cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Haukeliekspressen
Tilbake til hovedruta Haugesund – Oslo
Siden høsten 2011 har TBR kjørt lokalrutene i Vest-Telemark på anbud. I motsetning til Hordaland hvor det er bruttoanbud, ble det i Telemark valgt nettoanbud, som vil si at operatøren selv står for ruteplanlegging, markedsføring og billettinntekter. Haukeliekspressen kunne dermed fortsatt kjøres som en del av lokalrutetilbudet. Vestviken Kollektivtrafikk som på den tiden hadde ansvaret for å forhandle fram kontrakter med operatørene på vegne av fylket, ønsket at det skulle benyttes bruttokontrakter, men dette ble overstyrt av politikerne i Telemark.
I 2012 startet Suleskarekspressen opp igjen, denne gangen drevet av TBR alene, og med finansiering for å kjøre til og med 2014-sesongen. Men finansieringen ble trukket i forkant av 2014, så 2013 ble inntil videre siste sesong for ekspressruta over Suleskar til Stavanger. 1. januar 2017 ble busstrafikken i Setesdal overført til anbud for Agder Kollektivtrafikk (AKT). I den forbindelse ble Setesdalsekspressen tatt ut av NOR-WAY og gjort om til langrute nummer 170 under AKT, men det er fortsatt korrespondanse med Haukeliekspressen i Haukeli på enkelte avganger.
Endringer av rutenumre
Lokalt i Telemark hadde Haukeliekspressen rutenummer 105. Da rutenettet til Haukeliekspressen var på sitt største ble ruta mellom Odda/Haugesund og Oslo regnet som rute 105 A/B, mellom Bergen/Voss og Kristiansand som rute 105 C og mellom Bergen og Skien som rute 105 D. Dette rutenummeret ble etter hvert tatt ut av bruk.
I NOR-WAY-systemet har hovedruta mellom Haugesund og Oslo alltid vært rute 180. Strekningen mellom Bergen og Skien var rute 181, inntil alle strekningene på Haukeliekspressen gikk over til ruterummer 180. I mars 2016 ble det lagt til et prefiks på alle NOR-WAY sine rutenumre, og etter det skrives rutenummeret for Haukeliekspressen som NW180.
Bussmateriell
Til oppstarten i 1986 skaffet HSD og VTB hver sin Scania Classic til en pris av 1,3 millioner kroner. Bussene var bygget av den finske karosserifabrikken Ajokki i Tammerfors, mens understellet var av typen. Bussene var 12,4 meter lange boggibusser og hadde plass til 49 passasjerer. Det ble etter hvert supplert med flere busser av samme type, men kun 12 meter lange og uten boggi. I juli 1991 fikk selskapene på nytt levert to nye boggibusser til hovedruta, til en pris av rundt to millioner kroner stykket. Disse var i utgangspunktet like de første, men av 2. generasjon Scania Classic som også var litt høyere. Understellet var av typen.
I 1995 kom 3. generasjon Classic, og i 1998 kom bussene med understell av typen, i tillegg til at bussene ble gjort enda mer komfortable ved å forlenge dem fra 12 m til 13 m uten å sette inn flere seter. I tillegg ble den andre døra flyttet fra foran bakakselen til bak bakakselen for å få bedre tilgang til bagasjerommet.
I løpet av 90-tallet ble det stort sett bare brukt Scania, men en og annen Volvo var også i bruk på ruta. I juli 2002 ble det derimot kjøpt nye busser fra Volvo i stedet for Scania. Det ble levert tre busser, to til TBR og én til HSD, for en pris av til sammen nærmere åtte millioner kroner. Bussene var av modellen Volvo 9700H på understellet Volvo B12B, og karosserimessig var de en direkte videreføring av Scania Classic, ettersom Volvo Bussar hadde kjøpt opp den finske produsenten i 1998.
Flere like busser fulgte de nærmeste årene. I 2005 falt valget igjen på Scania, men denne gangen med spansk karosseri av modellen Century fra produsenten Irizar. Disse ble markedsført i Norge som Scania Classic, men hadde lite til felles med de opprinnelige finskbygde bussene.
2009 markerte et skille, da det for første gang ble satset på 14,8 meter lange boggibusser til hovedavgangene, altså til sammen fire busser. Tide hadde benyttet en 15-metring siden Rullestadtunnelen åpnet i 2006, men den var da blitt overført fra en annen avdeling. De nye bussene var av 2. generasjon Volvo 9700 og med samme høyde, mer eksakt benevnt som Volvo 9700H NG.
Ved neste generasjonsskifte, i 2013, var også tredje generasjon av Volvo 9700 kommet. Bussene som ble valgt, hadde større høyde i kupeen for å gi bedre komfort, og dessuten større bagasjerom. Modellbetegnelsen på de nye bussene var Volvo 9700HD UG, og var bygget på Volvo B13R understell.
I mai 2018 ble de fire hovedbussene skiftet ut med nye. Hovedforskjellen fra 2013-utgavene er at disse er bygget på Volvo B11R understell, som har en motor med litt mindre volum, men samme ytelse.
Trasé
Ruta går hovedsakelig langs europavei 134 fra Haugesund til Drammen og deretter langs europavei 18 innover til Oslo, unntatt strekningen Seljord – Notodden, der den inntil videre går langs riksvei 36 og fylkesvei 360 via Bø.
Nedenfor følger en visualisering av traséen. Korresponderende langruter og ekspressbussruter vises i samme rødfarge som hovedruta, mens korresponderende lokalruter vises i blått.
Meyers Handatlas
Meyers Handatlas er navn benyttet om flere atlaser utgitt av det tyske Bibliographisches Institut, som ble grunnlagt i 1826 av Carl Joseph Meyer.
Verket Großer Hand-Atlas über alle Theile der Erde in 170 Karten utkom fra 1843 til 1860 i instituttets Hildburghausen Verlag. På 1900-tallet fortsatte utgivelsene med Meyers Neuer Geographischer Handatlas (1966) og Großes Duden-Lexikon Weltatlas (1969).
Phasmophobia
Phasmophobia er et skrekkspill basert på spøkelsesjakting utviklet og utgitt av den britiske videospillutvikleren Kinetic Games. Spillet ble tilgjengelig med tidlig tilgang gjennom Steam for Microsoft Windows med VR-støtte i september 2020. Spillet fikk økt popularitet i oktober 2020 på grunn av velkjente Twitch-strømmere og YouTubere som dekket det for, blant annet, allehelgensaften. Spillet var det bestselgende spiller på Steam i løpet av flere uker i oktober og november 2020.
