cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tvangsevakueringen og nedbrenningen av Finnmark og Nord-Troms
Frivillig evakuering
Terboven ønsket at Quisling skulle ta den politiske belastningen med evakuering av Finnmark. Det var lite koordinering mellom norske og tyske myndigheter. Quislings regjering ble holdt utenfor beslutninger tatt av tysk overkommando. I oktober er det kaotiske tilstander i Kirkenes. I september 1944 tok Quisling i et ministermøte opp emnet om en frivillig evakueringen av Finnmark. Den 8. oktober ble så politiminister Jonas Lie utnevnt til styrelsesmann for Finnmark og sosialminister Johan Andreas Lippestad til stedfortredende styrelsesmann. De to kom til Kirkenes 11. oktober. Samme dag hadde de et møte med sjefen for 19. armekorps Ferdinand Jodl (bror av Alfred Jodl) som gjorde det klart at beskjed om evakuering kun skulle gis som en «hviskekampanje». Ifølge Fjørtoft var møtet med Landrot Neven, Terbovens representant i Kirkenes. Neven tillot at politiet gikk fra dør til dør med oppfordring om evakuering. Bakgrunnen var at Rendulic ikke ville ha en strøm av sivile langs veiene der allerede tusenvis av soldater var på vei for å unnslippe krigsfangenskap. . Jodl tillot ikke bruk av radio eller oppslag. Tyske militære tillot heller ikke at Riksvei 50 ble brukt til evakuering, da denne skulle brukes til tilbaketrekningen av de militære styrkene. Den 16. oktober godtok øverstkommanderende for 20. Gebirgsarme Lothar Rendulic at det ble igangsatt tvangsevakuering. Den 17. oktober ga Lie sin «Forordning om evakuering av enkelte deler av Nord-Norge». Rendulic og SS-offiser Neumann la detaljplaner for evakueringen 14. oktober.
Lie konstaterte at riksvei 50 var blokkert tyske militær transport, marsjerende soldater og krigsfanger til fots. De militære lederne ønsket heller ikke sivile blandet inn i kolonnen. Båttransport var ellers den eneste mulighet for evakuering. Lippestad returnerte til Oslo 12. oktober og fikk i møte med Quisling tillatelse til evakuering av Finnmark og Nord-Troms. Holtskog la frem sin gamle evakueringsplan for Jonas Lie som forkastet denne som ubrukelig. Lie mente Finnmark øst for Nordkinnhalvøya var mest kritisk og ville sette i gang evakuering der først. I Oslo skaffet Lippestad vel 40 NS-politimenn som ble sendt nordover for å bistå i evakueringen. Politifolkene sørfra arbeidet stort sett i Tromsø med administrasjon av flyktningene og transport videre. Fra Vardø og Vadsø hadde sivile trukket sørover fra slutten av september.
Midt i oktober kjørte Jonas Lie og hans tidligere adjutant, politipresident Gard Holtskog, rundt i Øst-Finnmark og appellerte til befolkningen om å ta beina fatt vestover. Lie var svært frustrert over liten respons. De som hadde søkt tilflukt i gruvene ved Bjørnevatn ønsket ikke å legge ut på veien til fots til Tana, de mente tunnelen var det tryggeste stedet. Lie og Holtskog kom 21. oktober til tunnelen i Bjørnevatn der over 3,000 mennesker hadde søkt tilflukt. Etter å ha oppfordret flyktningene til å dra vestover, dro Lie videre vestover til Indre Billefjord. Fra Sør-Varanger ble det evakuert omkring 600–700 personer, av disse var mange nazister eller sympatisører som fryktet straff. Lippestad fikk båten D/S «Alta» til disposisjon, men bare 22 personer møtte 22. oktober opp i Kirkenes til første tur som ble den eneste.
Bjørnevatn og Kirkenes ble frigjort av sovjetiske styrker 25. oktober. Omkring 3000 mennesker som hadde søkt tilflukt i tunnelene ved Bjørnevatn gruver til frigjøringen 25. oktober. Ti barn ble født inne i gruvegangene. Noen kyr og geiteflokk skaffet melk. Sovjetiske styrker var informert om at befolkningen hadde gjemt seg i gruvegangen og en fortropp oppsøkte Bjørnevatn for å komme i kontakt med lokalbefolkningen.
Tvungen evakuering
Jonas Lie deltok på møte med Terbovens folk 18. oktober. SS-mannen Neumann ventet at sovjetiske styrker om få dager ville rykke inn i Sør-Varanger og da skulle den røde arme møte øde landskap: Tyske styrker skulle brenne alt og nordmenn som ikke ville la seg evakuere ville bli betraktet som fiender. Lie ba politimesteren om å gjennomføre evakuering av Repparfjorddalen innen 22. oktober. Neumann forsøkte 20. oktober å få Holtskog til å gjennomføre tvungen evakuering. Lippestad ga 21. oktober ordre om at østre del av Varangerhalvøya skulle tvangsevakueres. I slutten av oktober trakk Quisling tilbake Lies fullmakter og overlot ledelsen til Alf Larsen Whist.
I slutten av oktober anmodet norsk Røde Kors om transport av evakuerte gjennom Sverige til sørlige deler av Norge. Svensk Røde Kors satte som betingelse at de evakuerte ble værende i Sverige til krigen var over. Den tyske ledelsen avslo, men tillot at svensk Røde Kors sørget for mat til de evakuerte.
Terboven reiste 26. oktober til Tromsø og ville til Finnmark for selv å se an situasjonen, men general Rendulic nektet ham å reise videre og ville ikke møte ham. På reisen ble Terboven kjent med at den frivillige evakueringen var mislykket. Terboven sendte 26. oktober telegram til Martin Bormann, Hitlers sekretær, med forespørsel om tillatelse til evakuering og nedbrenning av Finnmark. Quisling var trolig innforstått med Terbovens henvendelse til Hitler. Minister Whist instruerte 27. oktober Johan Lippestad om at hele Finnmark og samt Troms til og med Skjervøy og Lyngenfjordens østside skulle evakueres med tvang og «uten opphold». Hitler samtykket i evakueringen 28. oktober noe Jonas Lie ble informert om. General Rendulic og Wehrmacht var ansvarlig for gjennomføringen.
