cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Steinindustri (bearbeiding)
Wiresag
Steinen eller emnet festes til en benk. Det er to hovedtyper av wiresager. Den ene har en bevegelig vogn som steinen ligger på, mens selve sagen står stille. Den andre har en fast vogn, mens det er selve sagen som beveger seg. Wiren er satt sammen av lameller av vulkanisert gummi eller plast-materiale, men den kan også ha lameller av metall med innstøpte diamanter. Wiren må settes på sagen med en vridning (snurr), slik at den roterer under saging og blir jevnt slitt på alle sider. Vann er kjølevæske.
Overflatebehandling
En saget stein har en glatt, matt overflate som kan ha sagmerker. Denne overflaten bør behandles, da den ikke egner seg særlig som synlig overflate på et ferdig produkt.
Sandblåsing
Å sandblåse overfaten lett gjør den matt og litt ru. Dette brukes som overflate på blant annet sokler, og ofte på kanter og baksider av gravminnene. Sandblåseren blåser luft med sand. Sandkornene treffer steinen med stor fart, og noe av steinen ødelegges for hvert treff. Sanden er små harde korn av kvartssand, som gir en effektiv blåsesand.
Sandblåsing brukes ikke minst til navn og ornamentikk på gravminner. Til skrifthugging, som er et finere arbeid, brukes en middels hard sand. Steinen dekkes av en blåsetape. Inskripsjonen skjæres inn i tapen og partiene som skal sandblåses fjernes. Blåsetapen eller gummifilmen tåler sandblåsing en stund fordi den er laget av elastisk materiale. Det betyr at når sandkornene treffer, blir de sendt tilbake slik som en gummiball blir når den treffer en hard overflate. Når sandkornene treffer gravminnet får dette derimot en skade, på samme måte som når man kaster en stein mot en annen hard overflate.
Sliping
Sliping kan utføres med håndholdt verktøy eller i helautomatiske slipeautomater. Først slipes det med grove slipeklosser, deretter byttes det til finere klosser. Vann er kjølevæske, den skyller samtidig bort slipestøvet. Det er flere finhetsgrader. En slipt overflate kalles ofte for mattslipt, som er en halvblank overflate.
Polering
Polering gir en blank og glansfull overflate. Til dette brukes filt og polerkrem sammen med vann.
Flamming
Til gravminner eller bygningsstein er det noen ganger ønskelig med en naturoverflate. Dette kan gjøres på flere måter. Flamming er vanlig. Overflaten oppvarmes kraftig med en gassbrenner. Bergarten vil da forvitr, og et tynt lag skaller av. Overflaten blir ru og kalles naturoverflate eller flammet.
Ikke alle bergarter egner se til å flammes. Best er det å flamme bergarter med mye kvarts, slik som granitt. Syenitter egner seg ikke så godt til flamming fordi de nesten ikke inneholder kvarts (mindre enn 5%). Den svarte granitten er også lite egnet til å flammes fordi den for hurtig opptar varmen fra gassbrenneren. Da har den lett for å sprekke på grunn av de store termiske spenningene som flamming medfører.
Finhugging, prikking, prikkhamring
Til finhugging og prikkhamring brukes meisel og hammer på overflaten for å gi den et fint jevn mønster med spor etter verktøyet. I dag brukes maskiner til å prikke større arealer.
Finhugging
Grovhugging, piking, råkopp, råsetting
Teknikker som kalles setting og hugging brukes til å gi overflaten en grovere og ruere overflate. Verktøyet som brukes er:
Grovhugging.
Skrifthugging
Skrifthugging er påføring av navn og ornamentikk på gravminner, firmalogo og tekst på steintavler, eller tekst på minneplaketter. Det er vanlig å legge farge på inskripsjonen. Det brukes ekte bladgull (22 karat) eller vanligvis hvit eller svart lakkfarge. Inskripsjon uten innlegg (naturlig stein) skal graveres dypere ned i steinen og kalles da for dyptblåst.
Hugging av navn og ornament på gravminner
Tidligere ble dette hugget inn med hammer og meisel. En dyktig skrifthugger kunne klare et par gravminner hver dag. Først måtte plassen settes av og beregnes. Deretter ble bokstavene tellet og fordelt med passe avstand mellom bokstavene, før bokstaver og tall ble risset inn (omkretsen) og hugget fra ytterkanten og inn mot midten. Bokstaver og tall skulle hugges med et v-formet snitt, noen millimeter inn i overflaten. Ornamentikken ble ofte bare svakt hugget inn. Skrifthuggere, håndverkere som behersker kunsten å hugge skrift på stein, blir det færre av. I 1950- og 1960-årene tok sandblåsing over.
Sandblåsing
I dag bruker sandblåseren data og dataskåret tape til dette arbeidet. En dyktig skrifthugger kan klare mellom fem og sju gravminner hver dag. Det som skal hugges inn, skrives inn i et dataprogram og formateres med skrifttype, linjeavstand, bredde og høyde til det passer på gravminnet. Dette overføres til en blåsetape i en skjæremaskin. Blåsetapen av gummi er vanligvis ca. 1 mm tykk. Maskinen skjærer ut bokstaver og tall på tapen, som deretter limes på gravminnet, på riktig plass. Bokstaver og tall nappes ut. Resterende partier av gravminnet dekkes med blåsetape som beskyttelse. Ornamenter skjæres vanligvis ut på samme måte.
Sandblåseren blåser luft med sand. Dette er små harde korn av (kvartssand). Vanligvis brukes en middels hard sand til skrifthugging, som er et finere arbeid. Det er viktig at man ikke blåser for lenge på samme sted, men jevnt over hele inskripsjonen.
Dypblåsing
En dypblåst skrift er sandblåst dypere ned i steinen, så langt at bokstavene spisser i en skarp avslutning. Det blir en rund avslutning med kortvarig blåsing. Ved for langvarig blåsing blir resultatet at avslutningen ikke blir fin.
Innlegg
Når blåsingen er ferdig, legges eventuelle farger i inskripsjonen, og blåsetapen rives av. Lakk eller bladgull er vanlig på gravminner. Bladgullet er av 22 karat. Svart, hvit, lysgrå eller sølv (aluminium) er vanlige farge på lakken.
