cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ørret
Beskrivelse
Ørret har karakteristiske prikker langs flankene og på ryggen. Det er en laksefisk med to finner på ryggen, hvorav den bakre kalles fettfinne. Grunnfargen kan variere fra nesten blank til mer brun og rødbrun. Buken er lys og ryggen mørk eller mørkere enn flankene. Prikkene kan variere i farge, størrelse og intensitet, fra nesten sorte til røde, og finnes over hele fisken, unntatt i buken. Vannkvalitet og føde påvirker utfargingen, i tillegg til naturlige forskjeller som følge av stor genetisk variasjon. Sjøørret, som er anadrom, bekkeørret, fjellørret og innsjøørret finnes naturlig i Norge.
Sammenlignet med atlanterhavslaks har ørret en mer butt og kompakt hodeform; kraftigere kropp; et kjevebein som når bak øyet; mange velutviklede tenner; kraftigere halerot og slappere halefinne.
Størrelse
Ørret kan trolig bli omkring 50 kg tung. I Kura elven i Aserbajdsjan skal det ha blitt fanget Kaspiørret på hele 51 kg, men det hersker noen usikkerheter omkring denne fangsten. World Records Freshwater Fishing regner den imidlertid som dokumentert. I Walchensee i Bayern i Sør-Tyskland ble det i 1934 fanget et eksemplar av storørret på stang som veide 31 kg. Det finnes også rapporter som kan fortelle om ørret på opp mot 42 kg (fra Chiemsee, Tyskland), men denne fangsten lar seg ikke dokumentere. I Norge er særlig Mjøsørret, Tyrifjordørret og Randsfjordørret kjent for å bli svært store, men det finnes storørret i en rekke vann også her i landet. Også sjøørret kan bli over 20 kg tung. I så måte er verdensrekorden en fisk på 22,23 kg, fanget på stang i Grande-elven i Argentina på 1990-tallet.
Atferd
Ørret er en rovfisk, som også spiser sine egne artsfrender (kannibalisme). Den gyter helst i rennende vann, men altså ikke alltid. Sjøørret, som er anadrom, går altså opp elva til fødeplassen for å gyte. Ørret gyter også gjerne flere ganger gjennom livet.
Typisk legger gytende hunner 1 000–2 000 egg per kilo fisk. På våre breddegrader er gytetiden som regel i oktober-november. Hunnen legger seg på siden og bruker sporden til å grave en gytegrop, som regel på en elvebunn med grus og småstein med en diameter på 0,5–3 cm. Yngelen klekkes etter cirka fire måneder, avhengig av temperatur og variant. De første ukene lever yngelen av den såkalte plommesekken, ei «nistepakke» yngelen klekkes med. Etter 4–6 uker går yngelen over til å spise fast føde. Yngel og småfisk spiser krepsdyr, insektslarver, bløtdyr og andre småfisk. Ofte går de større individene etterhvert over på fiskediett og får en raskere vekstrate.
Peder Claussøn Friis beskrev på slutten av 1500-tallet ørretens gyting mellom steiner og klipper i elvene, og mente det var et «stort under» at den «døde» rognen ble til levende fisk i løpet av vinteren.
Klassifisering
Regnbueørret er en egen art, og er opprinnelig en stillehavsart. Den beskrives under to ulike vitenskapelige navn; Oncorhynchus mykiss og Salmo gairdueri).
Det finnes også en lokal variant av aure i Norge som kalles finprikkørret, hovedsakelig utbredt øverst i Numedalsvassdraget (i et lite område på Hardangervidda).
Storørret, bekkeørret, fjellørret og sjøørret er altså så like genetisk at de bør kalles miljøvarianter. Til en viss grad handler det også om ulike stammer og lokale vekstvilkår, snarere enn underarter.
Varianter/underarter
Mange er beskrevet, men det er uklart hvilke, om noen, kan aksepteres som egne underarter. World Records Freshwater Fishing nevner bare seks underarter/varianter blant sine rekorder; S. t. aralensis, S. t. caspius, S. t. fario, S. t. lacustris, S. t. macrostigma, og S. t. trutta. FishBase nevner også seks. I tillegg til nedenstående navn er det beskrevet en rekke flere, men dem som ikke listes opp her er trolig oppført som egne arter under Salmo-slekten.
Utnyttelse
Ørret er den mest populære fisken blant sportsfiskere, trolig fordi den er mye mer tilgjengelig for folk enn for eksempel laks. Fiske etter ørret skjer helst med garn, oter eller stang. Ved stangfiske brukes det gjerne enten flue, sluk eller agn. Ørret regnes som en av de morsomste fiskene å få på stang, siden den gjerne gir fiskeren real kamp i forhold til fiskens størrelse. Otring etter ørret kan ha store begrensninger, siden bruk av oterfjøl mange steder er forbudt. Garnfiske etter ørret drives først og fremst som matauk. Det drives også oppdrett med ørret. Ørret som tilbys i butikkene er gjerne oppdrettet regnbueørret.
Såkalt "matauk-fiske" er årsaken til at mange fiskevann i Norge er overbefolket av ørret og/eller røye. I slike vann oppfordres det vanligvis til "catch and release" på all fisk over 0.5 kg. De store og fiskespisende individene fungerer som regulatorer i økosystemet, og begrenser rekrutteringen. Små individer kan derimot avlives og spises med god samvittighet. Takvatnet (innsjø) i Troms har vist at strenge fiskeregler er nøkkelen til en sunn ørret- og røyestamme. På mange lokaliteter er det innført egne fluefiskesoner hvor kun "catch and release" er tillatt. Slike områder eller strekker er ofte skjøre, og tåler i liten grad ytre påvirkninger.
