cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frankere
Etter Klodvig
Frankernes område ble utvidet videre under Klodvigs sønner og dekket etter hvert mesteparten av dagens Frankrike, men omfattet dessuten områder øst for Rhinen som Alemannia (dagens sørvestlige Tyskland) og Thüringen (fra 531). Sachsen forble derimot utenfor frankernes rike inntil det ble erobret av Karl den store.
Etter at Klotar I hadde gjort seg til enekonge over de frankiske kongedømmene, ble riket splittet igjen ved hans død i 561 i rikene Neustria, Austrasia og Burgund. Det opprinnelig ikke frankiske riket Burgund hadde da allerede blitt gjort til en del av det frankiske rike gjennom en kombinasjon av politiske ekteskap og våpenmakt.
Karolingerne
Karolingernes kongedømme starter tradisjonelt med avsettelsen av den siste merovingerkongen, med pavelig godkjennelse, og tronsbestigelsen i 751 til Pipin den yngre, far til Karl den store. Pipin hadde etterfulgt sin egen far, Karl Martell, som major domus av et gjenforent og gjenoppreist frankisk kongedømme som bestod av de tidligere uavhengige delene.
Pipin regjerte som en valgt konge. Selv om slike valg skjedde fra tid til annen, var det en vanlig regel i germansk lov at kongen støttet seg til sine ledende menn. Disse mennene reserverte seg retten til å velge en ny «verdig» leder ut av den herskende klanen dersom de følte at den gamle ikke kunne lede dem i lønnsomme slag. Mens kongedømmet i Frankrike senere ble arvet, viste kongene av det senere tysk-romerske riket seg ute av stand til å avskaffe valgtradisjonen og fortsatte som valgte herskere til rikets formelle slutt i 1806.
Pipin befestet sin posisjon i 754 ved å inngå allianse med pave Stefan III som gav kongen av frankerne en kopi av den forfalskede «konstantinske donasjonen» i Paris og i en storslagen seremoni i Saint-Denis innsatte kongen og hans familie og erklærte ham patricius Romanorum («beskytter av romerne»). Året etter fulgte Pipin opp sitt løfte til paven og tok tilbake Eksarken av Ravenna som nylig var falt i hendene på langobardene og returnerte den, ikke tilbake til den bysantinske keiseren, men til paven. Pipin donerte de gjenerobrede områdene rundt Roma til paven og la fundamentet for pavestatene i «Pipins donasjon» som han la på graven til St. Peter. Paven hadde god grunn til å forvente at det gjenoppbygde frankiske monarkiet ville utgjøre en betydelig maktbase (potestas) i skapelsen av en ny verdensorden, sentrert rundt paven.
Karl den store
Da Pipin døde i 768 delte hans sønner Karl og Karloman igjen kongedømmet mellom seg. Men Karloman trakk seg tilbake til et kloster og døde kort tid etterpå og etterlot styret til sin bror som senere skulle bli kjent som Karl den store eller Charlemagne på fransk, en mektig og intelligent figur som ble en legende for den senere historien til både Frankrike og Tyskland. Karl gjenopprettet en likeverdig balanse mellom keiser og pave.
Fra 772 og fremover erobret og til slutt beseiret Karl sakserne og innlemmet deres rike i det frankiske kongedømmet. Denne kampanjen utvidet praksisen av ikke-romerske kristne herskere som gjennomførte konverteringen av sine naboer med våpenmakt. Frankiske kristne misjonærer, sammen med andre fra Irland og det anglo-saksiske England, hadde gått inn i saksernes land siden midten av det 8. århundret, noe som resulterte i økende konflikter med sakserne som motsatte seg misjonærenes forsøk og den parallelle militære innblandingen. Karls hovedmotstander, den saksiske Widukind, tok imot dåpen i 785 som del av fredsavtalen, men andre saksiske ledere fortsatte å kjempe. Etter sin seier i 787 ved Verdun, beordret Karl drapet på tusenvis av hedenske saksiske fanger. Etter flere opprør led sakserne det endelige nederlaget i 804. Dette utvidet det frankiske kongedømmet østover til elven Elben, noe Romerriket bare hadde forsøkt en gang og som slo feil i slaget ved Teutoburgerskogen (år 9). For å kunne kristne sakserne mer effektivt, grunnla Karl flere bispedømmer, blant dem Bremen, Münster, Paderborn og Osnabrück.
Samtidig (773–774) beseiret Karl langobardene og kunne dermed legge det nordlige Italia til sin innflytelsessfære. Han fornyet vatikandonasjonen og løftet til paven om fortsatt frankisk beskyttelse. I 788 gjorde hertug Tassilo III av Bayern opprør mot Karl. Karl knuste opprøret og la Bayern til kongedømmet. Det gjorde ikke bare kongens område større, men reduserte drastisk makten og innflytelsen til agilulfingerne (Tassilos slekt), en annen ledende familie blant frankerne og potensielle rivaler. Frem til 796 fortsatte Karl å utvide kongedømmet enda lenger sørøstover, inn i dagens Østerrike og deler av Kroatia.
1. juledag 800 kronet pave Leo III Karl som keiser av romerne i Roma i en seremoni som ble gitt som om det var en overraskelse (Karl ønsket ikke å stå i gjeld til biskopen i Roma), et videre trekk av paven i en rekke av symbolske gester som skulle definere de likeverdige rollene til pavelig auctoritas og keiserlig potestas. Karl foretrakk tittelen «Keiser, konge av frankerne og lombardene» for å dempe bysantinsk raseri, men seremonien anerkjente formelt det frankiske riket som etterfølger av det (vestlige) romerske imperiet (selv om bare den forfalskede «donasjonen» gav paven politisk autoritet til å gjøre dette) og utløste dermed en serie uenigheter med bysantinerne om det romerske navnet. Etter en innledende protest ved tronsbestigelsen, anerkjente den bysantinske keiseren Mikael I Rangabe i 812 Karl som medkeiser. Kroningen gav permanent legitimitet til karolingisk ledelse blant frankerne. Ottonianerne vakte denne forbindelsen senere til live i 962.
Senere karolingere
Karl hadde flere sønner, men bare en var i live da Karl døde. Denne sønnen, Ludvig den fromme, etterfulgte hans far som hersker over et forent imperium. Men det at han arvet alt, var en tilfeldighet mer enn tiltenkt. Da Ludvig døde i 840, gikk karolingerne tilbake til skikken med å dele arven, og Verdun-traktaten i 843 delte riket i tre:
Etterhvert ble delingen gjort på nytt gjennom Mersen-traktaten (870), på bekostning av Lotharingia.