Montering av figurer i andre materialer
Figurer, ornamenter eller relieffer i andre materialer enn selve steinen har lang tradisjon på gravminner. Kors av marmor, smijern eller støpejern ble tidligere ofte plassert på en sokkel av stein. Et portrett av avdøde kunne inngå i monumentet, enten som en frittstående byste i huggen stein eller støpt i bronse, eller i form av et relieff i de samme materialene, innsatt i steinen. Religiøse symboler som engler eller duer av marmor, gips eller keramiske materialer har også vært i bruk lenge.
En nyere skikk er bruken av fastmonterte figurer uten religiøs betydning, nå ofte støpt i bronse, som småfugler, lykter eller vaser. Også skrift og mindre ornamenter lages nå ofte i bronse og festes til gravminnet med epoxylim. Hver bokstav eller hvert tall har flere små tapper på baksiden. Disse må passe inn i hull som på forhånd er boret inn i gravminnet.
Konturblåsing
Konturblåsing er formblåsing, vanligvis av et ornament. Først blåses et omriss, dypt inn i steinen, helst over 5 mm. Med en fin dyse på sandblåseren og en passe kraftig stråle med luft og sand formes og rundes omrissetes kanter.
Profilarbeid
Kanter på benkeplater, kantlister og mye annet må ofte slipes eller poleres. Hjørner og kanter kan ha ulike profiler som, fals, fas, hulkil, rundstaff.
Kjerneboring
Kjerneboring er boring av hull med stor diameter. Kjernen, en steinsylinder, står igjen. Boret er en hul sylinder, eller en sirkel-formet sag, som sager ut hullet. Kjerneboret (sagbladet) har lameller med innstøpte diamanter. Vann er kjølevæske.
Victory (1919)
Victory er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Maurice Tourneur.
Handling
Axel Heyst har slått seg ned på en øy i Sørishavet. Han forbarmer seg over en urolig ung kvinne, Lena, og gir henne tilflukt på øya.
Z Berg
Elizabeth «Z» Anne Berg (født 28. juni 1986) er vokalist og gitarist i rockegruppen The Like. Hun er datter av produsenten Tony Berg som har signert bl.a Beck til Geffen Records.
Greenbrier County
Greenbrier County er et fylke i den amerikanske delstaten Vest-Virginia. Det ligger i de sørlige delene av staten og det grenser mot Webster County i nord, Pocahontas County i nordøst, Monroe County i sør, Summers County i sørvest, Fayette County i vest og mot Nicholas County i nordvest. Det har også grense mot delstaten Virginia i øst.
Greenbrier Countys totale areal er 2 653 km² hvorav 8 km² er vann. I 2000 hadde fylket 34 453 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i Lewisburg.
Fylket ble grunnlagt i 1778 og har fått sitt navn etter elven Greenbrier River.
Virtuos i flirt
Virtuos i flirt (orig. A Virtuous Vamp) er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av David Kirkland.
Handling
En sjarmerende, attraktiv kvinne forårsaker utilsiktet store problemer når hun tar en jobb på et travelt kontor, hvor hun stjeler oppmerksomheten til alle hennes mannlige medarbeidere – bortsett fra den mannen hun er mest interessert i.
Let Me Stay With You
«Let Me Stay With You» er en single utgitt av det norske rockebandet The Pussycats i 1966. Låten er skrevet av bandets bassist og vokalist Sverre Kjelsberg og bandets trommeslager Friedel Brandt. Sangen ble også utgitt på debutalbumet deres – Psst! Psst! – utgitt samme år.
Singelens B-side var en sang skrevet av bandets gitarist – Trond Graff – «Purdy Patsy», som også er å finne på Psst! Psst!.
Muntre musikanter
Muntre musikanter (originaltittel: Animal Crackers) er en filmkomedie fra 1930 og en av de best likte og mest siterte filmene til Brødrene Marx. Den var den andre filmen med dem og den siste som var produsert på Østkysten før de flyttet til Hollywood.
Mannskap
Filmen har med alle de fire brødrene, Groucho Marx, Chico Marx, Harpo Marx, og Zeppo Marx, foruten også Lillian Roth og Margaret Dumont. Den ble regissert av Victor Heerman fra en adapsjon av et suksessfull Broadway-skuespill ved George S. Kaufman og Morrie Ryskind, som også hadde Brødrene Marx og Margaret Dumont i hovedrollene. Rollen til butleren Hives ble spilt av Robert Greig, en karakterskuespiller som kom til å opptre i over hundre filmer, i mange av dem som nettopp butler, og han var også med i en annen Brødrene Marx-film; Horse Feathers.
Innhold
Som i de fleste filmene med brødrene Marx, er handlingen syltynn, og egentlig ment å være en overgang mellom de mange gags som kommer inni den. Kort fortalt handler den om at Mrs. Rittenhouse er den ledende sosietetsfruen, og hun har greid å arrangere et selskap som både har den berømte oppdageren Jeffery T. Spaulding (T-en står visstnok for «Edgar»), som har vært på oppdagelsesreise i Afrika, og det berømte bildet «Etter jakten» av maleren Beaugarde, under beskyttelse av kunstsamleren Roscoe W. Chandler (Louis Sorin). Hennes rivaler i sosietetsverdenen, Mrs. Whitehead og miss Carpenter, ser på Rittenhouses fest som et personlig nederlag for deres egne fester, som blekner i sammenlikning. De bestemmer seg derfor for å stjele det originale bildet og er statte det med en svært dårlig etterlikning laget av Carpenter. Samtidig får datteren til mrs. Rittenhouse, Arabella, ideen om å stjele originalen og sette opp kopien hennes kjæreste, maleren Johnny Parker, har gjort. Denne er langt mer lik originalen. De to planene, uvitende om hverandre, settes i gang. Arabella får de to muiskerne Emmanuel Ravelli (Chico) og Professoren (Harpo) til å bytte bildet, mens mrs. Whitehead får deres gamle, og mrs. Rittenhouses nåværende, butler Hives til å gjøre jobben. Da bildet skal avdukes, viser det seg at det er den dårlige kopien til Carpenter som blir vist frem, og en liten skandale oppstår - til Carpenters og Whiteheads forlystelse.
Resten av filmen handler om gjenfinningen av bildet, ispedd en rekke fornærmelser mellom Spaulding og Ravelli, og fra de to og i retning samtlige andre karakterer. De tre bildene (også den dårlige kopien blir stjålet) bytter eier så mange ganger at det er vanskelig å holde orden på hvem som eier den. I siste scene dukker samtlige bilder opp, og det viser seg at Chandler anerkjenner Parkers talent og ansetter ham for å male portrettet sitt. Imidlertid er handlingen underordnet scenene i dette tilfellet.
