cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amazonas (Brasil)
Historie
I årene 1541–42 seilte den spanske oppdagelsesreisende Francisco de Orellana ned Amazonaselva. Det var under denne seilasen at Amazonas fikk sitt navn. Orellana skrev at de ble angrepet av kvinnelige krigere som fikk ham til å tenke på antikkens amasoner. Sammenstøtet var med tapuyasindianere, der kvinnene kjempet side om side med mennene.
Dylan Moran
Dylan William Moran (født 3. november 1971) er en irsk stand-up-komiker, skuespiller og skribent. Moran har vunnet mange priser og opptrådt på mange kjente festivaler med sine show.
Biografi
Moran ble født og oppvokst i byen Navan i Meath, Irland. Der sluttet han på skolen som sekstenåring og tilbrakte de neste fire årene som mislykket poet. Som 20-åring overvar han en forestilling med irske komikere (deriblant Ardal O'Hanlon) på «The Comedy Cellar» i Dublin, og bestemte seg for å satse på denne grenen. I 1993 vant han Channel 4 sin «So You Think You Are Funny»-pris under Edinburgh Festivalen, og i 1996 ble han den yngste som noen gang har vunnet «The Perrier Award» (i en alder av 24) på samme festival. I 1997 dro han på sin første turné i Storbritannia med showet Gurgling For Money.
Mens han fortsatte som standup-komiker, fikk han en av hovedrollene i BBC-serien How Do You Want Me? i 1998. Serien varte bare to sesonger, men i 1999 fikk han en mindre rolle i filmen Notting Hill. Men sitt store skuespillergjennombrudd kom først med den BAFTA-vinnende serien Ei selsom sjappe (Black Books), en serie han selv skapte sammen med Graham Linehan. Første sesong ble sendt i 2000 på Channel 4, og Moran avsluttet selv serien etter den tredje sesongen som ble sendt 2004. Samme år spilte han rollen som David i den romantiske zombiekomedien Shaun of the Dead.
Privat
Dylan Moran bor for tiden i Edinburgh med kone og to barn, og er kjent for å være veldig tilbakeholden med opplysninger om sitt personlige liv.
Versailles (band)
Versailles er en japansk visual kei-gruppe, grunnlagt i 2007 av Kamijo (ex-LAREINE) og HIZAKI.
Biografi
Versailles' første offisielle live-opptreden ble holdt den 24. juni, 2007. Dagen før var det arrangert en konsert eksklusivt for presse og menn. Det er i regelen meget få menn på visual kei-konserter, men eksperimentet var vellykket.
Gruppens første singel/DVD var bare til salgs på de første konsertene. I august, 2007, inngikk Versailles en platekontrakt med det europeiske selskapet CLJ Records, og ga ut sitt første album den 31. oktober både i Japan og Europa. Den europeiske versjonen kom med en DVD med video til en av låtene; «Shout and Bites».
Versailles' DVD «Aesthetic Violence» kom i fem forskjellige versjoner, en for hvert bandmedlem, hver versjon med spesiallaget halskjede og parfyme. For 2008 ga bandet også ut to kalendere: en bordkalender i samarbeid med det japanske magasinet Cure, og en kalender i plakatstørrelse som kom sammen med en DVD. Deretter fulgte en singel som ble begrenset til salg ved live-show.
På konserten holdt ved HOLIDAY Shinjuku den 31. desember, 2007, annonserte Kamijo at Versailles jobbet med å få til en Europa-turné, og allerede i mars ble denne turnéen påbegynt. Sammen med dem fulgte også bandet 摩天楼オペラ (Matenrou OPERA), som i 2007 ble en del av Kamijos ''Sherow Artist Society.
Versailles spilte sin første one-man konsert i Tokyo den 6. mai, og den 30. mai debuterte bandet i USA, ved A-KON 19 i Dallas, Texas, etterfulgt av en konsert i Los Angeles 3. juni. Ved A-KON hadde bandet det nest største oppmøte av tilskuere hittil, med over 3000 personer.
Med sin økende popularitet, åpner bandets fanklubb, NOBLE, den 24. juni; akkurat ett år etter at Versailles offisielt startet sine aktiviteter.
Sjur Miljeteig
Sjur Miljeteig (født 4. januar 1974) er en norsk musiker (trompet).
Han er utdannet ved Foss videregående skole.
Med Markus Midré ga han ut Fra mirakelarkivet (1997). I duoen Friko har han og Peder Kjellsby gitt ut Burglar ballads (2003) og Journey to Mandoola (2006), fremført på henholdsvis  Oslo Jazzfestival 2004 og 2006. Senere har han blitt kjent gjennom bl.a. Solveig Slettahjells ulike «Slow Motion»-grupperinger, samt utgivelser med ten-tetten Jaga Jazzist. Han har også bidratt for Shining, Folk og Røvere samt på Crimetime Orchestras Life is a beautiful monster (2004).
I 2016 vant han Heddaprisen for beste audiovisuell design for musikk til Solaris korrigert av Øyvind Rimbereid, regi Peer Perez Øian – Det Norske Teatret.
Han er gift med Ane Dahl Torp.
Fylkesvei 676 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 676 i de følgende fylkene:
Umoe IKT
Umoe IKT var et norsk IT-konsulentselskap eid av Umoe. Umoe IKT var leverandør av IKT-utstyr, drifts-, konsulent- og kommunikasjonstjenester til bedrifter og organisasjoner i offentlig og privat sektor. Umoe IKT AS leverte tjenester innenfor integrasjon av tale-, data og videoløsninger. Umoe IKT ble etablert i 2004 etter oppkjøp av Bravida IKT fra Bravida. Senere har selskapet også kjøpt selskaper som ComputerLand Norge, Bro Consulting, Ulriken Consulting, Voop og iTet.
Umoe IKT ble i 2011 solgt til Atea, men uten datterselskapene Umoe iTet AS og Umoe Consulting AS, samt det tilknyttede selskapet, Making Waves AS, disse ble overført til Umoe AS innen sluttføring av oppkjøpet. iTet er senere solgt tilbake til selskapets ansatte.
Umoe IKT hadde 384 ansatte og kontorer i 16 byer rundt om i landet pr 2010, og oppkjøpet ble gjort med aksjer i Atea tilsvarende verdier for ca. 155 millioner kroner.
Sentrifugalkraft
Sentrifugalkraften er en opplevd men ikke-reell kraft som tilsynelatende slynger et legeme bort fra et rotasjonssentrum. Opplevelsen skyldes legemets treghet (tilbøyelighet til å fortsette i rettlinjet bevegelse) når dets kurs blir dreiet av en ytre påvirkning.
