cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Malaya-føderasjonen
Politisk mobilisering
Stridighetene om unionsplanene og Malayas framtid frambrakte ulike politiske grupperinger: Den viktigste politiske kraften blant malayene var United Malays National Organisation (UMNO), der Onn Jaafar var den første leder. Partiet ble til i mai 1946, som et resultat av en serie nasjonalistkongresser. UMNO samlet malayiske nasjonalister som ønsket selvstyre, samtidig som tradisjonelle malayiske institusjoner ble bevart. UMNOs motstand mot unionsplanene medførte britisk frykt for at malayene skulle utvikle seg i anti-britisk retning. Britene valgte derfor å gå i hemmelige forhandlinger med UMNO. Det ble avtalt å etablere en ny føderasjon, som respekterte de tradisjonelle herskernes suverenitet og delstatenes egenart, samtidig som malayenes privilegerte stilling ble bevart. Reglene for å få statsborgerskap ble strammet inn, slik at under 10 % av kineserne automatisk ville kvalifisere.
Malay Nationalist Party (MNP), grunnlagt i oktober 1945, var et mer radikalt malayisk nasjonalistparti. I lederskapet fantes politikere som Ahmad Boestaman, Ishak Haji Muhammad og Burhanuddin Helmi. Det samarbeidet først med UMNO, men senere brøt ut. Independence of Malaya Party (IMP), grunnlagt i 1951 av Onn og Tan Cheng Lock på grunnlag av misnøye med UMNOs snevre appell til malayer. Partiet ønsket å nå ut til alle etniske grupper. Blant islamske grupper fantes det misnøye med de sekulære partiene. Ut fra disse kom partiet Persatuan Islam Sa-Tanah Melayu (PAS).
Etter verdenskrigen mobiliserte Det malayiske kommunistpartiet (MCP) støtte fra den store gruppen som var fordrevet av krigstilstanden og som var påvirket av de vanskelige livsvilkårene, særlig for kinesere og indere. Partiet var markant anti-kolonialistisk og tok til våpen mot de britiske myndigheter og økonomiske interesser. Det kinesiskdominerte kommunistpartiet startet geriljakrig mot britene og Malayakrisen preget føderasjonen fra dens første år. Det var unntakstilstand til 1960.
Montaña Clara
Montaña Clara er en øy i den spanske autonome enheten Kanariøyene som ligger i Atlanterhavet, utenfor Afrikas nordvestkyst. Øya tilhører provinsen Las Palmas og kommunen Teguise på Lanzarote. Øyas areal er på 1,48 km². Øya er ubebodd.
Malaya-føderasjonen
Føderasjonens institusjoner
Føderasjonens politiske institusjoner besto av en britisk høykommissær, supplert av et utøvende råd og et lovgivende råd, samt et herskerråd.
Føderasjonen var basert på at autoriteten stammet fra herskerne i delstatene, og guvernørembetet ble erstattet og en høykommissær kom i stedet. Den britiskutnevnte høykommissæren hadde vide fullmakter som leder for den utøvende makt, støttet av et føderalt utøvende råd. Høykommissæren svarte imidlertid til regjeringen i London, som både kunne instruere høykommissæren og nedlegge veto mot beslutninger. Under Malayakrisen ledet høykommissæren også militæroperasjonene mot opprørerne. En stilling som visehøykommissær ble innført for å ivareta den sivile regjeringsledelsen.
Montaña Clara
Øya er en del av Chinijoøyene nasjonalpark.
Gjekstad & Østerøya Idrettsforening
Gjekstad & Østerøya Idrettsforening (GØIF) er et fotballag fra Østerøya i Sandefjord. Klubben ble etablert 22. februar 1974. Klubbens hjemmebane er Østerøya Idrettspark. A-laget spilte i 3. divisjon i 1993, 1994 og 1995, men ligger idag i 5. divisjon.
Malaya-føderasjonen
Føderasjonens institusjoner
Føderalregjeringen fikk hånd om 144 spesifiserte saksfelt og det meste av offentlig politikk. Sentralnivået fikk også ansvar for opprettholdelse av offentlig ro og orden. Delstatene fikk råderett over omkring ti saksfelt, for det meste land- og landbrukssaker, samt skolevesen. De føderale myndighetene fikk også de viktigste statsinntektene og delstatene ble avhengig av overføringer fra sentralt hold. Delstatenes budsjetter ble videre avhengig av føderal godkjennelse. Hver av delstatene fikk en britisk rådgiver, som var medlem av delstatsregjeringen og hadde stor innflytelse på avgjørelsene.
Det føderale utøvende råd besto inntil 1951 av britiske tjenestemenn supplert av oppnevnte representanter fra ulike samfunns- og næringslivsinteresser. I 1948 hadde rådet sju oppnevnte lokale medlemmer, derav tre malayer, to kinesere en inder og en brite. I 1951 ble dette endret slik at medlemmene fikk sine porteføljer fordelt av det lovgivende råd, mens de fortsatt var ansvarlig overfor høykommissæren. Makten var konsentrert i en uformell indre regjering, bestående av de fire fremste britiske kolonitjenestemennene.
Det lovgivende råd besto av medlemmer oppnevnt for å representere og balansere ulike samfunnsgrupper og økonomiske interesser. Den føderale forvaltningen var representert og det var seter for delstatene, som var representert ved sine førsteministre eller residerende kommissærer. Malayene skulle ha 22 representanter, kineserne 14, inderne 5, ceyloneserne 1 og eurasierne 1 representant. Handel, gruvedrift, plantasjedrift, landbruk, frie yrker og kultursektoren var representert i Det lovgivende råd. Det lovgivende råd hadde rådgivende funksjon i forhold til lovforslag framlagt av høykommissæren.
Det fantes også et herskerråd bestående av de tradisjonelle herskerne i delstatene. Herskerrådet hadde formelt makt til å vurdere alle forslag til ny lovgivning før disse ble behandlet av det føderale lovgivende råd. Formelt måtte herskerrådet også sanksjonere lover. I praksis spilte imidlertid rådet en begrenset rolle.
Da føderasjonen ble etablert i 1948, var forvaltningen i Malaya dominert av britiske kolonitjenestemenn. Malayer hadde 15 % av de ledende stillingene i Malayan Civil Service. Dette medførte krav om flere malayer i offentlig tjeneste. I 1952 ble UMNO og regjeringen enig om å åpne for flere lokale i forvaltningen, også ikke-malayer, da med et forholdstall på 1:4 mellom ikke-malayer og malayer. Det gikk likevel sent med å øke andelen lokale i forvaltningen.
