cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Argon
Anvendelse
Andre edelgasser har stort sett de samme egenskapene som argon på disse områdene, men argon er betydelig billigere. Argon er et biprodukt under produksjon av flytende oksygen og flytende nitrogen.
Argons utstrakte bruk skyldes ganske enkelt at den ikke er reagerbar med andre kjemiske stoffer. Det benyttes i glødelamper, siden det ikke reagerer med glødetråden, selv ikke ved høye temperaturer. Av samme årsak benyttes det som inertgass i lysbuesveising som MIG- og TIG-sveising av høy- og lavlegert stål, aluminium, kobberlegeringer (da ofte med en tilsetning av helium), titan, osv.; og som beskyttende atmosfære i et antall produksjonsprosesser. Argon kan være farlig fordi, siden inert og tyngre enn blandet luft, kan det fortrenge oksygenet i innestengt lokale, og derved bli til kvelefare.
Argons lave varmeledningsevne gjør at den benyttes som isolering mellom glasslagene i isolerte vinduer. Argongass brukes derfor også, istedenfor luft, som draktgass på dykking i ekstremt kalde omgivelser.
André-Hercule de Fleury
André-Hercule de Fleury  (født 22. juni 1653 i Lodéve i Frankrike, død 29. januar 1743 i Issy nær Paris) var en av Den katolske kirkes kardinaler og en statsmann under kong Ludvig XV.
Norges første frimerke
Et frimerke på arket har fått en feil på den ene av løvens føtter. Dette merket har oppnådde høy pris på frimerkeauksjoner.
André-Hercule de Fleury
Bakgrunn
André-Hercule de Fleury var sønn av skatteinnkreveren Jean de Fleury, Seigneur de Dio, og hans hustru Diane de La Treille. I en aldre av seks år kom gutten til Paris, til Collège de Clermont (i dag Lycée Louis-le-Grand) og senere til Collège d'Harcourt (i dag Lycée Saint-Louis) som ble ledet av jesuittene.
Prata (Minas Gerais)
Prata er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
André-Hercule de Fleury
Prest
Deretter ble han presteviet, og ble i 1668 kanoniker i Montpellier. Som dette studerte Fleury ved Sorbonne og tok i 1676 et lisensiat i teologi.
Gjennom kardinal Pierre de Bonzis (1631–1703) innflytelse ble de Fleury i 1683 til almosenier for dronning Maria Theresia av Spania, som var gift med Ludvig XIV. dette embede innehadde han til dronningens død, men fortsatte iden tilsvarende stilling for kongen selve.
I 1686 gikk de Fleury abeddiet Rivour (nær Troyes) som prebende.
Biskop
Han ble biskop av Fréjus i 1698, en stilling han hadde til 1715, da han søkte seg til hoffet etter sytten år i dette landlige bispedømmet sør i landet. Kort før sin død i 1715 utnevnte Ludvig XIV ham til en som skulle ta seg av hans oldesønn, den kommende Ludvig XV.
Kongen gjorde Fleury, som da var 73 år, til sin ledende minister i juni 1726, men han bar aldri tittelen førsteminister (premier ministre).
Kardinal
Han ble kreert til kardinal 11. september samme år av pave Benedikt XIII.
Han ville bringe landets økonomi på fote igjen blant annet ved å føre en konsekvent fredspolitikk med England. I utenrikspolitikken var hans ønske å opprettholde freden, noe han delte med Robert Walpole, og de to gamle fiendene avstod fra krig i løpet av den tiden Fleury virket.
Frankrike ble dratt inn i Den østerrikske arvefølgekrig, blant annet som en følge av brødrene den hensynsløse agitasjonen til brødrene Belle-Isle. Belle-Isle inngikk en allianse med Preussen i 1741 og gikk inn i krigen mot Østerrike. Fleury døde mens arvefølgekrigen pågikk.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Eileithyia
Eileithyia eller Ilithyia (gresk: Εἰλείθυια) var en kretisk gudinne som ble tatt opp i gresk religion og gresk mytologi som en gudinne for fødsel og jordmor.
Etymologi
En del forskere mener at hennes navn ikke har en indoeuropeisk etymologi, noe som for eksempelvis R. F. Willets forsterker hennes forbindelse til minoisk kultur. «Forbindelsen mellom Eileithyia, en tidligere minoisk gudinne, og en enda tidligere neolittisk prototype er, relativt, fast.» Willets skrev at «Forklaringen er like enkel som den er viktig. Fortsettelsen av hennes kult avhenger av det uendrete konseptet av hennes funksjon. Eileithyia var gudinnen for fødsel; og den guddommelige hjelperen av kvinner i veer har en åpenbar opprinnelse hos den menneskelige jordmor.» Andre mener at navnet faktisk er gresk fra verbet eleutho (ελεύθω), «å bringe»; gudinnen er således «overbringeren» eller «budbæreren». På den annen side, variantene «Eleuthia» (Kreta) og «Eleuthō» (benyttet av Pindar) antyder en mulig forbindelse med «eleutheria» (frihet), i hvilket tilfelle ordet ganske enkelt kan ha hatt betydningen «befrier» eller «lindrer» eller kanskje heller «(hun som) kommer til hjelp» med den opplagte assosiasjonen til barnefødsler. Den tidligste formen av navnet er mykensk gresk e-re-u-ti-ja skrevet i stavelsesskriften Linear B. Ilithyia er en latinsk utgave av greske Εἰλείθυια.
Betydning og kult
Hesiod (ca. 700 f.Kr.) beskrev Eileithyia som en datter av Hera med Zevs (Theogonien 921) — og Bibliotheca (romersk tid) og Diodorus Siculus (ca. 90–27 f.Kr.) (5.72.5) var enige. Men Pausanias, som skrev på midten av 200-tallet e.Kr., rapportert fra en annen og tidligere kilde (som i dag er tapt): «Lykiske Olen, en tidligere poet, som diktet for dilianerne, blant andre hymner, en til Eileithyia, titulerte henne «den dyktige spinnerske», klart identifiserte henne med Skjebnen, og gjorde henne eldre enn Kronos.» Som det yngste barnet til Gaia var Kronos en av titanerne av første generasjon og han er identifisert som far til Zevs.