12. desember 884 gjenforente Karl den tykke mesteparten av det karolingiske riket, bortsett fra Burgund. Sent i 887 gjorde hans nevø, Arnulf av Kärnten, opprør og tok tittelen konge av østfrankerne (Tyskland). Karl trakk seg tilbake og døde snart den 13. januar 888. Grev Odo av Paris ble valgt til å styre i vest (Frankrike) og ble kronet neste måned.
Karolingerne var ti år senere gjeninnsatt i Frankrike og hersket til 987, da den siste frankiske konge, Ludvig V, døde.
Arven etter karolingerne
Samlingen av mesteparten av det som i dag utgjør det vestlige og sentrale Europa under en hersker gav et fruktbart grunnlag for fortsettelsen av det som i dag er kjent som den karolingiske renessanse. Til tross for nesten konstant krigføring som imperiet til karolingerne opplevde, sikret utvidelsen av frankernes styre og romersk kristendom over et så stort område en fundamental enhet gjennom imperiet. Hver del av imperiet utviklet seg forskjellig. Frankisk styre og kultur var like mye avhengig av individuelle herskere og deres mål. De målene forandret seg like lett som de skiftende politiske alliansene innen de frankiske ledende familiene. Men disse familiene, inkludert karolingerne, delte alle den samme grunnleggende troen og idéer om hvordan landet skulle styres. Disse idéene og denne troen hadde sine røtter i en bakgrunn som trakk både fra romersk og germansk tradisjon, en tradisjon som begynte før karolingerne tok makten og fortsatte i en viss grad etter døden til Ludvig den fromme og hans sønner.
Korsfarere og andre vesteuropeere kjent som «frankere»
Siden det frankiske kongedømmet dominerte det vestlige Europa i århundrer, ble begrep som kom fra «franker» brukt av mange i Øst-Europa, Midtøsten og videre utover som et synonym for romersk-kristne (for eksempel al-Faran i arabisk, feringhee eller feringhi på hindustani, falangji i kinesisk og frangos på gresk). Under korstogene som til å begynne med hovedsakelig ble ledet av adelsmenn fra det nordlige Frankrike som gjorde krav på å være etterkommere av Karl den store, brukte både muslimer og kristne disse begrepene som etnonymer for å beskrive korsfarerne. Denne bruken er ofte fulgt opp av moderne historikere som kalte vesteuropeere «frankere» uansett hvilket land de kom fra. Tilsvarende ble Rhomaios, Rûmi («romersk») brukt for ortodokse kristne.
Chilikick!
Chilikick! er et musikkalbum utgitt av Tom Mathisen & Herodes Falsk i 1997. Prodsent var Anders Elverhøy. Alle tekstene var skrevet av Tom og Herodes.
Dette er det siste albumet med nye låter, utgitt av duoen. Albumet inneholdt bonusmateriale for maskiner med CD-ROM. Det var en ekstra låt og en sketch som videofil.
Samtidig hadde de signert en kontrakt med TV3, og holdt på med å lage nok en TV-serie. Den fikk navnet Piker, vin og sang, etter en av låtene fra tiden i Prima Vera. For første gang lagde de en sitcom, der settingen var lagt til mykpornomiljøet. Tom og Herodes spilte to redaktører av et erotisk blad, og i hver episode måtte de kjempe seg ut av pinlige forviklinger.
Norsk Studentunion
Norsk Studentunion (NSU) (etablert som Norsk Studentsamband 1936) var en nasjonal sammenslutning av studentdemokratiene ved landets seks universiteter og seks vitenskapelige høgskoler. NSU var en nasjonal studentunion som kan sammenlignes med The National Union of Students (NUS) i Storbritannia. Organisasjonen var partipolitisk uavhengig og arbeidet for å ivareta studentenes faglige, sosiale og økonomiske interesser og rettigheter. Organisasjonen ble oppløst 22. april 2010, gjennom sammenslåing med Studentenes landsforbund.
Historikk
Norsk Studentsamband ble dannet i 1936 av studentene i Oslo, Bergen, Trondheim og Ås. I starten hadde organisasjonen en tett knytning til studentsamskipnadene; lokale bolig- og velferdsorganisasjoner innstiftet første gang av Kristian Ottosen ved Universitetet i Oslo. Organisasjonen skiftet navn i 1964 til Norsk Studentunion, da tidligere president i ANSA (Association of Norwegian Students Abroad), Erik Hoff, tok over som leder. ANSA ble på dette tidspunkt medlem i NSU, men ble i 1968 meldt ut av daværende president Trygve Hegnar.
NSU har vært en viktig stemme for studentbevegelsen og har hatt stor innvirkning på norsk utdanningspolitikk. Organisasjonen arbeider først og fremst med politisk påvirkning overfor norske myndigheter og utdanningsinstitusjoner. NSU har også vært med å danne viktige studentorganisasjoner som Studentenes og Akademikernes Internasjonale Hjelpefond (SAIH) og International Students' Union (ISU).
Landstinget var det øverste organet i NSU og et landsstyre møttes fem ganger i året. Et arbeidsutvalg bestående av fem heltidstillitsvalgte valgt på landstinget ivaretok den daglige driften, sammen med et sekretariat på fire. Tillitsvervene i arbeidsutvalget var leder, organisasjons- og likestillingsanvarlig, internasjonalt ansvarlig, fagpolitisk ansvarlig og velferds- og studiefinansieringsansvarlig. Alle studenter ved NSUs medlemsinstitusjoner kunne stille til valg. Organisasjonens siste leder var Anne Karine Nymoen (2009–2010) fra Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet.
Ny studentorganisasjon
Norsk Studentunion og Studentenes Landsforbund hadde i flere år arbeidet for å utvikle et grunnlag for sammenslåing av de to studentorganisasjonene. Etter sammenslåingen av Universitetsrådet og Høgskolerådet til Universitets- og høgksolerådet (UHR), forsøkte de to studentorganisasjonene å gjøre det samme. Men ved NSUs landsting i 2002 stemte et tilstrekkelig stort mindretall mot sammenslåing og forslaget falt. En ny sammenslåingsprosess ble startet i 2005, men da sa Studentenes landsforbund nei i 2006. I 2009 ble sammenslåing av NSU og StL godtatt av organisasjonene, på tredje forsøk. 22. - 25. april 2010 ble stiftelsesmøte for den nye, samlede studentorganisasjonen i Norge, Norsk Studentorganisasjon arrangert. Kronprins Haakon Magnus deltok på stiftelsesmøtet.
