cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Robins kraftverk
Det stod ferdig utbygd i 1995. Brenselkilden er hovedsakelig naturgass, og delvis fyringsolje.
Russlands republikker
Den russiske føderasjon er delt opp i 88 føderasjonssubjekter, 22 av disse er republikker.
Konstitusjonell status
thumb| 1. [[Adygia
2. Altaj
3. Basjkortostan
4. Burjatia
5. Dagestan
6. Ingusjetia
7. Kabardino-Balkaria
8. Kalmykia
9. Karatsjajevo-Tsjerkessia
10. Karelia
11. Komi
12. Mari El
13. Mordovia
14. Sakha
15. Nord-Ossetia
16. Tatarstan
17. Tuva
18. Udmurtia
19. Khakasia
20. Tsjetsjenia
21. Tsjuvasjia
22. Republikken Krim]]
Republikker skiller seg fra andre føderasjonssubjekter blant annet ved at de har rett til å ha sitt eget offisielle språk. Andre føderasjonssubjekter som krajer og oblaster har ikke disse rettighetene.
Roar Fjellvang
Roar Fjellvang (født 7. mars 1937, død 20. mars 2008) var en kommune- og fylkespolitiker i Kristiansand og Vest-Agder som representerte Kristelig Folkeparti.
Han var aktiv i politikken i 32 år, hvor han var kommunepolitiker 1975–1999 og fylkespolitiker 1999–2007.
I sin tjeneste som ombudsmann var han innom en rekke verv i kommunen. Han satt blant annet i bystyret, formannskapet, kommunalutvalget, prisnemnda, skattenemnda, valgnemnda, havnestyret, kulturstyret, bygningsrådet, teknisk styre, takstnemnda, miljøutvalget og skolestyret. I perioden som fylkestingsrepresentant hadde han sentrale ombud som medlem av fylkesutvalget og Innovasjon Norge. Under fylkestingvalget i 2003 stod han oppført på 3.-plass på listen til Kristelig Folkeparti.
Sex Drive
Sex Drive er en amerikansk sexkomedie fra 2008. Filmen handler om en som akkurat er ferdig på high school og som reiser på tvers av USA for å ha sex med en jente han traff på internett. Filmen er basert på romanen All the Way, av Andy Behrens. Filmen ble regissert av Sean Anders, og har skuespillere som Josh Zuckerman, Amanda Crew, og Clark Duke. Den ble gitt ut i Nord-Amerika 17. oktober 2008, og i Storbritannia 9. januar 2009.
Handling
Ian Lafferty er en 18 år gammel student ved videregående skole, som leter etter en kjæreste på Internett. Han møter snart "fru Tasty" og godtar å møte henne ansikt-til-ansikt. Hun bor i Knoxville, Tennessee, men Ian bor i Bartlett, Illinois. Sammen med sine beste venner Lance Nesbitt og Felicia Alpine reiser Ian til Knoxville i en bil lånt uten tillatelse fra Ians eldre bror Rex. På vei til Knoxville blir radiator i bilen deres overopphetet. Ian og Felicia går videre i forsøk på å finne hjelp. Lance venter ved bilen, når Esekiel tilfeldigvis går forbi i en hestevogn.
Esekiel og hans Amish-venner reparerer bilen, og Lance møter en attraktiv Amish-jente som heter Mary. Men de havner i fengsel fordi Ian kaster en gjenstand mot en politibil. De blir løslatt når Mary betaler kausjon for dem. Endelig fremme i Knoxville tar de inn på hotell. Men Rex ønsker umiddelbart å reise hjem, uten at Ian får tid til å besøke fru Tasty. Samtidig oppdager gjengen at hvis Mary ønsker å forlate Amish-samfunnet, så vil resten av dette samfunnet vende henne ryggen. Lance nekter å reise hjem, og blir igjen for å gifte seg med Mary.
Brabus
Brabus er et tysk tuningfirma for Mercedes-Benz, Smart og Maybach. De har hovedkvater i Bottrop utenfor Düsseldorf. Firmaet ble grunnlagt av Bodo Buschmann i 1977. Blant de mest kjente modellene er Brabus CLS V12 S, også kalt «Rocket» med en 6,3 l V12 på 730 hk og 1320 NM, men den er sperret på 1100 NM. Den har en toppfart på 366 km\t. Den har en pris på 348 000 euro.
E V12 Barbus (Mercedes w210) kom i 1996 og hadde en 7,3 l v12 med 48 ventiler og 582 hk og 772 NM. E V12 Brabus (Mercedes w211) har en 6,3 l V12 på 640 hk og 1026 Nm. Den har en toppfart på 350,2 km\t.
Per Anger-prisen
Per Anger-prisen er en svensk menneskerettighetspris som ble opprettet i 2004 til minne om diplomaten Per Anger, som døde i 2002. Prisen administreres på vegne av den svenske regjering av Forum for Levende Historie i Stockholm og deles ut til en person eller organisasjon som har gjort en stor innsats for å fremme menneskerettigheter og demokrati.
Prisen er et kunstverk i sølv formet som to hender som holder rundt og beskytter en sfærisk form. Vekten av sølvet i kunstverket er som vekten av et hjerte. Kunstverket er formet av arkitektene og formgiveren Andreas Ferm og Jani Kristoffersen.
Henry Eriksson
Knut Henry Eriksson (født 23. januar 1920, død 8. januar 2000) var en svensk friidrettsutøver.
I hele karrieren var Erikssons hardeste motstander landsmannen Lennart Strand. Eriksson hadde sin første internasjonale opptreden under EM 1946 i Oslo, der han tok sølv på 1500 meter bak nettopp Strand. 15. juli 1947, under det svenske mesterskapet i Malmö, hadde Eriksson og Strand en svært tett fight på 1500 meter, som Strand vant ved å tangere verdensrekorden på 3.43,0. Eriksson tok sølvmedaljen med tiden 3.44,4, som også var ny personlig rekord.
Under OL 1948 i London stilte svenskene Eriksson, Strand og Gösta Bergkvist opp som klare favoritter. Forholdene var imidlertid dårlige, løpet startet i kraftig regnvær og på en våt bane. Etter 1000 meter økte Eriksson og Strand tempoet, og rykket fra det øvrige feltet. Like før målstreken forsøkte Strand å passere Eriksson, men greide det ikke. Eriksson vant på tiden 3.49,8, mens Strand tok sølv og nederlenderen Wim Slijkhuis kapret bronsemedaljen.
