cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ketil Vea
Virke
Etter en tid i utenriksfart tok Vea lærerutdanning ved Nesna Lærerhøgskole (1954), underviste i Harstad og ved Nesna Lærerskole (1959–1971). Han var lektor ved Musikkonservatoriet (1971–1973), daglig leder for Nordnorsk Musikkråd (1974–1978), lektor Nesna Lærerhøgskole (1978–1985), rektor ved Nordnorsk Musikkonservatorium i Tromsø (1985–1989), lærer ved Toneheim folkehøgskole på Hamar (1990–1996) og festspillkomponist (1992). Vea komponerte en lang rekke verker for kor og orkester, strykeorkester, janitsjarmusikk og kammermusikk. Mange av disse har vært utgitt på LP og CD. Vea drev også eget bokforlag, Veanova, på Gjøvik der han var bosatt.
Som nordnorsk komponist hadde han også større nærhet til den samiske kulturarv. Flere av hans titler vitner om dette, f.eks. Stallogargo og Jiedna. I Konsert for fløyte, resitasjon og orkester hentet han inspirasjon fra et annet urfolk: Teksten er hentet fra Indianerbrevet (indianerhøvdingen Sealths brev til president Franklin Pierce i 1855).
Grenselandet har også en annen dimensjon. Ketil Vea tok i sine komposisjoner utgangspunkt i det miljø han befant seg i. I Nord-Norge besto det vesentlig av en stor gruppe amatørmusikere og en del profesjonelle solister og kammerensembler. Mange av hans verker er derfor skrevet for amatører, men også ofte med tanke på profesjonell medvirkning. Han har f.eks. en rekke konserter for profesjonelle solister og amatørorkester.
Blant hans verker fra de senere årene er det flere store komposisjoner som Konsert for trompet og orkester, Konsert for klarinett og orkester og Meet my orchestra. Komposisjonene har et romantisk uttrykk, der Vea imidlertid også fritt bruker forskjellige stilistiske elementer, fra impresjonistisk klangmateriale til ekspresjonistisk og modernistisk aleatorikk.
Ketil Vea var en nestor innen norsk musikkpedagogikk. Han har undervist på alle nivåer, men har kanskje spesielt satt spor etter seg innen norsk lærerutdanning og ved musikkonservatoriene. Han har bl.a. vært rektor ved Nord-Norsk Musikkonservatorium i Tromsø. Hans mange lærebøker er i flittig bruk i norsk musikkundervisning. Han mottok i 1983 Lindemanprisen for sitt pedagogiske virke. Samme år mottok han Nordland Fylkes Kulturpris og Petter Dass-prisen for sin organisatoriske og kompositoriske virksomhet tilknyttet landsdelen. I 1992 var han festspillkomponist ved Festspillene i Nord-Norge.
I 2007 ble Vea tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull.
Domitian
Titus Flavius Domitianus (født 24. oktober 51, død 18. september 96), eller bare Domitian, var romersk keiser fra 81 til 96. Domitian var den tredje og siste keiseren i det flaviske dynasti etter sin far Vespasian og eldre bror Titus. Domitian var ikke spesielt populær og ble i ettertid ansett for å være en tyrann.
Livet som keiserens sønn
Som yngste sønn av den senere keiser Vespasian vokste Domitian opp ved hoffet til Nero, som ser ut til å ha påvirket ham. Han fikk ikke den samme hovedutdannelse som sin storebror Titus. Men etter at Vespasian hadde grepet makten i Romerriket, ble Domitian en av rikets fremste representanter. Han fikk ingen makt som bror og far, men derimot en mengde hederstitler. Han hadde et kjølig forhold til sin bror, og da Titus ble alvorlig syk, handlet Domitian raskt. Han skyndte seg til pretorianergardens leir utenfor Roma og ble utropt til keiser av soldatene. Dagen etter, den 14. september, ble han formelt godkjent av senatet.
Keiser
Han hadde utmerket seg som dikter og ikke som kriger da han overtok keiserembetet i år 81, bare 30 år gammel. I sin første tid ved makten ble han ikke beskyldt for noe verre enn at han satt på rommet sitt og spiddet fluer med sin stylus. Han forfattet et verk om hårets skjønnhet og verdighet, enda han selv var skallet og som oftest gikk med parykk. Verket er ikke bevart, men er sitert av Sueton. Etter hvert kom han i konflikt med det romerske senat, som han også bad om råd om tilberedning av fisk.
Men han viste seg å bli en dyktig administrator og gikk meget hardt ut mot korrupsjon. Han rettet også oppdragende tiltak mot romerne, blant annet ved å forby kastrering av menn og straffe homofil praksis blant senatorene.
Domitian ble snart kjent for å være streng i retts- og moralspørsmål. Han viste ikke tilbørlig respekt for senatet og det gamle republikanske hierarkiet. Da han anså senatets funksjon som keiserens rådgivere for å være tomme formaliteter, begynte senatet raskt å mislike ham. Dessuten forflyttet Romas maktsentrum seg gradvis fra senatet til keiserhoffet, og stadig flere ikke-romere fikk politisk innflytelse. I én gruppe var han likevel svært populær: soldatene. Han satte opp lønnen deres fra 300 til 400 sestertier.
Domitian begav seg ut på to krigstog. Det ene var mot chattiene, et germansk folk hjemmehørende bak Rhinfronten, det andre var mot dakerne som hadde tatt seg inn i riket og drept en romersk guvernør. Ingen av felttogene førte til nye erobringer.
Han giftet seg med Domitia Longina som alt var gift Aelius Lamia. Som keiser ble Domitian stadig mer mistenksom. I år 87 ble det avslørt en konspirasjon mot ham blant en gruppe senatorer, og i 89 ble det innledet et mislykket opprør av Germania Superiors guvernør Lucius Antoninus Saturninus. Mot slutten av år 93 førte Domitians mistenksomhet til et utbrudd mot senatorer, riddere og administratorer som førte til henrettelser og landsforvisninger. Han er blitt tillagt følgende utsagn: «En keiser som ikke må henrette folk, er ikke en god keiser, men en heldig keiser.» Det ble at han kunne finne på å la middagsgjestene henrette uten noe forvarsel. Han innførte en omfattende keiserdyrkelse, et effektivt spionasje- og terrorsystem, viste seg mistroisk overfor senatet og sin egen familie, og foretok henrettelser av enhver antatt motstander.