Malayakrisen
Ved andre verdenskrigs slutt kunne Kommunistpartiet ha benyttet seg av makttomrommet som fulgte på grunn av at det tok 25 dager fra den japanske kapitulasjonen til britene sendte militære styrker for å ta kontroll over Malayahalvøya. Imidlertid bestemte kommunistpartiet seg for å delta i den politiske prosessen på fredelig vis. Britene ga forsikringer om at deres aktivitet ville bli tillatt. Våpen og utstyr ble gjemt i jungelen og motstandshæren fra okkupasjonsårene, MPAJA, ble oppløst i desember 1945.
I Singapore ble kommunistpartiet tatt med i guvernørens rådgivende utvalg. I Malaya engasjerte det seg i Malayan Democratic Union og samarbeidet med Malayan Nationalist Party. Kommunistpartiet skaffet seg kontroll med fagforeningene og organiserte streiker og demonstrasjoner. Fagforeningene evnet å lamme vitale sektorer, som jernbanen, og fikk gjennom innrømmelser fra myndighetene.
Kommunistpartiet
Fagforeningene rekrutterte særlig blant kinesiske arbeidere og la til rette for rekruttering av medlemmer til kommunistpartiet. Partiet rekrutterte også godt i de kinesiske skolene, der det var mange eldre elever som tok igjen skolegang tapt på grunn av krigen. Kommunistpartiet vendte seg også til indiske plantasjearbeidere og brakte deres fagforeninger inn under sin kontroll. Forsøkene på å rekruttere malayer var derimot mislykkede, både fordi få var fagorganisert og på grunn av motvilje mot å gå med i kinesiskledete organisasjoner.
I 1947 falt gummiprisene, arbeidernes lønninger ble redusert og streikeaktiviteten økte. Myndighetene svarte med å begrense fagforeningenes organisasjonsfrihet og streik ble erklært ulovlig. Kommunistledere ble arrestert og sendt ut av landet.
Kommunistpartiet forlot sin moderate linje. Generalsekretær Lai Tek ble avslørt som dobbeltagent. Chin Peng tok i 1947 over vervet og den radikale fraksjon i partiet ble styrket. Partiet bestemte seg for å gå under jorden og forberede væpnet opprør. Fra krigsårene hadde partiet gjemt unna utstyr og våpen i jungelen. Partiet kunne støtte seg på fordrevne kinesere som hadde bosatt seg i utkanten av plantasjer og i skogkanten. Propagandaen mot britene økte og det ble gjennomført væpnede angrep mot europeiske plantasjeledere. I juni 1948 ble kommunistpartiet forbudt av myndighetene og det ble erklært unntakstilstand.
Kommunistpartiet trakk sine folk tilbake til jungelen for å etablere baser og bygge opp sine styrker. Det hadde da omkring 3,000 soldater støttet av ytterligere 8,000 mann. Det ble lagt vekt på å bygge opp en folkebevegelse, Min Yuen, til hjelp og støtte for opprøret. Denne bevegelsen var særlig aktiv i kinesiske landsbyer og bosettinger, der motstandsbevegelsen MPAJA også hadde hentet støtte i krigsårene.
Unntakstilstand
Myndighetene viste først liten evne til å bekjempe opprøret. Repressive tiltak ble iverksatt. Med unntakstilstand fikk myndighetene anledning til å arrestere og internere mistenkte opprørere uten rettssak. Innen utgangen av 1948 satt 1,779 mistenkte kommunister internert. Flere hundre andre var deportert.
Politiske partier kunne forbys. Myndighetene benyttet unntakstilstanden til å slå ned på radikale, ikke bare kommunister, men også malayiske nasjonalister. MNPs lederskap ble satt i fengsel og partiet ble oppløst. Kommunistpartiet ble forbudt i juli 1948. Den kinesiske befolkningen ble identifisert med kommunistene og enhver kineser risikerte å bli mistenkt for å være kommunist.
Opprørerne ble bekjempet med politiinnsats og militært. Britene benyttet infanteriavdelinger fra koloniene og Samveldet. Et særlig politikorps, Malaya Special Constabulary, ble opprettet for å støtte det ordinære politiet.
Opprøret slås ned
Opprøret nådde et høydepunkt i 1951, da kommunistpartiets væpnede fløy hadde anslagsvis 8,000 mann under våpen. Innen 1957 hadde det krevd livet til 2,890 politifolk, 518 av myndighetenes soldater og 3,253 sivile menneskeliv.
Opprørssoldatene opererte i jungelen og støttet seg på befolkningen i landsbyene for hjelp. Britene forsøkte å bryte denne støtte ved et storstilt program for å flytte den kinesiske landsbygdbefolkningen til nye landsbyer myndighetene kunne beskytte og kontrollere. Programmet ble kalt Briggs-planen, omfattet mer enn 500,000 personer og 480 landsbyer. Under ledelse av C. C. Too ble det satt i gang psykologisk krigføring med antikommunistisk propaganda.
Ny bekjempelsesstrategi: Hearts and minds
Etter at britene la om sin bekjempelse av opprørerne, ble kommunistene svekket. I 1958 hadde kommunistene igjen 868 aktive soldater, halvparten av dem hadde trukket seg tilbake over grensen til Thailand.
Samtidig fikk økonomien i Malaya et oppsving som følge Koreakrigen og økt etterspørsel etter tinn og gummi. Kommunistpartiets appell ble dermed svekket. Britene slo inn på en ny linje for å bekjempe opprøret. Målet var nå å vinne befolkningens støtte og samarbeid. Unntakstilstandene ble gradvis opphevet, distrikt for distrikt, etter hvert som områdene ble ansett som fri for opprørere.
I 1952 gikk dessuten MCA i allianse med UMNO, noe som bedret de politiske utsiktene for den kinesiske delen av befolkningen.
Kommunistpartiet bestemte seg sent i 1951 for å prioritere politisk kamp over militær. Det la mindre vekt på stort antall væpnede angrep og gjennomførte heller aksjoner som kunne utnyttes til propagandaformål, styrke moralen internt eller sikre våpen. Opprørssoldatene ble gradvis trukket tilbake fra Pahang, der kommunistene sto sterkt, til grensen mot Thailand.
Urfolket: orang asli
Under andre verdenskrig hadde den kommunistiske motstandsbevegelsen dratt nytte av urfolket, på malay kalt orang asli, som bodde i jungelen på Malayahalvøya. Urfolk ble benyttet som kjentmenn, speidere, bærere og var nyttige for å skaffe mat. Under opprøret gjorde kommunistene det samme.
