cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Guatemalas bank
Bakgrunn
Guatemala var preget av motsetninger og konflikter mellom konservative og liberale krefter gjennom 1800-tallet. I 1869, rett før de konservative ble avsatt (Den Liberale Revolusjonen i 1871), startet landet en valutareform, der bl.a. valutane ble basert på vekt, og Pesoen ble bundet til amerikansk dollar. Denne reformen ble imidlertid stanset av de liberale 30. juni 1871. Den Liberale Revolusjonen fortsatte reformen, og innførte bimetallisme, der gull og sølv var basis for valutasystemet. På dette tidspunktet hadde sirkulasjonen av gull nesten opphørt, både på grunn av «Gresham-loven» og fordi innbyggerne ikke godtok desimalsystemet, men heller ville ha myntinndelingene som ble brukt i kolonitiden; tostons, pesetas, reals, halv-reals og quarters.
Den nye regjeringen innførte også mynter med inskripsjonen «República de Guatemala». I 1895 ble «Banco de Guatemala» etablert, som en privat bank, men som utstedte valuta i Guatemala by og Quetzaltenango.
Innen dette økonomiske systemet oppstod det banker med flere roller; pengeutstedelse, innskudd og utlån. Tidlig på 1900-tallet var det seks slike banker: Banco Agricola Hipotecario, Banco Colombiano, Banco Americano, Banco de Guatemala, Banco Internacional og Banco de Occidente.
Etableringen av sentralbanken
Bakgrunnen for etableringen av sentralbanken kan spores tilbake til de økonomiske reformene, herunder en valuta- og bankreform, som ble gjennomført i 1924-1926, under president José María Orellana og finansminister Carlos O. Zachrisson. Disse arbeidet etter prinsippene som den amerikanske økonomen Edwin Walter Kemmerer hadde utarbeidet.
Under president Manuel Estrada Cabrera (1898–1920) fikk Guatemala en enorm pengemessig og økonomisk ubalanse. Man hadde da et pengepolitisk system med flere banker som utstedte valuta, noe som gjorde at regjeringen opparbeidet seg stor gjeld til disse bankene. Cabrera inviterte i 1919 professor Kemmerer til å analysere Guatemalas situasjon, og komme med anbefalinger rundt økonomiske reformer. Han anbefalte blant annet å etablere en sentralbank, med enerett på å utstede valuta.
De økonomiske reformene ble imidlertid forsinket, blant annet fordi president Cabrera ble avsatt i 1920 av Carlos Herrera. José María Orellana overtok som president i 1921, da han avsatte Herrera, og Orellana inviterte professor Kemmerer på nytt i 1924, for å komme med en konkret plan for de økonomiske reformene som trengtes. Orellana hadde i 1923 etablert et «reguleringsfond» for å opprettholde valutakursen, dette ble også kimen til den kommende sentralbanken. I november 1924 ble valutaloven vedtatt («Ley Monetaria de la República de Guatemala»), og i 1925 ble den nye valutaen, Quetzal innført, sammen med gullstandarden. Den 30. juni 1926 ble Banco Central de Guatemala grunnlagt.
Disse reformene fikk stabilisert økonomien, og ga grunnlag for verdien av den nye valutaen, samtidig som de fikk bedre styring på finansnæringen.
Den neste økonomiske reformen kom i 1946, etter oktoberrevolusjonen i 1944, og etter at sentralbanken i 1945 ble omgjort til et offentlig foretak og byttet navn fra «Banco Central de Guatemala» til «Banco de Guatemala». Den store depresjonen rammet Guatemalas økonomi hardt, og den gjeldende pengepolitikken ga ikke rom for en motsyklisk pengepolitikk. President Juan José Arévalo og finansminister (og senere sentralbanksjef) Manuel Noriega Morales fikk hjelp fra Federal Reserves økonomer Robert Triffin og David L. Grove, og ga sentralbanken styringsverktøy innen pengepolitikk, valutapolitikk og kredittpolitikk, for å sikre en stabil økonomisk vekst. Disse verktøyene var bl.a. styringsrente og reservekrav til bankene. Hjemmelen for disse nye verktøyene lå i den nye sentralbankloven som ble vedtatt 11. desember 1945 – «Ley Orgánica del Banco de Guatemala».
Den 15. september 1948 utga sentralbanken nye pengesedler, der fuglearten quetzal for første gang ble trykket på pengesedler, som nasjonalfugl. Sedlene hadde også tegninger av innfødte, samt historiske hendelser.
Moderniseringen på 1990-tallet
40 år etter etableringen av den nye sentralbanken, på slutten av 1980-tallet, innså de at tiden var inne for å modernisere lovgivingen rundt sentralbanken. Økonomiske problemer, men også liberalisering av finansnæringen og utviklingen innen IT og telekom, gjorde at de startet et moderniseingsprogram i 1989.
Programmet innbefattet en rekke endringer, både i sentralbanken og på konkgress- og departementsnivå. Over 50 resolusjoner ble vedtatt innenfor områder som pengepolitikk, valutapolitikk, kredittpolitikk, regelverket rundt banknæringens tjenester og tilsynet med finansnæringen.
Hovedoppgaver og målsettinger
Sentralbankloven definerer følgende hovedoppgaver for sentralbanken:
Hovedmålsettingen er prisstabilitet, dette er definert i sentralbankens artikkel 3:
River-klassen
River-klassen kan vise til:
Palassteatret
Palassteatret har vært navn på flere kinoer i Norge og Danmark.
Oslo
Palassteatret (opprinnelig Paladstheatret ) var en av tre kinoer i Karl Johan-kvartalet. Den lå i Karl Johans gate 41 og var i drift fra 1914 til 1982. I perioden 1929–63 blei Filmavisen vist her.
Under andre verdenskrig ble det drevet våpenopplæring for motstandsbevegelsen under scenegulvet på kinoen, og det var tilknytning til et instruksjonsforedrag her at kinokontrolløren og motstandsmannen Kaare Rødde 22. april 1942 ble arrestert av statspolitiet. Dagen etter tok han sitt eget liv etter harde forhør hos Gestapo.
Kinoene i Karl Johan-kvartalet ble avviklet i forbindelse med utbyggingen av kvartalet til kjøpesenter (Paleet) på 1980-tallet. Victoria kunne fortsette som teater- og konsertlokale, mens de to andre ble revet. Siste forestilling på Palassteatret gikk 25. april 1982.