Kraften som påvirker legemet til å følge en sirkelbue eller annen ikke-rettlinjet bevegelse er reell og kalles sentripetalkraft.
Newtons 1. lov sier at et legeme vil fortsette rett fram med konstant fart hvis summen av kreftene som virker på legemet er lik null. Altså er sentrifugalkraften ikke en virkelig kraft. Den kraften som føles når man holder seg fast på en roterende karusell, sentripetalkraften, er kraften som kontinuerlig virker fra karusellen på en selv for å skape en sirkulær bevegelse. I en sirkulær bevegelse har man en kontinuerlig akselerasjon, mot sentrum og vinkelrett på bevegelsesretningen, og Newtons 2. lov om sammenheng mellom kraft og akselerasjon er oppfylt.
Ifølge Newtons 3. lov har enhver kraft som virker fra det ene legemet på det andre, en motkraft som virker fra det andre legemet på det første, som er like stor og motsatt rettet. Dette betyr at legemet som går i bane utøver en motkraft på det som trekker mot sentrum, slik man kjenner hvis man med armen slynger rundt en gjenstand festet i en tråd.
Bruk
Ordet sentrifugalkraft brukes normalt ikke av fysikere, ettersom sentrifugalkraft ikke er en virkelig kraft. Sentrifugalkraft kan brukes som en tilnærming til å beskrive bevegelser i roterende koordinatsystemer der radielle bevegelser er små. Radielle bevegelser påvirkes også av corioliseffekten.
Sentrifugering er en teknikk som skiller stoffer fra hverandre ved hjelp av rotasjon. Ordet sentrifuge betyr flukt fra sentrum. Når man roterer stoffer i sirkel, vil de tyngste stoffene skille seg ut tangentielt fra rotasjonsretningen. Det er dette fenomenet en vaskemaskin benytter seg av ved sentrifugering. Når trommelen settes i rotasjon med høy hastighet, forsvinner vanndråpene ut av hullene langs rettlinjede baner som tangerer trommelveggen. Sentrifugalkraften brukes også for å separere atomer i forskjellige isotoper og for å separere molekyler med forskjellig tetthet.
Hvorfor sentrifugalkraft ikke er en kraft
Det viser seg at begreper som resultantkraft og akselerasjon i fysikken blir meningsløse hvis man definerer treghet som en kraft. Da vil nemlig resultantkraften (summen av alle kreftene) alltid være null. Akselerasjonen er proporsjonal med resultantkraften (jamfør Newtons 2. lov), og dermed vil heller ikke den eksistere. Sentrifugalkraft er en sirkulær form for treghet, altså er heller ikke sentrifugalkraft en kraft, men oppleves som en kraft når menneskets sanselige opplevelse har en sirkulær bevegelse som referanse.
Vas (Venezia)
Vas er en frazione med 887 innbyggere i den italienske provinsen Belluno, i regionen Veneto.
Vas var en egen kommune fram til 2013, da den ble slått sammen med Quero til den nye kommune Quero Vas.
Indre Østfold Boligbyggelag
Indre Østfold Boligbyggelag (tidligere Eidsberg Boligbyggelag) ble startet 7. desember 1961 og opererete i flere kommuner i Østfold, blant annet Eidsberg, Trøgstad og Marker i Østfold. Boligbyggelaget skiftet navn til Indre Østfold Boligbyggelag i 2007.
Boligbyggelaget hadde ca. 1 900 medlemmer og forvaltete 1000 boliger i 48 borettslag, sameier og andre selskap.
Eidsberg Boligbyggelag var en del av Norske Boligbyggelags Landsforbund (NBBL).
Fylkesvei 2686
Fylkesvei 2686  går mellom Slemmestad og Sundbykrysset i Asker kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 6.
Finistère
Finistère (bretonsk: Penn ar Bed) er et departement i Bretagne i Frankrike. Departementet er det ytterste i Bretagne og dermed departementet lengst nordvest i Frankrike. Dette er også grunnlaget for navnet Finistère, «slutten på land». Departementets hovedby er Quimper. Den største byen er Brest.
Historie
Det nåværende departementet består av den historiske regionen Léon og deler av Cornouaille og Trégor, begge deler av det før-revolusjonære Bretagne.
Navn
Navnet Finistère er avledet fra latinske Finis Terræ i betydningen «slutten på land». I England finnes et tilsvarende område kalt for Land's End og i Norge finnes tilsvarende Verdens Ende på Tjøme i Vestfold. Det bretonske navnet på Finistère er Penn ar Bed og kan oversettes som «Verdens ende/odde» og er tilsvarende til det korniske navnet for Land's End, Pedn-an-Wlas («Verdens ende/odde»). I Spaniafinner man Kapp Finisterre; dette navnet på den vestligste odden av Galicia har samme forklaring og betydning.
Røldal stavkirke
Røldal stavkirke er en stavkirke fra 1200-tallet i bygda Røldal i Ullensvang kommune i Hardanger i Vestland fylke. Den er nevnt i skriftlige kilder fra 1462. Kirken er fortsatt i vanlig bruk i Den norske kirke.
Adkomst til kirken er via E134.
Bygningshistorie og interiør
Kirken er opprinnelig bygget som en enskipet hallkirke med samme bredde på koret og skipet. Utgravninger har vist at stolpene hviler direkte på et steinfundament med svillen inntappet mellom stolpene. Det vanlige er at stolpene hviler på en grunnstokk av tre som ligger på steinfundamentet. Dette ble oppdaget i 1844 da kirken skulle ombygges. En oppdaget at kirken var ganske annerledes enn de andre stavkirkene, og det har blitt diskutert om dette er en stavkirke, eller om den faktisk er en av de langt eldre stolpekirkene. Stolpekirker er en type som er antatt å ha blitt erstattet av stavkirker.
Den må tidlig ha blitt utvidet til en langkirke med et smalere, rett avsluttet kor. Rundt kirken har det også vært en svalgang.
En gang på 1600-tallet fikk skipet himling, og kirken fikk nytt inventar. Den ble også bemalt.
Under ombyggingen i 1844 ble skipet utvidet mot vest og gjort høyere med en ny himling. Veggene ble også kledd med bord både ute og inne, og kirken ble malt hvit innvendig.