Det finnes utallig eksempler på fiskevann hvor "matauk" har ført til Allmenningens tragedie (økosystemer som kollapser som følge av enkeltindividers overutnyttelse av ressursen). 9 av 10 fiskevann er i dag overbefolket, og i disse vannene fiskes det ofte på fisk av feil størrelse.
Ørret har vært viktig for norsk matkultur og friluftsliv gjennom århundrer. Ørret er festmat og fisken kan foredles på en rekke måter. Den kan røykes, graves, rakes, saltes, spekes, kokes, stekes, grilles eller tilberedes som sushi (altså serveres rå). De fem første måtene å tilberede ørret på bygger på svært gamle mattradisjoner, og må sees i sammenheng med våre forfedres behov for å kunne lagre mat over tid. De neste fire tilberedningsmåtene passer best for fisk som skal spises relativt snart.
Dreamseller
Dreamseller er en film fra 2008 av Bam Margera Productions, og Bam Margera. Filmen handler om Brandon Novaks liv. Filmen fikk ikke kinovisning i USA og ble derfor lansert rett på video.
Handling
I en alder av bare 14 ble Brandon Novak sett på som USAs største skateboardtalentet, mange firmaer ville sponse gutten, og han ble tilbudt en kontrakt av Tony Hawk. Det var inntil han oppdaget heroin. Da sank skateboardferdighetene hans og sponsorene var ikke lenger interessert i talentet. Han ble avhengig av heroin og det ble verre og verre. I perioder levde han på gaten og ifølge ham selv gjorde han ting for penger han i dag angrer på.
Filmens produksjon ble midlertidig stanset i 2007 fordi Brandon Novak hadde begynt å bruke dop igjen. 30. juli 2007 nevnte Bam dette på Radio Bam, der han samtidig sa at dette var det verste han hadde sett av Novak, og at han i hans øyne nå holdt på å ta livet av seg.
Fotballklubben Senja
Fotballklubben Senja er en fotballklubb på Silsand i Senja kommune. De spiller hjemmekampene sine på Senja stadion i Islandsbotn vest for Silsand. Klubben ble stiftet i 1949 som Silsand og omegn idrettslag, men fotballgruppa (ofte kalt SOIL-fotball) skiftet foran sesongen 2000 navn til FK Senja. Fra 2008 spiller den himmelblå klubben i norsk 2. divisjon, etter 7 år i 3. divisjon. I en periode på 1990-tallet var laget blant de bedre i 2. divisjon. FK Senja har gjennom en årrekke hatt et sterkt rivaliserende forhold til naboklubben Finnsnes idrettslag, da de har vært omtrent jevngode hele veien. Oppgjørene disse to imellom blir på folkemunne kalt «landskamper», og har til tider samlet mye folk på stadion. Etter å ha vunnet sin 3. divisjonsavdeling i 2018, er Senja nå tilbake i 2. divisjon i 2019. Etter disse oppløftende ordene har klubben rykka ned i både 2021 og 2022, og spiller derfor helt nede i 4. divisjon. De spiller derfor i samme divisjon som Finnsnes idrettslag. Det er verd å fortsatt huske at FK Senja fortsatt er den bedre klubben av rivalene, selvom de spiller i samme divisjon.
2007-sesongen
Kvalikkampene ble vunnet med overbevisende 9-3 sammenlagt (2-0 borte; 7-3 hjemme) mot Kirkenes IF, vinneren av avdeling 24, og Senja kunne feire opprykket hjemme på Islandsbotn lørdag 20. oktober.
Svartkråke
Svartkråke eller russekråke (Corvus corone) er en art i kråkefamilien som finnes over det meste av Eurasia og såvidt i Afrika (Nildalen i Egypt). Arten består som seks underarter, hvorav nominatformen er kjent som svartkråke/russekråke (C. c. corone). En av underartene er vanlig kråke (C. c. cornix), som blant annet hekker i Skandinavia.
Arten regnes som søsterarten til kinakråke (C. pectoralis), men nyere fylogenetiske beviser indikerer at kinakråke kanskje bør inngå som en underart av svartkråke. Mer forskning er imidlertid nødvendig for å fastslå dette med større nøyaktighet. Foruten kinakråka er svartkråka nærmest beslektet med muslingkråke (C. caurinus) og amerikakråke (C. brachyrhynchos).
Arten er svært tallrik og regnes som livskraftig på IUCNs rødliste. BirdLife International estimerte i 2015 den globale populasjonen til omkring 58,7–111 millioner forplantningsdyktige individer, hvorav den europeiske populasjonen utgjør cirka 30 prosent.
Beskrivelse
Arten blir cirka 48–53 cm lang og veier omkring 396–602 g. Nominatformen har ensfarget svart fjærdrakt med grønnlig til purpurfarget metallglans. Den skiller seg fra ravn først og fremst i størrelse. Den har dessuten et mindre kraftig nebb. Fluktprofilen er identisk med vanlig kråke, men nominatformen har litt kortere stjert og noe kortere og mer avrundede vinger. Kjønnene er like.
De andre underartene ligner ellers nominatformen og C. c. orientalis, som begge har helsort fjærdrakt. De andre underartene har hodehette og har i varierende grad mellomgrå og sort eller gråhvit og sort fjærdrakt. Ellers varierer underartene stort sett bare i størrelse.
