cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gotisk arkitektur
Koloniene
Den manuelinske gotikken finner veien til havnebyen Ilha Moçambique på østkysten av Afrika, så vel som til Goa i India, i form av små kapeller med gotiske hvelvinger. I Santo Domingo er Catedral primada de America den vestlige halvkules første katedral, og den eneste i ren gotikk. Den ble påbegynt i 1520 og har et sengotisk interiør med stjernehvelv. Kirken San José i Puerto Ricos hovedstad San Juan er nok et eksempel på en gotisk kirke. I det sentrale Mexico ble det bygd en serie befestede klostre. Disse hadde typisk nok et gotisk interiør og en fasade i den tidlige renessanse, kalt «platersco». Blant de fremste eksemplene er klosterkirkene i Huejotzingo (Puebla), Actopan (Hidalgo)og Ixmiquilpan (Hidalgo). Katedralen i Guadalajara (Jalisco)(1553–1616) har et stort, gotisk stjernehvelv, mens søyler og dekorasjoner er i renessanse.
Mellom-Europa
Tyskland, Østerrike, Sveits og Tsjekkia inngikk i middelalderen i Det tysk-romerske riket. Fra 1000-tallet av hadde det utviklet seg en betydningsfull romansk arkitektur i dette området, og interessen for de strukturelle nyvinningene var laber.
Gotikken vinner innpass
Domkirken i Magdeburg (fra 1209) og den store klosterkirken i Limburg an der Lahn (fra 1211) er de tidligste eksemplene på gotisk arkitektur i Tyskland. Imidlertid bruker ikke disse byggene alle mulighetene som gotikken gir, og må dermed ses på som overgangsfenomener. De tidligste eksemplene på fullt ut gotiske byggverk er Elisabethkirche i Marburg og Liebfrauenkirche i Trier (begge fra 1235). Begge er svært inspirerte av samtidig fransk arkitektur, men oppviser også nyvinninger; Elisabethkirche har sideskip like høye som hovedskipet, mens Liebfrauenkirche er en sentralkirke. Skipet i Strasbourg-katedralen (byen var da tysk) ble også påbegynt i 1235 i den samtidige franske stilen.
2. generasjon tysk gotikk
Før 1250 har tyskerne imidlertid trykket gotisk arkitektur til sitt bryst, og i 1248 blir Kølnerdomen påbegynt under inspirasjon fra Amiens-katedralen. Kølnerdomen blir bygd på gjennom hele middelalderen, men hovedskipet er langt fra fullført når religionskrigene på 1500-tallet setter en stopper for aktivitetene. St. Vitus-katedralen i Praha ble også påbegynt etter franske idealer midt på 1300-tallet. Mer selvstendig og oppfinnsom er Freiburger Münster, hvor modellen med ett mektig vesttårn plassert for enden av skipet utvikles. Domkirken i Regensburg (fra 1275) utvikler et høykor uten koromgang, hvilket vil si at vinduene går fra gulv til tak i koret.
Nyvinninger på 1300-tallet
Domkirken i Aachen fra 800-tallet fikk fra 1335 et nytt, mektig kor inspirert av både Kølnerdomen og Sainte-Chapelle hvor veggene var oppløst i store vindusåpninger. Wiesenkirche i Soest (Westfalen) fra 1300-tallet var imidlertid en kirke med sideskip som var like brede og høye som hovedskipet, og som dermed skapte et stort, enhetlig rom i kirken. Dette kalles Hallenkirche, hallkirke. Nok et eksempel på dette er Stephansdomen i Wien, hvor skipet fra 1300-tallet er et tilbygg til et mer alminnelig treskipet kor fra siste halvdel av 1200-tallet. St. Barbarakirken i Kutná Hora i Tsjekkia er både særpreget og original i uttrykket.
Tysk sengotikk
Hallkirke-prinsippet ble brukt gjennom hele 1400-tallet, blant annet i flere sørtyske bykirker. Blant de mest betydningsfulle er Heiligenkreuzkirche i Schwäbisch Gmünd, Spitalkirche i Landshut, Franziskanerkirche i Nürnberg og flere. Domkirken i Ulm beholder derimot basilika-formen. Hvelvene i perioden har en fantasifull og intrikat utforming.
Mursteinsgotikk
Ved Østersjøen førte bruken av tegl til en forenklet gotikk, og eksempler på dette er Mariakirkene i Lübeck og Gdańsk, samt klosterkirken i Bad Doberan (Mecklenburg-Vorpommern). Mursteinsgotikken kan ellers studeres i en lang rekke byer langs Østersjøen, slik som Wismar, Rostock og Stralsund. Også i Bayern var tegl et foretrukket materiale, slik som Frauenkirche i München. Tegl som materiale er lett å bygge med, men egner seg dårlig til utskjæringer og dekorasjoner. De gotiske mursteinskirkene har derfor et enklere, mindre dekorert interiør.
Norge
Det kanskje tidligste eksemplet på gotikk i Norden er en spissbuet portal på Sakshaug gamle kirke i Nord-Trøndelag. Byggearbeidene på Nidarosdomen fra 1180-tallet av viser at fullt utviklet gotikk etablerer seg i Norge. Utenom Nidarosdomen finnes det imidlertid få eksempler på en utviklet gotikk; de andre er korene i Mariakirken i Bergen, i klosterkirken på Utstein kloster og i Stavanger domkirke. På Orknøyene ble den romanske St. Magnuskatedralen i Kirkwall utvidet og overhvelvet med ribbekrysshvelv i tiårene omkring 1300. Koret i Alstadhaug kirke i Nord-Trøndelag er også hvelvet. Noen eksempler på enklere gotiske bygdekirker med takstoler av tre er Trondenes kirke, Vangskyrkja på Voss, Kvinnherad kirke og Vangen kirke i Aurland. Byggevirksomheten stoppet imidlertid helt opp i Norge ca. 1300.
Sverige
I Sverige fant det sted en stor kulturell blomstring i senmiddelalderen, og blant de viktigste eksemplene på gotiske kirker er domkirken i Uppsala, Storkyrkan i Stockholm, domkirken i Linköping og klosterkirken i Vadstena. Visby på Gotland har en rekke spektakulære gotiske ruiner, og utover øya finnes en mengde gotiske sognekirker. Gammelstadens Kyrka ved Luleå er et eksempel på en gotisk sognekirke. I Sverige var teglstein det foretrukne materialet, og arkitekturen fulgte oftest tyske forbilder.
Danmark
I Danmark finnes det også flere monumentale gotiske byggverk, de fleste i teglstein, slik som domkirkene i Roskilde, Århus og Odense. I hundrevis av de mindre landsbykirkene i Danmark og Skåne blomstret kalkmaleriene i senmiddelalderen.
