasjon, og selv etter suksessfulle erobringskriger, blant annet av Trajan og Septimius Severus, ble de erobrede områdene snart oppgitt for å unngå uroligheter og for å forsøke å oppnå en mer varig fredsavtale med Partia. Det partiske rike ble siden etterfulgt av Sasanideriket, som fortsatte fiendtlighetene mot Romerriket.
Å kontrollere den vestlige grensen var rimelig enkelt ettersom den relativt nær i avstand fra Roma og ettersom de germanske stammene stadig var uenige og ikke klarte å samle seg. Imidlertid var det vanskelig for romerne å kontrollere begge frontene i krigstid. Om keiseren var fraværende for å ta seg av grensen i øst var det store sjanser for at en ambisiøs general i vest kunne gjøre opprør, og motsatt. Denne opportunisme i krigstid var en plage for mange keisere, og bidro til prosessen med maktfordelingen med flere keisere. Ved krisen i det tredje århundret ble usurpasjon (tilranelse av makt) en vanlig metode for etterfølgelse: Filip araberen, Gallus og Aemilianus var alle generaler som tok keisertronen med makt, og som selv mistet makten ved usurpasjon.
Krisen i det tredje århundret
Da keiser Alexander Severus ble myrdet den 18. mars 235 sank Romerriket ned i en borgerkrig som varte i femti år, nå kjent som krisen i det tredje århundret. Framveksten av det fiendtlige Sasanideriket utgjorde en betydelig trussel mot Romerriket i øst. Det ble kraftig demonstrert da keiser Valerianus ble tatt til fange av kong Sjahpur I i 259. Valerianus’ eldste sønn og arving, Gallienus, etterfulgte og fortsatte kampene på østfronten. Gallienus’ sønn Saloninus og den pretorianske prefekt Silvanus oppholdt seg i Colonia Agrippina (dagens Köln) for at deres tilstedeværelse skulle sikre seg lojaliteten til de lokale legionene. Likevel Postumus, den lokale guvernøren av de germanske provinsene, opprør; hans angrep på Colonia Agrippina førte til Saloninus og prefekten ble drept. I den forvirringen som fulgte, oppsto en uavhengig stat som moderne historiografi har gitt navnet Det galliske riket.
Dens hovedstad var Augusta Treverorum (dagens Trier), og raskt ekspanderte den sin kontroll over de germanske og galliske provinsene, og over hele Hispania og (romersk) Britannia. Det galliske rike opprettet sitt eget senat, og en delvis liste over dets konsuler har blitt bevart. Den opprettholdt romerske religion, språk og kultur, og var langt mer opptatt av å bekjempe germanske stammer enn den romerske sentralregjering i Roma. Under styret til Claudius Gothicus (268-270) ble Det galliske riket gjeninnsatt under romersk styre. På omtrentlig samme tid ble flere av de østlige provinsene underlagt Det palmyrenske riket under styret til dronning Zenobia.
I 272 greide til sist keiser Aurelianus å gjenerobre Palmyra og dets områder. Med den østlige delen sikret og pasifisert, kunne han vende oppmerksomheten mot vest og invaderte Det galliske riket et år etter. Aurelianus beseiret Tetricus I i slaget ved Châlons i 274, og tok snart Tetricus og sønn til fange. Både Zenobia og Tetricus ble sist benådet, men ikke før de ble vist fram gjennom Romas gater i triumftog.
Tetrarkiet
Diokletianus var den første keiseren som delte Romerriket inn i et tetrarki («firemannsstyre»). I 286 opphøyde han Maximianus til rangen av augustus og ga ham kontrollen over Vestromerriket. I 293 ble Galerius og Konstantius I Klorus ble utnevnt som deres nestkommanderende (cæsar), og således opprettet det første tetrarki. Dette systemet delte effektivt Romerriket i fire hovedregioner. Hensikten var å unngå den sosiale uroen som hadde preget 200-tallet. I vest gjorde Maximianus byen Mediolanum (i dag Milano) til sin hovedstad, og Konstantius gjorde Trier til sin. I øst opprettet Galerius sin hovedstad i Sirmium og Diokletianus gjorde Nikomedeia til sin. Den 1. mai 305 abdiserte Diokletianus og Maximianus, og de ble erstattet av Galerius og Konstantius som deretter utnevnte henholdsvis Maximinus II Daia og Flavius Valerius Severus som sine cæsarer, således opprettet det andre tetrarkiet.