I tidsrommet 1913-1918 gjennomgikk kirken en omfattende ombygging og restaurering. Bordkledningen fra 1800-tallet ble fjernet og renessanseinteriøret restaurert. Det ble også bygget en ny svalgang rundt kirken for å beskytte veggbordene. Bygningsrestaureringen ble ledet av Jens Z. Kielland, mens fargerestaureringen ble utført av Domenico Erdmann, som ble assistert av malerne Alfred Hagn og Ulrik Hendriksen.
Fra middelalderen
Mesteparten av konstruksjonen i skipet og koret er bevart, som også takkonstruksjonen over skip og kor. Deler av sydportalen er også opprinnelige.
Kirken har et 85 cm høyt krusifiks fra 1200-tallet som henger over koråpningen. Det ble trolig lagd av en tysk håndverker som slo seg ned på Vestlandet på den tiden stavkirken ble reist.
Døpefonten er av kleberstein og datert til 1200-1300-tallet.
I Bergen Museum oppbevares en rekke bygningsdeler og andre middelaldergjenstander fra kirken. Her er blant annet en alterfrontal, en treskulpturer av Olav den hellige fra ca. 1250, av jomfru Maria med barnet fra ca. 1250, og erkeengelen Mikael datert til ca. 1200.
Røldal stavkirke er fra gammelt av en votivkirke, det vil si at den mottok store gaver fra mange av pilegrimene som valfartet til kirken. Som et resultat av dette ble den lille bygden der kirken ligger, ganske velstående i middelalderen.
På 1600-tallet ble veggene inne i kirken rikt dekorert med malerier.
Krusifikset
Kirken er best kjent for sitt svettende krusifiks.
Fra luthersk hold ble det forsøkt forklart med at når gudstjenestene ble holdt i en tettpakket kirke, gir varmen fra folkemengden i det uoppvarmede kirkerommet kondens som, når det oppstod på krusifikset, ble oppfattet som svette.
Gjentatte ganger ble messene forsøkt stanset – i 1622 av Oslos biskop Nils Glostrup, i 1644 av Bergens biskop Ludvig Munthe (som Ludvig Holberg ble oppkalt etter), og i 1744 av Kristiansands biskop Jakob Kærup. Denne ville også ha krusifikset brent. Han regnet det som et ikon, og tilbedelse av et ikon var avgudsdyrkelse. Likevel ble det holdt messe hver St. Hans like til 1835, da praksisen ble avslørt av prost Ole Nicolai Løberg. Han ankom en dag for tidlig til sin visitas 7. juli. I eldre tid ble St. Hans feiret 6. juli, og i 23-tiden hørte prosten til sin forbauselse kirkeklokkene ringe. Det lyste også fra kirkevinduene, og da han kikket inn, så han at det ble holdt messe. Dette fikk Løberg satt en stopper for, men så sent som i 1850 skal folk ha valfartet til kirken for å søke helbredelse. I dag er krusifikset i Røldal den eneste overlevende kultgjenstanden i Norges gamle pilegrimskirker.
En tid hang det et ryggbein fra en torsk på kirkeveggen.når?
I nyere tid har det vært regelmessige katolske valfarter til kirken. Det har vært i forståelse med den lutherske menigheten som bruker kirken til daglig.
Orgelet
Orgelet ble bygd av det tyske orgelbyggfirmaet Paul Ott i 1978. Det har ni stemmer og mekanisk traktur.
Robert Henryson
Robert Henryson eller Robert Henderson (født ca. 1425, død ca. 1506) var en poet i Skottland på slutten av middelalderen.
Første år
Det er antatt at Henryson var et medlem av klanen Henderson av Fordell, men det er ingen solide bevis som understøtter hans forbindelse til denne delen av familien i Fordell. Han er beskrevet som «skolemester av Dunfermline», sannsynligvis gymnaset ved benediktinerklosteret Dunfermline Abbey.
Forsøk på å gjøre en kronologi av hans dikt har være begrenset til gjetninger.
Diktverk
Henrysons lengste, og i mange henseende mest originale og virkningsfull verk, er hans Morall Fabillis of Esope, en samling av 13 fabler, hovedsakelig basert på versjonene til det franske Le Roman de Renart, John Lydgate og William Caxton. Det fremstående ved hans verk er den friskhet han har behandlet emnet. Verket er uten like i britisk fabulerende litteratur. Det tidligeste tilgjengelige tekstene er Chartens tekst som ble trykket av Lekpreuik i Edinburgh i 1570 og Harleian Manuscript No. 3865 som nå er i British Museum.
I Testament of Cresseid søkte Henryson supplere Geoffrey Chaucers fortelling Troilus og Criseyde med tragedien om Cresseid. Her redder hans litterær fagkyndighet ham fra den katastrofe det må ha vært å overvinne en annen poets foretak i å fortsette den fortelling som Chaucer bevisst ha latt stå ufortalt. Beskrivelsen av Cresseids spedalskhet, om hennes møte med Troilus, hennes sorg og veldedighet, og om hennes død, gir diktet en høytstående plass i denne genren.
Diktet med tittelen Orpheus og Eurydice, som trekker på Boëthius, inneholder noen gode avsnitt, spesielt Orpheus’ lyriske sørgetale med omkvedet «Quhar art thow gane, my luf Erudices?» og «My lady quene and luf, Erüdices». Det er fulgt av en lang moral i mønster av fablene.
13 kortere dikt har blitt tilskrevet Henryson. Av disse er kanskje en dialog i form av et hyrdedikt, Robene og Makyne, kanskje det beste av disse og av alt han har skrevet. Modellen kan kanskje finnes i pastourailes, men det star stødig på egne kvaliteter. I motsetning til de fleste andre kortere dikt følger det ikke den chaucerianske tradisjonen. Andre diktstykker behandler konvensjonelle emner fra 1400-tallet: alder, død, forhastet tillit, den vises ønsker og tilsvarende. Versene med tittelen Sum Practysis of Medecyne, som enkelte har betvilt at Henryson har skrevet, er et eksempel på den larmende og burlesk stavrim som er representert med et enkelt dikt i verkene til de store skotske diktere som William Dunbar, Gavin Douglas og David Lyndsay. Av denne grunnen, om ikke annet, er forskjellen i dets mønster ikke et argument mot dets ekthet.
Manuskriptene for tekstene er Asloan, Bannatyne, Maitland Folio, Makculloch, Gray og Riddell. Chepman and Myllar's Prints (1508) har bevart to av de mindre diktene og et fragment av Orpheus og Eurydice. Den første komplette utgaven ble satt sammen av David Laing (1 vol., Edinburgh, 1865).