Finland
I Finland er det bevart 80 middelalderkirker, nesten alle fra 13- og 1400-tallet, mens det finnes noen fra 1200-tallet på Åland. Åbo domkirke er landets største gotiske minnesmerke, men det finnes også flere eksempler på fremragende seinmiddelalderske kirkebygg, slik som domkirken i Borgå, fransiskanerkirken i Raumo og Det hellige korsets kirke i Hattula i Egentliga Tavastland. I Finland finnes det både gråsteinskirker og mursteinskirker fra perioden.
Estland og Latvia
I de rike handelsbyene Riga og Tallinn finnes også fremragende eksempler på gotisk arkitektur, en fortsettelse av den nordtyske mursteinsgotikken. I Riga kan både Domkirken, Peterskirken og Johanneskirken nevnes, mens Olavskirken med sitt dominerende tårn og Domkirken i Tallinn er blant de mest fremragende i Tallinn.
Tross store krigsødeleggelser finnes det også noen gotiske bygdekirker i Estland og Latvia, først og fremst på øyene Hiiumaa (Dagø) og Saaremaa (Øsel).
Østre Middelhav
I korsfarerkoloniene på Kypros og i Libanon bygges det i middelalderen store kirker i fransk gotikk, både i Famagusta og i Nicosia. Eksempler kan også finnes på Rhodos og på Kreta.
Polen-Litauen
Det polsk-litauiske riket var blant Europas stormakter fra 1300-tallet og framover, og her blomstret også gotisk arkitektur. Wawel-katedralen og Mariakirken i Kraków, flere av kirkene i Wrocław, i Toruń og i Poznań, domkirken i Frombork et av verdens største gotiske mursteinsbygg, Mariakirken i Gdańsk er eksempler på dette. Den lille, elegante St.Anna-kirken i Vilnius fra 1500-tallet er blant gotikkens siste mesterverk. Den latinsk-katolske domkirken i Lviv er også gotisk.
Det ungarske rike
Det ungarske rike som blomstret gjennom hele middelalderen, og som også omfattet Slovakia, Kroatia og deler av Romania, hadde også en høyt utviklet arkitektur, men her ble mye ødelagt i forbindelse med den osmanske invasjonen fra 1526 av. Matthiaskirken i Budapest og katedralen i Zagreb er begge sterkt restaurerte eksempler på katedralarkitektur fra middelalderen. Den dalmatiske kysten i Kroatia har flere fremstående eksempler, først og fremst katedralen i Sibenik, som alle er i en italiensk-inspirert, enklere stil. I den rumenske landsdelen Transilvania, som tidligere var ungarsk, bygde tyske borgere såkalte kirkeborger, med befestede, gotiske kirker. Det mest fremragende eksemplet er den svarte kirken, Biserica Neagră, i Brasov, men det finnes også fine eksempler i Cluj-Napoca og i Sibiu. I Slovakia finnes det mange eksempler på flotte kirkebygg, og blant de mest fremragende er St. Elisabethsdomen i Košice.
Belgia og Nederland
I Nederland og Belgia er arkitekturen mer fransk-inspirert, og storslagne katedraler finnes blant annet i Utrecht, Antwerpen og Brussel, samt De nieuwe kerk i Amsterdam. Ellers preges de rike handelsbyene av viktig sekulær arkitektur fra perioden.
Sekulær arkitektur
Gotikken er overlevert oss i form av mange kirker. Imidlertid fantes det også verdslig arkitektur.
Borger og slott
Borgene i middelalderen fikk også en gotisk utforming. Kjente eksempler på slike borger er Caernavon Castle i Wales og Den tyske ordens slott i Malbork i Polen. Håkonshallen på Bergenhus festning er et eksempel på en gotisk gildehall, og deler av Akershus festning er også bygd som en gotisk borg.
Rådhus og borgerhus
I høymiddelalderen blomstret byene opp, og de mest velstående kunne bygge praktfulle rådhus. Fra Italia kjennes Palazzo Vecchio i Firenze, rådhuset i Siena og republikken Venezias sentrum, Dogepalasset. De flotte borgerhusene rundt Grand-Place i Brussel er et annet eksempel. Ca d'oro er et fornemt, gotisk palass på Canal Grande i Venezia. Også handelsbyene Brugge, Gent og Antwerpen i Belgia preges av den gotiske stilen. Hansabyer som Lübeck, Gdańsk, Riga og Tallinn er også sterkt preget av gotiske borgerhus.
Gotikken avsluttes
Italienerne vendte seg først fra gotikken og skapte renessansen innen arkitekturen. Reformasjonen tok knekken på gotikken i Tyskland, Baltikum og Norden, hvor kirkebygg ofte ble stående halvferdige. Men i England ga Reformasjonen gotikken forlenget liv, ved at Henrik VIIIs brudd med Pavekirken gjorde at han også tok avstand fra renessansens formuttrykk, som var blitt moderne i Roma. Gotiske former levde videre i England, blant annet som «universitetenes stil» i Oxford og Cambridge, og ble også brukt av barokkarkitekter som Christopher Wren og Nicholas Hawksmoor. Tyrkiske invasjoner og kriger førte til opphør for all kirkebygging i sørøstlige Europa. Religionskrigene stoppet også byggearbeidene i Frankrike. I Spania, og delvis i Spanias nye kolonier, levde gotikken lengst, men i andre halvdel av 1500-tallet var det slutt også her.
Noen steder ble prosjekter under bygging videreført i henhold til de opprinnelige planene. Katedralen i Segovia ble fortsatt bygd på etter 1600. Domkirken i Milano er et eksempel på dette, bygget ble ikke fullført før etter 1800. Katedralen i Orléans ble ødelagt under religionskrigene på slutten av 1500-tallet, og ble gjenoppført i flere etapper fram til 1829.
Nygotikk
I renessansen og barokken så man på gotikken med forakt. Interessen tok seg imidlertid opp i England på slutten av 1700-tallet, og fra ca. 1825 brøt nygotikken fram for alvor i England. Snart spredde den seg til alle deler av den katolske og protestantiske verden, og i dag finnes nygotiske kirker i alle verdensdeler.
Eksterne lenker
Gotik
Catalyst (programvare)
Catalyst er et webapplikasjonsrammeverk skrevet i Perl som følger model-view-controller-arkitekturen, og støtter en rekke konsepter for webutvikling. Catalyst er sterkt inspirert av rammeverk som Ruby on Rails, Maypole, og Spring.
Catalyst er hovedsakelig distribuert gjennom CPAN, som er den offisielle distribusjonskanalen for Perl-moduler, og er basert på åpen kildekode.