Britene forsøkte å motvirke dette ved flytte urfolk til nye landsbyer, der levekårene var vanskelige og mange døde. Bosettingene i skogen ble bombet og ødelagt.
Britene erkjente etter hvert at dette virket mot sin hensikt og politikken ble i 1954 helt oppgitt. Fra 1953 av ble det i stedet etablert jungelfort som utgangspunkt for distribusjon av medisiner og matvarer til urfolket. Britene forsøkte på denne måten å vinne tillit og overbevise dem om å støtte myndighetene heller enn kommunistene. Dette lykkes og innen 1958 støttet få av urfolkene kommunistene. Det ble satt opp en egen urfolkavdeling, Senoi Praaq, for å bekjempe opprørerne, senere innlemmet i det malaysiske politiet.
Forberedelser til selvstyre
Samtidig med bekjempelsen av kommunistopprøret gjorde britene forberedelser til selvstyre for Malaya. Fengslede malaynasjonalister ble satt fri. Malayer ble utnevnt til sentrale stillinger som forberedelse til uavhengighet. I 1951 ble fem malayer utpekt til å lede departementer.
Britiskutdannede nasjonalister i UMNO ble foretrukket som samarbeidspartnere av britene. Abdul Rahman, bror av sultanen av Kedah, overtok lederskapet i UMNO etter Onn. Abdul Razak bin Hussein ble partiets nestleder. UMNO ble omdannet til en allianse som også omfattet kinesere og indere.
Ved siden av å kontroll med kommunistopprøret, satte Storbritannia som vilkår for uavhengighet at det måtte herske harmoni mellom de etniske gruppene i Malaya. De malayiske nasjonalistene og uavhengighetsforkjemperne i UMNO slo inn på en samarbeidslinje med representanter for andre etniske grupper for å få dette til.
Politisk utvikling: UMNOs allianser
I 1951 gikk United Malay National Organisation (UMNO) og Malayan Chinese Association (MCA) i allianse. Under slagordet merdeka (frihet) møtte britene for første gang en samlet malayisk-kinesisk front. I desember 1951 ble det avholdt lokalvalg i Malakka og Penang, deretter i Kuala Lumpur i februar 1952 og utvalgte andre steder samme og påfølgende år. Selv om lokalvalgene gjaldt få velgere, bidro de til å styrke alliansen UMNO-MCA.
Alliansen krevde en folkevalgt lovgivende forsamling og en regjering utgått av denne. Etter forhandlinger med kolonimakten ble føderasjonens politiske system endret slik at den lovgivende forsamlingen ble delvis folkevalgt, delvis oppnevnt forsamling. Av 98 medlemmer var 52 folkevalgte og 46 oppnevnt. De oppnevnte medlemmene besto av representanter for delstatene, europeiske tjenestemenn og 30 representanter for ulike næringsinteresser, fagforeninger og etniske minoriteter.
Ved det første frie valget til lovgivende forsamling i juli 1955 hadde alliansen vokst og UMNO og MCA hadde fått følge av Malayan Indian Congress (MIC). Alliansen vant 79,6 % av stemmene og 51 av de 52 setene som var på valgt.
Tunku Abdul Rahman ble etter dette førsteminister i en regjering delvis ansvarlig overfor den folkevalgte forsamlingen, delvis overfor høykommissæren og herskerne. Høykommissæren var nå i enkelte saker forpliktet til å følge regjeringens råd. Regjeringens medlemmer ble utpekt av høykommissæren etter råd fra førsteministeren. Den fikk seks malayer, tre kinesere og én inder som medlemmer.
Merdeka: Uavhengighet 31. august 1957
Etter valget i 1955 hadde Malaya-føderasjonen en regjering utgått fra landets egne politiske partier. Den britiske kontrollen ble ytterligere redusert ved at ordningen med britiske residenter i delstatene opphørte. Det ble tatt videre skritt som forberedelse på full uavhengighet.
Konferanse i London
Britene hadde satt kontroll med opprøret og harmoni mellom folkegruppene som vilkår for uavhengighet. Opprøret kom under kontroll i første halvdel av 1950-årene. Alliansens valgseier i 1955 ble holdt fram som tegn på at vilkåret om gode forhold mellom folkegruppene var oppfylt. En delegasjon ble i 1956 sendt til London for å forhandle om uavhengighet og i januar og februar ble det holdt grunnlovskonferanse i London der britiske myndigheter, de tradisjonelle herskerne og Malaya-føderasjonens regjering var representert.
Konferansen endte med enighet om at landet skulle bli selvstendig ved utgangen av august 1957 og om å oppnevne en kommisjon for å utarbeide utkast til ny grunnlov.
Reid-kommisjonen
Grunnlovskommisjonen ble kjent som Reid-kommisjonen og var en ekspertkommisjon bestående av fem medlemmer, ingen av dem fra Malaya. Ved å forberede grunnloven på denne måten, kunne man få fortgang i prosessen.
I De fødererte malaystater var malayer foretrukket til stillinger i politiet og i offentlig sektor. Dette var et forsøk på å styrke malayenes stilling i forhold til kineserne, som sto økonomisk sterkt. Politikken med å favorisere malayer ble videreført i Føderasjonen Malaya og ble også lagt til grunn ved utarbeidelsen av en ny selvstendighetsgrunnlov.
Grunnloven for den selvstendige Malaya-føderasjonen ble et kompromiss mellom folkegruppene, der malayene fikk bevart sin privilegerte posisjon, fikk malay som nasjonalspråk og islam som statsreligion, mot at kinesere og inderne fikk større tilgang til det politiske system gjennom statsborgerskap, samtidig som disse folkegruppene fikk garantier for sine eiendommer og fikk sine språk, religioner og kulturer akseptert.
Reid-kommisjonens grunnlovsforslag ble framlagt i februar 1957 og justert etter vurdering av en arbeidsgruppe. Grunnloven ble vedtatt av herskerrådet i juni og av det lovgivende råd i august 1957, britisk og malayisk lovgivning fulgte og uavhengighetsdatoen ble satt til 31. august 1957.
Nye institusjoner
Ved en seremoni på stadion i Kuala Lumpur kunne tunku Abdul Rahman ved midnatt 31. august 1957 utrope merdeka (frihet). Han ble den første statsminister i den selvstendige Malaya-føderasjonen. De tradisjonelle herskerne valgte Abdul Rahman av Negeri Sembilan til landets første statsoverhode.