Tetrarkiet som system kollapset etter at Konstantius I Klorus uventede død i 306. Hans sønn Konstantin ble erklært som keiser av legionene i Britannia, imidlertid var en rekke andre som sto fram og forsøkte bli keiser av den vestlige delen av Romerriket. I 308 holdt Galerius et møte ved Carnuntum (en romersk militærleir ved Donau) hvor han blåste nytt liv i tetrarkiet ved å dele Vestromerriket mellom Konstantin og Licinius. Konstantin er mindre interessert i tetrarkiets stabilitet enn han er i å bli enehersker av hele Romerriket. Ved 314 begynte han å utfordre Licinius, og i slaget ved Krysopolis i 324 ble Licinius beseiret, tatt til fange og senere myrdet. Etter at Konstantin har forent riket, noe som ga ham tilnavnet «den store», gjorde han den greske byen Byzántion på grensen mellom Europa og Lilleasia til Romerrikets nye hovedstad. Han kalte den for Nova Roma («Nye Roma»), men den ble senere omdøpt til Konstantinopel. Grunnet dette ble systemet med tetrarkiet offisielt avsluttet, men konseptet med fysisk å dele Romerriket mellom to keisere ble beholdt. Selv om flere mektige keisere forente begge deler av riket, det ble generelt endret til delt kontroll mellom Øst og Vest ved deres død, slik det skjedde etter at både Konstantin og Theodosius døde.
Ytterligere delinger
Konstantius ble født i 317 ved Sirmium i Pannonia. Han var den tredje sønnen til Konstantin den store, og den andre med hans andre hustru Fausta, datter av Maximianus. Konstantius ble gjort til cæsar av sin far den 13. november 324. Romerriket var styrt av én keiser, men da Konstantin døde i 337, ble riket delt mellom hans overlevende mannlige arvinger. Konstantius fikk de østlige provinsene, inkludert Konstantinopel, Trakia, Anatolia, Syria, Egypt og Kyrenaika; Konstantin II fik Britannia, Gallia, Hispania, og Mauretania; og Konstans, i begynnelsen under oppsyn av Konstantin II, fikk Italia, Africa, Illyricum, Pannonia, Makedonia, og Achaea. Provinsene Trakia, Achaea og Makedonia ble i kort tid kontrollert av Dalmatius, en nevø av Konstantin, og utnevnt til cæsar, men ikke augustus, men han ble myrdet av sine egne soldater i 337. Vestromerriket ble forent i 340 under Konstans, men som ble myrdet i 350 på ordre av tronraneren Magnentius. Konstantius II gikk imot ham og de møttes i slaget ved Mursa Major (i dagens Kroatia) i 351. Magnentius ble beseiret og begikk senere selvmord. Det innebar at Romerriket atter ble forent under én hersker, Konstantius II, i 353.
Konstantius II fokuserte det mest av sin makt i øst. Under hans styre ble byen Byzántion, kun nylig omdøpt til Konstantinopel utviklet som hovedstad. I 361 ble Konstantius II syk og døde, og Konstantius I Klorus’ barnebarn Julian, som hadde fungert som cæsar, tok makten. Han ble drept i 363 i slaget ved Samarra mot Perserriket og ble etterfulgt av Jovianus, som derimot styrte kun til 364.