Filosofi
Catalyst er basert på «Don't Repeat Yourself» (DRY)-prinsippet, som betyr at du skal bare trenge å definere ting ett sted.
Catalyst kan brukes med automatisk kodegenerering fra databasen gjennom en av mange «loader»-moduler, og trenger på den måte ingen kode for databaselaget. Hvis du krever fleksibiliteten til å gjøre alt manuelt, støtter Catalyst også dette. Fleksibilitet er et annet styrende prinsipp for Catalyst.
Catalyst har et stort utvalg plugins. For eksempel Ajax og RIA støttes gjennom Catalyst::Plugin::Prototype-modulen (Prototype er et javascriptbibliotek).
Database-støtte
Catalyst kan bruke alle databaser som støttes av Perls DBI (Det betyr det meste, selv en CSV-fil), men det anbefales å bruke en RDBMS som lagring for databaser. Tilgangen til databasen er nesten helt abstrahert fra et utviklersynspunkt, og Catalyst håndterer database-tilgangen transparent gjennom bruk av sine modell-klasser. Om du trenger det kan du likevel utføre direkte SQL spørringer. Dette betyr at du kan utvikle database-nøytrale løsninger, som lett kan flyttes til en annen database, og gjør det lett å bruke en eksisterende database med Catalyst, selv om dette til en viss grad kommer an på støttede funksjoner i databasen. Flere databaser er fullt støttet, bla. MySQL, PostgreSQL, SQLite, IBM DB2, Oracle og Microsoft SQL Server.
Gary Oldman
Leonard Gary Oldman (født 21. mars 1958 i London, England) er en britisk skuespiller.
Oldman vant et stipend til Rose Bruford College hvor han tok bachelorgrad i drama i 1979. Han studerte senere ved Greenwich Young People's Theatre og deltok i flere teaterforestillinger, blant annet The Pope's Wedding, hvor han mottok Time Out's Fringe Award for beste nykommer i 1985–1986 and British Theater Association’s Drama Magazine Award som Beste skuespiller i 1985.
Oldman hadde sin første filmrolle i Remembrance i 1982, fikk deretter sin første hovedrolle i Sid and Nancy i 1986, hvor han spilte punkeren «Sid Vicious. Han er blitt kjent for å spille eksentriske karakterer og for å mestre ulike dialekter. En del av de rollene han har tolket er «Dracula», «Ludwig van Beethoven», «Lee Harvey Oswald», «Pontius Pilatius» og «Djevelen».
I 1997 regisserte, produserte og skrev han Nil by Mouth, delvis basert på sitt eget liv, hvor han vant prisen Alexander Korda Award for Beste britiske film, en BAFTA-pris, Channel4 Director's Award og Television Arts som en av ett hundre beste filmer noensinne, til tross for filmen hadde brukt ordet «fuck» (faen) 428 ganger, en rekord som ble stående inntil 2005 da filmen The Devil's Reject kom ut.
I 2011 spilte han George Smiley, John le Carrés svært kjente spionhelt fra flere bøker i filmen Muldvarpen (Tinker Tailor Soldier Spy). Basert på boken av samme navn fra 1974.
Oldman har vært gift tre ganger, først med Lesley Manville (1987–1990), deretter med Uma Thurman (1990–1992) og så med Donya Fiorentino (1997–2001). Brad Pitt, Jim Carrey, Colin Firth, Michael Fassbender, Tom Hardy, George Clooney, Christian Bale og Joseph Gordon-Levitt har gitt uttrykk for stor beundring overfor ham, og nevnt ham som en stor inspirasjon for dem.
Oldman vant flere bransjepriser, blant annet Oscar for beste mannlige hovedrolle, for rollen som Winston Churchill i dramafilmen Darkest Hour (2017).
Wilhelm Heckrott
Wilhelm Heckrott (født 15. januar 1890 i Hannover, død 4. januar 1964 i Bremen) var en tysk ekspresjonistisk maler og grafiker.
Biografisk
Fra kunsthåndverksskolen i Hannover dro han til Dresden som Hannover bys stipendiat til kunstakademiet der. Han fikk en gullmedalje som elev. Fra 1918 ble han mesterelev hos professorene Carl Bantzer og Emanuel Hegenbarth.
I 1919 var han med på å starte foreningen Dresdner Sezession gruppe 1919. Han arbeidet som kunstner 1920 til 1929, da Karl Hanusch utnevnte ham som professor ved den statlige skolen for tekstilforming i Plauen. Han ble avskjediget i unåde av naziststyret i 1933 og erklært entartet ved den store aksjonen i 1937. Flere offentlig kjøpte bilder ble beslaglagt og fjernet. Han ble arrestert i perioder etter det, og klarte seg såvidt det var gjennom krigen.
Fra 1946 ble han professor ved den statlige kunstskolen i Bremen, og professor emeritus etter 1954.
Lufttanking
Lufttanking, også kalt drivstoffpåfylling i luften, er en metode for å overføre drivstoff fra et fly til et annet under flyvning. Dette gjør at flyet som mottar drivstoffet kan være i luften i en lengre periode og kan ta av med større last. Vanligvis er tankflyet spesielt designet for denne oppgaven. Drivstoffpåfylling i luften er primært et militært behov, og det finnes ingen slike operasjoner innen regulær sivil luftfart.
Begynnelsen
Noen av de tidligste eksperimentene innen lufttanking var på 1920-tallet da to saktegående propellfly fløy i formasjon med slange fra en håndholdt drivstoffkanne fra det ene flyet til det andre, noe som var en veldig risikabel metode. I 1934 etablerte den britiske flypioneren Alan Cobham selskapet Flight Refueling Limited for å utvikle den lille, men viktige slangekoblingen som gjorde det mulig å fylle drivstoff rutinemessig i luften. Cobham mente drivstoffpåfylling i luften ville være et enormt fremskritt for sivil luftfart. I ettertid har det vist seg at han tok feil siden kommersielle fly aldri har brukt hans teknikker. Han ble riktignok slått til ridder for sitt bidrag på dette feltet. I 1935 demonstrerte brødrene Fred og Al Key den første sølefrie påfyllingstrakten utviklet av A. D. Hunter. I dag har spesialbygde tankfly utstyr som er spesielt utviklet for oppgaven med å forsyne mottakerflyet basert på A. D. Hunters design, men i vesentlig høyere hastighet og høyde.
Royal Mint
Royal Mint (den kongelige mynt) er foretaket som har ansvar for å lage mynter (mynte) i Storbritannia. Organisasjonen har sin historie tilbake til 886, da det første sentrale myntslageriet, London Mint, ble opprettet. Først i det 15. århundre fikk Royal Mint enerett på å slå mynt i Storbritannia. Den mest kjente sjefen for Royal Mint er Isaac Newton, som tiltrådte embetet i 1696.