Blant de henrettede var Salvius Cocceianus, fordi han hadde markert fødselsdagen til sin farbror, keiser Otho; Mettius Pompusianus fordi han bar rundt med seg et verdenskart på pergament, og hadde gitt to av sine slaver navnene Mago og Hannibal; Sallustius Lucullus, guvernøren i Britannia, for å latt noen lanser kalles «lukulliske» etter seg selv; Junius Rusticus fordi han hadde publisert lovtaler over Paetus Thrasea og Helvidius Priscus, og kalt dem de mest helstøpte blant menn; på denne bakgrunn forviste Domitian alle filosofer fra Italia. Han iverksatte også betydelige kristenforfølgelser, mer omfattende enn Neros, en terror som også gikk ut over jøder. Det er likevel usikkerhet rundt beretningene om kristenforfølgelsene hans, som det ikke er funnet bevis for.
I 96 ble han knivstukket og drept av en sammensvergelse som omfattet hans hustru Longina og flere offiserer. En skriver hadde gått med ene armen bandasjert i flere dager, med en dolk gjemt inni. Hæren sørget over ham, men senatet var fornøyd med at skrekkveldet var over, og at neste keiser skulle bli senatoren Nerva.
Ettermæle
Etter hans død ble det vedtatt et damnatio memoriæ over Domitian. Navnet hans ble fjernet fra alle innskrifter, og hodet hans fra statuer. En rytterstatue av ham fikk nytt hode som forestilte hans etterfølger, keiser Nerva. På Piazza Navona i Roma står fremdeles obelisken han lot hente fra Egypt. Toppen av obelisken, som ble funnet senere enn selve søylen og nå befinner seg i Museo Gregoriano Egizio, viser at den må ha vært spesiallaget for Domitian. Mens egyptiske obelisker oftest viser farao i bønn foran solguden Ra, lot Domitian seg selv fremstille som solgud, omgitt av tre gudinner. Den ene er Isis, som Domitian fikk et spesielt forhold til etter at han forkledd som Isis-prest unnslapp Vitellus' tilhengere da de stormet Capitol-høyden i år 68. Også Nero hadde latt seg fremstille som solgud, men Domitian gjorde det i egyptisk skikkelse.
Domitian har fått et ettermæle som tyrann og undertrykker av ytringsfriheten. De litterære kildene som skildrer hans regjeringstid, er imidlertid alle skrevet av personer fra den romerske overklassen som var avhengig av støtte fra det nye keiserregimet. Keiserne som fulgte, særlig Trajan og Hadrian, var svært opptatt av å distansere seg fra den siste flaveren. De satte derfor en ny standard for litteraturen og dens omgang med keiserhuset for å bygge opp det nye regimets ideologi og rettferdiggjøre mordet på Domitian.
Melanodytes
Melanodytes er en slekt av biller og tilhører familiegruppen vannkalver.
Utseende
En nokså stor (14-15 millimeter), avlangt-oval, gråsvart vannkalv med rødlige ytterkanter på dekkvingene, antenner, bein og deler av undersiden.
Levevis
Både de voksne billene og larvene, er  rovdyr. Larvestadiene er i ferskvann. De voksne vannkalvene flyr godt og kan derfor påtreffes et stykke fra vannet. Vannkalvene svømmer raskt med symmetriske bevegelser, det vil si at begge beina i et par går framover og bakover samtidig. Denne slekten lever i rennende vann, bekker og små elver.
Utbredelse
Arten er kjent fra Korsika, Italia, Kroatia og Hellas.
Tour of Qatar 2016
Tour of Qatar 2016 var den 15. utgaven av sykkelrittet Tour of Qatar. Den første etappen startet mandag 8. februar 2016 i Dukhan og gikk 176 km til Al Khor. Rittet ble avsluttet fem etapper senere i Doha 12. februar 2016. Rittet var del av Asiatouren i landeveissykling 2016 og ble vunnet av briten Mark Cavendish fra Dimension Data.
Teodor Salparov
Teodor Salparov (født 16. august 1982) er en bulgarsk volleyballspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der laget hans ble nummer 4.
Jonelle Richards
Jonelle Richards (født 14. oktober 1980) er en newzealandsk rytter, som spesialiserer seg i feltritt. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun tok bronse i lagkonkurransen.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble hun nummer 11 individuelt.
Ottestad kirke
Ottestad kirke (Stange kirke) er en korskirke fra 1731 i Stange kommune, Innlandet fylke. Kirken er eneste kirke i Ottestad prestegjeld.
Byggverket er i tre og tømmer og har 350 plasser.
Historikk
Kirken er en korskirke i tre, oppført i 1730. Byggmester var Even Baardset fra Ringsaker og tømmermenn fra distriktet. Ottestad kirke ble, sammen med Stange kirke, ved skjøte datert København 3. januar 1724 overdratt til 57 navngitte menn av almuen for 3175 riksdaler. Eidsvollsmannen Frederik Heidmann ligger begravet ved kirken.
Middelalderkirke
Óttarstaða kirkja var Ottestad annekskirkes gamle navn. Den er nevnt i Jens Nilssøns visitasbok.
James Braid (lege)
James Braid (født 19. juni 1795 i Portmoak i Kinross-shire i Skottland, død 25. mars 1860 i Manchester i England) var en skotsk lege og kirurg, som spesialiserte seg på øyet og dets muskuløse forhold. Braid var også en viktig og innflytelsesrik pioner innen hypnose og hypnoterapi.
James Braid giftet seg med Margaret Mason 17. november 1813. De hadde to barn sammen, James (født i 1822), som ble allmennpraktiker, og en datter. Han ble også utdannet ved Royal College of Surgeons of Edinburgh i 1815, noe som berettiget ham til å referere til seg selv som et medlem av dette universitetet.
Selv om Braid var den første til å bruke begreper som hypnose og hypnotisør på engelsk, så er det beslektede franske ordet hypnotique, bevisst blitt brukt av den franske magnetisten baron Etienne Félix d'Henin de Cuvillers (1755–1841) allerede i 1820. Men, Braid var den første personen til å bruke «hypnose» i moderne forstand, og som viste til den psyko-fysiologiske teorien om hypnose i stedet for diverse okkulte teorier som ofte ble brukt av fremtredende magnetister. Bare tre dager før hans død sendte han et (nå tapt) manuskript, skrevet på engelsk, om emnet hypnose, til den franske kirurgen Étienne Eugène Azam.
Damini House of Culture
Damini House of Culture er en uavhengig flerkulturell kulturinstitusjon. Organisasjonen har eksistert siden 1986 (dengang Indisk Dans og Kultursenter) og tilbyr undervisning i Indisk dans og yoga. Damini produserer også egne forestillinger, samt inviterer til internasjonale coproduksjoner og seminar som har vært arrangert og vist flere ganger på Nationaltheatret i Oslo, blant annet under Ibsenfestivalen. Damini Ensamblet har også figurert på Melafestivalen, OWMF og flere festivaler samt på NRK. Damini er en medlemsorganisasjon som tilbyr Indisk kultur på et høyt nivå for et bredt publikum. De har i dag et aktivt styre, formelle vedtekter og en registrert virksomhet.