Robert Henryson er æret i Makars' Court på utsiden av Writers' Museum, Lawnmarket, Edinburgh.
Halfdan B. Grieg
Halfdan Bratt Grieg (født 1925, død 2001) var arkitekt i Bergen. Han tegnet en rekke sentrale bygg i Bergen og drev arkitektfirmaet Grieg Arkitekter frem til 1987. Halfdan B. Grieg var sønn av arkitekt Per Geelmuyden Grieg (1897-1962).
Tipi
En tipi er et kjegleformet telt som opprinnelig ble laget av dyrehud eller bjørkebark og som ble gjort populært av sletteindianerne i Nord-Amerika. Bopelen var bemerkelsesverdig holdbar og ga varme og komfort til beboerne under harde vintre, var tørr i kraftig regn, og kjølig på varme sommerdager. Den var flyttbar, noe som var en viktig faktor siden de fleste av sletteindianerne var nomader. Tipen kunne demonteres og pakkes vekk på kort varsel når en stamme bestemte seg for å forflytte seg, og kunne settes opp igjen like raskt når stammen fant seg et nytt bosted. Nordamerikanske indianere har på stereotypisk vis brakt assosiasjoner til tipier, selv om indianere fra andre områder enn de store nordamerikanske slettene vanligvis bygget andre typer boliger.
Dagens tipier er vanligvis dekket av kanvas og bebodd av indianerfamilier under powwower eller i leirer der man lærer de yngre generasjoner om det tradisjonelle indianske levesettet. Tipier blir i dag også brukt til historiske rekonstruksjoner og av indianere som vil tilbake til et mer tradisjonelt levesett. De blir også i enkelte tilfeller brukt som turishytter.
Order tipi kom inn i språket fra lakotaordet thípi. Ordet består av to deler – verbet thí som betyr å bo, og endingen pi som indikerer at verbet omhandler flertall. Sammen betyr dette «de bor». På lakotaspråket kan formelle verb brukes som substantiv, og dette er tilfelle med thípi som i praksis betyr «hus».
Uttrykket wigwam brukes ofte på feil vis for å vise til en bolig av denne typen.
Bestanddeler
Tipier har fire bestanddeler: Et sett med mellom ti og tyve (avhengig av størrelsen på tipien) påler av ungtre, bekledning laget av kanvas eller dyreskinn, i noen tilfeller en indre kanvas- eller skinnkledning, og en dør av kanvas eller skinn. Tau og plugger er nødvendig for å binde sammen pålene, lukke døren, feste den indre kledningen og døren, og feste hele tipien til bakken. Tipier skiller seg fra andre typer telt gjennom to viktige karakteristiske trekk: Åpningen i toppen med røykklaffer, som gjør det mulig for beboerne å lage mat og varme seg over åpen flamme, og kledningen, som gjør det mulig å bringe inn frisk luft til ildstedet og beboerne. Tipier er konstruert for å raskt kunne settes opp og tas ned igjen, for å gjøre det raskere å forflytte seg – primært etter bison. De lange pålene kunne også brukes til å konstruere en slede som opprinnelig ble trukket av hunder, men senere av hester – en såkalt travois.
Tipidekselene blir laget ved å sy sammen remser av kanvas eller skinn for deretter å skjære ut en halvsirkulær form fra disse. Dette brukes da til døren og røykklaffene, og gjør det mulig for beboerne å kontrollere avtrekket for å slippe ut røyk fra ildstedet. Den gamle typen indre kledning var gjerne skinn, tepper og rektangulære biter av tøy som hang mellom 1–2 meter over bakken og var bundet til pålene med tau. Dagens moderne indre kledning er den vanskeligste delen å måle, siden det består av rombeaktige remser av kanvas som er satt sammen i form av en avkortet kjegle. Pålene, som er laget av avbarkede, polerte, tørkede og tilspissede ungtrær, blir skåret slik at de er rundt 2 meter lenger enn radiusen til dekselene.
Konstruksjon
Det første steget av å sette opp en tipi er å binde sammen tre (noen bruker fire) av pålene ved dukens radius fra basen. En ende av dette tauet bli så hengende fra punktet der de blir bundet sammen, og er da langt nok til å nå ned til basen av pålene. Disse tre pålene blir så reist opp, der de løse endene blir spredt slik at de danner en triangel, der avstanden mellom hver påle er radiusen til duken. Deretter blir rundt et dusin påler lagt oppå de tre primærpålene – de øvre delene lenes opp mot delen som er bundet sammen øverst, og de nedre delene spres i form av en sirkel som inkluderer de tre opprinnelige pålene. Den løse delen av tauet blir deretter surret fire ganger (en for hver årstid) rundt pålene på toppen, og strammet. Dette binder pålene til den øvre kronen på tipien. Duken bli så bundet til en annen påle (bakerste påle) som deretter blir løftet opp slik at toppen av pålen hviler der hvor alle pålene møtes. Duken blir så trukket rundt rammeverket, og den overlappende sømmen blir lukket med låsepinner av tre – tynne pinner som er rundt 25 cm lange, der den ene eller begge endene er spisse. Døråpningen blir der de to sidene møtes i fronten. En dør laget av et teppe, skinn eller tøystykke ble da hengt over åpningen for å dekke inngangen.
Basen på duken blir så festet til bakken. Plugger av tre ble ført gjennom sprekker i bunnen av duken og ned i bakken. Ettersom kanvas og tøy ble tatt i bruk ble runde småsteiner dyttet inni tøyet og deretter ble et tau bundet rundt denne bulen i tøystykket og ned til en tre plugg i bakken. Det må være igjen en liten glippe mot bakken for å øke ventilasjonen, dette er veldig viktig for å hindre røyk fra bålet i å gli ned på innsiden av duken. Bunnen av de sist monterne pålene blir beveget inn og ut for å stramme duken. Inne i tipien blir et tau strukket fra påle til påle over hodehøyde rundt hele tipien, det er veldig viktig at tauet ikke går rundt vær enkelt påle bare på utsiden av pålen, dette fordi vann som renner nedover på innsiden av pålen ikke må hindres av tauet, men kan renne uhindret ned til bakken. En indre duk strekkes fra dette tauet og ned til bakkenivå og legges 30 til 40 cm. langs bakken mot midten av tipien. Underlag og andre ting blir deretter plassert oppå den indre duken for å holde den på plass. Den indre duken virker veldig varmeisolerende, og hindrer trekk. Denne indre duken er ikke nødvendig i varmt vær.