Tyske myndigheter iverksatte samtidig med sin tilbaketrekning fra Finland evakuering av alle nordmenn til sørligere deler av Norge under trussel om dødsstraff. Omkring en tredel av befolkningen klarte likevel å gjemme seg bort og unngikk å bli flyttet. Tyske patruljer jaktet på de inntil 25,000 finnmarkingene som unndro seg evakuering og overlevde under vanskelige forhold i de raserte områdene (Arvid Petterson oppgir at 19,000 unngikk evakuering, de fleste i Øst-Finnmark ). Etter krigen ble det anslått at om lag 33 mennesker døde som følge av evakueringen, ifølge forfatteren Arvid Petterson er tallet over ti ganger så høyt, 339 personer. Værforholdene var svært gunstige, årstiden tatt i betraktning. Det bidro trolig til at evakueringen foregikk uten større tap av menneskeliv under transporten. Okkupasjonsmakten regnet med 40 % tap mens NS-regimet regnet med et tap på 25 % av befolkningen i forbindelse med evakueringen.
Jonas Lie ga 30. oktober ordre om å evakuere Tana. De fleste sivile rømte til fjells, tross trussel om å bli hentet av tyske patruljer. Tyskerne trakk seg ut av Tana 7. november og brente alle hus. Lie var tidlig i november i Kautokeino og ga ordre om å drive alle reinsdyr mot Troms for å hindre at disse kunne brukes som mat av den røde arme. Reindriftssamene gikk med på å flytte dyrene til Helligskogen, i stedet krysset de grensen til Sverige.
Tvangsevakuering av Alta begynte med tvangsavlevering av husdyr 28–30. oktober. På veien i Alta var det også en strøm av krigsfanger, tyske styrker, kjøretøy, hester og forsyninger. Lasteskipet «Adolf Binder» gikk fra Hamnbukt i Porsangerfjord 11. november med 1300 evakuerte samt tyske soldater. På grunn av dårlig hygiene brøt det ut dysenteri og difteri om bord. De syke fikk komme i land i Tromsø før «Adolf Binder» gikk videre til Narvik. Omkring 20 personer fra Finnmark døde under transport med «Carl Arp». Fra Porsanger ble folk evakuert med skip. Evakueringen skjedde med lasteskipene «Karl Arp» og «Adolf Binder».
Lenger sør i landet ble etablert fire hovedoppsamlingssteder for de evakuerte: Mosjøen, Trondheim, Oslo og Drammen. Mosjøen ble valgt fordi det var endestasjon for Nordlandsbanen, det var også to mindre oppsamlingssteder i Narvik og Harstad. Mellom Tromsø og Mosjøen ble det satt inn hurtigruter, fiskeskøyter og redningsskøyter for å påskynde transporten. I Mosjøen ble Dolstad kirke brukt som samleplass, kirken var tildels innredet med rekker av køyesenger og flere hundre kvinner fra stedet sørget for mat. De fleste ble i Mosjøen noen dager før de reiste videre sørover. De som ble fraktet med båt ble spredd langs hele kysten fra Troms til Møre, mens de mange som reiste med jernbane havnet i Trøndelag eller på Østlandet. For eksempel ble det i Verdal innkvartert over 200 fra Alta-distriktet. Gamle og syke ble plassert på institusjoner lenger sør i landet, og de fleste av disse kom aldri tilbake til hjemstedet. Til Trondheim kom det 15000-17000 evakuerte som ble fordelt videre til innkvartering. For eksempel i Stadsbygd ble 300 evakuerte plassert.
Slagskipet «Tirpitz» var flyttet fra Altafjorden til Håkøya ved Tromsø. Der ble «Tirpitz» senket 12. november 1944 samtidig med at evakuerte fra Finnmark strømmet inn i byen.
Frem til 7. desember passerte 29,397 evakuerte gjennom Tromsø havn. 14. november befant det seg 7,400 evakuerte i byen, i tillegg til en befolkning på 9,000 og 6,000 tyske soldater. Omkring 500 tromsøværinger deltok i evakueringsarbeidet. Jonas Lie mente at evakueringen var fullført midt i november. Han ønsket å dele ut en egen medalje til de som hadde medvirket i operasjonen. Lie kom til Trondheim 26. november og opprettet der et evakueringskontor. Lie og Lippestad uttrykte i sin rapport til Quisling misnøye med at Wehrmacht hadde hindret evakueringsarbeidet ved å rekvirere fartøyer tenkt brukt til evakuering.
Nedbrenningen
Etter bombing og påfølgende branner blant annet sommeren 1944 var det få hus igjen. Da de første norske soldatene kom til Kirkenes 10. november brant det fortsatt i kokslageret.
Nedbrenningen begynte 18. oktober flere steder og før Hitler hadde samtykket. Dette ble satt i verk av høyere tyske offiserer som kjente til diskusjoner og planer innenfor 20. bergarmes stab. Offiserene hadde ikke fått noen klar ordre. Jonas Lies oppslag (17. oktober) om frivillig evakuering ble tatt som tegn på hva som var i gang. I Syltefjord ble havna sprengt 18. oktober. I Båtsfjord ble kaia sprengt og oljelager brent. Mens sovjetiske styrker rykket frem mot Kirkenes ble Bjørnevatn brent ned og gjenstående bygg i Kirkenes blir brent eller sprengt før tyskerne trekker seg ut.
Tyskerne trakk seg etappevis tilbake til sør for Lyngen i Troms fylke, og bestemte seg for å gjøre de forlatte områdene så ubeboelige og uframkommelige som mulig for å forsinke framrykkingen østfra. Forslaget kom fra Josef Terboven, ordren direkte fra Adolf Hitler i Führerbefehl den 28. oktober 1944. Brenningen av Finnmark ble gjennomført til tross for protester fra blant andre Wehrmachts øverstkommanderende i Norge Nikolaus von Falkenhorst og andre, som fant den både unødvendig og utenrikspolitisk belastende. På grunn av den hurtige framrykningen fra de sovjetiske styrkene ble det først fra linjen Berlevåg–Tana at det ble satt i gang en systematisk nedbrenning. Det sørligste stedet som ble nedbrent var Kåfjord i Nord-Troms den 16. november. Fra Berlevåg–Tana-linjen var ødeleggelsene nær 100 %, mens det i Øst-Finnmark var omkring 70 % ødeleggelse. I indre strøk var det en del bebyggelse som unngikk totalødeleggelse og en del avsides bygder i Tana ble spart fordi tyske styrker ikke fikk tid til å utføre ordren. I Kvænangen sto bare noen få hus igjen, blant annet kirken på Skorpa og noen skogstuer, omkring 2,000 bygninger gikk tapt. Fra 21. oktober begynte tyske soldater å sette fyr på bygninger i Kirkenes som ikke var ødelagt av sovjetisk bombing.