Bakgrunn
Damini House of Culture er en videreføring av Indisk Dans og Kultursenter, en organisasjon som ble stiftet i 1986 på initiativ av Shikha Chandra. Hun hadde da siden 1983 drevet privat undervisning for en dansegruppe. Tanken bak Indisk Dans og Kultursenter var å ivareta den indiske kulturarven for indere bosatt i Norge.
Ordet Damini betyr lynnedslag, men i denne sammenhengen står:
Damini House of Culture ønsker å gi også personer fra andre kulturer muligheten til å fremheve sin egen identitet. Damini kan betegnes som et integrasjonsprosjekt hvor alternative treningsformer blir gjort tilgjengelig for et bredt publikum. Et bredt sammensatt styret med representanter blant annet fra norsk kulturliv er nedsatt for å bidra til å gjennomføre målsetningene.
Produksjoner
Mahabharataprosjektet med:
Espen Teigen
Espen Rossing Teigen (født 13. oktober 1992) er en norsk journalist og tidligere FrP-politiker fra Stjørdal.
Han var formann i Fremskrittspartiets Ungdom (FpU) i Nord-Trøndelag 2009–2011. Han ble ansatt som valgkampsekretær i FpUs hovedorganisasjon i januar 2011, deretter som generalsekretær i juli samme år. Teigen var varamedlem av Stjørdal kommunestyre og medlem av kontrollkomiteen 2011–2015. I november 2014 ble Teigen spesialrådgiver for FrPs generalsekretær og stabssjef Finn Egil Holm.
Han var fra februar 2016 politisk rådgiver for innvandrings- og integreringsminister, senere justisminister, Sylvi Listhaug i Justis- og beredskapsdepartementet. Ved stortingsvalget 2017 var Teigen FrPs førstekandidat i Nord-Trøndelag, men ble ikke valgt inn. Teigen forlot stillingen som politisk rådgiver da Listhaug gikk av 20. mars 2018.
Etter avgangen var han kommunikasjonsrådgiver for Listhaug, som da hadde blitt 1. nestleder i Fremskrittspartiet. Han var i denne stillingen til utgangen av 2018. Ved årsskiftet 2019 begynte han som journalist i Nettavisen med ansvar for økonomi og offentlig forbruk. Han var ikke medlem noe parti så lenge han var journalist. I 2021 ble han pressesjef for FrPs stortingsgruppe. I 2022 gikk han tilbake til Nettavisen som journalist og sluttet i begynnelsen av 2023.
Teigen har gått på Ole Vig videregående skole. Han er bror av rådmann og tidligere FrP-politiker Ola Morten Teigen, og i slekt med KrF-politiker Øistein Teigen. Han er tippoldebarn av Ole Pettersen Teigen, Ap-politiker i Stjørdal i 21 år.
I februar 2023 ble det kjent at Teigen hadde tilbydd en kilde omtale mot betaling i sitt virke som journalist i Nettavisen.
Satispay
Satispay S.p.A. er et italiensk selskap som tilbyr mobilbetalingsløsninger, som inkluderer mobilbetalingsappen Satispay. Satispay ble grunnlagt i 2013 i byen Cuneo av tre italienske gründere, Alberto Dalmasso, Dario Brignone og Samuele Pinta.
Appen har per mars 2023 over 3,5 millioner brukere og kan betales med i over 236,000 butikker.
Bob Baker
Bob Baker (født 26. juli 1939, død 5. november 2021) var en britisk manusforfatter.
Wallace & Gromit
Hans mest kjente manus er for Wallace og Gromit-filmene The Wrong Trousers, A Close Shave og Wallace & Gromit: The Curse of the Were-Rabbit.
Dr. Who
Baker skrev også flere manus for TV-serien Doctor Who i perioden 1971–79:
Baker skrev alle historiene, unntatt den siste, sammen med Dave Martin. De ble kalt «The Bristol Boys» av produksjonsteamet.
Baker og Martins mest kjent bidrag til Doctor Who er robothunden K-9 (laget for The Invisible Enemy) og tidsherren Omega (laget for The Three Doctors). 16. mars 2006 berettet avisen Metro at han jobbet på en tegnefilmserie om K-9, og at serien skulle hete K-9 Adventures.
Annet
Baker skrev også manus for TV-seriene Shoestring og Bergerac.
Privatliv
Baker bodde sist i Oldbury-on-Severn i Gloucestershire.
Warren Wood
Warren Kenneth Wood (født 27. april 1887 i Illinois, død 27. oktober 1926 i Pelham Manor, New York) var en amerikansk golfspillere som deltok i de olympiske lekene i St. Louis i 1904.
Íhaldsflokkurinn
Íhaldsflokkurinn (Det konservative parti) var et politisk parti på Island etablert i Reykjavík den 24. februar 1924.
Partiet gikk senere inn i Frjálslyndi flokkurinn (1926–1929) sammen med Borgaraflokkurinn (1923–1926), som var etterkommeren til Heimastjórnarflokkurinn (Hjemmestyrepartiet) (1900–1923). I 1929 var partiet med på å etablere Sjálfstæðisflokkurinn (Selvstendighetspartiet) som siden har vært islands største politiske parti.
Dave Martin
Han er kjent for å ha skrevet flere historier for TV-serien Doctor Who i perioden 1971–79:
Steingata (Larvik)
Steingata er ei gate i Larvik og er den sørøstre bakken mellom Prinsegata og Jegersborggata. Steingata er blant Larviks bratteste bakker og hustomtene er derfor beliggende i terrasser oppover. Samtlige hus er i tillegg orientert med gavlsiden mot sjøen, ikke langsiden.
Bygninger
Privatskolen hadde en fantastisk brønn, som hele strøkets beboere hentet vann fra når det var tørke.
Íhaldsflokkurinn
Partiet var det første egentlige høyrepartiet på Island og konkurrerte med Framsóknarflokkurinn (Fremskrittspartiet) og Alþýðuflokkurinn (Sosialdemokratene).
Dave Martin
Martin skrev alle historiene sammen med Bob Baker. De ble kalt «The Bristol Boys» av produksjonsteamet.
Baker og Martins mest kjente bidrag til Doctor Who er robothunden K-9 (laget for The Invisible Enemy) og tidsherren Omega (laget for The Three Doctors).
Íhaldsflokkurinn
Partiavisa til Íhaldsflokkurinn var Morgunblaðið som ble med over til det nye Selvstendighetspartiet.
Partiets eneste leder var Jón Þorláksson.