Sanger
Filmen har Grouchos kjenningssanger: «Hello, I Must Be Going» og «Hooray for Captain Spaulding».
Vitser
To av Grouchos best kjente kvikkheter brukes i filmen:
Den siste vitsen spiller på den doble hentydningen i utviklet i betydning «fremkalle film» og «jenter ennå ikke blitt kvinner». Denne vitsen slapp unna sensuren, men en setning fra «Hooray for Captain Spaulding» forsvant når Spaulding ved siden av Mrs. Rittenhouse synger «I think I'll try and make her» (Jeg tror jeg vil ha henne) i betydningen forføre henne.
Gjenutgivelse
44 år etter filmens første visning ble den i 1974 igjen vist på kinoene i USA etter å ha blitt bundet opp med en opphavsrett-tvist i tiår. Dette ble en såpass stor nyhet ved at et nytt og yngre publikum oppdaget Brødrene Marx. Ved en forhåndsvisning ved en kino i New York hvor Groucho var til stede ble det så stort oppstyr at han trengte politieskorte.
Tilbakeføring av tapte scener
I 2016 gjennomførte Universal studios en restaurering og nylansering av filmen. Scener som hadde blitt fjernet ved filmens amerikanske kino-relansering i 1936 og deretter vært ansett tapt, hadde i 2015 blitt gjenfunnet i Det britiske filmarkivet. Etter utstrakt restaureringsarbeid ble filmen vist i sin opprinnelige premiereform for første gang på 80 år.
Christian Thinn
Christian Thinn (født 21. juni 1989 i Oslo) er en norsk tidligere ishockeyspiller.
Moderklubben er Manglerud Star. Han spilte for Furuset Ishockey, Vålerenga Hockey, Frisk Asker og har 211 kamper med disse klubbene i GET-ligaen. Thinn spilte for Hasle/Løren i 1. divisjon ishockey for menn fra 2015 til 2019.
Thinn hadde 96 poeng i 1. divisjon ishockey for menn 2010/11.
Gaius Marius
Gaius Marius (latin: C·MARIVS·C·F·C·N) (født 157 f.Kr., død 13. januar 86 f.Kr.) var en romersk general og politiker. Han ble valgt til konsul syv ganger, noe som var enestående i republikkens tid. Han er mest kjent for sine militære reformer av den romerske hær, som førte til at borgere uten eiendom kunne bli med i hæren, noe som økte antall potensielle soldater. Hæren etter Marius ble kalt proletararméen. I tillegg er Marius kjent for omorganiseringen av legionene til kohorter.
Marius' rolle i historien
Gaius Marius' karakter markerer en tendens som kom til å vare helt til republikkens fall. Hans politiske egenskaper var preget av hans mindre aristokratiske herkomst og tyngde i det militære. Marius hadde vanskelig med å innrette seg det politiske systemet som hersket i Roma, men på grunn av sine militære egenskaper og uroligheter i riket, ble han gjentatte ganger gjenvalgt til konsul. Hans bragd med hæren førte til en profesjonell hær, som var mer lojal til generalene og til staten. En militærkarrière ble mer ettertraktet, da tjenesten førte til at soldatene kunne få eiendommer. Hans inntog og massakre av selve Roma satte også sitt preg på historien. Disse urolighetene skulle prege riket helt frem til etableringen av keiserriket.
Bakgrunn
Gaius Marius ble født i byen Cereatae som lå i et område kalt Arpinium, dagens Arpino, i Latium. Marius kom fra og vokste opp i en ridderklassefamilie. Til tross for å tilhøre en slik etablert sosialklasse hadde ikke familien det største ryet i det romerske aristokratiet. Han fikk en vanlig og tradisjonell utdannelse og begynte sin militærkarrière i en alder av 23 år.
Hans første felttog, som vi vet om, var i Hispania i 134 f.Kr.. Der tjenestegjorde han som kavalerisoldat under ledelse av Scipio den yngre (Scipio Aemilianus) som var barnebarnet til Scipio Africanus. Etter felttoget i Hispania retunerte han til Roma for å stille til valg som militærtribun. Deretter gikk han til valg for å bli kvestor.
I 120 f.Kr. ble han valgt til folketribun. I dette vervet innførte han en lov som ga aristokratiet mindre påvirkning under valgene. Det var tydelig at Marius var en mann for folket, ettersom han tilnærmet seg en folkelig politikk (populares).
I 116 f.Kr. ble han valgt som pretor, selv om det ble fremmet beskyldninger om at han hadde jukset til seg tittelen etter korrupsjon i valget. I 114 f.Kr. fikk han imperium som propretor og ble sendt til Hispania som guvernør. Året etter giftet Marius seg med Julia Caesaris (tanten til Julius Cæsar), noe som bidro med å øke hans status. Julia kom fra en av de eldste aristokratiske slektene i Roma, Julii.
Konsul
Etter et vellykket felttog mot Numidia i Afrika rundt år 109 f.Kr., hadde Marius opparbeidet seg omfattende støtte og stilte til valg for å bli konsul (den øverste politiske stillingen i republikken) i år 108 f.Kr. Etter råd fra Metellus, en høytstående aristokrat, ventet Marius med å inntre som konsul. Metellus var ikke begeistret for Marius' ambisjoner om å stille til valg som konsul, ettersom Marius var av lavere rang og status enn han selv. I stedet tilbragte Marius tiden med hæren, og styrket sin stilling ytterligere. Marius var en populær mann blant soldatene. Han delte mange av de fysiske arbeidsoppgavene, og delte samme rasjon. Marius brukte sin innflytelse blant soldatene til å sikre politisk makt. I år 107 f.Kr. ble han valgt til konsul for første gang, etter stor begeistring fra folket. Det samme året begynte han med sine militærreformer.
Det første Marius gjorde var å oppheve eiendomskravet, som regulerte hvem som kunne kjempe i hæren. Marius fortsatte å reformere hæren, noe som resulterte i alvorlige konsekvenser i slutten av republikansk periode. Siden Marius fjernet eiendomskravet ble de som kjempet i hæren heltidssoldater. Dette resulterte i at soldatene var avhengig av en løsning for dimisjonsgodtgjørelse.