Signe Øye
Signe Øye (født 2. juni 1945 i Nord-Aukra, Møre og Romsdal) er en norsk politiker (Ap). Hun var stortingsrepresentant for Østfold 1993 - 2009.
Øye har handelsskole og kurs i administrasjon og personaladministrasjon, hun var ansatt som sekretær i teknisk etat, Spydeberg kommune fra 1974 til 1990, deretter personalkonsulent i Hobøl kommune til 1993. Signe Øye tok ikke gjenvalg til Stortinget i 2009. Hun var leder av Østfold Arbeiderparti 2002-2014.
Prajñāpāramitā for bodhisattvaen Nāgaśri
Prajñāpāramitā for bodhisattvaen Nāgaśri (rekonstruert sanskrit-tittel: nāgaśrīpāripṛcchāsūtra) er en av de forkortede utgaver av den store Prajñāpāramitā Sūtra
Teksten ble oversatt to ganger til kinesisk:
Snøhulemannen
Snøhulemannen er en norsk dokumentarfilm fra 2010 som handler om en mann som har levd ute i den norske fjellheimen i 30 år.
Handling
Filmen følger livet til Sverre Nøkling som med gamle treski på beina beveger seg fra snøhule til snøhule. Hulene isolerer godt og beskytter ham mot kulden og snøstormen utenfor, og han har utviklet egne og morsomme løsninger på å overleve i de barske omgivelsene.
Dette er en film om en mann som lever på tvers av det norske A4-samfunnet og konsumkulturen, et korrektiv til utstyrsfiksert friluftsliv og en fortelling om en helt annerledes norsk villmarkshelt. Gjennom Snøhulemannens humoristiske og gjennomtenkte kritiske forhold til samfunnet fungerer filmen som et speil for oss som tilskuere. I refleksjonen over hans klare valg blir vi konfrontert med våre egne.
Snøhulemannen hadde norsk kinopremiere i mars 2010. Filmen er regissert av Fridtjof Kjæreng, mannen bak TV-suksessen med Lars Monsen. 50 minutters versjonen ble sendt på TV2 første gang i 2010.
Fylkesvei 8082
Fylkesvei 8082 går mellom Geresgohppi og Leirpollskogen (Austertana) i Tana kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 282 (Finnmark).
Chorotypidae
Chorotypidae er en gruppe av rettvingene (Orthoptera) og tilhører en familiegruppe blant  gresshoppene.
Utseende
Noen arter i slekten Chorotypus har sterkt utviklet kamuflasje og ligner visne blader. De er brune på farge, kroppen er flattrykt fra sidene med falske "nerver" som understreker likketen. Thorax danner en høy kjøl som ender bratt rett bak hodet, som er mer eller mindre inntrukket i thorax. Bakkroppen holdes gjerne oppkrøllet over ryggen og går i ett med resten av blad-omrisset.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Sør-Amerika, Afrika og Asia.
Fossile arter
Det later ikke til å være beskrevet noen fossile arter i denne gruppen.
Han Suyin
Han Suyin (kinesisk: 韩素音, pinyin: Hán Sùyīn, født 12. september 1917 i Xinyang i provinsen Henan i Kina, død 2. november 2012 i Lausanne i Sveits ) var en legeutdannet engelskspråklig forfatterinne mest kjent for romaner som utspiller seg i Øst-Asia og for sine selvbiografiske verker. Han Suyin er et kunstnernavn; hennes kinesiske fødenavn var Zhōu Guānghú 周光湖, og hennes vestlige navn Rosalie Elisabeth Kuanghu Chow. I Vesten var hun også kjent som Elizabeth Comber, ettersom hennes annen ektemanns etternavn var Comber.
Livsløp
Han Suyin ble født som Zhou Guanghu; faren var en belgiskutdannet ingeniør tilhørende den hakkakinesiske folkegruppe, og moren stammet fra det belgiske Flandern. Hun begynte på medisinstudiet og studerte ved det protestantiske Yenchinguniversitetet i Beijing og i Brussel. Under annen sino-japanske krig fikk hun et avbrudd i studiene, og arbeidet da som jordmor ved et protestantisk amerikansk sykehus i Chengdu i provinsen Sichuan.
I 1938 giftet hun seg med Kuomintang generalen Tang Paohuang, som ble drept i 1947 på Mandsjuriafronten under den kinesiske borgerkrig. Fra 1944 til 1948 fullførte hun sin legeutdannelse i London. Under Koreakrigen var hun lege i Hongkong. Der skrev hun i 1952 sitt mest kjente litterære verk, «A Many-Splendoured Thing», som også ble filmatisert (1955). Hun skrev ikke bare romaner, men også sakbøker. Hennes biografier om Mao Zedong og Zhou Enlai var svært rosende, noe som førte til en del kritikk mot henne. Det samme gjorde hennes positive bedømmelse av kulturrevolusjonen i Mao-biografien Wind in the Tower (1976). Året etter omtalte hun i Lhasa, The Open City: A Journey to Tibet kinesernes tiltak i Tibet som en frigjøring av tibetanerne fra livegenskap. Etter at hun fikk mer overblikk og mer avstand til særlig Mao og kulturrevolusjonen snudde hun om og ble mer kritisk.
Senere i livet arbeidet hun ved tuberkulose klinikk i Johor Bahru i sultanatet Johor i Britisk Malaya, i dag Malaysia.
Etter å ha skilt seg fra sin annen ektemann, Leonard Comber, giftet hun seg med den indiske oberst Vincent Valantine Ruthnaswamy (død 3. januar 2003 i Bangalore i India). Fra 2008 bodde hun i Lausanne i Sveits.
Zayn Malik
Zain Javadd Malik (født 12. januar 1993), kjent mononymt som Zayn, er en britisk sanger. Malik er født og oppvokst i Bradford og gikk på audition som solodeltaker for den britiske musikkonkurransen The X Factor i 2010. Etter å ha tapt som soloartist ble Malik hentet tilbake til konkurransen, sammen med fire andre deltakere, for å danne boybandet One Direction, som ble et av de bestselgende boybandene gjennom tidene. Malik forlot gruppen i mars 2015 og signerte deretter en solokontrakt med RCA Records.
Berthold Maria Graf Schenk von Stauffenberg
Berthold Maria Graf (greve) Schenk von Stauffenberg (født 3. juli 1934 i Bamberg) er en tysk generalmajor. Han er eldste sønn av grev Claus von Stauffenberg og baronesse Nina von Lerchenfeld.