Drammen
Paladsteatret i Drammen åpna i 1907 i Engene 2 og het opprinnelig National kinematograf. I 1909 endra den navn til Drammens Verdensteater og i 1914 til bare Verdensteatret. Etter ei større modernisering i 1916 fikk kinoen navnet Paladsteatret. Den blei overtatt av kommunen i 1917 og var i drift fram til 1982.
København
Også København har hatt en kino ved navn Paladsteatret. Den blei oppretta i 1912 i den gamle jernbanehallen. Den var da den nest største kinoen i Europa.
Frimureri
Frimureri er den virksomhet som foregår i de sammenslutninger som kalles frimurerlosjer, det vil si lokale sammenslutninger som bygger på esoteriske læresystemer der medlemmene innvies gjennom ritualer.
Palassteatret
Noter
Hovedkilde for opplysningene om Oslo-kinoen er Tove Solbakken: «Oslos forsvunne kinematografer», i Byminner nr. 1, 2011.
Frimureri
Formålet med frimureriet er å fremme medlemmenes moralske sans ved etisk-religiøs oppdragelse, foruten å fremme forståelse og brodersinn mellom mennesker. Den første norske frimurerlosje ble stiftet 1749, den utgikk fra en dansk losje, stiftet 1743. Losjene er ifølge sitt lovverk upolitiske og det er forbudt å drøfte politikk samt sosiale eller religiøse stridsspørsmål innen losjene. Dessuten kreves at medlemmene bekjenner seg til troen på et Høyeste vesen og på sjelens udødelighet. I Norge er tilslutning til den kristne tro et krav. Bare menn kan opptas som medlemmer. Medlemmene har taushetsplikt vedrørende seremonier og symboler. De lokale losjene er organisert i ulike storlosjer.
Introduksjon
Det kan settes opp visse punkter som grunnleggende er like i mesteparten av de internasjonale frimurersystemer:
Ingen internasjonal organisasjon styrer de lokale losjene. Det er imidlertid en del samarbeid over landegrenser, spesielt der losjene praktiserer det samme gradssystemet. Frimurere kan få et frimurerpass slik at de kan besøke samarbeidende losjer i andre land. Medlemmene instrueres gradvis i idealer av moralsk og metafysisk karakter gjennom en serie hemmelige ritualer. I de fleste grener av frimureriet har man en felles tro på et høyeste vesen. Frimureriet er en livslang skole – og i Norge, som praktiserer det svenske system, utgjør «normert» tjenestetid i de forskjellige gradene tilsammen 20 år for å bli en 10. grads broder. Gjennomsnittsalderen ved opptak i Norge er per i dag rundt 45 år.
I Det svenske frimurersystem, som praktiseres i Norge, finnes det 10 operative grader, samt en administrativ 11. grad for ordenens høyeste embedsmenn.
Frimurerlosjer grunnlagt i Skottland 1599–1712
Frimurerlosjer eksisterte i Skottland i 1590. Av ukjente årsaker oppstod det indre uenigheter der William Schaw utstedet to statutter, og prøvde å få støtte fra Kong Jakob VI av Skottland i å rettsforfølge og forby frimurerlosjer tilhørende «den andre side». Motparten bestod blant annet av losjen St. Mary's Chapel og losjen der Patrick Copland av Udoch var stormester i 1590.
Arkiver i Skottland dokumenterer opprettelsen av minst 25 frimurerlosjer mellom 1599 og 1712:
Noen mener å se en sammenheng mellom frimureriet og Rosslyn-kapellet i Midlothian nær Edinburgh i Skottland. Steinkirken er tilegnet St. Matteus, og ble bygget av William Sinclair (1410–1484), 1. greve av Caithness og baron av Rosslyn. Byggingen startet i 1446, da kirken offisielt ble grunnlagt, og ble avsluttet i 1484, da taket ble ferdigstilt. William Sinclair skal være begravet her, men steinkisten er av nyere dato.
Kapellet er egentlig en av fire fløyer i en påbegynt korskirke, en av få som overlevde reformasjonen i Skottland. Kapellet er rikt utsmykket, med vanlige kirkelige motiver. I viktoriatiden på 1800-tallet ble det reist et tilbygg som i dag fungerer som inngang til selve kapellet. Krypten under kapellet fungerer som gravkapell for Sinclairfamilien. Man har lett etter andre underjordiske rom, men ingen har blitt funnet. [The Genealogy of the Saintclaires of Rosslyn 0 902324 63 2]
Den Engelske Storlosje 1717
Det moderne frimureriet oppsto da fire losjer i London dannet den Engelske Storlosje den 24. juni 1717: Stiftelsesmøtet ble holdt ved Goose & Gridiron i nærheten av St. Paul-katedralen. Anthony Sayer (* ca. 1672, † 1741 eller 1742) fungerte som Stormester, og storlosjen overtok våpenskjoldet som ble tildelt London-selskapet av Frimurere i 1473. Den 24. juni, eller Sankthans, er i dag tilegnet Johannes Døperen. I den Julianske kalender er det dagen for sommersolverv som ble feiret av før-kristne mysteriereligioner. Flertallet av storlosjens første Stormestre var skotske. I 1723 ble storlosjens konstitusjon skrevet av den presbyterianske presten James Anderson. Anderson ble født i Aberdeen, Skottland, der faren var stormester i en Aberdeen-losje.
Kanskje var den Engelske Storlosje et resultat av det skotske Jakobittiske opprør i 1715. Siden de var vel vitende om at frimureriet ble bragt til England av Jakob I av Skottland, kan opprøret ha utløst nervøsitet blant Londons frimurere, som ble tvunget til å benekte sin skotske opprinnelse, skjule sin historie og strategisk skape en ny institusjon; en storlosje som var alliert med kongen av Hannover.
En rivaliserende engelsk Storlosje 1751
Den 17. juli 1751 samlet representanter for fem losjer seg i Turk's Head Tavern, i Greek Street, Soho, London og opprettet «Det Aller Eldste og Ærværdige Samfunn av Frie og Anerkjente Murere» ''(The Most Ancient and Honourable Society of Free and Accepted Masons). ''Storlosjen bestod i hovedsak av irske frimurere som bodde og arbeidet i London: 72 av de 100 første navnene på medlemslisten var fra Irland. Skismet varte frem til 1813, da de slo seg sammen til Englands forente storlosje.
Grand Orient 1733
De første frimurerlosjene i Frankrike ble etablert mellom 1726 og 1730, blant annet i Bordeaux og Dunkerque.