På grunn av at soldatene var avhengig av sin generals erobringer og hans muligheter til å avgi land, ble båndene mellom soldat og general ganske sterke. Dette førte til at soldatene hadde et sterkt personlig ønske i å støtte sin general mot senatet. Disse reformene skulle Marius og senatet få mot seg under Sullas kuppforsøk.
I 105 f.Kr. ble Marius gjenvalgt som konsul, selv om han oppholdt seg i Afrika, noe som var ganske uvanlig. Selve gjenvalget var også uvanlig, for en lov fra 152 f.Kr. tilsa at det skulle være et ti-års intervall mellom hver gang en kunne bli valgt. På grunn av truslene mot riket, både i Afrika og fra kimbrerne i Germania, ble senatet tvunget til å gjenvelge Marius i fem år til. I 104 f.Kr. vendte Marius tilbake til Roma i triumf, etter å ha beseiret den numidiske kongen, Iugurtha.
Germansk invasjon
I 102 f.Kr. slo kimbriene seg sammen med teutonerne og var på vei til å invadere Italia. De skulle angripe hver for seg, kimbriene skulle krysse Alpene og komme inn i Italia fra nordvest, mens teutonerne skulle komme langs kysten helt sør. Dette var en taktikk som kom til å få fatale følger.
Marius' kollega, Quintus Lutatius Catulus, lot kimbriene trenge inn i Italia i 101 f.Kr. Marius, som på denne tiden oppholdt seg i Roma etter triumfen året før, kom til Quintus' unnsetning. Sammen klarte de å slå kimbriene i slaget ved Vercellae. Rundt 65 000 av de 100 000 kimbriene ble drept, resten ble tatt som slaver. Som en belønning ble Marius gjenvalgt til konsul.
Slutten av karrieren
Etter at Marius var gjenvalgt for sjette gang, måtte han ta hånd om et opprør som hadde brutt ut i Roma på grunn av at senatet hadde nektet å innføre noen reformer. Etter å ha tatt hånd om opprørerne dro Marius til Østen for trekke seg tilbake.
I løpet av tiden Marius befant seg østpå, var det rolige tilstander i riket. Slik skulle det holde seg til det brøt ut borgerkrig mellom republikken og de andre byene i Italia. Marius tok kommandoen sammen med Sulla mot de opprørske byene.
Etter borgerkrigen var slutt, stod konsulvalget mellom Sulla og Marius. Sulla ble valgt av senatet, men Marius vant støtte i forsamlingen med hjelp av Publius Sulpicius Rufus. Sulla snek seg ut av byen og til Nola, der hæren hans ventet. Deretter marsjerte Sulla inn i Roma med hæren, noe Marius aldri kunne ha forutsett, da noe sånt aldri hadde skjedd før. Marius ble bekjempet og fikk dødsdommen, og måtte derfor flykte.
Marius dro i eksil til Afrika sammen med sin sønn. Han vendte imidlertid tilbake til Roma i 86, og ble valgt til konsul for syvende gang, men døde etter en måneds tid.
Eikeflikmåler
Eikeflikmåler (Ennomos erosaria) er en sommerfugl i gruppen av de egentlige målere (Geometridae). Den kan kjennes fra flere lignende arter på de sterkt tannede vingene og den bleke fargen.
Utseende
En middelsstor (vingespenn 30 – 40 mm), kraftig, blekgul måler med sterkt flikete vinger. Den skiller seg fra de andre nordiske flikmålerne på at vingene er sterkere flikete og blekere på farge. Antennene er fjærformede hos hannen, trådformede hos hunnen. Kroppen er gulbrun. Vingene er blekt brungule, forvingen har to brune tverrstriper som er nesten parallelle. Bakvingen er uten tverrstripe. Larven er lang og tynn, brungrå med noen vorter på oversiden, og ligner sterkt på en død kvist.
Levevis
Eikeflikmåleren lever i løvskog. Larvenes viktigste næringsplante er eik (Quercus spp.), men de kan også finnes på bjørk, lind og bøk. De voksne målerne flyr om natten i juli – oktober og kommer gjerne til lys.
Utbredelse
Eikeflikmåleren finnes i Europa. I Norge er den funnet nord til Hordaland.
Epipedocerini
Utseende
Middelsstore, avlange trebukker. Antennene er kortere enn kroppen. Pronotum er sylindrisk til ovalt, uten pigger eller knøler. Dekkvingene er parallellsidige, oftest mørke, gjerne med et hvitt tverrbånd. Ellers er de mer eller mindre rødlige, brunlige eller svarte, uten metallglans.
Levevis
Larvene lever i død ved.
Systematisk inndeling
Gruppen blir gjerne slått sammen med Tillomorphini.
Omaliini
Omaliini er en gruppe av biller i familien kortvinger.
Utseende
Stort sett små og noe flate, ganske brede til smale kortvinger med tydelige punktøyne i pannen. På farge varierer de fra gulrødt til svart, de fleste er blanke uten påfallende hårkledning. Hodet er gjerne forholdsvis stort med litt utstående fasettøyne. Pronotum er gjerne avrundet firkantet med en bred lengdefure.
Levevis
De fleste artene lever på bakken, mellom løvstrø eller lignende. De små og flate artene i slekten Phloeonomus lever under barken på døde trær.
Charlotte Froom
Charlotte Froom (født 17. juli 1986) var bassist i rockegruppen The Like fra oppstarten og frem til 2009. Hun er datter av produsenten Mitchell Froom, som har produsert band som The Corrs, Sheryl Crow og Phantom Planet.
Politikkåret 1941
Hendelser
og var i fire år EU-kommissær, samt overborgermester i København fra 2006 til 2009 ||align=center|81 ||align=center|2023 ||
The Virtuous Thief
The Virtuous Thief er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Fred Niblo.
Handling
En jente forsøker å redde broren sin fra å bli arrestert og dømt, etter at han stjeler noen penger fra arbeidsgiveren hans. Men når denne arbeidsgiveren blir myrdet, blir den unge kvinnen snart mistenkt for å ha begått denne forbrytelsen.