I juni 2021 annonserte den enslige utvikleren av spillet at utviklerlaget skulle bli større, med to nye ansatte som skal fokusere på det visuelle og programmering. Dette gjør at «Dknighter», den tidligere aleneutvikleren av spillet, kan fokusere på å implementere nytt innhold og forbedre spillopplevelsen. Kinetic Games opprettholder en offentlig liste med gjøremål på Trello hvor de viser frem hva som er under arbeid, testing og uklare idéer.
Spillets gang
I løpet av en «runde» kan opp til fire spillere samarbeide om å identifisere ånder av forskjellige typer, som blant annet poltergeister, banshee, demoner og yūrei, som har forskjellige egenskaper. Spillerne kan bruke verktøy som EMF-meter, ouijabrett og UV-lommelykter for å finne spor etter åndene som befinner seg i området. I ny og ne vil ånden i området gå på jakt, og har da muligheten å eliminere spillerne fra spillet, hvor de resterende spillerne må fortsette uten dem. Spillet tar i bruk spillernes mikrofon for å «kommunisere» med spøkelset gjennom enkle kommandoer som «who are you?» og «show yourself», ofte gjennom spillets ouijabrett eller «spirit box», et håndholdt, radiolignende apparat.
Når spillerne er sikre på hvilken type ånd de har møtt, kan de notere det i sin notatbok, som fungerer som et slags prøvesvar. Spillerne får beskjed etter runda om de hadde rett eller ei, og eventuelt hvor mye fiktive «penger» de har tjent på oppdraget, som de kan bruke på nytt utstyr om de så har mistet sitt gamle utstyr etter eliminering.
Mottakelse
Phasmophobia, da det er i en tidlig tilgangsfase, har fått ålreite tilbakemeldinger fra kritikere, men generelt positive tilbakemeldinger fra spillere. Gamer.no beskrev spillet i oktober 2020 som «kjedelig til tider», men nevnte at det har et godt utgangspunkt. Steam-anmeldelsene er markert som «overveldende positive» per 12. november 2021.
Kreftlex
Kreftlex er et fritt tilgjengelig nettbasert oppslagsverk som fokuserer på informasjon om kreft. Siden er tilpasset pasienter og pårørende som søker informasjon om kreftsykdom, prognoser og behandling.
Čižženjárga
Čižženjárga er ei halvøy i Sør-Varanger kommune i Finnmark. Den ligger mellom Bugøyfjorden i vest, Kjøfjorden i øst og Varangerfjorden i nord.
Landskapet på Čižženjárga kan grovt sett deles i to. Den sørlige delen består av lave åser, 200–250 moh, med skog og innsjøer mellom, mens den nordre delen er snaufjell. De høyeste toppene her er Brastind (446 moh.), Vognfjordfjellet (399 moh.) og Sandbukttind (350 moh.)
Bølling Sø
Bølling sø er en gjenskapt innsjø ved landsbyen Engesvang, ca. fem kilometer vest for Silkeborg på Jylland, Danmark.
Sjøen lå uforstyrret fram til 1870-årene. Da ble den kanalisert og tappet ut for nydyrking. Det mislyktes, siden det aldri gikk an å få området helt tørt. Men uttappingen hadde blottlagt store områder med dyp torvdannelse, og torven ble intensivt utnyttet, særlig fra begynnelsen til midten av 1900-tallet.Torvgravingen opphørte for godt rundt 1970, og det ble reist krav om at sjøen skulle gjenskapes. Etter mange års debatt og utredninger ble det vedtatt å gjenskape sjøen med et vannspeil på ca. 360 hektar. Sjøen og et område rundt på til sammen 850 hektar skulle fredes som landskapsvernområde.
Euremina
Euremina er en gruppe av biller som hører til underfamilien gullbasser (Cetoniinae) i den artsrike gruppen Scarabaeoidea.
Bølling Sø
Bølling sø og arkeologien
Området rundt denne lille sjøen er usedvanlig rikt på store, kjente arkeologiske funnsteder. Det var ved pollenprøver fra torvlagene her at man fant spor etter en varmeperiode ved slutten av siste istid, ca. 14 300-15 700 før nåtid. Den fikk følgelig navnet Bølling interstadial etter funnstedet. Ved høydedraget Dværgebakke på vestsiden av sjøen, helt oppe ved oset, ble det tidlig på 2000-tallet funnet et par steinalderboplasser. Den ene ble undersøkt i 2004-05, og stammer fra den aller tidligste steinalderbosetningen i Norden, fra pionerbosetningen.
Euremina
Utseende
Middelsstore, svært langstrakte, blankt svarte gullbasser uten metallglans. Pronotum er grovt og noe spredt punktert. Slekten kan kjennes på sin langstrakte kroppsform, som overflatisk kan minne om artene i gruppen Cremastocheilini.
Bølling Sø
Bølling sø og arkeologien
I 1936 undersøkte arkeologen Therkel Mathiassen en boplass ved Klosterlund på østsiden av sjøen. Han mente at den var spor etter en egen steinalderkultur fra 7500-7000 f.Kr., og kalte den Klosterlundkulturen. I dag vil man heller se denne fasen som en tidlig del av Maglemosekulturen. Funnene fra Klosterlund er presentert i et lite, ubetjent musem ikke langt fra funnstedet.
Gösta Rybrant
Knut Gösta Herman Rybrant (døpt Jonsson, født 20. januar 1904 i Norrköping, død 16. august 1967 i Stockholm) var en svensk fiolinist, journalist, populærtekstforfatter, oversetter, underholdningsforfatter, dagsaviskåsör og sangtekstforfatter till revyer og slagere. Gösta Rybrant var onkelen til Stig Rybrant.
Bølling Sø
Bølling sø og arkeologien
Under torvgraving i 1950 ble det funnet et meget vel bevart moselik, ikke langt fra Bjældskovdal på østsiden av sjøen. Funnet er i dag utstilt på Silkeborg Museum, og er viden kjent som Tollundmannen.
Euremina
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia (Malaysia og Thailand).
Gösta Rybrant
Biografi
Rybrant studerte ved Musikaliska Akademien til 1928 og var deretter fiolinsolist og ledet Svensk Filmindustris orkester i noen år. Han hadde samtidig skrevet fire kriminalromaner (En sensation i december, Äventyret med skrattbomben, Mannen som var Cobb, Sensationer i valstakt) og sluttet deretter som musiker. Fra 1936 var Rybrant publisist, mest kjent som kåsør i Aftonbladet 1940-1967 under signaturen «Flips». Han skrev også filmmanus, radiooperetter og et stort antall radiomanus, visetekster og revysangtekster, fremfor alt for Kar de Mumma-revyene. Ifølge Stim skrev han 250 sangtekster, mange av dem var oversettelser fra minst fem ulike språk. Et særskilt givende samarbeid hadde han med Zarah Leander. For henne skrev han mange tekster, som hun gjerne hadde i sitt repertoar: «Sång om syrsor», «Sången om herr Abel», «Ett Herrans under», «Gåtor» m.fl.