Utbredelse og habitat
Nominatformen (C. c. corone) finnes i Storbritannia (unntatt i Nord-Skottland), Frankrike, Spania og Portugal, og østover til Sør-Jylland i Danmark, Vest-Tyskland, Sveits og Tsjekkia, og videre sørover til Slovakia, Østerrike og Nord-Italia. I Sentral-Europa trekker mange av fuglene sørover eller vestover om vinteren, blant annet til Korsika, Sardinia og Sørøst-Europa.
Selv om denne underarten ikke normalt hekker i Norge er den observert her en rekke ganger (stort sett årlig på Vestlandet), som regel som enkeltfugler. Den skal også ha hekket her, også i blandingspar (hybridisering) med vanlig kråke. Norminatformen forveksles også av og til med kornkråke (C. frugilegus), men disse kan skilles fra hverandre på nebbet, som er lysere og mer dominerende hos kornkråka.
Arten trives i åpent landskap, med minimum noen spredte trær. Ulike jordbruksarealer, parker, hager, skog med åpne klaringer og myrlandskap, bevokste kyst- og innlandsøyer, kystklipper, og flater rundt elvemunninger og lignende. Nominatformen kan opptre i høyder opp til 2 000 moh i de sveitsiske alper, mens orientkråka (C. c. orientalis) opptrer helt opp mot 3 600 moh i Sentral-Asia.
Taksonomi
Arten danner to distinkte klader; den ene består av C. c. corone og C. c. orientalis (helt sort fjærdrakt), den andre av C. c. cornix, C. c. sharpii, C. c. pallescens, og C. c. capellanus (hettekråker med enten grå og sort eller gråhvit og sort fjærdrakt). Disse kladene blir av flere regnet som to selvstendige arter, men, med referanse til innledningen av artikkelen, det kan også tenkes at kinakråke (C. pectoralis) vil bli inkludert her som en underart. Et annet eksempel på hvor komplekst dette er, er at den østlige underarten C. c. orientalis ble foreslått å få status som selvstendig art for en tid tilbake, men det har ikke fått faglig støtte så langt.
Hybridisering er utbredt i randsonene mellom underartene. Dette viser det nære slektskapet mellom dem. Det har også blitt lansert teorier om at kråker som sådan kan tilhøre én og samme art, og at forskjellene egentlig består av glidende geografiske økotyper. Svartkråke og kråke har også tidligere vært regnet som underarter av samme art, men i en tid har det vært aksept for to selvstendige arter. Nye vitenskapelige beviser har imidlertid klargjort, at vanlig kråke skal inngå som en underart av svartkråka. Det kan også være tilfellet for kinakråke.
Inndeling
Inndelingen under følger HBW Alive og er i henhold til dos Anjos & Bonan (2017). Oppdelingen av underfamilier følger Jønsson et al. (2016). Alle norske navn følger Norsk navnekomité for fugl (NNKF) og er i henhold til Syvertsen et al. (2008), med unntak for navn gitt i parentes. Disse har fortsatt ikke fått avklart sitt norske navn og må derfor kun betraktes som beskrivende uttrykk.
Atferd
Svartkråker er altetere i alle sine former, men underartene opptrer gjerne som åtseletere. Dietten varierer imidlertid med habitatet, selv om det primært består av virvelløse dyr, og da spesielt meitemark, og små pattedyr, frosker, fugleegg og fugleunger.
Arten regnes som spesielt smart. Det er for eksempel kjent at et par kan patruljere bestemte veistrekninger om morgenen, der dyr og fugler ofte blir påkjørt og drept. Likeledes er det kjent av kråker kan forfølge andre fugler i flukt og tvinge fra dem eventuell mat, selv om kråkene ikke regnes blant de beste og mest manøvrerbare flygerne. De kan til og med fange andre fugler i flukt, som stær (Sturnus vulgaris), ringdue (Columba palumbus) og vipe (Vanellus vanellus), men de har hatt liten suksess med låvesvale (Hirundo rustica). Imidlertid er det kjent, at kråker kan fange både levende og død fisk i overflaten, med føttene. Og det er også kjent at kråker tar muslinger og åpner dem ved å slippe ned skjellene på stein fra høyden.
I hekketiden lever kråkene parvis, ellers i året lever de i flokker. De bygger reirene i høye trær, på våre breddegrader i slutten av mars eller i begynnelsen av april. Gamle reir pusses opp og brukes på nytt. Underlaget består av tørre kvister. Oppå disse legges gress og røtter. Deretter kles reiret med leire, til slutt kles reiret med ull eller hår. Arten legger normalt 3 til 6 egg (typisk 4). Eggene er grønn-grå med flekker av brunt og askegrått. Hunnen ruger alene, men begge foreldrene mater ungene.
Ullern Basket
Ullern Basket er en basketballklubb fra Ullern i Oslo. Klubben er en avdeling i Ullern Idrettsforening og har rundt 300 aktive medlemmer. Ullern Basket stiller lag Region Øst i de fleste årsklasser både for gutter og jenter, og har seniorlag i førstedivisjon for herrer og i nasjonal Kvinneliga (eliteserien) for kvinner. Ullern Basket er tilknyttet Norges Basketballforbund.