Storlosjen i Frankrike (Grand Orient) var den første som opptok kvinner som medlemmer. Etter opprettelsen av Adopsjonens Rite i 1774 ble det utstedt edikter som anerkjente kvinner. Hertuginnen av Bourbon ble første Grand Mistress av Frankrike. Grand Orient utviklet også prinsippet om Laïcité – adskillelse av kirke og stat og fraværet av religiøs innblanding i politikk. I 1877 tillot losjen personer uten tro på et Høyere Vesen (Gud) som medlemmer. I tillegg var Grand Orient den første til å anerkjenne høygrads-systemer. Grand Orient ble ikke anerkjent av Den Engelske Landslosje. Dette skismet har vart frem til i dag. Napoleon III ble Stormester av Grand Orient, og utnevnte prins Lucien Marat og senere Marshal Magnan til å lede losjene i Frankrike. Frimurerlosjene spilte en viktig rolle i den franske revolusjon i 1789 og seinere.
Den videre historie
I løpet av få årtier spredte virksomheten seg til alle deler av Europa og de europeiske koloniene. De lukkede frimurerlosjene ble mistenkt for å være arnesteder for politiske konspirasjoner. Spesielt den italienske P2-losjen (Propaganda Due) har vært omstridt. Denne losjen var knyttet til den italienske mafiaen og involvert i svindel av blant annet Vatikanbanken på 1990-tallet.
Mange losjer hevder at frimureriet stammer fra middelalderens Tempelridderorden. Da tempelridderne først på 1300-tallet ble undertrykt i Frankrike og andre steder på kontinentet, skal ordenens hemmelige tradisjoner ha blitt videreført av tempelriddere som flyktet til Skottland. Kildegrunnlaget for påstandene er imidlertid omstridte. En tradisjon sier at frimureriet påberoper seg røtter tilbake til oldtidens mysteriesamfunn og urkristendommens brorskap. Også her mangler troverdig dokumentasjon.
Symbolikk
Gjennom innvielsene blir medlemmene instruert i et symbolsk kunnskapssystem. Murerfagets verktøy brukes som symboler – den rette vinkel og loddsnora betegner rettskaffen oppførsel, mens en uhugget stein representerer det uforedlede mennesket og en uthugget, kubisk byggestein det fullkomne mennesket.
Gud betegnes som Den Trefold Store Byggmester. Kandidaten får høre beretningen om hvordan byggmesteren Hiram Abiff ble drept under arbeidet med å bygge Kong Salomos Tempel i Jerusalem. De tilhørende håndgrep, ord og løsen og spesielle positurer bidrar dels til å forsterke ritualet i losjen og dels til at frimurere kan gjenkjenne hverandre utenfor losjene. Frimureriets symbolsystemer har inspirert mange kunstverk, blant annet Mozarts opera Tryllefløyten fra 1791, der et hovedtema er hvordan den maskuline mystikk seirer over den kvinnelige.
Ritualer
Frimureriet er en lukket, rituell sammenslutning. For å bli medlem må man gjennomgå en innvielse.
Grunnlaget, som alle frimurersammenslutninger praktiserer, er de tre grunnleggende gradene som er forholdsvis like i de aller fleste retningene: Lærling, svenn og mester. Disse tre utgjør «Det blå frimureri» eller Johannes-gradene, det vil si første, andre og tredje grad. Utover dette tilkommer det en lang rekke tilleggsgrader, mellomgrader og høygrader. Antall grader varierer etter system. I det svenske systemet er det til sammen 10 rituelle og to administrative grader, og i AASR (Ancient and Accepted Scottish Rite of Freemasonry) praktiseres det 33 grader. I Misraim Rite-systemet er det 99 grader og i Det engelske system er de tre første gradene beholdt som de eneste. De systemer som har grader utover de tre første, kalles gjerne høygradssystemer (fra 7. grad i Norge).
Mange ulike organisasjoner har utviklet ritualer som bygger på frimureriet. Dette gjelder en rekke «vennskapelige samfunn», som Lions Clubs International og Rotary, og dessuten flere avholdsorganisasjoner som IOGT (International Order of Good Templars) og Tempelridderordenen, Ordo Templi Orientis, Odd Fellow, Rosenkorsordenen A.M.O.R.C., Mariaordenen, Ordenen Riddere av det hvite kors og Druidordenen. Le Droit Humain er en av flere andre losjer med ritualer som kan likne på dem vi finner i Det svenske frimurersystem som brukes i de Nordiske land, Norge, Sverige, Island, Danmark og Finland. I Danmark og Finland har de to Storlosjer, man har her tillatt flere ulike losjesystemer i landet. I tillegg er Det svenske frimurersystem utbredt i Tyskland. I likhet med i Danmark og Finland finnes det i Tyskland flere Storlosjer/Landslosjer.
Losjer
Frimurere møtes ikke i en losje, men som en losje, på samme måte som kristne møtes som en menighet. I samme by kan det finnes flere losjer som normalt benytter de samme lokalene, på ulike dager. Lokale losjer er alltid underordnet overordnede gradslosjer.
I Norge, hvor det arbeides etter det svenske systemet, er rangstigen slik: St. Johanneslosjer, St. Andreaslosjer, kapitlet (Stewardslosjer, Provinciallosjer, Den Norske Store Landsloge). Landet er delt opp i fire provinser med hver sin Provincialloge. Landslogen i Oslo er rituelt den øverste som magistralkapitel. St. Johannesgradene er fra første til tredje grad, St. Andreasgradene er fjerde til sjette, og Kapitel- eller Stewardsgradene er fra syvende til ellevte.
Medlemskap
Mens frimureriet i Norge bare aksepterer menn som bekjenner seg til den kristne tro som aktuelle kandidater, er det ulik praksis i andre losjesystemer. De fleste losjer i verden aksepterer menn fra ulike religioner, så som kristne, jøder, muslimer, buddhister, og så videre Dette varierer fra land til land og system til system, avhengig av hvilken gren av frimureriet losjen er underlagt.
Enkelte losjer tar inn ateister, men de fleste krever at en potensiell medlem tror på «et Høyeste Vesen». I det svenske systemet er det en forutsetning at man bekjenner seg til den kristne tro.