Bruk
Under sterk vind blir den løse tauenden fra toppen av tipien festet til bakken bak ildstedet. Dette hindrer at pålene inne i tipien blir løftet opp av vinden og forflytter seg litt før de setter seg i bakken igjen. En tipi er utrolig motstandsdyktig mot vind.
I varmt vær blir den indre duken også brukt, den isolerer mot varme slik som den isolerer mot kulde, og det kan også bli kaldt om natten selv om det er sommer, den ytre duken kan rulles opp litt, enhver svak bris vil skape god ventilasjon.
En tipi kan få inn noe vann i perioder med pøsregn, en innvendig kanvas regnfanger som har et avløp til utsiden, kan brukes for å samle regn som drypper ned fra toppen av pålene.
Edward Gourdin
Edward Orval «Ned» Gourdin (født 10. august 1897, død 21. juli 1966) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Gourdin vant en olympisk sølvmedalje i friidrett under sommer-OL 1924 i Paris. Han kom på andreplass i lengdehopp bak sin landsmann William DeHart Hubbard. Det var trettifire deltakere fra tjueto nasjoner som deltok i lengdehoppkonkurransen, finalen ble avviklet 8. juli 1924.
Johan Andreas Lippestad
Johan Andreas Lippestad (født 19. desember 1902 i Kristiania, død 7. november 1961) var en norsk politiker for Nasjonal Samling (NS), og sosialminister i Quislings andre regjering fra 25. september 1941 til han ble permittert fra stillingen 8. oktober 1944. Som sosialminister var han sammen med etterfølgeren Christian Astrup pådriveren for innføringen av loven om barnetrygd i Norge. Han hadde dessuten andre verv, som leder for Norsk Arbeidsgiverforening og riksorganisasjonssjef i NS fra 1941.
Bakgrunn
Johan Andreas Lippestad var sønn av skolemannen Johan Anton Lippestad (1844–1913) og brorsønn av pleiehjemspedagogen Emma Hjorth. Han var søskenbarn til skolemannen Carl Thorvald Lippestad som var oldefar til forsvarsadvokaten Geir Lippestad.
Før andre verdenskrig hadde Lippestad en ledende stilling ved Askim Gummivarefabrik.
Posisjon under okkupasjonen
Tiltalen la stor vekt på Lippestads ledende rolle i nazifiseringen av Norge. Som sosialminister la han vekt på å nazifisere departementet og underliggende etater ved å si opp etatsjefer og en rekke ansatte som nektet å melde seg inn i NS. Han kontrollerte både Norsk Arbeidsgiverforening og LO, og fremmet loven om arbeidsplikt, der tusenvis av arbeidere ble utskrevet til arbeid på tyskernes militære anlegg. Han identifiserte seg helt med Hitlers raseteorier og karakteriserte i sine taler jøder som «parasitter - disse snikdyr på samfunnet». Han regnet sjøsamer som mindreverdige.
Rettsoppgjøret
Lippestad var den eneste av Quislings statsråder som ble tiltalt for medvirkning til tvangsevakueringen. 9. oktober 1941 ble han utnevnt til stedfortredende styresmann for Finnmark og Troms. I forkant av rettssaken ble anklagene i forbindelse med tvangsevakueringen ansett som de alvorligste, men da rettssaken åpnet, tonet aktor overraskende Lippestads ansvar ned: «Tiltalte skal ikke være syndebukk for tyskernes gjerninger», sa han i retten. Det fremstår som om påtalemyndigheten hadde bestemt seg for å fremstille tvangsevakueringen som en tysk operasjon, der Quisling-regjeringens ansvar var minimalt.
Dette var i strid med bevismaterialet i saken. Av Lippestads mappe i landssvikarkivet fremgår at nærmere femti norske og tyske vitner ble forhørt og skildret en hensynsløs styresmann som truet folk med dødsstraff hvis de motsatte seg tvangsevakuering. Distrikslegen i Hammerfest Gustav Vig, forklarte hvordan Lippestad kommanderte alvorlig syke mennesker om bord i overfylte båter, enda Vig hadde forklart at flere som ville ha overlevd, kom til å dø under slik transport. Lippestad kunne også tiltales for drap ut fra sin medvirkning til henrettelsen av stuerten Ragnvald Wærnes i Alta, der Jonas Lie og Gard Holtskog tvang tre motvillige politimenn til å skyte Wærnes fordi han hadde foreslått at skipet han var om bord i, skulle dra til Murmansk i stedet for å delta i tvangsevakueringen.
I politiavhør hevdet Lippestad at han hadde vært en motstander av evankueringen. Han ankom Kirkenes sammen med Jonas Lie 9. oktober 1944, men returnerte til Oslo dagen etter for å avgi rapport. Selv hevdet han at dette var for å overtale Quisling til å avlyse evakueringen, og at det bare var i den offisielle delen av møtet han hadde latt som om han støttet prosjektet. Men Lippestads faktiske oppførsel i Nord-Norge under tvangsevakueringen viser en mann som gikk fanatisk inn for oppgaven, parallelt med det han ga uttrykk for i brev og telegrammer. Under rettssaken fremstilte han tvangsevakueringen som en humanitær redningsaksjon. I tråd med dette la også aktor og dommer ansvaret for katastrofen på tyskerne, for «evakueringen hadde utelukkende til formål å tjene tyske krigsinteresser». Aktor la ikke frem den avslørende telegramutvekslingen mellom Lippestad og Alf Whist, eller det overveldende etterforskningsmaterialet som beviste Quisling-regjeringens aktive involvering i tvangsevakueringen. Dermed ble Lippestad bare dømt for å yte fienden hjelp.
Ibrahim Rugova
Ibrahim Rugova (født 2. desember 1944 i landsbyen Cerrcë i nærheten av byen Burim, død 21. januar 2006 i Priština) var president i Kosovo. Han fikk diagnosen lungekreft på slutten av 2005, og døde 21. januar året etter. Han var leder for partiet Lidhja Demokratike e Kosovës (LDK), Kosovos demokratiske liga.
Biografi
Ibrahim Rugova ble født den 2. desember 1944 i landsbyen Cerrcë, beliggende i kommunen Istog i Kosovo.
Den 10. januar 1945 ble hans far, Ukë Rugova, og hans besterfar på farssiden, Rrustë Rugova, summarisk henrettet av jugoslaviske kommunister.