Pindaros (522–443 f.Kr.) bekrefter at Hera er hennes mor, men nevner ikke Zevs: «Barnefødselens gudinne, Eileithyia, jomfru for tronen til de dypttenkende moirer, barn av allmektige Hera, hør min sang.» (Pindaros: Syvende nemeiske ode, strofe 1)
Senere ble hun tettere assosiert med både Artemis og Hera, men utviklet ingen egen karakter. I den orfeiske hymne til Prothyraeia er assosiasjonen av en fødselsgudinne knyttet til epitet til den jomfruelige Artemis, noe som gjorde den jegerinnen til også «hun som kom til fødende kvinners støtte», i henhold til orfeiske hymne 2: «Artemis Eileithyia, ærverdig makt,/som bringer lette i fødselens fryktelige time». For Homer er hun «gudinne for fødselens smerte», og Iliaden framstiller Eileithyia enten alene, men tidvis i flertall som Eileithyiai.
Kvinna
Kvinna ble første gang utgitt 11. november 2004, noe som ble offentliggjort ved et arrangement på Listasavn Føroya. Den 13. november ble det arrangert en kvinneaften på Hotel Føroyar med ca. 300 deltagere (kun kvinner), hvorav enkelte reiste helt fra Danmark.
I forbindelse med den første utgaven lanserte Kvinna også en musikk-CD med sanger av 12 kjente færøyske kvinnelige artister, bl.a. Eivør Pálsdóttir, Guðrun Sólja Jacobsen og Lena Anderssen.
I tillegg til kvinnemagasinet og arrangementer lanserte Kvinna den 11. november 2004 også sin egen hjemmeside med et debattforum (kjak på færøysk), som er Færøyenes største. Opptil 2 000 besøker hjemmesiden hver dag.
I dag leser 41 % av alle færøyinger over 15 år Kvinna. Magasinet utkommer 6 ganger i året.
Northern Premier League
Northern Premier League kjent under navnet UniBond League på grunn av en sponsorkontrakt, er en av de regionale divisjonene i engelsk fotball. Northern Premier League ble stiftet i 1968, og sammen med Southern League og Isthmian League utgjør den nivå 7 i det engelske ligasystemet. Det er to divisjoner i denne ligaen: Northern Premier League Premier Division og Northern Premier League First Division. Vinneren av ligaen rykker opp til Conference North.
Pierre Guérin de Tencin
Pierre-Paul Guérin de Tencin  (født 22. august 1680 i Grenoble i Frankrike, død 2. mars 1758 i Issy nær Paris) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var erkebiskop av Embrun 1724–1740, og av Lyon 1740–1758.
Han ble kreert til kardinal 23. februar 1739 av pave Klemens XII.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Samland bispedømme
Samland bispedømme var et av ni bispedømmer som eksisterte i De tyske riddernes ordensstat. Bispedømmet ble grunnlagt i 1243 samtidig med de tre andre bispedømmene i Preussen (Pomesania, Kulm og Ermland bispedømme), og utgjorde den nordlige delen av det senere Øst-Preussen. Det ble oppkalt etter det gammelprøyssiske landskapet Samland, som Den tyske ridderorden hadde kristnet/erobret.
Den tyske ridderorden var også verdslig hersker over to tredjedeler av bispedømmet. Resten var formelt i biskopen av Samlands besittelse (utgjorde altså et høystift). På det kirkelige plan lå de prøyssiske bispedømmene fra 1255 under Rīga erkebispedømme. Biskopens residens lå i Fischhausen (i dag Primorsk), men bispedømmets katedral var domkirken i Königsberg (Kaliningrad).
1523 gikk den daværende biskopen av Samland og Pomesania, Georg von Polenz, over til den lutherske lære. To år senere ble De tyske riddernes ordensstat sekularisert, og reformasjonen innført. Territoriet ble omvandlet til det verdslige, protestantiske hertugdømmet Preussen. Samland bispedømme ble derfor opphevet. Frem til 1587 fantes det imidlertid protestantiske biskoper av Samland. Først i 1820 ble Samland igjen del av et katolsk bispedømme, nemlig av Ermland bispedømme, som hadde overlevd reformasjonen.
Liste der Bischöfe von Samland
Kromosom 19
Kromosom 19 er ett av de 23 kromosomparene hos mennesker. Mennesker har normalt to versjoner av dette kromosomet, ett fra hver av foreldrene. Dette kromosomparet dekker omtrent 64 millioner basepar som er byggematerialet til DNA. Kromosom 19 står for omtrent 2 % av den totale mengden DNA i cellene.
Identifiseringen av genene på hvert kromosom har i lang tid blitt sett på som ett av de viktigste forskningsområdene, og blitt viet mye tid og resursser. Siden forskere bruker forskjellige metoder til å identifisere genene, har man ikke klart å stadfeste ett nøyaktig antall gen. Det er antatt at kromosom 19 inneholder omtrent 1450 gen.
Kinky Friedman
Richard S. «Kinky» Friedman (født 31. oktober 1944) er en amerikansk sanger, låtskriver, romanforfatter, humorist, politiker og tidligere spaltist for Texas Monthly. Han var en av to uavhengige kandidater ved guvernørvalget i Texas i 2006. Her fikk han 12,6 % av stemmene og ble nummer fire av fem kandidater.
På 1980-tallet begynte Friedman å skrive humoristiske kriminalromaner med den noe motvillige privatdetektiven «Kinky Friedman» i New York i hovedrollen.
Liv og karriere
Friedman ble født Chicago av jødiske foreldre, dr. S. Thomas Friedman og Minnie Samet Friedman, og han flyttet sammen med familien til en ranch i sentrale Texas som barn. Han hadde ivrig interesse for både sjakk og musikk fra tidlig av, og i en alder av syv år ble han valgt som den ene av 50 sjakkspillere til å utfordre den amerikanske mesteren Samuel Reshevsky i simultanoppvisning i sjakk i Houston.
Han tok eksamen fra videregående skole i Austin i 1962 og fra Universitetet i Austin med bachelorgrad i psykologi. Det var på universitetet han fikk sitt oppnavn «Kinky», som var en referanse til hans krøllete hår. Som student dannet han også sin første gruppe, alltid med sære og humoristiske titler, som «Little Jewford», «Wichita Culpepper», «Rainbow Colors», «Snakebite Jacobs», «Big Nig», «Sky Cap and Panama Red». Etter sigende var valgene av rare navn noe som irriterte hans far som mente de var «negative, fiendtlige og sære», noe som for ham var ytterligere en grunn til å velge dem.
Han fikk sitt første gjennombrudd i 1973 da plateselskapet Vanguard music kontaktet ham. Han red på den samme bølgen av country rock som fulgte Gram Parsons, The Band og the Eagles, og han fikk en kultberømmelse som country rock-sanger. Første album kom i 1974, kalt kun Kinky Friedman, og turnerte deretter med Bob Dylan i 1975–1976.