For å være aktuell som kandidat til å bli opptatt som frimurer i Norge må man:
Gråsten kommune
Gråsten kommune er en tidligere kommune i Sønderjyllands amt i Danmark. Kommunen ble dannet ved kommunalreformen i 1970, og gikk inn i den nye Sønderborg kommune i Region Syddanmark ved kommune- og regionreformen i 2005–07.
Frimureri
Medlemskap
Å diskutere religion og politikk i losjen er i Norge strengt forbudt, det samme gjelder sosiale stridsspørsmål. I losjen møtes direktør og medarbeider til arbeid, og losjene skal operere under et likhetsprinsipp.
Gråsten kommune
Administrasjonssenteret, Gråsten, hadde rundt 3 300 innbyggere. I Gråsten ligger Gråsten slott som ble bygget i 1795.
Frimureri
Høygradssystemer i frimureriet
Høygradssystemer i frimureriet er en fellesbenevnelse på en rekke ulike grads-systemer i frimureriet. Den Norske Frimurerorden praktiserer det svenske frimurersystem.
Junior Ajayi
Han representerte Nigeria under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok bronse i herrenes turnering.
Frimureri
Høygradssystemer i frimureriet
Eksempler på høygrads-systemer er:
Kritikk mot frimureriet
Frimureriet har vært kontroversielt gjennom hele sin historie. Katolsk kirkerett forbyr katolikker å være medlem i frimurerlosjer.
I kommunistiske og fascistiske stater har frimureriet vært forbudt og medlemmene forfulgt.
Mens frimureriet, særlig i katolske land, har vært ansett som samfunnsnedbrytende, har det i protestantiske land utviklet seg til et ledd i overklassens selskapskultur. Kritikere hevder at medlemmene ofte er eldre, veletablerte menn, med viktige posisjoner i samfunnet som dommere, leger, prester og bedriftsledere. Frimurerordnene har blitt kritisert for å være et hemmelig nettverk der medlemmene hjelper hverandre. Den Norske Frimurerorden har ikke desto mindre lover som forbyr medlemmer å henvise til sitt medlemskap med den hensikt å oppnå fordeler foran andre (Lover for Den Norske Frimurerorden, 2010. 2. kap. § 20.) Forsvarere av frimureriet hevder på sin side at dette ikke er korrekt; medlemmene bekler alle stillinger og posisjoner på alle nivåer i samfunnet, fra håndverkere og lærere til selgere og bedriftsledere.
Frimureriet i Norge
St. Olaus til den hvide Leopard ble grunnlagt 24. juni (St. Hansdag) 1749 i Christiania av Grev Christian Conrad Danneskiold-Laurvig, sannsynligvis med den danske Kong Fredrik V tilstede. Logen er en avlegger av den danske logen «St. Martin», og var frem til 1814 underlagt Logedirektoriet i København. Før 1814 praktiserte St. Olaus til den hvide Leopard høygradssystemene «Den Strikte Observans» og «Det Rectifiserte System». I 1818 ble logen underlagt Den Svenske Store Landsloge da det svenske system ble innført i 1818.
Den Norske Store Landsloge (1891)
«Den X Frimurerprovins» ble opprettet i 1891 (fra 1937 «Den Norske Frimurerorden»), bestående av fire St. Johannesloger, én St. Andreasloge og en Stewardsloge.
Det norske frimureriet i dag
Den Norske Frimurerorden består i dag av 95 loger. 64 av disse er St. Johannesloger, 19 er St. Andreasloger, 8 Stewardsloger, 4 Provinciallosjer, Den Norske Store Landsloge og én forskningslosje. I tillegg har Ordenen 30 broderforeninger og 25 frimurergrupper. Ordenen har i 2013 i underkant av 20 000 medlemmer. Det svenske system, som praktiseres i Norge, resten av Norden og i deler av Tyskland, har en tydelig kristen profil i motsetning til de fleste andre retningene, som er mer eller mindre religionsuavhengige. Den første norske stormesteren var legen Johan Gottfried Conradi (1905). Under unionen med Sverige var den svensk-norske kongen ordenens Stormester. Conradi overtok etter Oscar II i 1905. I annen halvdel av det 20. århundre var Bernhard Paus den mest betydelige stormester. Nåværende stormester er Ragnar Tollefsen, som ble valgt 15. november 2018.
Acrotrychiopsis
Acrotrychiopsis er en slekt av mycelbiller som særlig finnes knyttet til sopp og åtsler.
Utseende
Små (2-4 millimeter), halvmatte, mørkbrunlige mycelbiller, kroppsformen nærmest dråpeformet med lange bein. Antennene er litt kølleformede og 11-leddete. De fem ytterste leddene danner en avlang klubbe, men det åttende leddet er mye mindre enn de andre og er vanligvis forkortet til en liten skive. Hodet er oftest kraftig innskåret bak fasettøynene, med en smal hals, men dette kan være vanskelig å se da billene gjerne trekker hodet inn under brystskjoldet. Hannen har utvidete føtter på forbeina.
Levevis
Artene kan finnes på små åtsler, mellom råtnende plantemateriale og av og til i musereir.
Kilder
Leiodidae i Tree of life
Shimane kjernekraftverk
Shimane kjernekraftverk (japansk: 島根原子力発電所, Shimane genshiryoku hatsudensho) er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft i Japan. Det ble bygget i 1967 og satt igang i 1974. Installert maksimal effekt er 1 280 MW, og produksjonen var 7,8 TWh i 2006.
Johannes Driesch
Johannes Driesch (født 21. november1901, død 18. februar 1930) var en tysk maler tilknyttet Bauhaus-bevegelsen.
Han ble etter sin død erklært entartet av naziregimet. 13 av hans verk er nevnt i beslagsregisteret hos FUBerlin.
Jens Roll Hansen Torshov
Jens Roll Hansen Torshov (født 1809, død 1882 i Enebakk) var en norsk lokalpolitiker. Han var ordfører i Enebakk kommune fra 1842 til 1843.
Acabanga
Acabanga er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utbredelse
Artene er bare kjent fra det sørøstlige Brasil.
Bundesliga 2013–2014
Sesongen startet 9. august 2013 og ble avsluttet 10. mai 2014. Det var en vinterpause fra 23. desember 2013 til 24. januar 2014.
Tomari kjernekraftverk
Tomari kjernekraftverk (japansk: 泊発電所, Tomari hatsudensho) er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft i Japan. Det ble bygget i 1984 og satt igang i 1989. Installert maksimal effekt er 1 158 MW, og produksjonen var 8,6 TWh i 2006. I juli 2007 brøt det ut tre branner i et tilbygg til anlegget.