Parlamentet ble organisert med et underhus på 100 folkevalgte medlemmer i Dewan Rakyat (Representantenes hus) og med et overhus med to medlemmer fra hver delstat i tillegg til elleve oppnevnte medlemmer i Dewan Negara (Senatet). Føderalregjeringen fikk rett til å oppnevne elleve overhusmedlemmer som representanter for minoriteter og urfolk.
Forholdet mellom føderalregjeringen og delstatene ble vektet slik, at føderalregjeringen fikk hånd om de viktigste saksfelt og delstatene fikk ikke egne skatteinntekter.
Malayakrisen ble endelig erklært over da unntakstilstanden ble opphevet den 31. juli 1960.
Fra uavhengighet til Malaysia
Etter at Malaya-føderasjonen ble selvstendig, kom det diskusjon om framtiden for gjenværende britiske kolonier i området. På Malayahalvøya var Singapore fortsatt under britisk herredømme, mens det nord på Borneo fantes tre britiskdominerte territorier.
I 1961 lanserte statsminister Abdul Rahman tanken om et utvidet Malaya, som samlet hele Malayahalvøya og de britiskkontrollerte områdene på Borneo. Forslaget kom overraskende, siden befolkningen i det økonomisk sterke Singapore i hovedsak var kinesisk og hadde en sterk politisk venstreside. Singapore hadde imidlertid en midlertidig grunnlov som utløp i 1963, slik at selvstendighet ville være en mulighet. Ledende malayiske politikere ønsket ikke et selvstendig Singapore som kunne komme under kontroll av kommunister.
Situasjonen i Singapore talte til fordel for unionsplanene. Fra 1959 satt People's Action Party med regjeringsmakten under statsminister Lee Kuan Yew. Partiet hadde på programmet union med Malaya, der Singapore skulle være en selvstyrt del. I august 1961 møttes Abdul Rahman og Lee Kuan Yew og ble enige om en union, der Singapore skulle beholde frihavnsstatus, få selvstyre i utdannelses- og arbeidslivssaker og få beholde store deler av de lokale statsinntektene.
Befolkningssammensetningen i de britiske områdene på Borneo var også annerledes enn på Malayahalvøya, med ulike urfolksgrupper som talte mange forskjellige språk. Malayiske politikere så imidlertid på disse som tilhørende samme etniske gruppe som malayene og regnet med at disse ville hjelpe til å balansere Singapores økte bidrag av kinesere. Planene ble først avvist av politiske ledere på Borneo. Frykten var at unionen ville bli dominert av Malayahalvøya og folk derfra. Abdul Rahman og Lee Kuan Yew lykkes likevel å overtale de politiske lederne i Sarawak og Britisk Nord-Borneo og i januar 1962 ga regjeringene der sin støtte til planene om å utvide forbundsstaten. Dette skjedde etter at det ble tatt særlige hensyn til de nye delstatene. Det ble gitt garantier for lokal kontroll med innvandring. Engelsk ble anerkjent som delstatsspråk til bruk i skolen og forvaltningen. En egen føderal forvaltning ble etablert for de nye delstatene. Lokale religioner ble anerkjent. Urfolkene og andre lokal befolkningsgrupper fikk spesielle rettigheter. Videre ble det avsatt økonomiske midler til utvikling av Sarawak og Britisk Nord-Borneo, som skiftet navn til Sabah ved inntreden i den nye unionen. Etter at disse innrømmelsene ble gitt, vant de unionsvennlige regjeringspartiene i Sarawak og Britisk Nord-Borneo valgene i 1963.
Nabolandene var ikke positivt innstilt til en utvidelse av unionen. Filippinene gjorde krav på Britisk Nord-Borneo og motsatte seg unionsplanene. Denne holdningen var basert på at traktaten handelskompaniet hadde inngått med Sulu-sultanatet var en leieavtale, ikke avståelse av territorium, og at Filippinene hadde overtatt overhøyheten over Nord-Borneo etter sultanatet. Indonesia foretrakk heller en separat samling av de britiske områdene nord på Borneo, slik at Britisk Nord-Borneo, Brunei og Sarawak ikke gikk sammen med Malaya.
I januar 1963 erklærte Indonesias president Sukarno konfrontasi for å bekjempe unionsplanene. Det kom til grensekrenkelser, angrep på malayiske fiskebåter og Indonesia gjennomførte angrep inne på malayisk territorium og i Singapore. En diplomatisk kampanje for å isolere Malaya-føderasjonen ble også igangsatt.
Sultanen av Brunei viste motvilje mot unionsplanene og Brunei ble ikke med i den nye unionen. Singapore, Sarawak og Sabah (tidligere Britisk Nord-Borneo) gikk imidlertid med, og den 16. september 1963 ble den nye unionen Malaysia erklært.
Call of Duty: Black Ops II
Call of Duty: Black Ops II er et førstepersonsskytespill og er det niende spillet i Call of Duty-serien.
Videospillet blir utviklet av Treyarch og blir publisert av Activision for Microsoft Windows, PlayStation 3 og Xbox 360. Spillet er en direkte etterfølger av Call of Duty: Black Ops. Spillets offisielle annonsering var 1. mai 2012 og ble utgitt 13. november 2012.
Figurer og Omgivelser
Handlingen i spillet finner sted i år 2025. Kina og USA er i en kald krig, på lik line med den USA og Sovjetunionen hadde fra 1945 til 1991. Grunnen til dette er at Kina stopper å eksportere sjeldne jordarter etter at de blir rammet av et cyberangrep som bringer det kinesiske aksjemarkedet til stillstand. Krig blir i denne tiden ført med roboter, cyberangrep, ubemannede droner og kjøretøy og annen moderne teknologi. Den ubemannede teknologien kan brukes mot dem den var ment å beskytte.
Spillet har også handling i 1980-årene som fokuserer på skurken, Raul Mendendez, som i 2025 provoserer Kina og USA. Hensikten er å tegne en bakgrunn for hvorfor han fremprovoserer en konflikt mellom landene. Spilleren tar igjen opp rollen som Alex Mason, hovedpersonen fra Call of Duty: Black Ops i denne delen av handlingen. Konflikten finner sted i Mellom-Amerika. Frank Woods, en figur fra Call of Duty: Black Ops kommer tilbake i spillet og tar opp en fortellerrolle for historien til 2025. I den delen av spillet er hovedpersonen sønnen til Alex Mason, David Mason.