Ledere
• 1946      Rolf Evensen
• 1947       Birger Strømsvåg
• 1947–1948  Finn Valeur
• 1950       Jan Hallingskog
• 1953–1954  Thorvald Stoltenberg
• 1958       Arne Haugestad
• 1960       Ole Christian Lagesen
• 1961       Håvard Alstadheim
• 1962       Øistein Opdahl
• 1964       Erik Hoff
• 1965       Halvdan Skard
• 1966       Sigurd Gulbrandsen
• 1967-1968  Jon E. Glømmen
• 1968 Lasse Efskind
• 1969–1970  Ole Erik Yrvin
• 1974–1975  Gerd-Liv Valla
• 1975–1976  Per Magnus Mæhle
• 1976–1977  Harald Jarning
• 1978–1979  Sven Mollekleiv
• 1979–1980  Baard Meidell Johannesen
• 1980–1981  Tom Therkildsen
• 1981–1982  Jone Salomonsen
• 1984–1985  Lars Normann Mikkelsen
• 1989–1990  Arve Monsen
• 1990–1991  Turid Stubø Johnsen
• 1991–1992  Øystein Aasen Ramseng
• 1992–1993  Joar Flynn Jensen
• 1993–1994  Per Helge Måseide
• 1994–1995  Kathrine Vangen
• 1995–1996  Line Torvik
• 1996–1997  Christine M. Nilsen
• 1997–1998  Anne Haabeth Rygg
• 1998–1999  David Baum
• 1999–2000  Sigrun Aasland
• 2000–2001  Ine Saxvik
• 2001–2002  Trond Larsen
• 2003–2004  Trond Enger
• 2004–2006  Jørn A. Sund-Henriksen
• 2006–2007  Jens Maseng
• 2007–2008  Per Anders Langerød
• 2009–2010  Anne Karine Nymoen
Generalsekretærer
I perioden 1968-1986 hadde skiftevis stillingene organisasjonssekretær og økonomisekretær den administrative og prokuratoriske funksjonen som kontorleder. Mellom 1986 og 2003 hadde sekretariatet flat struktur uten noen fast kontorleder, men en i Arbeidsutvalget (AU), som regel nestleder, hadde personalansvar. Økonomisekretær hadde prokura. Stillingene i sekretariatet skiftet navn fra sekretær til konsulent i 1996. Fra 2003 til 2009 hadde sekretariatet en sekretariatsleder, før generalsekretær igjen ble innført i 2009.
Poladryas minuta
Poladryas minuta er en sommerfugl som tilhører underfamilien Nymphalinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Levevis
Larvene lever på planteslekten Penstemon (familien Plantaginaceae).
Utbredelse
Arten er utbredt i det sørvestlige USA.
Milorg
Milorg, fra militær organisasjon, var en militær motstands­organisasjon som ble bygget opp i Norge i løpet av andre verdenskrig. Formålet var å forberede frigjøringen av landet, og å støtte en eventuell alliert invasjon. Milorg drev også et omfattende etterretningsapparat og støttet allierte operasjoner i Norge, samtidig som organisasjonen gjennom krigen var aktiv med egne sabotasje­operasjoner.
På slutten av krigen hadde Milorg flere enn 40,000 medlemmer. Av disse var rundt 5000 kvinner, hovedsakelig fra Oslo og de arbeidet særlig med sanitet og kontorarbeid. Eva Kløvstad var leder for Milorg D25 (Hamar). Noen arbeidet i Milorg blant anndet som kurerer og var bevæpnet.
Opprettelse
Etter det militære nederlaget i 1940 hadde mange soldater og offiserer gjemt unna våpen og holdt kontakten seg i mellom i mindre enheter. Andre grupper ble dannet med utgangspunkt i blant annet idrettslagene. Etter hvert begynte disse gruppene å samarbeide lokalt og allerede høsten 1940 begynte arbeidet med å bygge opp en landsomfattende organisasjon.
Organisasjon oppstod høsten 1940 under navnet «Organisasjonen», også kalt R-gruppen, og ble senere organisert som fem «kamp­organisa­sjoner» våren 1941. Det var uklarheter om kommando­linjene fra alliert hold, og etter en avklaring i spørsmål om sabotasje, bevæpning og lignende, og ikke minst om status i trekantforholdet mellom milorg, regjering og britiske SOE, sendte regjeringen Nygaardsvold et telegram 20. november 1941 til Rådet: «Regjeringen anerkjenner militær­organisa­sjonen i Norge og dens styre representert ved Rådet...». Milorg var dermed en del av det norske forsvar og de som er omtalt som «De enkelte tiltaks periode» var slutt og de var å anse som del av Hjemmefronten som senere ble til Hjemmestyrkene (HS).
Den første gruppen som prøvde å samle motstandsarbeidet ble revet opp av arrestasjoner, ut fra denne gruppens arbeide fortsatte major Olaf Helset sammen med bla professor Johan Holst, kaptein Jakob Schive og oberstløytnant Ole Berg arbeidet med å danne en fast sentralledelse i Oslo – Den sentrale ledelse (SL). Olaf Helset ble arrestert i februar 1941
Knut Møyen organiserte motstandsarbeid blant studenter ved Universitetet i Oslo. Han gjenoppbygget og organiserte motstands­gruppene på Østlandet. Han ble sjef for Milorg og etablerte kontakt med regjeringen i London og norske agenter i Storbritannia. Sommeren 1942 ble Milorg i Drammen rullet opp av Gestapo. Knut Møyen og hans «ordonnans», Erling Lorentzen ble nesten tatt, men Møyen klarte å flykte til Sverige og derfra videre til London. Da han gikk i dekning var det vel 20 000 mann i Milorg. Hans «skygge» og stedfortreder Jens Christian Hauge overtok da som leder.
Rådet
Milorgs øverste organ ble kalt «Rådet» og hadde fire medlemmer. Det var flere utskiftinger ettersom medlemmer ble arrestert eller måtte rømme landet. Sommeren 1942 ble juristen Jens Chr. Hauge medlem og han ble den sentrale skikkelsen i organisa­sjonens ledelse og holdt det gående fram til frigjøringen. I november 1944 ble Hjemmefronten samlet under en felles ledelse.