Nordkinnhalvøya ble evakuert og brent første uke i november. Kjøllefjord, Mehamn, Brenngam og Skjøtningsberg ble brent ned. Gamvik ble brent 6. november mens befolkningen på over 400 så på fra fjellet. Sørøya ble brent fra 20. november mens befolkningen rømte til fjells.
Ødeleggelsen av Hammerfest begynte i november etter at evakueringen hadde pågått en uke fra 30. oktober. Ødeleggelsene pågikk til 6. februar da okkupasjonsmakten forlot byen. Brenningen av småbygdene i Alta-området begynte i første del av november (Eiby,, Rafsbotn, Kåfjord, Tverrelvdalen). Omkring 10. november ble Talvik brent, mens Korsnes ble brent 11. november. Årøya, Nyvoll og Kviby-Leirbotn brant 15. november. I Bossekop, på Amtmannsnes, i Bukta og på Elvebakken sto mye av bebyggelsen til midten av januar 1945. Prestegården i Talvik ble brent tidlig i april 1945. Fem kirker var det eneste som sto igjen i Alta. NS-lagføreren og NS-ordføreren i Talvik sendte 4. november en anmodning til Jonas Lie om å spare kirken, men det er uklart om dette hadde noen betydning.
Hele Finnmark samt Kvænangen, Skjervøy, Nordreisa og Kåfjord i Nord-Troms ble berørt. I Porsanger sto bare ett hus igjen og alle båter var ødelagt. I Karasjok sto bare kirken igjen. Nedbrenningen av Hammerfest og Kvaløya ble fullført 6-11. februar 1945, bare begravelseskapellet sto igjen. I Hasvik sto bare en utedo igjen.
Ødelegging av infrastruktur
I perioden fra oktober 1944 til mai 1945 ble broer, veier, telefonlinjer, kraftverk, kaier og fiskebåter ødelagt i Finnmark og Nord-Troms. Den 1 kilometer lange snøtunnelen av tre som var bygd i 1941 over Kvænangsfjellet ble også brent. Ved årsskiftet 1944–1945 var nedbrenningen stort sett fullført. Nesten alle båter og kjøretøy var ødelagt, og telenettet var i stor grad ødelagt ved at halvparten av telefonstolpene var sprengt eller revet. Tyske soldater hadde også lagt miner langs linjene. Den lille norske militære styrken og sivile administrasjonen begynte reparasjon av telelinjene i de frie områdene på nyåret 1945 og fikk i stand noen provisoriske samband.
Telenettet ble rasert da omtrent 31,500 telefonstolper ble sprengt. Viktige broer som Elvenes bru, Strømmen bru og Tana bru ble sprengt. I Vest-Finnmark utførte tyske styrker 320 vei og brosprengninger, og i Kvænangen 72. Alle de åtte fyrstasjonene i Finnmark ble sprengt.
Omfang
Dette ble brent ned eller ødelagt: I tillegg ble 350 motorfartøyer og flere tusen robåter ødelagt. Til sammenligning ble det i resten av landet ødelagt 3900 bolighus i løpet av krigen. Andre kilder oppgir at rundt 10.000 boliger ble skadet under kampene våren 1940, hovedsakelig i Møre og Romsdal, Nord-Trøndelag og Nordland.
Steder som ble bombet
Etter at Hitler-Tyskland gikk til militært angrep på Sovjetunionen fra 21. juni 1941, også fra Sør-Varanger inn i Finland og videre østover, ble Finnmark rammet av voldsomme motangrep. Stadige luftanfall gjorde forholdene vanskelige både for tyske okkupasjonsstyrker og nordmenn. Særlig i siste fase av krigen ødela intens alliert bombing fra sovjetrussisk side store deler av bebyggelsen i Kirkenes, Vardø og Vadsø.
Bevarte områder
Helt øst i Finnmark ble steder som fiskeværene Båtsfjord, Bugøynes og Hamningberg, samt de delene av Vardø og Vadsø som ikke ble flybombet av Sovjet, bevart. Mens tyskerne sprengte og brente, ble bombingene foretatt av blant annet russiske styrker. På grunn av rask tysk tilbaketrekning fra Pasvik var ødeleggelsene der begrenset. I Båtsfjord var 90 % av bygningene intakte og hadde plass til 400 husløse fra andre bygder.
Bugøynes ble spart etter en avtale mellom kommandant Flach og lokalbefolkningen den 27. oktober 1944. Avtalen gikk ut på at lokalbefolkningen skaffet transport for Flachs mannskap på kystbatteriet inn Varangerfjorden mot at stedet ikke ble brent. Stedet hadde på denne tiden ikke veiforbindelse og tyske skip nådde ikke frem. Bugøynes ble dermed et av få steder som ble spart. Flach besøkte Bugøynes på 1960-tallet.
I Alta ble fem kirkebygg spart (Bossekop, Kåfjord, Talvik, og Sopnes), kirkene i Honningsvåg, Karasjok og Kistrand overlevde også.
Skjervøy i Skjervøy kommune ble i stor grad spart, på grunn av skipsverftet som lå i Skjervøy havn. Okkupasjonsmakten hadde bruk for verftet til skipsreparasjoner. Bebyggelsen i Kågen, Arnøya, Vorterøya, Uløybukta og Laukøya ble imidlertid helt ødelagt.
Kirkene i Skorpa, Skjervøy, Lyngen, Skibotn, Hatteng og Nordreisa overlevde. Havnnes ble spart, trolig fordi bygningene var fredet, bygningen var imidlertid ramponert etter å ha vært brukt som fangeleir. En plakat med teksten «Künstnerlich wertvoll, daher nicht zerstören» var slått opp på døra i Havnnes.