Aemilianus
Marcus Aemilius Aemilianus Augustus (født ca. 207/213, død 253), også kjent som Aemilianus, i engelsk litteratur som Aemilian, var romersk keiser i tre måneder i 253. Han var kommandant for troppene fra provinsen Moesia og fikk viktige seire over angripende gotere som invaderte riket. Av denne grunn ble han utropt til keiser av sine soldater. Han forflyttet seg deretter raskt til Italia hvor han beseiret keiser Trebonianus Gallus, men kun for å bli drept av sine egne menn da en annen general, Valerian (Valerianus) utropte seg til keiser og dro mot Aemilianus med en større hær.
Bakgrunn og militære karriere
Aemilianus ble født i den romerske provinsen Africa. I henhold til en kilde fra 300-tallet, Epitome de Caesaribus, ble han født i Girna (dagens Djerba, en øy utenfor dagens Tunisia) og en referanse i samme kilde indikerer at han var født i 207. I henhold til en senere kilde på 1100-tallet, Johannes Zonaras, var han libyer. En annen krønike fra 1200-tallet hevder at han var førti år da han døde i 253.
Det finnes to versjoner som omhandler hans slekt, men begge er overdrevne: mens Eutropius og hans greske oversetter Paeanius antagelig snakket nedsettende om en mislykket usurpator da de forteller at han kom fra en ikke særlig betydningsfull familie, synes kronikøren Johannes av Antiokia derimot å referere fra Aemilianus’ egen propaganda når han skriver at usurpatoren benyttet sin egen slektsforbindelser for å ta makten. Aemilianus giftet seg med Cornelia Supera, en kvinne opphav fra romerske Africa, men når de ble gift er ukjent, skjønt ettersom begge var fra samme provins er det mulig at de ble gift før han forlot Nord-Afrika.
Alan Valentine
Alan Chester Valentine (født 23. februar 1901, død 14. juli 1980) var en amerikansk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris. Valentine ble olympisk mester i rugby union under OL 1924 i Paris. Han var med på det amerikanske laget som vant rugby union. Det var kun tre lag som deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 1. til 17. mai 1924. Det amerikanske laget vant begge sine kamper, de beseiret Romania med 39-0 og de slo Frankrike med 17-3.
Aemilianus
Bakgrunn og militære karriere
I løpet av styret til Trebonianus Gallus og hans sønn Volusianus (251–253) ble Aemilianus sendt til Balkan for å overta den militære ledelsen av en hær. Hans hovedansvar var å sikre freden langs grensen av Donau som hadde blitt utsatt for flere angrep av gotere ledet av deres konge ved navn Cniva (eller Kniwa).
Seier over goterne og opprør mot Gallus
I 253 hevdet goterne, ledet av deres høvding Cniva, at de ikke hadde fått betaling fra romerne i henhold til avtalen av 251. De krysset grensen og angrep området Kappadokia og byene Pessinus og Efesos i Anatolia. Moderne historikere tror at den manglende betalingen ikke var en endring i romersk politikk, og at årsaken var heller at goterne forsøkte å utnytte deres militære framgang. Aemilianus hadde kommandoen over hæren som hadde til oppgave å forsvare dette området, men det nylige nederlaget i slaget ved Abrittus hadde gjort hans soldater nervøse. Aemilianus formante dem, minnet dem om romersk ære (i henhold til Zosimus) og lovte dem tributt fra goterne (i henhold til Johannes Zonaras). Romerne klarte å overraske goterne, drepte de fleste av dem, angrep deretter goternes område som førte til at romerne tok krigsbytte og satte fri fanger. De romerske soldatene samlet seg om sin hærfører, hyllet ham og utropte ham til keiser. Imidlertid hevdet Jordanes at Aemilianus’ soldater hadde plyndret romersk område framfor å skaffe seg krigsbytte fra goterne.
Med sine menn reiste Aemilianus og etterlot sin provins ubevoktet og reiste raskt mot Roma for møte den legitime keiser Gallus før denne kunne skaffe seg forsterkninger. Mens Aemilianus bevegde seg mot Roma langs Via Flaminia, som gikk fra Adriaterhavet og over Appenninene, fikk Gallus og Volusianus ham erklært som «fiende av staten» av det romerske senatet, og forlot deretter Roma for å møte oppvigleren fra øst. Denne strategien antyder at Aemilianus' hær var langt mindre enn deres da de antagelig ikke forventet at forsterkninger ville komme tidsnok, men stolte på at deres større hær var tilstrekkelig til å vinne en konfrontasjon. De to hærene møttes ved Interamna Nahars (dagens Terni) ved sørenden av den østlige grenen av Via Flaminia. Mot alle odds var Aemilianus seierrik. Gallus og Volusianus flyktet nordover med noen få tilhengere, antagelig som en taktisk forsinkelse i påvente at forsterkningene skulle komme, men ved Forum Flaminii (dagens San Giovanni Profiamma), ved den vestlige grenen av Flaminia, ble de drept av sine egne livvakter, som regnet med at deres forræderi kunne skaffe dem en belønning.
Aemilianus' tre måneder
Aemilianus fortsatte videre mot Roma. Det romerske senatet, etter en kort opposisjon, besluttet å anerkjenne ham som keiser. I henhold til en del kilder skal Aemilianus deretter ha sendt et brev til senatet hvor han lovte å kjempe for Romerriket i Trakia og mot Perserriket, og frafalle sin makt til senatet som han betraktet seg selv som en general av. Han mottok deretter titlene Pius, Felix og Pater Patriæ, tribunicia potestas, og ble forfremmet til rangen av pontifex maximus; han ble imidlertid ikke forfremmet til consulate, antagelig for at han ikke var sønn av en senator. De mynter han fikk preget viser at hans egen propaganda fokuserte på hans dyktighet som militær kommandant — han hadde beseiret goterne da ingen trodde det var mulig og således beviste at han var den rette mannen for jobben å gjenopprette Romerrikets makt.
Imidlertid var Valerian (Valerianus), guvernør for provinsene ved Rhinen, på marsj sørover med en hær som i henhold til Zosimus hadde blitt tilkalt som forsterkninger av Gallus. Dagens historikere mener at denne hæren, muligens mobilisert for en påhvilende militær kampanje i øst, ble satt i bevegelse først etter Gallus' død for at Valerian ville gripe sjansen til selv å ta makten. Aemilianus' menn, som fryktet en innbyrdeskrig og ikke minst Valerians langt større hær, gjorde mytteri. De drepte Aemilianus ved Spoletium eller ved broen Sanguinarium, mellom Oriculum og Narnia (halvveis mellom Spoletium og Roma), og anerkjente Valerian som den nye keiser.
