cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ʾAbd al-Ilah Binkiran
Binkīrāns politikk er demokratisk og islamistisk. I et intervju i 2011 sa han at hvis han ble med i en regjering ville han ikke gå imot sivile friheter i Marokko.
Binkīrān spiller sjakk og lytter til musikk, selv om han sier han ikke liker "uanstendig" musikk. Hans forbilde er hans far, som døde nitti år gammel da Binkīrān var seksten. Han er gift med en partiaktivist og har seks barn.
Bethel Census Area
Bethel Census Area er et folketellingsområde i den amerikanske delstaten Alaska. Det ligger i de sørvestlige delene av staten med grenser til Kusilvak Census Area i nordvest, Yukon-Koyukuk Census Area i nord, Matanuska-Susitna Borough i øst, Kenai Peninsula Borough i sørøst og mot Lake and Peninsula Borough og Dillingham Census Area i sør.
Bethels totale areal er 117 866 km², hvorav 12 627 km² er vann. Folketallet er på 17 013 (2010), og største by er Bethel.
Bethel ble etablert som et valgdistrikt i 1958. I 1972 ble den østlige delen overført fra statistikkområdet Kuskokwim.
Blaker stasjon
Blaker stasjon ble åpnet i 1862 som en av de opprinnelige stasjonene på Kongsvingerbanen.
Stasjonen blir betjent av lokaltogene mellom Skøyen og Årnes/Kongsvinger.
Fylkesvei 6798
Fylkesvei 6798 (Fv6798) går mellom Stjørdalshalsen og Mælen bru i Stjørdal kommune.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 32 (Nord-Trøndelag).
L (roman)
Forfatteren skriver fra en reise som han og 6 andre gjorde til ei øy i Polynesia. Det ytre begrunnelsen var å imitere en oppdagelsesreise, av samme type som store nordmenn som Thor Heyerdahl hadde begått tidligere. Et gjennomgående motiv var at «alt er allerede gjort, alt er oppdaget».
Også kritikeren Tom Egil Hverven oppfatter L som en generasjonsroman: : «den tar opp i seg så mye av denne følelsen, denne stemningen på 1990-tallet som virker så utbredt, ja, nærmest riktig: Vi befinner oss etter. Etter modernismen, etter industrialismen, etter alvoret, etter muren, etter at Norge er ferdig bygget, ja, til og med etter postmodernismen eller poststrukturalismen.»
Romanens prosjekt var godt markedsført, og Loe fikk god pressedekning både i forbindelse med reisen og bokutgivelsen. Romanen fikk Bokhandlerprisen for 1999, og var en av årets bestselgere.
Nordlysprisen
Nordlysprisen (etablert i 1989) er en årlig pris som presenteres av avisen Nordlys under åpningskonserten på Nordlysfestivalen i Tromsø, Norge. Nordlysprisen tildeles en utøvende musiker eller komponist, som gjennom sitt arbeid i Nord-Norge har utmerket seg på et høyt kunstnerisk nivå, og med dette bidratt til å markere regionens musikkliv på en positiv måte. I 2008 var prisen på 50 000 norske kroner og i 2013 de prisvinner ble tildelt 50 000 norske kroner.
Halvard Kausland
Halvard Magne Kausland (født 25. april 1945 på Sotra, død 21. desember 2017 ) var en norsk jazzmusiker (gitar) og komponist.
Oppvekst og ungdom
Han vokste opp i daværende Sund kommune, nå Øygarden kommune på Sotra utenfor Bergen, begynte å spille trekkspill, en familietradisjon, og hadde som fireåring sin første offentlige opptreden. Som tiåring begynte han å spille gitar. Sammen med broren Johannes og sanger/gitarist Jan Spurkeland ble etter hvert Kauslands Trio dannet. Jazzinteressen startet i tolvårsalderen med Barney Kessel og Wes Montgomery som de første store inspiratorene. Etter videregående skole flyttet han til Bergen og begynte studier ved Bergen Musikkonservatorium med sikte på å bli musikklærer. Studiene ble avbrutt etter ett år, musikertilværelsen tok det meste av tiden. Han kom fort inn i musikermiljøet i Bergen og var aktiv i jazzmiljøet og datidens restaurantmusikermiljø. Som 17-åring mønstret han på på MS «Oslofjord» som musiker for å komme til New York.
Musiker og byråkrat
Etter avtjent verneplikt fikk han jobb i Drammen kommune innenfor kultursektoren og en lang karriere innenfor kommunal og fylkeskommunal sektor startet. Underveis ble det utdannelse innen offentlig administrasjon og ledelse fra Norges kommunal- og sosialhøgskole, Agder distriktshøgskole (nå universitet), Universitetet i Bergen og Robert Gordon University i Scotland med videre. Han hadde en rekke lederstillinger innenfor kultur og samfunnsliv, blant annet som fylkeskultursjef, fylkesdirektør for regional utvikling og fylkesrådmann i Vestfold (2000- 2007). Han ble i 1996 utnevnt til direktør for Norsk kulturråd, men valgte av personlige grunner å ikke tiltre denne stillingen. Underveis hadde han flere styre og tillitsverv, bl.a. styreleder for Norsk jazzforum, styreleder for Norsk Musikkråd, styreleder for Brageteatret og flere andre styreverv innenfor norsk kulturliv og offentlig sektor.
Halvard Kausland var hele tiden jazzmusiker ved siden av karrieren i det offentlige. Han var medlem av Egil Kapstads kvartett, Magni Wentzels kvartett, Einar Iversens trio, Kjell Karlsens Orkester, laget plater sammen med Bjarne Nerem, Egil Kapstad, Ole Jacob Hansen, Atle Hammer, Magni Wentzel, Grethe Kausland, Terje Venaas, Sigurd Jansen, Carsten Klouman, Ole Paus, Arild Andersen, Øystein Sunde, Per Asplin, Harald Gundhus, Hans Mathisen, Espen Rud med flere. Han gjestet de fleste norske og flere internasjonale jazzfestivaler og var en etterspurt medmusikant. På turné og i festivalsammenheng hadde han oppdrag sammen med Ben Webster, Art Farmer, Oliver Nelson, Gerald Wilson, Gloria Coleman, Scott Hamilton, Milt Hinton, Dick Hyman, Monica Zetterlund, Urbie Green, Benny Bailey, Emil Viklický, Doug Raney, Putte Wickman med flere. Han ledet også egne band sammen med blant andre Ditlef Eckhoff, Harald Bergersen, Hans Mathisen og Harald Gundhus. Han var med i Brunvoll/Kausland septett, Halvard Kausland kvartett og sammen med Harald Bergersen i bandet Woodwork.
CD-produksjoner
Halvard Kausland stod for to CD-produksjoner i eget navn; Good Bait (sammen med Hans Mathisen) og den nyeste (2009) In Our House. Begge disse har fått strålende kritikker. På In Our House skrev og arrangerte han alle låtene og skrev dessuten tekstene sammen med Helle Brunvoll. CD-en ble tatt opp i Rainbow studio med Jan Erik Kongshaug som lydmann og Hans Mathisen som produsent. Medmusikanter er Tore Johansen, Håvard Fossum, Magne Arnesen, Agnar Aspås og Roger Johansen.
Familie
Halvard Kausland var gift med Helle Brunvoll, og var tidligere gift med artisten Grethe Kausland.
Snømugg
Angrep av snømugg viser seg når snøen forsvinner om våren. Man ser da gjerne at gresset har et mugglag med en rosa-oransje farge. Denne fargen forsvinner etterhvert og etterlater sammenklistret gråhvitt gress. Angrepet kan vise seg som flekker eller større områder av dødt gress, eller bare at gresset står tynnere enn vanlig.
Medvirkende årsaker til utbrudd
En annen fordel for snømuggen er hvis det står igjen mye raigras når snøen kommer. Hvor mye som står igjen, avhenger av når engen ble slått siste gang før vinteren og om beitedyr har fått gnage ned gresset.
Hvor godt rustet gresset er for vinteren avhenger av hvor mye opplagsnæring det har. Hvis det gjødsles mye sent på året eller det er rikelig med regn, vil gresset bruke av opplagsnæringen til fortsatt vekst utover høsten og derfor stå dårligere rustet til vinteren.
Høstkorn, korn som sås om høsten, kan også angripes. Soppen kan da både stamme fra smitte på såkornet og ligge i jordsmonnet.
Teglfly
Teglfly (Diarsia spp.) er en slekt av nattfly som tilhører underfamilien Noctuinae. Fire eller fem arter er funnet i Norge, alle er forholdsvis vanlige i Sør-Norge. Vanligst er skogteglfly (Diarsia mendica), som kan finnes nær sagt over alt og ofte er ganske tallrikt. To av de norske artene, bringebærteglfly og engteglfly, er meget vanskelige å skille, noen eksperter mener de bare er former av samme art.
Utseende
Middelsstore (vingespenn 28 – 45 mm), kraftige nattfly, vanligvis gulbrune eller rødbrune på farge. Forvingene har tydelig krum ytterkant. Nyre- og ringmerkene er vanligvis tydelige, området mellom dem som oftest mørkere enn resten av vingen. De fleste artene er ganske variable i fargen.
Utbredelse
Slekten er utbredt over det meste av den palearktiske sone, i Nord-Amerika og Sørøst-Asia. Det finnes også noen få arter i Ny-Guinea, Australia og New Zealand. Det største artsmangfoldet er i Øst-Asia, der nær halvparten av artene hører hjemme. I Europa forekommer seks arter, fem av dem også i Norge.
Hamarkameratenes statistikk
Hamarkameratenes statistikk er en liste over Ham-Kams statistikk i moderne tid.
Total poenghøst i toppserien
Ham-Kam er på 11.-plass over de lagene med flest poeng over alle år i toppserien.
Nedrykk fra toppserien
Ham-Kam er med åtte nedrykk det laget som flest ganger har måttet ta steget fra toppserien og ned i 1. divisjon:
Divisjonsutvikling fra 1949
Norgesserien 1947/48 var det nasjonale kvalifiseringspuljer for divisjonsinndeling foran 1948/49-sesongen. Hamarkameratene ble nummer 6 og begynte divisjonssystemet på nivå 2.
Rangering i Norge
Ved flere avdelinger er laget rangert i samme divisjon etter poenggjennomsnitt.
Landslagsspillere
Følgende spillere har spilt for det norske mens de har vært i Ham-Kam.
Følgende spillere har spilt kamper for andre fotballandslag mens de har vært i Ham-Kam. Listen er ufullstendig.
Årets spiller i Hamarkameratene
Årets spiller velges av Ham-Kam-supportene på de offisielle Internettsidene hvert år
Spillersalg (utvalg)
Disse tallene er hentet fra mediene, og er ikke offisielt bekreftet av klubben.
Millennium Falcon
Millennium Falcon er et fiktivt romskip i Star Wars-filmene, styrt av smugleren Han Solo og hans wookiee styrmann Chewbacca.
Skipet er med i alle de tre originale filmene, Star Wars Episode IV: Et nytt håp, Star Wars Episode V: Imperiet slår tilbake og Star Wars Episode VI: Jediridderen vender tilbake. I tillegg har den en kort gjesteopptreden i Star Wars Episode III: Sithene tar hevn. Skipet er også med i de nyeste filmene i serien: The Force Awakens (2015), The Last Jedi (2017), Solo: A Star Wars Story (2018), og The Rise of Skywalker (2019). «Falken» opptrer også i flere spin-offs av Star Wars, både i bøker, tegneserier og spill. James Luceno's roman Millennium Falcon fokuserer på det navngitte skipet. Det opptrer også i den animerte filmen fra 2014: The Lego Movie i Lego-form.
I Et nytt håp skryter Han Solo av at skipet kan gjøre unna et Kessel Run (en kjent smuglerrute) på mindre enn tolv parsec, fordi han kan navigere så nære sorte hull at avstanden blir kortere.
Eksterne lenker
Lista över farkoster i Star Wars
The Gumshoe Awards
The Gumshoe Awards er internasjonale kriminallitterære priser utdelt årlig siden 2002 av en gruppe amerikanske litteratur-kritikere med særlig interesse for kriminallitteratur.
Prisene går til beste innenlandske originalutgivelser og beste oversatte verk utgitt i USA i foregående år. Det utdeles også ærspriser for særlig gode livslange prestasjoner. Priskategoriene har variert noe, men var i 2008:
Barlavento
Øygruppen kan deles inn i to grupper:
Navnet viser til øyene ligger på losiden i den nordøstlige passatvinden i forhold til Sotavento, den andre øygruppen i Kapp Verde.
Svetlyj (Kaliningrad oblast)
Svetlyj (russisk: Све́тлый, tysk: Zimmerbude, litauisk: Cimerbūdė) er en by i Kaliningrad oblast i Russland. Den ligger ved Wislalagunen, rundt 25 km vest for Kaliningrad. Innbyggertall: 21 745 (folketelling 2002).
Den ble grunnlagt i 1640 som Zimmerbude og var en del av Østpreussen til 1945. I 1947 ble navnet endret til Svetlyj. Bystatus ble innvilget i 1955.
Carl and the Passions – «So Tough»
Carl and the Passions – «So Tough» er det attende studioalbumet fra The Beach Boys, utgitt i 1972. Dette er det første av tre The Beach Boys-album der Blondie Chaplin og Ricky Fataar medvirker. Albumet ble opprinnelig utgitt som en del av et dobbelalbum sammen med en nyutgivelse av Pet Sounds.
Albumet kom på 50.-plass på Billboard 200 i USA og på 25.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia.
Bakgrunn
Albumets tittel viser til et band Carl Wilson var med i som tenåring, muligens er det et tidlig navn The Beach Boys brukte. Dette var også bandets første album med distribusjonsavtale med Warner Bros., og selskapet kunne distribuere alle bandets fremtidige utgivelser både i USA og internasjonalt.
Carl Wilson valgte å endre strukturen i The Beach Boys ved å hente inn en ekstra gitarist i Blondie Chaplin, som med sin stemme og sine låter ga bandet en stilendring mot soul og R&B. Også trommeslageren Ricky Fataar kom med i bandet etter at Dennis Wilson hadde skadet hånden i en ulykke. Både Chaplin og Fataar hadde tidligere spilt i det britiske bandet The Flame.
Kort tid etter at innspillingene var i gang, sluttet Bruce Johnston etter at han og manager Jack Rieley hadde blitt uvenner. Brian Wilson var med på å skrive tre sanger og sang bakgrunnsvokal på «Cuddle Up», «He Come Down», «Marcella» og «You Need a Mess of Help to Stand Alone».
Fabrice Eulry
Fabrice Eulry (født 4. september 1962) er en pianist kjent for sine mange forskjellige spillearter, deriblant ragtime og swing.
Eulry vokste opp i Tunis, hadde tenårene i Lyon, reiste til New Orleans og siden til Paris i 1990. Han har spilt med artister som Nancy Holloway, Big Jay Mac Neely, Joël Daydé, Gilbert Leroux, Sidney Bechet junior og Dubbie Duncan.
Elisabeth Dored
Elisabeth Braadland Dored (født 22. mars 1908 i Idd, død 6. september 1972) var en norsk forfatter, maler og skribent.
Bakgrunn
Hun vokste opp i et kulturelt hjem på Ør ved Idd utenfor Halden, og det var også her hun bodde de siste 23 årene av sitt liv. Hennes far, major Birger Braadland (1879-1966), var stortingsmann og utenriksminister. Hennes mor, Ragna Abigael Vogt Stang (1881-1972), interesserte seg for historie og arkeologi, og utga i 1935 en lokalhistorisk bok. Hennes bror var diplomaten Erik Braadland (1910-1988). Hun hadde også en eldre søster.
Hennes mann var journalisten og fotografen John Dored (1881-1954). De traff hverandre på Svalbard i 1931, og ble gift i 1935 i Wien. Hun fulgte sin mann på hans reiser til bl.a. Afrika og Jugoslavia. I sin debutbok beskriver hun hans liv og reiser. I 2007 ble det laget en dokumentarfilm om dem.
Hun var elev ved Haldens høyere skole der hun skal ha lært både latin og gresk. Senere gikk hun Asbjørnsens handelsskole i Halden. I årene 1926-1935 utdannet hun seg til kunstmaler og journalist og studerte i Oslo og Paris. I Paris lå hun i 1929 ved Académie Scandinave der hun ble undervist av flere kjente kunstnere, deriblant Othon Friesz. I 1931 var hun student ved Statens kunstakademi i Oslo, og året etter representert på Høstutstillingen.
Forfatterskap
Hun skrev historiske romaner fra keisertidens Roma; om romernes forhold til jødene. Hennes kunnskaper om perioden vises i en stor detaljrikdom i romanene. Bøkene hennes er utgitt på Aschehoug forlag og gjennom Den norske bokklubben, og de er oversatt til engelsk, tysk, polsk, nederlandsk, finsk, dansk og svensk. En fjerde historisk roman ble aldri fullført.
I 1965-72 var hun oppnevnt av Stortinget som varamedlem i Norsk Kulturråd. Hun skrev også en rekke artikker og holdt flere foredrag. I 1935 skrev hun en reportasje i Drammens blad om sin audiens hos keiser Haile Selassie I av Etiopia.
Som kunstmaler var hun inspirert av bl.a. Cézanne, Matisse og Gauguin, og hun malte mye når hun og mannen var på reise. Hun var også en aktiv hobby-fotograf.
Polarsirkelen videregående skole, studiested Kongsvegen
Polarsirkelen videregående skole, studiested Kongsvegen er en avdeling av Polarsirkelen videregående skole. Studiestedet befinner seg i Kongsvegen 50 i Mo i Rana, i Rana kommune på Helgeland i Nordland. Skolen ble opprettet i 1955 under navnet Rana Yrkesskole. I 1990 skiftet den navn til Kongsvegen videregående skole. I 2007 fikk den sitt nåværende navn, ved en sammenslåing av de tre videregående skolene i Rana.
Studiestedet tilbyr undervisning i elektrofag, restaurant- og matfag, teknikk og industriell produksjon.
Skolen har vært en viktig aktør i lokalsamfunnet i over 50 år. Den har sentral beliggenhet i byen og er lett tilgjengelig fra E6.
Den 1. august 2007 ble skolen en avdeling av Polarsirkelen videregående skole sammen med Moheia videregående skole og Mjølan videregående skole. Siv Lysvold, tidligere rektor ved Moheia videregående skole, ble da rektor for alle tre skolene.
Fylkesvei 6800
Fylkesvei 6800 (Fv6800) går mellom Fosslia og Resveet i Stjørdal kommune.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 33 (Nord-Trøndelag).
Tuomas Holopainen
Tuomas Holopainen (født 25. desember 1976 i Kides, Finland) er låtskriver og keyboardist i det finske metalbandet Nightwish, som han også var med på å grunnlegge. I perioden 1996–1997 var han også vokalist (sammen med Tarja Turunen) i bandet, og synger også på deres debutalbum Angels Fall First.
Han er også keyboardist i bandene For My Pain... og Timo Rautiainen. Tidligere var han også keyboardist i Darkwoods My Betrothed, Nattvindens Gråt, Rautiainen & Trio Niskalaukaus og Darkwoods My Betrothed, i tillegg til session-keyboardist for Sethian.
I april 2014 utga han albumet Music Inspired by the Life and Times of Scrooge som er inspirert av Don Rosas serie om Onkel Skrues liv.
Martine Jonassen
Martine Jonassen (født 14. juli 1987) fra Tjøme i Vestfold ble i 2006 kåret til Frøken Norge og representerte Norge i Miss Universe.
Kermanshah (provins)
Kermanshah (kurdisk: Parêzgeha Kirmaşan, persisk: ‏استان کرمانشاه‎ Ostān-e Kermanšah) er en av de trettien provinsene i Iran. Provinsen ligger i den vestlige delen av Iran, i det kurdiske området. I 2016 hadde Kermanshah 1 952 434 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i Kermanshah by, som har 946 651 innbyggere og ligger midt i den vestlige delen av Iran. Andre større byer i provinsen er Eslamabad-e Gharb, Javānrūd og Kangāvar. Mellom 1979 og 1995 var provinsen kjent som Bakhtaran.
Behistuninnskriftene befinner seg i denne provinsen.
En stor del av innbyggerne er kurdere.
Historie
Arkeologiske funn tyder på at denne provinsen har vært bebodd siden paleolittisk og neolittisk tid. De historiske monumentene som finnes i Kermanshah tilsier at området hadde sin storhetstid i akamenidisk og sasanidisk tid, og var høyt verdsatt av datidens konger.
Under Iran–Irak-krigen ble det utkjempet harde kamper i regionen. De fleste byer og landsbyer ble hardt skadet. Noen ble praktisk talt ødelagt, blant dem byene Zar-e Pol-e Zahab og Qhasr-e Shirin.
Dillingham Census Area
Dillingham Census Area, tidligere Bristol Bay Census Division, er et folketellingsområde i den amerikanske delstaten Alaska. Det ligger i de sørvestlige delene av delstaten mellom Kilbuck- og Taylorfjellene i nord og Bristolbukta i sør.
Dillingham grenser til folketellingsområdet Bethel i vest og nord og mot bykommunen Lake and Peninsula i øst. Området har et totalt areal på 54 204 kvadratkilometer, hvorav 5 837 km² er vann og 48 367 km² land. Statistikkområdet har 5 010 innbyggere (2013), og den største byen er Dillingham.
Manfred Kurzer
Kurzer begynte med skyting i en alder av 14 år, og feiret sin første internasjonale triumf da han ble verdensmester i Moskva i 1990. Han gjentok bedriften 4 år senere i Milano. Han satte verdensrekord under et verdenscupstevne i Zürich i 1998, og under Sommer-OL 2004 i Athen ble han olympisk mester. Han satte ny verdensrekord i den innledende skytingen med 590 poeng. Kurzer er tilknyttet det tyske forsvaret som såkalt sportssoldat og bor i Frankfurt an der Oder.
Han er tildelt Brandenburgs fortjenstorden.
Haraldshaugen
Monumentet er tegnet av arkitekt Christian Christie, som en stor gravhaug omgitt av en granittmur med 29 bautasteiner, en fra hver av de gamle norske fylkene. På toppen av haugen står en 17 meter høy granittobelisk, med fire bronsepaneler rundt basis. Hvert av panelene avbilder viktige scener fra Harald Hårfagres liv og levnet.
Haraldshaugen har vært et av Haugesunds fremste klenodier helt siden avdukingen. I forbindelse med tusenårsskiftet ble Haraldshaugen valgt til Haugesunds tusenårssted.
Fylkessteinene
Opprinnelig var meningen at hvert fylke skulle bidra med en stein av sine særegne bergarter, hvilket hadde gitt et interessant tverrsnitt av Norges geologi. Dette ble dessverre ikke helt gjennomført, men en viss variasjon har det blitt.
Følgende steiner med inskripsjon med historiske fylkene i Norge (bergart, hvor dette er kjent): (Sørlandet og Østlandets fylker har eruptive granittvarieteter fra Oslofeltet, hvilket også midtbautaen består av.)
Samur
Samur (russisk: Самур) er en elv i Kaukasus i Russland og Aserbajdsjan. Den munner ut i Kaspihavet. Elven er 216 km lang og har et nedbørfelt på 7 330 km². Samur har en middelvannføring på 14,8 m³/s.
Haraldshaugen
Historiske kilder
Hele tiden etter at monumentet ble reist har det hengt ved en skygge av tvil; er det nå hundre prosent sikkert at det er her Harald Hårfagre ble begravet? Spørsmålet kan langt på vei besvares ved en gjennomgang av monumentets historie:
Samur
Elven har utspring i det vestlige området av Dagestan og den nedre delen av elven renner langs grensen mellom Russland og Aserbajdsjan, før den munner ut i Kaspihavet. Mye av vannet i Samur blir brukt til kunstig vanning, og vannføringen i elven er sterkt redusert.
Haraldshaugen
Sagaene
Det første som kjennes om Harald Hårfagres begravelse er en kort setning fra Ågrip – et anonymt sagamanuskript fra ca. 1190, som muligens er nedskrevet i Norge:
Snorre Sturlason, i Heimskringla (nedskrevet 1220-30), er mer utførlig:
Snorre er den i sagatradisjonen som har koplet flest gamle gravmonumenter opp mot navngitte personer. Det har han gjort enten på fritt grunnlag eller med støtte i lokal tradisjon. Det siterte avsnittet er en særdeles detaljert beskrivelse, så presist er det at en må anta at han har vært på stedet og har fått opplysningene fra lokalkjente folk.
Denne passasjen som Tormod Torfæus tok med i sin norgeshistorie fra tidlig 1700-tall på latin, er en av de få avsnittene som ble oversatt fra latin før hele verken utkom på norsk på 2000-tallet. Johan Koren Christie oversatte teksten på 1800-tallet. Her forteller Torfæus at han 16. juni 1685 oppdaget at det en gang hadde stått en steinkirke ikke langt fra trekirken som i 1685 var den eneste i området. Ikke engang presten kjente til noen kongegrav, men omsider traff Torfæus en bonde fra gården Gard som gjorde oppmerksom på en stor steinhelle han hadde foran døren sin, og fortalte at ifølge sagnet hadde det stått en kirke der. Torfæus var skeptisk, men ga seg av sted sammen med flere respektable personer, og fant at hellen hadde riktig lengde etter Snorres opplysninger.
Nyere tid
Etter Snorre gikk det fire og et halvt århundre før neste kommentar om Harald Hårfagres grav. Det er av den store historikeren og litteraten Tormod Torfæus, som da bodde på Stangeland i nåværende Kopervik. Torfæus ville tydeligvis etterprøve Snorre, og han oppsøkte sagaens Haugar; gården Hauge i nåværende Haugesund, i området rundt Skåre kirke. Men han lette forgjeves. Ikke fant han noen grav, og ingen steiner. Så, i 1685, fikk han vite at et godt stykke nord for Skåre, på Gard, lå det ruiner av en liten steinkirke. Han kom i tanker om at det var denne kirken Snorre hadde ment. Og på Gard fant Torfæus kirkeruinen, og fant også en steinhelle som hadde noenlunde riktige mål ut fra Snorres beskrivelse. Den lå som dørhelle utenfor et av husene på Gard. Dermed mente han å ha funnet iallfall hvilken gård Harald var blitt gravlagt på.
Her er det viktig å presisere: Tormod Torfæus fant altså ikke noen gravhaug, det han fant var en stor steinhelle, og det var ikke på Haugar slik det er uttrykkelig skrevet i sagatekstene, men på Gard som er utskilt fra Haugar.
Seksti år senere var amtmann Bendix de Fine på stedet. Han fant igjen steinhella på Gard, og han konkluderte som Torfæus med at dette måtte være stedet der Harald Hårfagre var begravet. Og hva mer: Like ved kirkeruinen mente han å se restene av en temmelig ødelagt gravhaug. De Fine bestemte seg for at dette «måtte» være Haralds haug.
1800-tallet
I 1830 tok historikeren Jens Edvard Kraft opp spørsmålet om kong Haralds siste hvilested. Han mente at Torfæus og de Fine hadde hoppet for lettvint på konklusjonene, og at man fremdeles måtte holde muligheten åpen for at graven kunne ligge på Hauge. Det ble en langvarig og hard debatt innenfor historikermiljøet. Autoriteter som Gerhard Munthe og Johan Koren Christie forsvarte Torfæus' og de Fines syn. Til slutt satte antikvar Nicolay Nicolaysen lokk på diskusjonen. I verket Norske Fornlævninger skriver han om gården Sørhaug like ved Skåre kirke:
Og så videre, om Gard:
Men når det gjelder gravhaugen blir antikvaren litt vag:
Omtrent samtidig med at Nicolaysen ga ut Norske Fornlevninger kom Ivar Aasen med diktsamlingen Symra. Et av diktene her heter Haraldshaugen, og er nedskrevet like etter at han hadde vært på Gard og sett de sørgelige restene av haugen. Diktet forteller om dette, og om dikterens tanker omkring det at gjerningene står etter mannen, men at alle konkrete spor forsvinner. I diktet sier Aasen rett ut at haugen er fullstendig ødelagt, og at det ikke er noe særlig mer å se etter. Han fortsetter med å si at dette ikke er noe stort problem. Men andre syntes annerledes. For Aasens dikt ble lest landet over, og mange fattet interesse for den gamle kongegraven.
Gjenreising av monumentet
I 1862 tok Foreningen for norske Fortidsminnesmerkers bevaring kontakt med magistraten i Haugesund. Ønsket var å ta ordentlig vare på de formodede gravhellene, å reparere og gjenreise steinkorset som hadde stått bortenfor, og å sikre den gamle kirketomten. Foreningen for norske Fortidsminnesmerkers bevaring og magistraten samlet sammen midler til å kjøpe området for 70 spesiedaler, hvorav 28 kom fra Foreningen for norske Fortidsminnesmerkers bevaring. Formann for foreningen var nettopp Nicolay Nicolaysen. Men det var mange som syntes dette var langt fra tilstrekkelig. En komite av framstående haugesundere appellerte til landsmenn hjemme og ute om å gi et bidrag til reising av et monument over Harald Hårfagre, og at dette skulle reises på ruinene av hans grav til 1000-årsjubileet for slaget i Hafrsfjord. Aksjonen ble støttet av Regjeringen, Stortinget, kongehuset og Foreningen for norske Fortidsminnesmerkers bevaring.
Christian Christie fikk oppdraget med å tegne monumentet, det ble et storslagent konsept, og prisen ble deretter. Budsjettet var på fem tusen spesiedaler, og da var ikke hogging og transport av «fylkessteinene» medregnet, for det var det forutsatt at distriktene skulle betale selv. Alle gode støttespillere til tross, så gikk innsamlingen tregt. Til slutt ble det klart at på denne måten ville monumentet ikke stå klart til jubileet, og komiteen måtte gå til Stortinget for å få ekstrabevilgning til restbeløpet. Bevilgningen kom, selv om den satt et stykke inne. Søren Jaabæk og fire andre bonderepresentanter stemte hardnakket imot. De nektet å gi penger til monument over en konge som hadde tatt odelen fra bøndene!
Etter dette er 18. juli blitt stående som selve Hafrsfjorddagen, og mange har vært overbevist om at dette virkelig var årsdagen for slaget. Blant annet gjorde stadig Vidkun Quisling et nummer ut av at han var født på «årsdagen for Norges samling». I virkeligheten gir sagaene ingen antydninger om datoen, ikke engang hvilken årstid er angitt. Avdukingen skjedde den dagen rett og slett fordi det tilfeldigvis passet kronprinsen best den datoen.
Kritiske røster
Som nevnt var antikvar Nicolaysen sentral blant dem som bar fram ideen om riksmonumentet på Gard. Men som en også har sett, var hans argumenter for denne plasseringen ikke blant de sterkeste. Før eller senere måtte kritikken komme, og professor Anton Wilhelm Brøgger var først ute. I 1920 ble det funnet en del skjelettrester like ved monumentet, og man spekulerte om det kunne være selve Harald Hårfagre. I et avisintervju forkastet Brøgger en slik tanke, og viste at det måtte være graver fra middelalderkirkegården. Og i den forbindelse plukket han fram de tre løse endene i Nicolaysens argumentasjon:
For det første er det aldri funnet noen grav. Det man har er en dørhelle med nesten de samme dimensjonene som er nevnt hos Snorre, og som kanskje en gang kan ha ligget som dekkhelle i en grav. For det andre er det aldri godtgjort at denne hella kommer fra den gravhaugen som det allerede på Torfæus' tid bare må ha vært svake rester igjen av. Og for det tredje er den hellekista som Snorre forteller om et nærmest ukjent fenomen i vikingtiden på Vestlandet. Beskrivelsen passer mye bedre med gravskikken i bronsealderen. Brøgger fikk støtte av Haakon Shetelig; han slo dessuten forsiktig frampå om at kanskje Harald Hårfagre kanskje ikke var begravet på østsiden av Karmsundet i det hele tatt. Det finnes nemlig dokumenterte kongelige gravanlegg fra den aktuelle perioden – på vestsiden! Shetelig hadde nemlig selv gravet ut en skipsbegravelse fra vikingtiden ved Karmsundet i 1902, den lå på Bø, nesten nede ved Avaldsnes, og kaltes Grønhaug.
Sheteligs tanke har fått et tankevekkende apropos helt oppe i vår egen tid. På midten av 1990-tallet stilte Karmøy kommune prosjektmidler til rådighet for å gjennomgå og nytolke Grønhaugfunnet. Det ble gjort av arkeologen Arnfrid Opedal, og hennes resultat er kort fortalt at det dreier seg om en kongelig begravelse i et lite skip, eller en stor båt; ca. 15 m lang. Funnet dateres til omkring midten av 900-tallet. Ut fra sagaene har vi god oversikt over hvilke kongelige personer som har endt sitt liv på stedet i dette tidsrommet. Den ene er Guttorm Eiriksson, sønn av Eirik Blodøks, som ble drept i slag mot onkelen, Håkon den gode. Nå er det vel ikke utenkelig at Håkon har latt lete fram liket av slektningen sin etter slaget, og at han fikk Guttorm begravet på en anstendig måte. Derimot er det vel ikke fullt så rimelig å tro at han lot Guttorm få en hel skipsbegravelse etter gammel skikk og bruk, med rike gravgaver og det hele. Og da sitter man igjen med én annen mannsperson av kongelig byrd som har dødd her rundt midten av 900-tallet, og det er nettopp Harald Hårfagre.
Men så ser det ikke ut til at debatten kommer stort lenger i letingen etter Harald Hårfagres grav. De skriftlige kildene har fortalt det de kan, og alle arkeologiske kilder på Gard har etter alt å dømme gått tapt. Muligens, en gang i fremtiden kan nye analyser av Grønhaugfunnet bringe oss nærmere løsningen. Inntil da er det fritt fram for å undres. For eksempel: Dersom det virkelig er Harald som lå begravet i Grønhaug, hvorfor er da sagaene samstemte om at graven er på Haugar? Og hvis den kongelige personen i Grønhaug ikke skulle være Harald, hvem er det da?
Miljøgift
Miljøgifter er kjemiske forbindelser som er lite nedbrytbare (persistente), kan hope seg opp i levende organismer/næringskjeden (bioakkumulere) og er giftige. Stoffer som er svært lite nedbrytbare og svært lett hoper seg opp i levende organismer, regnes som miljøgifter – selv om de ikke har kjente giftvirkninger.
Helse- og miljøeffekter
En miljøgift kan være akutt giftig, eller den kan være skadelig på sikt og føre til for eksempel kreft, reproduksjonsskader (skade forplantningsevnen) og arvestoffskader.
Mennesker tåler som regel små doser kjemiske stoffer uten å ta skade av dem fordi kroppen har mekanismer for å bryte dem ned, skille dem ut eller reparere skadene som de forårsaker. I større mengder og over tid, kan imidlertid kjemiske stoffer skade helsa vår. Og for enkelte dyr eller små organismer, kan selv ørsmå mengder være svært farlige.
Selv om man kjenner egenskapene til en rekke kjemiske stoffer, vet forskerne fremdeles lite om cocktaileffekten av ulike helse- og miljøskadelige stoffer – det vil si hvordan stoffene i kombinasjon med hverandre, påvirker mennesker og miljø. Dette er en av årsakene til at det benyttes sikkerhetsmarginer når det settes grenseverdier for tillate nivåer.
Farlig avfall
Produkter som inneholder miljøgifter skal klassifiseres som farlig avfall ut fra visse kriterier og grenseverdier. Farlig avfall som ikke samles inn og håndteres forsvarlig, kan føre til at miljøgifter spres og hoper seg opp i naturen.
Spredning
Organiske miljøgifter blir spredd via luft og havstrømmer og lander i Arktis. De blir lagret i fett i små sjødyr, blir langsomt brutt ned og blir konsentrert oppover i næringskjeden. En har påvist at barn på Færøyene har fått redusert finmotorikk grunnet høyt kvikksølvinntak gjennom hvalspekk. En har dessuten påvist urovekkende høye mengder miljøgift i isbjørner, fjellrever, seler samt polarmåker, som topper næringskjeden.
Prioritetsliste
I Norge er det et nasjonalt mål å stanse utslipp og bruk av de farligste miljøgiftene innen 2020. Miljødirektoratet har utarbeidet kriteriesettet som definerer hvilke stoffer omfattes av målet. Hittil er rundt 30 miljøgifter prioritert og ført opp på prioritetslisten.
Eksterne lenker
Schadstoff
Tor-Arne Moen
Tor Arne Moen (født 13. mai 1966) er en norsk maler, grafiker og forfatter. Han er bosatt på Notodden, med atelier i Hydroparken. Han er medlem av Norske Bildende Kunstnere, Den norske forfatterforening, og Norske Grafikere.
Moen ga ut novellesamlingen Høst i sommerfuglhagen på Cappelen forlag i 1998, og romanen Brønnørreten på Piratforlaget i 2008.
Han har laget flere kortfilmer som der han viser den maleriske prosessen, fra oppbygging og skisse til ferdig verk.
Nabara-demningen
Nabara-demningen er en demning med et vannkraftverk ved elva Nabara i prefekturet Hiroshima i det vestlige Honshu, Japan. Installert effekt er om lag 600 MW, og anlegget av Chugoku Electric Power Company. Reservoaret reguleres av en steinfyllingsdam som ligger utenfor Hiroshima by. Den er 85,5 meter høy og 305 meter lang.
Kusilvak Census Area
Kusilvak Census Area, frem til 2015 Wade Hampton Census Area, er et folketellingsområde i den amerikanske delstaten Alaska. Det ligger i de sørvestlige delene av staten, og grenser til statistikkområdene Nome i nord, Yukon-Koyukuk i øst og Bethel i sør.
Kusilvaks totale areal er 50 943 km² hvorav 6 412 km² er vann. Folketellingsområdet har 7 459 innbyggere (2010), og den største byen er Hooper Bay.
Wade Hampton ble etablert som et valgdistrikt i 1958. Landområdene fikk sitt navn i 1913 etter Wade Hampton III, som var soldat under Den amerikanske uavhengighetskrigen, guvernør og senator. I juli 2015 ble det offentliggjort at navnet på folketellingsområdet ville bli endret til Kusilvak Census Area, etter det høyeste fjellet i området.
Czech-Norwegian Band
Czech-Norwegian Band var en jazzgruppe med utspring i Harald Gundhus' samarbeid med det tsjekkiske Jazznost Orchestra (Kongsberg Jazzfestival, 1988). Den bestod av saksrekka Harald Gundhus, Johan Bergli og Josef Audes; Svatopluk Košvanec trombone, Atle Hammer trompet, Emil Viklický piano, Halvard Kausland gitar, František Uhlíř bass og Ole Jacob Hansen trommer. Med jazztrompetisten Benny Bailey ga de ut Jazznost i studioopptak fra Praha (1989). Samarbeidet fortsatte med enkelte av medlemmene i utgivelsen Bohemian nights (1992) og While my lady sleeps på Gemini Records.
Oriental Mindoro
Oriental Mindoro er en filippinsk provins i regionen MIMAROPA i landsdelen Luzon. Den omfatter den østre del av øya Mindoro og enkelte mindre øyer. I vest er provinsen Occidental Mindoro, i nord provinsen Batangas, øst øyprovinsene Marinduque og Romblon og i sør småøyer som tilhører provinsen Aklan. Provinssetet er Calapan City.
Navnet Mindoro
Navnet er en sammentrekning av det spanske Mina de Oro, som betyr gullgruve.
Politisk inndeling
Oriental Mindoro er delt i 1 "city" (bykommune) og 14 "municipalities" (landkommuner).
Menneskerettigheter
Mindoro var særlig hardt rammet av militærets kampanje for å eliminere politisk opposisjon. Øya fungerte i perioden 2001-2004 som laboratorium for elimineringsstrategien. 45 mennesker ble drept, blant dem prester, lokalpolitikere, ungdomsledere og andre. Flere mennesker ble drevet på flukt, særlig blant urfolksgruppen Mangyan. Idag er det lite synlig politisk aktivitet. Myndighetene har imidlertid ikke lyktes med å knuse all opposisjon. De har heller ikke lyktes i å knuse geriljaen (NPA) på øya.
Arkitekturåret 1396
Arkitekturåret 1396 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1396.
Hongawa vannkraftverk
Hongawa vannkraftverk er et pumpekraftverk der elva Seto møter elva Hon i prefekturet Kōchi i den sørlige delen av øya Shikoku, Japan. Kraftverket har en installert effekt på om lag 615 MW.
Inamura-demningen er en steinfyllingsdam som regulerer et reservoar for kraftverket. Høydeforskjellen (head) mellom reservoar og kraftstasjon er nesten 600 meter. Anlegget drives av Shikoku Electric Power Company.
Bromerte flammehemmere
Bromerte flammehemmere (BFH-ere) er en fellesbetegnelse på om lag 75 organiske stoffer, som brukes som brannhemmere. Det er organiske forbindelser som inneholder brom og kalles av den grunn flammehemmere ettersom innholdet av brom gjør det vanskelig for produktet å ta fyr og brenne. Grunnet stoffenes effekt som flammehemmere brukes de i mange forskjellige produkter og varer, deriblant elektriske og elektroniske produkter som kretskort i PC-er og TV-apparater. Vi finner også forbindelsene i tekstiler og isolasjonsmidler. Som regel brukes flammehemmere i isolasjonsmaterialer av plast basert på typen EPS og XPS. Bromerte flammehemmere brukes innenfor transport hvor stoffet er blandet inn i harde og myke plaster, slik at brannskadene skal reduseres ved en eventuell brann.
Miljøskader
Enkelte av de bromerte flammehemmerne er lite nedbrytbare og er forbudt i Norge. Det er mistanke om at BFHer har en negativ effekt på både naturmiljø og helse. De brytes svært sakte ned i miljøet, og kan derfor akkumuleres og gi høye konsentrasjoner på toppen av næringskjeden.
Bromerte flammehemmere har blitt påvist i blodprøver siden 1980-tallet. I undersøkelser fra 2005 -2007 er lave konsentrasjoner påvist i blodprøver fra gravide kvinner i Bodø og i Russland. Ifølge Folkehelseinstituttet økte nivået av bromerte flammehemmere i norsk morsmelk betraktelig fra 1986 til 2001. Undersøkelser fra 2005 tyder på at nivåene blir lavere.
Tidligere var utslippet og forekomsten av bromerte flammehemmere særdeles liten og stoffet ble aldri sett på som miljøfiendtlig siden konsentrasjonene var såpass lave. Nyere undersøkelser viser at konsentrasjonen av disse giftstoffene har økt og nivået er urovekkende høyt i ferskvann, Mjøsa er en innsjø hvor konsentrasjonen fortsatt er høy, dog synkende.
Det er også funnet høye konsentrasjoner i torskelever ifra undersøkte områder langs norskekysten, fra Færder i Oslofjorden til Varangerfjorden. Fisk ifra Drammensfjorden inneholder også bromerte flammehemmere, de er også påvist i fisk ifra Bjørnøya. En undersøkelse fra 2011 gjort av svenske Naturskyddsföreningen, basert på stikkprøver, viste at norsk oppdrettslaks hadde et innhold av bromerte flammehemmere på 0,98 μg/kg w/w, cirka 60 ganger mer enn EUs foreslåtte grenseverdi på 0,016 μg/kg w/w
Konsentrasjonen av bromerte flammehemmere har også økt hos den norske befolkning; blodprøver har vist at konsentrasjonen av økt i tidsperspektivet 1977 og 1999. Morsmelkprøver ifra 1986 og 2001 viser også at konsentrasjonen av bromerte flammehemmere også har økt i morsmelken.
Bromerte flammehemmere i miljøet
Det finnes en enorm mengde ulike kjemiske stoffer og mange av dem finnes i produkter som menneskene bruker daglig. Noen av disse er konstatert som farlige for helse og miljø, mens andre er det ikke bevist eller kun mistenkes skadevirkninger. Myndighetene jobber hele tiden med å vurdere hvordan kjemiske stoffer påvirker helsa vår og miljøet. De farligste stoffene blir forbudt eller bruken av dem blir strengt regulert gjennom lovverket. I små mengder er ikke nødvendigvis stoffene farlige, men om de opphopes i miljøet vil de være en risiko for menneskers og dyrs helse. Enkelte bromerte flammehemmere er akutt giftige for livet i vann, og flere av stoffene brytes svært sakte ned i naturen. Noen av de bromerte flammehemmerne kan føre til leverskade, og noen kan være hormonforstyrrende, fruktbarhetsreduserende, fosterskadelige og kan gi skader på nervesystemet. For stoffenes langtidseffekter er det fortsatt liten kunnskap.
Stoffer i gruppen
Både i Norge og internasjonalt har det vært mest fokus på de fem farligste bromerte flammehemmerne:
BRITA-Arena
Brita-Arena er et stadion i Wiesbaden, som i hovedsak brukes til fotball. Det har en kapasitet på 12 566 tilskuere og er hjemmebanen til SV Wehen Wiesbaden.
Rånåsfoss stasjon
Rånåsfoss stasjon er en stasjon på Kongsvingerbanen i Nes kommune.
Stasjonen blir betjent av lokaltogene mellom Asker og Kongsvinger.
Det har vært en del diskusjoner de siste årene angående det om å nedlegge Rånåsfoss stasjon og Auli stasjon og i stedet legge en ny stasjon midt i mellom disse stasjonene og akkurat på kommunegrensa. Dette har blitt foreslått av flere grunner, blant annet på grunn av dårlig plassering av dagens Auli stasjon.
Fogo
Fogo (portugisisk for ild) er en vulkansk øy i den kappverdiske øygruppen Sotavento. Fogo er den mest fremtredende av øyene i denne øygruppen ettersom øyas høyeste punkt, vulkanen Fogo, er 2 829 meter over havet. Vulkanen hadde sitt siste utbrudd i 2014–15. Ved foten av vulkanen ligger den lille landsbyen Chã das Caldeiras. Areal: 476 km². Antall innbyggere var i 1991 40 000, men har blitt redusert til 37 409 i 2001.
Fasaneri Wiesbaden
Fasaneri Wiesbaden (Tier- und Pflanzenpark Fasanerie også Fasanerie Wiesbaden) er en zoologisk have i Wiesbaden. Den ble åpnet i 1955. Den ligger i Wiesbaden-Klarenthal ved Wiesbaden sentrums nordlige grense.
Emilio Izaguirre
Emilio Arturo Izaguirre Girón (født 10. mai 1986) er en honduransk fotballspiller som spiller for CD Motagua. Han spiller forsvar, og er også en del av.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Kirsebærblomster
Kirsebærblomster (orig. Kirschblüten – Hanami) er en spillefilm av Doris Dörrie, som hadde première på filmfestivalen i Berlin i 2008.
Handling
Derfor beslutter de å reise til et hotell ved Østersjøen. Der dør plutselig Trudi. Rudi vet først ikke hva han skal gjøre. Etter at han skjønner at Trudi har ofret det livet hun ville leve av kjærlighet til ham, ser han Trudi med nye øyne. Trudis hemmelige lidenskap var Japan og den japanske mimedansen butoh.
Rudi reiser til Tokyo for å besøke sønnen som bor der. Heller ikke han blir særlig glad for besøket. I en park, der kirsebærtrærne blomstrer, blir Rudi kjent med den hjemløse unge kvinnen Yu, som han legger merke til fordi hun danser butoh. Sammen begir de seg på en reise til foten av Fujifjellet, hvor Rudi dør.
Johan Jacob Bennetter
Som utdannet marinemaler ble han satt pris på for sine livaktige bølger, noe som var såpass vanskelig at ikke alle hans kolleger fikk dem like godt til.
Range Rover
Range Rover er en bilmodell med permanent firehjulstrekk som ble introdusert av britiske Rover i 1970. Tre generasjoner Range Rover har blitt produsert opp gjennom årene, og modellen er fremdeles i produksjon. Det er en luksusversjon av Land Rover.
Johan Jacob Bennetter
Johan Jacob Bennetter er hedret med Bennetters gate ved Byhaugen i Stavanger.
Range Rover
Første generasjon kalles «Classic», andre generasjon kalles «P38a» og tredje generasjon kalles «L322».
Nordens hus
Nordens hus kan vise til
Range Rover
Tidlig historie
Rover innså tidlig at det kunne være et marked for en mer komfortabel, men fremdeles enkel og robust bil, og de eksperimenterte med flere varianter. I 1951 startet de jobb på prototyper med enkelt karosseri og understellet fra Rover P4 og et stasjonsvognkarosseri fra Land Rover. Dette konseptet ble senere kalt Series One Road Rover. Det ble skrinlagt i 1956 da Series II Road Rover kom på banen. Disse prototypene hadde fremdeles drivverket fra P4, men et karosseri med personbilpreg. Nå prøvde de også firehjulstrekk på en prototyp, men det er uklart om dette skulle være standard eller tilvalg på produksjonsmodellen.
Etter at den ellevte prototypen ble bygget ble hele prosjektet skrinlagt i 1959. Ledelsen var ikke overbevist om at markedet var der.
Noen år senere kom ideen tilbake. Nå var akselavstanden som på senere Range Rover. Denne prototypen ble hetende Series III Road Rover, og tidlige leiremodeller viser slektskapet til Range Rover. To viktige elementer gjorde nå sin debut; permanent firehjulstrekk og Rovers aluminiums-V8. Av disse tolv siste prototypene eksisterer tre fremdeles; nummer 12 i Heritage-samlingen i Gaydon, og to Series II-prototyper, nummer 8 og 9, på private hender.
Classic
Den første Range Roveren ble lansert i 1970, og ble umiddelbart en suksess. Rover hadde problemer med å produsere nok biler de par første årene, og bruktprisen lå over nyprisen fra forhandler. Nyprisen i Storbritannia på den tiden var cirka 1700 pund, omtrent det dobbelte av en firedørs familiebil. Tilnavnet «Classic» kom først etter at neste generasjon var i produksjon, og fra fabrikkens side så ble det bare brukt på de aller siste bilene.
I likhet med de andre Rover-modellene var Range Rover avansert for sin tid, med skivebremser på alle fire hjul, skruefjærer (også feilaktig kalt spiralfjærer), permanent firehjulstrekk, sperre på senterdifferensialen og V8 bensinmotoren av aluminium som allerede var blitt plassert i Rover P6. Konstruksjonen var tradisjonell, med bærende ramme og stive aksler. Mye av karosseriet var i aluminium.
I 1973 ble de opprinnelige setene av plast byttet ut med stoffkledde. Dashbordet og interiøret ellers var nesten uforandret før 1984, da nytt interiør ble lansert. Dette holdt seg fram til 1994, da den såkalte «soft dash» ble lansert. Denne brukte blant annet senterkonsollen til Discovery og knapper og brytere fra Austin Montego og Maestro.
I 1973 kom også vindusvisker på bakruta og servostyring.
I 1982 kom den første automatiske girkassen, en Chrysler 727 Torqueflight tretrinns. Ny fordelingskasse, kalt LT230R, kom også samme året. Denne ble senere brukt i andre Land Rover-produkter. Året etter kom femtrinns manuell girkasse, kalt LT77, på samme tid som dette kom på vanlige personbiler. I 1985 kom elektronisk innsprøytning på V8-motoren.