Ullern Basket ble stiftet som ganske enkelt Basket, 1. desember 1956 som skolelag for Ullern gymnas, og er Norges eldste basketballklubb. I sesongen 2017/2018 stilte klubben hele 21 aldersbestemte lag i seriespill, samt lag i U16NM, U19NM og senior NM for kvinner. Klubben har frem til og med sesongen 2016/2017 vunnet 7 kongepokaler og en rekke Norgesmesterskap i aldersbestemte årsklasser både for jenter og gutter (U16NM og U18NM).
Ullern Basket har som målsetning å gi et basketballtilbud på høyt nivå for så mange som mulig, så lenge som mulig. Klubben legger stor vekt på rekruttering av egne spillere til lagene på seniornivå, fokuserer på å rekruttere og utdanne gode trenere for å få til dette. Et godt miljø i klubben med godt samhold, samarbeid på tvers av lag og satsing på rekruttering av nye spillere fra nærmiljøet i ung alder, er viktige faktorer for å få til dette. Klubben er spesielt stolt over bredden av lag i seriespill for begge kjønn i de fleste årsklasser, og en kultur hvor man klarer å kombinere rekruttering av unge, nye spillere, kvalitet og satsing på høyere nivå for de som ønsker det, samt et nøktern forhold til økonomi og et forbruk tilpasset inntektene. Det er viktig for klubben at det skal være økonomisk overkommelig for så mange som mulig å spille basketball i Ullern.
Resultatet av denne tilnærmingen til idretten er en kombinasjon av svært gode sportslige resultater og kontinuerlig påfyll av nye gode, motiverte og engasjerte spillere.
Elitelaget for kvinner ble norgesmestere i 2009 på hjemmebane og i 2014 i Rykkinnhallen. I 2015 og 2016 ble jentene både seriemestere i Kvinneligaen og Norgesmestere etter sluttspill med seier over Ulriken Eagles i finalen. I 2017 tok de sin 4. kongepokal på rad etter seier over Asker.
Ullernjenter har også gjort seg bemerket i streetbasket, såkalt 3 mot 3. I 2014-15 vant Triple J, Tina Stenerud Moen, Jeanine Hauan Flaaten, Therese Häger og Tori Solberg Halvorsen alle konkurranser i Norge og fikk delta i NBA 3X3 i Odense, der de slo et tysk lag i finalen.
Ullern Basket bruker blå eller hvite drakter i motsetning til moderklubben (Ullern IF) som har rødt som sin hovedfarge. Etter 50-årsjubileet i 2006 blir laget offisielt kalt «Ullern 56'ers».
Klubben spiller sine hjemmekamper i Ørakerhallen. Klubbens spillere trener i Ørakerhallen, og i flerbrukshallene på Ullern videregående skole, Bestum skole og Bjørnsletta skole. Et nytt idrettsanlegg, Ullern Idrettspark, er under planlegging, og dette er høyst nødvendig da hallkapasitet er en kontinuerlig utfordring for klubben.
Bobsleigh under Vinter-OL 1984
Under Vinter-OL 1984 i Sarajevo ble det arrangert to øvelser i bobsleigh.
Twin Falls vannkraftverk
Twin Falls vannkraftverk er et vannkraftverk og en demning i elven Abitibi, beliggende vest for byen Iroquois Falls og umiddelbart ca 10 km vest for Abitibi Lake, nordøst i Ontario, Canada. Denne elva renner nordover og munner ut i James Bay ved Moosonee, helt sør Hudson Bay. Vannkraftverket får kraft fra egen demning i elva.
De totalt fem vannkraftverkene i Abitibi-komplekset nedenfor Abitibi Lake, omfatter:
Martin Fossedal
Martin Fossedal (født 25. mars 1991) er en norsk forsvarsspiller som ble hentet opp fra juniorlaget til Sandefjord og opp til A-laget foran 2010 sesongen.
Richard Møller Nielsen
Richard Møller Nielsen, også kalt Ricardo, (født 19. august 1937 i Ubberud ved Odense, død 13. februar 2014 samme sted) var en dansk fotballspiller og landslagstrener for blant annet, og. Som trener for Danmark var han med på å vinne Fotball-EM 1992 i Sverige, og Confederations Cup 1995 i Saudi-Arabia.
Klubbkarriere
Richard Møller Nielsen begynte sin karriere som fotballspiller i OB og fikk to landskamper, men han måtte tidlig legge opp på grunn av en skade.
Trenerkarriere
Etter mange år som assistent for Sepp Piontek ble han i 1990 landstrener som en nødløsning, da Horst Wohlers ikke kunne komme fri fra sin eksisterende kontrakt med Bundesliga-klubben Bayer Uerdingen, selv om Fotballforbundet hadde ansatt ham som landstrener. Sine største triumfer oppnådde Møller Nielsen da han med Danmarks A-landslag vant Europamesterskapet i fotball 1992 i Sverige og Confederations Cup 1995 i Saudi-Arabia. Richard Møller Nielsen var i alt trener i 49 tellende kamper (EM, VM, OL og Confederations Cup samt kvalifikasjoner), og av dem tapte han kun syv. Europamesterskapstittelen og seieren i Confederations Cup gjør ham til den eneste danske landslagstreneren med finaleseier med det danske landslaget i en større turnering.
Så ble han landslagstrener for Finland (1996-1999) og landstrener for Israel (2000-2002). Han var deretter i ca. ett år trener for Kolding FCs 2. divisjon. Han ble kåret til årets trener i Danmark i 1975 og World Soccer World Manager of the Year 1992.
Møller Nielsen var også trener for Danmark under EM i 1996 i England.