Angrepsstyrke oppdrag
Call of Duty: Black Ops 2 skal være det første spillet i Call of Duty-serien hvor spillervalg har en effekt på oppdrag og hele historien. Ved å velge ett oppdrag, kan ikke spilleren gjennomføre de andre oppdragene, hvis ikke spillet startes helt på nytt.
I disse oppdragene kan en spiller bruke ubemannede kjøretøy, fly og roboter. Hvis spilleren dør, fortsetter historien uten at oppdraget er utført. Hva spilleren gjør i disse oppdragene, kan forandre planene til skurken i historien.
Zombier
Zombier kommer tilbake i Call of Duty: Black Ops 2, slik at spillet er det tredje i Call of Duty-serien som vil ha dette. I motsetning til World at War og Black Ops, vil Black Ops2 Zombies ha opptil åtte spillere i en zombielobby. Det er også første gang at zombier har sin egen enkeltspillerdel ved siden av hovedhistorien i et Call of Duty-spill.
Mottagelse
Call of Duty: Black Ops II fikk generelt god kritikk fra kritikere. Anthony Gallegos fra IGN beskrev spillet som en godt eksempel på hvordan man skal utvikle en serie som Call of Duty. Gallegos roste spillet for dens handling som han syntes var veldig interessant og lagde en skurk som han følte sympati for. Gallegos kritiserte den kunstige intelligensen til de allierte i «Strike Force»-modusen på slutten av enspillerdelen, som han syntes var skuffende.
Dan Ryckert fra Game Informer var også kritisk til den kunstige intelligensen til de allierte i «Strike Force»-modusen, og var også ikke veldig imponert med «Pick Ten»-systemet i flerspiller, han mente det var interessant med ikke veldig spennende sammenlignet med tidligere systemer i tidligere spill. Ryckert roste også handlingen og strukturen i enspillerdelen, som introduserte forandringer som han mente burde vært implementert i tidligere spill.
Steven O'Donnell og Stephanie Bendixsen fra videospill talkshowet Good Game ga spillet 8,5 poeng av 10, og roste også flerspillerdelen, men var mer kritisk til enspillerdelens handling og oppdrag.
John Cooper (komponist)
John Cooper (ca. 1570 – 1626) var en betydelig engelsk komponist, gambist og luttenist.
Liv og virke
John Cooper tjente ved det engelske kongehoffet og gav den framtidige kong Karl I av England musikkundervisning. Coopers musikalsk mest framstående elever var brødrene Henry og William Lawes, som begge ble betydelige komponister.
Karl-Heinz Frieser
Karl-Heinz Frieser (født 1949 i Pressath i Bayern) er en tysk oberst og militærhistoriker tilknyttet Bundeswehr.
Bakgrunn og virke
Frieser begynte sin tjeneste i det vest-tyske Bundeswehr i 1970, og begynte studier samfunnsvitenskap og historie i 11978. I 1981 fikk han en doktorgrad, med avhandlingen Die deutschen Kriegsgefangenen in der Sowjetunion und das Nationalkomitee "Freies Deutschland" (Tyske krigsfanger i Sovjetunionen og Nationalkomitee Freies Deutschland). Etter det var han en av de ledende forskerne ved Bundeswehrs militærhistoriske forskningsavdeling (tysk: Militärgeschichtliches Forschungsamt, MGFA). Han publiserte en bok om den tyske invasjonen av Frankrike i 1940, hvor han kritiserte bruken av begrepet blitzkrieg, som han anså som en myte. Boken ble oversatt til engelsk, som The Blitzkrieg Legend: The 1940 Campaign in the West. Han var også en av de ledende forskerne bak det tyske semi-offisielle historieprosjektet Das Deutsche Reich und der Zweite Weltkrieg.
Frieser gikk av med pensjon i 2009.
John Cooper (komponist)
Liv og virke
Cooper var også musikkteoretiker og skrev komposisjonsveiledningen Rules how to Compose (før 1617).
Etter sin død ble Cooper etterfulgt av Alfonso Ferrabosco den yngre i posten som kongelig komponist.
Sulphur (Louisiana)
Sulphur (fransk: Soufre) er en by i fylket Calcasieu Parish i Louisiana, USA. Byen har et areal på 25,9 km, og en befolkning på 20.410 under folketellingen i 2010. Sulphur er en del av Lake Charles Metropolitan Statistical Area.
Rexburg (Idaho)
Rexburg er en amerikansk by som ligger i Madison County i Idaho.
Den har og dekker et areal på 25,32 km².
Stuttgart Open
Stuttgart Open er en profesjonell tennisturnering som blir spilt på gress. Den er en del av ATP-touren, og er klassifisert som en ATP 250-turnering.
Den blir spilt hvert år i Stuttgart i Tyskland.
Protektoratet Nord-Nigeria
Protektoratet Nord-Nigeria var et britisk protektorat, grunnlagt i 1900. Grunden til dannelsen var Berlinkonferansen i 1885 der britene garanterte retten til kontroll i det som seinere kom til å bli Nigeria. Men det var grensetvister, så og den britiske sine handlinger i protektoratet Nord-Nigeria var politisk prioritert på grunn av trusler fra rivalene Tyskland og Frankrike.
Britenes guvernør, Frederick Lugard, forhandlet med begrensede ressurser med emiratet i nord om å akseptere britisk overhøyhet, og markerte at den eneste måten å gjøre det var ved å få de lokale herskere til å akseptere indireke styre. Han forlot protektoratet i noen år, og tjenestegjorde i Hongkong, men vendte tilbake da han besluttet i 1914 å slå sammen Nigeriaprotektoratet med protektoratet Sør-Nigeria. Årsakene var økonomisk snarere enn politisk — protektoratet Nord-Nigeria hadde budsjettunderskudd. Frederick Lugard forsøkte å benytte penger fra budsjettoverskuddet i protektoratet Sør-Nigeria for å kompensere dette underskuddet, og mente også at sammenslåingen ville forenkle administrasjonen, spesielt da protektoratet Nord-Nigeria ikke hadde tilgang til havet. På denne tiden regnet nesten ingen, verken Lugard eller andre briter og afrikanere, Nigeria som en nasjonal enhet – da nord og sør ble regnet som kulturelt ulike – og sammenslåingen var økonomisk og administrativ. Under en paraplyadministrasjon for hele Nigeria, fortsatte nord og sør å ha sin egen administrasjon, og hver sin viseguvernør under Lugard og hans etterfølgere. Herbert Richmond Palmer var en sterk forsvarer av Lugards prinsipp om indirekte styre, og argumenterte sterkt for desentralisering av finansiering og budsjettforvaltningen. Men nasjonalismens utvikling i Nigeria ledet til at det etterhvert kom til å bli regnet som en nasjonal enhet.