Han fullførte gymnaset i Peć / Pejë (Peja) i 1967, for så å bli uteksaminert fra Det filosofiske fakultet ved Universitetet i Prishtina i 1971. Rugova tilbrakte et akademisk år ved École Pratique des Hautes Études i Paris 1976-77 hvor han fordypet seg i litteratur, spesielt litterær teori. I 1984 oppnådde han doktorgrad (Ph. D.) i litteratur ved Universitetet i Priština.
Hans forfatterskap omfatter ikke mindre enn 10 bøker og han har vært redaktør for flere tidsskrift. Rugova ble valgt til president for Kosovos forfatterforening i 1988. Det skulle vise seg å bli en sterk kjerne i opposisjonen mot det undertrykkende kommunistiske regimet i Kosovo
Som en åpenhjertig intellektuell ble han den 23. desember 1989 valgt til partileder (president) for Kosovos demokratiske liga (LDK), det første politiske partiet i Kosovo som direkte utfordret det regjerende kommunistiske styret. Under Rugovas lederskap ble det juridiske rammeverket for institusjonaliseringen av Kosovos uavhengighetsbestrebelser lagt.
Provinsens autonomistatus ble opphevet den 23. mars 1989 og parlamentet ble av serbiske myndigheter suspendert i juli 1990. Albanerne i Kosovo erklærte Republikken Kosovo opprettet den 2. juli 1990. I Kačanik ble en grunnlov som definerte Kosovo som en suveren stat innenfor den jugoslaviske føderasjon vedtatt den 7. september 1990. Ibrahim Rugova aktet å gå med et rødt skjerf om halsen helt til Kosovo ble en selvstendig republikk.
Kosovoalbanerne gjennomførte en folkeavstemning om uavhengighet og suverenitet i slutten av september 1991 (26.-30. september). Av 914 802 avgitte stemmer stemte 913 705 for uavhengighet (99,87 %), 164 stemte mot mens 933 stemmer ble erklært ugyldige. Den 2. september 1991 vedtok parlamentet til Republikken Kosovo en resolusjon hvor Kosovo ble proklamert å være en suveren og uavhengig stat. En av Jugoslavia erklært illegal «skyggeregjering» ble deretter innsatt 21. oktober 1991. Uavhengighetsproklamasjonen ble internasjonalt kun anerkjent av Albania.
På 1990-tallet boikottet kosovoalbanerne jugoslaviske og serbiske valg med begrunnelse at de ville legitimere Milošević-regimet og i alle tilfeller trolig bli forfalsket.
I stedet avholdt de separate flerpartivalg til parlament og presidentvalg 24. mai 1992. LDK og Ibrahim Rugova vant en overveldende seier. Han ble gjenvalgt i mars 1998. LDK boikottet den serbiske administrasjonen og etablerte sitt eget system med sykehus, skoler og skattlegging.
I 1999 ble Rugova kidnappet og bortført til Beograd, der ble han «vist fram» på fjernsyn sammen med Slobodan Milošević. Noen uker senere annonserte serbiske medier at han hadde undertegnet en «fredsavtale» med Serbias president Milan Milutinović.
Fra 1999 ble provinsen Kosovo styrt av FN. Rugovas parti LDK vant valget i 2000, og han ble i 2002 utnevnt til Kosovos president av Kosovoforsamlingen.
Den 15. mars 2005 ble en bombe sprengt i et søppelspann like ved der Rugova passerte i Prishtina. Imidlertid unnslapp han uskadd.
Han døde av lungekreft 21. januar 2006 etter noen måneders sykdom. Han var kjent som kjederøyker (storrøyker). Nærmere en halv million mennesker deltok i begravelsen den 26. januar 2006.
Ibrahim Rugova etterlot seg hustruen Fana, sønnene Mendim og Ukë og datteren Teuta.
Han møtte de fleste vestlige toppledere gjennom sitt virke, og har mottatt en rekke internasjonale priser og utmerkelser, bl.a. Sakharovprisen i 1998, tildelt av Europaparlamentet for hans fredslinje i det politiske arbeidet.
Han var æresborger i de italienske byene Venezia, Milano og Brescia.
Karelsk bjørnehund
Karelsk bjørnehund (FCI #048) er en utpreget brukshund med røtter fra Karelen, på grensen mellom Finland og Russland. Den regnes som en nær slektning av russisk-europeisk laika og tilhører de nordiske spisshundene. På finsk heter den karjalankarhukoira.
Opprinnelse og alder
Opphavet til karelsk bjørnehund er usikkert, men den regnes som en nær slektning av russisk-europeisk laika. Trolig er den også i slekt med jämthund. Den oppsto trolig på Karelen under 1800-tallet, det området som ligger på begge sider av den finsk-russiske grensen nord for St. Petersburg. Noen hevder at den har blodslinjer fra såkalte utchakhunder, en type russiske gårdshunder.
Man regner med at rasen ble renavlet fra begynnelsen av 1900-tallet og fram mot slutten av 1930-åra. Den har altså fått sin endelig utforming i relativt moderne tid. På 1960-tallet var rasen på sterk retur, men den har tatt seg noe opp igjen siden da. Rasen er imidlertid ikke særlig populær utenfor Karelen, Sverige og Norge.
Rasen ble opprinnelig brukt til jakt på elg, senere også til jakt på bjørn og annet storvilt. FCi anerkjente rasen i 1946.
Utseende, anatomi og fysikk
Karelsk bjørnehund er kompakt bygget og noe lenger enn høy. Kroppen er fast og muskuløs. Bystkassen rommelig og dyp, og ryggen smidig og rett. Kraftfull hals. Kileformet hode med bred skalle og tydelig markert stopp. Kraftig og dypt snuteparti med tynne tørre lepper. Spisse, mellomstore stående ører som er noe avrundet. halen er middels lang og høy ansatt. Den bæres ringlet over ryggen. Muskuløs kraftig benstamme, som ender i kompakte litt avrunda labber med pelskledde sider.
Pelsen er rett og stiv. Noe lenger rundt halsen, på ryggen og langs baksiden av lårene og undersiden av halen. Underullen er myk og tett. Fargen er sort med matt kastanjebrun skiftning, som forårsakes av underullen. Hvite flekker eller tegninger på hodet, halsen, brystet, buken og beina.
Hannene blir gjerne ca. 54–60 cm i skulderhøyde og veier normalt omkring 25–28 kg. Tispene blir gjerne ca. 49–55 cm i skulderhøyde og veier normalt omkring 22–25 kg.