USA under Vinter-OL 1956
USA under Vinter-OL 1956. Sekstisju sportsutøvere, femtisju menn og ti kvinner, fra USA deltok i åtte sporter under Vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. De deltok i alpint, bobsleigh, langrenn, kunstløp, skihopping, hurtigløp på skøyter, ishockey og kombinert. USA kom på sjetteplass med to gull-, tre sølv- og to bronsemedaljer.
Travis (navn)
Travis er et engelsk mannsnavn, dannet av et etternavn brukt av bruvoktere som innkrevde toll. Navnet har opprinnelse i fransk traverse, «krysse». I USA er navnet knyttet til oberstløytnant William Travis som ledet forsvaret i slaget ved Alamo.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Annouk van der Weijden
Annouk Maria van der Weijden (født 27. juni 1986) er en nederlandsk skøyteløper som konkurrerer i hurtigløp. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hennes beste individuelle resultat var nummer 5 på 3000 meter.
Popoola Saliu
Han representerte Nigeria under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok bronse i herrenes turnering.
Vektløfting under Panamerikanske leker 1951
Vektløfting under Panamerikanske leker 1951. Vektløfting var med som en av sytten sporter i de første Panamerikanske leker 1951 som ble arrangert i Buenos Aires i Argentina fra 25. februar til 3. mars. Det var seks vektklasser for menn. USA ble beste nasjon med fem gullmedaljer foran Trinidad og Tobago med en.
Trefningen ved Nordkleiva
Trefningen ved Nordkleiva var Karl XII av Sveriges siste fremstøt under det første Norgesfelttoget og et siste, desperat forsøk på å bryte seg ut av en uholdbar situasjon. Etter at angrepet var slått tilbake av sterk motstand, brukte den norske siden list og falske opplysninger for å forhindre flere svenske angrep.
Bakgrunnen
Etter slaget på Norderhov natten til den 29. mars 1716, måtte svenskene innse at deres forsøk på å omgå det sterke forsvaret ved Gjellebekk hadde slått feil. Etter å ha sittet fast i et begrenset område mellom den uinntagelige Akershus festning og den uangripelige Gjellebekk skanse ble svenskenes forsyninger raskt oppbrukt. Det var ikke lenger mulig å sanke inn mat og fôr i kontribusjon uten å støte på betydelig motstand, og forsyningene som var på vei hadde blitt ødelagt under det første slaget om Moss. Sult og mangel på nødvendighetsartikler som klær begynte å plage svenskene i Christiania (dagens Oslo) midt i vårløsningen, som også gjorde de lange og usikre forbindelseslinjene med Sverige vanskelig å forsere med tung last. For Karl XII var tiden nå kritisk: han måtte ta seg ut av situasjonen ved å gå til angrep, men var ikke sterk nok til å angripe Gjellebekk skanse. Han manglet også beleiringsartilleri til bruk mot Akershus festning, og et nytt forsøk på å omgå forsvaret gjennom Hakadal og Hadeland var ikke mulig. Generalløytnant Lützow hadde beordret to kompanier til Bjørgeseter der de la opp sterke forsvarstillinger.
Den eneste veien mot vest som fremdeles var tilgjengelig var nå «Gamle Ringeriksvei»; en 13 kilometer lang strekning fra Bærums verk gjennom Krokskogen til Nordkleiva. Ved å følge den ville de kunne komme seg til Ringerike og derfra omgå Gjellebekkskansen for å nå Drammen eller rykke videre mot de rike sølvgruvene ved Kongsberg. Men veien var ikke noe enkelt valg ettersom den gikk gjennom terreng som ville være til stor hjelp for forsvarerne, og navnet Nordkleiva — som betyr «den gamle klev» — antyder hva slags vei som lå der. Den var trang, med tett skog på begge sider, og med bratte overheng som kunne være for bratte selv for hester. Etter hvert forsvant muligheten til å ta seg gjennom her helt, for etter slaget på Norderhov kom flere bønder — under ledelse av Mads Sørum — dit og satte opp flere forhugninger.
Den svenske ledelsen fikk vite om de nyanlagte sperringene ved Nordkleiva og forsto at å ta seg gjennom disse ville kreve trefninger med store tap: et frontalangrep var ikke mulig å unngå om man skulle forsøke å forsere forsvaret. Men Karl XII kunne ikke lenge ta slike hensyn; ikke bare hadde hæren hans begynt å lide av mangel på forsyninger, han visste også at med mildere vær ville isen på Oslofjorden forsvinne, og forsterkninger over sjøveien fra Danmark sannsynligvis var på vei. Han måtte derfor angripe før disse forsterkningene kom fram, og erobre den viktige Gjellebekkskansen.
Den 15. april beordret krigerkongen oberst Schlippenbach om å rykke frem langs Gamle Ringeriksvei, og bryte gjennom stillingene ved Nordkleiva med en styrke på 1000 mann. Major Nieroth fikk instrukser om å rydde veien gjennom skogen med sin fortropp på 200 til 240 dragoner slik at hovedstyrken under Schlippenbach kunne følge etter fra Bærums verk. Troppeforflytningen ble rapportert til fogd Lars Michelsen. Han hadde tatt ledelsen av forsvaret ved Nordkleiva, med en styrke som bestod av legdesoldater eller væpnede bønder under uniform fra Ringerike, Valdres og Hallingdal.
Til alt hell hadde den norske forsvarsledelsen — supplert med offiserer fra Hvide Ørn — bestemt seg for å forsterke forsvaret av Nordkleiva med et kompani av regulære soldater. Den nye planen som krigsrådet la frem baserte seg på å omringe svenskenes holdepunkter i og omkring Kristiania, og mer aktive streiftog fra festningene i Fredrikstad og Halden i påvente av de varslede forsterkningene fra Danmark. Alle utganger skulle sperres, inkludert Nordkleiva.
Kompaniet fra Valdres, under kaptein Anthony Jacob de Coucheron, kom til Nordkleiva i siste øyeblikk med 150 regulære soldater. Varslet av meldinger fra Krokskogen, kunne Coucheron sette opp skytestillinger på begge sider av passet der veldisiplinerte soldater, med støtte fra legdesoldatene, dermed overraske svenskene med en ødeleggende ildgiving på kloss hold.