Hans musikkvalg var blandet, med sosialpolitiske kommentarer («We Reserve the Right to Refuse Service to You») og oversentimentale ballader («Western Union Wire»), og rå og grovkornet humor («Get Your Biscuits in the Oven and Your Buns in Bed»). Hans «Ride 'Em Jewboy» var en utvidet hyllest til ofrene fra Holocaust. En av hans mest kjente sanger var «They Ain't Makin' Jews Like Jesus Anymore», en provokativ sang hvor han verbalt og fysisk banket opp en forfyllet hvit rasist som klager på svarte, jøder, grekere og studenter i en bar. Et utdrag fra sangteksten er som følgende:
På 1980-tallet la han om all sin kreativitet og ble forfatter, og fikk utgitt to bøker som fikk mye omtale. Han navnga en kompis i bøkene som privatdetektiv, noe som indikerte at deler av fortellingene hadde en viss rot i virkeligheten. Samtidig hadde han en fast spalte i Texas Monthly Magazine, men måtte slutte grunnet valgene som han ikke klarte å holde seg unna.
I 2004 stilte han til valg som guvernør av Texas, men vant ikke fram. Det forhindret ham ikke til å stille på nytt neste gang. Hans strategi var underholdende kampanjer med effektive og uortodokse slagord som «Hvor vanskelig kan det egentlig være?» og «Hvorfor i helvete ikke?» Etter en fargerik valgkampanje måtte Friedman igjen se seg slått med stor margin. Han fikk kun 13 prosent av stemmene fra velgerne i Texas.
I Norge
Kinky Friedman har opptrådt flere ganger i Norge og delt scene med sin venn Lillebjørn Nilsen.
Pratinha
Pratinha er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Mahatma Gandhi
Mohandas Karamchand Gandhi (gujarati: ; vanligvis kjent som Mahatma Gandhi; født 2. oktober 1869 i fyrstestaten Porbandar på Kathiawar, død 30. januar 1948 i New Delhi) var en indisk frigjøringsleder og statsmann, kjent for sin rolle i Indias kamp for uavhengighet fra Storbritannia. Han huskes først og fremst for sin bruk av ikke-voldelige metoder som sivil ulydighet i frigjøringskampen, forankret i det religiøse konseptet ahimsa. Den moderne pasifismen bygger i stor grad på Gandhis ikkevoldsfilosofi.
Gandhi regnes som «den indiske nasjons far», og hans fødselsdag, 2. oktober, er nasjonal helligdag over hele India, (Gandhi Jayanti).
Mahatma er en ærestittel og betyr «stor sjel».
Oppvekst
Mahatma Gandhi ble født i en kjøpmannskaste med fromme hinduer og nonner. Han ble oppdratt som vegetarianer og giftet seg 13 år gammel med Kasturba (omtales også som Kasturbai eller bare Ba), som han etterhvert fikk fire barn med.
Jurist
Gandhi ble sakfører og praktiserte først i Mumbai, senere i Rajkot. Etter en konfrontasjon med britiske myndigheter valgte han å forlate Britisk India for å ta imot en stilling i Natal i Sør-Afrika.
Sør-Afrika
Gandhi forsøkte å etablere seg som advokat i hjembyen Porbandar og i Bombay, men uten hell. I 1893 takket han derfor ja til å representere en indisk forretningsmann i den britiske kolonien Natal, idag en delstat i Sør-Afrika. I Natals hovedstad Durban var han den eneste ikke-europeiske advokaten og fikk snart mange oppdrag for den tallrike indiske folkegruppa. Det ble snart tydelig at det gjaldt andre regler for indere enn for europeere, og Gandhi ble involvert i en rekke kampanjer for å sikre indere like rettigheter. Inderne i Sør-Afrika snakket ulike språk og tilhørte ulike religioner, men Gandhi klarte å forene tamiler og gujaratiere, så vel som hinduer og muslimer til felles kamp.
Som ledd i disse kampanjene utviklet Gandhi de ikkevoldelige kampmetodene han er berømt for. Under hans ledelse nektet tusenvis av indere å bli innført i et register over indere, og å betale en særskatt som bare indere var pålagt. Gandhi og hans familie, så vel som tusenvis av andre, gikk heller frivillig i fengsel enn å bøye seg for undertrykkelsen.
Samtidig som han utviklet sine metoder for ikkevoldelig konfliktløsning, forsøkte Gandhi også å realisere en livsførsel som ikke innebar bruk av vold, og var konsekvent vegetarianer. Den politiske kampen var for Gandhi en form for selv-realisering. Som hindu var han overbevist om at alt levende er uløselig knyttet sammen. Enhver vold mot et levende vesen ville derfor være vold også mot ham. Sammen med sin familie og et antall venner og tilhengere etablerte han et kollektiv kalt Phoenix Farm. På Phoenix Farm bodde både europeere og indere, muslimer, jøder, kristne og hinduer. De dyrket sin egen mat, organiserte kampanjer og hadde redaksjon og trykkeri for avisa Indian Opinion.
Gandhis ry spredte seg raskt til nabostatene. Han ble snart engasjert i kampen mot de strenge raseskillelovene i Transvaal, opprettet et kontor i Johannesburg og organiserte ikkevoldelige masseaksjoner også der. Både hinduer og muslimer reagerte på en lov som slo fast at bare kristne ekteskap var gyldige. I 1910 ble Transvaal, Natal og to andre områder slått sammen til Den Sørafrikanske Union.
Gandhi fortsatte sine kampanjer og vant i 1913 viktige delseire; blant annet ble inderes ekteskap gjort lovlige og særskatten for indere avskaffet. Året etter var Gandhi på vei tilbake til India med sin familie.
Indias frigjøringskamp
I 1914 vendte Gandhi tilbake til India der han ble engasjert i Kongresspartiet, en organisasjon som arbeidet for å frigjøre subkontinentet fra britisk overherredømme. Med sin sterke personlighet kom han snart til å dominere hele bevegelsen, og i 1925 ble han valgt til partiets leder.
Gandhis personlige styrke kom til uttrykk i hans konsekvente og enkle livsstil. Han ville ikke ha personlige eiendeler, spiste enkel kost og gikk bare med et enkelt tøystykke på seg, vevd av tråd han selv hadde spunnet. Han eide lite mer enn en seng, rokken han spant egne klær på, og et par briller.
Parallelt med kampanjene mot britene, sørget Gandhi for at Kongresspartiet organiserte et konstruktivt program; hans mål var å opprette en parallell økonomi slik at inderne kunne slippe å kjøpe britiske varer eller betale skatt til britene. Spesielt berømt er saltmarsjen i 1930. Han ledet da titusener av indere som gikk til fots 400 kilometer fra Ahmadabad til stranda ved Dandi. Der bøyde Gandhi seg ned og plukket opp en håndfull salt. Dette var en direkte provokasjon mot britene som krevde inn en svært upopulær saltskatt.
Gandhi ble mange ganger arrestert av britene, men i 1931 ble han invitert til å forhandle med den britiske regjering i London. Der oppsøkte han britiske tekstilarbeidere for å forklare at den indiske frigjøringskampen ikke var rettet mot dem. Forhandlingene førte ikke til enighet, og Gandhi fortsatte sin kamp mot britene til uavhengigheten ble oppnådd i 1947.
Satyagraha
Gandhi betegnet sin ikkevoldsteknikk som satyagraha hvilket betyr «å holde fast ved sannheten». (Hans selvbiografi heter «The Story of My Experiments With Truth») Satyagrahabegrepet knytter seg til det spirituelle grunnlaget for hans ikkevoldsfilosofi. Det var formulert som en pragmatisk teknikk, en vei som forener politisk kamp med individuell åndelig utvikling. .
Satyagraha er sammensatt av sanskrit-ordene Satya («sannhet» ] og Graha (fastholde ). For Mahatma Gandhi betød satyagraha mye mer enn passiv motstand og ble uttrykk for styrken i praksisen av ikke-voldelig metoder. Med hans ord:
''Sannhet (Satya) innbefatter kjærlighet, og fasthet (graha) som danner grunnlaget for og tjener som synonym for kraft (motstandskraft). Jeg begynte derfor med å kalle den indiske bevegelsen for Satyagraha, det vil si kraften som er født av Sannhet og Kjærlighet, eller ikke-vold (Ahimsa), og oppå grunn avbruken a fraser som «passiv motstand», i forbindelse med det, til en slik grad at vi også i engelsk som oftest unngikk å bruke denne frasen, og brukte heller ordet 'Satyagraha'… «Truth (satya) implies love, and firmness (graha) engenders and therefore serves as a synonym for force. I thus began to call the Indian movement Satyagraha, that is to say, the Force which is born of Truth and Love or non-violence, and gave up the use of the phrase „passive resistance“, in connection with it, so much so that even in English writing we often avoided it and used instead the word „satyagraha“..''».
Fredskjempernes moralske kode
Følgende punkt ble framlagt for de frivillige i bevegelsen av 1930 som kan sies å markere begynnelsen på den ikkevoldelige motstandsbevegelsen mot koloniveldet. Sivil ulydighet forsvares moralsk med disse punktene:
Satyagrahakampanjens steg
Disse stegene er framholdt som overførbare til alle former for konfliktsituasjoner med, og frigjøring fra overmakt:
Tre grunnleggende prinsipper i Satyagraha
I. «Sat» – Som innebærer åpenhet, ærlighet og rettferdighet med skjønn: Sannhet
II. «Ahimsa» --- Å nekte å påføre andre vold, skade eller død.
III. «Tapasya» --- Villighet til selvoppofrelse.
Kvinnesyn
Gandhis syn på kvinner er omdiskutert.
Det hevdes, av nyere kilder, at Gandhi var puritansk og en misogynist som bidro til at India er et dårlig sted å bli født kvinne. Videre fornektet Gandhi visstnok sitt eget seksuelle begjær og foraktet sex i alle andre sammenhenger enn ved forplantning. Han fortalte at svikt på å kontrollere egen kjønnsdrift kunne føre til plager, inkludert forstoppelse. Han forfektet at sex var dårlig for en persons helse, og at seksuell frihet ville kunne medføre at inderne kom til å mislykkes som et folk. Rita Banerji skriver om Gandhi, «han trodde at menstruasjonen var en manifestasjon av forvrengning av en kvinnes sjel p.g.a. hennes seksualitet.» Gandhi la vekt på viktigheten av kvinnens «renhet» slik at indiske kvinner som ble voldtatt, mistet sin verdi som mennesker. Hans oppførsel rundt kvinner ble til slutt merkelig. Han begynte å sove sammen med nakne unge kvinner, inkludert slektninger, for å «teste» sine forpliktelser til sølibatet.
Både Gandhi og hans hagiografer, bl.a. Daniel Mazgaonkar benekter et negativt kvinnesyn, og uttrykker at han så på kvinner som menns likeverdige. Det legges vekt på at han inkluderte kvinner i Indias uavhengighetskamp. Han markerte ikke-voldelig protest som et «feminint» prinsipp, som dermed skulle nøytralisere den britiske regjeringens «maskuline» brutalitet.
Gandhis død
Gandhi arbeidet for å fjerne motsetninger mellom tilhengere av ulike religioner. Han var forferdet over massakrene som fulgte delingen av subkontinentet i de to statene Pakistan (for muslimer) og India (for hinduer). Han oppsøkte et muslimsk strøk i Calcutta og overnattet der for å hindre hinduer i å angripe området. Han gikk også flere ganger til sultestreik for å tvinge folk til å stanse de blodige opptøyene.
Mange ytterliggående hinduer mente han var for ettergivende og ville ha ham fjernet. Den 30. januar 1948 ble han etter sin daglige morgenbønn skutt med tre skudd i brystkassen av Nathuram Godse, som var medlem av en nasjonalistisk hinduorganisasjon. Gandhis siste ord var «Hē Ram», (Devanagari: हे ! राम eller, He Rama), («Å Gud»). Han ble kremert i Delhi ved bredden av floden Jamuna. Dette stedet er nå et minnested over Gandhi.
Tilnavnet «Mahatma»
Mahatma er ikke et vanlig personnavn, slik mange tror, men et tilnavn. Betegnelsen kommer fra sanskrit og betyr «stor sjel», «stor ånd» eller «åndskjempe». Gandhi fikk tilnavnet i 1915 av sin nære venn og beundrer Rabindranath Tagore, som hadde vunnet nobelprisen i litteratur i 1913. Gandhi ble ofte tiltalt som «bapu» som betyr «far».
Jødeforfølgelser og ikkevold
Gandhi tok sterk avstand fra nazismen, liksom fra alle andre former for systematisk undertrykkelse og nedverdigelse, som for eksempel britisk rasisme og imperialistisk undertrykkelse. Hvorvidt dette alltid har vært Gandhis standpunkt er uklart. Før han ble selv ble fengslet under hans opphold i Sør Afrika, ytret han at «den hvite rasende burde være den ledene rase i Sør-Afrika». Han skreiv i 1941 et personlig brev til Adolf Hitler der han oppfordret ham til å stanse krigføringa.
Gandhi var forferdet over nazistenes jødeforfølgelser, som han anså som «uten parallell i historien», men selv ikke mot Hitlers regime ville Gandhi akseptere bruk av våpen. Han skreiv: «Kunne man noen gang forsvare en krig i menneskehetens navn og til menneskehetens forsvar, måtte det være en krig mot Tyskland for å hindre den nådeløse forfølgelsen av et helt folkeslag. Men jeg tror ikke på noen som helst krig.»
Gandhi oppfordret derfor også jødene til å bruke satyagraha, i sin motstand mot nasjonalsosialismen. Militante jøder mener dette viser hans manglende innsikt i nasjonalsosialismens vesen.
I 1948 gjentok Gandhi oppfordringen til jødene om holde seg til ikkevoldelige midler, denne gangen i striden om Palestina. Han advarte dem mot å bruke makt for å tvinge fram en jødisk stat og skreiv at jødene «kan slå seg ned i Palestina bare gjennom arabisk godvilje. De bør søke å omvende det arabiske hjerte … Jeg forsvarer ikke arabiske overgrep; jeg ønsker at de hadde valgte den ikkevoldelige veien i sin motstand mot det de rettmessig anser som uakseptabel inntrenging på sitt land»
Nobels fredspris
Gandhi fikk aldri Nobels fredspris, selv om han var nominert hele fem ganger. I 1948, året Gandi ble drept, ble prisen ikke utdelt, med argumentasjonen at det ikke fantes levende kandidater som var verdige. Mange nordmenn har følt at dette har vært en skamplett for Den Norske Nobelkomités renommé, så kanskje var det grunnen til at Nobelkomitéens formann i 1989, Egil Aarvik, under prisutdelingen til Dalai Lama sa at komitéen ikke hadde noe imot om fredsprisen også ble oppfattet som en heder til Mahatma Gandhis minne.
Utmerkelser
Gandhi ble i 2002 posthumt tildelt den sørafrikanske ordenen O. R. Tambos følgesvenner.
Mouscron
Mouscron (nederlandsk Moeskroen) er en kommune i provinsen Hainaut i Belgia. Den har en befolkning på 52 920 innbyggere (2004) og dekker et areal på 40,08 km².
Nordamerikansk steppeulv
Nordamerikansk steppeulv (Canis lupus nubilus) er utbredt i det sørøstre Alaska, det sentrale og nordøstre Canada, og i det nordvestlige USA. Denne underarten av ulv, som også kalles bøffelulv, inkluderer fra 1992 flere (10) varieteter som tidligere ble ansett som egne underarter.
Beskrivelse
Nordamerikansk steppeulv veier normalt ca. 27-50 kg, selv om enkelste individer kan bli noe større. Kroppslengden, hode og hale inkludert, er gjerne omkring 140-200 cm lang. Tispene blir gjerne ca. 10-20% mindre enn hannene.
Hovedbestanden befinner seg i Canada. Bestanden av nordamerikansk steppeulv i Minnesota, Michigan og Wisconsin ble i 2004 estimert til å være omkring 3.700 dyr. I USA er det dessuten observert enkelte individer så langt vest som i Sør-Dakota og Nord-Dakota.
Spyglass Hill Golf Course
Spyglass Hill Golf Course er en golfbane i Pebble Beach i California. Den ble tegnet av Robert Trent Jones sr. og åpnet 11. mars 1966, etter seks år med planlegging og anleggsarbeider. Magasinet Golf Digest kåret banen til USAs femte beste i 2003–2004. Den har vært på rotasjon for AT&T Pebble Beach National Pro-Am, en turnering på PGA-touren.
Pratápolis
Pratápolis er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Allah
Allah betyr Gud, eller «den ene sanne Gud» på arabisk.
Ordet Allah er nært beslektet med hebraisk Elóah og Elohím og med arameisk Eláh/Elahá, og dessuten med det hebraiske El.
Declan Galbraith
Declan Johnethan Galbraith (født 19. desember 1991 i Hoo St Werburgh i Kent) er en engelsk vokalist med irsk og skotsk bakgrunn. Han bodde i Hoo, et lite sted ikke så langt fra Rochester i Kent. Han er blant annet kjent for sangene «Tell Me Why», «Nights in White Satin», "Angels" og «An Angel».
Kampene ved Lundehøgda
Kampene ved Lundehøgda var åsted for flere trefninger mellom norske og tyske styrker under den andre verdenskrig, og kampene pågikk i omtrent 48 timer fra den 20. april til den 21. april 1940. Lundehøgda er et av flere høydedrag som ligger på en sammenhengende øst-vestgående bergrygg som strekker seg fra Næroset til Mjøsa ved Ringsbygda litt nord for Moelv i Hedmark. Høydene som ligger her er Amlisberget, Lundehøgda, Herbergsberget, Kjosberget og Riseberget før bergryggen ender i Mjøsa ved Bergsodden. Her utmerket Garden seg spesielt og fienden betegnet gardistene som «De svarte djevler».
Opptakten til trefningen
Etter flere trefninger i dette området i dagene etter 9. april ble blant annet 1. og deler av 4. Gardekompani i tillegg til andre hæravdelinger satt til å bygge forsvarsstillinger ved tettstedet Ring nord for Moelv, fra Ring stasjon oppover mot gardene på Lundehøgda, etter ordre fra general Otto Ruge før den 19. april. Dette delvis for å kunne føre oppholdende strid, for å oppholde tyskerne med strid lenge nok til at kongen, Regjeringen og Stortinget kunne komme seg i sikkerhet. Gullbeholdningen til Norges Bank (i alt 50 tonn gull) var sendt til Lillehammer med 25 lastebiler morgenen før, slik at det kunne bli lastet over på jernbanevogner for videre transport nordover, og etter hvert ut av landet. Samtidig rykket tyske styrker fram mot Ring stasjon for å ta de norske stillingene. Den overlegne tyske styrken bestod blant annet av bakkestyrker, kanoner, stridsvogner og bombefly.
Selve trefningen
Tidlig om morgenen den 20. april gikk de tyske troppene til angrep mot de norske stillingene ved Lundehøgda nord for Moelv, med artilleri- og flystøtte. Dette angrepet ble slått tilbake, og trefningene ebbet etter hvert ut. Om kvelden oppstår en mindre trefning ved bygdeveien over Åsmarka lenger øst.
Den 21. april startet hovedangrepet, nå med enda flere bakkestyrker, kanoner, stridsvogner og bombefly. Hovedangrepet ble rettet mot 4. Gardekompani som lå i stilling ved Herberg. Gardekompaniet ble involvert i de hardeste kampene de var med på under aprildagene. De stod under felles kommando med bataljonen Torkildsen. På en kilometers hold og mer holdt gardekompaniet tyskerne i sjakk med sterk sperreild, fra mitraljøser og bombekastere, nede på veien. Heller ikke stridsvognene kunne avansere så lenge de var under ild fra mitraljøsene og bombekasterne. Flere av gårdene hvor de norske styrkene hadde tatt stillinger, ble skutt eller bombet i brann.
Det var under denne intense beskytningen at et tysk skiløperkompani via en skjult framrykning gjennom Herbergskaret, klarte å komme seg rundt forsvarsstillingene som fjerde gardekompani hadde ved Åsmarkveien. Bakfra og over noen skogkledte høydedrag kom de seg usett helt innpå de norske stillingene. Ved Herbergskaret utviklet det seg til harde nærkamper mot et norsk kompani under ledelse av kaptein Sigvardt Pran. Han ble såret i øyet av en tysk håndgranat, og nestkommanderende Sven Holmsen overtok ledelsen. Holmsen falt imidlertid like etter, og det var her den tyske styrken først brøt gjennom fjerde gardekompanis stillinger, og deretter også første gardekompani og stillingene som soldater fra kompani Torkildsen hadde satt opp. De norske soldatene rømte nå for livet i råtten vårsnø, og retretten skjedde under kraftig beskytning, og flere steder i nærkamp. Etter langvarige kamper ble de norske styrkene drevet tilbake i uordnet retrett. De samlet seg senere ved Fåberg.
Det står en minneplate i Herbergskaret som har følgende tekst: «Sett bajonettene på, mine norske gutter, ropte kaptein Sigvardt Pran under motangrepet mot de tyske avdelinger her på Lundehøgda. På denne haugen falt løytnant Sven Holmsen.»
Etter trefningen
De norske styrkene måtte trekke seg ut for senere å samles ved Fåberg for å fortsette kampene. De norske styrkene klarte å holde tyskerne i over to døgn her, noe som bidro til å gi konge og regjering verdifull tid til å slippe unna de tyske styrkene. Faktisk var dette ett av områdene hvor tyskerne gikk mest brutalt frem. Dette på grunn av at de hadde sikret seg sprit fra Strand Brænderi for å feire Hitlers fødselsdag (20. april). At man møtte motstand gjorde nok at det ble mer brutalt enn nødvendig. Det gikk hardt utover sivilbefolkningen. Tysk ledelse erkjente senere at felttoget var preget av uheldige episoder i området. Stedet er merket med en bauta, og flere minneplakater.
Under kampene i området hadde lokalbefolkningen søkt tilflukt ved Monssveen, en husmannsplass inne på åsen. Om kvelden den 21. april, etter kamphandlingene var avsluttet, dro fem mann ned for å melke kuene på Sæther og Svartungstad. Det var far Ole Sæther, sønnen Peder og svigersønnen Peder Kaulum samt brødrene Helmer og Martin Skaugen fra Svartungstad. De ble overrasket av en gruppe tyskere som, dels som ren hevn, dels som rene krigsforbrytelser, henrettet samtlige fem. Én av dem, Martin Skaugen, ble skutt gjennom kjeven og overlevde. De øvrige fire ble drept på stedet. Minneplaten er reist nettopp på det sted forbrytelsen skjedde, og der kan man se at 15 norske soldater og 22 sivile ble drept disse tragiske aprildagene i 1940. Den yngste var den 3 år gamle Per Johs. Thomassen.
Både Pran og Holmsen ble tildelt Krigskorset med sverd i 1949, Holmsen post mortem. De var for øvrig to av de tre siste som fikk Krigskorset for innsats under annen verdenskrig.
Hvert år, som regel 21. april, holdes det en markering ved bautaen i Smedstadsvingen for å minnes de som døde da tyskerne tok seg fram gjennom området. Gardens 3. kompani er alltid til stedet for å sette sitt preg på minnestunden.
Refraktor
En refraktor, et refraktorteleskop eller linseteleskop er et dioptrisk teleskop som bruker en optisk linse som sitt objektiv til å danne et bilde. Refraktorteleskopets design har opprinnelig blitt brukt i monokulære kikkerter (for ett øye) og astronomiske teleskoper, men brukes også i andre enheter som (binokulære) kikkerter og kameralinser med stor brennvidde (telelinser).
De to største refraktorteleskopene i verden befinner seg i USA. Den største (tatt i bruk 1897) finnes på Yerkes-observatoriet i Wisconsin, USA. Objektivets diameter er 1,02 m. Den nest største (tatt i bruk 1888) finnes på Lick-observatoriet i California, USA. Objektivets diameter er 0,91 m.
Se også
Galileoskop
Eksterne lenker
天体望遠鏡
Kirsten Rolffes
Kirsten Rolffes (født 20. september 1928 i København, død 10. april 2000) var en dansk skuespillerinne.
Hun har medvirket i mange danske filmer, blant annet Gummi-Tarzan, Otto er et næsehorn, Busters verden, Den store badedag og Dansen med Regitze, og medvirket i et enkelt avsnitt av Matador, men er nok best kjent fra sin rolle som Fru Drusse i Lars von Triers TV-serier Riket og Riket 2. Hun medvirket dessuten i TV-seriene Een stor familie og Landsbyen.
Gary Sinise
George Alan «Gary» Sinise (født 17. mars 1955 i Blue Island i Illinois) er en amerikansk skuespiller og filmregissør. Han ble nominert til en Oscar for sin rolle som løytnant Dan Taylor i Forrest Gump i 1994. Han vant en Golden Globe som beste skuespiller for sin rolle i filmen Truman.
Sinise har regissert to filmer, og spilte selv en av hovedrollene i den ene av dem – Om mus og menn (Of Mice And Men) (1992), etter John Steinbecks roman. Han er kjent for sin medvirkning i følgende tre filmer med Tom Hanks: Forrest Gump, Den grønne mil og Apollo 13. Man kan også nevne hans sentrale rolle i actionthrilleren Ransom i 1996 (sammen med Mel Gibson).
Fra 2004 til 2013 hadde Sinise hovedrollen i, og var produsent for, krim-serien CSI: NY. Dem 17. april 2017, mottok Sinise en stjerne ved Hollywood Walk of Fame for hans mange arbeid innenfor TV og film. Stjernen ble plassert i nærheten av 6664 Hollywood Boulevard.
Mihaela Loghin
Mihaela Loghin (født 1. juni 1952 i Roman, Neamț) er en tidligere kulestøter fra Romania.
Hennes fremste meritt er sølvmedaljen fra OL 1984 i Los Angeles, kun èn centimer bak vesttyske Claudia Losch, med 20,47 meter. Samme året fikk hun opp karrierens lengste støt med 21,00 meter.
Armorica
Armorica eller Aremorica er det navnet som oldtiden ble gitt til den del av Gallia som omfattet halvøya Bretagne og området mellom elvene Seine og Loire, fra innlandet til et udefinerbart grense nedover atlanterhavskysten. Toponymiet eller stedsnavnets opprinnelse er basert på den gallisk frasen are-mori «på/ved sjøen», som utviklet seg til det galliske stedsnavnet Aremorica (*are-mor-ika), «Stedet ved sjøen». Endelsen –ika ble først benyttet for å skape adjektiviske former og deretter navn (se regioner som Pays d'Ouche < Utica, Perche < Pertica ). Den opprinnelige angivelsen er vag, og omfattet en stor del av hva som ble Normandie på 900-tallet, og i en del fortolkninger også hele kysten ned til Pyreneene. Senere ble begrepet Armorica begrenset til kun å gjelde Bretagne.
På bretonsk (som med walisisk og kornisk er levende språk beslektet med gallisk) er «ved sjøen» war vor (walisisk ar for), skjønt den eldre formen arvor er benyttet til å referere til kystregionene av Bretagne i motsetningen til argoad (ar 'på/ved', coad 'skog' – på walisisk ar goed) for innlandsregionene. Disse beslektete moderne anvendelsene tyder på at romerne kontaktet kystfolket i innlandsregionen og antok at det regionale navnet Aremorica refererte til hele området, både kysten som innlandet.
Oldtidens Armorica
Plinius den eldre i hans Naturhistorie (2.17.105) hevdet at Armorica var det eldre navnet for Aquitania, og uttalte at Armoricas sørlige grense strakte seg til Pyreneene. Ved å ta det galliske opprinnelsen til navnet i betraktning er dette helt korrekt og logisk da Aremorica er ikke et navn for et land, men et ord som beskriver en type geografisk region – en region som er ved sjøen og kysten. Plinius lister de følgende galliske stammene som levde i området: Aedui og Carnuteni som hadde avtaler med romerne, Neldi og Secusiani som hadde en form for selvstendighet; og Boii, Senones, Aulerci (både Eburovices og Cenomani), Parisii, Tricases, Andicavi, Viducasses, Bodiocasses, Veneti, Coriosvelites, Diablinti, Rhedones, Turones, og Atseui.
Handelsforbindelsene mellom Armorica og Britannia, beskrevet av Diodorus Siculus og antydet av Plinius den eldre, hadde lenge vært etablert. Ettersom Armorica fortsatte motstanden mot romerne, selv etter hærtoktet til Publius Crassus i år 57 f.Kr., og ble fortsatt støttet av adelen i Britannia, ledet Julius Cæsar to invasjoner mot Britannia i henholdsvis år 55 og 54 f.Kr. En del hentydninger av det kompliserte kulturelle nettverket som bant Armorica og Britanniæ sammen er gitt av Cæsar da han beskrev Diviciacus av suessionene som «den mektigste herskeren i hele Gallia og som hadde kontroll over ikke bare et stort område i denne regionen, men også i Britannia». Arkeologiske funnsteder langs kysten av England, særlig ved Hengistbury Head, viser forbindelser med Armorica så langt øst som til Solent. Denne forhistoriske tilknytningen mellom Cornwall og Bretagne varte langt ut i middelalderen. Enda lengre øst gikk forbindelsen isteden mellom den britiske kysten og nedre Seinedalen.
Arkeologiske undersøkelser har ennå ikke belyst jernalderens Armorica i den grad som mynter har det, noe som har blitt undersøkt av Philip de Jersey.
Under Romerriket ble Armorica administrert som en del av provinsen Gallia Lugdunensis med hovedstaden Lugdunum (dagens Lyon). Da de romerske provinsene ble omorganisert i løpet av 300-tallet ble Armorica plassert under den andre og tredje divisjonene av Lugdunensis. Selv etter at det romerske legionene trakk seg ut av Britannia i 407 hadde den lokale elite utvist de sivile øvrighetspersonene de påfølgende året. Armorica gikk til opprør på 430-tallet og på nytt på 440-tallet, og kastet ut de herskende øvrighetspersonene slik som britene allerede hadde gjort. Ved slaget ved Chalons i 451 ble et romersk forbund ledet av general Flavius Aetius og vestgoterne med deres konge Teoderik mot den huniske allianse ledet av deres konge, den beryktede Attila. Jordanes lister Flavius Aetius’ allierte og de omfattet stammer fra Armorica og andre galliske (eller germanske) stammer (Getica 36.191).
Britonere fra Britannia utvandret i den svakt dokumenterte perioden mellom 400- og 600-tallet til Armorica og den bretonske halvøya. Disse bosetterne, flyktninger eller ikke, satte sitt preg på det vestlige landskapet mot kysten i stedsnavnene som provinsene Armorica, Cornouaille («Cornwall») og Domnonea («Devon»). Disse bosetterne er knyttet til ledere som Samson av Dol og waliseren Pol Aurelian (Paol Aorelian eller Paulinus Aurelianus), framhevet som «grunnleggerhelgnene» i Bretagne.
Forholdet keltisk identitet
Spørsmålene knyttet til forholdene mellom de keltiske kulturene i Britannia, kornisk og walisisk, og keltiske bretonsk, er ikke avgjort. Martin Henig (2003) foreslo at i Armorica i sub-romersk Britannia var det «en anseelig mengde skapelse identitet i folkevandringstiden. Vi vet at den blandete, men hovedsakelig britiske og frankiske befolkningen i Kent omdannet seg selv som «jutere», og de anselige britiske befolkningene i landene øst for Dumnonia (Devon og Cornwall) synes å ha endt opp som «vestsaksere». I vestlige Armorica hvor en mindre elite greide å påføre en identitet på befolkningen var tilfeldigvis britisk enn gallisk-romersk i sin opprinnelse, og de ble således bretonere. Prosessen kan ha vært hovedsakelig den samme.». I henhold til historikeren C. E. V. Nixon førte sammenbruddet av romersk makt og plyndringene til vestgoterne til at Armorica fungerte «som en magnet for bønder, coloni, slaver og (andre) hardt presset» som flyktet fra andre romerske områder, og påførte en ytterligere svekkelse. Denne smeltedigele av stadig skiftende selvidentifisering i tidlig middelalder karakteriserer moderne oppfatninger som supplerer eller modifiserer det tradisjonelle synet om en ubrutt fortsettelse fra jernalderen.
Da vikinger, eller mer presist norrøne befolkningsgrupper fra Skandinavia, bosatte seg på halvøya Cotentin og på nedre Seine rundt Rouen på 800- og tidlig på 900-tallet, ble disse regionene kjent som Normandie, og navnet Armorica forsvant ut av bruk i det samme området. Da vestlige Armorica allerede hadde utviklet seg til Bretagne ble øst fra frankisk synsvinkel støpt om til marche bretonne, de bretonske grenseområdene eller buffersone, mellom Bretagne og Frankerriket under en frankisk marki.
I moderne tid har Armorica blitt det stedet hvor landsbyen til den fiktive tegneseriehelten Asterix var lokalisert i løpet av tiden under Romerriket.
Karel Hynek Mácha
Karel Hynek Mácha (født 16. november 1810 i Praha, død 5. november 1836 i Litoměřice) var en tsjekkisk romantisk dikter.
Mácha var sønn av en møller i Praha. Han studerte rettsvitenskap ved Karls-universitetet, samtidig som han spilte teater i en gruppe omkring skuespilleren, teaterregissøren og dramatikeren Josef Kajetán Tyl (1808–56). Her ble han kjent med bokhandlerdatteren Eleonora Somková, og med henne fikk han en utenomekteskapelig sønn.
Alt mens han studerte foretok han tallrike reiser til det nordlige Böhmen, til Riesengebirge og til Venezia. Fra denne tiden stammer hans dikteriske verk, som knapt vant anerkjennelse i hans levetid. Førsteutgaven av Máj utkom i april 1836 på eget forlag, og ble avvisende mottatt av kritikken. Først i den andre halvdel av 1800-tallet gjaldt Mácha som den tsjekkiske romantikkens viktigste og mest beundrede representant.
Høsten 1836 begynte Mácha rettspraksis i Litoměřice (Leitmeritz), men han døde bare noen uker senere, kort før sin 26-årsdag.
Hadia Hosny
Hadia Mohamed Hosny El Said  (arabisk: هادية محمد حسني السعيد; født 30. juli 1988 i Kairo) er en badmintonspiller fra Egypt.
Under verdensmesterskapene i badminton 2007 og 2009 ble hun begge ganger slått ut i første runde. I 2010 vant Hadia Hosny Afrikamesterskapet i damesingel og ble nummer to i lagkonkurransen.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo ble hun utslått i gruppespillet i dobbel.
Presidente Bernardes (Minas Gerais)
Presidente Bernardes er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Roy E. Disney
Roy Edward Disney (født 10. januar 1930, død 16. desember 2009 ) var i en mannsalder toppleder for selskapet The Walt Disney Company som hans far Roy Oliver Disney og onkel Walt Disney grunnla. På den tid da han døde var han aksjonær (med over 16 millioner ihendehaveraksjer eller omtrent 1 prosent ) og tjenestegjorde som konsulent for selskapet og emeritusdirektør (Director Emeritus) for styret. Han er kanskje best kjent for organiseringen av å få fjernet to av Disney-selskapets ledere: først Ron Miller i 1984, og deretter Michael Eisner i 2005.
Tidlig liv og karriere
Roy Disney ble født i Los Angeles i California som sønn av Edna (født Francis) og Roy Oliver Disney og nevø av Walt Disney. Han tok utdannelse ved Pomona College i California i 1951 og begynte først å arbeide for Walt Disney Company som assisterende direktør for selskapet, produserte «True-Life Adventure», dokumentarfilmer, i 1954. Han giftet seg med Patricia Ann Dailey i 1955 og er far til fire barn. Han fortsatte å arbeide som skribent, direktør og produsent fram til 1967 da han ble innvalgt i selskapets styre.
Første «Redd Disney»-krig (1984)
Roy Disney gikk av som leder fra selskapet i 1977 etter uenighet om selskapets beslutninger på den tiden. Som han hevdet senere, «Jeg bare følte at selskapet kreativt ikke gikk i noen interessant retning. Det var meget trykkende.» Men han beholdt sin plass i styret. Hans avgang fra styret i 1984 som skjedde midt i en strid om å overta selskapet, var begynnelsen på en rekke hendelser som førte til utskiftning av selskapets president og administrerende direktør Ronald William Miller (gift med Walt Disneys datter Diane Marie Disney) med Michael Eisner og Frank Wells. Roy Disney kom snart tilbake til selskapet som viseformann i styret og som leder av animasjonsavdelingen.
Samarbeid med Eisner
Hans mål var å revitalisere selskapets tradisjon med animerte langfilmer. Selv om Roy Disney hovedsakelig fungerte som gallionsfigur, hadde han betydelig makt, selv over Eisner, hans tilsynelatende sjef, og ansatte i avdelingen har roset Roy Disney for å sikre dem kunstnerisk frihet i sine prosjekter. I løpet av 1990-tallet produserte hans avdeling en rekke kommersielle suksessfulle og kritikerroste filmer, og denne perioden har blitt karakterisert som en renessanse for selskapet og tegne-/animasjonsfilm i alminnelighet, skjønt det var en viss nedgang i inntektene på slutten av tiåret. Den 16. oktober 1998 overrakte Disneys formann Michael Eisner ham den prestisjetunge prisen, Disney Legends Award i det nylig åpnede Disney Legends Plaza i selskapets hovedkvarter.
Roy Disneys viktigste prosjekt i egne øyne, og som han levde for, var filmen Fantasia 2000, en oppfølger til tegnefilmen fra 1940, Fantasia, som hadde blitt produsert av hans onkel, Walt Disney. Sistnevnte hadde planlagt en oppfølger til den opprinnelige filmen, men den ble aldri lagd. Roy besluttet å produsere den lenge utsatte oppfølgeren, og han ble leder for filmen som det tok ni år å lage og som endelig fikk sin premiere den 17. desember 1999. Som dens forgjenger kombinerte filmen høykvalitets animasjon med klassisk musikk. Som dens forgjenger var den heller ikke en umiddelbar økonomisk suksess.
Roy Disney fikk kjendisstatus etter denne filmen og som det siste medlemmet av Disney-familien som var aktivt involvert i selskapet ble han sammenlignet med både sin onkel og sin far i framferd og personlighet.