Frigjøring
Sovjetiske styrker befridde Kirkenes 25. oktober 1944 etter at de hadde krysset Pasvikelven flere steder 23 og 24. oktober. Da de tyske okkupantene i Norge endelig kapitulerte i mai 1945, var det bare omkring 3,000 norske soldater i Finnmark som sørget for norsk suverenitet i områdene og hjalp den hardt rammede lokalbefolkningen. Etter ordre fra Sovjetunionens regjering forlot de siste sovjetiske tropper norsk territorium den 25. september 1945. Den frie delen av Norge ble styrt fra Rørbua i Bjørnevatn under ledelse av Fylkesmann Peder Holt frem til resten av Norge ble fritt 8. mai 1945.
I kampene i Norge fra 18.oktober 1944 mistet, i henhold til den sovjetiske generalstabens data, som ble lagt frem for den norske regjeringen i januar 1945, 611 soldater og offiserer livet, mens 1501 ble såret.
I operasjon Crofter ble Force 138 som bestod av Den norske militærmisjonen til Sovjetunionen, representanter for Civil affairs, Avsnittskommando Finnmark, Marineavsnitt Finnmark og 2. Bergkompani, fraktet til Liinakhamari om bord på britiske krigsskip. En liten militær norsk styrke (280 mann i 2. Bergkompani) kom 10. november fra Murmansk til Finnmark, denne styrken var under sovjetisk kommando til februar 1945 og var den eneste norske styrken som deltok i frigjøringen. Norsk deltakelse i frigjøringen av Finnmark var mest symbolsk og var dels politisk motivert. Ved nyttår kom også en del av den norske politistyrken fra Sverige og det ble rekruttert vernepliktig i landsdelen, til sammen var den norske styrken i Finnmark på 3,000 mann våren 1945. I den norske styrken inngikk også mannskaper som hadde deltatt ved Gratangsfronten i 1940. Det var ingen regulære kamper mellom norske og tyske styrker, bare mindre tilfeldige sammenstøt med tyske patruljer. De norske styrkene trakk i november og desember vestover, noen til Hopseidet og Sørøya, andre opp Tanadalen og til Kautokeino. I februar var det trefninger i Indre Billefjord og Sortvik, fem norske falt. Den norske styrken i Finnmark sto først under sovjetisk kommando. Bergkompaniet patruljerte vest for Tana i det nedbrente Finnmark. Den norske styrken ble overført til Distriktskommando Finnmark i februar 1945. Fire mann fra kompaniet falt og tolv ble tatt til fange av tyske styrker. To dager før tysk kapitulasjon angrep en tysk styrke den norske observasjonsposten på Hopseidet der seks sivile ble drept. Omkring 80 ungdommer utrustet med lette våpen dannet en liten geriljagruppe på Sørøya og skulle blant annet forberede Børfjord som base for båter og fly. I månedsskiftet februar-mars 1945 var det flere trefninger mellom den norske styrken på Sørøya og tyske patruljer med båt. Den norske styrken ble også bombet. Seks nordmenn falt og fjorten ble tatt til fange. Marinens skøyte «Kvalsund» var bevæpnet og patruljerte vestover fra Kirkenes.
Etter tysk tilbaketrekking forekom det skamklipping av norske jenter som hadde vært sammen med tyske soldater. Det er uklart om det var soldater fra det norske kompaniet fra Skottland eller lokale frivillige soldater som sto for tvangsklippingen.
Sovjetisk strategi
De sovjetiske styrkene krysset ikke Tana som de nådde 8. november 1944. I den sovjetiske generalstaben var det mange som mente at Sovjet av strategisk hensyn burde ta kontroll over deler av Nord-Norge, men det er lite som tyder på at synet ble støttet av Stalin og Molotov. Dette ifølge historikerne Stian Bones og Jens-Petter Nielsen. Stalin aksepterte at Norge tilhørte den britiske interessesfæren. I både generalstaben og utenriksdepartementet var det konkrete forslag om å skyve grensen til Tana samt å kreve sovjetisk militær tilstedeværelse i Tromsø, Hammerfest og Vadsø. Et radikalt forslag i det sovjetiske utenriksdepartementet og generalstaben gikk ut på å flytte den sovjetiske grensen til Tana samtidig som Sovjet og Norge skulle ha et felles ansvar for forsvar av Nord-Norge ellers. Noe slikt forslag ble aldri fremmet overfor norske myndigheter (det ble imidlertid fremmet forslag om å endre Svalbards status). Finnmark var militærstrategisk lite viktig for Sovjet, det som betydde noe var å innta Tyskland og Berlin og dermed få slutt på krigen. Ifølge Holtsmark var nordområdene i periferien av Sovjetunionens strategiske interesser, sammenlignet med ordningen av Sentral-Europa etter krigen. De politiske omkostningene med sovjetisk tilstedeværelse i Nord-Norge ville trolig vært store. I 1946 godtok Sovjetunionens ledelse en felles grensekommisjon som skulle foreta en ny demarkering av den nye norsk-sovjetiske grensen basert på den finsk-norske grensen fra før krigen.
Tysk patruljering
Etter at de tyske styrkene hadde trukket seg tilbake ble det plassert eller sendt ut såkalte jaktkommandoer eller jaktpatruljer (tysk: winterbewegliche Jagdkommandos). Disse små tysk styrkene opererte i området mellom Lyngen og Tana på jakt etter nordmenn som hadde gjemt seg. I et par tilfeller kom disse i kamp med de norske styrkene som patruljerte i området. I Kistrand lå det helt fram til april 1945 en styrke på 30 mann. Riksveg 50 var til dels ødelagt og minelagt, og snøoverbyggene var nedbrent. Jaktkommandoene i evakuert område hadde dermed kontakt med hovedstyrken bare sjøveien. Den mest fremskutte posisjonen var «Adlerhorst» ved Porsangerfjorden. Hauglid skriver at det gjentatte ganger var sammenstøt mellom jaktkommandoene og norske streifpatruljer som beveget seg inn i ingenmannsland. Noen nordmenn falt eller ble tatt til fange i disse trefningene. De tyske jaktkommandoene besto til dels av SS-soldater forsterket med norske frontkjempere som også fungerte som kjentmenn. De omkring 1000 overvintrerne på Sørøya ble jaget fra sted til sted av tyske patruljer. En tropp norske soldater under ledelse av kaptein Johan Godø ble landsatt på Sørøya for å hjelpe befolkningen. General Rendulic skal ha oppfattet soldatene på Sørøya som forberedelse til alliert landgang i Finnmark. Tyske skip fortsatte å patruljere kysten av Finnmark etter tilbaketrekkingen. Lasteskipet «Iddefjord» ble angrepet i Kirkenes havn av tysk ubåt 9. februar 1945.