Hustler TV
Hustler TV er en erotisk amerikansk TV-kanal, som i tillegg til USA også sendes i Mexico. Kanalen er dedikert til å tilby seksuelt materiale med og uten sensur fra Hustler, et av de mest kjente merkevarer innen voksen underholdning. Kanalen eies av LFP Broadcasting, som drives av Michael H. Klein.
Frederik Christian Danneskiold-Samsøe
Frederik Christian Danneskiold-Samsøe (født i juni 1722, død 26. mars 1778) var en dansk godseier, gehejmeråd, kammerherre, offiser og generalpostdirektør.
Han var sønn av grev Christian Danneskiold-Samsøe og hustru Conradine Christiane født komtesse Friis (1699-1723). I 1740 ble han rittmester ved det 3. jyske kavaleriregiment og samme år kammerherre. I 1746 avanserte han til virkelig rittmester ved det 2. jyske kavaleriregiment, 1748 oberstøytnant, 1749 ridder av Dannebrog, 1752 generalpostdirektør med en årlig inntekt på 1500 riksdaler. Da Christian Gyldenløves enke Dorothea Krag døde i 1754, ble han Gisselfeld Klosters første overdirektør. I 1758 gehejmeråd, 1763 ridder av l'union parfaite og i 1766 gehejmekonferensråd. Den 5. januar 1771 ble han avskjediget av Johann Friedrich Struensee. Kort tid før sin død, ble han ridder av Elefanten.
Ekteskap
I 1749 giftet han seg med Nicoline Rosenkrantz (1712-1771), datter av gehejmeråd, amtmann i Nyborg Christian Rosenkrantz til Skovsbo og Frederikke Louise f. Krag. I 1771 giftet han seg på ny, denne gang med Frederikke Louise f. von Kleist (1747-1771), datter af gehejmeråd, kammerherre, amtmand i Bredsted, Christian Adam von Kleist (1705-1778) og Sophie f. Rosenkrantz (1724-1770).
Danneskiold-Samsøe ble begravet i Vor Frue i København. I 1750 var han blitt malt av Peder Als, portrettet henger på Gisselfeld.
Rødmaskeastrild
Rødmaskeastrild er en fugl i gruppen Pytilia i familien astrilder. Den forekommer i Benin, Burkina Faso, Kamerun, Den sentralafrikanske republikk, Tsjad, Den demokratiske republikken Kongo, Elfenbenskysten, Ghana, Guinea, Liberia, Nigeria, Sierra Leone og Togo.
Cambarus pecki
Utbredelsen er begrenset med forekomster i elver og innsjøer i Tennessee River i nordlige deler av Alabama. Arten anses som truet av IUCN.
Taksonomisk plassering
En moderne oppdatering av systematikken gis her med basis i WoRMS-databasens systematikk fra 2013.
Leif Reinhardt Natvig
Leif Reinhardt Natvig (født 1894 i Kristiania, død 1975) var en norsk entomolog. Han var hele sitt arbeidsaktive liv ansatt ved Zoologisk museum i Oslo og bidrog til en sterkere knytting mellom museet og Norsk entomologisk forening.
Leif Reinhardt Natvig ble tidlig interessert i naturen og insekter, særlig biller. Senere stikkmygg, klegger og bremser. Foruten entomologien samlet han på elfenbensarbeider,våpen, originalutgaver av illustrerte bøker. Ett av høydepunktene i livet var hans møte med keiser Hirohito under et besøk i Tokyo i 1965. Natvig hadde med seg en del norske publikasjoner om marin biologi, blant annet fra Norskehavet. Det er fortalt at den vanligvis korte audiensen, varte i to timer, mens keiseren og Natvig ivrig bladde i publikasjonene.
Universitetet i Oslo / Zoologisk museum
Leif Reinhardt Natvig hadde et «livslangt engasjement» ved Zoologisk museum i Oslo). Han tok eksamen artium i 1913 og ble ikke lenge etterpå ansatt som vitenskapelig assistent for Nils J. Odhner (bestyrer ved Zoologisk Museum i Oslo).  I 1916 gikk han inn i den ledige stillingen som konservator ved museet. Insektsamlingen ved museet hadde vokst og den hadde for liten plass. Natvig omorganiserte den store insektsamlingen, dette tok flere år. Først i 1922 tok han sitt første bifag i zoologi. I 1948 ble han museets førstekonservator. Denne stillingen hadde han bare ett år, da han i 1949 ble museets bestyrer. Han ble pensjonert i 1964. Hans insektsamling finnes på Naturhistorisk museum i Oslo.
Natvig foreleste i nær 40 år ved Universitetet i Oslo om landlevende leddyr. Han holdt flere foredrag blant annet i Oslo folkeakademi. Han er omtalt ... som en god foreleser og taler som populariserte og kunne agere insektens adferd når han snakket om dem, han hadde ''… et elskverdig vesen og var hjelpsom og lett å komme i kontakt med. Han likte å prate om sine oppgaver og opplevelser. hans … timer og ekskursjoner minnes som perler i undervisningen''.
Bremser
Leif Reinhardt Natvig var i 1916, sakkyndig i reinbeitesaken og reiste til Målselv for å studere reinbremsens biologi (reinens hudbrems). Den neste sommer reiste han i Nordland og Trøndelag og dette bidrog til hans senere interesse for blodsugende insekter. Han ble senere engasjert med kubremsene (liten kubrems, stor kubrems) forekomst og biologi i Norge. Han motbeviste påstanden om at seterjenter var særlig utsatt for angrep fra kubrems fordi de var urenslige og luktet ku, slik at bremsen tok feil. Han beviste at kubrems med modne egg, var så presset at den avsatte eggen både på mennesker og dyr om de var i nærheten. Natvig gikk grundig til verks, og først i 1937 kom en utførlig avhandling, nærmest som en monografi, over kubrems i Skandinavia.