Olho d’Água Grande
Olho d'Água Grande er en kommune i delstaten Alagoas i nordøstregionen av Brasil.
Henry Lincoln
Henry Lincoln (født 1930 i London i England, død 23. februar 2022) var det mest brukte psevdonymet for Henry Soskin, en forfatter og skuespiller. Han var medforfatter på tre Doctor Who-historier i 1960-årene og i 1970-årene skrev han bøker og spilte inn dokumentarer for BBC Two om mysteriet omkring Rennes-le-Château. Han var en av forfatterne av den kontroversielle bestselgeren The Holy Blood and the Holy Grail fra 1982. Lincoln bodde i Cotswolds i England, og organiserte også turer til Rennes-le-Château.
Rennes-le-Château
I 1969 oppdaget Lincoln boken Le Trésor Maudit de Rennes-le-Château, en bok om en gjemt skatt med mystiske latinske pergamenter som angivelig ble funnet av en prest i en søyle i den lokale kirken i byen Rennes-le-Château sørvest i Frankrike. Lincoln ble inspirert av noen koder i teksten, og begynte å forske på pergamentene og skatten. Resultatet ble tre dokumentarer for BBC Two i 1970-årene og boken The Holy Blood and the Holy Grail i 1982. Han har presenterte også dokumentarer om andre emner, slik som The Man in the Iron Mask, Nostradamus og The Curse of the Pharoahs.
I 1994 skrev og presenterte Lincoln en fire episoder lang TV-serie kalt The Secrets of the Templars. Den ble produsert og regissert av Erling Haagensen. Serien handler om Lincolns livslange studier av Rennes-le-Château, slik som forbindelsen mellom området og maleriet Les Bergers d'Arcadie av Nicolas Poussin. I 2000 samarbeidet Lincoln med Haagensen om boken The Templar's Secret Island, som handler om geometrien rundt plasseringen av kirker fra middelalderen i både Rennes og på den danske øya Bornholm. De spekulerer i at Tempelridderordenen bygde kirkene på Bornholm i et spesielt mønster for å bruke de som astronomiske observatorier. Andre historikere har ikke funnet noe som støtter disse hypotesene.
The Holy Blood and the Holy Grail
Mens Lincoln underviste på en sommerskole i 1970-årene, møtte han forfatteren Richard Leigh. Leigh introduserte ham for Michael Baigent, en newzealandsk fotojournalist, som arbeidet med et prosjekt om Tempelridderordenen. De fant ut at de hadde en delt interesse for denne ordenen, og de holdt flere foredrag om teorien om Jesu etterkommere før de ga ut boken The Holy Blood and the Holy Grail i 1982, som ble en bestselger. Den handler om at den ekte hellige gral er etterkommerne av Jesus og Maria Magdalena som giftet seg inn i det franske kongelige dynastiet Merovingerne. Alt dette ble holdt hemmelig av Sionordenen. Denne storyen ble brukt som et grunnlag for Dan Browns internasjonale bestselger Da Vinci-koden.
I 2005 saksøkte Baignet og Leigh Dan Brown på grunn av plagiat. Brown ble frikjent i april 2006. Lincoln var ikke innblandet i rettssaken. I dokumentaren The Man behind the Da Vinci Code sa Lincoln at han ikke ville blande seg inn i rettssaken fordi teorien om Jesu etterkommere, som boken hans handlet om, ikke var original og at Brown bare handlet «a bit naughty». Den første romanen om Jesu etterkommere var The Dreamer of the Vine (1980) av Liz Greene (Richard Leighs søster). Hun ble ikke saksøkt for plagiat.
Militi Templi Scotia
8. november 2003 ble Lincoln tildelt utmerkelsen Honorary Knighthood i ordenen Militi Templi Scotia ved Newbattle Abbey i Skottland på grunn av sitt arbeid innen «hellig geometri» og tempelridderordenens historie. En beskrivelse av seremonien finnes i Rat Scabies And The Holy Grail av Christopher Dawes, en bok i gonzostil om Rennes-le-Château hvor Lincoln er hovedpersonen.
Han døde den 23, februar 2022 av Covid-19.
Bhim Chand av Bilaspur
Bhim Chand av Bilaspur (født 1651, død etter 1701) var raja av staten Bilaspur fra 1665 til 1692, da han abdiserte.
Da han var fjorten år arvet Bhim Chand gaddien av sin far Dip Chand. Han ble utfordret av stormenn, som var blitt viktige i farens regjeringstid og som nå ønsket å sette sin egen kandidat på tronen. De fikk støtte av rajaen av Kangra, men lykkes likevel ikke.
Bhim Chand var en ekspansiv hersker som lå i krig med nabostatene. Han allierte seg med Gobindh Singh mot Mogulriket og seiret. Flere av nabostatene ble beseiret og i Bhim Chands regjeringstid var Bilaspurs makt på et høydepunkt.
I 1692 abdiserte han for å bli fakir. Han ble etterfulgt på tronen av sin sønn Ajmer Chand.
Tasta kirke
Tasta kirke er en arbeidskirke fra 1977 i Stavanger kommune, Rogaland fylke.
Historie
5. august 1976 godkjente Kirkedepartementet at det skulle bli bygget kirke på Tasta og allerede i september samme år, var grunnarbeidet til kirken i gang. Grunnmuren og underetasjen i kirken var ferdigstøpte til januar 1977, og 29. januar kom den nye biskopen i bispedømmet, Sigurd Lunde og nedla grunnsteinen i den nye kirken. Mye av arbeidet ble gjort på dugnad, og i mars dette året, anslo menighetsbladet at det var nedlagt dugnadsarbeid som tilsvarte en verdi på 200 000 kroner. I tillegg hadde man på dette tidspunktet samlet inn 400 000 kroner i pengestøtte. På begge disse områdene hadde man da nådd målet man satte seg.
Kirken ble vigslet første søndag i advent, 27. november. Den følgende uken ble det arrangert en «festuke» med blant annet gudstjenester, konserter, basar og menighetsfest.
Det er ikke kirkegård ved kirken.
Slesvig-Holsten-Sønderborg-Franzhagen
Slesvig-Holsten-Sønderborg-Franzhagen var fra 1689 til 1709 betegnelsen for hovedlinjen i hertughuset Slesvig-Holsten-Sønderborg. Navnet stammer fra slottet Franzhagen i Schulendorf i hertugdømmet Sachsen-Lauenburg.