Trefningen
Det er usikkert om datoen for trefningen var om kvelden den 15. april med to angrep, eller den 16. april med kun ett angrep. Men effekten av et overfall med konsentrert ild fra flere hold, på tettpakkende tropper, og på en trang vei, var dramatisk. Trefningen var ikke langvarig: etter de første skuddsalvene kom svenskene seg i dekning der de kunne gjengjelde ilden over tid. Når mørket falt på, trakk svenskene seg ut av dalbunnen: det norske overraskelsesangrepet hadde desorganisert dem så mye at et samlet angrep var umulig å gjennomføre.
Av de omlagt 200 til 240 svenske dragoner hadde 32 blitt drept og 26 såret. 28 døde forlatt på stedet ble senere begravet på Hole kirkegård av nordmennene. Nordmennene trodde i begynnelsen at det var langt flere som var falt på snøen, men mange hadde bare kastet seg ned og latt som de var døde eller såret.
Kari Hiran
Siden passet ved Nordkleiva ikke kunne forseres, måtte den hardt sårede Nieroth trekke seg tilbake med restene av fortroppen til Bærums verk, hvor Schlippenbachs hovedkvarter var. Det var et midlertidig tilbakeslag: på Bærums verk og Jonsrud gård var det fremdeles rundt tusen kampklare menn som kunne gjenta angrepet. Coucheron, som var tilfreds med seieren, fikk en foruroligende melding fra Krokskogen om at selveste krigerkongen, Karl XII, var sett ved Bærums verk. Coucheron var kjent med kongens hensynsløshet og hans usedvanlige iver etter å angripe, og tvilte derfor ikke på at kongen aktet å bryte gjennom, uansett pris. Coucheron forsøkte å forhindre dette ved å ty til krigslist: hvis han kunne narre svenskene til å tro at forskansningen ved Nordkleiva var blitt sterkere og at større norske styrker hadde kommet, ville kanskje til og med svenskekongen avskrekkes fra å angripe.
Coucheron trengte en måte å sende falske opplysninger til svenskene uten å vekke mistanke, og fant middelet i den norske bondekona Kari Hiran; gift med Bent Finne, en av de dyktigste speiderne i norsk tjeneste. Skogfinner, som hadde ryddet seg små plasser i Krokskogen hvor de livnærte seg på å levere trekull til Bærums verk, hadde allerede vært til uvurderlig tjeneste for den norske hæren. Den modige, eldre kvinnen meldte seg etter at det var sendt ut bud om frivillige for det farlige oppdraget.
Ettersom Hirans familie holdt til i Lommedalen, hvor det lå en svensk leir rett i nærheten, kunne hun la seg anholdes av svenskene. Nær en steinbru ved Langebrutjern i Krokskogen møtte hun en patrulje med svensker som anholdt henne. I leiren ble hun forhørt av svenske offiserer som truet henne på livet om hun ikke snakket. Hun sa det hun skulle si og fortalte at forskansningen ved Nordkleiva var forsterket, at «mange hundre menn» var kommet fram, og at det nå var «over tusen mann». Hun påsto dessuten å ha hørt snakk om et planlagt angrep. Svenskene trodde til slutt på henne og lot henne dra hjem.
Krigslisten lykkes over all forventning, for Karl XII oppga planen om å forsere forsvaret ved Nordkleiva og trakk sine styrker ned fra Lommedalen. Han hadde også fått vite at det han hadde fryktet mest, var hendt: de norske forsterkningene fra Danmark hadde nådd fram den 17. april 1716. Majoriteten var satt på land ved Fredrikstad, mens to sterke bataljoner kom til Gjellebekkskansen. I det andre slaget om Moss den 23. april ble det strategiske initiativet tapt for svenskene.
Etterspillet
Trefningen ved Nordkleiva både var og var ikke vendepunktet under Karl XIIs første Norgesfelttog. Trefningen var i virkeligheten en del av et strategisk oppgjør som strakk seg over tid mellom det norske forsvarets øverstkommandant, generalløytnant Barthold Heinrich Lützow og den svenske kongen Karl XII av Sverige.
Beleiringen av Akershus festning, trefningen ved Gjellebekk og slaget på Norderhov var en serie sammenstøt mellom Lützows forsvar—som nektet å delta i et hovedslag og heller stolte på sterke forsvarsstillinger—og Karl XIIs angrep, som forsøkte å tvinge frem et hovedslag eller erobre viktige posisjoner. Ved å slå tilbake de to forsøkene på å omgå det sterke forsvaret lyktes Lützows strategi: uten beleiringsartilleri og med mindre styrker maktet ikke Karl XII å endre den strategiske situasjonen. Hele felttoget gikk ut på å tvinge fram et oppgjør i løpet av kort tid, ikke på å kjempe over tid mot vanskelige stillinger i et terreng som gjorde raske bevegelser vanskelige.
Nederlaget ved Nordkleiva, Kari Hirans modige innsats, og ankomsten av forsterkningene var det som snudde krigen. Karl XIIs mulighet til å vinne kontrollen over det søndenfjelske Norge smuldret bort i Kristiania. Tapet av den viktige forsyningsbasen i Moss, som dessuten tjente som et ledd i forbindelseslinjen til Kristiania, gjorde at den svenske hæren ble avskåret på alle kanter og den 29. april 1716 oppga Karl XII sine stillinger og senere byen. Han brøt opp og dro vekk idet mørket senket seg.
Namie-Odaka kjernekraftverk
Namie-Odaka kjernekraftverk (浪江・小高原子力発電所, Namie Odaka genshiryoku hatsudensho) var et planlagt kjernekraftverk i prefekturet Fukushima i Japan. Forberedende grunnarbeider hadde blitt gjennomført da regionen ble rammet av jordskjelvet ved Tōhoku 2011. De videre planene ble skrinlagt i kjølvannet av Fukushima-ulykken. Planen var å sette i gang drift i 2017 med en installert maksimal effekt på 825 MW.
I 2017 bestemte Tohoku Electric Power å donere hele området på om lag 1,2 kvadratkilometer til Namie, som etter Fukushima-ulykken har vært en spøkelsesby.
Francesco Morano
Francesco Morano (født 8. juni 1872 i Caivano ved Aversa i Italia, død 12. juli 1968 i Vatikanet) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal i 1959 av pave Johannes XXIII, med Santi Cosma e Damiano som titteldiakonia.