Lufttanking
Begynnelsen
Utviklingen under andre verdenskrig stod på stedet hvil fordi behovet ikke var til stede. Amerikanerne vurderte å bygge opp en flåte med tankfly ved å konvertere noen av bombeflyene B-24 Liberator og B-17 Flying Fortress, men fly med store interne drivstofftanker, som B-29 Superfortress, tok vekk behovet for slike. Fra 26. februar til 3. mars 1947 gjennomførte et amerikansk B-29 «Lucky Lady» en flyvning rundt jorden i løpet av 94 timer og 1 minutt med tanking underveis. Turen startet og endte ved Fort Worth i Texas. Etterfylling ble foretatt 3 ganger underveis, over Tunisia, Stillehavet nær Guam og igjen over Stillehavet mellom Hawaii og California.
Sverige under Sommer-OL 1956
Sverige under Sommer-OL 1956. Sportsutøvere fra Sverige deltok i flere sporter under Sommer-OL 1956 i Melbourne og Stockholm. Sverige kom på sjetteplass med åtte gull-, fem sølv- og seks bronsemedaljer.
Lufttanking
Satsing på tankfly
I 1948 ble general Curtis LeMay sjef for Strategic Air Command (SAC) og gjorde lufttanking til et hovedmål for sin nye kommando. LeMay innså at nye jetdrevne bombefly, som da ble satt inn i tjeneste, brukte langt mer drivstoff enn propelldrevne fly, og samtidig var disse flyene nødt til å ha lengre rekkevidde.
Omtrent på samme tid som LeMay presset på for bedre påfyllingsmetoder begynte Boeing tester på bom-systemet, som bestod av et rør med stor diameter og påmonterte vinger koblet til bakenden på et B-29. Bommen kunne fires ned og «fly» mot mottagerflyet. Denne oppfinnelsen kunne overføre omtrent seks ganger større volum pr. minutt enn den gamle slangemetoden. Over de neste tiårene begynte det amerikanske flyvåpenet å konvertere eksisterende bombe- og transportfly, noe som resulterte i tankflyene KB-29 og KC-97.
Men de høye kravene fra SAC ledet til en anbudskonkurranse for 800 nye tankfly hvor både Boeing, Douglas, Convair, Fairchild, Lockheed og Martin ble invitert til å komme med et prosjekt. I 1954, like før året var omme la SAC inn en ordre på 808 KC-135 fly fra Boeing som skulle leveres over en tiårsperiode. Douglas protesterte kraftig og hevdet de ikke fikk fullføre prosjektet sitt, (noe som senere skulle komme til å bli Douglas DC-8), men protesten ble avvist. Det var nemlig vanlig på den tiden å dele en anbudskonkurranse på to selskaper slik at flyvåpenet fikk to alternativer. Boeing KC-135 var et spesialkonstruert tankfly som var likt, men ikke identisk, med det kommende kommersielle passasjerflyet Boeing 707. På 1950-tallet bygget LeMay en sterk flåte av både KC-135 og B-52 bombefly slik at strategien var klar.
Erfaringene gjort under Jom kippur-krigen i 1973 demonstrerte nødvendigheten for tankfly med mye større drivstoffkapasitet. Det amerikanske flyvåpenets Lockheed C-5 Galaxy ble nektet landingsrettigheter i Europa og ble tvunget til å frakte mye mindre last av dens totale lastekapasitet for å fly direkte fra USA til Israel. Dette medførte at mannskapet på C-5 Galaxy ble trent for drivstoffpåfylling i luften og at det amerikanske forsvarsdepartementet konkluderte med nødvendigheten av et nytt avansert tankfly med større kapasitet.
I 1975 under programmet Advance Tanker/Cargo Aircraft (avansert tankfly/transportfly) ble fire fly evaluert. Disse var: C-5 Galaxy, Boeing 747 (som tapte for C-5 etter den forrige evalueringen om transportfly), McDonnell Douglas DC-10 og Lockheed L-1011. Forsvarsminister Donald Rumsfeld, som hadde sin første periode i The Pentagon, valgte DC-10 i 1976. Konverteringen til KC-10 involverte bare noen mindre modifikasjoner fra DC-10, hvor den største var tilpasningen av bomkontrollen i den bakre delen av flyskroget og de ekstra drivstofftankene i de nedre frakterommene. De første leveringene til SAC begynte i 1981.
Strategiske og taktiske implikasjoner
Den tidlige utviklingen av KC-97 og KC-135 Stratotanker var inspirert av ønsket fra SAC om å ha flåten med de strategiske bombeflyene B-47 Stratojet og B-52 Stratofortress flyvende under den kalde krigen, enten for å gjengjelde sovjetiske angrep, iverksette bombeangrep mot Sovjetunionen først om nødvendig, eller sikre «mutual assured destruction» (MAD). (Det er den militære doktrinen for bruk av atomvåpen i full skala fra en av sidene og som ville medføre en ødeleggelse av både angriper og forsvarer.) Bombeflyene ville da kunne fly i bane rundt sine fastsatte posisjoner hvorfra de kunne penetrere sovjetisk luftrom hvis de skulle få ordren om å angripe. Tankflyenes oppgave var å holde drivstofftankene til bombeflyene fulle, slik at de kunne være i luften hele døgnet og fortsatt ha drivstoff til å nå sine mål dypt inne i Sovjetunionen. Dette førte også til at et eventuelt angrep på amerikansk jord, og spesielt amerikanske flybaser hvor fly ble oppbevart, ikke kunne skade USAs mulighet for gjengjeldelse.
Et biresultat av denne tankflyutviklingen, og det store antallet av disse som ble produsert, gjorde at tankflyene fikk mulighet til å fylle drivstoff på transportfly og jagerfly i tillegg til bombefly, slik at disse fikk lengre rekkevidde og dermed kunne nå fjerntliggende krigsteatre. Dette ble brukt blant annet i Vietnamkrigen, hvor flere fly ikke kunne fly over lengre havområder uten tankstøtte, selv med flybaser i Hawaii og Okinawa. Transportfly som fraktet nødvendige soldater og utstyr kunne ved hjelp av tankflyene fly direkte uten å miste tid.
Taktisk bruk og erfaring
Muligheten for å fylle drivstoff i luften etter takeoff medførte to betydelige taktiske fordeler:
Vietnamkrigen
Tankflyenes primære rolle i Vietnamkrigen var å bistå med drivstoffkapasitet over Stillehavet. Tankflyene ble også brukt flittig til å hjelpe skadeskutte jagerfly med gjennomhullete tanker til et punkt hvor de kunne bli sluppet og gli ned til flybasene. At tankflyet kunne forsyne jagerflyets motor(er) direkte, reddet mange liv og var en av de viktige, positive erfaringene man fikk med tankfly under denne krigen.