Som følge av Jovianus’ død ble Valentinian I den neste keiseren i 364. Han delte umiddelbart riket igjen, ga den østlige halvdelen til sin bror Valens. For en lang tid ble det ikke oppnådd stabilitet i noen av de to rikene. Årsaken var barbarstammer utenfor grensene som økte i styrke. Vestgoterne flyktet for østgoterne, som igjen ble jagd på flukt for hunerne. De fikk tillatelse til å krysse Donau og bosette seg i Balkan av regjeringen i Østromerriket. Dårlig behandling førte til at vestgoterne brøt ut opprør, og i 378 gikk den østromerske hæren på et katastrofalt nederlag i slaget ved Adrianopel hvor keiser Valens ble drept. Nederlaget ved Adrianopel kom som et sjokk å romerne, og tvang dem til å inngå forhandlinger med vestgoterne innenfor grensene av riket. Vestoterne ble delvis uavhengige foederati under egne ledere.
Mer enn i øst var det opposisjon mot kristenpolitikken til keiserne i Vestromerriket. I 379 nektet Valentinians sønn og etterfølger Gratianus å bære kappen til Pontifex Maximus, og i 382 opphevet han rettighetene til hedenske prester og fjernet Seiersalteret fra senatet, en beslutning som ble meget mislikt blant det tradisjonelt hedenske aristokratiet i Roma. Theodosius kom senere med et påbud som gjorde alle religioner forbudt, unntatt kristendommen.
Den politiske situasjonen var ustabil. I 383 tok en mektig og populær general ved navn Magnus Maximus makten i Vestromerriket og tvang Gratianus’ halvbror Valentinian II til å flykte mot øst for å søke hjelp. I den destruktive innbyrdeskrigen greide den østromerske keiser Theodosius å gjeninnsette ham som keiser. I 392 fikk den frankiske og hedenske magister militum Arbogast myrde Valentinian II og utropte isteden en ukjent senator ved navn Eugenius som keiser. I 394 havnet de hærene fra vest og øst sammen i et voldsomt slag med store tap av menneskelig, men igjen sto Theodosius som seierherre. For en kort tid forente han Romerriket, noe som varte fram til han døde året etter. Han ble den siste keiser som styrte over et samlet og forent romersk rike.
Theodosius’ eldre sønn Arcadius arvet den østlige halvdelen mens hans yngre bror Honorius fikk den vestlige halvdelen. Begge var mindreårige og ingen av dem kunne styre på egne vegne. Honorius fikk magister militum Stilicho, romer med germansk opphav, mens Rufinus ble makten bak tronen i øst. Rufinus og Stilicho ble rivaler, og deres uenighet ble utnyttet av den vestgotiske lederen Alarik som gjorde opprør på nytt i 408 som følge av tusenvis av germanske familier som forsøkte å bosette ble massakrert av romerske legioner.
Verken øst eller vest greide å samle en hær sterk nok til å stå imot Alariks vestgotere, og begge halvdeler forsøkte å utnytte Alarik mot den andre halvparten. Alarik selv forsøkte å etablere en base som var offisiell og som kunne vare, men greide ikke å gjøre det. Stilicho forsøkte å forsvare Italia og få de invaderende vestgoterne under kontroll, men for å greide det måtte han forsterke hæren med tropper som forsvarte grensen ved Rhinen. Andre germanske stammer utnyttet at grensen var blitt svekket og invaderte Gallia i et stort antall. Stilicho selv ble offer for hoffintriger og ble drept i 408. Mens Østromerriket langsomt konsoliderte og bedret seg, sto Vestromerriket over for det fullstendige sammenbrudd. Uten Stilicho som motstander invaderte Alariks menn og plyndret selveste Roma, den evige stad, i 410.
Honorius’ styre
Honorius, den yngre sønnen til Theodosius, ble erklært som keiser sammen med sin far den 23. januar 393. Da faren døde arvet Honorius tronen i Vestromerriket da han var 10 år gammel mens hans noe eldre bror Arcadius arvet tronen i Østromerriket. Den vestlige hovedstaden var opprinnelig Mediolanum (dagens Milano), som den hadde vært ved tidligere delinger av riket, men hovedstaden ble flyttet til Ravenna i 402 ved invasjon av den vestgotiske lederen Alarik. Ravenna, som var beskyttet av store områder med myrer og en sterk bymur, var langt lettere å forsvare, men det gjorde det samtidig langt vanskeligere for den romerske hæren å beskytte andre sentrale deler av Italia mot angrep fra barbarer. Ravenna forble hovedstaden i Vestromerriket fram til Romulus Augustus 74 år senere ble avsatt, men ble senere benyttet som hovedstad for det østgotiske rike i Italia og eksarkatet Ravenna.