Stikkemygg
Samtidig som han arbeidet med bremser ble hans interesse for stikkemygg vakt. Hans bidrag til kunnskapen om norske stikkemygg var påkrevd da forrige var fra 1877. Han samlet selv et stort materiale under sine reiser i Sør-Norge, som gikk over atten år, i sommersesongen. Fra Nord-Norge samlet han noe selv, men fikk tilsendt mye materiale. Han var også ved flere anledninger ved Institut für Schiff- und Tropenkrankheiten i Hamburg, hvor han studerte stikkemyggens morfologi og systematikk. I 1949 tok han sin doktoravhandling på stikkemygg, med tittel ''Contribution to the Knowledge of the Danish and Fennoscandian Mosquitoes. Culicini.'' Den utgjorde en avhandling på 589 sider og omhandlet også stikkemygg i hele Skandinavia og Danmark. Opponent ved doktoravhandlingen, Hjalmar Broch skal ha uttalt … at dette er det skinnbarlige bevis for at en mygg kan bli til en elefant. Natvig ble med dette en av tidens fremste ekspert på stikkemygg og avhandlingen ble uunnværlig for alle som arbeidet med stikkemygg.
Natvig hadde også et stort materiale av malariamygg, men fikk i fullført noe arbid på denne dyregruppen.
Norsk entomologisk forening
Leif Reinhardt Natvig ble medlem i Norsk Entomologisk forening i 1912, bare 16 år gammel. Samme året ble han valgt til varamedlem i styret og er den personen som har hatt flest verv og vært mest aktiv i foreningen. Han har vært foreningens sekretær (1915-1918; 1930-1937), formann (1937–1950). Han var medlem i redaksjonskomiteen i Norsk entomologisk tidsskrift (1924–1950) og redaktør (1952–1955).
Publikasjoner
Leif Reinhardt Natvig har skrevet flere større arbeider og en rekke kortere artikler om sitt fagområde, deriblant flere nekrologer. Han skrev ned mye av den tidlige norske entomologiske historie og bidrog til at den ble bevart ; ;. Han har som fagperson skrevet vitenskapelige publikasjoner i en rekke fagtidsskrift.
Edgar Burgess
Edgar Richard Burgess (født 23. september 1891, død 23. april 1952) var en britisk roer som deltok i OL 1912 i Stockholm.
Burgess ble olympisk mester i roing under OL 1912 i Stockholm. Han vant åtter sammen med Sidney Swann, Leslie Wormwald, Ewart Horsfall, James Angus Gillan, Arthur Garton, Alister Kirby, Philip Fleming og Henry Wells (styrmann). Mannskapet på den seirende åtteren representerte Leander Club. I finalen møtte de en annen britisk båt med mannskap fra roklubben New College. Totalt deltok elleve båter fra åtte nasjoner og konkurransen ble avholdt i perioden 17 til 19. juli 1912.
El Calafate
El Calafate er en by i Patagonia i Argentina. Byen ligger sør i departementet Lago Argentino, i den sørvestlige delen av provinsen Santa Cruz, omtrent 320 km nordvest for provinshovedstaden Río Gallegos. Navnet stammer fra en type busk kalt calafate som er populær i Patagonia. «Calafate» er det spanske ordet for «kalfatring».
Turisme er en viktig inntekt i El Calafate, og byen er et naturlig utgangspunkt hvis man vil besøke Los Glaciares nasjonalpark. Byen har de siste årene opplevd en stor befolkningsvekst, og i dag bor det omtrent 22 000 innbyggere i byen. Dette er nesten fire ganger mer enn i 1991.
Tour de France 1969
Tour de France 1969 var den 56. utgaven av Tour de France, fra 28. juni til 20. juli.
Rittet var 4110 km langt, fordelt på 22 etapper, 4 tempoer og en lagtempo. Syklistene kjørte med en gjennomsnittsfart på 35,409 km/t. Det var i dette året at noe veldig spesielt skjedde, noe som ingen andre ryttere hadde gjort og fortsatt ikke har greid. Eddy Merckx vant sammenlagtkonkurransen, poengkonkurransen, klatrekonkurransen, kombinasjonstrøya og laget hans, FAEMA vant lagkonkurransen.
Eddy Merckx brukte 116 timer, 16 minutter og 2 sekunder, 17 minutter og 54 sekunder foran franske Roger Pingeon. I 1967 og 1968 var det nasjonale lag, men i 1969 ble det forandret slik at de lenger ikke var det, fra da av het det som sponsorene deres het.
Grønnvingeastrild
Grønnvingeastrild er en fugl i gruppen Pytilia i familien astrilder. Den forekommer i Angola, Botswana, Burkina Faso, Burundi, Kamerun, Den sentralafrikanske republikk, Tsjad, Republikken Kongo, Den demokratiske republikken Kongo, Elfenbenskysten, Djibouti, Eritrea, Etiopia, Gabon, Gambia, Ghana, Guinea, Guinea-Bissau, Kenya, Malawi, Mali, Mauritania, Mosambik, Namibia, Niger, Nigeria, Rwanda, Senegal, Somalia, Sør-Afrika, Sudan, Swaziland, Tanzania, Uganda, Zambia og Zimbabwe.
Underarter
Det er beskrevet ni underarter av grønnvingeastrild :
Tychiini
Tychiini er en artsrik gruppe av små biller med lang, tynn snute. Billene lever på levende planter.
Utseende
Små til middelsstore (ofte 2 – 6 mm) biller av sterkt varierende kroppsform. Felles for alle er at hodet er trukket ut til en lang og tynn snute (i ekstreme tilfeller lengre enn resten av kroppen), og at antennene er knebøyde. Oversiden er mer eller mindre skjellkledt og matt. Kroppsformen varierer mellom kort oval (slekten Curculio) og ganske langstrakt (for eksempel slektene Dorytomus og Brachonyx), vanligvis høyt hvelvet. Hodet er forholdsvis lite. Den lange snuten kan ikke legges inn i en fure mellom framhoftene og holdes ofte framoverrettet. Brystskjoldet er bredere enn langt, bakerst ofte omtrent så bredt som dekkvingene ved roten. Beina er vanligvis forholdsvis lange og kraftige.
Levevis
Denne underfamilien går på levende planter, og larvene utvikler seg som oftest i blomster, frukter eller frø.
Overlevelsesanalyse
Overlevelsesanalyse er en gren innen statistikkfaget som omhandler å beregne tid til eller sannsynlighet for at en hendelse inntreffer. Navnet overlevelsesanalyse henspiller på at begivenheten som måles ofte er tid eller sannsynlighet for en pasients død, eller tid til en del i en maskin slutter å virke.
For at en analyse skal kunne regnes som overlevelsesanalyse, er forutsetningene at en av variablene er (kontinuerlig) tid.
Vanlige matematiske teknikker i overlevelsesanalyse er Kaplan-Meier og Cox-regresjoner.