Rådet meldte seg til tjeneste i et brev stilet til Kong Haakon den 10. juni 1941, og det var tydelig at de ikke var særlig imponert over London-regjeringens innsats:
Det er uklart om kongen fikk dette brevet, men svaret kom fra britene i form av et direktiv hvor det går klart fram at det ikke er aktuelt å anerkjenne andre enn den «grunnlovsmessige norske regjering». Forholdet mellom London og Oslo løste seg etter hvert, regjeringen godkjente Rådet som leder for militær­organisa­sjonen 20. november 1941 da følgende ble vedtatt i Forsvarsrådet:
Milorg ble lagt under Forsvarets Overkommando som en egen avdeling – FO 4, men direkte underlagt hærens øverst­komman­derende. Denne avdelingen ble senere delt i to. En avdeling skulle ta seg av Milorg, den andre skulle ta seg av sabotasjeaksjoner (Kompani Linge), og trene instruktører.
SOE og Milorg
Britene hadde en hemmelig organisasjon SOE som drev operasjoner i okkuperte land, og de hadde startet sitt arbeide i Norge i 1940. De var lenge skeptiske når det gjaldt Milorg, delvis fordi britene ønsket små selvstendige grupper styrt direkte fra Storbritannia, men også fordi en sentralstyrt organisasjon ledet fra et okkupert land var sårbar for infiltrasjon og opprulling.
Hjemmestyrkene hadde lenge et anstrengt forhold til SOE fordi britene ønsket å binde store tyske styrker i Norge for å lette presset på kontinentet. For å oppnå dette organiserte SOE kommandoraid som medførte forholdsvis store sivile skader og represalier i Norge uten å samordne seg med Hjemmefronten. Forholdet mellom Milorg og SOE ble avklart ved forhandlinger i Köpmannebro ved Vänern i Sverige 7.-9. mai 1943.
Oppgaver
Milorgs styrker var irregulære styrker som skulle operere bak fiendens linjer, noe som i utgangspunktet ikke var tillatt ifølge Folkeretten blant annet fordi det medførte stor fare for represalier mot lokal­befolkningen. Mot slutten av krigen tok den tyske overkommando i Norge opp spørsmålet med «Oberkommando der Wehrmacht» (OKW) som først svarte at medlemmer av den norske motstands­bevegelsen skulle behandles som stridende hvis de opptrådte i samlede enheter og bar armbind eller andre tydelige kjennetegn. Den tyske politimyndighet i Norge protesterte mot denne tolkningen og OKW bestemte at medlemmer av motstands­bevegelsen bare skulle anerkjennes som stridende når de opptrådte i enheter på en tropp eller mer og i den hensikt å kjempe. «Sabotasje- og terrorgrupper som opptrer som banditter ukontrollert og fra bakhold, kommer ikke inn under denne bestemmelsen.»
I utgangspunktet var Milorgs ledelse «Rådet» svært forsiktig med hvilke oppgaver Hjemmestyrkene skulle ha, de skulle opprettholde ro og orden ved et eventuelt tysk sammenbrudd og gripe støttende inn ved en eventuell invasjon. Styrkene skulle ikke være væpnet før invasjonen var begynt. Rådet endret etterhvert syn på dette og kom høsten 1942 fram til at det ikke var mulig å bøye unna for fiendtlige represalier. Denne beslutningen forverret forholdet til den sivile motstands­bevegelsen, og ledelsen i Kretsen skrev i februar 1943 det såkalte «Partisanbrevet» til regjeringen hvor de advarte sterkt mot å øke den militære aktiviteten. For å løse opp i spenningen mellom de to delene av hjemmefronten møttes partene i Stockholm i mars/april 1943. Dette møtet var vellykket og var med på føre til delvis oppklaring i forviklingene mellom Milorg og Kretsen, og etterhvert det samarbeid som utviklet seg til Hjemmefrontens Ledelse.
Etter den allierte invasjonen i Normandie, sommeren 1944 kunne de allierte avse fly og utstyr for forsendelser til Norge, og væpningen av hjemme­styrkene kunne begynne. Shetlandsgjengen fraktet våpen på fiskeskøyter over Nordsjøen, senere ble også ubåtjagere tatt i bruk, og allierte fly gjorde over 700 vellykkede slipp over norsk jord.
På denne tiden var norske hjemmestyrker klare til å bli satt inn mot tyskerne, om ikke annet så i form av begrensete aksjoner mot jernbanen for å hindre frakt av tyske tropper og utstyr til kontinentet for å stoppe invasjonen. Også hjemme­front­ledelsen, FO og SOE støttet aksjoner, men denne gangen var det den allierte over­kommandoen (SHAEF) som holdt igjen. De forventet en seier innen utgangen av 1944, og ønsket å ta seg av de tyske styrkene på kontinentet heller enn å måtte angripe 400 000 tyske soldater i «Festung Norwegen». De allierte hadde heller ikke ressurser til å støtte en aktiv motstand i Norge som utviklet seg til full krig. Dette var en stor skuffelse for mange, og nærmest for å holde moralen oppe fikk SOE lov til å sette inn noen grupper.
Aksjoner begynte omgående og fortsatte helt til krigens slutt. Det er registrert 42 større aksjoner og en hel del mindre som ikke er registrert. Blant de største var Operasjon Betongblanding der over 1000 mann deltok i aksjoner mot jernbanen i Sør-Norge. SHAEF beregnet at norsk og dansk sabotasje hadde redusert den tyske tilbake­trekningen fra fire til mindre enn en divisjon pr måned.
Gutta på skauen
Uttrykket Gutta på skauen stammer fra sommeren 1944, da NS-regjeringen skrev ut tre årsklasser med ungdom for å delta i arbeidstjeneste. Hjemme­fronts­ledelsen fryktet at norsk ungdom skulle bli tvunget inn i tysk krigs­tjeneste, og oppfordret via løpesedler, oppslag og radio ungdommen til å boikotte registreringen:
For de som ikke registrerte seg hadde Milorg organisert leirer inne i skogen, fra disse leirene dro en del ungdom til Sverige, noen dro hjem, mens andre ble igjen i leirene og fikk militær opplæring. Disse «cellene» skulle være en del av Milorgs styrker som skulle settes inn i forbindelse med frigjøringen. Imidlertid lot frigjøringen vente på seg, og det kunne bli lange dager inne på skogen inntil maidagene 1945.