Bruksområde
Karelsk bjørnehund er en utmerket brukshund, og da spesielt som jakthund på storvilt. Den har en meget godt utviklet luktesans som den bruker aktiv og energisk når den jakter. Den har også gode egenskaper som familiehund dersom aktivitetsbehovet stimuleres tilstrekkelig.
Lynne og væremåte
Karelsk bjørnehund utmerker seg ikke særlig som selskapshund, selv om den er både lojal og rolig. Den er svært selvstendig, modig og ivrig og trenger stimuli av sitt jaktinstinkt. Stimuleres aktivitetsbehov og jaklyst er den en herlig og hengiven familiehund. Den egner seg dårlig som trekkhund. Rasen trenger en meget tydelig og udiskuterbar leder, og tidlig og konsekvent, men ikke hard dressur. Den må få rikelig med mosjon og bør ikke stenges inne, men heller få gå i en romslig hundegård utendørs.
Annet
Pelsen trenger daglig vedlikehold.
Pará
Pará er en delstat i Brasil og ligger i nordre del av landet. Nabodelstater er (fra nord med klokka) Amapá, Maranhão, Tocantins, Mato Grosso, Amazonas og Roraima. Delstaten grenser også til Guyana og Surinam (inkludert området kalt Para i Surinam). Delstaten hadde i 2015 et beregnet folketall på 8,175,113.
Delstatshovedstaden er Belém, og andre byer er Santarém og Óbidos.
Geografi
Pará er hovedsakelig dekket av jungelen i regnskogen i Amazonas. I skogen vokser blant annet pepper og guaraná samt trær som produserer gummi. Ved Porto de Moz løper elva Xingu ut i Amazonas og ved Santarém renner elva Tapajós ut i Amazonas.
Økonomi
Delstaten har rike forekomster av bauksitt som er et råstoff for aluminium. Companhia Vale do Rio Doce eier og driver selskapene Mineração Rio do Norte S.A. og Alumina do Norte do Brasil S.A. Disse to selskapene drives i samarbeid med Norsk Hydro.
Historie
Portugiserne etablerte seg i Pará i 1616 da de etablerte festningen Forte do Castelo i Guajará-bukten. Dette fortet skulle etter hvert utvikle seg til byen Belém.
Eurovision Song Contest 1974
Konkurransen samlet 17 land. Opprinnelig var 18 land påmeldt, blant dem debutlandet Hellas. Kort tid før finalen trakk Frankrike seg fra konkurransen, dette i respekt for president Pompidou som døde fire dager før finalen. Malta og Østerrike holdt seg også dette året utenfor konkurransen. I likhet med året før, kunne deltakerne synge på det språket de ønsket. Samtidig gikk EBU tilbake juryordningen fra årene 1957–1961 og 1967–1970. Hvert land hadde en jury med ti medlemmer som hver ga ett poeng til sin favorittsang. Dette var siste gang denne ordningen ble brukt.
For første gang vant Sverige, representert av popgruppen ABBA og sangen «Waterloo». Vinnerlåten ble en stor salgssuksess og banet vei for ABBAs videre internasjonale karriere. Italias 1964-vinner Gigliola Cinquetti ble nummer to med «Sì», mens Nederlands Mouth & MacNeal kom på tredjeplass med «I See a Star». Vertslandet Storbritannia ble nummer fire med Olivia Newton-John og «Long Live Love». Hun delte fjerdeplassen med Luxembourg og Monaco. Norge endte i motsatt ende av resultatlisten. Anne-Karine Strøm fremførte «The First Day of Love» og endte på en firedelt sisteplass med 3 stemmer. Dette var tredje gang Norge kom på sisteplass i konkurransen.
Sendingen
Etter å ha vunnet på hjemmebane i 1973 med «Tu te reconnaîtras» og Anne-Marie David, takket den luxembourgske kringkasteren nei til å arrangere finalen i 1974. Særlig var det de omfattende kravene til sikkerhet som gjorde arrangementet så dyrt og omfattende at Luxembourg ikke ønsket å ta på seg arrangørjobben igjen. Nok en gang steppet britiske BBC inn som reserve-vert. Dette var fjerde gang BBC arrangerte konkurransen på vegne av et annet land, og femte gang Storbritannia var vertskap. BBC la konkurransen til Brighton, helt sør i England, og til konserthallen i kunstsenteret The Dome. Finalen ble arrangert lørdag 6. april 1974, og 17 land deltok. Hellas debuterte i konkurransen. Igjen var Katie Boyle programleder, slik hun også hadde vært i 1960, 1963 og 1968. Med fire finaler er Boyle den som har ledet flest Eurovision Song Contest-finaler. Også dette året kunne artistene synge på det språket de ville.
Egentlig skulle også Frankrike ha deltatt med sangen «La vie à vingt-cinq ans» (norsk oversettelse: livet ved 25 år) og artisten Dani. Men landets president, Georges Pompidou, døde fire dager før finalen. Av respekt for sin avdøde statsleder valgte derfor Frankrike å trekke seg fra konkurransen. Frankrike skulle ha stått på scenen som nummer 14, og produsentene filmet artisten Dani sittende blant publikum da det franske bidraget skulle ha vært fremført.
Også Malta hadde ytret ønsket om å delta med sangen «Peace to the World» og artisten Enzo Guzman. Den maltesiske kringkasteren droppet imidlertid deltakelse av økonomiske grunner.
Sendingen ble kringkastet til 32 land med et potensielt publikum på 500 millioner seere. Både startrekkefølgen og avstemningsrekkefølgen ble avgjort med loddtrekning. Finland startet, mens Italia avsluttet. Norge ble trukket til å starte som nummer fire.
Programmet åpnet med en introduksjonfilm om Brighton, før programleder Katie Boyle ønsket velkommen på engelsk og fransk. Pausenummeret var en kortfilm med The Wombles, en britisk popgruppe der artistene var utkledd som figurene fra barne-tv-programmet med samme navn. Hele finalesendingen fra Brighton varte i 1 time og 50 minutter.
Hiter og vinnere
Blant deltakerne var det flere kjente navn dette året. Australske Olivia Newton-John deltok for Storbritannia med «Long Live Love» og ble nummer fire. Newton-John mislikte sangen og skal ha foretrukket flere av de andre sangene fra den britiske finalen, men sangen ble stemt frem av britiske tv-seere i en postkortavstemning.