Etter farens mislykkede attentat mot Hitler, ble han som 10-åring sendt i konsentrasjonsleir sammen med sin mor, og senere på barnehjemmet Bad Sachsa, hvor han ble gitt et annet navn. SS planla i krigens siste dager å henrette ham og resten av hans familie, men gav opp planene da britiske soldater dukket opp like i nærheten.
Etter krigen gikk han på Schule Schloss Salem og studerte teknikk, før han trådte inn i Hæren. Etter å ha vært befalshaver for kommando Syd, ble han pensjonert i 1994.
Han ble gift med grevinne Mechthild von Bentzel-Sturmfeder-Horneck i 1958 og bor nord for Stuttgart.
Treasure Coast gasskraftverk
Treasure Coast gasskraftverk er et varmekraftverk i St. Lucie County, i delstaten Florida i det sørøstlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 352 MW fordelt på 2 turbiner med effekt på 160–220 MW hver, avhengig av sesong. Operatør er energiselskapet Fort Pierce Utilities Authority LP.
Det stod ferdig utbygd i 2008. Brenselkilden er hovedsakelig naturgass.
Bossmo & Ytteren Idrettslag
Bossmo & Ytteren Idrettslag (stiftet 9. februar 1908 som Aannerlaget Fram) er et idrettslag fra Mo i Rana i Nordland. Klubben er mest sannsynlig den største klubben i byen, og en av de største i Nord-Norge. Klubben disponerer anleggene Ytteren idrettspark med kunstgressbane og et klubbhus og attraktive Skillevollen idrettspark.
Historikk
Selv om det skal ha vært arrangert langrenn og hopprenn i regi av Baasmo Skiklub allerede i 1899, ble klubben først offisielt stiftet 9. februar 1908 som Aannerlaget Fram. Da det 22. januar 1916 ble vedtatt å legge ned skiklubben, byttet det i stedet navn til Bossmo Idrætslag, og ble gjort om til et fleridrettslag. Her ble skiklubben forent med Bossmo Fotboldklub (stiftet 8. mai 1912) og Bossmo Turnforening (stiftet i 1907), samt en ny friidrettsavdeling.
14. desember 1924, ble Skilaget FRAM stiftet, mens Bossmo & Ytteren Allianseidrettslag (B&Y AIL) ble stiftet 14. april 1935. I et par år hadde man også tre forskjellige idrettslag, før B&Y AIL slo seg sammen med Sportsklubben FRAM i oktober 1937. Etter den andre verdenskrig i 1945 ble alle idrettslagene i området slått sammen og dannet Bossmo & Ytteren Idrettslag. Bossmo & Ytteren IL har også ishockey på program.
Anlegg
Hoppbakkene «Temmerhågen»" på Ytteren og «Finnkollen» på Båsmoen sto ferdig i henholdsvis 1911 og 1914.
Montana oblast
Montana oblast (bulgarsk: Област Монтана) er en forvaltningsenhet nordvest i Bulgaria. Byen Montana er administrasjonssentrum og størst i oblasten.
Geografi
Oblasten grenser i nordvest til Vidin oblast, i nord til Romania med Donau som grenseelv, i øst til Vratsa oblast i sør til Sofia oblast og i sørvest til Serbia.
Francisco Craveiro Lopes
Francisco Higino Craveiro Lopes (født 12. april 1894 i Lisboa, død 2. september 1964 samme sted) var en portugisisk president og yrkesmilitær som ble utnevnt til den tolvte presidenten i Republikken Portugal. Han tok over etter at Óscar Carmona. Han satt som president i Portugal mellom 1951 og 1958.
Lopes var involvert i flere av de mislykkede militære forsøkene på å styrte president António de Oliveira Salazar. Det mest kjente statskuppet skjedde i 1961 og ble ledet av forsvarsministeren, tidligere general Júlio Botelho Moniz.
Han var gift og hadde fire barn.
Sakefall
Sakefall er utbytte av bøter som ilegges for rettstridige handlinger.
Slike tilfalt tidligere delvis private eller kommunene, men etter nyere norsk straffelov tilfaller alle bøter statskassen.
Jøden
Jøden, ni blomstrende Torneqviste er en diktsamling av Henrik Wergeland, utgitt vinteren 1842, som et innlegg i kampen for jødenes rett til oppholdstillatelse i Norge. Boka er en samling dikt og små skuespill, og innledes med følgende appell:
Samlingen inneholder noen av Wergelands mest kjente dikt. Det første og siste diktet i samlingen tar opp generelle problemstillinger knyttet til kampen for det rette, og overbevisningen om at det nytter, selv om de synlige resultatene ofte kan synes små, og fienden uovervinnelig: «Herren teller ikke mere enn viljen».
Andre dikt, som «De tre», handler om religiøs toleranse, og her settes de tre religionene jødedom, kristendom og islam ved siden av hverandre, og de tre prestene får lovprise Gud på hver sin måte, parallelt og i full forsoning.
«Skibbrudet» er knyttet til en konkret hendelse, da en ung jøde ble kastet i land på kysten av Hordaland i 1841, og myndighetene reagerte med å sende ham ut igjen, med en raskere saksbehandling enn noen asylsøker i dag ville ha fått. Dette opprørte Wergeland.
Diktsamlingen er kanskje norsk litteraturs første bok med et klart antirasistisk budskap.
Bayboro kraftverk
Bayboro kraftverk er et varmekraftverk i Pinellas County, i delstaten Florida i det sørøstlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 227 MW fordelt på 4 turbiner med effekt på 42–58 MW hver, avhengig av sesong. Operatør er energiselskapet Progress Energy Florida Inc.
Det stod ferdig utbygd i 2008. Brenselkilden er hovedsakelig fyringsolje.
Edvard Ruud
Ruud besørget opptak og lagring av flere hundre gamle folkesanger gjennom NRK, og også hos Tromsø Museum. Han var også medvirkende på en rekke plate- og CD-utgivelser med folkemusikk. Han ble statsstipendiat i 1974.
I Really Love You
«I Really Love You» er en amerikansk sang med melodi og tekst av Leroy Swearingen. Den ble opprinnelig spilt inn på plate av hans band The Stereos i 1961.