Gangbei
Gangbei (kinesisk: 港北区; pinyin: Gǎngběi Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Guigang i den autonome region Guangxi i Folkerepublikken Kina.
Arealet er på 806 kvadratkilometer og befolkningen på 610 000 innbyggere (2004).
Administrative enheter
Subdistrikt: Storkommuner: Kommuner:
Den europeiske menneskerettskonvensjon
Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) ble vedtatt av Europarådet i Roma 4. november 1950 for å beskytte menneskerettighetene og de grunnleggende friheter. Den trådte i kraft 3. september 1953 da den var blitt ratifisert av tilstrekkelig mange av Europarådets medlemsstater. Ratifikasjon av konvensjonen er ett av kriteriene for å bli medlem av Europarådet. Konvensjonen har to autentiske språkversjoner: fransk og engelsk.
Konvensjonen etablerte Den europeiske menneskerettighetskommisjon i 1954 (nedlagt i 1998) og siden Den europeiske menneskerettsdomstolen (EMD) i 1959, begge med sete i Strasbourg i Frankrike. Domstolen håndhever konvensjonen sammen med Europarådets ministerkomité, som holder oppsyn med etterlevelsen av domstolens avgjørelser. Hvert av de 800 millioner mennesker som er omfattet av konvensjonen, kan fremme sine klage direkte fremfor domstolen dersom han mener at hans rettigheter etter konvensjonen er blitt krenket av en av medlemsstatene. Statene selv kan også anlegge sak mot de andre medlemsstatene, men dette skjer svært sjelden.
Konvensjonen anvendes også direkte av domstolene i medlemsstatene, og det er kun etter å ha uttømt alle nasjonale rettsmidler at klageren kan søke om å få en sak avgjort av domstolen i Strasbourg. Dette må gjøres innen seks måneder etter at siste dom ved en nasjonal domstol er falt. Ved anvendelsen av konvensjonen må de nasjonale domstolene benytte samme metode som EMD og dessuten følge den rettsutvikling som finner sted gjennom EMDs virksomhet. I 1999 ble konvensjonen inkorporert i den norske menneskerettsloven som norsk lov.
Historie
Før tilleggsprotokoll 11 trådte i kraft i 1998 kunne ikke klageren fremme sin sak direkte fremfor domstolen. Den måtte først vurderes av Europarådets kommisjon for menneskerettigheter (Kommisjonen), som så kunne fremme saken for domstolen dersom den mente at saken var tilstrekkelig begrunnet. I og med tilleggsprotokoll 11 ble Kommisjonen avskaffet, og domstolen ble utvidet og aktiv på heltid.
Som følge av konvensjonens og domstolens suksess har det oppstått kapasitetsproblemer ved EMD. Ved begynnelsen av 2009 lå 80000–100000 saker i kø for behandling, og det tar vanligvis flere år fra en sak blir klaget inn til den blir avgjort. For å bedre effektiviteten har domstolen fra 2007 begynt å avsi såkalte pilotdommer, hvor domstolen uttaler seg mer generelt om det som er årsaken til menneskerettsbruddet – ofte en konsekvent gjennomført praksis eller systemfeil – slik at den innklagede stat får en oppfordring til å utbedre problemet, og dermed avverge nye saker. I tillegg er tilleggsprotokoll 14 ventet å øke domstolens effektivitet betydelig.
Rettigheter
Medlemsstatene er i henhold til konvensjonen artikkel 1 forpliktet til å sikre rettighetene til en hver som befinner seg på deres territorium, ikke bare egne statsborgere. Også juridiske personer kan være beskyttet av dette vernet, avhengig av hvilken rettighet det er tale om.
Norge
Konvensjonen ble ratifisert av Norge i 1951.
Konvensjonen er inkorporert i norsk rett gjennom menneskerettsloven av 21. mai 1999, som også bestemmer at konvensjonens bestemmelser skal gis forrang dersom de er i strid med annen norsk lovgivning.
Det har vært, og er en løpende diskusjon hvordan norsk rett skal forholde seg til EMK, tilhørende protokoller og annen folkerett. Tidligere fulgte det av Høyesteretts praksis at folkerett skulle være «tilstrekkelig klar og entydig» før denne fikk forrang foran norsk lovgivning. Dette ble igjen stadfestet i en senere kjennelse i Høyesterett. I 2000 gikk Høyesterett bort fra dette kravet og har etter dette operert etter prinsippet om at EMK (og andre traktater inkorporert gjennom menneskerettsloven) skal tolkes på samme måte som norsk rett. Det stilles ingen krav om at denne skal være tilstrekkelig klar og entydig. Ved eventuell motstrid mellom inkorporert internasjonal rett og norsk lovgivning skal altså den inkorporerte internasjonale retten veie tyngst.
I forbindelse med at Norge ratifiserte konvensjonen, reserverte landet seg mot artikkel 9 om religionsfrihet da Grunnloven § 2 bestemte at jesuitter ikke hadde adgang til riket. Forbudet ble opphevet ved grunnlovsendring 1. november 1956. Forbeholdet ble trukket tilbake 4. desember 1956.
Norge har undertegnet – men ikke ratifisert – tilleggsprotokoll nr. 12 fra 2000 om ikke-diskriminering.
Russland
Russland sluttet å være part til konvensjonen 16. september 2022.
Storbritannia
I Storbritannia er konvensjonen inkorporert gjennom Human Rights Act 1998.