Etter Aemilianus' død, ble en damnatio memoriæ erklært mot ham en gang mellom slutten av juli og midten av september. Det er mulig at usurpatoren Silbannacus var en offiser som ble etterlatt i Roma av Aemilianus før han dro ut for å møte Valerian. Han forsøkte senere å bli keiser, men ble også drept.
Den problemfylte keisertiden til Aemilianus ble kanskje best oppsummert av Eutropius:
Boris Johnson
Alexander Boris de Pfeffel Johnson (født 19. juni 1964 i New York City i New York) er en britisk konservativ politiker, forfatter, journalist og spaltist. Han var Storbritannias statsminister fra 24. juli 2019 til 6. september 2022, og partileder fra 23. juli 2019 til 5. september 2022.
Johnson arbeidet i mange år som journalist. Han var medlem av Underhuset i syv år før han i 2008 ble borgermester i London. I august 2014 kunngjorde Johnson at han ville stille i parlamentsvalget i 2015. Han understreket at han kom til å sitte ut sin periode som borgermester i London, en periode som sluttet i 2016. Johnson var den ledende skikkelsen i kampen for å melde Storbritannia ut av EU. Han ble 13. juli 2016 utnevnt som utenriksminister i Theresa Mays regjering. Den 9. juli 2018 trakk han seg på bakgrunn av uenighet med statsministerens brexit-plan.
Familie og personlige forhold
Johnson har engelske, franske, tyrkiske, russiske og tyske aner.
Han ble født i New York City av engelske øvre middelklasse-foreldre, og hadde derfor dobbelt amerikansk og britisk statsborgerskap. Hans doble amerikanske/britiske statsborgerskap medførte at han i 2014 protesterte på skattlegging fra amerikanske skattemyndigheter, men endte med å betale skattekravet. I februar 2015 erklærte Johnson at han hadde til hensikt å gi opp sitt amerikanske statsborgerskap for å vise sin lojalitet til Storbritannia. I 2016 frasa han seg sitt statsborgerskap i USA.
Boris Johnson er den eldste i en søskenflokk på fire. Hans far er forfatteren og politikeren Stanley Johnson. Boris Johnson tilbragte mye av barndommen i Brüssel, der faren var medlem av Europaparlamentet i perioden 1979–1984 og arbeidet med miljøvern i Europakommisjonen (1973–1979). Faren arbeidet også i Verdensbanken. Moren er maleren Charlotte Johnson Wahl (født Fawcett), datter av James Fawcett, skrankeadvokat og president i Den europeiske menneskerettighetskommisjon. Stanley Johnsons farfar, Ali Kemal, var politiker og avisredaktør i det ottomanske riket. Kemal var blant annet innenriksminister noen måneder i Damad Ferid Pasjas regjering. Kemal var motstander av Atatürk og ble myrdet i 1922. Stanley Johnsons far, Osman Wilfred Ali, tok etternavnet Johnson etter den britiske bestemoren.
Hans yngre søsken er forfatteren og journalisten Rachel Johnson, Leo Johnson, en av partnerne i PricewaterhouseCoopers, og Jo Johnson, statssekretær for universiteter og vitenskap og konservativt parlamentsmedlem fra valgkretsen Orpington i London. I familien kalles Boris Johnson for «Al» for Alexander. Han gikk over til å kalle seg «Boris» i studietiden. Faren Stanley drev kampanje mot Brexit, mens Boris organiserte kampanje for Brexit. Søsteren Rachel og broren Jo var også motstandere av Brexit.
Johnson er en lidenskapelig syklist og liker tennis og maling.
I 1987 giftet han seg med Allegra Mostyn-Owen, men ekteskapet ble oppløst i 1993. Tolv dager etter at det første ekteskapet var oppløst giftet han seg med advokaten Marina Wheeler, datter av journalisten og kringkastingsmannen Charles Wheeler og hans kone Dip Singh. Wheeler- og Johnson-familiene har kjent hverandre i flere tiår, og Marina Wheeler gikk på Den europeiske skolen i Brussel samtidig med Boris Johnson. Wheelers og Johnsons forhold ble siden kjent som oppløst, og Johnson ble kjæreste med Carrie Symonds. Carrie Symonds er datter av Matthew Symonds, en av grunnleggerne av The Independent. Johnson og Symonds giftet seg i 2021.
Boris Johnson har fire barn med Marina Wheeler ; de to døtrene Lara og Cassia, og de to sønnene Milo og Theodore. Han har en datter født i 2009 med Helen MacIntyre. Han har to barn (per 2022) med ektefellen Carrie Johnson.
I 2009 fikk Johnson en datter utenfor ekteskap med kunstkonsulenten Helen MacIntyre. Denne datteren ble gjenstand for en rettsbehandling i 2013 i Appelldomstolen for England og Wales som behandlet et krav om å forby å omtale hennes eksistens offentlig. Retten bestemte imidlertid at offentligheten hadde rett til å få kjennskap til Johnsons «uansvarlige» oppførsel.
Utdanning
Etter grunnskole i Camden gikk Johnson på the European School i Brussel, Ashdown House og deretter på Eton College i Berkshire. Senere studerte Johnson klassiske fag på Balliol College ved Universitetet i Oxford.
Journalist
Etter avsluttet utdanning i 1987 arbeidet Johnson som lærling i The Times. Han fikk imidlertid sparken etter kort tid på grunn av sitatfusk. Etter en kort periode som skribent for the Wolverhampton Express and Star, gikk han over til The Daily Telegraph i 1987 som leder og reportasjeforfatter. I perioden 1989 til 1994 var han The Telegraphs EU-korrespondent, og i perioden 1994–1999 var han assisterende redaktør. I 1999 ble han redaktør av The Spectator, et magasin Johnson hadde vært tilknyttet siden 1994. Denne jobben hadde Johnson til desember 2005.
Johnson har vunnet flere priser for sin journalistikk, både som redaktør og skribent. I 1997 vant han prisen What the Papers Say som årets politiske kommentator, i 1998 ble han kåret til Pagan Federation of Great Britain National Journalist of the Year, i 2003 ble han valgt til Editors’ Editor of the Year, i 2004 ble han valgt til Columnist of the Year på the British Press Awards og i 2005 fikk han prisen What the Papers Say Columnist of the Year. I 2004 og 2005 fikk han Channel 4 News Award som den personen som gjorde mest politisk inntrykk. Johnson har en ukentlig spalte i The Daily Telegraph.