Hertugdømmet Slesvig-Holsten-Sønderborg ble etter svenskekrigene 1657–1660 slått konkurs, og hertug Christian Adolf mistet i 1667 lenet hvis fyrsterettigheter tilfalt kong Frederik III. Hertugens hustru Eleonore Charlotte av Sachsen-Lauenburg reiste til København hvor hun på mannens vegne, forsøkte å vinne Sønderborg tilbake. Det lyktes hun ikke med, men som plaster på såret fikk ektemannen i sted et tildelt en livslang pensjon. Paret slo seg heretter ned på Eleonora Charlottes mors gods Franzhagen.
Paret fikk to sønner, som begge ble forelsket i Eleonora Charlottes tidligere hoffdamer og inngik ekteskap som ikke ble akseptert i samtiden. Linjen utdøde med den yngste sønnen, Ludvig Karls (1684–1708) sønn Christian Adolf II, hvoretter Franzhagen ble revet ned i 1716.
Lerchendal gård
Lerchendal har vært drevet som gårdsbruk, det har vært forlystelsessted på gården, og to av byskolene hadde undervisningsrom her på slutten av 1800-tallet. Kommunen brukte hovedbygningen som nødboliger fra før 1920 frem til de solgte anlegget til Norges tekniske høgskole (NTH) i 1959.
Bebyggelsen består pr. 2017 av hovedbygning, sidebygning og stabbur. Hovedbygningen ble fredet i 1923. I Landsverneplan for Kulturdepartementet, utarbeidet av Statsbygg i 2010/2011, ble hele anlegget foreslått fredet, også med det utomhusarealet som fortsatt finnes. Planen ble godkjent og bygningene fredet. Gården eies av Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). Hovedbygningen benyttes i hovedsak til møtevirksomhet, representasjon og konferanser, og inneholder dessuten lokaler for Norges Tekniske Vitenskapsakademi, som forvalter gården. De øvrige bygningene står tomme. Stabburet brukes delvis som lager.
Hagen, som en gang var et staselig parkanlegg, er i dag (pr. 2017) redusert til et enkelt lite anlegg med blomsterbed langs huset, plen, hekk og noen få store trær fra den tiden Lerchendal ennå var en lystgård.
Området for Lerkendal stadion ble utskilt fra gården like etter andre verdenskrig.
Lerchendal-navnet
Da kommandørkaptein (senere kontreadmiral) Christian Lerche anla gården, ga han den navnet Lerchendal, etter sitt eget familienavn. Denne navneformen, der gården fikk navn etter byggherren eller et annet familiemedlem, var ganske vanlig for lystgårdene rundt de norske byene. Lerche tilhørte en dansk adelsslekt. I Danmark hadde familien allerede eiendommen Lerchenborg, som var stamhus for adelsslekten Lerche.
Lerchendal har gitt navn til hele området omkring gården, fornorsket til Lerkendal. Navnet på selve gården skrives også ofte Lerkendal.
Historie
Lerchendal ble matrikulert som selvstendig bruk (gnr. 62, bnr. 6) i 1821. Før den tid var gården underlagt Elgeseter gård. De som bodde på Lerchendal eide bygningene, men bygslet grunnen av Elgeseter. Lerchendal lå opprinnelig i Strinda kommune, men ble innlemmet i Trondheim ved kommunesammenslåingen i 1964. I 1773, da Lerche bygslet eiendommen, sto den ennå oppført i tinglysningsdokumentene som husmannsplass under Elsæter. Lerche fikk satt opp bygninger på gården i perioden 1773–1775. Hovedbygningen og sidebygningen som står på eiendommen i dag, er satt opp i Lerches tid, mens stabburet antagelig er noe yngre.
Lerchendal regnes som en lystgård, men mye tyder på at i hvert fall den første beboeren, Lerche, bodde fast på gården da bygningene var ferdig oppført. I 1775 averterte majorinde Ansig i Trondhjem en bygård til salgs og skrev i annonsen: «Gården beboes av H. Commandeur-Capitaine Lerche». Salget hadde trolig sammenheng med at Lerche skulle flytte ut til sin nyoppførte praktbygning på Lerchendal.
Allerede i 1777 reiste Lerche tilbake til Danmark. På grunn av omorganisering i innrulleringsvesenet, hadde han helt uventet fått sin avskjed (dimission). Hans allerede dårlige økonomi ble enda vanskeligere, selv om han, ifølge selvbiografien, fikk beholde sin gasje som pensjon. Han bestemte seg for å reise til København og prøve å få en mer lukrativ stilling der. Han solgte da Lerchendal til bergskriver Gert Busch ved Selbu Kobberverk.
Etter at Lerche solgte gården, er store deler av den gjennom årene utskilt til tomter for boliger og næringsvirksomhet; anlegg av jernbane, hagekoloni, fotballstadion og veier; utvidelse av NTNU Gløshaugen og bygning for SINTEF.
Lerchendal er blitt brukt til ulike formål. I tillegg til at det ble drevet vanlig gårdsbruk der frem til rundt 1900, har hovedbygningen vært brukt som forlystelsesetablissement; lokaler for folkeskole; kommunale leiligheter – og inneholder nå representasjonslokaler for NTNU og Norges Tekniske Vitenskapsakademi.
En oversikt over gårdens eiere og anvendelse, fra og med Lerches kjøp i 1773, er listet opp nedenfor. Informasjonen er i stor grad hentet fra samtidens panteregistre og matrikler, eller kilder som bygger på disse. Listen viser derfor stort sett til skifte av eiere og endring i gårdens størrelse.
I 2010 utarbeidet Statsbygg Landsverneplan for Kulturdepartementet : vern av bygninger/eiendommer i statlig eie under Kunnskapsdepartementets ansvarsområde. Fredningen av hovedbygningen, fra 1923, ble bekreftet av Riksantikvaren i 2010. I tillegg foreslås også resten av Lerchendal-anlegget fredet, med utomhusanlegg. Formålet var å bevare et tidlig eksempel på lystgårder, som det ble oppført flere av i Trondheims nærhet. Riksantikvaren har gjennom egen forskrift vedtatt fredning av alle anlegg som i planen var foreslått plassert i verneklasse 1 (fredning etter kulturminneloven § 22a).
Hovedbygningen
Selv om Lerchendal ikke er – og heller ikke var – et like imponerende anlegg som enkelte av de andre trønderske lystgårdene, f.eks. Ilsviken gård eller Ringve, er hovedbygningen et gjennomført eksempel på rokokkotidens herskapshus i Trøndelag.
Ajmer Chand av Bilaspur
Ajmer Chand av Bilaspur (død 1741) var raja av fyrstestaten Bilaspur fra 1692 til 1741.
Lerchendal gård
Fra Steindal til Lerchendal?