Sidney Swann
Sidney Ernest Swann (født 24. juni 1890, død 19. september 1976) var en britisk roer som deltok i de olympiske leker både 1912 i Stockholm og 1920 i Antwerpen.
Swann ble olympisk mester i roing under OL 1912 i Stockholm. Han vant åtter sammen med Edgar Burgess, Leslie Wormwald, Ewart Horsfall, James Angus Gillan, Arthur Garton, Alister Kirby, Philip Fleming og Henry Wells (styrmann). Mannskapet på den seirende åtteren representerte Leander Club. I finalen møtte de en annen britisk båt med mannskap fra roklubben New College. Totalt deltok elleve båter fra åtte nasjoner og konkurransen ble avholdt i perioden 17 til 19. juli 1912.
Åtte år senere, under OL 1920 i Antwerpen, vant Swann sin andre olympiske medalje, han var med på den britiske åtteren som kom på andreplass bak USA.
Berezanøya
Berezan (ukrainsk: Березань; gammelgresk Borysthenes; tidligere tyrkisk Pirezin) er ei øy i Svartehavet ved inngangen til Dnipro–Buh-limanen i Otsjakiv rajon i Mykolajiv oblast i Ukraina. Øya er omkring 900 meter lang og 320 meter bred. Den er skilt fra fastlandet av et to km bredt sund.
Berezan var en av de tidligste greske koloniene i det nordlige Svartehavet. Øya ble først bosatt omkring midten av 600-tallet f.Kr. I middelalderen var øya særdeles strategisk viktig siden en kan kontrollere munningen av Dnepr derfra. I perioden under Kievriket var det en viktig handelsstasjon her og det var her væringene først kom i kontakt med grekerne. Øya er kjent for runesteinen kalt Berezansteinen. Kievriket og Østromerriket kjempet om kontrollen over estuaret.
Zaporosjekosakker fornyet fortet på Berezan under deres strid mot krimtatarene og Det osmanske rike på 1500- og 1600-tallet. Etter at nærliggende Otsjakov falt til russerne ble øya sammen med resten av Ny-Russland innlemmet i Det russiske rike.
Den greske kolonien og den tilhørende nekropolisen har periodevis blitt utgravd siden 1800-tallet.
Botolv Bråtalien
Botolv Bråtalien (født 28. februar 1892 i Ål, død 6. november 1969) var en norsk gårdbruker og politiker (Sp). Han satt på Stortinget for Buskerud fra 1958 til 1965.
Acalyptini
Acalyptini er en gruppe av små biller med lang, tynn snute. Billene lever på levende planter.
Utseende
Små til middelsstore (ofte 2 – 6 mm) biller av sterkt varierende kroppsform. Felles for alle er at hodet er trukket ut til en lang og tynn snute (i ekstreme tilfeller lengre enn resten av kroppen), og at antennene er knebøyde (unntatt hos slekten Rhamphus). Oversiden er mer eller mindre skjellkledt og matt. Kroppsformen varierer mellom kort oval (slekten Curculio) og ganske langstrakt (for eksempel slektene Dorytomus og Brachonyx), vanligvis høyt hvelvet, men flat og bred hos gruppen hoppsnutebiller (Rhamphini). Hodet er forholdsvis lite. Den lange snuten kan ikke legges inn i en fure mellom framhoftene og holdes ofte framoverrettet. Brystskjoldet er bredere enn langt, bakerst ofte omtrent så bredt som dekkvingene ved roten. Beina er vanligvis forholdsvis lange og kraftige, noen ganger (bl.a. noen arter i slekten Dorytomus) er frambeina sterkt forlenget. Hos gruppen hoppsnutebiller er bakbeina utviklet til hoppebein, men sterkt fortykkede lår. Lårene har ofte kraftige tenner på undersiden (for eksempel hos slekten Anthonomus).
Levevis
Denne underfamilien går på levende planter, og larvene utvikler seg som oftest i blomster, frukter eller frø.
Systematisk inndeling / norske arter
Gruppen kan også plasseres som en undergruppe av Derelomini.
Teófilo Cubillas
Teófilo Juan Cubillas Arizaga (født 8. mars 1949) er en peruansk tidligere fotballspiller. Han regnes som en av landets fremste fotballspillere gjennom tidene.
Han spilte for som vant Copa América i 1975. Han var også med på Perus landslag som kom til kvartfinalen i VM 1970 i Mexico og i VM 1978 i Argentina. Han ble valgt til årets spiller i Sør-Amerika i 1972.
Cubillas var midtbanespiller, og særlig kjent som frisparkspesialist. Han var farlig foran motstanderens mål og scoret 515 mål i løpet av karrieren. Han har scoret 10 VM-mål, flere enn noen andre midtbanespillere. Han har scoret flest landslagsmål for Peru (16 mål på 81 kamper).
Klubbkarriere
Cubillas startet karrieren hos den peruanske klubben Alianza Lima som 16-åring. I Alianza ble han toppscorer i den peruanske Primera División i 1966 og 1970.
Etter hvert dro han til Europa, der han hadde opphold i Sveits og Portugal. Deretter dro han tilbake til Alianza Lima, der han var med på å vinne to ligatitler og scoret 42 mål på 56 kamper, før han spilte flere sesonger i proffligaen i USA. Han er i dag bosatt i Coral Springs, Florida.
Landslagskarrieren
Cubillas scoret fem mål i to VM-sluttspill med åtte års mellomrom (1970 og 1978), noe ingen hadde gjort før ham.
Gabriel Heinze
Gabriel Iván Heinze (født 19. april 1978 i Crespo, Entre Ríos-provinsen) er en argentinsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er hovedtrener for Newell’s Old Boys.
Hans far er av volga-tysk herkomst. Hans mor er av italiensk herkomst. Han har tysk og italiensk pass i tillegg til sitt argentinske.
Tidlig karriere
Heinze startet karrieren sin i små lokale fotballag før han flyttet til Newell's Old Boys i Santa Fe-provinsen. Han debuterte profesjonelt i 1997.
Real Valladolid
Han tiltrakk seg snart oppmerksomhet fra europeiske speidere og ble i 1997 kjøpt av den spanske klubben Real Valladolid. Heinze forlot hjemlandet i ung alder uten å ha vært involvert i landslaget. Den tøftspillende, venstrefotede forsvarsspilleren var knapt kjent i sitt hjemland. Han ble lånt ut til det portugisiske laget Sporting Lisboa foran 1998/99-sesongen.