Falklandskrigen
Britisk lufttanking under Falklandskrigen ble utført av det ombyggede bombeflyet Handley Page Victor. Disse hjalp deployeringen fra Storbritannia i å nå øya Ascension ved ekvator, som fungerte som forsyningsbase. De mest kjente tankflyoppdragene var «Operasjon Black Buck» hvor Victor-tankfly fylte drivstoff på bombeflyene Avro Vulcan for å angripe argentinske mål på Falklandsøyene. Bombeflyene tok av fra øya Ascension og ble geleidet til Falklandsøyene ved hjelp av 15 tankfly pr. bombefly. Victor tankfly hjalp også Nimrod maritime overvåkningsfly, Hercules transportfly (fallskjermsdrop) og fire RAF Harrier (fergeflygning) til Sør-Atlanteren.
Argentina hadde to KC-130 Hercules tankfly til de Exocet-bevæpnede Super Étendard og til flyvåpenets og marinens A-4 Skyhawk angrepsfly utstasjonert i Sør-Argentina.
Gulfkrigen
Under den militære oppbygningen til «Operasjon Desert Shield» i Den persiske gulfen ble amerikanske KC-135 og KC-10 deployert til fremskutte flybaser i England, Diego Garcia og Saudi-Arabia. Fly stasjonert i sistnevnte land holdt posisjon rundt den nøytrale sonen mellom Irak og Saudi-Arabia hvor de var til støtte for koalisjonstyrkene når det trengtes. Det var denne 24-timers tankflystøtten som muliggjorde den intense luftkrigen under operasjonen. Den 16. januar 1991 foregikk det første luftslaget i Desert Storm, og det lengste luftoppdraget til da startet ved flybasen i Barksdale Louisiana, USA, hvor syv B-52 Stratofortress bombefly fløy et oppdrag på 35 timer til Den persiske gulf og tilbake. Dette var bare mulig takket være drivstoffpåfylling i luften.
Påfyllingsmetoder
De to mest brukte metodene for overføring av drivstoff mellom flyene er med stiv bom og sonde. Den mindre populære vinge-til-vinge-metoden er ikke lenger i bruk. Helikoptre kan fylle ved å heise opp en slange fra skip.
Stiv bom
Bommen som blir brukt er lang og hul. Den er plassert i bakenden av tankflyet og har vanligvis en teleskopforlengelse og vinger som gjør at den kan holde seg rolig til tross for store luftstrømmer. (Se bildet til venstre.) Mottakerflyet har en drivstoffkobling plassert midt på taket av flyskroget rett bak cockpiten. Denne er igjen koblet til en ventil mot drivstofftankene. Bommen må føres til denne mottageren for at overføring skal kunne skje.
Ved en slik operasjon må tankflyet fly rett på en jevn høyde med en konstant hastighet mens mottageren må innta en posisjon bak og under tankflyet, dette fordi turbulensen fra tankflyet er farlig. Flere moderne tankfly har retningslys som kan hjelpe piloten i å posisjonere flyet rett. Når flyene er i posisjon flyr mottageren i formasjon med tankflyet, selv om dette kan være (avhengig av flytype), vanskelig på grunn av vingeturbulens. I tankflyet er det en person blant mannskapet som har i oppgave å senke ned bommen fra dens statiske posisjon langs undersiden av flykroppen og ned i en 45° vinkel mot mottagerflyet ved å bruke vingene på bommen. På denne måten «flyr» operatøren bommen i retning mottageren.
Deretter blir teleskopanordningen startet og bommen blir forlenget hydraulisk ned mot drivstoffkoblingen. Når sammenkoblingen skjer vil et elektrisk signal passere gjennom bommen og til mottageren slik at begge ventilene blir åpnet og pumpene som blir operert av piloten på tankflyet vil starte å mate drivstoff gjennom bommen. Når pumpene mater vil en annen indikasjonslampe lyse hvis mottagerflyet flyr for langt til siden, for lavt eller for høyt. Denne er aktivert av sensorer på bommen. Når drivstoffoverføringen er ferdig lukkes ventilene og bommen blir automatisk eller manuelt lukket av operatøren.
Den store fordelen med denne metoden er at større kvantum med drivstoff kan overføres på et kortere tidspunkt. Dog kan tankfly med slik bom bare foreta drivstoffoverføring på et fly om gangen, men overføringshastigheten passer for det amerikanske luftforsvaret som opererer flere store strategiske bombefly og transportfly. Riktignok har utvikling av sonde-systemet ført til at de kan levere den samme mengden drivstoff på den samme tiden.
Sonde
Denne metoden består av en kurv, (eller noe som kan ligne på en fjærball i badminton), festet til enden på en fleksibel slange med en ventil. Mottagerflyet må ha en sonde som kan være statisk eller leddet og tilbaketrekkbar. Denne sonden er plassert på en av sidene på mottagerflyets nese. Også under denne metoden må tankflyet fly rett på en jevn høyde med en konstant hastighet mens mottageren må innta en posisjon bak og under tankflyet hvor kurvene henger i drag etter tankflyet. Disse kan bli styrt delvis av operatøren, men mottagerflyet og piloten må styre sin sonde rett mot kurven for å få kontakt. Samtidig må operatøren holde kurven så lite bevegelig som mulig.
Etter at mottagerpiloten over radiokommunikasjon melder om kontakt mellom sonden og kurven, slår operatøren av en sikring slik at tankflypiloten kan starte å mate drivstoff gjennom slangen. Når overføringen er igang må mottagerpiloten holde øye med posisjonen (slangen) slik at overføringen ikke blir brutt. Når overføringen er fullført vil han retardere farten såpass at sonden løsner fra kurven.
Noen tankfly med stiv bom har også spesielle slanger som kan festes til bommen, slik at de tjenestegjøre fly med sonde. Andre fly har begge løsningene, men med slangen festet til vingen. Denne metoden blir brukt av den De forente staters marine, De forente staters marinekorps og andre NATO-nasjoner med tankflykapasitet. I motsetning til bom-systemet kan flere fly få drivstoff samtidig med sondemetoden.
Visse helikoptre kan også motta drivstoff i luften med sondesystemet. Disse har en sonde som er adskillig lengre enn de som sitter på flyene siden rotorbladene kan slå istykker slangen og dermed trenger større sikkerhetsavstand.
Mindre fly kan også utstyres med «pods», eller små beholdere med drivstoff plassert ytterst under vingene. Disse er utstyrt med slange og kurv slik at de kan forsyne lignende fly med drivstoff. Dette kalles «buddy refueling», eller kameratpåfylling.