Tilleggsprotokoller
Det finnes en rekke tilleggsprotokoller til EMK, blant annet tilleggsprotokoll 6 om avskaffelse av dødsstraff i fredstid, og tilleggsprotokoll 13 om fullstendig avskaffelse av dødsstraff. Disse protokollene er ratifisert av medlemsstatene i forskjellig utstrekning, og er kun bindende for de stater som har ratifisert dem.
Protokoll 11
Andre protokoller angår domstolens interne prosedyrer. Protokoll 11 trådte i kraft 1. november 1998 og erstattet tilleggsprotokollene 2, 3, 5, 8, 9 og 10. Den avskaffet Kommisjonen og gjorde det mulig for klageren å anlegge sin sak direkte fremfor domstolen. Videre endret den domstolens struktur, og gjorde at denne fra da av virket på heltid. Videre ble Ministerkomiteens juridiske oppgaver fjernet.
Protokoll 14 og EUs tiltredelse
Protokoll 14 er ment å øke domstolens effektivitet betydelig, blant annet ved at saker som finnes åpenbart ubegrunnet kan avvises av én dommer i stedet for tre, som tidligere. Den innskrenker klageadgangen ved at en sak ikke kan fremmes med mindre klageren har lidt «betydelig ulempe» («significant disadvantage»). Mekanismene for å sikre etterlevelsen av dommene er også styrket ved at Ministerkomiteen kan be EMD om en tolkningsuttalelse om en dom, og Ministerkomiteen kan dessuten bringe en medlemsstat inn for domstolen dersom den ikke har etterlevet en dom på tilfredsstillende vis.
Protokollen gjør det i tillegg mulig for Den europeiske union (etter ratifikasjon av Lisboa-traktaten) å tiltre EMK på lik linje med Europarådets 47 medlemsstater. EMK vil dermed bli bindende for alle EUs institusjoner, herunder EU-domstolen, og EUs innbyggere ville dermed kunne klage EU inn for EMD dersom de mener at EU har krenket deres menneskerettigheter ved utøvelse av EU-retten. Dette vil også innebære at EU utnevner en egen dommer til EMD.
Breisjøen (Lillomarka)
Breisjøen, også skrevet Breidsjøen, er et vann beliggende i Lillomarka nord i Oslo. Vannet har vært drikkevannskilde for Oslo siden 1930. Vannet er demmet opp av fire demninger alle bygget i 1930, og er regulert av Vann- og avløpsetaten (VAV).
Breisjøen hadde opprinnelig utløp til Alnaelva, men etter utbyggingen i 1930 ble vannet ført i tunnel til Alnsjøen 700 meter mot sør.
Friluftsliv
Breisjøen ligger i et populært område for friluftsliv og rekreasjon. For å beskytte drikkevannet mot forurensning er innsjøen gjerdet inn og merket «ta vare på drikkevannskildene dine». I vinterhalvåret åpnes det porter flere steder i gjerdet, og det tilbys oppkjørte skiløyper over vannet.
Hubert Walter
Hubert Walter (født ca. 1160, død 13. juli 1205) var en innflytelsesrik kongelig rådgiver på slutten av 1100-tallet og helt i begynnelsen av 1200-tallet i posisjonen som kansler og justiciar av England, og erkebiskop av Canterbury. Som kansler begynte Walter med å administrere det kongelige arkivet, charterrullene (Charter Rolls), en nedtegnelse av alle charter, konsesjoner og tillatelser som ble utstedt av kanselliet. Walter er ikke kjent for sin fromhet eller sin lærdhet, men historikerne har bedømt ham som en av de fremste regjeringsministre i engelsk historie.
Walter skyldte mye til sin onkel Ranulf de Glanvill for sin tidlig forfremmelse og som hjalp ham å bli en skriver for skattkammeret. Walter tjenestegjorde for kong Henrik II av England på mange måter, ikke bare i administrasjonen for finans, men også i diplomatiske og juridiske saker. Etter at han ikke lyktes som kandidat for bispedømmet York ble han valgt til biskop av Salisbury kort tid etter kroningen av Henrik IIs sønn Rikard I av England.
Walter fulgte kong Rikard på det tredje korstoget, og var en av de fremste som var involvert i å skaffe løsepengene for Rikard da han satt fengslet i Tyskland på veg tilbake fra Det hellige land. Som en belønning for Walters tro tjeneste ble han valgt til den neste erkebiskopen av Canterbury i 1193. Han tjente også som Rikards justiciar fram til 1198 da han ble ansvarlig for å skaffe penger som kongen trengte for sin krigføring i Frankrike. Walter satte opp et system som var forløperen den moderne fredsdommer basert på å velge fire riddere i hvert hundre for å administrere rettspleien og loven. Det kan argumenteres for at det således går en direkte forbindelse mellom reformene til ledet av Ranulf de Glanvill under Henrik II til de tilsvarende ledet av Hubert Walter under Rikard I. Han gjenopptok også forgjengerens strid over å opprette et kirkebygg som konkurrent til Canterburykatedralen, en strid som først ble bilagt da paven beordret ham å oppgi disse planene. Etter Rikards død i 1199 hjalp Walter til å sikre forfremmelsen til Rikards bror Johan av England til tronen. Walter tjenestegjorde også for Johan som diplomat og hadde i denne forbindelsen flere reiser til Frankrike.