Styret til Honorius var, selv ved vestromersk standard, kaotisk og plaget av indre og ytre stridigheter. Det vestgotiske foederati under Alarik, magister militum i Illyricum, gjorde opprør så tidlig som 395. Gildo, comes Africæ og magister utriusque militiae per Africam, gjorde opprør i 397 og satt i gang den gildoniske krig. Stilicho greide å undertrykke Gildo, men var selv opptatt i Raetia da vestgoterne invaderte Italia i 402. Stilicho samlet legioner i Gallia og Britannia og marsjerte i all hast tilbake og beseiret Alarik to ganger før vestgoterne trakk seg tilbake til Illyria.
De svekkede grensene i Britannia og Gallia fikk direkte konsekvenser på riket. Tallrike usurpere dukket opp i Britannia, inkludert Marcus (406–407), Gratianus (407), og Konstantin III som invaderte Gallia i 407. Britannia ble regelrett forlatt og oppgitt av riket ved 410 grunnet manglende ressurser og behovet for vokte viktigere grenser. Den svekkede grensen ved Rhinen gjorde det mulig fra tallrike germanske stammer, inkluder vandaler, alanere, og svebere, å krysse elven og dra inn i vestromerske områder i 406.
Honorius ble overbevist av minister Olympius at Stilicho konspirerte for å velte ham. Hærføreren ble derfor arrestert og henrettet i 408. Olympius ledet også en sammensvergelse for å få drept en rekke personer tilknyttet Stilicho, inkludert hans sønn og familiene til mange av hans utenlandske tropper. Det førte til at mange av soldatene gikk over til Alarik som kom tilbake til Italia i 409 og møtte liten motstand. Honorius fikk seks legioner fra Østromerriket som støtte, men mislyktes. Honorius forsøkte desperat å få til en avtale, men samtalene brøt sammen i 410, og i raseri angrep Alarik Roma og lot sine soldater herje og plyndre. Til tross for at herjingen var relativt mild og Roma ikke lenger var Vestromerrikets hovedstad, var hendelsen sjokkerende for folk i både vest og øst i riket. Det var første gang at Roma, selve det symbolske hjertet i Romerriket, hadde blitt tatt av en fiendtlig hær siden den galliske invasjonen på 300-tallet f.Kr. Den østromerske keiser Theodosius II, etterfølgeren til Arcadius, erklærte tre dager med landesorg i Konstantinopel.
Uten Stilicho og den påfølgende herjingen av Roma, ble Honorius’ stadig mer kaotisk. Usurperen Konstantin III hadde tatt med seg de romerske troppene i Britannia da han krysset kanalen til Gallia i 407, og etterlot seg befolkningen i Britannia uten forsvar mot invasjoner, først piktere, og deretter saksere, anglere, og jyder som først angrep og deretter bosatte seg fast fra 440 og framover. Etter at Honorius ble tvunget til å akseptere Konstantin III som medkeiser, utropte Konstantins general i Hispania, Gerontius, sin egen keiser i form av Maximus. Med støtte fra general Konstantius III greide Honorius å få beseiret Gerontius og Maximus i 411, og kort tid etter ble Konstantin III tatt til fange og henrettet. Med Konstantius tilbake i Italia gjorde den gallo-romerske senatoren Jovinus opprør etter å ha utropt seg selv som keiser. Da han hadde støtte fra adelen i Gallia og med burgunderne og alanerne som allierte, måtte Honorius henvende seg til vestgoterne under deres kong Ataulf for å få hjelp i krigen mot Jovinus. Ataulf beseiret Jovinus og henrettet ham og hans utropte medkeiser Sebastianus i 413. På omtrent samme tid var det en ny usurperen i nordlige Afrika, Heraclianus. Han forsøkte å invadere Italia, men mislyktes og trakk seg tilbake til Kartago hvor han ble drept.