Vinge-til-vinge
Ved denne metoden har tankflyet en fastmontert fleksibel slange på begge sine vingetipper. Mottagerflyet må da fly ved siden av tankflyet og fange opp slangen ved hjelp av en spesiell krok under sin vingetipp. Etter at slangen var låst kunne overføringen av drivstoff begynne. Denne metoden ble brukt med et lite antall sovjetiske Tupolev Tu-4 og Tupolev Tu-16 fly.
Kommersiell lufttanking
I tillegg til de militære kapasitetene finnes også et sivilt selskap som driver med lufttanking. Omega Aerial Refueling Services er et amerikansk selskap som med to ombygde Boeing 707 og en McDonnell Douglas DC-10 har kontrakter med blant andre US Navy og Royal Australian Air Force.
Royal Mint
Royal Mint opererer nå (siden 1975) som et Government Trading Fund, hvilket i praksis betyr at det drives som et statseid selskap. Foretaket slår ikke bare mynt for Storbritannia, men lager og eksporterer mynter til mange andre land. Den produserer også militære medaljer, minnemedaljer og lignende for staten, skoler og bedrifter.
Royal Mint holder til i Llantrisant i Wales. Sikkerheten ivaretas av en bevæpnet enhet fra Ministry of Defence Police
Britiske sedler lages av Bank of England. I Skottland og Nord-Irland har alle etablerte banker rett til å lage sedler, mot å deponere et tilsvarende beløp i Bank of England.
Vinylklorid
Vinykloridmonomer (VCM), kloreten i IUPAC nomenklatur, er en viktig industrikjemikalie vesentlig brukt til å produsere sin polymer, polyvinylklorid (PVC). Ved romtemperatur er VCM en giftig, fargeløs gass med en stikkende, søt lukt.
VCM-produksjon i Norge
INEOS produserer i dag vinylklorid ved petrokjemikomplekset i Bamble med etylen og klor som råstoffer.
Ø
Ø er den tjueåttende bokstaven, og en unik bokstav til det dansk-norske alfabetet. En Ø kan også være ei Øy, men kan ha flere betydninger:
Kamjanets-Podilskyj
Dagens bybeboere kan i hovedsak deles i tre befolkningsgrupper: polakker, ukrainere og armenere. Hver befolkningsgruppe har egne områder i byen og dette kan gjenspeiles i de ulike arkitekturelementer i byen.
Historie
Byen er den eldste i Ukraina, men den nøyaktige alderen er ikke mulig å fastslå. Byen er nevnt allerede i 1062. Fra 13. til 1700-tallet opplevde Kamjanets både oppgangstider og blomstring. Fra 1373 til 1430 var byen en del av Storhertugdømmet Litauen, deretter var en bortsett fra en kort periode i tiden 1672 til 1699 under tyrkisk-tatarer under Polen. Det var en av de viktigste polske befestningene i byen. Fra 1772 kom Kamenets under innflytelse fra Det russiske keiserdømmet. I 1918 ble det første ukrainske universitet etablert i byen. Umiddelbart etter første verdenskrig ble byen i 1919 sete for den midlertidige ukrainske nasjonalregjering. I 1922 ble byen sammen med resten av Ukraina en delrepublikk i Sovjetunionen.
Andre verdenskrig og Holocaust
Under andre verdenskrig led også denne byen sterkt under krigshandlingene, undertrykkingen og Holocaust. Etter krigen ble byen gjenoppbygget og er i dag en del av den selvstendige staten Ukraina.
Sommeren 1941 fordrev ungarske myndigheter 22,000 over grensen til Galicja. De fleste av disse ble massakrert ved Kamjanets-Podilskyj av tyske styrker under Friedrich Jeckelns kommando og deres ukrainske medhjelpere. I alt ble 23,600 massakrert i løpet av to-tre dager rundt 27. august, blant de drepte var omkring 2000 jøder fra Romania og 5000 lokale jøder. Rundt 60 % av Kamjanets-Podilskyjs innbyggere var før krigen jødiske. Et ukjent antall sigøynere ble deportert fra Karpato-Ruthenia og drept ved Kamjanets-Podilskyj. Massakren i Kamjanets-Podilskyj var på tiden et massedrap uten sidestykke. Dette var første gang under Holocaust at mer enn 10,000 ble drept i en aksjon.
Severdigheter
Kamjanets-Podilskyj er en av de eldste byene i Ukraina. Takket være det unike landskapet, elven og «gamlebyen» ble byen erklært som en statlig historisk og arkitektonisk nasjonalpark. Antallet av arkitektoniske monumenter er ca. 200 forskjellige bygninger.
Sigefredo Pacheco
Sigefredo Pacheco er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Dado Pršo
Miladin Dado Pršo (født 5. november 1974 i Zadar) er en tidligere kroatisk fotballspiller. Han la opp i juni 2007, da han spilte for den skotske klubben Rangers FC.
Karriere
Pršo debuterte som profesjonell i 1991 for den lokale klubben NK Zadar. Deretter hadde han korte opphold i Hajduk Split og i andredivisjonsklubben NK Pazinka fra Pazin, uten å få noe gjennombrudd. I 1993 dro han til Frankrike for å spille for FC Rouen, og derfra til Stade Raphaëlois i 1995.
I 1996 ble han oppdaget og kjøpt av AS Monacos daværende manager, Jean Tigana. Med Monaco spilte Pršo seg frem til finalen i Mesterligaen i 2004. Fra gruppespillet huskes han for sine fire mål i rekordseieren mot Deportivo de La Coruña (kampen ble spilt på Pršos fødselsdag, og endte 8-3 til Monaco).
Brunsbüttelkoog
Brunsbüttelkoog er en tidligere kommune i Ditmarsken i Schleswig-Holstein, Tyskland.
I 1772 erklærte Kong Christian VII av Danmark, polderene Brunsbüttelkoog og Eddelakerkoog som selvstendige kommuner. I 1907 slo disse to kommunene seg sammen til én kommune; Brunsbüttelkoog, som videre fikk byrettigheter i 1948.
1. januar 1970 ble Brunsbüttelkoog, Brunsbüttel, Mühlenstraßen, Ostermoor, Osterbelmhusen, Westerbelmhusen og Westerbüttel slått sammen til nye Brunsbüttel kommune, som eksisterer den dag i dag.
Virvassdalen
Virvassdalen er et dalføre i den nordøstlige delen av Rana kommune, i grensetraktene mot Sverige. Før åpningen av den nåværende «blå vägen» (E12), gikk ferdselsveien fra Norge til Sverige gjennom Virvassdalen, til Sorsele kommune via Nalovardo til Ammarnäs.