Senere ble sangen spilt inn som coverversjon av forhenværende Beatle George Harrison. Den ble utgitt på hans studioalbum Gone Troppo (Dark Horse Records 1982). Produsenter var George Harrison, Ray Cooper samt Phil McDonald.
Den ble også utgitt på single utleukkende i USA, men lyktes ikke å komme på singlelisten.
Norsk versjon
Eldar Vågan har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Oddvar Brå».
Édouard Bader
Édouard Bader (født 26. juli 1899 i Ferrières-en-Brie, død 21. april 1983) var en fransk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Bader vant en olympisk sølvmedalje i rugby union under OL 1920 i Paris. Det var kun to lag som deltok og det ble kun spilt én kamp. Han var med på det franske laget som tapte finalen mot USA med 0-8.
Jokke
Jokke, eller Jocke, er et kallenavn brukt særlig i Norge og Sverige for Joakim/Joachim.
Berliner Sportpalast
Mange berømte arrangementer fant sted i Sportpalast. Det var her Joseph Goebbels i 1943 i en tale oppfordret til den totale krig.
Lennart Strand
Lennart Strand (født 13. juni 1921, død 23. januar 2004) var en svensk mellomdistanseløper. Under EM 1946 i Oslo vant han gull på 1500 meter, foran landsmannen Henry Eriksson.
Berliner Sportpalast
Hallen ble brukt til sportsarrangementer, som verdens største kino, til politiske og kulturelle massemønstringer under Weimarrepublikken og det nasjonalsosialistiske styret, og til konserter. I 1950-årene hadde den norske kunstskøyteløperen Sonja Henie berømte opptredener i Sportpalast.
Lennart Strand
I 1947 tangerte Strand Gunder Häggs verdensrekord på 1500 meter ved å løpe på 3.43,0 under det svenske mesterskapet i Malmö.
Under OL 1948 i London tok han sølvmedaljen på 1500 meter, denne gangen slått av Henry Eriksson.
Samiske studier
Samiske studier er en gruppe studier og fag som tilbys ved Universitetet i Tromsø og Samisk høgskole.
Studiene omfatter samisk språk, samisk håndverk (duodji), natur- og ressursforvaltning, samfunnsfag, urfolksstudier,
Jødisk historie i England
Jødisk historie i England er historien om det jødiske folk i England fra de første skriftlige bekreftelser og fram til moderne tid. Det engelske samfunn har tidvis århundrenes løp fungert som et fristed for forfulgte jøder fra mange steder i Europa, men har selv stått for noen av de verste ugjerninger, overgrep og forfølgelser i form av massakrer og mord. Jødene har på den annen side bidratt positivt til oppbyggingen av den engelske stat, blant annet i funksjon som bank og ved finansiering av kirker og andre store byggverk. I middelalderen var utlåning av penger en geskjeft som kristne ikke skulle bedrive, og da var jøder egnet, noe som siden ble brukt imot dem.
Innledning
De første skriftlige nedtegnelser av jødisk bosetning i England dateres tilbake til den normanniske erobringen ved at det nevnes at jøder kom sammen med Vilhelm Erobreren i 1066. Likevel er det antatt at det var jøder tilstede i Storbritannia lenge før denne tid, kanskje så langt tilbake som romersk tid. Den jødiske befolkningen levde fredfylt i England fra 1000-tallet, med unntak av flere episoder av forfølgelser, og fram til de samtlige ble utvist i 1290 ved et påbud av kong Edvard I. England hadde fra da av ingen offisiell jødisk tilstedeværelse, unntatt for isolerte enkeltindivider som praktiserte jødedom i all hemmelighet, fram til regimet til Oliver Cromwell. Mens Cromwell aldri vedtok at jøder hadde tilgang til riket, levde en mindre gruppe av sefardiske jøder (jøder som hadde søkt tilflukt fra forfølgelser i Spania og Portugal) i London i 1656 ettersom Cromwell, som tidligere britiske herskere, hadde behov for deres finansielle assistanse.
Mens det jødiske samfunnet forble relativt liten fram til slutten av 1800-tallet hadde det lenge vært gjort forsøk på å integrere jøder i britisk samfunnsliv på lovlig vis. Den jødiske forordning om naturalisering av 1753 (The Jewish Naturalisation Act) var i kraft i kun noen få måneder og tillot ikke naturalisering av mange, unntatt noen få rike forretningsfolk. Historikere har vanligvis datert Den jødiske emansipasjon (frigjøring) til 1858 da jøder endelig ble tillatt å sitte i det engelske parlamentet, skjønt noen få mindre spesifikke lovgivninger eksisterte fortsatt inn på 1890-tallet. På grunn relative lite vold mot jøder i siste halvdel av 1800-tallet har denne tiden fått et omdømme som en tolerant tidsalder, men mangel på vold innebærer ikke en mangel på antisemittiske oppfatninger. England ble en nødhavn for en del av jødene som flyktet fra Holocaust på 1930- og 1940-tallet, og det jødiske samfunnet i England har fortsatt å være vibrerende i dag.
Vilhelm I til Henrik I: 1066-1135
Det finnes ingen nedtegnelser som omtaler tilstedeværelsen av jøder i England før den normanniske erobringen i 1066. De få referanser til jøder i angelsaksiske lover for den romersk-katolske kirke relaterte til jødisk religiøs praksis for påsken.
I den overbevisning om at jødenes kommersielle dyktighet og innføring av frisk kapital ville gjøre England mer velstående inviterte Vilhelm I av England en gruppe jødiske handelsmenn fra Rouen i Normandie, kongens eget hertugdømme, til England i 1070. Jøder hadde derimot ikke tillatelse til å eie jord og land, og kunne heller ikke drive handel (unntatt medisin). De var derfor utelukket fra jordbruk og ordinær handelsvirksomhet. De ble tillatt til riket hovedsakelig for å drive utlån av penger, en form for tidlig bankvirksomhet. Da katolsk doktrine og lære hevdet at å låne penger var en synd var jøder hendige i ha for denne virksomheten.
En gang rundt 1093 sendte Gilbert Crispin, abbed ved Westminster, en meningsordutveksling med en jøde kalt «Disputt av en jøde med en kristen om den kristne tro». Crispin skrev at
Denne diskusjonen var kjent for sin upartiske presentasjon av både kristne og jødiske synspunkter, og for gjensidige respektfulle tonen i meningsutvekslingen.