Overvintring
Omkring 19,000 personer unngikk tvangsevakuering, de fleste i Øst-Finnmark. De fleste som overvintret sørget for matforsyning ved å slakte buskapen og det ble skaffet mel fra lokale handelsmenn. Ved kysten fikk en mat fra fiske. De første forsyningene fra de allierte kom i mars 1945.
Andre kilder oppgir at 36,817 ble evakuert fra Finnmark, mens 22,730 unndro seg evakuering og overvintret. I Øst-Finnmark var evakueringen minst konsekvent gjennomført. Fra Nord-Troms ble 12,090 evakuert, mens 391 ble værende. Tallene er usikre fordi okkupasjonsmakten pågrep folk utover vinteren, noen flyktet til Sverige og noen flyktet til Øst-Finnmark der sovjetiske styrker hadde kontrollen. I Vest-Finnmark var evakueringen mer effektiv og tyske patruljer gjennomførte raid langs fjordene for å få med seg flest mulig. Omkring 5000 stakk seg bort i Vest-Finnmark.
Mange ble igjen på oppfordring fra den norske regjeringen i London, og regnet med at det bare ville gå et par uker før tyskerne var helt borte og russerne nådde langt vest. Andre fryktet hva tyskerne kunne finne på å gjøre med dem, i Alta skal det for eksempel ha gått rykter om at tyskerne ville senke båtene i åpen sjø.
På Sørøya hadde om lag 1000 sivile unndratt seg tvangsevakueringen og befant seg vinteren 1944-45 i en utsatt stilling, der de blant annet ble jaget av tyske patruljer. De fleste ble evakuert av den britiske marinen i en risikabel og dristig operasjon 15. februar 1945. Tidligere på vinteren hadde overlege/oberstløytnant Gunnar Johnson organisert transport med fiskebåter for omkring 900 husløse fra Sørøya til Tana. På nyåret var det fortsatt 800 husløse på øya og Gunnar Johnson reiste til England og sørget for at britiske destroyere på veg til Murmansk for å plukke opp de siste. Fire destroyere hentet 15. februar 502 personer, hvorav 196 barn, som ble tatt med til Murmansk og videre til Storbritannia. Ved utgangen av februar var de fleste evakuert fra Sørøya.
På Finnmarksvidda, der bare gamle og syke evakuerte, bodde mange i telt til de fikk satt opp gammer. En del innbyggere fra Karasjok og Porsanger flyttet til Valjok der bebyggelsen sto igjen, på finsk side var det en del forlatte hus etter evakueringen der. Blant annet på Magerøya, i Lebesby, Måsøy og Kvalsund ble båter snudd, delvis dekket med torv og utnyttet til overvintring. I ytre Altafjord overvintret 300 personer i gammer, huler eller sjåer av sammenrasket treverk. Andre kilder oppgir at 310 overvintret i Altafjord-distriktet.
Hjemkomst og gjenreisning
I Øst-Finnmark begynte de som hadde unndratt seg evakuering å trekke ned mot branntomtene høsten 1944, mens i Vest-Finnmark var det først mulig etter den tyske kapitulasjonen i mai 1945. Under minerydding i Karasjok ble 22 personer drept i en eksplosjon.
Pasientene fra tuberkulosesykehuset i Talvik ved Altafjorden reiste ikke tilbake, men ble værende på sykehus dels i Valdres, dels i Mo i Rana.
Sivil administrasjon
I medhold til kongelig resolusjon ble Peder Holt konstituert som fylkesmann i de befridde delene av Finnmark den 14. november 1944 av distriktskommandosjefen Arne Dahl.
Boliger
Det var stor boligmangel i Finnmark og Nord-Troms etter krigen. Statsminister Einar Gerhardsen oppsummerte det slik: «I sin brutale enkelthet er problemene følgende: Til en befolkning på 70 000 mennesker står det igjen hus til vel 10 000 mennesker». I 1945 ble det opprettet et eget gjenreisingsdirektorat under Forsyningsdepartementet bygget opp i eksil i London. Finnmarkskontoret i Harstad var gjenreisningsdirektoratets avdeling for Finnmark og Nord-Troms (kontoret ble omorganisert i 1948 og en del saker overført til andre etater). Finnmarkskontoret ble lagt til Harstad og ikke Troms på grunn av bedre kapasitet på lager og kaier samt innkvartering av tjenestemenn. Rundt Harstad ble det satt opp syv flyktningleirer for evakuerte i påvente av gjenreising av boliger. Leiren på Trondenes var den største med 1000 innkvarterte og den var i bruk til 1951. Finnmarkskontoret prøvde å utnytte den store brakkebyggingskapasiteten som allerede fantes. Det ble utlyst arkitektkonkurranser for å standardisere typene som skulle bygges og produseres. Husene ble laget i tre type i Sør-Norge og sendt nordover, men bare 1000 hus ble levert fram til fram til vinteren 1946–1947 vesentlig på grunn av dårlig planlagt transport og mangel på fagfolk til å få husene reist.
Kort tid etter krigen satte Stortinget i gang et storstilt arbeid for å gjenreise bebyggelsen i Finnmark. Gjenreisingen var trolig den største og mest krevende for Norge etter 1945.
Nedbrenninga av hus i Finnmark medførte at det praktisk talt ikke finnes eldre bebyggelse enn fra 1946 i regionen.