CC Vest
CC Vest er et kjøpesenter i Oslo. Kjøpesenteret åpnet høsten 1989 og har siden blitt utvidet i 1990, 1991, 2000, 2004 og 2009. I dag har senteret over 100 butikker som blant annet Meny CC Vest, Vinmonopolet, H&M og Clas Ohlson. I tillegg finner man mindre enkeltstående virksomheter innenfor de fleste bransjer. Senteret er eiet av Mustad Eiendom. Senteret hadde en omsetning på 2,1 mrd kroner i 2014, og ble rangert som Norges åttende største kjøpesenter målt i omsetning.
Virvassdalen
Berggrunnen tilhører den kaledonske fjellkjeden, og består av en vekselvis blanding av sure og basiske vulkanitter. Virvassdalen og de omkringliggende viddene har et sammenhengende morenedekke. I dalen finnes det vidstrakte myrområder.
Virvasselva renner gjennom dalen, fra Virvatnet, og tar opp i seg flere mindre sideelver og bekker før den munner ut i Ranelva.
Rio de Janeiro
Rio de Janeiro er en by og kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil. Byen har anslagsvis 6,1 millioner innbyggere (2007) og er den nest største i Brasil, etter São Paulo, og den tredje største i Sør-Amerika. Rio er også landets nest største økonomiske sentrum. Byen har vært Brasils hovedstad i flere perioder, så sent som fram til 1960.
Rio de Janeiro er den mest besøkte byen på den sørlige halvkule. Den har en rekke kjente landemerker, deriblant Kristusstatuen på Corcovado, fjelltoppen Pão de Açúcar (Sukkertoppen), taubanen til Pão de Açúcar (Sugarloaf Mountain Gondola), fotballstadionet Maracanã og Sambadromen. Den er også kjent for det vakre landskapet den er omgitt av og for sine mange strender, blant annet Copacabana, Ipanema, Leblon og Barra da Tijuca. I februar hvert år finner verdens mest berømte karneval sted i Rio. Musikksjangeren bossa nova stammer også fra byen.
Sommer-OL 2016 ble arrangert i Rio de Janeiro, og flere kamper under Fotball-VM 2014 ble spilt på Maracanã, deriblant finalen.
Geografi
Rio de Janeiro ligger på atlanterhavskysten, like ved Steinbukkens vendekrets, og har en 197 km lang kystlinje som er orientert øst-vest. Byen ble grunnlagt ved en vik på denne delen av kysten kalt Guanabarabukten (Baía de Guanabara), hvor innløpet er preget av en odde kalt Sukkertoppen (Pão de Açúcar). Byen dekker i dag et areal på 1182,3 km².
Klima
Rio har et tropisk savanneklima som tett grenser mot et tropisk monsunklima ifølge Köppens klimaklassifisering, og er ofte preget av lange perioder med kraftig regn fra desember til mars. I innlandet i byen er temperaturer over 40 °C vanlig i løpet av sommeren, men sjelden i lange perioder, mens temperaturer rundt 27 °C kan oppstå på en månedlig basis.
Vekslingen mellom fralandsvind og pålandsvind langs kysten er med på å regulere temperaturen. På grunn av sin geografiske beliggenhet når ofte kalde fronter fra Antarktis opp til byen, og dette forårsaker hyppige værforandringer. Det er for det meste om sommeren at kraftig regnfall kan forårsake alvorlige flommer og jordskred. Fjellområdene får større nedbørsmengder, siden de utgjør en barriere mot den fuktige vinden som kommer fra Atlanterhavet.
Den gjennomsnittlige årlige temperaturen er 23 °C, og årsgjennomsnittet for nedbør er 1175 mm. Ifølge INMET er den laveste temperaturen som noen gang er registrert 4,8 °C i juli 1928, i Campo dos Afonsos Bairro, og det absolutte maksimum 43,2 °C målt i Bangu i januar 1984. Den laveste temperaturen som er registrert i det 21. århundre var 8,1 °C i Vila Militar i juli 2011, men temperaturer under 10 °C er svært sjeldne i byen. Temperaturen varierer etter høyde, avstand fra kysten, og type vegetasjon. Vinteren bringer milde temperaturer og mindre regn enn sommermånedene. Våteste og tørreste måned er henholdsvis desember og august.
Historie
Den første vestlige oppdagelsen av Rio de Janeiro skjedde den 1. januar 1502 (derav navnet, som oversatt betyr «Januarelva»), da en portugisisk ekspedisjon seilte inn i Guanabarabukta. Historikere strides om hvem som ledet ekspedisjonen, som hadde som formål å kartlegge kysten av Brasil, og selv om flere tilskriver André Conçalves eller Gonçalo Coelho oppdagelsen, er det mest anerkjente navnet likevel Gaspar de Lemos. Amerigo Vespucci, mannen som kontinentet er oppkalt etter, skal også ha deltatt på ekspedisjonen. Det er en vanlig misoppfatning at byen fikk sitt navn fordi sjømennene trodde bukten var en elvemunning, men det er svært lite sannsynlig at erfarne sjømenn ville ha gjort en slik feil. På den tida ble ordet rio brukt om både elver, bukter og andre større vannområder.
I 1555 ble en av øyene i Guanabarabukten, som nå heter Villegagnonøya, okkupert av 500 franske kolonister under ledelse av den franske admiralen Nicolas Durand de Villegaignon. Han fikk der bygget Fort Coligny som et ledd i opprettelsen av den franske kolonien France Antarctique. Villegaignon forlot kolonien i 1557 på grunn av uenighet med enkelte av nybyggerne.
Selve byen Rio de Janeiro ble grunnlagt av portugiserne 1. mars 1565 under ledelse av Estácio de Sá (1520–67) og fikk navnet São Sebastião do Rio de Janeiro til ære for St. Sebastian, navnebror til og skytshelgen for den daværende portugisiske monarken Sebastião I. Rio de Janeiro var navnet på Guanabarabukten. Byen ble grunnlagt som en base for å forberede en invasjon av den franske bosetningen, noe som ble gjort i 1567. Inntil tidlig i det 18. århundre ble byen truet eller invadert av flere, for det meste franskmenn, pirater og buccaneerer. Rio ble grunnlagt ved foten av Sukkertoppen, og senere flyttet innenfor et festningsverk på en høyde i tradisjon med europeisk forsvarstaktikk, i et område som fikk navnet Morro do Castelo («slottshøyden»). Byen utviklet seg fra dagens sentrum, først mot sør og så mot vest. Denne byutviklingen har fortsatt fram til i dag.