I begynnelsen var jødenes status ikke strengt regulert. Et forsøk ble gjort for å introdusere et prinsipp fra kontinentet – at alle jøder var kongens eiendom – og en paragraf som introduserte dette prinsippet ble lagt til kong Henrik I i en del manuskripter av såkalte «Lover til Edvard Bekjenneren».
Imidlertid, i løpet av regimet til Henrik I 1100–1135) ble et kongelig charter gitt Joseph, den fremste rabbi i London, og alle hans tilhengere. Ved denne bestemmelse ble det tillatt for jøder å bevege seg rundt i landet uten å betale toll, til å kjøpe og selge varer og eiendommer, å selge deres pant og sikkerhetsgarantier etter å ha holdt dem et år og én dag, til å bli dømt av deres likemenn, og til å kunne sverge på Tora framfor den kristne Bibel. En spesiell tyngde ble tilskrevet en avlagt ed fra en jøde ved at den tilsvarte tolv kristne menns ed ettersom jødene representerte kongen av England i finansielle saker. Den sjette klausul i dette charteret var av særlig betydning: det ble gitt lov for jøder å reise over hele kongedømmet ettersom de var kongens egen eiendom (sicut res propriæ nostræ).
Stefan I til Henrik II: 1135-1189
De fredelige forbindelsene mellom kristne og jøder i England ble forstyrret under kong Stefan av England som brente ned huset til en jøde i Oxford, en del beretninger sier at husets eier brant opp sammen med det, ettersom han nektet å betale et bidrag til kongens utgifter. Det er også i løpet av denne tiden at den første nedskrevne nidskrift mot jøder ble ført i forbindelsen med saken til William av Norwich (mars 1144): hvor jødene fikk skylden for en ung gutt død.
Mens korsfarerne i Tyskland prøvde ut sine sverd på jøder ble slike utbrudd mot engelske jøder, i henhold til jødiske krøniker, forhindret av kong Stefan.
Strongbows erobring av Irland i 1170 ble finansiert av Josce, en jøde fra Gloucester; og kongen skal deretter å bøtelagt Josce for å ha lånt penger til det som var hans misbehag. Som en regel derimot synes det som Henrik II ikke begrenset den finansielle aktiviteten til jødene. Den gunstige stillingen til de engelske jødene ble kjent, blant annet av besøket til Abraham ibn Ezra i 1158, av Isaac av Chernigov i 1181, og som tilfluktssted i England av jøder som ble utvist fra Frankrike av Filip II August av Frankrike i 1182, blant dem antagelig også den lærde Judah ben Isaac Messer Leon fra Paris (1166 – 1224).
Kongen hadde sannsynligvis blitt ledet til å gjøre dette store og urimelige kravet på de engelske jødene av det overraskende fordelen som kom til hans skattkammer ved dødsfallet til Aaron av Lincoln. All eiendom som var ervervet av ågeri, om det var av en jøde eller en kristen, ble kongens eiendom ved ågerkarlens død. Aaron av Lincolns eiendommer inkluderte 15 000 pund i gjeld som han eide. Foruten dette kom en stor formue på kongens hender, noe som imidlertid ble tapt da den ble sendt over til Normandie. En egen avdeling av skattkammeret, innstiftet for å behandle dette store regneskapet, ble kjent som «Aarons finans» («Aaron's Exchequer»).
I denne tiden levde jødene i et godt forhold med sine kristne naboer, inkludert de geistlige og de kunne komme og gå fritt i kirkene, og de søkte tilflukt som andre i klostre ved oppstyr og uro. En del jøder levde i velstående hus, og bidro til å bygge et stort antall klostre og kirkebygg rundt om i riket. Imidlertid hadde de ved slutten av Henrik IIs regime skaffet seg uforskyldt fiendskap og nag fra de øverste samfunnsklassene ved at en antijødisk stemning ble fremmet av korstogene, noe som smittet over på resten av landet.
Massakrene i London og York (1189–1190)
Rikard I hadde tatt korset, det vil si gitt løfte om å dra på korstog, før han ble kronet den 3. september 1189. En antall framstående jøder i England presenterte seg selv for å gi kongen sin hyllest ved Westminster, men det synes som om det var en for form overtro å tillate jøder å være tilstede ved en slik hellig seremoni, og de ble jagd bort fra banketten etter kroningen. Øyeblikkelig spredte det seg et rykte fra Westminster og til London by at den nye kongen hadde beordret alle jøder drept. En mobb av pøbler samlet seg i Old Jewry, en gate i London hvor jøder dominerte, og etter forgjeves å ha angrepet de sterke steinhusene i løpet av dagen satte de dem i brann i løpet av natten. De som forsøkte å flykte fra sine brennende hjem ble angrepet og drept. Kongen var rasende over denne fornærmelsen på hans kongelige verdighet, men brydde seg ikke om å straffe overgriperne, antagelig på grunn av deres store antall.
Etter at Rikard I reiste fra England på det tredje korstoget, brøt det ut opptøyer med tap av liv i havnebyen King's Lynn i Norfolk hvor noen jøder forsøkte å angripe en døpt trosfrende som hadde søkt tilflukt i en kirke. Byens befolkningen raste mot dem, satte husene deres i brann og drepte dem med sverd. Også i Stamford Fair den 7. mars 1190 ble mange drept, og den 18. mars ble hele 57 mennesker drept ved Bury St. Edmunds. Jødene i Lincoln reddet livet kun ved å søke tilflukt i en borg.
Isolerte angrep på jøder skjedde også i Colchester, Thetford, og Ospringe, men den mest iøynefallende og umenneskelige hendelsen skjedde i York om natten den 16. mars (dagen for den jødisk fest Shabbat ha-Gadol, sabbaten før påskefesten) og 17. mars 1190. Jødene i York ble alarmert av de foregående massakrene og ved at flere jødiske hus ble satt i brann av antijødiske opptøyer i kjølvannet av den religiøse opphisselse som fulgte korsfarernes forberedelser. Jødenes leder Josce bønnfalt bestyreren av festningen York Castle til motta dem med deres husturer og barn, og de ble sluppet inn i Clifford's Tower. Imidlertid ble tårnet beleiret av en mobb av korsfarere som krevde at jødene konverterte til kristendommen og bli døpt. Fanget i festningen ble jødene rådet av deres religiøse leder, rabbi Yomtov av Joigney, til heller å begå selvmord enn å konvertere. Josce begynte selvofringen ved å drepe sin hustru Anna og sine to barn, og deretter lot han seg drepe av Yomtov. Fedrene til hver familie drept sin hustru og barn, og deretter lot de seg bli drept av Yomtob. Den håndfull jøder som ikke drepte seg selv overga seg til korsfarerne ved daggry den 17. mars, og de forlot tårnet under løftet at de ikke ville bli skadet eller lide overlast, men de ble likevel drept straks de kom ut. Etterpå ble tårnet, bygd av tre, brent ned til grunnen.
Bestemmelsen over jødekvarteret, 1194
I løpet av kong Rikard Is fravær i Det hellige land og i løpet av hans fangenskap på veg tilbake ble jødene plaget av William Longchamp, rikskansler i England og biskop av Ely. Det jødiske samfunnet ble tvunget til å bidra 5000 mark til kongens løslatelse, mer enn tre ganger så mye som hele London bidro med. Da kongen var kommet tilbake var han fast bestemt på å organisere det jødiske samfunnet for å sikre seg at ikke lenger ville bli bedratt av noe tilsvarende opptøyer som hadde skjedd under hans kroningsseremoni, noe som var hans rett som universell legateier av jødekvarteret. Rikard besluttet følgelig i 1194 at nedtegnelser skulle bli ført av kongelige tjenestemenn over alle transaksjoner som jøder utførte, og uten slike nedtegnelser ville transaksjoner ikke være lovlige.
Hver gjeld måtte bli innført i en håndskrift, en del som ble oppbevart av den jødiske kreditor, og en annen som ble oppbevart i en kiste hvor kun særskilte tjenestemenn hadde tilgang. Ved dette kunne kongen til enhver tid ha kunnskap om den eiendom som enhver jøde i landet hadde, og ingen ødeleggelse av de gjeldsbevis som jødene holdt kunne frigjøre kreditoren fra det han sto gjeld for. Denne «Bestemmelsen over jødekvarter» («Ordinance of the Jewry») var i praksis begynnelsen på et eget kontor for jødene ved skattkammeret, noe som gjorde alle transaksjoner til det jødiske samfunnet i England forpliktet til skattlegging av Englands konge, og ble således en sovende partner i alle transaksjoner av jødisk pengeutlåning. Kongen krevde dessuten 2 bezanter i pundet, det er 10 prosent av alle summer dekket av jøder ved hjelp av kongens domstoler.
Ved denne tiden hadde jødene mange av de samme borgerlige rettighetene som ikkejødiske borgere, men deres lån kunne bli gjenopprettet av loven mens kristne pengeutlånere kunne ikke gjenopprette mer enn hans opprinnelige lån. De var i direkte tilknytning til kongen og hans domstoler, men dette betydde ikke egenrådig makt hos kongen til å skattlegge dem eller ta deres penger uten å betale tilbake, noe som er hyppig eksemplifisert i rørrullene. De var vitterlig kongens «menn», men ikke mer enn baronene i løpet av den samme tidsepoken, og de hadde rettighetene av adelig rank og kunne således reise og bosette seg hvor som helst.
Bing & Bringsværd
Bing & Bringsværd (ofte forkortet B & B) (1964—2014) er navnet Jon Bing og Tor Åge Bringsværd signerte sine samarbeidsprosjekter med.
Jødisk historie i England
Under Johan, 1205-1216
Så tidlig som i 1198 hadde pave Innocens III skrevet til alle kristne herskere, blant annet Rikard I av England, hvor paven krevde at herskerne gjennomførte med tvang ettergivelse av all gjeld krevd av jøder fra kristne. Dette kravet gjorde selve den jødiske eksistensberettigelse umulig.
Bing & Bringsværd
I et intervju med Dagbladet sa Jon Bing om Bing & Bringsværd at han er en tredjeperson, en forfatter som skiller seg fra Jon Bing og Tor Åge Bringsværd på flere måter:
Jødisk historie i England
Under Johan, 1205-1216
Den 5. juli 1205 fremmet paven prinsippet at jødene var fordømt til evig slaveri ettersom de hadde korsfestet Kristus. I England fulgte den verdslige makten Kirkens initiativ. Kong Johan av England, som hadde kommet i gjeld til det jødiske samfunn mens han var i Irland, behandlet jødene først med overflatisk overbærenhet. Han bekreftet charteret til rabbi Josce og hans sønner og gjorde det gjeldende for alle jøder i England; han skrev et skarp protest til ordføreren i London om angrepene som fortsatt skjedde mot jødene i byen, og i andre byer i England. Han utpekte en erkeprest for alle engelske jøder den 12. juli 1199.
Da Normandie gikk tapt 1205 synes det som om Johans holdning overfor jødene endret seg. På høyden av hans triumf over paven i 1210 krevde han et beløp på ikke mindre enn 100 000 pund fra de religiøse hus i England, og samtidig 66 000 mark fra jødene. En av de sistnevnte, Abraham of Bristol, som nektet å betale hans kvote på 10 000 mark, hadde på kongens ordre fått syv hans tenner trukket ut, en om dagen inntil han betalte.
Selv om Johan presset så mye som han kunne få ut av det jødiske samfunnet, var de samtidig et viktig element på hans side i trekantstriden mellom konge, baroner og landdistriktene som utgjør den konstituerende historie i England i løpet av hans regime og under hans sønn. Selv i Magna Carta ble det lagt inn klausuler som forhindret kongen eller hans jødiske undersåtter å ta renter mens en arv var mindreårig.
Økende forfølgelse, 1200-tallet
Med tiltredelsen av Henrik III av England i 1216 ble jødenes posisjon noe lettere, men kun for en kort tid. Pave Innocens III hadde i foregående året fått det fjerde kirkemøtet i Lateranet til å innføre en lov som tvangsgjennomførte at alle jøder måtte bære et eget emblem på klærne, og i 1218 gjennomførte Stephen Langton, erkebiskop av Canterbury, det samme i England hvor emblem tok form som avlang hvit lapp, to fingerlengder ved fire. Kirkens handling ble fulgt opp med tilsvarende utstøtning i de engelske bykommunene.
Bing & Bringsværd
De ble kanskje mest kjent for sin innsats på 1960- og 70-tallet med å introdusere science fiction for norske lesere. De oppfant begrepet «fabelprosa», som er ment å omfatte alle typer fantastisk litteratur. Paret var rådgivere for bokserien Lanterne science fiction. Dessuten redigerte de tre store fabelprosa-antologier som ble utgitt av Den norske bokklubben: Østenfor sol (1969), Vestenfor måne (1972) og Stella Polaris (1982).