Rybrant ble noe av en spesialist som musikaloversetter. Han oversatte minst 37 musikkteaterverk mellom 1940 og 1966, fremfor alt amerikanske musikaler (blant annet Show Boat, Kiss Me Kate, Guys and Dolls, The King and I, West Side Story og Hello Dolly!), noen tyske operetter, britiske og danske sangskuespill og en fransk musikal (Irma la Douce). Han oversatte også fem operaer (blant annet Brittens Turn of the Screw og Debussys Pelléas og Mélisande). Han skrev den svenske originallibrettoen til to musikaler (Caviar, Döden i Venedig), men ingen av oppsetningene ble gjort.
I 20 år samarbeidet han med teaterforleggeren og produsenten Lars Schmidt da det gjaldt import av Broadwaymusikaler. Rybrant ble spesielt kjent for å ha oversatt My Fair Lady og overført cockney-engelsk till stockholmsk eller söderslang. Rybrants svenske ramse, «Den spanska räven rev en annan räv», skiller seg betydelig fra originalens «The rain in Spain stays mainly in the plain» ettersom den lar Eliza trene på å gjøre forskjell mellom to vokallyder, den lange e-lyden og ä-lyden, som stockholmerne blander sammen. Originalramsen demonstrerer i stedet den feilaktige uttalen («The rine in Spine...»).
Rybrants oversettelse av My Fair Lady har blitt anvendt uavbrutt siden 1959. Først i 2003 ble det gjort to større omarbeidelser, på Östgötateatern i en oppsetning, hvor Eliza talte östgötska, i Helsingfors i en bearbeidelse til ekstrem finlandssvensk. Men de beste replikkene og sangtekstene var igjen.
Mer om Rybrant kan en lese i den tynne boken Flips (1985) av Bengt Haslum, som også inneholder en omfattende verksfortegnelse.
Ilminster
Ilminster er en liten by og civil parish i South Somerset i Somerset i England. Orten har 5808 invånare (2011). Den ble nevnt i Dommedagsboken (Domesday Book) i 1086, og var der kalt Ileminstre/Ilemonstre.
Solas posisjon
Solas posisjon på himmelen er en funksjon av både tidspunktet og betrakterens posisjon på jordoverflaten. Når jorda kretser rundt sola gjennom et år, synes sola å flytte seg med hensyn til fiksstjernene på himmelkula, langs en sirkulær bane kalt ekliptikken.
Jordrotasjonen som sin egen akse skaper daglig bevegelse, slik at sola virker som om å flytte seg over himmelen i en dagbue som avhenger av observatørens gegrafiske bredde. Tiden når sola kulminerer på observatørens meridian avhenger den geografiske lengden.
Denne beregningen er nyttig i astronomi, navigasjon, landmåling, meteorologi, klimatologi, solenergi, og solurdesign.
Som dagen er
Boka kom ut på Ansgar forlag i 1985. ISBN 8250306910
Mandal Veveri
Mandal Veveri er en tekstilbedrift i Mandal, på Malmø øst for byen. Den ble etablert i 1918 som Mandal Kokosveveri, og produserer duker og bunadstoff. Bedriften er i nyere tid overtatt av Skeiegruppen, og deler av produksjonen flyttet til Baltikum.
AFI’s 100 Years…100 Stars
AFI's 100 Years…100 Stars er en liste over de 50 viktigste «filmlegendene» i USA; med 25 mannlige og 25 kvinnlige skuespillere. Listen er basert på en avstemning i regi av American Film Institute (AFI) i 1999, og det var tilsammen 500 nominerte filmskuespillere.
Listen ble presentert 16. juni 1999 i et tv-show på CBS. Shirley Temple var programleder, mens 50 av datidens skuespillere presenterte de femti utkårede. TV-sendingen ble nominert til to Primetime Emmy Awards for kameraklipp og musikk, og den ble utgitt på DVD i august 2000.
For listen definerer AFI en «amerikansk filmlegende» som en skuespiller eller en skuespillergruppe med en betydelig tilstedeværelse i amerikanske spillefilmer. Skuespillerens filmdebut skal ha vært før 1950, men noen skuespillere som ble aktive etter 1950, ble vurdert, så lenge deres død markerte et punktum for filmarbeidet. Humphrey Bogart og Katharine Hepburn ligger øverst på henholdsvis listen over de mannlige og kvinnelige filmlegendene. Kun to av skuespillerne på listen lever i dag (per oktober 2021): Sidney Poitier og Sophia Loren.
Medvirkende skuespillere
50 av dagens skuespillere presenterte de femti utkårede. Disse var:
Isabelle Boffey
Isabelle Boffey (født 13. april 2000) er en britisk (engelsk) friidrettsutøver som representerer klubben Enfield & Haringey. Hun konkurrerer i mellomdistanseløp.
Hun fikk gull på 800 meter under U23-EM i friidrett 2021, U20-EM i friidrett 2019 og Ungdoms-EM i friidrett 2016.
2016
Boffey ble sør-engelsk U17-mester på 400 meter innendørs i 2016, og hun ble engelsk U17-mester på 800 meter innendørs. Utendørs ble hun sør-engelsk U20-mester på 800 meter, og hun ble engelsk U20-mester på 800 meter. I juli deltok hun i Ungdoms-EM i friidrett 2016 (U18) i Georgia, og vant der 800 meter. Hun kom på andreplass på 800 meter under det engelske U17-mesterskapet i friidrett 2016, bak Katy-Ann McDonald, med ny personlig rekord på 2:05,68.
2017
Hun ble sør-engelsk U20-mester på 800 meter innendørs i 2017, og hun vant 800 meter under det engelske U20-mesterskapet innendørs. Hun vant også 800 meter under det engelske U20-mesterskapet utendørs, og hun deltok i Samveldelekene for ungdom 2017, der hun kom på fjerdeplass på 800 meter.
2018
Boffey fikk bronse på 400 meter under det sør-engelske mesterskapet i friidrett, med ny personlig rekord på 55,58 sekunder. Hun ble slått ut i forsøksheatet på 800 meter under Britisk mesterskap i friidrett innendørs 2018, og under det engelske U20-mesterskapet innendørs vant hun 800 meter. Utendørs fikk hun sølv på 800 meter under det engelske U20-mesterskapet i friidrett, bak Keely Hodgkinson. Hun deltok i Britisk mesterskap i friidrett 2018, og ble der slått ut i forsøksheatet på 800 meter. Hun ble tatt ut til å delta i U20-VM i friidrett 2018, og ble der slått ut i semifinalen på 800 meter.