Hovedbygningen skriver seg fra 1762. Flere kilder fra 1900-tallet oppgir at hovedbygningen på Lerchendal – trolig – først ble oppført på Steindal, en annen gård ved Trondheim, av justisråd Gjert Horneman. Det finnes ingen samtidige dokumenter som kan fastslå dette med sikkerhet, men flere fakta støtter antagelsen:
Ajmer Chand av Bilaspur
Han kom på gaddien da hans far Bhim Chand abdiserte for å bli fakir. Han arvet en mektig stat av sin far og tvang selv i sin regjeringstid mange av statene i området til å betale ham tributt.
Raja Ajmer Chand ble etterfulgt på tronen av sin førstefødte sønn Devi Chand.
Lerchendal gård
Fra Steindal til Lerchendal?
Jens Kraft skrev i 1832 at Horneman «oppførte store og prægtige Bygninger» på Steindal. Etter 1700-tallet er disse prektige bygninger på Steindal ikke omtalt. I 1762, det året bygningen ble oppført, ble Horneman eier av hele Steindal, også den del som tidligere hadde tilhørt Bakke kloster. Hornemans kone døde i 1772. Horneman skal da ha solgt hovedbygningen til Lerche, for riving og senere oppbygging på Lerchendal.
Bygningskonstruksjon og arkitektur
Hovedbygningen er en laftet tømmerbygning i to etasjer, med stående utvendig panel. Den har et høyt valmtak, tekket med krum, rød teglsten. Første etasjes bruttoareal er 266 m², nettoareal er 226 m²; andre etasjes tilsvarende mål: 292 m²/262 m². Loft og kjeller er ikke arealberegnet.
Det er ikke kjent hvem som var arkitekt for bygningen, men arkitekturhistorikeren professor Erling Gjone mente det «neppe kunne være tvil om» at det var Heinrich Kühnemann som sto for utforming og oppføring. Kühnemanns fortolkning av barokk og rokokko kan sees både i fasadeoppbygging og detaljer. Han var på den tiden oldermann i snekkerlauget og ble benyttet som arkitekt for flere av de storslåtte bygningene som ble oppført for den velhavende handelsstand og andre rikfolk i Trondheim.
Fasaden mot hageanlegget i vest er strengt symmetrisk oppbygd, mens symmetrien er brutt på fasaden mot tunet i øst. Her er det en kjøkkeninngang på den ene siden av den sentralt plasserte loggiaen. Dermed er vinduene også forskjøvet. Dette kan være gjort av Lerche. Da bygningen sto på Steindal, kan kjøkkenet ha vært i en sidebygning.
Hovedbygningen på Lerchendal skiller seg ut fra samtidige herskapshus i Trøndelag og omegn. De hadde vanligvis en midtgangsplan; en langstrakt, smal grunnplan med en gang tvers gjennom huset på midten. Der var hovedtrappen plassert. På begge sider av gangen var det ofte rom som opptok hele bygningens bredde. Taket hadde i alminnelighet en ark over hovedinngangen og var ofte utformet som seteritak, slik som på Bakke gård. Lerchendals hovedbygning har med sin forholdsvis korte og brede form og det høye, tunge valmtaket et helt annet preg. Frem til slutten av 1800-tallet hadde bygningen et noe lettere preg. I en branntakst fra 1868 står det om taket at det hadde «en Frontespice og 2 Kaabhuse». De to kobbhusene mot øst er der fortsatt, men frontispisen mot vest var allerede fjernet da neste branntakst ble foretatt, i august 1898.
I 1989 tok arkitekturprofessor Kerstin Gjesdahl Noach initiativet til å undersøke branntakstenes informasjon om frontispisen på taket. På mørkloftet ble undersiden av taket undersøkt og tydelige spor etter frontispisen ble funnet og registrert.
I branntaksten fra 1868 sto det også om en «hvælvet Kjelder» med nedgang fra kjøkkenet. Nedgangen til kjelleren var senere dekket til, og i 1989 var den ukjent både for stedets vaktmester og for komiteen for Lerchendals bygningsantikvariske undersøkelser og restaurering. Deler av gulvbelegget på kjøkkenet ble likevel fjernet, nedgangen funnet og hvelvkjelleren registrert. Vitenskapsakademiet vurderte å bruke kjelleren som «klubbrom», men ble frarådet dette i NOVs sluttrapport. Kjelleren var for trang og uten skikkelig ventilasjonsmulighet. Kjellerlemmen er synlig i kjøkkenet, men ikke i bruk.
Mulige arkitektoniske forbilder
Planløsningen er symmetrisk om en stor hagestue i første etasje og om en tilsvarende stor festsal i andre etasje. Denne symmetriske planløsningen kan være inspirert av bygninger Horneman så på reiser i utlandet, eller av hus hans engelske hustru hadde sett i sitt hjemland.
Bygningen er blitt brukt som et eksempel på palladiansk arkitektur i Norge. Den italienske arkitekten Andrea Palladio, som levde et par hundreår før bygningen ble oppført, hadde ennå på 1700-tallet stor påvirkning på arkitekter i hele Europa, både gjennom bygningene han hadde utformet og gjennom bøkene han hadde skrevet om arkitektur. Hans I quattro libri dell’architettura («De fire bøkene om arkitekturen») er oversatt til en rekke språk gjennom tidene. Palladio var opptatt av symmetriens skjønnhet. Et motiv han ofte vendte tilbake til, var at det bør være en loggia midt på hovedfasaden av herskapelige boliger. På Lerchendal er den sentralt plasserte hagestuen i første etasje trukket inn, og gir plass for en slik loggia foran hovedinngangen mot gårdsplassen.
Arkitekten bak hovedbygningen kan også ha hatt andre inspirasjonskilder: I 1737–1738 utga den franske arkitekten Jacques-François Blondel verket De la Distribution des Maisons de Plaisance, et de la Decoration des Edifices en General («Om planløsningen av lystgårder, og om bygningsutsmykning generelt»). I verket ble Blondels forslag til prototyper for moderne franske landsteder gjengitt gjennom 150 kobberstikk av bygningsplaner, snitt og fasader. Det er ikke umulig at Horneman eller hans engelske kone kjente til Blondels bøker, som i løpet av få år endret landsteds- og lystgårdarkitekturen i hele Europa.
Interiørhistorie
Det finnes ingen opplysninger om husets innredning på Lerches tid, men branntakstene fra 1868 og 1898 sier litt om rommenes innredning på den tiden. Tidligere branntakster er gått tapt, men i branntaksten fra 1868 erklærte eieren at det ikke var foretatt vesentlige endringer siden forrige «Taxtforretning» som ble avholdt i 1856.