Jødisk historie i England
Økende forfølgelse, 1200-tallet
Det ble følgelig sendt opprop til kongen hvor han ble oppfordret til å fjerne jøder fra hans kommuner, og de ble utvist fra Bury St. Edmunds i 1190, Newcastle i 1234, Wycombe i 1235, Southampton i 1236, Berkhamsted i 1242, Newbury i 1244. Jøder ble utvist fra landområdene til enkedronning Eleanora av Provence i januar 1275, noe som innbefattet byer som Guildford.
Bing & Bringsværd
Samarbeidet mellom de to forfatterne fortsatte helt frem til Jon Bing døde i januar 2014. De hadde da nettopp fullført en ny roman, «London 2084». Ifølge et intervju i Aftenposten uttalte Bringsværd at «Det var jo ikke bare han  [Jon Bing]  som døde, men Bing & Bringsværd».
Jødisk historie i England
Økende forfølgelse, 1200-tallet
Da baronenes krig brøt ut ble det benyttet voldelig handlinger for å fjerne alle spor av inngått gjeld, enten til kongen eller til de høyere baroner. Jødene i London, Canterbury, Northampton, Winchester, Cambridge, Worcester, og Lincoln ble plyndret i årene 1263–1265, og archæ ble enten ødelagt eller avlevert i hovedkvarterene til baronene ved Ely. Simon de Montfort, som tidligere hadde utvist jødene fra hans by Leicester, annullerte all inngått gjeld til jøder da han selv var på høyden av sin makt etter slaget ved Lewes. Han hadde blitt beskyldt for å ha delt plyndringen, men han utsendte forordninger om deres beskyttelse etter slaget. Både det jødiske samfunn og kongen som hans representanter fikk store og uberegnelige tapt av denne generelle sletting av all gjeld.
Verdien av det jødiske samfunnet for den kongelige skattkiste hadde blitt betydelig mindre i løpet av 1200-tallet av to grunner: kongens inntekter fra andre kilder hadde økt, og bidragene fra jødene hadde minsket både absolutt og relativt. Foruten dette hadde kongen funnet andre kilder til å skaffe seg lån. Italienske handelsmenn, «pavens åkere» som de ble kalt, skaffet ham penger, til tider i sikkerhet hos det jødiske samfunnet. Ved innskrenkningen av det området som jøder hadde tillatelse til utøve sin lånevirksomhet ble deres midler for å skaffe seg profitt minsket, mens kongen ved hans kontinuerlige inndrivninger forhindret automatisk vekst av rentene.
Ytterligere fordommer hadde blitt reist mot jødene på akkurat denne tiden ved gjenoppvekkingen av en anklage av et rituelt mord. Kongen hadde solgt det jødiske samfunnet til sin bror Richard av Cornwall i februar 1255 for 5000 mark, og hadde mistet alle rettigheter over det for et år. Den påfølgende august hadde et antall av de jødiske lederne som hadde samlet seg i Lincoln for å feire ekteskapet til en datter av Berechiah de Nicole. Disse ble arrestert og anklaget for å ha drept en gutt ved Hugh. 91 ble sendt til London og innestengt i Tower of London, atten ble henrettet for å ha nektet å trygle, og resten ble holdt i fengsel inntil Rikard av Cornwalls kontroll over deres eiendom utløp.
«Statutum de Judaismo», 1275
Kort tid etter at Edvard I av England var blitt kronet i 1275 gjorde han en del eksperimentelle bestemmelser. Kirkens lover mot åkeri hadde nylig blitt gjentatt med mer enn vanlig voldsomhet ved Det andre konsilet i Lyon i 1274, og Edvard I i «Statutum de Judaismo» forbød jødene med absolutt virkning å låne på åkeri, men ga dem tillatelse til drive handel og håndverk, og selv drive jordbruk for en periode som ikke måtte være mer enn ti år, skjønt han uttrykkelig ekskluderte dem fra alle føydale fordeler av å eie land. Denne tillatelsen derimot, sett på et middel hvor jøder generelt kunne skaffe seg en leveveg, var en illusjon. Jordbruk var ikke noe man kunne starte på et øyeblikk, heller ikke håndverk var noe man ervervet seg med en gang, og det engelske samfunn på 1200-tallet var håndverkslaugene (guild) allerede sikret med et monopol for alle utdannede håndverkere, og i flertallet av markene hvor det foregikk kjøp og salg var medlemmer av handelslaugene. Ved å frata jødene muligheten å drive lånevirksomhet fratok kongen dem i praksis fra alle muligheter til å tjene et levebrød under alle livsforhold som eksisterte i det føydale England, og i prinsippet utviste «Statutt for jødedom» dem femten år før den endelige deporteringen. En del av jødene forsøkte å omgå loven ved å benytte seg av triksene til caursinene, som lånte pengesummer og utpresset heftelser som omfatter både lånet og renter. I desperasjon var det en del som ble landsvegsrøvere, andre henvendte seg til Domus Conversorum (Huset for de konverterte, en bygning i London for jøder som ble kristne), mens et betydelig antall synes å ha begynt med myntklipping, noe som var ulovlig, for å forsøke å skaffe seg en form for utrygg og vaklende eksistens. Som en konsekvens ble hele det jødiske samfunn i England arrestert i 1278 og ikke mindre enn 293 jøder ble henrettet i London.
Jødenes lederskap, 1200-tallet
Jødene hadde tillatelse til deres egen domsmakt, og det er bevis på at deres eget beth din med tre dommere. Henvisning er gjort til parnas (president) og gabbai (kasserer) av forsamlingen, og til skriverne. Et fullstendig utdannelsessystem synes å ha vært på beddingen.
Overhodet for det jødiske samfunnet lå hos den fremste rabbi, kjent som «kirkeforstanderen av alle jøder i England»; han synes å ha blitt valgt av jødene selv og som ble gitt en congé d'élire av kongen. Kongen krevde derimot, retten til stadfesting, tilsvarende som med de kristne biskopene. Den jødiske kirkeforstanderen var en kongelig offisiell og holdt posisjonen som rådgiver i henhold til jødisk lov til jødenes skattkammer da engelsk lov tillot gyldigheten av jødisk lov i dets eget omfang, tilsvarende som lovverket aksepterte kirkerett.