Med de romerske legionene trukket tilbake kom nordlige Gallia i økende grad under frankisk innflytelse. Frankerne tok seg etter hvert en naturlig dominans i regionen. I 418 bevilget Honorius sørvestlige Gallia (Gallia Aquitania) til vestgoterne som en vasallføderasjon. Ved å fjerne de lokale romerske guvernørene ble vestgoterne og de provinsielle romerske innbyggerne etterlatt til å styre seg selv. Som sådan ble det første av de «barbariske kongeriker», det vestgotiske rike, opprettet.
Økende konflikter med barbarene
Honorius’ død i 423 ble etterfulgt av uro fram til Østromerriket med hærmakt innsatte Valentinian III som ny vestromersk keiser i Ravanna og med Galla Placidia fungerende som regent mens hennes sønn var mindreårig. Theodosius II, den østromerske keiser, hadde nølt med å annonsere at Honorius var død og i det påfølgende interregnum ble Joannes trukke fram og utropt som vestromersk keiser. Hans «styre» ble kortvarig og de østromerske styrkene nedkjempet og henrettet ham i 425.
Etter en voldelig strid med flere rivaler, og imot hva Placidia ønsket, klarte Flavius Aëtius komme seg opp til rangen som magister militum. Aëtius greide å stabilisere Vestromerrikets militære situasjon på et vis ved støtte seg tungt på sine huniske allierte. Med deres hjelp gjennomførte han omfattende krigføring i Gallia, beseiret vestgoterne i 437 og 438, men gikk selv på et nederlag i 439. Konflikten endte således i status quo og en avtale.
I mellomtiden, mens det var press fra vestgoterne og et opprør fra Bonifacius, guvernør av provinsen Africa, grep vandalene under deres kong Gaiserik muligheten å krysse over fra Hispania til nordlige Afrika i 429. De ble midlertid stanset i Numidia i 435 fortsatte de videre østover. Da Aëtius var opptatt i Gallia var det ingenting den vestromerske regjeringen kunne gjøre for å forhindre vandalene å erobre de rike afrikanske provinsene, som endte med at Kartago falt den 19. oktober 439 og vandalriket ble etablert. På 400-tallet var Italia og Roma selv blitt avhengige av skattene og kornet fra disse provinsene. Med vandalenes erobring førte det til økonomisk krise. Vandalenes flåte ble en økende trussel mot romersk handel til havs og mot øyene og kysten i vestlige og sentrale Middelhavet. Aëtius samordnet et motangrep mot vandalene i 440 og samlet en stor hær på Sicilia.
Imidlertid ble planene om å gjenerobre Afrika forlatt grunnet det langt mer nødvendige behovet å forsvare riket mot hunisk invasjon. Hunerne hadde blitt forent i 444 under deres ambisiøse konge Attila. Ved å gå imot deres tidligere allierte, ble hunerne en formidabel trussel mot riket. Aëtius overførte sine styrker til Donau, skjønt Attila hadde begynt å angripe de østromerske provinsene i Balkan, således ga lettelser for øyeblikket i det vestromerske hoffet. I 449 kom den merkelige sitasjon at Attila mottok et brev fra Honoria, keiserens søster, hvor hun tilbød ham halvparten av Vestromerriket om han kom og reddet henne fra et uønsket ekteskap som Valentinian III forsøkte å tvinge på henne. Med dette påskuddet til å invadere Vestromerriket, skaffet Attila seg en fredsavtale med Østromerrikets keiserhoff og krysset Rhinen tidlig i 451. Mens hunerne herjet i Gallia, klarte Aëtius forhandle et forbund mellom romerske og germanske styrker, inkludert vestgotere og burgundere, og forhindret således hunerne til å ta byen Aurelianum (dagens Orléans) som de beleiret, og isteden tvang dem til å trekke seg tilbake. I det store slaget ved Chalons møtte og nedkjempet den romerske og germanske hæren hunerne ledet av Attila, skjønt hunerkongen unnslapp.