Tidlig liv
Walter var sønn av Hervey Walter og hans hustru Maud de Valoignes, en av døtrene og (arving) av Theobald de Valoignes, som var herre av Parham i Suffolk. Walter var en av seks brødre. Den eldste broren, Theobald Walter, og Walter selv, fikk hjelp med deres karriere av deres onkel, Ranulf de Glanvill. Glanvill var justiciar for Henrik II, og var gift til Martha de Valoignes søster, Bertha. En yngre bror, Osbert, ble en kongelig dommer og døde i 1206. Brødrene Roger, Hamo (eller Hamon) og Bartholomew finnes bare som vitner på charter. Walters far og bestefar hadde landområder i Suffolk og Norfolk som ble arvet av Theobald.
Walters familie kom fra West Dereham i Norfolk og hvor Walter sannsynligvis ble født. Walter opptrer første gang i Glanvills husholdning i et charter som har blitt forsøksvis datert 1178, skjønt ettersom det er udatert kan det han bli skrevet så sent som 1180. Hans bror Theobald tjente også i deres onkels husholdning. Walters takknemlighet overfor sin tante og onkel er vist charteret for grunnleggelsen av Walters kloster i Dereham hvor han anmode klosteret om å be for «sjelene til Ranulf Glanvill og Bertha hans hustru som fostret oss».
Tidligere historikere har antatt at Walter studerte jus i Bologna basert på at hans navn opptrer på en liste over de som ble feiret ved et kloster i Bologna hvor engelske studenter bodde. Moderne historikere har underslått dette da denne listen også omfatter ikke bare studenter, men også velgjørere. Et annet bevis peker på det faktum at Walter hadde liten kunnskap i latin, og betraktet ikke seg selv som en lærd mann. Det betyr dog ikke at var analfabet, kun at han ikke var «bok-lærd», eller utdannet ved et universitet. Hans samtidige, krønikeskribenten Gerald av Wales sa om Walter at finansministeren var av hans skole.
Første posisjoner
Ved 1184-1185 hadde Walter en posisjon som baron for finansministeren. Kongen ga ham ulike oppgaver, inkludert som forhandler, dommer og som kongelig sekretær. Han ble utpekt som diakon av York på ordre av kong Henrik II i juli 1186. Erkebispedømmet hadde stått ledig siden 1181 og det ville forbli så fram til 1189. Det var Walters jobb som diakon å administrere erkebispedømmet York. Han ble fremmet som kandidat til å bli erkebiskop av York i september, men ble ikke valgt. Katedralkapittelet ved York presenterte fem mulige kandidater for kongens godkjennelse, men alle fem ble avvist. Det er ikke klart hvorfor alle navnene ble avvist, men det er mulig det ikke hadde noe å gjøre med hvor velegnet kandidatene var, men stammet heller fra kongens vilje til å la setet stå ledig slik at bispedømmets inntekter gikk til kongen. Krønikeskriveren Gervase av Canterbury har sagt at under Henrik IIs regime styrte Walter England ettersom «Glanvill søkte hans råd». Dokumenter har vist at Walter var aktiv i administrasjon av bispedømme York.
På samme tid grunnla Walter et hus for kanniker tilknyttet premonstratenserordenen på en kjøpt eiendom i West Dereham i 1188. Hans onkel og andre familiemedlemmer hadde favorisert denne religiøse orden og klosteret lå i nærheten av familiens gods i Norfolk.
I 1187, sammen Glanvill og kong Henrik II, forsøkte Walter å megle en strid mellom erkebiskopen av Canterbury, Baldwin av Exeter, og munkene ved katedralkapitlet. Deres anstrengelser var fruktesløse, og Walter ble senere trukket inn i striden på nytt, tidlig i 1189, og på nytt som erkebiskop. Striden sentrerte rundt Baldwins forsøk på å bygge en kirke dedikert til sankt Thomas Becket rett utenfor byen Canterbury. Planen var å bemanne kirken med kanniker framfor munker, noe munkene ved Canterbury fryktet var et forsøk på å fjerne katedralkapitelets rett til å velge erkebiskopen. Forsøket i 1189 ble avgjort av Baldwin da han oppga området i nærheten av Canterbury for et annet lengre unna ved Lambeth, noe som var mindre truende for munkene.
Biskop av Salisbury
Etter at kong Henrik II døde i 1189 utpekte den nye kongen Rikard I av England Walter til biskop av Salisbury. Valget skjedde den 15. september 1189 ved Pipewell og med bispevielse den 22. oktober 1189 ved Westminster. Han ble bispeviet av erkebiskop Baldwin av Canterbury; medkonsekrantrene var biskop Hugh av Nonant (bispedømmet Coventry og Lichfield), biskop Peter de Leia (bispedømmet Saint David’s i Wales), biskop Gilbert Glanville (biskop av Rochester), biskop Reginald FitzJocelin (biskop av Bath og Wells]; og biskop Hugh de Puiset (biskop av Durham).
Også valgt til bispeseter til samme tid var Godfrey de Lucy for setet i Winchester, Richard FitzNeal til setet i London, og William Longchamp i London.
Elevasjonen av så mange biskoper var sannsynligvis ment som et signal på at den nye kongen brøt med farens vane med å holde bispesetene ledige for selv å ta inntektene fra dem. På samme tid ble Glanvill tvunget fra sin posisjon som justiciar. Walter ble sannsynligvis framhevet til biskop på tross av sin onkel og på grunn av politisk manøvrering over framhevelsen av kongens illegitime halvbror Geoffrey til bispesetet York, noe Walter først hadde motsatt seg. Katedralkapitelet valgt Walter kort tid før Geoffreys forfremmelse, og for en kort tid appellerte Walter til Roma. Hans egen bispesete var enten en belønning eller en bestikkelse for at Walter trakk tilbake sine innvendinger for Geoffreys framhevelse. Geoffrey ble valgt til biskop av York delvis på grunn av kong Henriks ønske på dødsleiet, og delvis for å plassere halvbroren i kirken slik at han ikke kunne bli et kongesemne for Englands trone.