Milorgbaser
Base Orm og Base Hjort skulle forsynes via Sverige, men den svenske regjeringen nektet å gi tillatelse til å transportere materiell gjennom Sverige og de ble aldri fullt operative. Opprettelsen av Varg-basen ble vanskelig på grunn av intens tysk aktivitet. Det ble kurset en del mannskaper i denne basen og den mottok 25 flyslipp. Basen Bjørn East fikk problemer på grunn av problemer med radiosambandet med Home Station i England og dermed mangel på forsyninger.
Base Elg
Elg ble etter hvert svært omfattende, med et stort område for flyslipp med Eureka-stasjon inne i fjella ved Vassfaret. Basen fikk som oppgave å drive kursing av lagledere og seksjonsledere i Milorg. På slutten av krigen, under Haglebuslaget 24. april 1945, støtte tyske tropper sammen med norske heimefrontkarer på kurs i Eggedal, sørvest i området til Elg. De norske styrkene mistet 5 mann og hadde 3 sårede. De tyske styrkene mistet 7 mann og hadde omtrent like mange sårede. Milorgstyrken trakk seg nordover inn i kjerneområdet av basen og ble oppløst. Totalt mottok basen 38 flyslipp, og hadde på slutten av krigen et lager av materiell og våpen for 2500 mann.
Base Bjørn West
Bjørn West ble opprettet som en ordinær militærforlegning og var direkte underlagt Forsvarets Overkommando i London. Her var målet å opprette en stor styrke som skulle være disponibel som innsetningsstyrke. Hvis den ble utsatt for angrep så skulle den enten trekke seg tilbake til fjell­områdene langs Sognefjorden, eventuelt bli evakuert av marinen.
Etter et forsøk på å omringe de norske styrkene i BA 2 ved påsketider var det stille frem til 27. april da tyske styrker og Gestapo ble landsatt i Matre. Litt senere kom tyske krigsskip inn fjorden, og 28. april gikk tyske styrker til angrep på basen etter oppklaring inne på fjellet. De norske styrkene trakk seg ut 4. mai.
Milorg under den allierte okkupasjonen
Folkerettslig og forfatnings­rettslig var Milorg en integrert del av de norske styrker og hadde vidtrekkende oppgaver i forbindelse med masse­arresta­sjoner og vakthold i fangeleirer for NS-medlemmer. Milorg ble oppløst mot slutten av 1945.
Milorgdistrikter
Norge var delt opp i følgende Milorgdistrikter:
Walter Ignazio de Monte
Han var tysktalende sveitser. Han ankom Mexico i februar 1643 og Manila på Filippinene i august samme år. Der var virket han i mange år, og det var der han tok de Monte som nytt etternavn. I 1678 dro han sammen med patrene Irigoyen og Gayoso til Amoy i Kina – det var en dramatisk reise fordi han krysset grensen mellom maktområdene til Koxinga og mandsjuene. Senere dro han videre til misjonene i provinsen Jiangxi.
Tavastkyro
Forfatteren Frans Eemil Sillanpää var født i Tavastkyro.
Tympanon
Tympanon fra gresk: ty'mpanon, tromme, tamburin, fra latin: tympanum er det trekantete feltet i en klassisk tempelgavl.
Alle tre sidene er omgitt av kraftige profiler og ofte finnes det skulptur eller relieff.
Tympanon ble i antikken bare brukt på templer. I romerriket ble det også av og til brukt over inngangen til boligene til personer som hadde viktige statsfunksjoner. Senere brukes tympanon som betegnelse på lignende felt over dører og vinduer. Felt som er begrenset av en bue blir også kalt buefelt eller buegavl. Denne typen ble mye brukt i romansk og gotisk arkitektur. Et annet uttrykk for tympanon er pediment.
Superblink
Superblink er en kristen, norsk medieklubb for barn, utgitt av Norsk Luthersk Misjonssamband og Norea Mediemisjon i samarbeid med Indremisjonsforbundet.
Det ble stiftet under navnet Blåveisen i 1882, men skiftet i 2001 navn til Blink. Fra 2006 fikk det navnet Superblink. Redaktørenes navn er Torunn Haraldsen og Brit Kari Urdal. Bladet blir sendt ut 8-10 ganger i året med 3-4 CD-er. Innholdet står på både nynorsk og bokmål, og lenge samarbeidet de med det danske barnebladet Nådada. Hovedkontoret er på Sinsen i Oslo.
Jaqueline
Jaqueline er en rocketrio fra Elverum bestående av Morten Wærhaug, Marius Drogsås Hagen og Bjarne Ryen Berg. Gruppa ble dannet i 1998, og gikk blant annet under navnet Dharma Garage de første årene. Bandet tok navnet Jaqueline i mai 2004. Debutalbumet deres, Idiots, ble utgitt i Norge i mars 2005 på Pop Partner Records, til terningkast fem i blant annet VG, Dagbladet og Aftenposten. Oppfølgeren, Reaping Machines ble utgitt i Norge på labelen Nun Music 21. august 2006, også denne gjennomgående positive omtaler. Jaqueline feiret sitt 10-årsjubileum høsten 2008. Cape Horn, deres tredje plate ble gitt ut i Norge 30. mars 2009 (Pendulum Records Norway / Indie Distribution).
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1998 – 1500 meter damer
1 500 meter damer var en øvelse i hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1998 og ble avholdt i M-Wave i Nagano den 16. februar 1998.
34 utøvere fra 15 nasjoner deltok på distansen.
Rekorder
Dette var gjeldende verdens og olympisk rekord før Vinter-OL i 1998:
Følgende nye verdensrekorder og olympiske rekorder ble satt under konkurransen:
Nils Kristiansen
Nils Kristian Kristiansen (født 1. januar 1949) er en norsk avdelingsleder i brannvesenet.
Han er leder for forebyggende avdeling i Oslo brann- og redningsetat, og har vært i media i forbindelse med informasjon om fyrverkeri. Kristiansen var vakthavende brannsjef under slukkingen av brannen i Urtegata i Oslo i desember 2008, der seks mennesker omkom.
Kristiansen har vært i brannvesenet siden slutten av 1960-tallet. Han er medlem av frimurerordenen. Han er også kasserer i Oslo Akershus brannbefalslag og i Oslo brannkorps' idrettslag.
Hokksund flyplass
Hokksund flyplass ligger sør for Hokksund i Øvre Eiker kommune i Viken.
Flyplassen ble opprettet i 1959, da Drammen flyklubb flyttet aktiviteten sin fra Lier. Plassen ligger parallelt med hovedveien, E134, mellom Drammen og Kongsberg, og har rullebane av gress.