Han deltok ved konklavet august 1978 som valgte pave Paul VI, og deltok ved Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Emergenza
Emergenzafestivalen er en verdensomspennende bandkonkurranse der 150 byer i hele verden arrangerer innførende runder og semifinale runder. Deretter blir det arrangert nasjonale og regionale finaler der vinnerne av disse drar videre til den internasjonale finalen. Denne finner sted på Taubertal Open-Air Festival i Tyskland. I de innledende rundene og i semifinalene er det publikum som stemmer frem sine vinnere, mens det i de regionale og nasjonale finalene, samt i den store internasjonale finalen er internasjonale fagjurier som kårer vinnerne. Vinneren av den internasjonale finalen får, i tillegg til tittelen "the best band on the planet", en profesjonell plateproduksjon, en sponset turne i USA, musikkinstrumenter og utstyr. De beste individuelle musikerne blir også premiert med utstyr.
I 2007 vant Mirramaze den norske og den nordiske finalen og representerte dermed Norden i den internasjonale finalen i Tyskland. I 2011 vant Oslogruppen Envy den internasjonale finalen. I 2022 vant Simen Steinklev og band.
Theda Bara
Theda Bara (født Theodosia Burr Goodman 29. juli 1885 i Cincinnati i Ohio, død 13. april 1955 i Los Angeles i California) var en amerikansk stumfilmskuespiller. Bara var en av de mest populære filmskuespillerne i sin tid, og var en av filmens aller første sexsymboler. Hennes roller som femme fatale ga henne tilnavnet «the Vamp», kortform av vampyr, og dette begrepet «vamp» ble snart et populært uttrykk for en seksuelt pågående kvinne. Bara, som ved siden av filmskuespilleren Valeska Suratt og den franske skuespiller Musidora, var de som gjorde personligheten vamp ettertraktet i stumfilmens første år, og det ble snart imitert av rivaliserende skuespillere som Louise Glaum, Nita Naldi og Pola Negri.
Liv
Theodosia Burr Goodman ble født i 1885 i Avondaleseksjonen av Cincinnati i Ohio. Hennes far var Bernard Goodman (1853–1936), var framgangsrik jødisk skredder som var født i Polen. Hennes mor, Pauline Louise de Coppett (1861–1957), var født i Sveits og var også jødisk. Foreldrene ble gift i 1882.
Hun hadde en bror og en søster, Marque (1888–1954) og Esther (1897–1965). Esther ble også filmskuespiller under navnet Lori Bara og giftet seg med Francis W. Getty fra London i 1920.
Opprinnelsen til navnet Bara er noe uklart. The Guinness Book of Movie Facts and Feats sier at det kom fra regissøren Frank Powell, som lærte at Theda hadde en slektning ved navn Barranger. I hennes tid ble det spekulert på at navnet var et anagram for «Arab Death».
I 1917 endret familien Goodman navnet lovlig til «Bara».
Karriere
Theda Bara debuterte i filmverden med The Stain i 1914, men var kun en ekstra og er ikke sett i filmen. Senere det samme året fikk hun sin reelle debut i A Fool There Was året etter. Hun var da bortimot 30 år gammel i en tid da man foretrakk yngre kvinner i ledende roller.
Bara gjorde mer enn 40 filmer i årene mellom 1914 og 1926. Kun 6 filmer eksisterer i dag i fullstendige kopier. De fleste av Baras filmer ble produsert av William Fox, den første filmen var A Fool There Was (1915) og ble avsluttet med The Lure of Ambition (1919). Den store suksessen som A Fool There Was ga William Fox økonomisk grunnlag for å opprette filmselskapet Fox Film Corporation mens de påfølgende filmene bidro til å hjelpe Fox å bli et framgangsrikt filmselskap.
På høyden av sin berømmelse tjente Bara 4000 dollar i uken som skuespiller. Hun var en av de aller mest berømte filmstjerne, og ble rangert bak kun Charlie Chaplin og Mary Pickford i popularitet. Baras best kjente og mest populære roller var som mystisk og forførerisk «vamp», skjønt hun forsøkte selv å unngå å bli gjort til en stereotype ved å spille mer gagnlige heltinner i filmer som Under Two Flags og Her Double Life. Hun hadde også rollen som Julie i en versjon av William Shakespeares Romeo og Julie. Selv om hun tok sitt fag alvorlig var hun altfor suksessfull i framstillingen som en eksotisk, erotisk kvinne til at det ga henne muligheten til å utvikle en mer allsidig karriere.
De fleste av Baras første filmer ble gjort på den amerikanske østkysten, hovedsakelig ved Fox studio i Fort Lee i New Jersey. På denne tiden levde Bara med sin mor og sine søsken i New York, men framveksten av Hollywood som sentrum for amerikansk filmindustri tvang henne til å flytte seg til Los Angeles for å filme den episke Cleopatra (1917). Denne filmen ble en av Baras største suksesser. Ingen kjente kopier finnes av Cleopatra, men det finnes tallrike fotografier av Bara i kostyme som «Nilens dronning».
Mellom 1915 og 1919 ble Bara tungt promotert av Fox og var selskapets største stjerne. Da de senere minsket sin støtte dalte også hennes karriere. Bara, som var trøtt av utelukkende å bli framstilt som en vamp, lot sin femårskontrakt med Fox gå ut. Hennes siste film for Fox var The Lure of Ambition (1919). Hun forlot Fox, men gjorde ikke en ny film igjen før The Unchastened Woman (1925) for selskapet Chadwick Pictures Corporation. Etter bare en eneste film, den korte komedien Madame Mystery (1926) for Hal Roach hvor hun gjorde en parodi på sitt omdømme som en vamp, trakk hun seg tilbake.
En gang i 1920 da Bara gjorde en salgsfremmende opptreden fikk hun sitt portrett malt av den unge kunstneren Theodore Lukits (1897–1992) fra Chicago. Hva som siden skjedde med portrettet er ukjent, men Bara ble så imponert av hans arbeid at hun oppmuntret ham til å flytte vestover til Los Angeles hvor hun tilbød å introdusere ham rundt. Lukit flyttet faktisk vestover i 1921 og han utviklet et særlig forholdt til Fox Studios, malte flere av selskapets stjerner, blant annet Dolores del Río og solgte sin arbeider til Sol Wurtzel, daglig leder av Fox. Senere i livet krediterte Lukits sin relative suksess i Hollywood til det tilfeldige møtet med Bara.