2019
I januar vant hun 800 meter under det sør-engelske mesterskapet i friidrett, og under Britisk mesterskap i friidrett innendørs 2019 kom hun på fjerdeplass på 800 meter. Hun vant 800 meter under det britiske studentmesterskapet i friidrett innendørs (BUCS Indoor Championships) i februar, og utendørs (BUCS Championships) i mai. Hun vant også 800 meter under det engelske U20-mesterskapet i friidrett. I juli vant hun 800 meter under U20-EM i friidrett 2019, med ny personlig rekord på 2:02,92, og hun også fikk gull på 4 x 400 meter stafett. Under Britisk mesterskap i friidrett 2019 kom hun på fjerdeplass på 800 meter.
2020
Boffey ble U23-utøver i 2020. Hun vant 400 meter under det britiske studentmesterskapet i friidrett innendørs, og hun deltok i Britisk mesterskap i friidrett 2020, der hun fikk sølv på 800 meter, bak Keely Hodgkinson.
2021
Hun deltok i New Balance Indoor Grand Prix i februar, og kom der på tredjeplass på 800 meter. Hun deltok i EM i friidrett innendørs 2021, og kom der på sjetteplass på 800 meter. Hun satte personlig rekord på 800 meter under et stevne i Marseille i juni, med 2:01,24, og hun kom på sjuendeplass på 800 meter under Britisk mesterskap i friidrett 2021.
Den 10. juli vant hun 800 meter under U23-EM i friidrett 2021, foran Eloisa Coiro og Wilma Nielsen.
Nikita Philippov
Nikita Philippov (født 22. november 2002) er en russisk randonee-utøver som representerer klubben Maurienne Ski-Alpinisme.
Randonee er en skisport der utøverne først klatrer opp en bratt løype, med feller, deretter kjører de ned den samme løypa med ski. I nedkjøringen kan det også være lagt inn tekniske partier med motbakker som må gås uten ski.
Referanser
<References />
Kongeriket Zimbabwe
Kongeriket Zimbabwe (1220–1450) var et relativt kortvarig afrikansk kongerike lokalisert i området til dagens Zimbabwe. Kongeriket var kjent for sin hovedstad, Store Zimbabwe, med den største steinstrukturen i sørlige Afrika fram til nyere tid.
Navnet
Zimbabwe er det moderne navnet som er gitt til den førkoloniale sivilisasjonen i sørlige Afrika. Det er to teorier til opprinnelsen til ordet «Zimbabwe». Ulike kilder hevder at ordet er avledet fra dzimba-dza-mabwe, oversatt fra karangadialekten av shonaspråket som «store hus av stein» (dzimba = flertall av imba, «hus»; mabwe = flertall av bwe, «stein»). Karangatalende shonafolk er funnet rundt Store Zimbabwe i dagens moderne provins Masvingo. Arkeologen Peter Garlake hevder at «Zimbabwe» er en sammentrekning og en forkortet form for dzimba-hwe som betyr «æret hus» på zezurudilaketen til shonafolket, og er vanligvis benyttet til høvdingenes hus eller graver.
Erobring og nedgang
Slutten på kongeriket førte til en fragmentering av makten til urshonaene. To hovedbaser oppsto langs en nord-sør-akse. I nord drev Mutapariket videre og faktisk også forbedret Zimbabwes administrative struktur. Det førte dog ikke videre murverktradisjonen til samme nivå som sin forløpet. I sør etablerte Butuariket seg som et mindre, men bortimot identisk versjon av Zimbabweriket. Begge statene ble til sist oppslukt i den største og mektigste av kalangastatene, Rozwiriket.
Kunglig Majestät
Kunglig Majestät, forkortet '''Kungl. Maj:t eller K.M:t', var i Sverige under regjeringsformen av 1809 (årene 1809–1974) betegnelsen på det statsorgan som fra 1975 i de fleste sammenhenger tilsvarer regjeringen (i den sammenheng også benevnt som Konungen i Statsrådet eller simpelthen Konungen''), men også den høyeste domsmakten – Högsta domstolen og Regeringsrätten (siden 2011 Högsta förvaltningsdomstolen) – og som fattet beslutninger i Kongens navn.
I rent formell betydning var det kongen (eller i dennes fravær kronprins eller prinsregent) som fattet alle regjeringsbeslutninger etter at kongens utnevnte rådgivere (statsrådene) hadde redegjort for sakene i konselj, men med tiden gikk kongens medvirkning gradvis over fra en reell maktposisjon til en de facto seremoniell deltagelse.
I regjeringsformen av 1809 anvendes betegnelsen kun i innledningen, i presentasjonen av lovtekstens navn, men anvendes likevel ofte i andre lovtekster og dokumenter som betegnelse på kongemakten/riksstyret så lenge denne regjeringsformen var i kraft. Betegnelsen er også med i regjeringsformen av 1719, regjeringsformen av 1720 og regjeringsformen av 1772 som betegnelse på kongen og kongemakten, og anvendes i dem hyppig som betegnelse, til forskjell fra i regjeringsformen av 1809.
Anvendelse
Betegnelsen ble anvendt i alle beslutninger og dokumenter som var utferdiget av Kongen i statsråd og dessuten i alle de avgjørelser og dommer som ble utferdiget av Högsta domstolen, som på denne tiden ble ansett å utøve kongens domsrett (regjeringsformen av 1809 § 17), samt i avgjørelser fra Regeringsrätten og Kammarrätten (for Kammarrätten dog bare i de saker der denne domstolen var siste instans). Dette var en etterlevning fra det gamle riksrådet, hvis ene avdeling, Justitierevisionen, hadde fungert som høyeste instans i rettsvesenet siden middelalderen med mindre justeringer på 1600-tallet. Slik var det helt frem til Gustav III avskaffet rådet i 1789. I stedet ble dagens Högsta domstolen opprettet.
Opphav
Betegnelsen kan spores tilbake til 1500-tallet, da Erik XIV tok tittelen Majestät (majestet), liksom stadig flere konger (Danmark, Frankrike, England etc.) på den tiden gjorde. Det var opprinnelig en tittel som den tysk-romerske keiseren hadde, og som hadde sitt opphav i den romerske keiserens titulatur. Ordet majestet er opprinnelig latin og betyr «storhet» (Maiestas, bøyes Maiestat-). «Kongelig» ble lagt til for å skille den kongelige majestettittelen fra den keiserlige majestettittelen.
Rausjø skole
Rausjø skole er en nedlagt skole i Rausjøgrenda i Enebakk, sør i Oslos Østmarka. Skolen ble bygget i 1913, og nedlagt tidlig på 1950-tallet. Den ligger ved Rausjøveien, mellom Raudsjøen og Børtervann.