Etterspill
Okkupasjonsstyrkenes systematiske og omfattende ødeleggelse av landsdelen den siste krigsvinteren ble av kong Olav omtalt som den største katastrofen i norsk historie siden Svartedauden. I 1992 hedret kong Harald partisanene i Finnmark i en tale han holdt i Kiberg. I januar 2015 ble hendelsene i Finnmark debattert i Stortinget på bakgrunn av interpellasjon fra Kirsti Bergstø. Bergstø viste blant annet til partisanenes innsats i Finnmark kunne bli glemt. Statsråd Ine Eriksen Søreide svarte blant annet at regjeringen støttet forskning og formidling ved partisanmuseet i Kiberg.
Rettsoppgjør
Sosialminister Lippestad ble dømt til livsvarig tvangsarbeid, blant annet for sin medvirkning til evakueringen av Finnmark. Lippestad ble benådet i 1956. Av andre medvirkende til evakueringen og nedbrenningen ble også Gard Holtskog stilt for retten. Dødsstraff var avskaffet da saken mot Holtskog kom opp, og han fikk livsvarig (18 år) fengsel for landssvik. Holtskog mente det ikke var blitt brukt tvang i Finnmark, og at sivilbefolkningen var samarbeidsvillig. Han anså det hele som en redningsaksjon, den største i Norges historie, og norske myndigheter hadde ikke noe med nedbrenningen å gjøre, ifølge Holtskog. Ifølge Høidal spilte NS-regimet en ubetydelig rolle i evakueringen og ødeleggelsen. Lie, Lippestad og deres medhjelpere spilte ifølge Høidal ingen selvstendig rolle og fungerte bare som støtte for okkupasjonsmakten.
I Nürnbergprosessen var et av anklagepunktene mot generaloberst Jodl at han hadde sendt ordren om å iverksette nedbrenningen. Til sitt forsvar hevdet Jodl at dette var utført kun av militære hensyn, og hevdet at steder som Kirkenes, Hammerfest og Alta ikke ble brent. Nedbrenningen utgjorde en del av de krigsforbrytelsene Jodl ble dømt til døden for, ifølge historikeren Bente Persen.
Under den kalde krigen
På et møte i 1951 i det norske forsvarets sentrale sjefsnemnd, ledet av forsvarsminister Jens Christian Hauge, hvor også fylkesmannen i Finnmark deltok, vedtok Forsvaret og Regjeringen å bruke «masseødeleggelse – bruk av den brente jords taktikk, slik tyskerne hadde gjort under sin tilbaketrekning i 1944» i tilfelle krig med Sovjetunionen. Det var klart at regjeringen ikke ønsket å forsvare Finnmark dersom Sovjetunionen angrep, men ville sikre at Sovjetunionen ikke fikk fotfeste på norsk jord. Forsvarsminister Hauge ga forsvarssjefen fullmakt til å gjennomføre planen dersom regjeringen ikke kunne konsulteres. Denne planen var strengt gradert og ble først offentlig kjent i 2005.
Dokumentasjon og dramatisering
Brent jord er en norsk dramafilm fra 1969, basert på Hølmebakks roman Fimbulvinteren. Finnmark mellom øst og vest er en dokumentarserie på seks episoder fra 1985 produsert av NRK. Høsten de mistet alt er en norsk dokumentarfilm på over fire timer fra 2014, produsert av NRK og sendt på NRK2.
Hendelsene i Finnmark har blitt omtalt som «den glemte krigen». I 1998 ble Gjenreisningsmuseet for Finnmark og Nord-Troms åpnet i Hammerfest. Det formidler historien om tvangsevakuering og nedbrenning, og om hjemkomsten og gjenresiningsarbeidet etterpå. Foreningen Krigshistorisk Landskap Finnmark ble etablert i 2010 for å dokumentere Finnmarks krigshistorie.
Biografier og selvbiografier
Biografier og selvbiografier om evakueringen omfatter blant annet Olaug Aalmo Bertelsens Kjære søster : to søstres opplevelser av krig og frigjøring i Finnmark (1994); Per Bjørgans I all hurlumheien : oppvekst og krig i Vadsø, tvangsevakuering og fred – slik jeg opplevde det (1994), Rolv Breiviks Finnmark krigsvinteren 1944-1945 : en «huleboer» forteller (1993), Karl Hansens Finnmark brenner : en sann skildring av en deportert (1945), Inger Liv Lande Vi evakuerer (1999), Reidun Mellem Norsk flyktningbarn i Sverige 1944-45 (2010), Alvhild Oterholm Attersyn : «på barneheim i Finnmark under krigen» (1985), Åse Ryan Det kommer en dag : et stykke finnmarkshistorie (2007), Johs. Røde Ikke en av mine tåra skal dem få (2009), Elvine Wiig På flukt : Finnmark 1944 (2015), Marion Palmer Bare kirka sto igjen (2010) og Johanne Løvoll Smette Slik husker vi det - : krigsminner fra Smalfjord i Tana (2001).
Romaner
Det er skrevet flere romaner om evakueringen.
Barnebøker om krigen i Finnmark er Grete Haagenruds fem bøker om Sofie og Katrine, særlig det tredje bindet Med humørdrops i bagasjen (1993); Steffen Johanssens Magnus og krigen (1998) og Alf Kvasbøs Rått farvel (1995).
Minnesmerke
Den 7. september 2017 ble minnesmerket «En stein for å minnes» avduket på Stavne gravlund i Trondheim. Minnesmerket er over de 28 tvangsevakuerte som døde av strabasene evakueringen førte med seg og som ligger begravet på denne kirkegården. Cirka 20 000 ble tvangsevakuert til Trondheim.
City and Borough of Yakutat
Navnet på tlingit «Yaakwdáat» betyr plassen der kanoer hviler.
Birger Sjöberg
Birger Sjöberg (født 6. desember 1885 i Vänersborg i Västra Götalands län (Västergötland), død 30. april 1929 i Växjö) var en svensk forfatter, visesanger og journalist.
Biografi
Sjöberg ble født i 1885 i Vänersborg. Hans foreldre, Gustaf og Anna Sjöberg, eide en liten klesbutikk ved torget i Vänersborg. De hadde ganske god økonomi, men da Birger var tretten år måtte foreldrene stenge butikken på grunn av hard konkurranse. Han måtte da tenke på å forsørge seg selv.
Det gikk ikke så bra på skolen for Sjöberg, men han greide å få plass som lærling uten lønn hos en fotograf. I år 1900 forlot han Vänersborg og drog til Stockholm og hadde ulike jobber. Han ble ikke lenge og drog alt i 1901 tilbake til Vänersborg.