1964-vinneren Gigliola Cinquetti stilte igjen for Italia med låten «Sì» og kom på andreplass. Popduoen Mouth & MacNeal ble nummer tre for Nederland. De hadde hatt stor suksess med låter som «How Do You Do» og «Hello-a» to år tidligere, og duoen fikk ny suksess med sangen «I See a Star» etter konkurransen. På norske VG-lista lå det nederlandske bidraget i 17 uker med tredjeplass som høyeste notering. Britiske «Long Live Love» lå på VG-lista i elleve uker, også den med tredjeplass som høyeste notering. Men vinnersangen «Waterloo» med ABBA fikk den klart største suksessen – både i Norge og ellers i Europa.
En supergruppe blir født
For Sverige stilte kvartetten ABBA med låten «Waterloo». De hadde blitt nummer tre i svenske Melodifestivalen året før med sangen «Ring Ring» – men da hadde kvartetten kalt seg Björn, Benny, Agnetha & Frida. Før finalen i Brighton var ABBA storfavoritter til å vinne, og gruppen gikk på scenen i legendariske kostymer, sølvstøvler og med stjerneformede gitarer. I tillegg var dirigent Sven-Olof Walldoff utkledt som Napoléon. ABBAs livlige og fargerike opptredenen brøt alle tradisjoner i konkurransen og satte en ny standard for Eurovision Song Contest i årene fremover. I avstemningen vant «Waterloo» med 24 poeng – hvorav to kom fra den norske juryen. Dette var Sveriges første seier i Eurovision Song Contest, og Skandinavias andre etter Danmarks «Dansevise» i 1963. Det var også første gang en gruppe vant konkurransen. «Waterloo» ble en enorm salgssuksess og banet vei for ABBAs videre internasjonale karriere. Sangen nådde også den amerikanske Billboard-listen og er blant de mestselgende singlene i verden noensinne med over 5 millioner solgte eksemplarer. Sangen har ved flere anledninger blitt kåret til den beste Eurovision-sangen gjennom tidene, blant annet under jubileumsprogrammet i anledning Eurovision Song Contests 50-årsjubileum i 2005.
Norges bidrag
Komponisten Frode Thingnæs dirigerte det britiske orkesteret under Norges fremføring, mens John Andreassen kommenterte sendingen for NRK Fjernsynet. For første gang hadde NRK Radio en egen kommentator – Erik Heyerdahl, som skulle komme til å kommentere sendingen en rekke ganger siden. Sverre Christophersen leste den norske juryens stemmer fra studio på NRK Marienlyst i Oslo.
Politikken gjør sin entré
Flere av bidragene dette året ble koblet til politiske hendelser. Frankrike måtte trekke seg på grunn av president Pompidous død noen dager før finalen, mens italiensk fjernsyn ikke sendte finalen direkte. Årsaken var at Italia skulle holde folkeavstemning om skilsmisse måneden etter finalen. Den italienske kringkasteren Rai mente sangtittelen på det italienske bidraget «Sì» (norsk: ja) kunne tolkes som en oppfordring til å stemme ja i folkeavstemningen. Derfor sensurerte Rai sangen og sendte finalen fra Brighton i opptak etter at folkeavstemningen var gjennomført 12. mai samme år. Størst politisk effekt fikk imidlertid det portugisiske bidraget «E depois do adeus», sunget av Paulo de Carvalho. Tross den delte sisteplassen ble sangen en viktig brikke i overgangen fra diktatur til demokrati i Portugal. «E depois do adeus» ble brukt som ett av to kallesignal for å sette i gang Nellikrevolusjonen i Portugal. Da sangen ble spilt på portugisisk radio klokken 22.55 om kvelden 24. april 1974, var dette et signal til opprørerne om å forberede kuppet for å velte det sittende regimet i Lisboa. Det andre kallesignalet kom like etter midnatt, da visesangen «Grândola, Vila Morena» ble spilt på samme kanal. Hendelsen ble viet en egen kortfilm under semifinale 2 av Eurovision Song Contest 2018, da konkurransen gikk av stabelen i Portugal. I boken Official History of The Eurovision Song Contest kommenterer forfatter John Kennedy O'Connor at «E depois do adeus» er det eneste Eurovision-bidraget «som faktisk har startet en revolusjon».
Avstemningen
Dette året gikk EBU tilbake til det samme avstemningssystemet som ble brukt i årene 1957–1961 og 1967–1970. Hvert land hadde en jury på ti medlemmer, der halvparten måtte være under 30 år. Hvert medlem ga én stemme til sin favorittsang. Det betød at hvert land hadde ti stemmer til fri distribusjon, unntatt til sangen fra sitt eget land. EBUs oppsynsmann for avstemningen var Clifford Brown. Juryene satt i sine hjemland og vurderte bidragene ut fra lydopptak. De ti jurymedlemmene skulle ha ulik bakgrunn, alder, kjønn og hjemsted. For første gang ble det foretatt en loddtrekning for å bestemme rekkefølgen landene skulle stemme i, noe som ikke ble gjort igjen før i 2006.
Sverige ledet avstemningen hele veien, men seieren var langt fra suveren. Etter at den britiske juryen ga 5 stemmer til Italia og ingen til Sverige, lå Sverige og Italia nesten likt. Halvveis ut i avstemningen ledet Sverige med 12 stemmer, og like bak lå Belgia og Italia med 10, mens Nederland hadde 9. Da tre land sto igjen å stemme, ledet Sverige med bare to stemmer over Italia. Men mot slutten dro Sverige fra, og ABBA vant til slutt konkurransen med 24 stemmer over Italias 18. Nederland ble nummer tre med 15 stemmer.
På grunn av den franske presidentens død fire dager tidligere kunne ikke fjorårsvinneren, franske Anne-Marie David, komme til Brighton for å overlevere seierstrofeet. I stedet var det BBCs generaldirektør og EBU-president Charles Curran som overleverte prisen til ABBA.
Deltakere
Liste over deltakerne og det offisielle resultatet. Tabellen er rangert etter startrekkefølge, plasseringen og poengsummen finnes i kolonnene til høyre.
Poengtavle
Tavlen er ordnet etter stemmerekkefølgen i finalen. Rekkefølgen ble avgjort ved loddtrekning.
Dirigenter
Mens Ronnie Hazlehurst var sjefdirigent, hadde de fleste land med sin egen dirigent. Under er en liste over deltakerlandenes dirigenter, listet etter startrekkefølgen.
Poengopplesere
Hvert land hadde en talsperson som annonserte sitt lands poeng på engelsk eller fransk over telefon. Under er talspersonene i samme rekkefølge som under avstemningen: