cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bushidō
«Veien» i seg selv hadde sitt opphav i samuraienes moralske verdier, vanligvis en kombinasjon av nøysomhet, lojalitet, beherskelse av krigskunst, og ære inntil døden. Født innenfor ny-konfucianismen i fredstiden under Edo-tidens Japan, men bushidō var også påvirket av både shintōisme og zen-buddhisme som tillot samuraienes voldelige eksistens ved å moderere den med visdom og sinnsro. Bushidō utviklet seg mellom 1500- og 1900-tallet, diskutert av lærde som mente de bygde på en arv som gikk tilbake til 900-tallet, skjønt en del forskere har merket seg at begrepet bushidō i seg selv er «sjeldent bevitnet i førmoderne litteratur.»
Under Tokugawa-shōgunatet (også under Edo-tiden) var det en del aspekter av krigerverdiene som ble formalisert i japanske føydal lov.
Begrepet bushidō ble første gang benyttet i Japan på 1600-tallet i Kōyō Gunkan (en nedtegnelse av militære prestasjoner). Det kom i vanlig bruk i Japan og i Vesten etter utgivelsen av Nitobe Inazōs Bushido: The Soul of Japan i 1899.
Engelsk 1. divisjon 1961–62
'''Engelsk 1. divisjon 1961–62''' var den 63. sesongen i Football League. Ipswich Town vant sin første og klubbens eneste ligatittel per 2019.
== Tabell ==
Opprykk
De to dårligste klubbene i 1. divisjon rykket automatisk ned til 2. divisjon og de to beste klubbene i 2. divisjon rykket automatisk opp til 1. divisjon.
Engelsk 2. divisjon 1961–62:
DS «Dølen»
DS «Dølen» var et norsk dampskip bygget ved Akers mek. verksted i Kristiania i 1866. Det var Dampskibsaktieselskapet Bjoren og Dølen som var bestiller. Initiativtaker var Oscar Wergeland fra Christianssand. Skipet gikk i rutefart på Byglandsfjorden i Setesdal og var søsterskip av DS «Bjoren».
Historikk
Med legging av bilveier fra 1920-tallet begynte også trafikkgrunnlaget for dampskip i Byglandsfjorden å forsvinne. I 1931 ble Dampskibsaktieselskapet Bjoren og Dølen oppløst og dampbåttrafikken lagt ned. Olav Fransson Syrtveit kjøpte båtene og startet opp med fart mellom Bygland og Byglandsfjord. På 1950-tallet var det helt slutt.
DS «Dølen» ble hugget opp, mens DS «Bjoren» gikk i opplag og forfalt. Bjoren lå lenge som nedsunket vrak, før det på 1970-tallet ble satt igang en aksjon for å berge det som var igjen av båten og få den restaurert.
Linge (Møre og Romsdal)
Linge er en gård i Valldal og et ferjested på veien mellom Åndalsnes og Geiranger i Møre og Romsdal. Det ligger ved Norddalsfjorden, som er en del av Storfjorden.
Gården Linge er et av de nordligste med klimaforhold for kommersiell fruktdyrking, inklusive valnøtter og fersken, men er mest kjent for skuespilleren og motstandsmannen Martin Linge, som vokste opp der. Det finnes et minnesmerke over ham. Johan Nordahl Bruns morfar eller mor kom fra Linge, men de kalte seg «Nordahl» etter prestegjeldet.
Fylkesvei 63 er utpekt som nasjonal turistvei mellom Trollstigen og Geiranger, og ferjekaia er oppgradert med ny driftsbygning, inklusive toalettfasiliteter i stil.
Grønn orebladbille
Grønn orebladbille (Plagiosterna aenea) er en bille som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Den lever på forskjellige løvtrær, vanligst på gråor.
Grønn orebladbille er mellom 6,5-8,5 mm lang. Den har en mørkt metallisk glans i grønn eller noen ganger mer blå, både på hodet og halsskjoldet (pronotum) og dekkvingene. Kroppen er litt oval som bladbillene ofte er. Beina er mørke.
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten.
Grønn orebladbille tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Barbara G. Adams
Barbara Georgina Adams (født 19. februar 1945 i Hammersmith, død 26. juni 2002) var en engelsk egyptolog.
Hun var spesialist på førdynastisk Egypt og arbeidet mange år på Hierakonpolis, hvor hun var co-leder for ekspedisjonen. Tidligere arbeidet hun ved Petrie Museum of Egyptian Archaeology i London og gjorde også utgravninger omkring i Storbritannia.
Stiftelsen Akershus festning for Kunst og Kultur
Stiftelsen Akershus festning for Kunst og Kultur (SAKK) ble etablert i 1989 etter initiativ fra daværende forsvarsminister Johan Jørgen Holst. Forsvarsdepartementet inviterte Oslo kommune, Norges Bank, Akershus slotts venner og grunneier Katharina Mustad til å være medstiftere. SAKK er i dag ansvarlig for den sivile kunst- og kulturformidlingen på Akershus festning, og stiftelsen samarbeider med de øvrige virksomhetene på området for å utvikle Akershus festning.
Teater
Karpedammen scene sto ferdig i 2011 og har en kapasitet på inntil 3,500 besøkende.
Hver sommer setter SAKK opp et festningsspill på Karpedammen scene. Den første oppsetningen var Kongeblod om bakholdsangrepet på høvedsmann Knut Alvsson, og hendelsene på Akershus festning 18. august i 1502.
26.–29. august 2020 ble Kristin Lavransdatter fremført. Sommeren 2020 ble også GJEST - Et lyst og mysteriespill om Gjest Baardsen fremført.
I tillegg til det årlige festningsspillet har SAKK siden 2016 satt opp vandreteater på Akershus festning hver sommer. Gjennom ulike tablåer og scener forflytter publikum seg sammen med skuespillerne rundt på festningsområde. I 2016–2019 og 2021–2023 ble stykket Årringer i stein oppført.
Ved siden av å produsere egne oppsetninger samarbeider SAKK med flere ulike aktører. Siden 2009 har Shakespeares Globe Theatre gjestet borggården på Akershus slott med oppsettinger som The Comedy of Errors, En midtsommernattsdrøm, Hamlet og Romeo og Julie.
Konserter
I 2017 ble Vamp den første artisten som hadde konsert i borggården på Akershus slott.
Svømming under EM i svømmesport 2021 – 100 meter rygg menn
100 meter ryggsvømming menn er en svømmeøvelse som ble arrangert under Langbane-EM i svømming 2021 i Danube Arena i Budapest, Ungarn. Øvelsen blir svømt den 19. og 20. mai 2021.
Rekorder
Før mesterskapet var gjeldende rekorder som følger:
Forsøksheat
Forsøksheatene startet 19. mai kl. 10:30.
Semifinaler
Semifinalene ble arrangert 19. mai fra kl. 18:30.
Finale
Finalen ble avholdt 20. mai kl. 18:06.
The Feud and the Turkey
The Feud and the Turkey er en amerikansk stum kort dramafilm fra, regissert av D. W. Griffith.
Handling
En triviell tvist hadde satt Wilkinson-familien og Caulfield-familien i konflikt med hverandre i årevis. Etter hvert som årene gikk ble følelsene mellom dem stadig mer bitter, helt til de til og med forbød barna sine å leke med hverandre. Men Bobby Wilkinson og Nellie Caulfield blir likevel kjærester, frem til den opprørte oberst Wilkinson rev barna fra hverandre, og rasende beordrer han sønnen sin til aldri å bli sett i Nellies selskap igjen. Men oberstens handlinger fører til en rasende konflikt med Caulfield-familien.
Dette fører til at oberstens yngste sønn, den 14 år gamle George, blir skutt og drept. Etter dette holdt klanene seg strengt for seg selv. Men ekte kjærlighet kjenner ingen klanskap. Til tross for familiens hat for hverandre, forble Bob og Nellie kjærester. Etter 10 år, drevet til desperasjon av denne tilsynelatende uoverstigelige barrieren, stikker de av og gifter seg med hverandre. Bob trosser farens sinne, men den gamle obersten driver ham fra hjemmet sitt og fornekter ham.
Merv Griffin
Mervyn Edward «Merv» Griffin jr. (født 6. juli 1925 i San Mateo, California, død 12. august 2007 i Los Angeles, California) var en amerikansk TV-programleder av talkshow og spørrekonkurranser, underholder, pianist og forteller. Han begynte som sanger og han har også spilt i filmer og på Broadway. Han fikk senere jobben som programleder for sitt eget show, The Merv Griffin Show, og han skapte Jeopardy! og Ønskehjulet.
Arktiske vinterleker 2014
Arktiske vinterleker 2014 (arktiske vinterleker) ble arrangert i Fairbanks, Alaska i USA i 2014.
Pipin av Herstal
Pipin av Herstal (fransk: Pépin, født ca. 635, død 16. desember 714) var en frankisk statsmann og militær leder som var den faktiske herskeren av Frankerriket som rikshovmester (maior domus) i Austrasia fra 680 og av Neustria og Burgund fra 687 til han døde i 714. Han tok tittelen som hertug og fyrste av frankerne ved hans erobring av alle de frankiske rikene. Han styrte tre franske riker i nær tretti år som den faktiske konge og døde rundt åtti år gammel.
Som sønn av den mektige frankiske statsmannen Ansegisel arbeidet Pipin for å etablere sin familie, pipinidene, som den mektigste adelsslekten i Frankerriket. Han var i stand til virkeliggjøre sin drømmer ved å bli maior domus i Austrasia i 680. Pipin satte i gang flere kriger for å øke sin makt og utvide sine områder. Han forente alle de frankiske rikene ved å erobre Neustria og Burgund i 687. I utenlandske konflikter økte Pipin frankernes makt ved å underkaste folk som alamannerne, friserne, og østfrankere, og begynte også misjonsprosessen i konvertere de ulike germanske folkene til kristendommen, særlig friserne.
Pipins statsmannskunst betydde ytterligere reduksjon av den kongelige autoriteten til merovingerslekten, og for godkjennelse for den ubestridte retten til å herske for hans egen slekt. Derfor kunne Pipin navngi sin sønnesønn Teudoald som arving, men det ble ikke akseptert av hans mektige sønn Karl Martell, noe som førte til en innbyrdeskrig hvor sistnevnte sto igjen som seirende.
Bakgrunn
Pipin, tidvis omtalt som Pipin II, var barnebarnet og fikk navn etter Pipin av Landen (også omtalt som «den eldre») ved at Ansegisel ble gift med Begga, datter av Pipin den eldre. Pipin av Landen var den første rikhovmester som forsøkte å gjøre posisjonen arvelig. Pipin II ble også bestefar til Pipin den yngre og oldefar til Karl den store. Ekteskapet mellom Ansegisel og Begga forente de to slektene pipinidene og arnulfingene og skapte det som ble kalt for karolingerdynastiet. Pipin II ble antagelig født i Herstal (Héristal), dagens Belgia, hvor hans maktområde var, derav hans tilnavn. Pipin ble også omtalt som «den fete» og senere som «den midtre», ettersom hans sønnesønn også fikk navnet Pipin.
Det var tre adskilte distrikter eller riker i Frankerriket: Austrasia som omfattet elvedalene til Maas og nedre Rhinen; Neustria som strakte seg nord fra Loire og nesten til Maas, men omfattet ikke Bretagne som var uavhengig; og Burgund som tilhørte det sentrale og sørøstlige delene av dagens Frankrike. I hver av disse områdene var det egne høyere embetsmenn, rikshovmestere, som styrte på vegne av kongen siden Klotar II og Dagobert I. Disse rikshovmesterne var ikke ubetydelige kongetjenere, men lokale adelsmenn med større jordeiendommer og politisk makten enn kongen. Da monarkiet falt fra hverandre under merovingerkongene, ble makten som lå til kronen utøvet av rikshovmesterne i hver av disse områdene, men den nominelle herskeren ble ansett som rois fainéants, «skyggekonger».
Hver stormann søkte å dekke egne interesser, og en tid synes det som om hele Frankerriket ville fragmenteres og falle fra hverandre. Aquitaine lyktes å skille seg ut som eget rike, og den frankiske kontroll over Sachsen og Thüringen gikk tapt. Ebroin, rikshovmester i Neustria, sto fram som en nådeløs og dyktig hersker i posisjonen som makten bak makten. I 679 hadde han i stor grad ryddet unna motstanden mot sin autoritet i Burgund og Austrasia. Han ble myrdet i 681, men i løpet av periode på ti år hadde hele Frankerriket anerkjent en ny herre, Pipin av Heristal.
Vekst til makt
Som rikshovmester av Austrasia kjempet Pipin og hans bror Martin, hertug av Laon, mot Ebroin, rikshovmester i Neustria. Ebroin seiret over hæren til Austrasia ved Lucofao (Bois-du-Fay, i nærheten av Laon). Martin søkte tilflukt i Laon med sine folk, men de ble massakrert de ble lurt av Ebroin i å forlate stedet. Ebroin kom nær på å forene alle frankere under hans styre, men hans triumf ble kortvarig. En franker ved navn Ermanfred og hans tilhengere (socii) klarte å myrde Ebroin i En franker ved navn Ermanfred og hans tilhengere (socii) klarte å myrde Ebroin og flyktet deretter til Austrasia hvor Pipin ga dem beskyttelse.og flyktet deretter til Austrasia hvor Pipin ga dem beskyttelse. «Han var en mann med stor energi, men alle hans handlinger synes å ha vært ledet av ingen høyere motiver enn ambisjoner og maktbegjær.» Pipin inngikk øyeblikk fred med hans etterfølger, Waratton.
Waratton døde i 686 og ble etterfulgt av Berthar som var gift med Anstrude, datter av Waratton. Berthar hadde imidlertid ikke inngått fredsavtale med Pipin, og krigen fortsatte. I 687 beseiret Pipin ham og Teoderik III, nominell konge av Neustria siden 679, i slaget ved Tertry (Textrice) i Vermandois (Somme). Mange av dem flyktet til nærliggende klostre i Péronne og Saint-Quentin mens Berthar og trakk seg tilbake til Paris. Pipin forfulgte dem og tvang til sist gjennom en fredsavtale med den betingelse at Berthar trakk seg fra posisjonen som rikshovmester. I de påfølgende urolighetene drepte Berthar sin svigermor Ansfled, noe som antagelig var en viktig årsak til hans hustru forlot ham og senere giftet seg med hertug Drogo av Champagne, Pipins eldste sønn. Berthar døde enten høsten 688 eller tidlig i 689.
Hertug og fyrste av frankerne
Folket i Neustria hadde store problemer med akseptere en overherre i Austrasia, men Pipin foretrakk å skyve denne motstanden til side for å kunne ta seg av folkene i det som er dagens Tyskland. I løpet av de neste årene underkastet han alamannerne, friserne, og østfrankere (i områdene som utgjør dagens Bayern og Baden-Württemberg), og bring dem inn under den frankiske sfæren av kontroll og innflytelse. Mellom 690 og 692 falt byen Utrecht (i hva som er dagens Nederland). Det ga frankerne kontroll over betydningsfulle handelsruter på Rhinen om til Nordsjøen. Han beseiret frisernes høvding Radbod, fordrev ham fra hans festning ved Duurstede og kunne reise tilbake med stort krigsbytte. Ikke bare økte han sin egen rikdom, men styrket også lojaliteten til sin tilhengere. Han støttet også det kristne misjonsarbeidet til Willibrord, en angelsaksisk benediktinermunk fra Northumbria i England som virket blant friserne. I 695 hadde Pipin plassert sin sønn Drago som rikshovmester i Burgund og sin andre sønn Grimoald i Neustria for således å styre alle de tre frankiske rikene som ett.
En gang rundt 670 giftet Pipin seg med Plektrude (døde en gang etter 717), som hadde arvet betydelige eiendommer i regionen Mosel, men familien hadde også eiendommer i Köln. Hennes far var Hugobert, seneskalk og hushovmester hos Teoderik III og Childebert III. Hun ble mor til Drago og Grimoald, men begge døde før sin far. Imidlertid hadde Pipin også en elskerinne (eller muligens hans andre hustru) ved navn Alpaida (døde ca 714) som fødte ham ytterligere to sønner: Karl Martell og Childebrand.
Pipin fikk også tilbakeslag. Hans sønn Drago døde av feber i 708 og Grimoald ble myrdet i 714. Grimoalds unge sønn Teodoald ble gjort til rikshovmester i sin fars sted. Mor til Teodoald var Thiadsvind, datter av den frisiske Redbad som Pipin hadde beseiret.
Død og etterfølgelse
Rett før Pipin døde greide hans hustru Plektrude å overbevise ham om å gjøre sønnene han hadde med sin andre hustru Alpaida arveløse, og isteden la sin sønnesønn Teudoald arve ham. Sønnesønnen var fortsatt et barn og antagelig under kontrollen til Plektrude. Pipi døde brått som gammel mann den 16. desember 714 ved Jupille i dagens Belgia. Hans barnebarn via Plektrude krevde å være Pipins sanne arvtakere. Imidlertid hadde Karl Martell, Pipins sønn med Alpaida, hadde fått et godt omdømme blant adelen i Austrasia grunnet sin militære framgang og dyktighet i å skaffe krigsbytte ved sine seire og erobringer. Til tross for Plektrudes anstrengelser i å hindre Karl å uttale seg ved å fengsle ham, var hans posisjon for sterk. Han ble den neste rikshovmesteren og dermed den faktiske herskeren av Frankerriket, men først etter en innbyrdeskrig som varte mer enn tre år etter at Pipin var død.
Etterkommere
Med sin kone Plektrude fikk han to barn:
Med sin elskerinne eller andrehustru Alpaida fikk han også to barn:
John Fletcher
John Fletcher (født i desember 1579, død i august 1625) var en jakobinsk dramatiker i England i renessansen. Han etterfulgte William Shakespeare som husforfatter for skuespillerensemblet King's Men og ble blant de mest profilerte og innflytelsesrike dramatikeren i sin tid og de første årene av restaurasjonen i England, en berømmelse som rivaliserte Shakespeare. Selv om hans omdømmet har dalt siden har Fletcher beholdt sin posisjon som en betydningsfull overgangsfigur mellom den elisabethanske populærtradisjon og restaurasjonens populære drama.
Sune Andersson (fotballspiller for Malmö FF)
Sune Andersson var en svensk fotballspiller. Andersson, som var spiss, spilte 44 kamper og scoret ti mål for Malmö FF i Allsvenskan fra 1935 til 1939.
John Fletcher
Biografi
Fletcher ble født i desember 1579 (døpt 20. desember) i Rye i Sussex og døde av pest i august 1625 (gravlagt 29. august i kirken St. Saviour's, Southwark). Hans far Richard Fletcher var en ambisiøs og suksessfull geistlig som i rekkefølge var domprost av Peterborough, biskop av Bristol, biskop av Worcester, og biskop av London (kort tid før han døde) foruten også kapellan for dronning Elisabeth I av England. Som domprost av Peterborough var Richard Fletcher tilstede ved henrettelsen av dronning Maria I av Skottland ved Fotheringay, «knelte ved trappene til skafottet og begynte å be høyt og lenge i en land og retorisk stil som om han var bestemt på å tvinge seg inn historiebøkene», og som skrek ut ved hennes død, «Slik går alle dronningens fiender til grunne!» Richard Fletcher døde kort tid etter å ha mistet dronning Elisabeths gunst over et ekteskap som dronningen hadde advart mot. Han synes å ha blitt delvis rehabilitert før sin død i 1596, imidlertid døde Fletcher med betydelig gjeld. Ansvaret for oppfostringen av John Fletcher og hans syv søsken ble gitt til hans onkel på farsiden, Giles Fletcher, en poet og en mindre funksjonær. Hans onkels forbindelser opphørte å være en fordel, og kan faktisk også ha blitt en byrde etter opprøret til jarlen av Essex som hadde vært hans patron.
Fletcher synes å ha kommet inn på Corpus Christi College ved University of Cambridge i 1591 da han var elleve år gammel. Det er ikke klart om han oppnådde en akademisk grad, men det er spor som tyder på at han forbedret seg på en karriere i kirken. Lite er kjent fra hans tid ved universitet, men øyensynlig fulgte han den samme veg som de andre intellektuelle, «the university wits», som begynte universitet før de endte med å arbeide med kommersielt teater i London. I 1606 begynte han å fungere som forfatter for skuespillerensemblet Children of the Queen's Revels som da opptrådte ved Blackfriars Theatre. Rosende vers av Richard Brome i Beaumonts og Fletchers folio av 1647 plasserte Fletcher i selskap med Ben Jonson; en kommentar av Jonson til Drummond bestyrker dette, skjønt det er ikke kjent når dette vennskapet begynte. Ved begynnelsen av hans karriere var hans viktigste tilknytning Francis Beaumont. De to skrev sammen i nær et tiår, først Children og deretter for King's Men. I henhold til en legende som har blitt videreført eller diktet opp av John Aubrey, levde de også sammen i Bankside, delte hverandres klær og hadde «en tøyte mellom seg i huset». Denne huslige ordningen, om det noen gang har eksistert, ble avsluttet da Beaumont giftet seg i 1613, og deres dramasamarbeid ble avsluttet da Beaumont ble syk, antagelig av et slag, det samme året.
Ved denne tiden hadde Fletcher knyttet seg tettere til King's Men. Han er vanligvis antatt å ha samarbeidet med Shakespeare på Kong Henrik VIII (1612–13), To adelig slektninger (The Two Noble Kinsmen, trykt 1634) og det nå tapte skuespillet Cardenio (oppført 1613), et skuespill han skrev alene på denne tiden. En kvinnes pris (The Woman's Prize or the Tamer Tamed) er en komedie som ble skrevet som en oppfølger til Shakespeares Troll kan temmes (The Taming of the Shrew, 1593-94). Etter Shakespeares død i 1616 synes det som om Fletcher har fått et eksklusiv arrangement med King's Men tilsvarende til hva Shakespeare hadde hatt. Fletcher skrev kun for dette teaterselskapet fra Shakespeares død og til han selv døde ni år senere. Han sluttet aldri å samarbeide med andre, først med Nathan Field og senere med Philip Massinger, sistnevnte etterfulgte ham som husforfatter for King's Men. Fletchers popularitet forsatte uforminsket gjennom hele hans liv; i løpet av vinteren 1621 ble tre av hans skuespill framført for hoffet. Han døde i 1625, antagelig av pest. Hans synes å ha blitt gravlagt i hva som i dag er Southwark-katedralen, skjønt den presise lokaliseringen av gravstedet er ikke kjent. Det er en referanse av Aston Cockayne til en enkeltgrav for både Fletcher og Massinger (som også ble gravlagt ved Southwark).
Hans mesterskap er mest bemerkelsesverdig i to dramatiske sjangerer, tragikomedien og komedien som drev satire med samfunnsklasser («comedy of manners»), begge som fikk gjennomgående innflytelse på engelsk drama under regimet til Karl I av England og under restaurasjonen.
Scenehistorie
Fletchers tidligste karriere var markert av en betydningsfull fiasko med Den trofaste hyrdinne (The Faithful Shepherdess), hans tilpasning av Giovanni Battista Guarinis Il pastor fido som ble satt opp av Blackfriars Children i 1608. I forordet til den trykte utgaven hans skuespill forklarte Fletcher fiaskoen til hans publikums feilaktige forventninger. De forventet en pastoral tragikomedie med danser, komedie, og mord, og med hyrder presentert i konvensjonelle stereotyper, og – som Fletcher selv uttrykte det, hadde «grå kapper med haleløse hunder i bånd». Fletchers forsvar av sitt stykke er best kjent for dets fyndige definisjon av tragikomedie: «En tragikomedie er ikke så kalt i henhold til munterhet og drap, men i henhold til hva det mangler død, noe som er nok til å ikke gjøre det til en tragedie; dog det bringer det noe nær det, noe som er nok til å ikke gjøre det til en komedie». En komedie, fortsatte han å si, må være «en representasjon av familiære figurer», og innledningen er kritisk for dramaet som må ha de figurer hvis handlinger bryter mot naturen.
I denne saken synes det som om Fletcher har utviklet en ny stil raskere enn hva hans publikum kunne ta til seg. Ved 1609 hadde han derimot funnet sin passgang. Med Beaumont skrev han Philaster som ble en suksess med King's Men og begynte det profitabel samarbeidet mellom Fletcher og teaterselskapet. Philaster synes også ha startet en ny mote for tragikomedie; Fletchers påvirkning har blitt kreditert til å ha inspirert en del trekk i Shakespeares senere romanser og hans innflytelse på det tragikomiske arbeidet til andre dramatikere er faktisk mer iøynefallende. Ved midten av 1610-tallet hadde Fletchers skuespill oppnådd en popularitet som tilsvarte bortimot den som Shakespeare hadde, og som befestet forrangen til King's Men i London. Etter at Beaumont trakk seg tilbake og senere død i 1616 fortsatte Fletcher å arbeide, både på egen hånd og i samarbeid med andre, fram til han døde i 1625. På den tiden hadde han produsert, eller hadde blitt kreditert med, bortimot femti skuespill. Den mengden forble hoveddelen av King's Mens repertoar inntil teatrene ble stengt i 1642.
I løpet av Det engelske samveldet (den republikanske regjeringen som styrte fra 1649 til 1653), ble mange av dramatikerens best kjente scener holdt levende som pussigheter, de korte framføringene tilfredsstilte smaken for skuespill mens teatrene var undertrykte av puritanerne. Da teatrene igjen ble tillatt og åpnet i 1660 var Fletchers skuespill, i sin originale form eller reviderte, de mest spilte. De mest hyppige spilte stykkene synes å antyde en utviklet smak for klassekomedier. Blant tragediene var Jomfruens tragedie (The Maid's Tragedy, trykt 1619) og særlig Rollo, hertug av Normandie (Rollo Duke of Normandy, skrevet ca. 1612-24). Fire tragikomedier (A King and No King, The Humorous Lieutenant, Philaster, og The Island Princess) var populære, særlig på grunn av deres likhet til og bebudelsen av det heroiske drama. Fire komedier (Rule a Wife And Have a Wife, The Chances, Beggars' Bush, og særlig The Scornful Lady) var også populære.
Siden da har Fletcher i økende grad blitt et emne for periodiske gjenoppfriskninger og for spesialister. Fletchers og hans samarbeidspartnere har blitt et emne for betydningsfulle bibliografiske og kritiske studier, men stykkene har kun stundom blitt spilt.
Skuespill
Fletchers samlede verker representerer uvanlige vanskeligheter med tilskrivelser av andre. Han samarbeidet jevnt og utstrakt, hyppigst med Beaumont og Massinger, men også med Nathan Field, Shakespeare og andre. En del av hans tidligste samarbeid med Beaumont ble senere omskrevet av Massinger som la til ytterligere et komplekst lag som er vanskelig å avdekke. Til alt hell for forskere av engelsk litteratur hadde Fletcher også en meget særegen manér og unoter i sine kreative anstrengelser; hans tekst avslører en rekke av særegenheter som effektivt har identifisert hans tilstedeværelse. Han benyttet hyppig «ye» framfor «you», rundt opptil halvparten av alle tilfeller; han brukte hyppig «’em» framfor «them», sammen med en rekke av andre særegenheter som en sjette stavelse til den standardiserte verselinje i femfotsvers, hyppigst ord som «sir», «too» eller «still» eller «next»; og han hadde også en rekke andre vaner og preferanser. Påvisningen av dette mønsteret, dette personlige tekstmessige profilen til Fletcher, har gjort det mulig for litteraturforskere å trenge inn forvirringen i Fletchers etterlate verker med stor suksess – og har på sin tid oppmuntret til bruk av tilsvarende teknikker på andre forfattere.
Omsorgsfull bibliografi har blitt etablert for forfatterne av hver skuespill med vis grad av sikkerhet. Avgjøringen av den nøyaktige andel av hver forfatters bidrag (for eksempelvis av Cyrus Hoy) er for særlig skuespillene et pågående arbeid, basert på tekstuelle og lingvistiske preferanser, stilistiske og rettskrivning.
Samarbeid med andre
The Nice Valour kan ha vært et stykke av Fletcher som ble revidert av Thomas Middleton; The Fair Maid of the Inn er kanskje et stykke av Massinger, John Ford, og John Webster, enten med eller uten Fletchers bidrag. The Laws of Candy har i ulik grad blitt tilskrevet til Fletcher og til John Ford. The Night-Walker var opprinnelig av Fletcher alene, men fikk tillegg av Shirley for en oppsetning i 1639. En del av de tilskrivelser som er gitt ovenfor er blitt utfordret av andre forskere, mest i forbindelse med Four Plays in One. Rollo Duke of Normandy, er et særlig vanskelig tilfelle og er blitt emne av mye uenighet blant forskerne, og det kan ha blitt skrevet rundt 1617 og siden revidert av Massinger.
Den første Beaumont og Fletcher-folio av 1647 samlet 35 skuespill, de fleste hadde ikke tidligere blitt utgitt. Den andre folio av 1679 la til ytterligere 18 flere skuespill, totalt sett 53. Den første folio inkluderte The Masque of the Inner Temple and Gray's Inn (1613), og den andre The Knight of the Burning Pestle (1607), som siden er blitt betraktet som Beaumonts egne stykker han skrev alene.
Et skuespill i hans samlede verker, Sir John Van Olden Barnavelt, eksisterte i manuskript og ble ikke utgitt før i 1883. I 1640 ble James Shirleys stykke The Coronation feilaktig tilskrevet Fletcher da det ble utgitt første gang, og ble inkludert i den andre folio av Beaumont og Fletcher av 1679.
Småospebladbille
Småospebladbille (Chrysomela tremula) er en bille som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Den lever på osp.
Utseende
Småospebladbille er mellom 6–9 mm lang. Den har et svart eller mørkt grønt hode og halsskjold (pronotum). Halskjoldet er litt smalere i bakkanten enn de klart røde dekkvingene. Dekkvingene har en uregelmessig punktur, ikke ordnet i langsgående rekker. Scutellumet er lite og svart på farge. Kroppen er jevnt oval som bladbillene ofte er. Beina er mørke. Den er svært lik storospebladbille, som er litt større.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten, osp, selje og vier.
Småospebladbille tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Holger Arbman
Erik Holger Arbman (født 8. september 1904 i Bettna, død 25. januar 1968) var i flere tiår en av Sveriges ledende arkeologer, med særlig fokus på jernalderen. Han var professor i nordisk og sammenlignende oldtidskunnskap ved Lunds universitet 1945 til 1968.
Arbman disputerte i 1937 ved Uppsala universitet med en avhandling om forbindelsene mellom Sverige og Frankrike i vikingtiden. Til hans mer varige meritter tilhører at han som amanuensis, seinere antikvar, ved Statens historiska museum ledet opprydding og publisering av de gravfund som var gjort under Hjalmar Stolpes undersøkelser på Björkö i Mälaren, et arbeide som var blitt innledet på begynnelsen av 1900-tallet av Gustaf Hallström, men som helt stoppet opp etter publiseringen av de første 100 gravene.
Arbman var 1961-1966 leder for Akademiska Föreningen og 1942-1962 samt igjen 1967-68 inspektør for Östgöta nation (studentting).
Pat Perez
Pat Perez (født 1. mars 1976 i Phoenix i Arizona) er en amerikansk golfspiller på LIV Golf.
Perez er av meksikansk-amerikansk avstamning. Han ble profesjonell i 1997, men vant ikke sin første turnering før 2009, da han vant Bob Hope Classic. I forbindelse med den seiren satte han rekord i laveste score over to runder da han gikk de to første rundene på henholdsvis 61 og 63 slag, 20 under banens par. Hans beste resultat i en major-turnering var hans delte sjetteplass i PGA Championship i 2005.
Helike (måne)
Helike er ca. 4 km i diameter og går i bane rundt Jupiter med en gjennomsnittlig avstand på 20,540,000 km og har en omløpstid på 601,402 dager ved en inklinasjon på 155° mot ekliptikken (156° mot Jupiters ekvator). Månen går i en retrograd retning med en eksentrisitet på 0,1375.
Månen fikk i mars 2005 navnet etter Helike, en av nymfene som oppfostret Zevs (Jupiter) i hans spede begynnelse på Kreta
Månen tilhører Anankegruppen, retrograde irregulære måner som går i bane rundt Jupiter mellom 19,3 og 22,7 Gm med inklinasjoner på ca. 150°.
Neuruppin
Neuruppin er en by og administrasjonsstedet i Landkreis Ostprignitz-Ruppin i delstaten Brandenburg i Tyskland. Fra 1993 da Alt Ruppin og 13 landsbyer ble innlemmet i byen, har Neuruppin om lag 32,000 innbyggere. Til minne om dikteren Theodor Fontane som ble født i Neuruppin, kalles byen også Fontanestadt Neuruppin (Fontanebyen Neuruppin).
Geografi
Neuruppin er en av de største byene i Tyskland med hensyn til areal. Byen ligger 60 kilometer nordvest for Berlin, i Landkreis Ostprignitz-Ruppin. Byen ligger i landskapet Ruppiner Land. I sør renner elven Rhin gjennom byen og inn i Ruppiner See.
Håndverk
Boktrykkerne i Neuruppin var kjent for sine ABC-bøker eller Bilderbogen som var billige, populære bildetrykk eller illustrerte skillingstrykk som fikk stor utbredelse fra 1850 til inn på 1900-tallet.
Caproni Ca.73
Caproni Ca.73 var et italiensk transportfly som tjenestegjort som passasjerfly og bombefly i 1920-tallet, med et unik vingearrangement som var et kjennetegn på store Caproni-flyene i dette tiåret; omvendt sesquiplan. Flyet var produsert i en rekke varianter som alle har det samme grunnleggende utseende, og utgjorde kremen i det italienske flyvåpenet Regia Aeronauticas bombeflyflåten i begynnelsen på 1930-tallet.
Caproni Ca.73
Flyet hadde sine aner i den kjente bombeflyserien Ca.1 til Ca.4 under den første verdenskrigen, da Gianni Caproni etter et forsøk på Ca.61A valgte å gå bort fra sin kjente formel på push-pull motorarrangement og tvillinghale. Etter en rekke eksperimenter fant han fram en ny formel, «omvendt sesquiplan», som oppsto med Ca.66 i 1922. Med utgangspunktet i den nye formelen besluttet han å ta kontakt med luftfartøyingeniør Rodolfo Verduzio fra Regia Aeronautica i 1924 for å vinne en viktig kontrakt om å erstatte eldre bombefly. Etter samtalene ble man enig om en mer fyldig flykropp som kunne tilpasses som landbasert fly og som sjøfly ved å sette motorene i en motorgondol mellom vingene, og dermed fikk man et kapabelt transportfly.
General Giulio Douhet publiserte sin luftkrigsteori omkring strategisk bombing i boktrykk, Il dominio dell'aria (på engelsk som The command of the air) i 1921, hvor han forteller om den fremtidige krigen gjennom bruk av bombefly og luftherredømme. Dette reiste viktige spørsmål for flyvåpenoffiserene som visste de satt med en bombeflyflåte som ikke bare var i ferd med å bli utdatert, men også utilstrekkelig for en fremtidig konflikt. Ikke bare valgt de å utlyse et anbud for å erstatte sine bombeflyene, de arrangerte også en eksperimentell skvadron som skulle teste grensene for å skape Douhets ønsker om et «luftslagskip». Ca.73 var begynnelsen på denne søkningen som skulle slutte med verdens største fly i sin samtid, Caproni Ca.90.
Prototypen var bygd før det italienske flyvåpenet avsa sin dom om hva de ville foretrekke, så Caproni utstyrte det som et passasjerfly med en passasjerkabin med plass for ti seter i to rader under vingeseksjonen. Etter krigens slutt i 1918 opplevde Caproni en plutselig tørke i bestillingsordrer, og deretter prøvde å få innpass i det sivie flymarkedet med lite hell gjennom årene. 5 Ca.73 Civile fly og et Ca.73ter/82 Civile var registrert med sivilnumre; I-AABR, I-AAMG, I-AASA, I-AASB, I-BAUP og I-BAUR.
I 1925 like etter jomfruturen for prototypen ble Ca.73 valgt, og i det neste året begynte leveransene til det italienske flyvåpenet. I de neste åtte år utgjorde Ca.73 flyet kremen i bombeflyflåten. De første ble levert til 26° gruppo av 8° stormo og senere 7° stormo. Neseseksjonen på flykroppen kunne tas av, noe som ble benyttet på ambulansevarianten Ca.80S, og modernisert i Ca.73quarter G med glasspanel forut for bombardieren. Ca.73 deltok i stridighetene i den italienske kolonien Libya mot senussiene fram til 1932.
Operasjoner
De første leveransene fant sted i april 1926 da 7° stormo (Stormo Bombardamento Notturno) mottok sitt første eksemplar, en Ca.73 med Bristol Jupiter motor som senere ble klassifisert som Ca.80 (serienummer MM.46). Fra 29. mai samme året begynte leveransen til det italienske flyvåpenet som deretter ble eldre fly av type Ca.3 med Ca.73 - 4° Gruppo, 25° Gruppo, 26° Gruppo og 27° Gruppo utskiftert, hver med tre skvadroner.
I juli 1927 ble 16a Squadriglia stasjonert i Benghazi, Libya forsterket med 4 nye Ca.73 fly, dermed startet historien for bombeflyet på den italienske kolonien i Nord-Afrika. Den italienske flystyrken, l´Aviazione della Tripolitania, hadde fra begynnelsen en blanding av ulike flytyper for ulike oppdrag, som ble hentet fra flyvåpenet for benyttelse i egne skvadroner som Squadriglia Mista (Blandet skvadron) og 12a Squadriglia. De italienske kolonimyndighetene hadde en bombeflyflåte som var viktig for bekjempelse mot de libyske senussiene, med de nye Ca.73 bombeflyene var det mulig å effektivere bombekrigføringen i 1929 til 1931. De ble avløst av Ca.97 og Ca.101 fly som var bedre egnet for de krevende forholdene, etter året 1931. Under det libyske oppholdet hadde flyene typebetegnelse Ca.82 Co, blant annet fordi disse hadde en transportrolle i tillegg til bombeflyrollen.
På den italienske halvøya tjenestegjorde Ca.73 bombeflyene fra 1926 til 1934, før de ble avløst av nyere bombefly, men hadde også fungerte som flygende laboratorier for test av nyheter innenfor bombeflyteknologi med en ganske enkel konstruksjon. Ca.88 og Ca.89 hadde lukket cockpit for pilotene mens Ca.89 hadde gjennomsiktig nesepart for bombesiktere. Neseseksjonen fra Ca.89 ble også benyttet på Ca.73 Quarter G i ettertiden. Det ble montert skytetårn akterut på Ca.74G i senere tid omtrent der skytteren hadde en schraff-ring for maskingeværet. Det var også satt inn nedtrekkbar skyttertårn som kan senkes ned fra flykroppen under flygning.
Det ble satt rekord med Ca.73ter flyet som ble fløyet 13. april 1927 med en last på 2 tonn over en strekning på 100 km med gjennomsnittlig hastighet på 180,18 km/t, deretter 500 km med den samme lasten på 174,11 km/t. Under den såkalte «italienske sirkelen» da man fløy i sirkel over Italia, klarte flyet å fly 3 035 kilometer med en last på 3 600 kg den 17. mai, og nådde en høyde på 6 262 m den 26. mai. Disse rekordflygningene beviste flyets dugeligheten for flyvåpenoffiserene som i de neste årene opplevde tilfredsstilte tjeneste.
Det store manøverspillet, Grand Manovri som en kjempemessig demonstrasjon av italiensk militærmakt fra 26. august til 2. september 1931 så over 800 fly av alle typer deltok på vegne av Mussolini, en begivenhet som overgikk de årlige militærøvelsene som var ekstraordinært i seg selv. Ca.73-flyflåten deltok med full heder under manøverøvelsene som var en spektakulære oppvisning for italienerne den gang. På Ferrara flyplass var 700 fly samlet 3. september på vegne av kongen. I 1932 begynte italienerne å erstatte Ca.73 flyene med den nyere Ca.101 som var bygd som skuldervingede fly med bedre ytelser, men fire skvadroner - 17a, 18a, 10a og 19a squadriglie hadde fremdeles Ca.73 som Ca.74 og Ca.74G i 1934. I samtidige skvadroner var flyene skiftet ut med Ca.111 som skulle få en viktig rolle i koloniale tjeneste, i meget kort tid. Flytypen ble pensjonert for godt i januar 1936.
Teknisk beskrivelse
Ca.73-flyet var begynnelsen på en familie av beslektede fly, alle designet av Caproni og Verduzio som hadde valgt å bruke den kjente vingekonfigurasjonen fra Nieuport-jagerflyene under første verdenskrig, men i omvendt rekkefølge. Sesqui på latin betyr «en-og-en-halv», og var betegnelsen på dobbeltdekkerfly som hadde en «hel» vinge og en «halv» vinge. Caproni valgt å snu det på hodet ved å ha det mindre vingespennet øverst og det større vingespennet nederst. Dessuten var det øverste vingespennet flatt mens det nederste vingespennet hadde toplansvinkel og kraftigere konstruksjon.
Flyet var bygd som biplan med nederste vinge som skuldervingekonstruksjon, i kryssfiner, tre og metallforsterkning trukket med duk. Motorene ble satt rygg mot rygg i tandemarrangement på en motorgondol som hvilte på støttestativer mellom vingene, for å ha stabil flygning om den ene motoren skulle havarere. Arrangementet muliggjorde ulike motortyper uten å endre vesentlig på flykroppen, prototypen hadde 400 hk Lorraine Dietrich 12Dd motorer. Ca.74/80 hadde den luftkjølte stjernemotor av type Bristol Jupiter. Bombelasten ble festet utevendig på flykroppen og dels under vingene (Ca.73/89), men det var mulig å ha interne bomberom. Større bomber opptil 250 kg kunne monteres på utsiden. Halekonfigurasjonen var også noe spesielt ved å ha en vertikal halefinne - med fire horisontale balanseror.
Nyere varianter av type Ca.74G fikk en sidedør like under cockpiten for besetningen.
Produksjon
På samtidige fly fra Ca.66 som var prototypen med den nye vingekonfigurasjonen oppfunnet av Caproni er det registrert 152 serienumre på Ca.73 produksjonen, Ca.66 hadde to prototyper, MM. 16 og MM. 17, mens Ca.67 hadde serienummeret MM. 45.
Se også
Caproni Ca.90
Virtuos (andre betydninger)
En virtuos er en musiker med særlige evner på sitt instrument.
Kalksjø
Kalksjø er en type ferskvannsforekomst med kalkinnhold på minst 20 mg/l, og hvor det er forekomst av truede kalkkrevende plante- eller dyrearter. Dette er en av seks naturtyper hvor det i lovverket er pålagt særlige aktsomhetsregler.
Eksterne lenker
Miljøstatus i Norge: Kalksjøer/
Virtuos (andre betydninger)
Det kan også vise til:
Klassisismen
Klassisismen, eller også nyklassisismen, er betegnelsen på en periode i kunst, arkitektur og litteratur på 1700-tallet. Klassisismen plasseres gjerne i opplysningstiden, men strekker seg egentlig fra den engelske revolusjonen i 1688 til den franske revolusjonen i 1789. Begrepet neoklassisisme eller nyklassisisme blir også brukt om en musikalsk stilretning i mellomkrigstiden.
Sentralt for klassisismen er troen på fornuften. På 1700-tallet blomstret handelen, og førte til økonomisk oppgang i flere europeiske land. I kjølvannet av denne oppgangen vokste det fram en ny samfunnsklasse som ble kalt handelsborgerskapet. Det var blant disse at tradisjonen med bl.a. teselskaper startet. Her kunne borgerne diskutere politikk, kunst og litteratur. Handelsborgerskapet ble raskt en maktfaktor i samfunnet. På denne tiden begynte folk å rette kritikk mot stat og kirke. De nye filosofene hevdet at folk måtte mene og tro hva de selv ville. Toleranse var en av de viktigste kampsakene til filosofene, samtidig som de kjempet for tanke-, tros- og ytringsfrihet. De franske filosofene Voltaire og Rousseau var blant de mest kjente. De kalte seg for opplysningsmenn.
De støttet seg på naturvitenskapen og la vekt på erfaring og fornuft. Det ble lagt mer vekt på sanser og følelser, og de fant forklaringer på ting uten at det var bundet opp mot noen Gud. Gudsoppfatningen endret retning mer mot deismen.
Litteratur
Klassisistene var inspirert av kunst og litteratur fra antikken, og ved hjelp av særlig Aristoteles fant de fram til regler for hvordan litteraturen skulle skrives. Slik kom de fram til de tre enhetene i dramatisk diktning: det skulle være enhet i tid, sted og handling. Det vil si at stykket skulle fortelle en sammenhengende, avsluttet historie. Stykket skulle ikke strekke seg over mer enn én dag, og det skulle utspille seg på ett og samme sted. Ble disse reglene fulgt, mente man at man kunne få et fullkomment stykke.
Dramaet hadde særlig utvikling i Frankrike, der Ludvig XIV var dets øverste beskytter. Siden den franske kongen hadde mulighet til å nedlegge veto mot ethvert upassende stykke, ble det vanskelig å uttrykke politiske meninger, selv om Molière med sine komedier jobbet hardt for å få det til. Som i stykket Tartuffe, der han behandler tema som skinnhellighet. Da var heller Racine mer populær blant de kongelige da han tok opp igjen antikke myter, som i stykket Fedra, som regnes som en av de største dramaene om kvinneskjebner gjennom tidene.
I denne perioden oppstod det også nye prosasjangere. De viktigste var epigram, epistel, essay og romanen. Romanen blir av mange hevdet å være borgerskapets viktigste sjanger.
Musikk
Wienerklassisismen er symfonisk musikk fra andre halvdel av 1700-tallet med sentrum for komponister i Wien i Østerrike.
Mange komponister tilhørte Wienerklassisismen, men det er spesielt tre navn som knyttes til og definerer epoken:
Billedkunst
Innen billedkunsten gikk klassisistene bort fra barokkens og rokokkoens sterke virkemidler som det svulmende og billedrike og overlessede. Nå ble et enklere og mindre følelsesladet uttrykk dominerende. En grunn til interessen for antikken var utgravningene i Italia og Hellas, spesielt i Pompeii.
Sentrale malere er:
Arkitektur
I arkitekturen er «klassisisme» brukt om alle de retninger og perioder som har brukt gresk og romersk arkitektur som inspirasjon.
Klassisismen gjenoppsto inspirert av utgravingene i Pompeii i 1748. En hadde da funnet byggverk rett fra antikken som ikke hadde gått veien via renessanse og barokk. En variant er den revolusjonære klassisismen; en periode i Frankrike på slutten av 1700-tallet.
I Norge underviste en i klassisisme ved Krigsskolen Den Frie Mathematiske Skole i Christiania, som ble opprettet i 1750 og var den første norske institusjon for arkitektutdannelse.
Gibbiinae
Gibbiinae er en artsfattig underfamilie av små, vedborende biller.
Utseende
Små, nesten kulerunde, blanke, gjerne rødlige tyvbiller med lange antenner og bein. Disse billene er ganske edderkopplignende.
Systematisk inndeling
thumb|300px| Mezium americanum Artene blir ofte plassert i underfamilien tyvbiller (Ptininae).
Skogflaggermus
Skogflaggermus (Myotis brandtii) er en art i gruppen glattnesefamilien.
Vingespennet er 19-20 cm. Et voksent individ veier fra 4,3 til 9,5 gram. Skogflaggermusen er skumringsaktiv. De flyr gjerne lavt over åpent landskap og vann, og jakter på insekter. Den ligner på skjeggflaggermus og ble først i 1970 skilt ut som egen art. De eneste sikre kjennetegnene er at hannen har klubbeformet penis og at de to bakre premolarene i underkjeven er like store.
Generelt lever store dyr lenger enn små, men flaggermus er svært langlivede i forhold til størrelsen. Skogflaggermus holder rekorden for langt liv for ville flaggermus. En hann av skogflaggermus ble merket i 1962 i Sibir og gjenfanget i 2003 – 41 år senere. Han var i fin form, hadde friske tenner, god hørsel og kondisjon. 1544 dyr av ukjent alder ble fanget i 1962, og minst 67 dyr – alle hanner – levde i ytterligere 20 år. Hunner føder unger som er 25% av deres egen vekt og ammer dem til de er omtrent fullvoksne, så de har større fysisk belastning. Mange flaggermusarter viser mye mindre skader på DNA på grunn av oksidativt stress enn for eksempel mus på samme størrelse.
Den finnes i følgende land: Albania, Belgia, Bulgaria, Danmark, Frankrike, Hellas, Irland, Italia, Kasakhstan, Latvia, Liechtenstein, Luxembourg, Mongolia, Nederland, Polen, Romania, Russland, Slovakia, Spania, Storbritannia, Sveits, Sverige, Tsjekkia, Tyrkia, Tyskland, Ungarn og Østerrike.
Denne arten orienterer seg ved hjelp av ekkolokalisering. Lydbølgene ligger mellom 32 og 103 kHz i frekvens, har mest energi ved 51 kHz og har en gjennomsnittlig varighet på 4,2 ms.
I Norge er den utbredt nordover til Trøndelag, men er på Vestlandet kun påvist i Møre og Romsdal (pr 2013). Arten må fanges inn for sikker artsbestemmelse, og det er derfor mulig at skogflaggermus kan finnes i områder på Vestlandet som ikke er godt undersøkt.
Liste over kringkastere for Sommer-OL 2016
Liste over kringkastere for Sommer-OL 2016 inneholder kringkastere som hadde kjøpt rettighetene til å sende Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro.
Det er bare verdens undergang
Det er bare verdens undergang (originaltittel Juste la fin du monde) er en canadisk-fransk dramafilm fra 2016, regissert av Xavier Dolan. Dolan skrev også manuset basert på skuespillet Juste la fin du monde av Jean-Luc Lagarce. Gaspard Ulliel, Nathalie Baye, Marion Cotillard, Léa Seydoux og Vincent Cassel spiller hovedrollene. Filmen konkurrerte om Gullpalmen under filmfestivalen i Cannes i 2016 og hadde verdenspremière der 19. mai. Den vant juryprisen Grand Prix.