Seks kirkeforstandere er kjent fra 1200-tallet: Jacob av London, valgt på nytt 1200; Josce, 1207; Aaron av York, 1237; Elyas av London, 1243; Hagin fil Cresse, 1257; og Cresse fil Mosse.
Deportasjonen, 1290
Etter de mislykkede eksperimentene som Edvard I gjorde i lovgivningen fra 1269 og framover, var det kun en mulighet igjen: Om jødene ikke hadde samkvem med deres medborgere som håndverkere, handelsfolk eller bønder, og ikke fikk tillatelse til å ta renter var det kun et alternativ igjen, og det var å forlate landet. Kongen utviste med øyeblikkelig virkning jødene fra Gascogne, en engelsk provins på kontinentet, og som kongen tidvis reiste til og fra; og da han kom tilbake til England den 18. juli 1290 sendte han ut kjennelser til sheriffene i alle engelske fylker. Her beordret han dem til å gjennomtvinge et påbud som sørget for at alle jødene skulle forlate England før allehelgensdag dette året. Jødene fikk kun lov til ta med seg flyttbar eiendom, men deres hus ble konfiskert av kongen, unntatt i noen få tilfeller for noen få begunstige personer som fikk tillatelse til å selge sine før de dro. Et løst anslag på mellom 4 000 og 16 000 jøder ble utvist fra England.
I tidsrommet mellom utvisningen eller deportasjonen av jødene i 1290 og deres lovmessige tilgang tilbake til England i 1655 finnes det ingen offisielle spor av jøder på engelsk jord, unntatt i forbindelse med Domus Conversorum, som holdt et antall av dem innenfor dets områder fram til 1551, og selv senere:
Det fantes likevel jøder i forbudstiden, skjønt i det skjulte. Kong Henrik VIII importerte to store musikalske familier fra Venezia, Bassano og Lupo. Opprinnelig hadde begge disse familiene blitt utvist fra Spania i 1492. Mange medlemmer av familiene Bassano og Lupo var komponister, musikere og instrumenthåndverkere. Anthony Bassano, en direkte etterkommer, er en profesjonell musiker i London i dag. Dronning Elizabeth I hadde en jødisk lege.
De skjulte jødene
Rundt midten av 1600-tallet var det et betydelig antall handelsfolk bestående av maranoere som bosatte seg i London og dannet en hemmelig forsamling. Maranoere var sefardiske jøder fra Den iberiske halvøya som var tvunget til konvertere til kristendommen, men som fortsatte å praktisere sin opprinnelige tro i all hemmelighet og således bevarte sin jødiske identitet. Det spanske begrepet «maranoere» var nedsettende og betydde griser, en henvisning til jødenes forbud mot å spise svin. Synonymt ble fikk begrepet også betydning «skittent». Overhodet for menigheten i London var Antonio Fernandez Carvajal (1590–1659), den første naturaliserte jøde i England i tidlig moderne tid. Disse jødiske handelsfolkene bedrev forretning med Midtøsten, Vest-India, Kanariøyene, og Brasil, men særlig Nederlandene, Spania og Portugal. I England hadde den offentlige mening ved den puritanske bevegelse bevegd seg i en mer sympatiserende retning i forberedelsen på å få det engelske parlamentet til endre syn på lovgivningen.
Ny bosetning, 1655
På 1650-tallet tok Menasseh Ben Israel, en rabbi og leder for det hollandske jødiske samfunnet kontakt med lord protector Oliver Cromwell, og foreslo at jødene burde endelig få tillatelse til å slippe inn i England. Cromwell var enig, og selv om han ikke kunne sammenkalle et råd for forslaget i desember 1655 for å få det formalisert, gjorde han det klart at forbudet mot jøder ikke lenger ville bli opprettholdt. I årene 1655-1656 ble kontroversen over å slippe inn jøder utkjempet i pamflettkrig. Saken delte de religiøse radikale og det mer konservative i samfunnet. William Prynne var voldsomt imot å la jødene slipp inn, mens kvakeren Margaret Fell var ikke mindre følelsesladdet i sin positive holdning og overbevisning. Til slutt ble jødene formelt godtatt i 1655, og ved 1690 hadde rundt 300 jøder bosatt seg i England.
Lovforslag om jødene av 1753
Den jødiske naturaliseringsforordningen av 1753 var en forordning fra Storbritannias parlament som fikk kongelig godkjenning den 7. juli 1753, men som ble opphevet i 1754 grunnet utstrakt opposisjon for dens forskrifter
I løpet av jakobittoppstanden i 1745 hadde jødene var særlig lojale til regjeringen. Deres fremste finanser, Samson Gideon, hadde styrket børsen og flere unge jøder hadde meldt seg frivillig til korps som ble dannet for å forsvare London. Muligens som en belønning, fremmet Henry Pelham Lovforslag om jødene av 1753 som tillot jødene å bli naturalisert ved søknad til parlamentet. Lovforslaget gikk i gjennom i Underhuset, men de konservative, The Tory, gjorde stort oppstyr om «nedleggelsen av kristendommen», slik de uttrykte det. Bilder av jøder ble fremmet for å latterliggjøre forslaget, og plakater med inskripsjonen «Ingen jøder, ingen tresko» ble hengt opp på offentlige steder. En slik scene er vist i bakgrunnen av «Humours of an Election», en velkjent rekke av oljemalerier av William Hogarth som ble malt på denne tiden. De liberale, The Whig, fortsatte dog å gjennomføre minst en del av deres generelle politikk for religiøs toleranse, og lovforslaget gikk til sist igjennom og ble godkjent av kongen (26 Geo. II., cap. 26).
Bedringen av forholdet til jøder
En grunn til at det offentlige bildet og oppfatningen av jøder bedret seg på slutten av 1700-tallet og begynnelsen av 1800-tallet var innflytelsen fra jødiske boksere. Ytterligere en årsak for økende toleranse kom med gjenvekkelsen av håpet om konvertering av jøder på begynnelsen av århundret. Villedet uten tvil av tendensen til flukt som ble vist av ganske mange sefardiske jøder var det mange kristne som så for seg en massekonvertering av den jødiske befolkningen, og på initiativ fra Lewis Way ble foreningen Samfunnet i London for Kristendommens Fremme blant Jødene dannet i 1809. Denne og tilsvarende foreninger sløste bort store pengesummer på helt uvesentlig resultat. Men politisk bidro de til å øke sympatien for jødene, særlig blant liberale.