Skolen hadde på det meste 31 elever. I 1930-årene ble den drevet med seksdagers uke, - og fri to uker etter hver skoleuke. I skoleuka bodde læreren på skolen, som inneholdt et lite rom og kjøkken til innlosjeringen. Det manglet innlagt vann og elektrisitet, og man var henvist til utedo i uthuset.
På 1970-tallet ble den nedlagte skolen rustet opp til leirsted. Den eies per 2021 av Enebakk kommune, og brukes blant annet til leirskole: I første etasje er det skolestue, kjøkken og et lite lærerrom. Annen etasje består av to rom der leietagere henvises til madrasser på gulvet ved overnatting. Fortsatt mangler innlagt vann, og fortsatt er utedoen i bruk.
Plectrone
Plectrone er en gruppe av biller som hører til underfamilien gullbasser (Cetoniinae) i den artsrike gruppen Scarabaeoidea.
Utseende
Middelsstore til nokså store, glatte og blanke, mer eller mindre metallisk fargede gullbasser. Som vanlig for Taenioderini har de pronotum som er sterkt tilsmalnet forover, tydelig "hals" og dekkvinger som har markerte "skuldre" og er litt nedtrykt i midten.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
Skallet (TV-film)
Skallet er en norsk TV-film. Dreiebok og regi: Odd Geir Sæther. Manuset var basert på Sverre Udnæs' hørespill med samme navn fra 1977. TV-versjonen ble sendt i Fjernsynsteatret 17. april 1979.
Handling
18 år gamle Vicky er tidlig en morgen på vei for å besøke sin tidligere venn, Frank. Hun vandrer til fots i storbyen og taxisjåføren Klaus plukker henne opp. Klaus tar med jenta på en gratistur. Oppmuntret av en fellesskapsfølelse prøver han å komme Vicky inn på livet og inviterer henne med ut. Jenta er uinteressert. Å finne Frank er det eneste som betyr noe for henne akkurat nå. Vicky har ikke sett ham på ett år. Det siste året har hun vært innlagt på sykehus, trolig en psykiatrisk klinikk. Frank arbeider på en snackbar. Vicky reiser dit i et siste fortvilt forsøk på å finne tilbake til noe som en gang var.
Hilda Broks
Hilda Antonette Kristine Broks (født 1892 i Mehamn, død 13. august 1920 i Kristiania ) var en norsk sangtekstforfatter.
Broks reiste i ung alder til Kristiania for å ta utdannelse. Her kom hun i kontakt med den lille venneflokken som hadde samlet seg rundt Johan Oscar Smith. Hun ble en av hans nære medarbeidere da grunnlaget ble lagt for trossamfunnet som i dag er kjent som Brunstad Christian Church. Hun var også en produktiv forfatter av kristelige sangtekster, og 14 av disse er trykket i trossamfunnets sangbok Herrens Veier.
I 1918 ble Broks rammet av spanskesyken, og i 1920 døde hun av tuberkulose.
Manuel Castro
Manuel de Castro González (født 9. august 1885, død 1944) var en spansk journalist, og fotballtrener.
Castro er mest kjent for å ha vært igangsetter av sammenslåingen av de to lagene Real Vigo Sporting og Real Club Fortuna de Vigo til Celta Vigo. Samtidig som han holdt på med dette, var Castro med-landslagssjef for Spanias herrelandslag i fotball. Castro hadde flere perioder der han var landslagstrener, men han var aldri landslagstrener alene. Han trente landslaget som oftest sammen med Julián Ruete eller José María Mateos.
Adachi Kagemori
Adachi Kagemori (kanji: 安達 景盛, død 1248) var en japansk kriger fra Adachiklanen. Hans datter Matsushita Zenni ble kone til Hōjō Tokiuji, en krigermunk som var forventet å bli den fremtidige shikken (regent) etter sin far. Kagemori ble en vasall under Hōjōklanen, og datteren Matsushita var mor til både den fjerde regenten Hōjō Tsunetoki og den syvende regenten Hōjō Tokiyori.
Ice Music Festival
Ice Music Festival Norway er en «ismusikkfestival» som ble startet opp av Terje Isungset og Pål Knutsson Medhus i 2006. Isungset kom med idéen om festivalen, og er også festivalens kunstneriske leder. Under denne festivalen er alt laget av is, både arenaen, instrumentene og kunsten. Festivalen har tidligere vært arrangert på Geilo og Finse, men blir i 2021 for første gang arrangert på Ål i Hallingdal. Rundt 30 frivillige fra hele verden jobber i cirka to uker i forkant av festivalen med forberedelser, i tillegg til isskjærere, designere, artister og kunstnere.
Bakgrunn
Ice Music Festival er en årlig festival som har eksistert siden 2006, og presenterer musikk fremført på instrumenter kun laget av naturlig is. Terje Isungset er mannen bak ismusikk som fenomen, og har siden 1999 turnert verden rundt med ismusikk-konserter. Isungset hadde idéen om å lage en festival hvor alle som deltar må arbeide med- og forholde seg til is og snø. Ikke bare musikerne, men også arenaen, instrumentene, danserne og de visuelle kunstnerne har isen i fokus. Ismusikkfestivalen er ment å være en arena hvor ulike kunstnere får utfordre sin kreative sans. Studenter fra Universitetet i Bergen ved Fakultet for kunst, musikk og design er en viktig del av festivalen, både med konstruksjon av arena, men også rent musikalsk. Isungset er grunnlegger og leder av plateselskapet All Ice Records, og festivalen samarbeider tett med AIR tilknyttet produksjon av ismusikk. AIR distribuerer sin egen musikk på digitale plattformer, og har som mål å gi ut et nytt album hvert år. Festivalen har blitt flyttet flere ganger siden oppstarten, og vil i 2021 for første gang gjennomføres ved Bergsjøstølen på Ål.
Konsertarenaen blir bygget fra bunnen av hvert eneste år, som en del av et stort kunsprosjekt gjennomført av studenter fra UiB.
Profil
Isen er grunnsteinen for denne festivalen, og alt av festivalens program er dermed tilknyttet dette. Likevel er hver eneste versjon av festivalen unik. Hvert år blir «årets instrument» produsert. Tidligere år har dette vært iskantele, iseridoo, isharpe, isudu, istrommer, isbalafon, ishardangerfele, tubice, iceleik, isbass, iceofon, istrumpet, ishorn og isperkusjon. Festivalen har fokus på musikk, men til samme tid har festivalen fokus på klimaet. Smeltende is er et av de tydeligste tegnene på global oppvarming. Bjerknessenteret i Bergen forsker på nettopp dette, og Ice Music Festival samarbeider med dem om å presentere klimaforedrag under festivalen.
Mange ulike artister og musikere har besøkt festivalen opp gjennom årene. Blant dem finner du Arve Henriksen, Anders Jormin, Miss Tati, Sidsel Endresen og Eirik Glambek Bøe. Se fullstendig artistoversikt under.
Se pressedekning fra Deutsche Welle og HBO.
Hans Houen
Hans Thomas Houen (født 29. april 1812, død 1880) var en norsk skipsreder og bankier, som i 1860–1870-årene var Skiens rikeste mann og ledende skipsreder.
Hans Houen vokste opp i beskjedne kår som sønn av en hjulmaker i Porsgrunn, og arbeidet som handelsbetjent for kjøpmann Niels Pedersen. Etter Pedersens død i 1837 overtok han som bestyrer av forretningen på vegne av enken Anne Cathrine Ludvigsen (f. 1803), som var hans kusine. I 1839 giftet han seg med kusinen, og kunne dermed etablere seg som kjøpmann i Skien. I første ekteskap hadde han en sønn, proprietær på Foss Niels Houen (1840–1892). Hans Houen utvidet forretningene betydelig ved å satse på rederivirksomhet; Krimkrigen tidlig i 1850-årene skapte gode vilkår for skipsfarten. Han eide på det meste andeler i 18–20 skip, hovedsakelig sammen med andre redere. Han drev også en stor bankiervirksomhet. Houen var per 1872 Skiens rikeste mann. Han eide gården Foss i Gjerpen på 1 700 dekar.
Han ble gift andre gang i 1843 med Dorothea Kirstine Blom (1815–1894), datter av kjøpmann i Skien Christopher (Albertsen) Blom og Gunhild Kristine Bøysen (Ording). De hadde kun et barn, sogneprest i Lunde Karl Houen (1845–1912), som var gift med Henrik Johan Paus' datter Minda. Karl ble beskrevet som meget musikalsk, og han og Minda bosatte seg senere ved Christiania der de fikk bygget villaen Frognerveien 53.
Houen ble beskrevet som beskjeden og tilbakeholden, men hadde likevel flere verv i Skien. Han var medlem av bystyret, direktør i Skiens Sparebank og i Norges Banks avdeling i Skien. Han opprettet et legat for «verdige trengende av borgerklassen i Skien» og et like stort legat for trengende av arbeiderklassen, samt noe mindre legater for fattige ved Skiens Hospital og verdige trengende av sjømannstanden. Hans Houens gate i Skien ble oppkalt etter ham i 1885. Ved sin død i 1880 etterlot Houen seg en formue på rundt 700 000 kroner; rundt 10% ble testamentert til legatene. Av den resterende formuen gikk en halvpart til enken mens den andre halvparten ble delt mellom sønnen Karl Houen og pleiesønnen Nils P. Høyer, som overtok som leder for rederivirksomheten. Nils P. Høyers mor var datter av Niels Pedersen og Anne Cathrine Ludvigsen.
Grace Chang
Grace Chang (født 13. juni 1933 i Shanghai i Kina), også kjent under navnet Gě Lán (葛蘭), er en kinesisk skuespillerinne og shidaiqu sangerinne.
Taechon
Taechon (T'aech'ŏn kun) er et fylke i provinsen Nord-Pyongan i Nord-Korea.
Grace Chang
Hun flyttet med sine foreldre fra Shanghai til Hongkong i 1948. Hun var skuespiller med filmselskapet Cathay (Motion Picture and General Investments Limited) og hadde stor suksess særlig med filmene «It Blossoms Again», «The Wild, Wild Rose» og «Mambo Girl».
Chang opptrådte i 33 filmer under sin 11-årige karrere på lerretet. Hennes siste bidrag var innspilling av lydspor i 1964.
Taechon
Pinandokfjellene ligger i øst, med Paegundokfjellet (백운덕산, 868 moh) og fylkets høyeste topp, Samgakfjellet (삼각산, 936 moh). Taeryongelva renner gjennom fylket sammen med flere sideelver som Chonbangelva og Changsongelva. Middeltemperaturen er 8,5 °C, fra januar på -10 °C til august på 23,8 °C. Årlig gjennomsnittlig nedbør er 1338 mm. 64 prosent av arealet er skog, 30 prosent er kultuvert.
Landbruket produserer mais, ris, tobakk og grønnsaker. Blant dyreholdet dominerer silkeormer, harer, kyr og svin.
Silla-tempelet Yanghwasa står fremdeles i Taechon.
Administrativ inndeling
Fylket er delt inn i en ŭp (småby), en rodongjagu (arbeiderdistrikt) og 21 ri (landsby).
Marthine Østenstad
Marthine Østenstad (født 18. mars 2001) er en norsk fotballspiller fra Madla i Stavanger, som spiller for Brann.
Hun har tidligere spilt for Madla Idrettslag, Viking FK og Klepp. Hun var i ung alder midtbanespiller, men ble etter hvert omskolert til midtstopper.
Hun er datter av tidligere landslagsspiller Egil Østenstad.
Nasjonal Samling i Stange og Romedal
Nasjonal Samling (NS) var et politisk parti offisielt etablert den 17.mai 1933, stiftet av leder Vidkun Quisling. Partiet ble oppløst ved frigjøringen i mai 1945.
Før krigen fikk NS få stemmer under stortingsvalgene, og ble aldri noen stor suksess før okkupasjonen.
Gjennom 1930-årene ble partiideologien stadig mer inspirert av den tyske nasjonalsosialismen og antisemittismen, og den italienske fascismen. Under den andre verdenskrig ble NS proklamert som det eneste tillatte politiske parti i Norge. Den 1. februar 1942 ble NS-fører Quisling utnevnt til ministerpresident i en NS-regjering, ofte omtalt som en marionetteregjering styrt av det tyske rikskommissariatet med Josef Terboven som rikskommissar.
I hele Norge ble sittende ordførere og lensmenn befalt til å melde seg inn i Nasjonal Samling. De som nektet, ble avsatt. Dette var en del av nazistenes forsøk på å nazifisere Norge.
Stortingsvalgene i 1933 og 1936
Da NS som nytt parti stilte til valg i 1933, fikk partiet 2,2% av stemmene nasjonalt. I Hedmark lå snittprosenten på 2,3. I gamle Stange kommune stemte 3,5% på Nasjonal Samling, et relativt høyt tall i forhold til resten av Hedmark, men i Romedal stemte hele 5% på partiet. Dette kan skyldes at kommunen hadde en person på NS' liste ved valget, Olav Nikolai Hals, og at en håndfull sambygdinger syntes han fortjente deres stemme. Det totale antall stemmer som kom fra dagens Stange kommune, var dermed 243.