På slutten av det 17. århundre ble det funnet gull og diamanter i Minas Gerais, og dermed ble Rio de Janeiro en mye mer praktisk havn for eksport av kolonistenes bytte (blant annet gull, edelsteiner og sukker) enn Salvador, Brasils daværende hovedstad, som ligger mye lenger mot nordøst. I 1763 ble koloniadministrasjonen i portugisisk Amerika flyttet fra Salvador til Rio de Janeiro. Det var likevel ikke før 1808, da den portugisiske kongefamilien og det meste av Lisboas adelsmenn på flukt etter Napoleons invasjon av Portugal flyttet til Rio de Janeiro, at rikets hovedstad ble overført til byen. Rio de Janeiro ble da den eneste europeiske hovedstaden utenfor Europa. Siden det ikke var plass eller infrastruktur nok til å huse alle de hundrevis av adelsfolkene som plutselig flyttet til byen, ble mange av innbyggerne kastet ut fra hjemmene sine. Det var en stor tilstrømning av afrikanske slaver til Rio de Janeiro: i 1819 var det 145,000 slaver her, og i 1840 nådde antallet 220,000.
Da Prins Pedro I proklamerte Brasils uavhengighet i 1822, bestemte han seg for å beholde Rio de Janeiro som hovedstad i sitt nye imperium. Rio fortsatte som hovedstad i Brasil etter 1889, da monarkiet ble erstattet av en republikk. Inntil tidlig i det 20. århundre var byen i stor grad begrenset til nabolaget nå kjent som det historiske sentrum, ved munningen av Guanabarabukten. Byens tyngdepunkt begynte å skifte mot sør og vest til den såkalte Zona Sul (Sone sør) i første del av det 20. århundre, da den første tunnelen ble bygget under fjellene som ligger mellom Botafogo og nabolaget nå kjent som Copacabana. Utvidelser av byen i nord og sør ble tilrettelagt gjennom konsolidering og elektrifisering av byens nettverk av trikker etter 1905.
Planer for flytting av landets hovedstad til landets geografiske sentrum hadde tidvis vært diskutert, og da Juscelino Kubitschek ble valgt til president i 1955, var det delvis på bakgrunn av løfter om å bygge en ny hovedstad. Selv om mange mente at det bare var valgløfter, klarte Kubitschek til tross for enorme kostnader å ferdigstille Brasília i 1960. 21. april samme år ble hovedstaden i Brasil offisielt flyttet fra Rio de Janeiro til Brasília.
Chukwuma Akabueze
Chukwuma «Bentley» Akabueze (født 6. mai 1989 i Ilorin) er en nigeriansk fotballspiller som spiller for Tyrkiske Ümraniyespor.
Klubbkarriere
Etter at Odd rykket ned til 1. divisjon etter 2007-sesongen, fikk Bentley beskjed om å finne en ny klubb hvis han ville fortsette på det nigerianske landslaget. Bentley valgte å bli med Odd ned, og scoret 9 ganger da Odd rykket opp igjen i 2008. Han var blant Odds dominerende spillere også i 2009 og 2010.
24. februar 2011 ble han enig med SK Brann om en fireårig avtale. Han var en viktig spiller for brann, særlig i 2012 sesongen der han scoret 9 mål for klubben. Etter to sesonger i Brann ble han solgt til den kinesiske toppserieklubben Wuhan Zall FC den 19. februar 2013.
Etter et kort opphold i Kina ble han 20. mars 2014 igjen klar for Odd. Der spilte han i tre sesonger før han gikk gratis til tyrkiske Boluspor. Den 19. juli 2019 byttet han nok en gang klubb. Det var også denne gangen snakk om en gratisovergang da han gikk til tyrkiske Ümraniyespor.
Landslag
I ung alder debuterte og scoret Bentley for det nigerianske landslaget. Han var med på Nigerias lag som kom til kvartfinalen i U20-VM i 2007.
Rio de Janeiro
Historie
Mellom 1960 og 1975 var Rio en bystat under navnet Guanabara (etter bukten utenfor byen). Men av administrative og politiske grunner fjernet et presidentdekret byens føderale status og fusjonerte den i 1975 med delstaten Rio de Janeiro, territoriet rundt byen hvor hovedstaden fram til dette var Niterói. Det er fremdeles mange av byens innbyggere som ønsker at Rio skal få tilbake denne statusen.
Byen var vertskap for Panamerikanske leker 2007 og skal være vert for finalen i VM i fotball 2014. Det ble også annonsert den 2. oktober 2009 at Rio skal være vertsby for Sommer-OL 2016. Byen vil bli den første søramerikanske byen som huser et OL og den andre latinamerikanske byen (etter Mexico by i 1968).
''Kilde: Planet Barsa Ltda. ''
Administrativ inndeling
Rio de Janeiro kommune er delt inn i 160 bydeler, som er fordelt på 34 administrative regioner. Disse fordeles på fire geografiske soner: Zona Central (sentral), Zona Norte (nord), Zona Oeste (vest) og Zona Sul (sør).
Zona Central
Centro (sentrum) er byens historiske og finansielle sentrum. Av attraksjoner kan nevnes det såkalte 'Paço Imperial', som ble bygget for å huse de portugisiske guvernørene av Brasil, flere historiske kirker, slik som Candelária, Theatro Municipal og flere museer. O Bondinho (en berømt trikk) har avganger fra en stasjon i Centro og kjører over Carioca-akvedukten, en akvedukt i romersk stil fra 1750 som ble gjort om til trikketrasé i 1896, og kjører ruta gjennom det kuperte landskapet i Santa Teresa-området like ved.
Næringslivet i byen er sentrert i Centro. Flere av de største brasilianske selskapene har hovedkvarter her, slik som Petrobras og Vale, som er de to største bedriftene i landet.
Zona Sul
Den sørlige delen av Rio de Janeiro, Zona Sul, er satt sammen av flere distrikter, blant andre de berømte kyst- og strandområdene São Conrado, Leblon, Ipanema, Arpoador, Copacabana og Leme. Andre områder i bydelen er Botafogo, Flamengo og Urca, som grenser mot Guanabara, samt Lagoa, Gávea, Jardim Botânico og Laranjeiras.
Nord for Leme, mot Guanabarabukta, ligger distriktet Urca og Sukkertoppen.
Det går en taubane opp til Sukkertoppen fra Praia Vermelha, med en mellomstopp på Morro da Urca. Utsikten fra Sukkertoppen er en av byens viktige turistattraksjoner.
Amara brunnea
Amara brunnea er en av billene i delgruppen (underfamilien) Pterostichinae i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World.
Utbredelse
Amara brunnea finnes i Norge, og nesten i hele Europa, men mangler helt sørvest. Den finnes i Nord-Amerika og Asia.
Levevis
Amara brunnea lever på steder med grusholdig grunn. Ofte i mose, der det er løvskog med bjørk.