cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bladbiller
Noen norske bladbiller
Maurbladbiller (slekten Clytra) skiller seg fra de fleste bladbiller ved at larvene ikke er planteetere, men derimot lever i maurtuer, der de spiser matrester, men trolig også kan forgripe seg på maurlarvene. De voksne billene er bladetere som bladbiller flest, og spiser gjerne på løvtrær. Disse billene er sylindriske, dekkvingene er røde med svarte flekker, resten av kroppen svart. Hunnen legger eggene sine nær en maurtue, den kan også sitte i en busk over turen og slippe eggene ned på den. Eggene er beskyttet av en hard skorpe, og blir båret inn i tua av maurene. Når larven klekkes, beholder den denne skorpen som beskyttelse, og bygger på den med sandkorn og sekreter etter som den vokser, den unngår slik maurenes angrep. Larveutviklingen tar to år eller mer. Den vanligste arten i Norge er firflekket maurbladbille Clytra quadripunctata, som finnes i skog over nesten hele landet.
En rekke arter av bladbiller lever på løvtrær, som osp, selje og vier-artene. Vanlige arter er storospebladbille (Chrysomela populi) som er svart med røde dekkvinger, den metalliske bladbilla grønnmessingbladbille Phratora vitellinae, og den gulrøde, sylindriske artene i slekten Gonioctena.
Nøkkrosebladbillen (Galerucella nymphaea) er en middelsstor, brunlig art som er vanlig på nøkkeroser. En nærtbeslektet art er stripet orebladbille (Galerucella lineola) som angriper or og enkelte år kan forekomme i så store mengder at de gnager gråor-skogen snau. Bestandssvingingene er trolig sykliske, dvs. toppene kommer med regelmessige mellomrom. Også på or går den vanlige metalliske arten blå orebladbille (Agelastica alni).
Reinfannbillen (Galeruca tanaceti) er middelsstor (6–11 mm), blankt svart, nærmest pæreformet,og oversiden med kraftig punktur. Tross navnet er den nærmest altetende, ikke bare på reinfann. I likhet med mange andre bladbiller produserer hunnene svært mange egg, og bakkroppen svulmer kraftig opp før eggleggingen.
Lyngbladbille (Lochmaea suturalis) lever på røsslyng, men den kan også spise bjørk. Denne billen er middelsstor og rødbrun. De voksne billene overvintrer og svermer i solskinn tidlig på våren, ofte i store mengder over lynghei. Larvene kan noen ganger beite lyngen kraftig ned. Den nye generasjonen klekkes i august og overvintrer.
Skjoldbiller er biller i underfamilien Cassidinae, men i daglig tale tenker en først og fremst på billene i slekten Cassida). De er umiskjennelige da brystskjoldet og dekkvingene er sterkt utvidet mot sidene slik at hele dyret er skjult fra oversiden. Sett ovenfra ser billen ganske flat ut, og under skjoldet sitter en overraskende slank bille. De er kamuflasjefarget grønne, mange med brunlige flekker. De spiser på ulike slags leppeblomster eller kurvplanter. Det finnes en rekke ganske like arter, vanlige er stor skjoldbille Cassida viridis på skogsvinerot og tistelskjoldbille Cassida rubiginosa på tistler.
Systematisk inndeling
Bladbiller består av omtrent 35 000 arter fordelt i omtrent 2 500 slekter. De fleste artene finnes i varmere strøk, i Norge er det omtrent 200 arter. Denne oversikten har med de største gruppene (underfamilier) og noen få slekter og arter, med særlig fokus på norske arter. Underfamiliene kan fordeles på tre eller fire trolig monofyletiske grupper.
Geert Verheyen
Geert Verheyen (født 10. mars 1973 i Diest) er en tidligere profesjonell belgisk landeveissyklist.
.paris
.paris er et foreslått toppnivådomene for internett. Det er planlagt som et sponset toppnivådomene for den franske hovedstaden Paris.
Sammen med TLD'er som .cat og .asia faller .paris og andre foreslåtte TLD'er inn under den nye kategorien GeoTLD'er. Spørsmålet om nye toppnivådomener generelt og GeoTLD'er spesielt er under diskusjon i ICANN.
Kampanjen for .paris (dotParis) arbeider etter mønster av .berlin-kampanjen, men befinner seg på et tidligere trinn i prosessen, og et .paris-toppnivådomene ligger derfor sannsynligvis noe lengre frem i tid.
Russøyane
Russøyane (Russerøyene) er ei øygruppe som utgjør en del av Svalbard. Øyene ligger i Murchisonfjorden rett vest for Nordaustlandet, og er en del av Gustav V Land. Den er en del av Nordaust-Svalbard naturreservat.
På Krossøya satte russiske fangsfolk opp et russisk kors og en fangsthytte. Norske seljegere gav øyene navnet av denne grunn.
Øyene er:
Arealet av øyene tilsammen er om lag 13 km².
Dagfinn Føllesdal
Dagfinn Kåre Føllesdal (født 22. juni 1932 i Askim) er en norsk filosof.
Han studerte matematikk, fysikk og astronomi i Oslo og Göttingen, og filosofi ved Harvard, hvor han tok doktorgraden i 1961. Han var assistent for Arne Næss og studerte under W. V. O. Quine. Føllesdal har vært professor ved Harvard, Universitetet i Oslo og Stanford, og gjesteprofessor ved Berkeley og Collège de France. Føllesdal er nå professor emeritus ved Institutt for filosofi, ide- og kunsthistorie og klassiske språk.
I 1995 ble han tildelt Universitetet i Oslos forskningspris. Han er medlem av et stort antall akademier i Norge og utlandet, og har fått en rekke prestisjefulle priser. Det kongelige hoff kunngjorde 10. mars 2009 at kongen har utnevnt Føllesdal til kommandør av St. Olavs Orden «for hans innsats for filosofi og etikk.»
Han er far til filosofen Andreas Føllesdal.
Kanariøyene
Kanariøyene (spansk Islas Canarias, antagelig av latin Insulae canariae, «Hundeøyene») er en spansk øygruppe og autonom region. Øygruppen ligger i Atlanterhavet, utenfor Afrikas nordvestlige kyst. Øyene ligger ca. 1 500 km fra det spanske fastlandet. Geografisk regnes Kanariøyene som en del av Afrika da de ligger på den afrikanske kontinentalsokkel, men politisk og kulturelt regnes de som en del av Europa fordi de er en del av Spania.
Øygruppen består av sju større øyer: Tenerife, Gran Canaria, Lanzarote, La Palma, La Gomera, Fuerteventura og Hierro, samt flere mindre øyer.
Kanariøyene er en autonom enhet som består av to provinser, Las Palmas og Santa Cruz de Tenerife. Disse provinsenes hovedsteder (Santa Cruz de Tenerife og Las Palmas de Gran Canaria) deler hovedstadsstatusen i den autonome enheten. Hver av de sju øyene styres av et ting som kalles cabildo insular, eller øyrådet på norsk.
Kanariøyene ble tidlig et populært mål for charterturister fra Skandinavia, etter en enkelt tur i januar 1955 som ble utført av det svenske flyselskapet Svenska Aero. Året etter startet flyvningene for fullt med serieflyvninger og nye turoperatører og flyselskaper kom fort på banen.
Geografi
Kanariøyene er en del av Makaronesia sammen med Azorene, Kapp Verde, Madeira og Selvagensøyene. Vulkanen Teide på Tenerife er Spanias høyeste fjell og den tredje største vulkanen i verden. Øyenes geografiske plassering og passatvindene gjør at klimaet kan være mildt og fuktig eller veldig tørt. Den nærmeste øya i øygruppen, Lanzarote, ligger 108 km fra den afrikanske kysten.
Hovedøyene i øygruppen er fra vest til øst: Hierro, La Palma, La Gomera, Tenerife, Gran Canaria, Fuerteventura og Lanzarote. Nord for Lanzarote ligger flere små øyer som utgjør øygruppen Chinijoøyene. Øya Isla de Lobos ligger nord for Fuerteventura.
Hierro
Hierro er den vestligste og sørligste øya og har et areal på 268,71 km². Øya er den minste både i areal og i befolkning (10 558 i 2007) av de sju hovedøyene. Den er også den geologisk yngste. Øyas høyeste punkt er Malpaso på 1 501 moh. og Valverde er hovedstaden.
Punta de la Orchilla på øya ble lenge ansett som nullmeridianen, da det var det vestligste punktet i den kjente verden.
Som alle de andre øyene på Kanariøyene er Hierro en turistdestinasjon og er kjent for sine vindskeive einer (Juniperus turbinata), det hellige treet Garoé og Hierro-kjempeøglen. I Valverde ligger øyas flyplass og fergeterminal, som begge har forbindelse med Tenerife. I løpet av 2007 hadde flyplassen 184 843 passasjerer, en økning på 7,8% fra året før.
Fuerteventura
Fuerteventura er Kanariøyenes nest største øy, etter Tenerife, og ligger 97 km vest for det afrikanske fastlandet. Øya er 100 km lang og 31 km bred på det bredeste og dekker et areal på 1 660 km², 80 km² mer enn den norske øya Senja. Administrativt er øya en del av provinsen Las Palmas og består av seks kommuner, som totalt har 100 bosetninger. Øya har 94 386 innbyggere (2007) og 28 357 bor i Puerto del Rosario, øyas hovedstad. Høyeste punkt er Pico de la Zarza med 812,4 moh, som ligger sørvest på øya. Nord for Fuerteventura ligger den ubebodde øya Isla de Lobos på 6 km².
Øya ligger på samme breddegrad som Florida og Mexico og temperaturene faller sjelden under 18 ℃ eller over 24 ℃. Øya har 152 strender. 50 km av disse består av fin hvit sand og 25 km med svart vulkansk singel.
Fuerteventura er den eldste av Kanariøyene og ble dannet ved et vulkanutbrudd for 20 millioner år siden. Brorparten av øya er 5 millioner år gammel og er siden den gang erodert av vær og vind.
Det første turisthotellet ble bygd på øya i 1965 etterfulgt av byggingen av Fuerteventura lufthavn. I løpet av 2007 hadde lufthavnen 4 629 877 passasjerer, en økning på 3,8% fra året før.
Gran Canaria
Gran Canaria ligger sørøst for Tenerife og vest for Fuerteventura. Øya har et areal på 1 560 km² med en diameter på 50 km. Total kystlengde er 174,5 km og avstanden til Afrika er 190 km. Administrativt er øya en del av provinsen Las Palmas og er inndelt i 21 kommuner med totalt 815 379 innbyggere (2007). Øya er den nest største målt etter befolkning, etter Tenerife. Nær halvparten av øyas befolkning bor i hovedstaden (377 203). Andre store kommuner er Telde (98 399), Santa Lucía de Tirajana (58 335), San Bartolomé de Tirajana (49 601), Arucas (35.280), Ingenio (28 132) og Agüimes (27 310).
I 2005 ble en tredjedel av øyas sørvestside et biosfærereservat. Området dekker tre kommuner, deler av en kommune og alt over 300 moh. i tre andre kommuner. Gran Canaria internasjonale lufthavn har kapasitet på 53 landinger og avganger i timen. Flyplassen ligger øst på Gran Canaria ved Bahía de Gando, ca. 18 km fra Las Palmas og 25 km fra turistområdene i sør. I løpet av 2007 hadde lufthavnen 10 354 903 passasjerer, en økning på 0,7% fra året før.
Lanzarote
Lanzarote ligger lengst øst i øygruppen, 11 km nordøst for Fuerteventura. Lanzarote er den fjerde største øya i øygruppen og har et areal på 845,9 km². Øya er 60 km lang, 25 km bred og har en kystlinje på 213 km. Av øyas 132 366 innbyggere bor 56 834 i øyas største by Arrecife. På grunn av øyas relativt lave høyde og lite vegetasjon, så fanger øya lite av passatvindens fuktighet og nedbør er begrenset til 115 mm årlig. Plantene er derfor tilpasset et tørt klima og drikkevann kommer fra avsalting av sjøvann. På tross av det tørre klimaet har øya en rik flora, hvor 20 planter er endemiske.
Timanfaya nasjonalpark ble dannet etter et vulkanutbrudd som fant sted mellom 1730 og 1736. Det høyeste punktet er Peñas del Chache, i Massif de Famara, med 670 meter. Hele øya ble erklært et biosfærereservat 7. oktober 1993.
Viktigste næringsvei er turisme som startet i 1960-årene. Arkitekt og kunstner César Manrique er født på Lanzarote og står blant annet bak Jameos del Agua, Jardin de Cactus og Mirador del Río.
Øya ble navngitt av Angelino Dulcert som Insula de Lanzarotus Marocelus, etter den genovesiske navigatøren Lancelotto Malocello.
La Gomera
La Gomera er den nest minste av hovedøyene og har et areal på 369,76 km². Øya er av vulkansk opprinnelse som de øvrige øyene og er rund, med en diameter på 22 km.
Garajonay nasjonalpark ble etablert som nasjonalpark i 1981 og tatt opp på UNESCOs verdensarvliste i 1986. Nasjonalparken ligger midt på og nord på øya og dekker et område på 40 km². I nasjonalparken ligger øyas høyeste punkt Garajonay på 1487 moh.
Øya er en del av provinsen Santa Cruz de Tenerife og er inndelt i seks kommuner. Øyas største by og hovedstad er San Sebastián de La Gomera, hvor nær en tredjedel av øyas 22 259 innbyggere bor (2007).
La Gomera var siste havn for Christofer Columbus før han krysset Atlanterhavet i 1492.
La Palma
La Palma er den nordvestligste av Kanariøyene og er den femte største øya med et areal på 706 km². La Palma har 85 933 innbyggere (2007). og Santa Cruz de La Palma er øyas største by. Vulkanen Teneguía hadde sitt siste utbrudd i 1971 og øya har i dag ikke tegn til vulkansk aktivitet. Den nordlige delen av La Palma er dominert av Caldera de Taburiente, som er 9 km bred og 1500 meter dyp. Kalderaen er omgitt av fjell på 1600 til 2400 meter over havet. Bare den dype kløfta Barranco de las Angustias fører inn til de indre områdene av kalderaen, som er en nasjonalpark. Kanariøyenes nest øyeste fjell, Roque de los Muchachos med 2 423 moh, ligger på øya.
Opprinnelig ble øya navngitt San Miguel de La Palma, som refererer seg til Erkeengelen Mikael siden øya ble erobret for Corona de Castilla på mikkelsmessen i 1492.
Tenerife
Tenerife har et areal 2 034 km² og er den største øya i øygruppen og med 865 071 innbyggere (2007) er også øya den mest folkerike. På Tenerife ligger vulkanen Pico del Teide som med sine 3718 meters høyde, er Spanias høyeste fjell og verdens tredje største vulkan.
Santa Cruz de Tenerife er hovedstaden på øya og sete for øyrådet (cabildo insular). Santa Cruz de Tenerife er den nest største byen på Kanariøyene etter Las Palmas de Gran Canaria, samt hovedstad i det autonome området Kanariøyene sammen med Las Palmas de Gran Canaria. Mellom 1833 og 1927 var Santa Cruz de Tenerife den eneste hovedstaden på Kanariøyene.
Tenerife besøkes årlig av ca. 5,1 millioner turister, hvor de viktigste feriesentrene er Puerto de la Cruz i nord og Los Cristianos og Playa de las Américas i sør. I landbruket produseres hovedsakelig bananer, poteter, tomater og vin. Klimaet på Tenerife er ganske jevnt året rundt; på nordsiden kan temperaturen være litt lavere enn på sørsiden av øya.
Chinijoøyene
Chinijoøyene er en øygruppe nord for Lanzarote og består av øyene Montaña Clara, Alegranza, Graciosa, Roque del Este, Roque del Oeste og flere mindre øyer av vulkansk opphav. Øyene har et samlet areal på 192,7 km² og hører administrativt til kommunen Teguise i provinsen Las Palmas (Lanzarote). Øyene ble vernet i 1986 og omklassifisert og gjort om til et spesielt vernet område for fugler i 1994.
La Graciosa er den eneste bosatte øya av øyene med om lag 600 innbyggere.
Nasjonalparker
Fire av Spanias nasjonalparker ligger på Kanariøyene og ingen andre spanske autonome regioner har så mange:
Forhistorie
Øyene ble hovedsakelig befolket av forskjellige grupper med berbere fra Nord-Afrika. DNA-analyser av skjeletter viser også innvandrere fra Den iberiske halvøya, øyer i Middelhavet, Midtøsten, «det afrikanske hornet» og fra områdene sør for Sahara.
Befolkningene som kom til øyene, hadde ulike tradisjoner, ulike religioner og var ulike av utseende. En og samme øy hadde dermed befolkninger med forskjellige kulturer. Ingen vet med sikkerhet når de ulike gruppene kom til de forskjellige øyene - eller i hvilken rekkefølge de ankom. Disse regnes i dag som Kanariøyenes urbefolkning. Urbefolkningene tok/fikk senere navn etter hvilken øy de bodde på. Guanchene levde på Tenerife (oppr. Chenerfe), bimbaches på Hierro, gomerere på La Gomera, og auaritas på La Palma (Benahoare). Ingen kjenner de lokale navnene til urbefolkningene på Lanzarote, Fuerteventura og Gran Canaria. Europeerne ga navnet majos (eg. en som bor på stedet i det lokale språket) for innbyggerne både på Lanzarote og Fuerteventura. Senere ble majos bare brukt om urbefolkningen på Lanzarote (eg. Tyterogakaet - det som er brent). Urbefolkningen på Fuerteventura fikk betegnelsen majoreros. Det opprinnelige navnet på Fuerteventura kan ha vært Erbani (muren - etter en mur som delte landområdene Jandia i sør og Maxorata i nord. Det opprinnelige navnet på Gran Canaria og de innfødte der, er ukjent. På Museo Canario i Las Palmas brukes betegnelsen Tamarán (palmelund) som de innfødtes navn på øya.
Ordet canaria forekommer første gang hos Plinius den eldre. Han hevder at ordet stammer fra noen store hunder (lat. cane = hund) som ble gitt i gave til kong Juba av Mauretania. Denne teorien er nå forlatt av de fleste forskerne. Tilbake står tre teorier: At Plinius den eldre skrev feil av sin greske kilde og at dyrene skal være canis marinus (sel). Eller at navnet kommer etter at en folkegruppe kalt canarii ble deportert av romerne etter sitt opprør i Atlasfjellene år 42. Den tredje teorien kan være at navnet kommer fra ganarfolket som bodde på den afrikanske siden av stredet over mot øyene, kalt Gannaria.
Romerne hadde for øvrig egne navn på fem av øyene, de som ble kalt «de lykkelige øyene» (lat. fortunatas insulas): Hierro (Pluvalia el. Ombrion), La Gomera (Capraria), La Palma (Junonia), Tenerife (Ninguaria/Nivaria) og Gran Canaria (Canaria og Planasia). Fuerteventura og Lanzarote gikk under fellesnavnet Purpurøyene (lat. pupurariis).
Begrepet guanche er ukorrekt omtalt i mange leksika som et felles navn på alle urbefolkningene på Kanariøyene. Dette baserer seg på en misforståelse og stammer fra en fransk offiser som hevder dette i en reiseskildring 1801. Franskmennene tok til seg navnet, tross iherdige protester fra vitenskapsmenn på Kanariøyene. Begrepet etablerte seg likevel i språket – spesielt fordi ingen kjente navnet på de innfødte som levde på Gran Canaria. De siste 30 årene forsøker man å korrigere feiltagelsen. I media og i skolene skilles det i dag klart mellom guanchene på Tenerife og los aborigenes på Gran Canaria. Før 1800-tallet bruker offentlige dokumenter fellesbetegnelsen for de innfødte som canarios. Det vanligste er likevel at dokumentene omtaler de innfødte som indigenes eller aborigenes på den øya de tilhørte.
Erobringen av Kanariøyene
Da korstogenes siste festning i Akko falt i 1291, ble handelsveiene mot øst stengt for europeere. Handelshus – spesielt på Den italienske halvøya – begynte å lete etter en rute rundt Afrika. Dette førte til at genoveseren Lancelotto Malocello og hans mannskap gjenoppdaget Kanariøyene rundt 1312. Genoveserne holdt muligens til på Lanzarote (se over) i over tjue år. De besøkte også naboøya og ga den navnet ForteVentura. I 1338 ble de jaget fra øyene av de innfødte.
Nyheten om øyene fikk den portugisiske kongen, Alfonso IV, til å sende en ekspedisjon i 1341 ledet av Angiolino del Tagghia fra Firenze og Nicoloso da Recco fra Genova. Portugal ønsket en base på Kanariøyene i forsøkene på å finne gull på Afrika-kysten. Informasjonene fra denne ekspedisjonen gjorde Kanariøyene kjente i hele Europa. Dette førte til en drakamp om retten til øyene mellom Portugal, Aragón, Mallorca og Castilla. Fra disse landene ble flere ekspedisjoner sendt til øyene for å etablere støttepunkter i årene som fulgte. Det førte til at mange innfødte ble tatt som slaver. Pave Klemens VI fikk kjennskap til øyene og ville kristne dem. Han utnevnte arveprinsen i Castilla, Luis de la Cerda, til prins over La Fortuna. Prinsen kom aldri til Kanariøyene og døde i 1348.
I 1351 gjorde paven et nytt forsøk ved å erklære øyene som bispedømmet La Fortuna (7. november). Kongedømmet Aragón fikk bistand til å gjennomføre prosjektet. En ekspedisjon under Arnaldo Roger ankret opp i bukten ved dagens Telde på Gran Canaria og fikk til en overenskomst med de innfødte. Deretter begynte europeerne å bygge en katedral. I pavens bulle heter det bl.a. at stedet hvor man reiser en katedral, må være en by. Derfor regner Telde sin grunnleggelse til 7. november 1351 og er dermed den eldste byen (i europeisk forstand) på Kanariøyene. I 1369 ble den tredje biskopen (og den første som kom til Kanariøyene) utnevnt – denne gang til bispedømmet Telde. Da ble det også bygget en festning ved Gando (hvor flyplassen på Gran Canaria ligger i dag). Castilla ønsket ikke å la Aragón få herredømmet over Kanariøyene. Derfor foretok de strandhugg på Gran Canaria, tok slaver og drepte innfødte. De innfødte svarte med å gjøre opprør 1393. Både katedralen og festningen ble brent og de fleste europeerne drept.
Det neste forsøket på å erobre øyene kom i 1402. Normannerne Jean de Bethencourt og Gadifer de la Salle fikk tillatelse til å erobre øyene på vegne av kongen i Castilla. Betencourt og De la Salle avtalte med en lokal høvding på Lanzarote om å bygge en festning i Rubicón på sørsiden av øya. Da de innfødte gjorde opprør mot inntrengerne, tvang normannerne den lokale «kongen», Guadarfia, til å underkaste seg og la seg døpe. Etter mange forgjeves forsøk klarte de også å beseire de innfødte på Fuerteventura. Senere tok de Hierro ved hjelp av forræderi. Dessuten erobret de en liten del av nordøstre La Gomera. Derimot klarte de aldri å beseire de innfødte på øyene La Palma, Tenerife og Gran Canaria. Derfor ble bispesetet for Kanariøyene offisielt overført fra Telde til Rubicón i 1404.
De to lederne ble etterhvert uenige om maktfordelingen. De la Salle dro tilbake til Frankrike. Bethencourt hentet da sin nevø Maciot for å hjelpe til med å administrere øyene. Kong Juan II av Castilla ga ham rett til å slå mynt, men ga ingen støtte til å erobre de andre øyene. Derfor overlot Bethencourt ansvaret til Maciot og forlot Kanariøyene i 1412.
Den normanniske perioden sluttet i 1418. Da solgte Maciot rettigheten over de erobrede øyene til greven av Niebla mot å få administrere øyene på livstid. Kong Juan II brukte salget til å erstatte normannisk med kastiljansk lov på øyene. Samtidig ga han adelmannen Alfonso de Las Casas rettigheten til de øyene som ennå ikke er erobret. Dette førte til krangel innen den kastiljanske adelen, en konflikt Portugal forsøkte å utnytte.
Ved to anledninger, 1424 og 1427, sendte portugiserne store flåtestyrker mot Gran Canaria. Begge gangene ble de slått tilbake. Castilla henvendte seg til paven og krevde erstatninger. Man hevdet at Castilla er «arving» til det vestgotiske riket som fram til 711 strakk seg ned til Mauretania Tingitana på Afrikakysten, og at Kanariøyene var en del av dette riket. Pavens kurie bestemte at Castilla derfor skulle ha retten til øyene. I Portugal hadde kongens bror Henrik Sjøfareren fått ansvaret for landets virksomhet langs kysten av Afrika. Han protesterte mot vedtaket. Paven nedsatte en kommisjon som kom fram til Portugal fikk rett til å erobre territorier som fremdeles var i hendene på hedninger. Castilla viste igjen til det vestgotiske riket og hevdet at det ikke dreier seg om erobring, men «gjenerobring». Resultatet ble pavebullen «Dudum cum ad nos» som godkjente Castillas totale dominans over Kanariøyene.
Portugiserne ga seg ikke. Henrik nektet å bøye seg for pavens vedtak og overtalte Maciot til å la ham forpakte Lanzarote. Både portugisisk lov og mynt ble innført på øya fra 1448. Greven av Niebla hadde fått økonomiske problemer i 1430 og solgte rettighetene sine til etterkommerne etter Alfonso de Las Casas. Disse organiserer et opprør mot portugiserne, anklager Maciot for høyforræderi og tar over makten igjen fra 1450. I 1452 er Inés Peraza eneste arving etter Las Casas. Hun gifter seg med Diego Garcia de Herrera. Sammen med biskop Illescas planlegger de å erobre Gran Canaria uten kamp. I 1458 får de til en avtale med de innfødte i Telde-området om etablere en handelsstasjon der. Samtidig bygger de opp igjen festningen ved Gando – for å forsvare handelsstasjonen og lokalbefolkningen mot slavehandlere. Henrik Sjøfareren forstår at Portugals muligheter er i ferd med å forsvinne. Han sender derfor en flåte under ledelse av Diego da Silva for å ødelegge festningen ved Gando. Da Silva erobret festningen og slo seg til der. Samtidig døde Henrik Sjøfareren. Den portugisiske kongen ble svoger til kong Enrique IV av Castilla og beordret Da Silva å gi tilbake festningen. Da Silva gikk med på dette mot å få gifte seg med datteren til paret Peraza-Herrera. Dette gikk i orden, og sammen forsøkte de å kontrollere Gran Canaria. Biskop Illesca ville utnytte freden til å bygge en ny kirke. De innfødte hadde dårlig erfaring med europeere og forlangte tretti europeiske barn som gisler for at de ikke skal bli lurt igjen. Tross store protester ble dette kravet oppfylt. Fransiskanere fikk ansvaret for å bygge en kirke sammen med en festning i Telde. Senere dro både ekteparet Peraza-Herrera og familien Da Silva fra Gran Canaria. Innen de dro, ga de ordre om at garnisonen som ble tilbake, skulle gjøre alt for svekke lokalbefolkningen. Dette skjedde, men de innfødte gjorde opprør mot soldatene og kirken. Både festningen ved Gando og festningskirken i Telde ble brent ned. De fleste europeerne som overlevde, flyktet fra øya. Barna som var plassert rundt på øya som gisler, ble tilbake.
I 1469 inngikk Castilla og Aragón avtale om ekteskap mellom prinsesse Isabella I av Castilla og arveprins Ferdinand II av Aragón. Isabela er halvsøster av kong Henrik IV. Arvingen til tronen i Castilla er datteren Juana som kongen hadde med søster av den portugisiske kongen. Da Henrik IV døde, forventet Alfonso V av Portugal at niesen skulle arve tronen. Imidlertid ble det Isabela, som med støtte av en gruppe adelsmenn, som utropte seg til dronning av Castilla. Den portugisiske kongen erklærte da krig mot Castilla. Denne arvefølgerkrigen førte til ny interesse for Kanariøyene. Portugal hadde funnet gull på kysten av Afrika og ønsket en forsyningsbase på øyene. Et opprør mot Herrera på Lanzarote fikk Isabela til å tvile på at den kastiljanske adelen styrte øyene godt nok. Hun var redd de innfødte ikke vil hjelpe til med å holde portugiserne borte. Dessuten mente hun at adelen gjorde for lite for å «sikre» øyene som ikke var erobret. Både hun og Ferdinand innså at de ikke hadde økonomi til å sette igang nye erobringsforsøk. Derfor søkte de hjelp i utlandet. Pave Sixtus IV ga støtte til å bygge nye klostre og kirker på de erobrede øyene. Dessuten fikk kongeparet midler til å utruste en hær for å erobre de øvrige øyene. Betingelsen var at bispesetet skulle flyttes fra Rubicón tilbake til Telde.
I juni 1478 seilte en flåte sørover mot Gran Canaria. Den ble ledet av Juan Rejon og en representant for kirken. De våget ikke gå i land ved Telde. Rejon landsatte hæren sin i en bukt nordøst på øya. De forskanset seg der etter at Rejon og kirkens mann hadde tatt området i besittelse på vegne av kronen i Castilla. De døpte stedet for El Real de Las Palmas. De innfødte hadde vært vant til å kaste europeerne på havet, men denne gangen begynte en langvarig og blodig krig som varte i fem år. I løpet av den tiden var «kongen» deres (guanarteme) blitt fanget, sendt til Castilla og kristnet innen han ble sendt tilbake som Fernando Guanarteme. Han fortalte om hvilken overmakt de innfødte står overfor og ba dem overgi seg til Pedro de Vera, den nye hærføreren fra Castilla som hadde ansvaret for erobringen etter uenighet mellom Rejon og kirken. Den siste rest av motstand opphørte 29. april 1483. Samtidig tok de to lederne for motstanden livene sine ved å kaste seg ut fra «festningen» deres, klippen Ansite.
Pedro de Vera bisto også da resten av La Gomera ble erobret. Han gikk så hardt fram mot lokalbefolkningen at dronning Isabela avsatte ham.
En annen hærfører som bidro til erobringen av Gran Canaria, var Alfonso Fernández de Lugo. Kongeparet ga ham retten til å erobre La Palma. På La Palma hadde auaritene tidligere latt europeere opprette handelsplasser. Derfor ble de overrumplet av angrepet, men gjorde sterk motstand under lederen Tanausú. Fernández de Lugo tilbø Tanausú en fredsavtale, men lokket ham i bakhold. Et stort antall innfødte ble sendt til slavemarkedene i Sevilla. Tanausú sultet seg ihjel underveis.
Religion
Majoriteten av befolkningen tilhører den Den katolske kirke, men hovedsakelig på grunn av turisme er andre viktige minoritetsreligioner som islam, hinduisme, buddhisme, Evangelikalisme, jødedom, Afroamerikaner religioner, Kinesisk folkereligion, Bahai og innenlands neopaganism måte Iglesia del Pueblo Guanche.
Kanariøyene er delt inn i to katolske bispedømmer, hver styrt av en biskop. Den viktigste pilegrimsferien er Candelaria Basilikakirken på Tenerife, dette er helligdommen til Jomfru Maria av Candelaria, skytshelgen på Kanariøyene. På Kanariøyene ble to katolske hellige født: Pedro de Betancur og José de Anchieta, begge misjonærer i henholdsvis Guatemala og Brasil.
Næringsliv
Turisme er den største innkomsten til flere av Kanariøyene.
Turisme
Antall turister er høyt på Kanariøyene. Mesteparten av turistene kommer fra Nord-Europa (Norge, Sverige, England, Tyskland) og vinteren er den mest populære tiden på året å feriere på Kanariøyene.
Antall turister som besøkte Kanariøyene i 2016, per destinasjon øya (i tusen):
Politikk
Den autonome regionen Kanariøyene består av to provinser, Santa Cruz de Tenerife og Las Palmas. Hovedstedene i provinsene er henholdsvis Santa Cruz de Tenerife og Las Palmas de Gran Canaria, som begge er likestilte i den autonome regionen. Hver av de sju største øyene er styrt av et øyråd under navnet cabildo insular.
Øyene har 13 seter i det spanske senatet. Av de 13 er 11 direktevalgte, tre fra Tenerife, 3 fra Gran Canaria og 1 for hver av de øvrige øyene. De to siste setene er indirekte valgt av den autonome regjeringen.
Mayall-objektet
Mayall-objektet (katalogisert Arp 148; også kjent som VV 032 og MCG+07-23-019) er restene av to galakser som har kollidert. Objektet ligger rundt 450 millioner lysår unna jorden i stjernebildet Store bjørn.
Kollisjonen mellom de to galaksene forårsaket en sjokkbølgeeffekt som først dro materie inn mot sentrum av den ene galaksen og deretter blåste materien utover til en ring.
Ym:stammen
Ym:stammen er et folkemusikkinspirert band fra Oslo som ble startet i 1983 av Trygve Mathiesen.
I starten var musikken en blanding av norsk folkemusikk og rock, gjerne med litt steinalderpreg, men etterhvert dreiet lydbildet mer mot pop, og folkemusikkdelen hentet inspirasjon fra stadig fjernere og fjernere strøk. Det har blitt brukt mange termer for å sette Ym:stammens musikk i bås; world music, norrøn'roll, trubadurballader, vikingsoul og etnisk folkemusikk. Selv liker de å kalle det nordic stomp, som er en opprocket versjon av den færøyske folkemusikken, med hysteriske tekster om filosofi, historie, religion og surrealisme messet frem av sjefsideolog Mathiesen.
En rekke kjente musikk- og kulturpersonligheter har spilt i Ym:stammen, f. eks. Christopher Nielsen (Slipp Jimmy Fri), Andreas Eriksen (Bel Canto), Øyvind Rauset (Folque) og en på daværende tidspunkt (1997) ukjent Bertine Zetlitz som sang duett med Mathiesen i en remix av Store Aleksander fra Guden i steinen. Mathiesen var selv bare sånn passe fornøyd med denne duetten, da sangeren han hadde invitert i studio ble mixet bort bak hans rygg.
Av andre medlemmer kan nevnes Dag-Olav Sivertsen (senere Aut. Barn), Harald Beckstrøm, Jon Anders Strand og Christian Refsum (alle tre senere i Dog Age), Oddvar Karlsmyr (som også har spilt i Insomnia) og Tarjei Rønnow.
Sankthansaften 1999 holdt Ym:stammen sin siste opptreden på Blå i Oslo.
Ym:stammen har laget to av Norges mest sjelde singler; "Solbeven" utkom på plateselskapet Transmission og var i salg i to dager før selskapet ble slått konkurs, "Endelig" finnes i versjon med og uten intro, og versjonen med intro ble trukket tilbake før den var kommet i salg. Det er ikke mulig å se forskjell på de to versjonene.
I august 2022 spilte de sin første konsert på 23 år, på festivalen Midgardsblot i Borre.
Album
Gruppen har gitt ut seks album:
Fylkesvei 3796
Fylkesvei 3796 går mellom Dåsnes og Fennefoss bru i Evje og Hornnes kommune. Veien er 1,3 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 311 (Aust-Agder).
Vladimir Tretchikoff
Vladimir Tretchikoff (russisk: Владимир Григорьевич Третчиков, Vladimir Grigorjevitsj Trettsjikov; født 13. desember 1913, død 26. august 2006) var en russisk maler som hadde stor kommersiell suksess. Hans maleri «Kinesisk pike» (også kjent som «Den grønne kvinne») fra 1952, portrett av en kvinne i kinesisk kjole, er et av de mest solgte kunsttrykk på 1900-tallet og solgte mer enn en halv millioner kopier.
Tretchikoff var selvlært kunstner som malte realistiske figurer, portretter, stilleben og dyr, mange av dem emner fra hans tidlige liv i Kina, Singapore og Indonesia, og senere liv i Sør-Afrika. Hans verker har vært meget populære hos folk flest, men er ofte vurdert av kunstkritikere og kunsthistorikere som typisk eksempel på kitsch; han fikk også det nedlatende tilnavnet «Kongen av kitsch». Han arbeidet i olje, akvarell, kull og blyant, men han er best kjent for reproduksjoner av sine bilder som solgte i stor antall verden over. Hans kunsttrykk ble så populære at det ble sagt at Tretchikoff var den rikeste kunstneren etter Picasso.
Liv og virke
Tretchikoff flyktet etter oktoberrevolusjonen i Russland sammen med sin familie til Mandsjuria. Han bodde senere også i Shanghai og Singapore.
Da den andre verdenskrig spredte seg til Stillehavsregionen ble Tretchikoff propagandakunstner for det britiske informasjonsdepartementet. Hans hustru Natalie og datter ble i 1941 evakuert til Cape Town i Sør-Afrika på grunn av den japanske fremmarsjen. I februar 1942 var han om bord et skip som evakuerte departementspersonell til Sør-Afrika. Skipet ble bombet av japanerne, og 42 overlevende, blant dem Tretchikoff, rodde først til Sumatra, som allerede var okkupert av den japanske hæren, og videre til Java, noe som tok 19 dager, kun for å oppdage at også dette stedet var besatt av Japan. Han ble holdt fengslet i Serang på Java, hvor han tilbrakte tre måneder i isolasjon etter å ha protestert ved at han som russisk borger ikke kunne holdes som krigsfange av Japan. Han ble siden løslatt og tilbrakte resten av krigen i Jakarta hvor han arbeide med kunst under overvåking av en japansk kunstner. Her møtte han Leonora Schmidt-Salomonson, kalt Lenka, som ble en av hans kjente modeller og siden hans elskerinne. I 1946 ble han gjenforent med sin familie i Sør-Afrika.
Han ble raskt berømt i Sør-Afrika takket være en bok som samlet hans portretter av asiatiske kvinner og bilder av blomster. Han holdt vellykte utstillinger i Cape Town og Johannesburg. Berømmelsen spredte seg til USA hvor han ble invitert til en kunstturné. Rundt 57 000 så hans utstilling i Los Angeles og 52 000 i San Francisco. I Seattle var det en rivaliserende utstilling med Picasso og Mark Rothko som fikk færre besøkende. Deretter dro han videre til Canada hvor han hadde større suksess. Det ble fulgt opp med en større utstilling i 1962 ved Harrods i London. Han besluttet at Harrods' kunstgalleri ikke hadde den størrelse som var nødvendig, men ble gitt privilegiet å få flyttet sin utstilling til første etasje. Mer enn 205 000 besøkende kom til utstillingen.
Tretchikoff malte hovedsakelig portretter, stilleben og dyr. Arbeidene ble kjent verden rundt ettersom de ble reprodusert i stor skala som kunsttrykk. Hans mest kjente verk er «Kinesisk pike» (1950), et portrett av den da 17 år gamle kineser Monika Pon-su-san, kjent for den blåaktige tonen i huden hennes. . Han hadde kommet over henne, datteren av en restauranteier, ved et besøk til amerikanske San Francisco. Tretchikoff spurte om han kunne få male henne og hun ble den berømte «Kinesisk pike».
Et annet kjent verk er «Døende svane» (1949).
Anders Lassen
Anders Frederik Emil Victor Schau Lassen (født 22. september 1920, død 9. april 1945) var dansk statsborger, tjenestegjorde som engelsk soldat under den andre verdenskrig.
Anders Lassen var det meste av krigen tilknyttet en nyopprettet enhet Special Boat Service og deltok blant annet i commandoraid i Vest-Afrika, på den franske kanalkysten, Egeerhavet samt i Italia hvor han falt den 9. april 1945 ved innsjøen Comacchio.
Utmerkelser
For sin krigsinnsats ble Lassen tildelt Kong Christian Xs erindringsmedalje for deltakelse i krigen 1940–45, Victoriakorset, Military Cross med to barrer og det greske Krigskorset, samt de britiske deltagermedaljene 1939-1945 Star, Africa Star, Italy Star, Defence Medal og War Medal 1939-1945.
Anders Lassens medaljer, inkludert Viktoriakorset, er utstilt på Frihedsmuseet i København.
Viktoriakorset - utdrag fra begrunnelsen
Major Lassen ble beordret til å lede en patrulje med en offiser og sytten soldater til å foreta et angreb på den nordlige delen av sjøen Comacchio, for å foresake så stort fiendtlig tap og skape så stor forvirring som muligt, dette for å skape inntrykket at et hovedangreb var ved å bli satt inn.
Tross overveldende fiendtlige styrker fullførte major Lassen oppdraget.
Søre Russøya
Søre Russøya er ei øy som er med og utgjør Russøyane på Svalbard. Øyene ligger i Murchisonfjorden rett vest for Nordaustlandet, og er en del av Gustav V Land. Den er en del av Nordaust-Svalbard naturreservat.
Arealet av øya er om lag 10 km². Det høyeste punktet på øya ligger 71 moh.
Anders Lassen
Viktoriakorset - utdrag fra begrunnelsen
Tre svært armerete bunkere ble tilintetgjort.
Ved dyktig ledelse og ignorering å egen sikkerhet hadde major Lassen, tross motstand fra store fiendtlige styrker, oppnådd at det ordren ble fullført.
DS «Sarita»
DS «Sarita» var en norsk tankskip (dampskip) eid av Uglands Rederi.
Hun ble bestilt av rederiet Anglo Saxon Petroleum Co. fra London og bygget ved Craig, Taylor & Co. i Stockton-on-Tees i Storbritannia i 1914. Hun ble døpt «Melania».
Det Kongelige Teaters Elevskole
Elevskolen ved Det Kongelige Teater var en dansk skuespillerskole opprettet i 1886 som en 3-årig dramatisk elevskole. Den ble nedlagt i 1968 og utdannelsen foregikk heretter ved Statens Teaterskole.
DS «Sarita»
I 1930 ble hun kjøpt av Uglands Rederi og omdøpt til «Sarita» etter skipsreder Johan Milmar Uglands kone. Skipet gikk på grunn i 1931 og måtte repareres med store omkostninger som følge. 14. juli 1940 ble hun torpedert og senket av den tyske undervannsbåten U-A underveis til Trinidad fra Saint Vincent med ballast. Alle 29 om bord ble reddet av det britiske skipet «Dunstan». Sjøforklaringen ble holdt i Rio de Janeiro 22. august samme år.
Hannes Trinkl
Hannes Trinkl (født 1. februar 1968 i Windischgarsten) er en tidligere østerriksk alpinist.
Etter store skadeproblemer i starten av karrieren, debuterte Trinkl i verdenscupen i 1991. Den første av i alt seks seire i verdenscupen vant han 22. desember 1993.
I OL 1998 i Nagano tok Trinkl bronse i utfor. Karrierens høydepunkt kom i VM 2001 i St. Anton, der han vant gull i utfor. Han la opp i 2004.
Høysang
Høysang er en dystopisk kort roman skrevet av Ayn Rand. (Originaltittel: Anthem) Den ble først publisert i 1938, og handlingen finner sted i et samfunn i framtiden, hvor man har forlatt teknologien og lever i et kollektivistisk samfunn. Begrepet «jeg» har man glemt. Boken framstiller hovedpersonens oppdagelse av jeg-et igjen, og hvor viktig rasjonalitet er.
Handlingsreferat
Equality 7-2521 er en 21 år gammel mann som skriver ved et levende lys, i en tunnel under jorden. Han forteller historien om sitt liv frem til dette tidspunktet. Han bruker utelukkende flertallspronomen (vi / våre / de) for å referere til seg selv eller andre mennesker. Han ble oppdratt som alle de andre barn i samfunnet hans, borte fra foreldrene i et kollektivt hjem: Et spedbarnshjem fra hana ble født og frem til han var fem år gammel. Deretter ved Student-hjemmet fra han var fem år gammel, til femten år. Han er en flink student, lærer raskt og stiller mange spørsmål. Han utmerker seg i vitenskap, og drømmer om å bli en stipendiat. Men når «Council of Vocations» skal tildele hans livsmandat i en alder av femten år, blir han tildelt jobben som en gatefeier.
Men Equality 7-2521 aksepterer hans oppdrag. Han jobber sammen med den funksjonshemmede Union 5-3992 og International 4-8818, hvorav sistnevnte er Equalitys eneste venn - noe om er en annen overskridelse av regelverket, fordi alle visstnok er like i samfunnet deres. Til tross for Internationals protester om at enhver utforskning (som ikke er autorisert av et råd) er strengt forbudt, utforsker Equality en underjordisk tunnel i nærheten av City Theatre-teltet. Equality mener at tunnelen er fra den fjerne fortidens unevnelige tider. Han begynner etter hvert å snike seg vekk lenger og lenger fra samfunnet om natten, for å bruke tunnelen som et laboratorium for å gjennomføre ulike vitenskapelige eksperimenter.
Mens han rydder en vei i utkanten av byen, møter Equality også Liberty 5-3000, en 17 år gammel bondejente som jobber på en åker. Han begår en annen overtredelse ved å tenke konstant på henne, i stedet for å vente på å bli tildelt en kvinne på den årlige tiden for parring - hvor alle menn på tjue år og over, og kvinner på atten og over, blir tildelt hverandre utelukkende for avl. Hun har mørke øyne og gyllent hår, og han kaller henne "The Golden One". Når han snakker til henne, oppdager han at hun også tenker veldig mye på ham. I fortsettelsen av sitt vitenskapelige arbeid gjen-oppdager Equality elektrisitet. I ruinene av tunnelen oppdager han en glassboks med ledninger som gir fra seg lys når han fører strøm gjennom den. Han bestemmer seg for å ta med oppdagelsen sin til World Council of Scholars. Han tror en så stor gave til menneskeheten vil oppveie hans mange overtredelser, og føre til at han blir utnevnt til en lærd. En natt blir imidlertid hans fravær fra gatefeiernes hjem lagt merke til. Han blir pisket, og holdt fanget ved Palace of Corrective Detention.
Kvelden før World Council of Scholars skal møtes, slipper mannen lett unna. Det er ingen vakter i området, fordi ingen fanger har tenkt på å stikke av tidligere. Dagen etter presenterer han arbeidet sitt for World Council of Scholars. Forferdet over at han har foretatt uautoriserte undersøkelser, angriper de ham og sier at han må straffes. De ønsker å ødelegge oppdagelsen hans, så den ikke skal forstyrre planene til Verdensrådet eller departementet for stearinlys. Equality griper boksen og han forbanner rådet før han flykter inn i Uncharted Forest som ligger rett utenfor byen.
I skogen ser Equality på seg selv som fordømt for å ha forlatt sine medmennesker, men han nyter også den nye friheten sin. Ingen vil følge etter ham til dette forbudte stedet. Den eneste personen han virkelig savner er Liberty. Men på hans andre dag i skogen dukker Liberty opp; hun hadde fulgt etter ham inn i skogen, og lover å bli værende hos ham for alltid. De bor sammen i skogen, og forsøker å uttrykke sin kjærlighet til hverandre. Men de mangler de passende ordene til å snakke om kjærlighet som enkeltindivider.
De finner et hus fra de tidligere Unnevnelige Tider i fjellet, og de bestemmer seg snart for å flytte inn der. Mens han leser bøker han har oppdaget ved husets bibliotek, oppdager Equality for første gang ordet "jeg" og forteller Liberty om dette. Hennes første ord til ham blir: "Jeg elsker deg." Etter å ha gjenoppdaget individualiteten, gir de seg selv nye navn fra bøkene deres: Likhet blir til «Prometheus» og Liberty blir «Gaea». Noen måneder senere er Gaea gravid med barnet til Prometheus. Prometheus lurer på hvordan mennesker i fortiden deres kunne ha gitt opp deres egen individualitet, og han planlegger en fremtid hvor de vil gjenvinne deres egen individualitet.
Concepción
Concepción er en by i midtre del av Chile og hovedstaden i Region VIII Biobío. Den har om lag 218 000 innbyggere (2003) og ble grunnlagt av Pedro de Valdivia. Byen er den nest største i Chile og har mye tungindustri, blant annet et stort jern- og stålverk samt petrokjemisk industri.
Concepción er sete for et katolsk erkebispedømme. Byen har to universiteter. I 1919 ble Universidad de Concepción grunnlagt. I 1958 tilkom nok et universitet, Universidad del Bío-Bío. Det finnes flere internasjonale privatskoler, et teater (som mest benyttes som kino eller konserthus), og et museum.
Historie
Byen ble grunnlagt i 1550 av Pedro de Valdivia nord for elva Biobío. Den fikk da navnet Concepcion del Nuevo Extremo. To år senere fikk den formelt bystatus av spanske myndigheter.
Byen har blitt ødelagt av flere jordskjelv og tsunamier opp gjennom årene. Den ble ødelagt i 1570, 1657, 1687, 1730 og 25. mai 1751. Etter dette ble byen flyttet litt inn i landet, til sin nåværende plass. Under Jordskjelvet i Chile 2010 var det likevel Concepción som ble hardest rammet.
Norsk industri
Fiskemel- og sjømatprodusenten Cermaq har hoveddelen av sin virksomhet i Concepción. Fiskemelfabrikken Ewos som ligger der, fikk bare begrensede skader av jordskjelvet. Fabrikken ble imidlertid plyndret for 2000 tonn hvetemel.
All produksjon ved Norske Skogs fabrikk i Concepción stoppet opp etter jordskjelvet den 27. februar og anlegget fikk mye skader.
Kate Booth
Kate Booth (født 18. september 1858, død 9. mai 1955) var en engelsk frelsesoffiser og forkynner. Hun startet Frelsesarmeen i Frankrike i 1881, 23 år gammel.
Hun het egentlig Catherine Booth, men for ikke å bli forvekslet med sin mor Catherine Booth blir hun gjerne kalt Kate. Hun var eldste datter av Catherine og William Booth, ekteparet som grunnla Frelsesarmeen.
Kate Booth giftet seg i 1887 med sin nestkommanderende, Arthur Clibborn (1855–1939). Da var hun 28 og han 32 år gammel. De fikk ti barn sammen. I historien er hun derfor mest kjent som Catherine Booth-Clibborn. Ekteparet var stasjonert i flere land, der de hadde ansvaret for Frelsesarmeens arbeid. Kate Booth ble også kjent under tittelen Marsjalen (i noen kilder også kalt "Marskalken") og er en viktig figur i Frelsesarmeens tidlige historie.
Brudd
I 1902 forlot hun og hennes mann tjenesten som frelsesoffiserer, og var en kort tid under innflytelse av pinsepredikanten John Alexander Dowie (1847–1907). De bodde også i hans koloni Zion City utenfor Chicago. De brøt snart med Dowie, men vendte aldri tilbake til Frelsesarmeen. "Marsjallen" reiste i mange år som en uavhengig verdensevangelist, og besøkte også Norge.
Arthur Booth Clibborn befant seg alltid i skyggen av sin hustru. Det gjør han også i den boka deres svigersønn James Strahan ga ut på 1930-tallet, og som stort sett handler om henne.
Boka er også oversatt til norsk. Den kom i ny utgave på Hermon forlag i 2006 med tittelen "Marsjalen".
Giorgetto Giugiaro
Giugiaro startet perioden populært kalt «foldet papir» på 1970-tallet, da bilene ble designet med rette linjer og skarpe kanter. I tillegg til en rekke superbiler står han bak designet på flere av de mest populære personbilene som fortsatt er i trafikk.
Giugiaro vant prisen Århundrets bildesigner i 1999.
I tillegg til bildesign har minst ett Bontempi keyboard, Minstrel, hatt et Giugiaro-designet kabinett. I tillegg har han designet brillerammer for Nikon, et forslag til en ny generasjon Macintosh for Apple som ikke ble brukt, en ny pastaform og flasken som brukes til den beskyttede, tradisjonelle balsamicoeddiken fra Modena.
Giugiaro arbeidet hos Bertone fra 1960 til 1965, da han gikk til Ghia, hvor han ble til 1968. I 1969 startet han sitt eget selskap, ItalDesign Giugiaro, hvor han arbeidet frem til han trakk seg i 1997.