Borgermester i London
I juli 2007 kunngjorde Johnson at han ønsket å stille som De konservatives kandidat til borgermestervalget i London om et års tid. Han sa at muligheten til å lede nasjonens hovedstad var for god til å gå glipp av. Ledelsen i det konservative partiet hadde slitt med å finne en profilert kandidat, og lettelsen var stor da Johnson bekreftet at han ville kjempe om å bli de konservatives kandidat til borgermestervervet. Sittende borgermester Ken Livingstone ønsket konkurrenten velkommen, men hevdet at Johnsons sterkt høyreorienterte meninger ville være til alvorlig skade for London.
I september 2007 vant Johnson kampen om å bli de konservatives kandidat. Han fikk 75 prosent av 20,000 avgitte stemmer i et valg som var åpent for alle londonere. I mars 2008 startet Johnson sin offisielle valgkamp, godt støttet av partileder David Cameron. Ved et borgermestervalg i London skal velgerne krysse av for en første- og andrekandidat. Dersom en kandidat får over halvparten av førstestemmene, blir han borgermester. Dersom ingen kandidater får mer enn halvparten av førstestemmene, blir alle kandidater foruten de to med flest førstestemmer eliminert. Andrestemmene til de frafalte kandidatene blir så fordelt på de to gjenværende kandidatene. Etter at andrestemmene var fordelt, sto Johnson igjen som vinner. Han fikk 1,168,738 første- og andrestemmer, mens motkandidaten Ken Livingstone fikk 1,028,966 første- og andrestemmer. Oppmøtet var på rekordhøye 45 prosent. Etter valgseieren kunngjorde Johnson at han kom til å trekke seg som parlamentsmedlem.
I mai 2012 ble Johnson gjenvalgt som borgermester, også denne gang var det Livingstone som var den viktigste utfordreren. Denne gang ble valget jevnere. Johnson fikk 44 prosent av førstestemmene, mens Livingstone fikk drøyt 40 prosent. Etter at andrestemmene var fordelt, satt Johnson igjen med 51,5 prosent av stemmene, mens Livingstone fikk 48,5 prosent. Statsminister David Cameron var henrykt over Johnsons gjenvalg.
Ifølge den britiske journalisten Adrian Wooldridge var det Johnsons støtte til kampanjen for at Storbritannia skulle ut av EU, som avgjorde saken. Uten støtte fra Johnson hadde ikke mer enn en tredjedel av velgerne støttet utmeldelse.
Utenriksminister
Johnson ble utnevnt til utenriksminister i Theresa Mays regjering 13. juli 2016. Som uttalt tilhenger av brexit forsøkte han å legge press på regjeringen for å skynde på prosessen.
Han støttet Saudi-Arabias militære intervensjon i Jemen og nektet å stanse våpensalg til landet, og ble beskyldt for å forsøke å hindre internasjonale undersøkelse om påståtte folkerettsbrudd under krigføringen. Han kom også i konflikt med sin egen statsminister på grunn av uttalelser omkring Saudi-Arabia.
Johnsons utrettelige motstand mot integrering i et videre europeisk samarbeide skapte ifølge noen observatører problemer innad i den britiske statsadministrasjonen og frustrasjon i EU-systemet. Også en rekke andre uttalelser om fordelene ved brexit vakte oppsikt og kritikk.
I respons til planen om britisk brexit-strategi som ble vedtatt under regjeringens møte på Chequers 7. juli 2018, kunngjorde Johnson og minister David Davis, som var ansvarlig for forhandlingene med EU, at de trakk seg fra sine respektive stillinger.
Partileder
Johnson ble 23. juli 2019 valgt som leder av Det konservative partiet, med 92 153 stemmer, mot 46 656 til Jeremy Hunt.
Statsminister
I kjølvannet av Theresa Mays avgang, som skyldtes at hun ikke lykkes med å iverksette Storbritannias uttreden fra EU, overtok Johnson statsministervervet den 24. juli 2019. Johnson lovte at Storbritannia ville forlate EU 31. oktober 2019. Ved tiltredelse hadde Johnsons regjering en overvekt på bare en stemme i Underhuset. Ved parlamentsvalget 12. desember 2019 gikk det konservative partiet frem med 48 plasser og økte sitt flertall til 80 mandater. Brexit ble formelt fullført 31. januar 2020.
Covid-19
Den 27. mars 2020 ble det opplyst at Johnson selv hadde testet positivt for covid-19. Den 5. april ble Johnson lagt inn på St Thomas' Hospital i London for tester siden symptomene hans vedvarte. På tross av innleggelsen etter 10 dager med symptomer, ble det den 6. april opplyst at han fortsatt ledet regjeringen og var ved «godt mot». Han ble senere samme kveld flyttet til intensivavdelingen da hans tilstand forverret seg. Dette ble beskrevet som en føre var handling i tilfelle han trengte respirator. Dominic Raab var stedfortreder for Johnson når det var nødvendig.
Partygate
Mens det var restriksjoner på å møtes flere enn et visst antall personer under koronapandemien hadde det flere ganger vært sammenkomster i Downing Street 10, både i hagen og innendørs. Tolv forskjellige slike anledninger ble etterforsket av Metropolitan Police Service. Det ble utstedt 126 forelegg (fixed penalty notice) til 83 personer, deriblant både til Boris Johnsen og hans kone Carrie Johnson.
Etter at en granskning av partygate var ferdig i juni 2023, trakk Johnson seg som parlamentsmedlem.
Forfatter
Johnson har skrevet flere bøker:
Medeia (skuespill)
Medeia (gresk: Μήδεια, Mēdeia; latin: Medea) er en antikk gresk tragedie skrevet av Evripides basert på myten om Jason og Medeia, en kvinne fra Kolkis (i dagens Georgia); datter av kong Aietes, niese av trollkvinnen Kirke, og barnebarn av solguden Helios. Intrigen sentrerer rundt hovedpersonen da hun finner sin posisjon i den greske verden truet, og den hevn hun tar på sin ektefelle Jason etter at han har forrådt henne for en annen kvinne fra Korint. Medeia hevner seg på Jason ved å drepe hans nye hustru og dessuten deres felles barn, for deretter å rømme til Athen.