Theda Bara er i dag mest kjent for å ha en høyere andel av tapte filmer enn noen annen skuespiller uansett kjønn som har en stjerne på Hollywood Walk of Fame. I 1937 oppsto det brann i Foxs lager med nitratfilm i New Jersey, og brannen ødela det meste av selskapets stumfilmer. Av hennes 40 filmer er det kun 3 av disse som er bevart fullstendig. Cleopatra er bortimot fullstendig tapt, med unntak av 40 seksunder; Du Barry, Carmen, Salome, og Camille er blant de som er gått tapt. Heldigvis er A Fool There Was blitt bevart i en fullstendig kopi. Madame Mystery er bevart på en 9,5 mm kopi som varer i 21 minutter, og som kan være en forkortet utgave beregnet på hjemmemarkedet.
Sexsymbol
Bara er ofte referert til som det første sexsymbolet i tidsepoken, og i et antall av hennes filmer opptrådte hun hva som kalles for vovete, gjennomsiktige kostymer som etterlot lite til fantasien. Slike kostymer ble forbudt fra Hollywoods filmer etter at en rekke retningslinjer eller påbud, the Production Code, begynte i 1930, og som ble ytterligere påtvunget i 1934.
Bara ble fotografert i flere iscenesettelser i korte eller svært tynne kostymer som var ment å se orientalske ut. På denne tiden var skuespillerne i stor grad selv ansvarlig for hvordan de så ut, både sminke og kostymer. Bara oppfant sitt eget utseende, den forføreriske vamp og den kvinnelige vampyr, en tidlig goth. Hun hadde langt svart hår og anvendte kullsvart øyemakeup for å framheve sin blekhet.
Det var uansett populært på denne tiden å framstille en skuespillerinne som både mystisk og unnvikende med en eksotisk bakgrunn. Filmselskapet promoterte Bara med en stor kampanje hvor de framstilte henne som en egyptiskfødt datter av en fransk skuespillerinne og en italiensk skulptør. De hevdet at hun hadde vokst opp i ørkenen Sahara i skyggen av Sfinksen, deretter flyttet til Frankrike for å bli en teaterskuespiller. I virkeligheten hadde Bara aldri vært i verken Egypt eller i Frankrike. Filmselskapet kalte henne for «Nilens slange» og oppmuntret Bara til å diskutere mystisisme og det okkulte når hun ble intervjuet. En del filmhistorikere peker på at den omfattende behandlingen av Bara og dens «misrepresentasjon» av stjernen som fødselen til to nye fenomener i Hollywood: filmselskapets avdeling for publisitet, og presseagenten, noe som senere utviklet seg til «public relation», informasjonsansvarlig.
Da Bara var på høyden av sin berømmelse var hennes omdømme som vamp nok kjent eller beryktet til at det ble referert til i populærsangene i samtiden. Sangteksten til «Red-Hot Hannah» hevder at I know things that Theda Bara's just startin' to learn / Make my dresses from asbestos, I'm liable to burn... Sangen «Rebecca Came Back From Mecca» inneholdt teksten She's as bold as Theda Bara / Theda's bare but Becky's bare-er, mens sangen «If I had a man like Valentino» inneholdt refrenget Theda Bara sure would die / She would never roll another eye.
Hustru og pensjonist
Bara giftet seg med den britiskfødte amerikanske filmregissøren Charles Brabin (1883–1957) i 1921. Paret fikk ingen barn, skjønt hun var fortsatt i en alder som gjorde det mulig da de ble gift. Hennes filmkarriere begynte raskt å dale, og ble avsluttet med komedien Madame Mystery som hun gjorde for Hal Roach i 1926. Året etter gjorde hun en nytt forsøk på teaterscenen med The Blue Flame på Broadway, men med begrenset suksess.
Selv om Bara uttrykte interesse i komme tilbake til scenen eller lerretet mente hennes ektefelle at det ikke var passende at hans hustru hadde en yrkeskarriere. Hun ga minst tre intervjuer på radio fra Hollywood: 8. juni 1936 for Lux Radio Theatre; som en gjest på NBCs program «For Men Only» den 7. mars 1939; og på CBS den 8. november 1939.
Bara tilbrakte resten av sitt liv som vertinne i Hollywood og New York i velstand og relativt rik. Produsenten Buddy DeSylva og Columbia Pictures uttrykte interesse i 1949 for å gjøre en filmbiografi om hennes liv med Betty Hutton i hovedrollen, men prosjektet ble aldri noe av.
Død
Bara døde av kreft i maven i 1955 i Los Angeles i California, og ble gravlagt som Theda Bara Brabin på gravlunden Forest Lawn Memorial Park i Glendale i California. Hennes dødsattest oppga feilaktig hennes fødselsdato som «22. juli 1892».
Ettermæle
Theda Bara har en stjerne på Hollywood Walk of Fame og i 1994 ble hun beæret med sitt portrett på et amerikansk frimerke designet av karikaturtegneren Al Hirschfeld. I juni 1996 kom det to biografier: Ron Geninis Theda Bara: A Biography (McFarland) og Eve Goldens Vamp (Emprise). I oktober 2005 TimeLine Films i Culver City premiere på en filmbiografi kalt Theda Bara: The Woman With the Hungry Eyes. En film av den britiske kunstneren Georgina Starr kalt for Theda som var basert på Baras tapte filmer hadde premiere i London november 2006.
Theda Baras bilde har blitt benyttet som symbol på Chicago International Film Festival. Et skarpt avtegnet nærbilde av hennes øyne i svarthvitt ble satt opp som repeterende bilder lik en filmstripe og tjente som logo for den ukommersielle festivalen.
Av alle skuespillerne fra stumfilmperioden er Theda Bara den som vanligvis siteres som et eksempel på en som har størst prosentandel tapte filmer. Kun 4 filmer eksisterer med henne, The Stain (1914), A Fool There Was (1915), East Lynne (1916), The Unchastened Woman (1925), og to korte komedier for Hal Roach. I tillegg til disse finnes noe få av hennes filmer i fragmenter, inkludert Cleopatra (kun noen få sekunder), et klipp fra noe som man antar er fra The Soul of Buddha, og noen få andre ikke identifiserte klipp som finnes i en fransk dokumentar, Theda Bara et William Fox (2001). De fleste klippene kan bli sett i dokumentaren The Woman with the Hungry Eyes (2006).
Mirramaze
Mirramaze er et Oslo-basert band med medlemmer fra Norge, Litauen og Storbritannia. Musikken deres har blitt karakterisert som hardrock, alternativ rock og cellorock.