Hovedendringene i første etasje fra 1868- til 1898-taksten, er at loggiaen har fått to trapper; en svingtrapp til andre etasje og en kjellertrapp. Trapperommet fra 1868 er ominnredet til et kjøkken nummer to. Den mindre stuen med kakkelovn (mot nordvest) fra forrige takst, er nå delt i to, begge med sjuetasjes kakkelovner. Med mindre «dels veggpanelt» fra 1868-taksten betyr brystpanelt, har to av stuene fått brystpanel siden forrige takst ble foretatt: «en brystpanelt, veggpapptrukket, tapetsert, malt større stue; en brystpanelt, papptrukket, tapetsert mindre stue».
I 1898 er flere av rommene i andre etasje delt, slik at etasjen inneholder sju værelser i tillegg til den store vegg- og loftpanelte salen. Alle sju værelsene har kakkelovner. Salgangen fra 1868 er omgjort til kjøkken. Overflatebehandlingen ser ut til å være som i 1868: «væg- og loftpanelet og malet» i alle rom, bortsett fra i den 86 m² store salen, som kun er «væg- og loftpanelet», ikke malt. Dette er likevel det staseligste værelset i bygningen. Det har en veggutforming som er omtalt både som empire og Louis-seize-stil. Utformingen skriver seg sannsynligvis fra Otto Beyers tid, tidlig på 1800-tallet. Veggene har brystpanel opp til underkant vindu, og over dette, veggfelter med fyllinger. Mellom veggfeltene er det pilastre med kannelyrer. Beyer gikk konkurs, og veggene er sannsynligvis aldri blitt tapetsert eller malt, verken av ham eller senere eiere. Fargetrappen som ble laget rundt 1990, avslørte at veggene bare var grunnet og malt med ett strøk. De ble malt i forbindelse med oppussingen i 1960-årene.
Olho d’Água das Flores
Olho d'Água das Flores er en kommune i delstaten Alagoas i nordøstregionen av Brasil.
Lerchendal gård
Interiørhistorie
Ifølge branntaksten fra 1898 er kjelleren på skissen muligens for liten (stiplet linje, plan over første etasje). Det er spesielt nevnt i denne branntaksten at kjelleren har nedgang både fra nordre kjøkken og «portalen» (loggiaen).
Åby
Åby kan være:
Lerchendal gård
Restaurering, 1959–1969
Planene ble godkjent av både antikvariske og kommunale myndigheter, men det tok tid å få tømt bygningen og utført det praktiske arbeidet.
Våren 1965 oppnevnte NTH en rådgivende komité som skulle bistå ved bygningsantikvariske undersøkelser og restaurering av Lerchendal. Komiteen besto av professor Erling Gjone og arkitekt Wilhelm Swensen. Først i august 1965 var de siste beboere skaffet annen bopæl, og restaureringen kunne settes i gang. De mest synlige endringene var bygging av en ny innvendig hovedtrapp og ny overflatebehandling av gulv, vegger og himlinger.
Den utvendige trappen i loggiaen, mellom første og andre etasje, ble antatt å være av nyere dato, så denne ble revet og erstattet med en ny, innvendig hovedtrapp. Det ble ikke funnet spor etter en slik trapp, men professor Gjone antok at trappeløsningen kunne ha vært i overensstemmelse med løsningen i Lade gårds hovedbygning. Ut fra dette tegnet arkitekt Castberg en ny trapp i barokk stil. I forbindelse med denne ble det innredet garderobe og toaletter. Trappen ble marmorert av konservator Ola Ø. Seter, som også marmorerte dør- og vindusomramning i det som nå ble peisestuen; den tidligere havestuen, eller hallen, i første etasje.
Verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2020/21 – Verdenscup 2 – 5000 meter menn
Verdenscuprunde 2 av sesongen 2020/21 i hurtigløp på skøyter for menn på 5,000 meter i Thialf i Heerenveen, Nederland søndag den 31. januar 2021.
Ole Andersen Olsen
Ole Andersen Olsen (født 5. mai 1863 i Tangemose i Starreklinte, død 5. oktober 1943 i København) var en dansk filmprodusent. Han stiftet filmselskapet Nordisk films kompani i 1906, som han ledet gjennom dansk films gullalder til 1924, og som fortsatt er i drift som verdens eldste filmselskap.
Rognsundet
Rognsundet (nordsamisk: Čoalmmenuorri, historisk også skrevet Čoalmenuorri) er et sund i Alta kommune i Finnmark. Det ligger mellom Stjernøya i vest og Seiland i øst. Sundet er rundt 20 kilometer langt og strekker seg fra Sørøysundet i vest til Altafjorden i øst.
Det er bosetting ved Rognsundet på begge øyene. På Seiland bor de på Altneset, mens på Stjernøya bor de i Store Kvalfjord, Nordmannsneset og Pollen. På Altneset ligger Rognsund kirke.
Rognsundkofta
Rognsundet har også en egen samedrakt som er kalt Rognsundkofta, eller på nordsamisk Čoalmmenuorri gákti.
Verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2020/21 – Verdenscup 2 – 5000 meter menn
Distansen ble vunnet av nederlandske Patrick Roest på 6.05,95(9) foran svenske Nils van der Poel på andreplass og russiske Sergej Trofimov på tredjeplass. Gruppe B ble vunnet av norske Sverre Lunde Pedersen på 6.15,42(3) foran nederlandske Marwin Talsma på andreplass og sveitsiske Livio Wenger på tredjeplass.
Jorma Kinnunen
Jorma Vilho Paavali Kinnunen (født 15. desember 1941 i Pihtipudas, død 25. juli 2019 i Äänekoski) var en finsk spydkaster, olympisk sølvmedaljør og verdensrekordholder. Jorma Kinnunen tok sølv i OL i Mexico i 1968. Under OL 1964 ble han nummer 6 (landsmannen Pauli Nevala vant) og i München 1972 ble han også nummer seks. 18. juni 1969 satte Kinnunen ny verdensrekord med et kast på 92,70 m under et stevne i Tammerfors.
Han ble finsk mester i spydkast i 1964, 1965, 1966, 1968 og 1969.
I 1972 og 1975 vant han «Spjutkarnevalen» i Pihtipudas, en finsk spesialkonkurranse for spydkastere som arrangeres på Kinnunens fødested. Kallenavnet til den småvokste Kinnunen var «den lille kjempen fra Äänekoski». Hans sønn, Kimmo Kinnunen, ble verdensmester i spydkast i 1991.
Lerchendal gård
Restaurering, 1959–1969
De gamle, brede gulvplankene – som viste seg å være 2 ½" tykke, måtte tas av i forbindelse med forbedring av konstruksjon og lufting under gulvet. Det lyktes å berge såpass mye av plankene at det ble nok til hele peisestuen. Bortsett fra i dette rommet – og i salen i andre etasje – ble det lagt linoleum i alle rom. I det nye trapperommet ble det lagt vinylfliser i sjakkmønster, for å passe til den nye trappen. De øvrige gulvbeleggene er nærmest ensfarget, eller svakt «marmorert».