Partiet forble relativt lite i politisk sammenheng i 30-årene (kun cirka 2% ved stortingsvalgene i 1933 og 1936), men likevel ble det opprettet lokallag i de fleste byer i Norge. Klare spor etter slike lokallag er vanskelige å finne i Stange og Romedal før krigen. Likevel finner vi annonser i HA-aviser fra 1930-tallet at det ble holdt møter i gamle Romedal kommune, ett møte hvor arrangøren var Ilseng NSUF. I tillegg satt flere gardbrukere fra Romedal og Vallset i styret i NS' fylkeslag for Hedmark allerede i 1933.
Under krigen
Totalt 253 personer i gamle Stange og Romedal kommuner medlemmer av NS under krigen. Av dette var 177 menn og 76 kvinner, og av disse var cirka 5% medlem før krigsutbruddet. Om lag halvparten av medlemmene (122 personer) meldte seg inn sommeren og høsten 1940, etter at kongen og regjeringen hadde flyktet og tyskerne hadde full kontroll over Norge. I denne perioden var det også mye aktivitet med rekruttering, møter og foredrag i de lokale NS-lagene.
Lensmannskontorene
I gamle Stange kommune var NS-lensmannen Martin Oppegaard, som satt i stillingen fra 1935 til 1945. Oppegaard meldte seg inn i Nasjonal Samling i 1940, og ble av lokalbefolkningen betraktet som en nidkjær nazist. I rettssaken etter krigen, var det en politimann som omtalte Oppegaard som «en av de mest aggressive NS-lensmenn i distriktet». Sammen med sønn og lensmannsbetjent Per Oppegaard var de to de mest fryktede nazistene i området, spesielt under russeraksjonen der 34 personer fra kommunen ble arrestert og 21 ble sendt til konsentrasjonsleirer i Tyskland.
I gamle Romedal kommune var NS-lensmannen Gustav Olaussen Bahus, som ble lensmann allerede i 1916. Han ble tvunget til å melde seg inn i NS i 1940, og brukte stillingen mer til hjelp for lokalbefolkningen enn å regjere med jernhånd. Sammen med lensmannsfullmektig Oskar Pedersen, holdt de mye av det illegale som skjedde i kommunen hemmelig. Av nazistene ble han og fullmektigen omtalt som jøssinger, og under russeraksjonen unngikk de å måtte arrestere noen.
Ordførerne
Gamle Stange kommune hadde flere ordførere under okkupasjonen. Ingen av dem var spesielt aktive på ene eller andre siden av den lokale konflikten. To av ordførerne ble avsatt fordi de ble ansett som boikottere av NS-føringer, hvorav en av dem ble sendt til Grini fangeleir. I Romedal var ordføreren Arne Stamrud fra 1941 til 1944. Forgjengeren var Karl Petersen, som ble avsatt fordi han ikke ville melde seg inn i NS. Stamrud ble medlem i 1940, men ble stadig mer og mer skeptisk. Han meldte seg ut i november 1944, og ble erstattet av den overbeviste nazisten Ole J. Lie
Etterspill
Straks etter krigen begynte tidligere NS-medlemmer med rehabiliteringsarbeid. Forbundet for Sosial Oppreisning ble opprettet, med første landsledermøte i Romedal i 1950. En sentral figur her var stangesokningen Knut Baardseth. Han var tidligere frontkjemper og NS-medlem. Hovedmålet med rehabiliteringsarbeidet var å fjerne stemplet som landsforræder. Dette var mislykket, da oppslutningen var lav. Mange ville nok ligge lavt og komme seg videre i livet, selv om mange fortsatt trodde på det standpunktet de tok under krigen.
Nils Josten
Nils Josten (født 1670 på Bjørntvet i Eidanger, død 1729) var en norsk bergverksspekulant fra Telemark. Han tjente seg meget rik og var involvert i en rekke forretningsforetagender, men kom i store økonomiske problemer og døde i fengsel i 1729. Han var gift med Kirsten Borse, datter av Halvor Borse, og var dermed svoger til Joachim Borse og Herman LeopoIdus Løvenskiold fra 1739). Også svogeren Borse gikk fallitt.
Han var sønn av Henrik Josten, fogd i Bamble fra 1662 og avskjediget 1670, hvis datter Marie Josten ble gift i 1690 med Hans Jespersen, sorenskriver i Seljord, broren til dr. theol. Peter Jespersen (Richart) (1647-1714), kgl. konfessionarius, som i 1678 ble gift med Bodelle (Bodil) Madsdatter Friis (1641-1726), enke etter Povl Boesen (d. 1677/78), rådmann i Svendborg. Niels Josten hadde en rekke barn; datteren Margarete (d. 1737) var gift med Niels Aall, stamfar til slekten Aall.
Ivar Bjerknes
Efter examen artium 1941 jobbet han noen år ved Elektrisk Bureau, før han tok til på en kunstutdannelse. Først som elev ved Bjarne Engebrets malerskole 1945–47, dernest Statens Håndverks- og Kunstindustriskole i 1948, så Statens Kunstakademi under Aage Storstein 1948–50 og under Per Palle Storm 1950–52.
Han var representert på Høstutstillingen 1958–59, 1961, 1969–70 og på Nasjonalgalleriet i 1956, samme året som han mottok Statens arbeidsstipend. Et Statens kunstnerstipend ble ham tildelt i 1962.
Familie
Han var sønn av ingeniør Johan Christian Johansen (1889–1983) og Ingrid Cathrine Horgen (1887–1965). Efternavnet Bjerknes ble tatt i bruk av familien i 1944. Faren (kjent som Christian Bjerknes) var ingeniør ved Elektrisk Bureau som i samarbeid med Jean Heiberg laget telefoner.
Granulitt
Granulitt er en midddels- til finkornet metamorf bergart som i hovedsak består av kvarts og feltspat. Bergarten inneholder to forskjellige pyroksener kalt hypersthen og augitt, samt at den kan inneholde granat, biotitt, sillimanitt og cordieritt. Granulitt har en lignende struktur som gneis og har oppstått i såkalt granulittfacies under tørre vilkår ved relativt høye temperaturer (700-900 °C) og trykk 3000–12 000 atm).
Over hele verdene finner man granulitt i skjoldområder fra prekambrium. I Norge finner en bergarten tilsluttet anortositter i Egersundfeltet ved Arendal samt i Lofoten.
Wilhelm Lassen
Wilhelm Theodor Alexander Lassen (1815–1907) var en norsk embetsmann og genealog. Henning Sollied omtalter Lassen som «den første egentlige faggenealog her i landet».
Liv
Han var sønn av prost Albert Lassen og Dorothea Andrea Lange, søster av prost Alexander Lange.