Handling
Medeia er sentrert rundt en hustrus kalkulerte begjær etter hevn mot sin troløse ektemann. Stykket har handling i Korint dit Medeia og Jason flyktet til etter at de hadde stjålet det gylne skinn i Kolkis fra Medeias far, kong Aietes. Stykket begynner med Medeias raseri etter at Jason forbereder seg til å gifte seg med med Glavke, datteren av Kreon, konge av Korint. Ammen overhører Medeias gråt og frykter at noe alvorlig er galt.
Kreon kommer, forutser Medeias vrede og avslører sine planer om å sende henne landflyktighet. Hun ber om en dags forsinkelse og Kreon går til slutt med på det. I den neste scenen kommer Jason for å forklare bakgrunnen for sitt svik overfor henne. Han forteller at han ikke kunne la muligheten gå fra seg til å gifte seg med en prinsesse, ettersom Medeia kun var en kvinne fra et barbarisk (ikke-gresk) land. Men han håper at han en dag vil kunne forene de to familiene og holde henne som sin elskerinne. Medeia og koret av korintiske kvinner tror ham ikke. Hun er rasende og slynger fra seg:
Hun minner ham om at hun forlot sitt eget folk for hans skyld etter å ha hjulpet ham mot sin egen far. Hvor kan hun flykte når alle grekere hater barbarer? Jason lover å hjelpe henne selv etter at han har giftet seg på nytt, men rasende svarer hun: «Hold bryllup du! Hvis himmelen vil, så kanskje du får slikt et giftermål som du fornekter selv.»
I den neste scenen møter Medeia kongen av Athen, Aigevs. Han forteller henne at til tross for sitt ekteskap med sin hustru er han fortsatt uten barn. Han besøkte orakelet som kun fortalte ham at han var beordret «å ikke løse vinsekktappen som står frem». Medeia forteller ham om sin egen situasjon og trygler ham om å la henne om å komme og bli i Athen. Til gjengjeld vil hun gi ham en medisin som kan få en slutt på hans manglende fruktbarhet. Aigevs, som ikke kjenner til Medeias planer om hevn, går med på dette.
Medeia vender deretter tilbake til sine planer om å få drept Glavke og Kreon. Hun besluttet å gni gift på en liten krone og gullkapper, som var et arvestykke og en gave fra solguden Helios, og på en krone, i det håp om at bruden ikke ville motstå å bære dem og deretter bli forgiftet. Medeias beslutter seg deretter for å drepe sine egne barn, ikke for at de hadde gjort noe galt, men ettersom hun visste at det var den handling som vil smerte Jason mest. Hun tilkaller Jason enda en gang og i en detaljert list ber hun ham ydmykt om unnskyldning for å ha overreagert for hans beslutning om å gifte seg med Glavke. Da Jason blir helt overbevist om at hun angrer, begynner Medeia å gråte i sorg over at hun må reise vekk: «Arme meg, hvor raskt jeg tar til tårer og er full av frykt.» Hun overtaler Jason om la henne gi gullkappene til Glavke i håp om at Glavke kan få Kreon til å la henne bli. Til sist går Jason med på dette og la sine barn bære de forgiftede kappene til Glavke og Kreon.
I den neste scenen forteller en budbringer om Glavkes og Kreons død. Da barna kom med kappene og kronen tok Glavke gledesstrålende i mot dem og gikk for å finne sin far. Snart overmannet giften henne og hun falt døende om på gulvet. Kreon fant henne, klemte henne tett til seg og kom da i kontakt med kappene og kronen, ble forgiftet og døde også.
Mens Medeia er fornøyd med hva hun har oppnådd så langt, beslutter hun seg til å føre hevnen videre. Ettersom Jason har brakt skam på henne ved å forsøke å danne en ny familie, beslutter hun å ødelegge den familien han var villig til å oppgi ved å drepe deres felles sønner. Hun har et øyeblikk hvor hun nøler:
Hun greier å stålsette seg for å påføre Jason mest mulig smerte, og løper ut av scenen med en kniv for å drepe sine barn. Mens koret jamrer seg over hennes beslutning, høres barna skrike og be for sine liv. Jason kommer deretter løpende inn på scenen for å konfrontere Medeia om mordene på Kreon og Glavke. Ganske snart oppdager han at også barna hans er drept. Medeia kommer til syne i solguden Helios vogn sammen med barna, svevende over scenen. Hun sier: «...er det noe du vil meg, tal bare ut, men røre meg, det skal du aldri. Slik er vognen her, som Helios min farfar nå har gitt til vern mot fiendehånd.» Hun forteller ham at han aldri mer vil kunne omfavne barna sine. Så drar hun og etterlater Jason igjen alene, jamrende.
Tematikk
Medeia er et drama om sjalusi, kvinnelig lidenskap og kjønnskamp. Den trolldomskyndige Medeia blir drevet til et voldsomt raseri, fortvilelse, hevntørst og hat mot ektemannen Jason som av egoistisk omsorg for egen karrière vil gifte seg med datteren til kongen av Korint: «Jeg skjenket deg min tillit og du svek.»
Evripides' karakterisering av Medeia viser de indre følelsesliv bestående av lidenskap, kjærlighet, lidelse, og til sist hevn. Medeia er i stor grad lest som en ur-feministisk tekst ved at stykket undersøker ulempene av å være en kvinne i patriarkalsk samfunn, særlig når hun slår fast at «Jeg vil heller stå bak skjold i trende slag, enn bare en gang føde barn.» Skjønt dramaet har også blitt lest som et uttrykk for kvinnehatende holdninger. I konflikten med Evripides' åpenbare sympati med den plagede kvinnen er det Medeias barbariske (utenlandske) identitet som utfordret den greske publikum på 400-tallet f.Kr., I tillegg ble tilskuerne dypt rystet over at dikteren lar Medeia myrde sine barn (i strid med den tradisjonelle myten) for å hevne seg på barnefaren. Det er karakteristisk for Evripides og et middel for å skape kontrastvirkning og dramatisk stigning at han i det ene øyeblikket lar henne være underlagt sine følelser og i det neste se meget realistisk på sin situasjon eller føre en dialektisk diskusjon med sin vidløftige mann. Det er dyp psykologi i dette der hun etter lang sjelkval beslutter å ta hevn over mannen som har krenket henne i hennes innerste.