Flyplassen drives av Drammen Flyklubb, og benyttes av klubbfly og private fly. Hokksund flyplass benyttes mye til flyging med seilfly.
Liste over innvalgte i Rock and Roll Hall of Fame
Initiativet til stiftelsen som driver æresgalleriet, blei tatt i 1983. De første artistene blei innvalgt ved en seremoni i New York i 1986. Samme år blei det vedtatt at galleriet og museet skulle etableres permanent i Cleveland, der et spektakulært, pyramideforma bygg stod klart i 1995. Den årlige innlemmingsseremonien skjedde de første åra i New York, men fra 2009 foregår den hvert tredje år i Cleveland.
Det velges inn nye medlemmer av æresgalleriet hvert år. Hovedkategorien er utøvere (soloartister og grupper), men det er også kategorier for tidligere artister som har hatt sterk innflytelse på rocken, for ulike bransjefolk med stor betydning og for viktige backingmusikere.
Utøvere
Utøvere (performers) er hovedkategorien av innvalgte i Rock and Roll Hall of Fame. Årlig velges det normalt inn 5–7 nye i denne kategorien. En nominasjonskomite bestående av musikkhistorikere og andre bransjefolk plukker ut aktuelle kandidater. Utvelgelsen skjer så ved at tidligere innvalgte og andre innen bransjen (rundt 1000 personer i alt) stemmer over de nominerte. De som får flest stemmer, velges inn. Fra og med 2012 kan musikkinteresserte over heile verden delta i avstemninga om hvem som skal velges inn, dog med mindre vekt enn valgkollegiet. En utøver kan først nomineres 25 år etter utgivelse av første plate.
Referansen i siste kolonne er ei lenke til den offisielle begrunnelsen for innvelgelsen, slik den ligger på Rock and Roll Hall of Fame nettsider (engelsk tekst).
Tidlig innflytelse
Tidlig innflytelse (Early influences) er en kategori for artister fra før rockens tid, som likevel har hatt stor innflytelse på sjangerens utvikling og som har vært til inspirasjon for ledende rock-utøvere. Det er en egen komite som bestemmer hvem som skal innlemmes i denne kategorien.
Referansen i siste kolonne er ei lenke til den offisielle begrunnelsen for innvelgelsen, slik den ligger på Æresgalleriets nettsider (engelsk tekst).
Andre innvalgte
Æresgalleriet har og har hatt ulike tilleggskategorier for sentrale personer som sjøl ikke er artister. Som ikke-utøvere (non-performers) regnes f.eks. tekstforfattere, komponister, plateprodusenter, ledere i plateselskap, managere, journalister og diskjockeyer. Noen av disse har fått en særlig omtale for livslang tjeneste (lifetime achivement). Betegnelsen ser ut til å ha vært enerådende fra og med 2003, og fra 2008 har den navnet Ahmet Ertegun Lifetime Achievement Award, oppkalt etter den første lederen av æresgalleriet. I 2000 blei det oppretta en egen kategori for backingmusikere (sidemen). I 2011 innførte en kategorien Rock and Roll Hall of Fame Award for Musical Excellence.
Utnevnelse av ikke-utøvere og backingmusikere skjer av egne komiteer.
Referansen i siste kolonne er ei lenke til den offisielle begrunnelsen for innvelgelsen, slik den ligger på Æresgalleriets nettsider (engelsk tekst).
Nefthys
Nefthys (også transkribert som Nebthet eller Neber-Het; gresk: Νέφθυς) er i henhold til oldtidens egyptiske religion og mytologi en gudinne som i Enneaden (de ni guder) i byen Heliopolis var datter av Geb (Jorden) og Nut (Himmelen), og dermed søster til Osiris, Isis og Set. Sammen med Iris beskyttet og sørget hun over de døde og vekket dem til live igjen. Sammen med Isis deltok hun i gravritualene grunnet deres rolle som beskytteren av mumiene. Hun ble framstilt som en kvinne med sin hieroglyf på eller over hodet og ofte utstyrt med vinger på armene. Hun hadde ikke den samme store kulten som hennes søster Iris, men hun tilhørte Enneaden og var søster-hustru av guden Set, en gud for stormer og ørkenen.
Liste over innvalgte i Rock and Roll Hall of Fame
Artister som er innvalgt flere ganger
En artist kan innvelges i Rock and Roll Hall of Fame flere ganger. Enten gjennom forskjellige grupper han eller hun er med i, som soloartist, og/eller ved at vedkommende velges inn i en av de andre kategoriene.
Nominerte artister
Følgende artister har blitt nominert minst en gang, men er ennå ikke innvalgt.
Nefthys
Etymologi
Nefthys er den greske formen av et epitet fra egyptiske hieroglyfer. Opprinnelsen til gudinnen er uklar, men en bokstavelig oversettelse av navnet hennes er vanligvis forstått som «Fruen av huset», noe som feilaktig identifisert henne som en form for husfrue eller den fremste kvinnen som styrte en hjemlig husholdning. Det er en utbredt feil som har blitt gjentatt i mange kommentarer av henne. Hennes navn betyr særskilt «Fruen av [tempel]omhegningen» som isteden knytter hennes rolle til tempelprestinnen.
I henhold til Geoff Graham, i de hieroglyfene som representerer hennes navn, er et tegn Hw.t som har betydningen «innhegning/gods/tempel» og det er et tegn nb som betyr «herre». Sammen med det enkeltstående fraværet av hunnkjønnsendelsen .t stavet det nb.t-Hw.t, «frue av innhegningen». Det er også en by i Øvre Egypt som er kalt Hw.t, skjønt dets fulle navn er Hw.t-sSS.t, «innhegningen til sistrum». Denne byen var assosiert med Nefthys ettersom hun var betraktet bokstavelig fra hennes navn til være «fruen av Hu», med et navn som nb.t-Hw.t, «fruen av innhengningen».
«Nefthys» synes likevel ikke å være et navn, men heller en tittel, eller et epitet som beskrev hennes funksjon, antagelig indikerer det tilknytningen som gudinnen hadde til et særskilt tempel eller et særskilt aspekt i et tempelrituale. Sammen med hennes søster Isis representerte hun tempelpylon (tempelportalen) som også ble vist med en form for flaggstang. Denne inngangen symboliserte horisonten og vist med hieroglyfen akhet.
Funksjon
På tiden av pyramidetekstene under det 5. dynasti opptrådte Nefthys som en gudinne innenfor Enneaden i Heliopolis. Som søster av Isis og særlig Osiris var hun en beskyttende gudinne som symboliserte dødserfaringen, akkurat som Isis representerte (gjen)fødselen.