Virke
Alt fra ungdommen var Lassen interessert i slektsforskning. Han gjorde arkivstudier i Riksarkivet og universitetetsbiblioteket, og når han var på reiser tok han avskrifter fra kirkebøkene på prestegårdene. Etter hans død ble de håndskrevne samlingene hans testamentarisk overført til Riksarkivet, som i dag har gjort dem tilgjengelig på internett gjennom Digitalarkivet. Lassen rakk ikke å bearbeide materialene til et verk som kunne utgis i trykken. 1868–69 utga han første bind av et planlagt større verk under tittelen Norske Stamtavler, finansiert av kong Karl XV. Men dette verket ble aldri fortsatt. I 1901 fikk han ved private midler utgitt en bok om Biskop i Lund Dr. Mats Jenssøn Medelfars agnatiske Descendenter af Navnene Wibe og Lund.
Utmerkelser
Lassen fikk Dannebrogsordenen og var ridder av St. Olavs orden på grunn av sitt genealogiske forskningsarbeid.
Sonchon
Fylket grenser til Chonma i nord, Kusong og Kwaksan i øst, Tongrim i vest og i sør mot Vesthavet. Sonchon ble reorganisert i 1952, da deler av fylket ble fradelt for å bli en del av det nye fylket Tongrim.
Terrenget varierer fra sletter til fjell. Fylket inkluderer også flere øyer langs kysten. Høyeste punkt er Kainbong (가인봉, 535 moh), som utgjør kilden til Tongraeelva. Årlig gjennomsnittlig middeltemperatur er 8.5 °C, fra januar -9,2 °C til august med 23,6 °C. Årlig nedbør er i gjennomsnitt 1192 mm. Høyeste fjelltopp på øya Sinmido er Unjongfjellet med 532 moh. 45 prosent av fylket er skogkledd.
Den lokale økonomien er avhengig av landbruket med blant annet husdyrhold, samt fiske og diverse produksjon. Landbruket gir større avlinger av ris, mais, soyabønne og tobakk. Fabrikkene i fylket produserer jernvarer, keramikk og tobakksprodukter.
Området var i sentrum for den første protestantiske misjoneringen i Korea, og over 50 kirker ble bygd. I tillegg fantes 13 buddisttempler i fylket. Både kirker og templer ble ødelagt etter etableringen av Nord-Korea i 1948.
Administrativ inndeling
Fylket er delt inn i en ŭp (småby) 24 ri (landsby).
Liu Bannong
Liu Bannong (kinesisk: 劉半農, født 1891 i fylket Jiangyin i provinsen Jiangsu i Kina, død 1934 i Beijing), også kalt Liu Fu (劉復), var en kinesisk lingvist, dikter, oversetter og litteraturkritiker.
Fra 1912 bodde han i Shanghai og i 1917 flyttet han til Beijing. Der arbeidet han for tidsskriftet 新青年 (Xin Qingnian, La Jeunesse) og var med i 4.-mai-bevegelsen. I 1920 dro han til London for litteraturstudier, og i 1921 til Paris, der han tok doktorgrad i 1925. Samme år vendte han tilbake til Kina og begynte å undervise i fonetikk ved Pekinguniversitetet.
Hav var en av de første som gikk ut mot bruken av klassisk kinesisk i litteraturen og gikk inn for dagligtalen (baihua) i stedet. Han gikk også nye veier i diktningen. Han anses å ha skapt det kinesiske feminine pronomen and ta (她), som bare dukker opp i skriftspråket, og som han tok i bruk i sine dikt. Bruken ble popularitert av sangen Jiao Wo Ruhe Bu Xiang Ta (教我如何不想她 «Si meg hvordan jeg kan få henne ut av mine tanker»), en «landeplage» i 1930-årenes Kina. Teksten var skrevet av ham, og melodien av Yuen Ren Chao.
Han engasjerte seg dessuten for et enhetlig nasjonalspråk (guoyu 國語).
Liu samarbeidet med Li Jiarui (李家瑞) med å kompilere Songyuan Yilai Suzi Pu (宋元以來俗字譜 «Folkespråksskrifttegn benyttet fra Song- og Yuandynastiene og fremover»). Verket utkom i 1930, og skulle bli et nøkkelverk ved stansdardiseringen av forenklet kinesisk skrift.
Footloose (2011)
Footloose er en amerikansk romantisk drama- og ungdomsfilm fra 2011. Filmen er regissert av Craig Brewer, og har Kenny Wormald, Julianne Hough, Dennis Quaid og Andie MacDowell i hovedrollene. Filmen er en nyinnspilling av filmen fra 1984 med samme navn, som hadde Kevin Bacon i hovedrollen.
Handling
Tre år senere kommer bygutten Ren McCormack (Kenny Wormald) til Bomont. Hans mor har nettopp lidd en langsom død av leukemi, faren hans stakk under sykdommen hennes, og dermed må han flytte inn hos sin onkel Wes (Ray McKinnon), tante Lulu (Kim Dickens) og deres to små barn. Han blir umiddelbart bergtatt av pastorens opprørske datter Ariel (Julianne Hough), som dater den arrogante bilkjøreren Chuck Cranston (Patrick John Flueger). Ren blir venner med Willard (Miles Teller), som forteller ham om danseforbudet, samt at han har en god tone med Ariels venninne Rusty (Ziah Colon), som etterhvert også får en "ting" gående med Willard. Ren bestemmer seg umiddelbart for å ta et oppgjør med Bomonts eksentriske lover, og for å sikre seg om at avgangselevene på Bomont High får sin skoledans.
Når pastoren i tillegg vil ha Ren arrestert for å slå Ariel, som det egentlig var Chuck som gjorde, sprekker det for Ariel. Hun skjeller ut faren og hevder at han legger all skylden på Ren, akkurat som han gjorde med Bobby når han levde, og at det ikke er dansingen og musikken som er problemet. Når hun i tillegg avslører for pastoren at hun ikke er jomfru lenger, slår han Ariel, som gråtende løper ut. Shaws kone, Vi (Andie MacDowell), forteller ham at han har skuffet henne, og forteller ham at den eneste han hadde en plikt å utføre ovenfor når han foreslo lovene, var Ariel. Deretter ser vi en scene hvor Ren og Ariel deler sitt første kyss.
Imens forbereder Ren seg for å tale for byrådet og overbevise dem om å oppheve loven. Han samler underskrifter for å få støtte fra landsbyens innbyggere om at det er den riktige tingen å gjøre. Under byrådsmøtet gir han en lang tale om hvordan han tenker på dødsofrene, hvor verdifullt livet er og hvordan å lage lover mot dansing ikke vil hjelpe. Han leser også fra bibelsider som Ariel gav ham som hjelp. Til tross for alt hans arbeid og lidenskapen han la ned i det, blir han stemt ned av rådet. Imidlertid blir han tipset om at han kan foreslå å ha skoledansen på bomullsfabrikken i Bayson.