Bygningen ble også isolert og nye innervinduer anskaffet.
Da bygningen var ferdig restaurert og rehabilitert, ble det lagt vekt på å finne mest mulig tidsriktige møbler. Det ble blant annet kjøpt tolv stoler i louis-seize-stil fra storgården Stubljan, som var bygget på omtrent samme tid som Lerchendal. Stubljan brant i 1913. Det ble også kjøpt møbler fra arkitekt Gunnar Stabells dødsbo, og innredningen ble supplert med en del nye stilmøbler.
Trondhjems Kunstforening deponerte i 1960-årene flere kunstverk til utsmykning av hovedbygningen, men disse er nå returnert til Trondheim Kunstmuseum. NTH har donert malte portretter av lærerne ved den tidligere Trondhjems Tekniske Læreanstalt. Alle kunstnerne i kunstnergruppen Gruppe 5 er representert med kunstverk i de ulike værelsene i hovedbygningen.
Interiøret fra 1991 og fremover
NOV gikk adskillig lenger enn å gi råd om innvendig oppussing. De foretok en bygningsantikvarisk undersøkelse og vurdering av hele hovedbygningen. De kartla de antikvariske forholdene og vurderte hvilke hensyn som måtte tas ved senere vedlikehold og oppussing av bygningen. De understreket viktigheten av å beholde gamle bygningselementer, for å fortelle husets historie – og de påpekte helt konkrete utbedringstiltak som burde foretas straks, og hvilke generelle vedlikeholdstiltak som burde gjøres jevnlig.
I sin konklusjon var gruppen ganske kritisk til mye av den innvendige restaureringen som ble foretatt i 1960-årene, og de valg som senere var gjort når det gjaldt innredning, gardin- og møbelvalg. De skrev blant annet: «I dag oppleves bygningen som overraskende historieløs og til dels kaotisk». De kom med flere forslag til forbedringer som å eksponere gamle bygningsledd bedre, og dempe det de kalte «nygamle» ledd, som peisen i hallen nede og det marmorerte trappegelenderet.
NOV ble ikke engasjert til å følge opp rapporten med konkrete tiltak. I stedet knyttet NTVA til seg Wenche Koren, Norsk Hydros første kunstkonsulent, som interiørkonsulent for senere oppussing og ommøbleringer. Flere forbedringer er gjort siden 1991. Rommene er delvis omorganisert og enkelte overflater og overflatebehandlinger er endret. Blant annet er linoleum som ble lagt i Spisesalen under Castbergs oppussing, senere erstattet med furugulv.
De andre bygningene rundt tunet
Fra midten av 1800-tallet til 1960-årene fremsto Lerchendal som et komplett gårdsanlegg, et lukket trøndertun, med bygninger på alle sider. Et kart fra 1821 viser at det lå to bygninger øst og sør for tunet. Senere ble disse erstattet av, eller muligens innbygd i, en stor vinkelformet uthusbygning med fjøs og låve, som rammet inn tunet mot øst og sør. Siste del av denne bygningen ble revet i 1970.
I dag står det bare tre hus igjen på gården: hovedbygningen fra 1762, en sidebygning fra rundt 1775 – og et noe nyere stabbur. Den eldste bevarte branntaksten, fra august 1868, omtaler seks bygninger. Hovedbygningen var den gangen forbundet med sidebygning og fjøs med stakitt eller gjerder; i branntaksten kalt «Plankeværke med Porte» Dette må ha gitt anlegget en meget lukket karakter:
Avhandling om de 400 vers
Avhandling om de 400 vers (sanskrit: catuḥśatakaśāstra-nama-kārikā; རྣལ་འབྱོར་སྤྱོད་པ་བཞི་བརྒྱ་པ་, wylie: rnal 'byor spyod pa bzhi brgya pa) er en avhandling som ble skrevet av den indiske madhyamaka-filosofen Āryadeva (3. århundre e.Kr.).
Lerchendal gård
De andre bygningene rundt tunet
I Gaardsrummet et Brøndhus, af Bindingsværk med Bordtag.
Avhandling om de 400 vers
I 1994 publiserte Ruth Sonam en kommentar til dette verket, som var skrevet av Geshe Sonam Rinchen (1933–2013). Mange læresteder i det østlige Tibet, deriblant Shri Singha Shedra i Dzogchenklosteret i Dêgê i det autonome prefekturet Garzê i Sichuan, regner det som en av «de 13 avhandlinger» – viktige indiske avhandlinger, som sammen med verker av Khenpo Shenga (1871–1927), utgjør grunnlaget for deres pensum.
Lerchendal gård
De andre bygningene rundt tunet
I branntaksten fra 1868 er også to bygninger nord for sidebygningen inkludert; en «Ladebod» og et «Skydehus» som tilhørte Trondhjem Vaabenøvelsesforening. Foreningen hadde også en skytebane der.
I den neste branntaksten, utført for daværende eier Carl Sorkstad i 1898, var bare ett stabbur nevnt - «no 4 i forrige Forretning». Et grisehus var kommet til. Gjerdene mellom bygningene ser ut til å være fjernet; likeså brønnhuset inne på tunet.
I 1974 fikk NTH tilbud fra fylkeskonservatoren i Sør-Trøndelag om å overta en bygning fra det fredete anlegget Bakaunet gård, som ligger på Bakkaunet i Trondheim. Den antikvariske bygningsnemnd hadde i 1971 opphevet fredningen av drengstubygningen på Bakaunet. Eieren ville gi bort bygningen for riving og eventuell gjenoppbygging. Fylkeskonservatoren foreslo at den skulle settes opp der den gamle fjøs- og låvebygningen på Lerchendal hadde stått. Dermed ville tunet få tilbake noe av den lukkede trøndertunkarakteren. Fylkeskonservatoren mente bygningen kunne egne seg både som kontor og bolig. NTHs vedlikeholdsavdeling og arkitekt Kåre Tiller vurderte muligheter og kostnader ved en eventuell flytting. Konklusjonen ble at de avslo tilbudet. Den gamle drengstubygningen ble revet og oppført som bolig på Sverresborg i Trondheim i 1975.
Bårstua
Sidebygningen, som ligger nordøst for hovedbygningen, er omtalt som «borgestue» i branntaksten fra 1898. I Trøndelag har borgestue, eller bårstu, tradisjonelt vært brukt om hus for tjenerskap eller arbeidsfolk. Det antas at bårstua ble oppført av Lerche, i 1770-årene.