Som opphavelige «ammende mor» av den inkarnerte faraoiske gud Horus, var Nefthys også betraktet som ammemoren til den regjerende farao selv. Selv om andre gudinner kunne fylle denne rollen, var Nefthys den som oftest ble portrettert i denne funksjonen. I kontrast er Nefthys tidvis framstilt som en rasende og farlig guddom, i stand til å brenne opp faraos fiender med sin fryktelige pust.
Ramses-faraoene i Det nye rike var særlig tiltrukket av den moderlige Nefthys, noe som er bevitnet i ulike steler og en mengde inskripsjoner ved Karnak og Luxor hvor gudinnen var et medlem av byens Tebens Enneade og hennes altere var tilstedeværende i det store tempelkomplekset i Karnak.
Symbolisme
I sin gravrolle ble Nefthys ofte framstilt som en kvinne vingene til en svartglente eller falk, vanligvis utstrakt som et symbol på beskyttelse. Hennes assosiering med disse fuglene og deres gjennomtrengende, sorgfulle skrik kan ha minnet de ropene som vanligvis ble gitt av sørgende kvinner. I denne tilstanden er det lett å forstå hvordan Nefthys ble assosiert med død og renselse i pyramidetekstene. Hun var, bort imot uten feil, avbildet som kronet med hieroglyfene for hennes navn.
Hun ble forstått som en morbid, men nødvendig kraft i den guddommelige overgangen, det vil si at farao ble sterk for sin reise til etterlivet ved bidraget til Isis og Nefthys. Den samme guddommelige kraften kunne senere bli anvendt for alle døde som ble rådet til betrakte Nefthys som et nødvendig reisefølge. I henhold til pyramidetekstene var Nefthys, sammen med Isis, en kraft som fikk demonene til å skjelve i frykt, og deres magiske formularer var nødvendige for å navigere i de ulike nivåene i Duat, som regionen til etterlivet ble kalt.
Nefthys ble ikke forstått som det motsatte av Isis, men heller en annen refleksjon av den samme virkeligheten: etterlivet i overgangsfasen. Hun ble derfor forstått i pyramidetekstene som en støttende kosmisk kraft i nattskipet på reisen til Ra, den majestetiske solguden, særskilt når han ankom Duat ved overgangstiden i skumringen. Isis var Ras følge ved morgengryet.
Nefthys og Set
Selv om det vanligvis antatt at Nefthys var gift med Set og at de hadde sønnen Anubis, har nyere egyptologisk forskning utfordret dette. Jessica Levai har merket seg at mens Plutarks De Iside et Osiride omtaler guddommens ekteskap, er det meget få særskilt tilknytning i egyptiske kilder til denne guddommelige unionen. Levai argumenterer at senere bevis antyder at:
Frelseren av broren Osiris
Nefthys spilte en viktig rolle i mytesyklusen til Osiris.
Det er Nefthys som hjelper Isis å samle sammen og sørge over de lemleste delene av liket til Osiris etter at han har blitt myrdet og hakket opp i småniter av den sjalu Set. Nefthys fungerer også som amme og den vaktsomme vokteren av barnet Horus. Pyramidetekstene refererer til Isis som «fødselsmoren» og til Nefthys som «ammemoren» av Horus. Nefthys er bevitnet som en av de «store høvdinger» som styrte i Osiris’ kultsenter i Busiris på Nildeltaet. Hun synes også å ha hatt en ærefull posisjon i den hellige byen Abydos. Det er ikke dokumentert noen kult for henne der, skjønt hun figurerte som en viktig gudinne i de årlige ritualene hvor to utvalgte kvinner eller prestinner i rollene som Nefthys og Isis framførte et religiøst drama, det detaljerte Klageropene til Nefthys og Isis. Her ved Abydos slo Nefthys seg sammen med Isis for å høylytt sørge ved helligdommen kjent som Osireion. Disse festivalene med sangene til Nefthys og Isis var rituelle elementer i mange av de osiriske ritualene i de store kultsentrene i oldtidens Egypt.
Som en gudinne for likhusene som Isis, Neith, and Serqet, var Nefthys en av de gudinnene som beskyttet de kanopiske krukkene til Hapy, den ene av Horus’ fire sønner, og som særskilt voktet de avdøde lunger (de andre tre voktet andre deler av de dødes innvoller). I denne posisjonen hadde Nefthys epitetet «Nefthys av livets seng», noe som er en direkte referanse til hennes gjenskapende plikter på bordet (eller sengen) for balsameringen av de døde. I Memfis hadde hun tittelen «dronningen av balsamererens butikk» og var der assosiert med Anubis, guden med sjakalhodet, som hans beskytter.
Nefthys var også betraktet som festivalgudinne hvor hennes ritualer innebar frilynt konsum av øl. I ulike relieffer ved Idfu, Dendera, og Behbeit, er hun avbildet hvor overdådige ofringer av øl fra farao, som hun ville «returnere», benytte seg av hennes kraft som en ølgudinne «som (farao) kan glede seg over uten bakrus». Andre steder ved Idfu er eksempelvis Nefthys en gudinne som ga farao kraft til å se hva som er «skjult i månelyset». Dette passer godt med de generelle tekstlige temaene som betraktet henne som en gudinne hvor hennes særskilte herredømme var mørket, eller de farlige utkantene av ørkenen.
Nefthys kunne også opptre som en av gudinnene som hjalp til barnefødsler. En myte fra oldtidens Egypt er bevart i Westcar-papyrusen som gjenforteller fortellingen om Isis, Nefthys, Meskhenet og Heqet som reisende dansere i forkledning, og ga sin assistanse til hustruen av en av Amun-Ras prester da hun var i ferd med føde en sønn hvis skjebne var utsett for berømmelse og rikdom.
Apophis
Apophis kan referere til:
Nefthys
Frelseren av broren Osiris
Nefthys’ legende evner og status som en direkte motpart til Isis spredte seg, noe som er påvist i mengden av amuletter av fajanse som hadde hennes bilde, og ved hennes tilstedeværelse i et mangfold av magiske papyri som forsøkte å påkalle hennes kjente uegennyttige kvaliteter for å hjelpe trengende mennesker.