Attila omgrupperte og invaderte Italia i 452. Da Aëtius ikke hadde en hær som kunne angripe var veiene mot Roma åpen. Valentinian sendte pave Leo I og to ledende senatorer for å forhandle. Disse sendebudene, kombinert med pest eller sykdom som spredte seg i den huniske hæren, trussel om sult grunnet manglende forsyninger, og nyheten om den østromerske keiseren Markianius hadde satt i gang et angrep mot hunernes hjemland langs Donau, tvang Attila til å snu og forlate Italia. Da han død uventet og brått i 453, brøt det ut en maktkamp mellom hans sønner som førte til at hunernes enhet gikk i oppløsning og trusselen avtok.
Indre uro
Valentinian III følte seg skremt av Aëtius, og senatoren Petronius Maximus og kansleren Heraclius overtalte ham til å bli med i en sammensvergelse for å drepe generalen. Da Aëtius var i Ravenna for avgi finansiell rapport, hoppet brått keiseren opp og erklærte at han ikke lenger ville være offer for Aëtius’ fordrukne fordervelser og anklaget ham for å stjele riket fra ham. Aëtius forsøkte å forsvare seg, men Valentinian trakk sverdet og stakk den våpenløse Aëtius i hodet. Han ble drept på stedet. Den 16. mars det påfølgende året ble Valentinian selv myrdet av tilhengerne av den døde generalen, muligens fremmet av Petronius Maximus. Da det var ingen igjen av det theodosiske dynasti i vest, utropte Petronius Maximus seg som keiser i den påfølgende urolige tiden.
Petronius var ikke forberedt på ta kontroll over et betydelig svekket og ustabilt rike. Han brøt forlovelsen mellom Hunerik, sønn av vandalkongen Gaiserik, og Eudocia, datter av Valentinian III, for isteden tvinge henne til å gifte seg med hans egen sønn. Det ble sett på som en rettmessig grunn til krig av kong Gaiserik. Han samlet flåten og seilte til Italia for å angripe Roma. Petronius og hans tilhengere forsøkte å flykte ved synet av vandalene, men ble steinet til døde av en rasende menneskemengde utenfor byen. Han hadde styrt i kun 11 uker. Da vandalene sto ved byens porter anmodet pave Leo I om at Gaiserik ikke ødela den gamle byen eller myrdet dens innbyggere. Gaiserik ga sitt løfte og byens porter ble åpnet. Selv om vandalkongen holdt sitt løfte ble store mengder med kostbarheter stjålet og kulturelle monumenter av stor betydning, slik som tempelet for Jupiter Optimus Maximus ble ødelagt. Hvor alvorlig plyndringene og herjingene til vandalene var i de to ukene de var i byen, er omdiskutert, men var uansett langt mer enn da vestgoterne 3 dagers herjinger i 410.
Avitus, den mest framstående generalen etter Aëtius, ble utropt som keiser av den vestgotiske kongen Teoderik II og ble akseptert som det av det romerske senatet. Til tross for støtte i de galliske provinsene og av vestgoterne, ble Avitus mislikt av folket i Italia grunnet den pågående matmangelen som var påført av vandalene, og for å benytte en keisergarde bestående av vestgotere. På grunn av press oppløste han keisergarden, og da grep general Ricimer, som selv var av svebisk opprinnelse, muligheten til å avsette Avitus, noe som var en populær handling. Etter at Avitus var avsatt valgte ikke den østromerske keiser Leo I å utrope en ny vestromersk keiser. Etter at den framstående general Majorianus beseiret en invasjon av alamannere, ble han utropt av hæren som ny keiser i vest, og til sist fikk han også godkjennelse av keiser Leo i Konstantinopel.