I 1906 flyttet han igjen til Stockholm. Hans bror Gösta hadde fått plass i Stockholms Dagblad og inviterte foreldrene og brødrene til å bo med ham. Etter en tid fikk Birger også jobb som journalist i avisen, og der publiserte han sine første dikt om Frida.
1922 utkom hans debut, Fridas bok. En kort tid turnerte han og opptrådte, men hans sceneskrekk satte snart en stopper for dette. 1924 kom hans første roman, Kvartetten som sprängdes, som ble en stor suksess. Sjöbergs angst og redsel fikk i stedet uttrykk i Kriser och kransar som fikk en dårligere mottagelse. I slutten av april 1929 ble han tildelt De Nios pris, men han lå da bevisstløs. Han døde av dobbeltsidig lungebetennelse på Växjö Stadshotell. Han etterlot mange utkast til dikt som har blitt utgitt etter hans død.
Fridas visor
De mest kjente visene fra Fridas bok og Fridas andra bok:
Macrocerus
Macrocerus er en slekt av biller i delgruppen (underfamilien) «småbløtvinger» i familiegruppen bløtvinger.
Utbredelse
Macrocerus finnes sør i Europa, ingen arter er registrert fra Norden.
Utseende og levevis
Macrocerus tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres. Larvene lever som predatore (rovdyr).
Systematisk inndeling med europeiske arter
Oversikten har med europeiske arter.
Hotel Seger
Hotel Seger er en svensk såpeserie som gikk på Kanal5 fra 2000 til 2001. Den var en svensk versjon av den norske såpeserien Hotel Cæsar omgjort til svenske forhold, men handlingen i serien var lik den norske.
Det ble laget 170 episoder av Hotel Seger, men på grunn av svært dårlig seeroppslutning ble serien tatt av skjermen før alle episodene var blitt sendt.
Madtsoiider
Se tekst
Madtsoiider (†Madtsoiidae) er en utdødd familie av slanger. I kritt og paleogen hadde de en vid utbredelse, hovedsakelig på det sørlige superkontinentet Gondwana, men også i Europa. Deretter døde de ut, unntatt i Australia, der gruppen ennå levde for 50 000 år siden.
Gruppen omfatter store arter med en total lengde fra litt under én meter til over ni meter. De drepte sannsynligvis byttedyrene ved å kveile seg rundt dem, på samme måte som nålevende boa- og pytonslanger. Kjeven var mer opprinnelig bygd enn hos nålevende slanger, og det er usikkert om de kunne svelge like store bytter.
Madtsoiidene ble først regnet som en underfamilie av kvelerslangene (Boidae), men de har senere fått status som familie. Fylogenetiske studier av gruppen har konkludert med ulike resultater. Noen studier har vist madtsoiidene som en klade innenfor slangene, mens andre studier plasserer dem utenfor de nålevende slangene, som en såkalt stamgruppe.
Nye slekter innenfor gruppen får som regel navn etter mytiske slanger i folketroen der fossilet er funnet. Madtsoia kommer fra tehuelche, Wonambi og Yurlunggur fra aborginernes språk, mens Herensugea er baskisk.
Georg Frederik von Krogh (1687–1768)
Georg Frederik von Krogh (født 29. januar 1687 på Flahammer i Luster, død 29. april 1768 på Øye i Melhus) var en norsk offiser.
Han var sønn av kaptein Georg Frederik von Krogh ved Det Bergenhusiske Regiment og Birgitte Munthe Morgenstierne. 1708 ble han sekondløytnant og 1710 premierløytnant ved det hvervede norske Infanteriregiment. 1713 ble han sendt med en del av dette for å ta del i krigen i Sønderjylland og Nord-Tyskland, og gjorde under denne tjeneste som generaladjutant hos sin regimentssjef, generalmajor F. C. Cicignon. 1716 ble han kaptein og kom samtidig til C. H. Paulsens regiment, 1724 ble han major og sjef for Trondhjems Garnisonskompagni, 1731 oberstløytnant, 1740 oberst og sjef for 1. vesterlenske Regiment, 1752 generalmajor, 1753 kommandant på Frederikssten, 1758 kommanderende general nordenfjells, og 1764 dessuten kommandant i Trondheim. 1759 ble han utnevnt til generalløytnant, 1760 hvit ridder. 1765 tok han avskjed.
Han var gift med Hedevig Augusta Brüggemann (1707–40). Deres etterkommere i Danmark fikk anerkjennelse som dansk adel 1873.
Frihetskjemper
Frihetskjemper er en betegnelse på en person som kjemper mot okkupasjon eller undertrykkelse, gjerne i forbindelse med en krig. Okkupantene eller motstanderne kaller gjerne frihetskjempere for terrorister.
Michael Schenker Group
Michael Schenker Group (MSG) er et tysk gitarbasert heavy metal-band.
Bandet ble startet i 1979 av tidligere Scorpions og UFO gitarist Michael Schenker. Fra 1986 til 1992 gikk bandet under navnet McAuley Schenker Group, da Schenker delte skriveprosessen av musikken med vokalist Robin McAuley.
Medlemmer
Schenker roterer på mannskapet og tar inn tidligere bandkolleger som gjester ved leilighet. På den offisielle nettsiden har han selv og «line-up» separate seksjoner. På turné i 2022 var ikke Romero med, men derimot tidligere vokalist Robin McAuley.
Slussen tunnelbanestasjon
Slussen tunnelbanestasjon er en stasjon på Stockholms tunnelbane. Den ligger på Södermalm i Stockholms innerstad, mellom stasjonene Gamla stan og Medborgarplatsen samt Mariatorget. Plattformene ligger under Ryssgården, 7 – 24 meter under bakken. Den vestre plattformen anløpes av nordgående tog, den østre av tog i sørlig retning.
1. oktober 1950 ble sporveitunnelen bygd om til «ekte» tunnelbane. Slussen fortsatte å være endestasjon for den sørlige tunnelbanen frem til 1957, da strekningen Slussen – Hötorget ble innviet.