Ny kult under Det nye rike
Ramses-faraoene var særskilt hengiven til Sets nærvær, og i 19. dynasti ble et tempel for Nefthys kalt «Huset til Nefthys av Ramses-Meriamun» bygget eller endret fra et tidligere hus, i byen Sepermeru, midtveis mellom Oxyrhynchus og Herakleopolis i utkanten av Faiyum og ganske nært det moderne stedet Deshasheh. Her, som Wilbour-papyrusen forteller i dens mange land- og skattenedtegnelser, at tempelet for gudinnen var en særskilt opprettelse av Ramses II, lokalisert i nærheten av (eller innenfor) området til Set. For å være sikker var tempelet til Nefthys et av femti enkeltstående, landeiende templer som streket opp denne delen av det midte egyptiske distriktet i Wilbour-papyrusen. Markene og andre besittelser tilhørende gudinnens tempel var under autoriteten til Nefthys-profeter, navngitt som Penpmer og Merybarse, og en (omtalt) wa'ab-prest av gudinnen.
Mens det bestemt var tilknyttet «Huset til Set», var Nefthys’ tempel ved Sepermeru og dets tilknyttede landområder (flere acre) klart under en administrasjon adskilt fra institusjonen til Set. Nefthys’ tempel var en unik etablering i sin egen rett, en uavhengig enhet. I henhold til Wilbour-papyrusen, et annet «Hus for Nefthy av Rameses-Meriamun», synes å ha eksistert i nrd i byen Su, nærmere Faiyum.
Et annet tempel tilhørende gudinnen synes å ha eksistert i byen Punodjem. Bologna-papyrusen nedtegnet en klage fra en profet eller prest ved navn Pra'emhab fra tempelet til Set i byen angående utilbørlig skatteleggingen. Etter å ha gjort en innledende anke til «Ra-Horakhte, Set og Nefthys» for den endelige løsningen av denne saken ved kongelige visir, klagde han over sin arbeidsmengde. I tillegg til administrasjonen av «Huset til Set», la han til at «Jeg er også ansvarlig for skipet, og jeg er likeledes ansvarlig for Huset til Nefthys, sammen med mange andre templer.»
«Huset til Nefthys av Ramses-Meriamun», gudinnen og hennes helligdommer var under særskilt beskyttelse av Ramses II. Fundamentene til templene til Set og Nefthys ved Sepermeru ble gjenoppdaget og identifisert på 1980-tallet, og Nefthys’ tempel var et selvstendig tempelkompleks innenfor Sets område.
Fyresdal flyplass
Fyresdal flyplass ligger rett nord for tettstedet Fyresdal i Fyresdal kommune i Telemark.
Nefthys
Ny kult under Det nye rike
Det kan bli liten tvil om at kulten til Nefthys eksisterte i tempelet og den store byen Herakleopolis, nord for Sepermeru. En statue i legemestørrelse av gudinnen, noe oppbevart i Louvre, hadde en merkelig endret inskripsjon. Den hadde opprinnelig vært stasjonert ved tempelet i Medinet-Habu som en del av den kultiske feiringen av den faraoiske Sed-festivalen, men ble ved et tidspunkt fraktet til Herakleopolis og til tempelet til Herishef. Inskripsjonen hadde opprinnelig en henvisning til Medinet-Habu, men den var endret til Herakleopolis. En «profet for Nefthys» er faktisk dokumentert for byen Herakleopolis i løpet av 30. dynasti.
Fyresdal flyplass
Flyplassen ble åpnet 23. september 1967 og hadde en stund fly landinger fra Fjellfly og Cimberair.
Nefthys
Hovedguden for sjuende nome
Nefthys ble betraktet som den særskilte beskytteren av den hellige føniks, også kalt for benufuglen. Denne rollen kan ha sin opprinnelse fra en tidligere assosiasjon i hennes opphavsby Heliopolis som var kjent for sitt tempel for Benu. I denne rollen ble hun gitt navnet Nefthys-Kheresket, og en mengde tempeltekster fra Idfu, Dendera, File, Kom Ombo, El Qa'la, Esna, og andre steder samarbeidet i denne identifiseringen av Nefthys som den øverste gudinne for sjuende nome i Øvre Egypt, mens det var en annen helligdom for Benu. Hun var også gudinnen for «Godset for Sistrum» i byen Hu (eller Hwt-Sekhem), i ptolemeisk tid kalt for Diospolis Parva, hovedstaden i sjuende nome. Der var Nefthys den fremste beskytteren for en osirisk relikvie av benufuglen, og av den lokale Horus/Osriris-manifestasjonen av den levende guden i form av farao Neferhotep.
Nefthys var den mest utstrakte og en av de mest vanlige guddommen som ble dyrket oldtidens Egypt som en del av gruppe tempelguder. Derfor kunne hennes kultbilder bli funnet som en del av det guddommelige følge i templene i Kharga, Kellis, Deir el-Hagar, Koptos (Qift), Dendera, File, Sebennytos, Busiris, Shenhur, El Qa'la, Letopolis, Heliopolis, Abydos, Teben, Daklehoasen, og over det meste av Egypt. I de fleste tilfeller ble Nefthys plassert som den ene av triade sammen med Osiris og Isis, eller Isis og Horus, eller Isis og Min, eller som en del av en kvartett av guddommer. Det er kanskje på denne måten at hun utførte sin rolle som en betydningsfull nasjonal guddom hvor den fremste rollen var å gi kraftfull støtte til andre guddommer i et mangfold av tempelkulter, «nyttig» og «utmerket» guddom, som hennes primære titler reflekterte.
Fyresdal flyplass
Flyplassen er godkjent for småfly med inntil ni passasjerer (ti personer i alt) og vekt inntil 5700 kg. ENFY er kun godkjent for operasjoner i dagslys. Det var tidligere rullebanebelysning, men dette er ikke lenger i bruk. Nå (2009) er Fyresdal Aeroklubb stiftet, og har avtale med kommunen om drift av flyplassen.
Fyresdal flyplass ble drevet av hotellet i Fyresdal (Airparc) i et konsept som ble markedsført mot flyturister i Europa, spesielt Nederland og Tyskland. Hotellets hjemmeside: www.airparc.com. Det var ett av få slike tilbud i Norge. For opphold eller middag på hotellet, kunne man bli hentet på flyplassen. Hotellet ble tvangsoppløst sommeren 2008.
AVGAS er ikke tilgjengelig. Nærmeste flyplasser med Avgas: ENSN (Skien, Geiteryggen), ENNO (Notodden), ENCN (Kristiansand, Kjevik), ENGK (Arendal lufthavn, Gullknapp). Det finnes imidlertid en Statoilstasjon 300 meter fra hangarområdet.