Avenida Álvaro Obregón
Avenida Álvaro Obregón er en bulevard i Colonia Roma i Mexico by. Den ble anlagt på begynnelsen av 1900-tallet, og het da Avenida Jalisco. Langs bulevarden ble det oppført store herskapshus, hvor blant annet arkitekten Adamo Boari og generalen Álvaro Obregón bodde. Den fikk navn etter sistnevnte etter at sistnevnte døde i 1928. De mest kjente bygningene langs Avenida Álvaro Obregón er Casa Lamm, Casa de las Brujas og Edificio Balmori. Bulevarden har et bredt fortau mellom de to kjøreretningene som er flankert av trær og en rekke skulpturer fra gresk og romersk mytologi.
Bengt Sæternes
Bengt Henning Sæternes (født 1. januar 1975 i Stavanger) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller.
Spillerkarriere
Sæternes startet sin fotballkarriere i hjembyen Egersund der han tidlig markerte seg som en målgjører for Egersunds IK. Han meldte deretter overgang til byrival Eiger før han ble hentet til Viking i 1996.
Etter å ha fått få reelle sjanser i stavangerklubben gikk ferden videre til Odd Grenland sesongen etter. Han ble solgt til Bodø/Glimt i 1998. Sæternes var klubbens toppscorer fire sesonger på rad og fikk sin i 2002 i en privatlandskamp mot Island. Senere samme år ble han solgt til den belgiske toppklubben Club Brugge.
Til tross for en relativt god scoringsstatistikk hadde Sæternes bare moderat suksess i Belgia, og klarte aldri å etablere seg som førstevalg på laget. Sommeren 2004 returnerte han til norsk fotball da han ble kjøpt av Brann. Hans scoringer for Brann hjalp klubben til en tredjeplass i serien, og med tre scoringer i cupfinalen ble han den store helten da Brann vant cupen for første gang siden 1982. I 2006 var han en viktig del av Brann-laget som til slutt vant seriesølv.
I 2007 ble han hentet av den danske klubben OB. Oppholdet i Odense ble preget av skader og han fikk bare elleve kamper for klubben og skåret ett mål. Han scoret sitt 100. mål i tippeligaen på Telenor Arena
2. januar 2008 signerte Sæternes en kontrakt med Vålerenga som bandt ham til klubben ut 2010-sesongen. Sæternes ble norgesmester med Vålerenga i 2008. Etter at han ikke fikk ny kontrakt med VIF, signerte han en toårskontrakt med Viking FK i november 2010. Etter et år i klubben ble kontrakten avsluttet.
Trenerkarriere
Foran 2013-sesongen tok han over som hovedtrener for Egersund Idrettsklubb. I 2014 overtok han som trener for Sandnes Ulf etter Tom Nordlie. 22. august 2019 ble det klart at han er ferdig som hovedtrener for Sandnes Ulf etter sesongen 2019.
I desember 2019 ble han ansatt som utviklingssjef for jentesatsingen i Viking FK.
I oktober 2021 ble det kjent at Sæternes var ansatt som ny trener for J15-, J16- og J17-landslagene til Norge.
Karriere som spiller
(Sist oppdatert 31. desember 2021)
Hornfels
Hornfels er en finkornet, kontaktmetamorf bergart, ofte dannet av leirstein, sandstein eller andre finkornete, sedimentære bergarter ved at disse blir "stekt" av vulkansk lava eller smeltet stein. Hornfels kan ha båndstruktur med ulikt fargede lagdelte bånd, men den brekker ofte opp kubisk. Fargen kan være hvit, gulbrun, brun eller brungrå.
Hornfels er vanlig i Oslofeltet, der bergartssmelter i permtiden trengte inn i eldre, sedimentære bergarter fra for eksempel ordovicium eller silur.
Hornfels kan opptre sammen med bånd av (svart) marmor, som da skyldes at innblandet kalkstein har gjennomgått en tilsvarende metamorfose og at disse har vært blandet, gjerne lagvis.
Walter Brennan
Walter Andrew Brennan (født 25. juli 1894 i Lynn i Massachusetts, død 21. september 1974 i Oxnard i California) var en amerikansk skuespiller. Han medvirket i over hundre filmer, mest i westernfilmer. Brennan vant tre Oscar for beste mannlige birolle, én for rollen som dommer Roy Bean i filmen En mann fra Vesten (1940). Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame for sitt bidrag innen filmen.
Møbelmuseet
Møbelmuseet tidligere Norsk Møbelfaglig Senter er et museum og dokumentasjonssenter for møbelindustrien i Norge. Senteret ligger i Sykkylven i Møre og Romsdal. Organisatorisk er senteret en avdeling under Stiftinga Viti. I Sykkylven har museet en permanent utstilling som viser utviklingen i møbelindustrien.
Bognor Regis
Bognor Regis er en ferieby ved kysten og et verdslig sogn, administrert i distriktet Arun i grevskapet West Sussex ved sørkysten England. Den ligger 89 km fra London, 39 km vest for Brighton og 9 km sørøst for Chichester. Andre byer i nærheten er Littlehampton i øst-nordøst og Selsey i sørvest. De nærliggende landsbyene Felpham (hvor dikteren William Blake engang bodde) og Aldwick er nå forsteder til Bognor Regis, sammen med landsbyene North og South Bersted. I 1960 åpnet Billy Butlin en av sine berømte ferieleirer, Butlins Holiday Camps, i Bognor Regis. Den ble senere kalt Southcoast World, inntil 1998 da de fikk navnet Butlins Bognor Regis. I henhold til folketellingen i 2011 av det urbane området (inkludert Felpham og Aldwick) er det en befolkning på 63 885 innbyggere i byen. Byen alene utgjør rundt 24 064 innbyggere for samme tidsrom.
Stedsnavnet
Bognor er et av de eldste nedtegnede angelsaksiske stedsnavnene i Sussex. I et dokument fra år 680 er det referert til som Bucgan ora, i betydningen «Bucges kyst», eller landingssted. Bucge er et angelsaksisk kvinnenavn.
Bognor Regis het opprinnelig kun Bognor og var en landsby som drev med fiske (og smugling) fram til 1700-tallet da den ble omformet til et feriested av Richard Hotham som døpte stedet om til Hothampton, men det ble aldri populært. Det har blitt postulert at Hotham og hans nye feriested er portrettert i Jane Austens ufullførte roman Sanditon.