Kort tide etter at han var utnevnt fulgte Walter kongen på det tredje korstoget, og dro iføre for kongen direkte fra Marseille til Det hellige land i en gruppe reisende som også omfattet Baldwin av Exeter, erkebiskop av Canterbury, og Ranulf de Glanvill. De reisende forlot Marseille i august 1190 og kom fram to måneder senere. Mens han var på korstoget ble han rost av de andre og han fungerte som Rikards første forhandler med Saladin for en fredsavtale. Etter at avtalen ble inngått var Walter i den første gruppen av pilegrimer som reiste til Jerusalem og Saladin underholdt Walter mens han oppholdt seg i den hellige byen. Han klarte å trekke ut et løfte fra Saladin at en liten gruppe vestlige geistlige skulle få tillatelse til å bli igjen i byen for å utføre religiøse tjenester. Walter ledet deretter den engelske hæren tilbake til England etter at Rikard selv dro fra Midtøsten, men på Sicilia fikk han høre at kongen var blitt arrestert og holdt fanget i Tyskland. Sammen med William av Sainte-Mère-Eglise var Walter blant de første av Rikards undersåtter som fant kongen i Ochsenfurt hvor han på det tidspunktet ble holdt innesperret. I april 1193 kom han selv tilbake til England for å skaffe penger for å løse kongen ut. Rikard skrev til sin mor, dronning Eleanora av Aquitaine, at Walter skulle bli valgt for erkebispesetet Canterbury, noe som også skjedde. Han ble valgt til erkebiskop uten samråd med biskopene, som normalt krevde retten til å avgjøre den nye erkebiskopen. Han mottok sitt pallium, symbolet på sin autoritet, og ble innviet ved Canterbury den 7. november 1193, og ble gjort til justiciar antagelig den 25. desember 1193. Hvilket betydde at han nest etter kongen besatt de to øverste posisjonene i England, både i regjeringen og i kirken.
Justiciar
Etter at Rikard ble løslatt tilbrakte han liten tid i England, men konsentrerte seg om krigen med kong Filip II August av Frankrike som hadde begynt med den franske kongens forsøk på å overta Rikards besittelser på kontinentet. Walter ble i England og skaffet penger for kongens krigføring, og lede administreringen av kongedømmet. Den pågående krigføringen tvang Walter til å finne nye måter å skaffe penger. Historikeren Doris Stenton har skrevet at de finansielle nedtegnelsene («Pipe Rolls»/«Rørrullene») i løpet av Walters tid som justiciar «gir inntrykket av et land som ble beskattet til yttergrensene». Walter var også ansvarlig i å velge kongelige dommere, og mange av hans valg var knyttet til eller hadde tidligere arbeidet sammen med erkebiskopen i den kongelige administrasjonen. På grunn av Rikards fravær var Walter i stand til å utøve mer autoritet som justiciar enn noen av hans forgjengere. Alt hva Walter trengte å gjøre for å holde Rikards økonomiske behov dekket. Kombinert med Walters posisjon som erkebiskop satt Walter med større makt i England enn noen annen siden dagene til Lanfranc.
En av Walters første handlinger som justiciar var i februar 1194 da han overså en føydal dom over Johan av England. Etter at Rikard var satt fri hadde Johan hatt til hensikt å starte et opprør og hadde forberedt sine festninger på forsvar. Hans brev som ga ordre om forberedelsene ble snappet opp og Johan ble fratatt sine besittelser. Da Johan ikke viste noen tegn på underkastelse innkalte Walter et eklektisk møte i Westminster for å bannlyse Johan om han ikke underkastet seg. Da kongens halvbror fortsatt nektet ble han følgelig lyst i interdikt. For å beseire opprøret måtte Walter selv ta ledelsen av beleiringen av festningen Marlborough Castle. Han ansatte sin bror Theobald til å lede en tilsvarende hærtokt i Lancaster, og belønnet ham med posisjonen som sheriff av Lancaster. Sluttligen gjorde Johan fred med Rikard, og han fikk igjen fornyet sin gunst, skjønt han fikk ikke tilbake sine besittelser før på slutten av 1195.
Walters fremste administrative grep var hans instruksjoner til de omreisende dommerne i 1194 og 1198, hans forordninger av 1195, et forsøk på å bedre rettsvesenet i kongedømmet, og hans plan av 1198 for en bedømmelse av landskatt. I 1194 ble domstolene beordret til å sikre valget av fire kronbetjenter ved hvert lokalrett. Kronbetjentene skulle registrere kongelige rettssaker som tidligere hadde vært sheriffens ansvarsområde. Juryene ble valgt av en komite av fire riddere som også ble valgt av lokalretten. Denne introduksjonen av kronbetjenter og konstabler førte sluttligen til en endring i sheriffens rolle, og minsket deres viktighet i den kongelige administrasjonen. Selv om Walter sannsynligvis ikke deltok i beslutningen i å opprette en egen finansminister for innsamlingen av Rikards løsepenger utpekte Walter 2 «escheatorere» (se Hjemfall), eller voktere av de riktige beløp : Hugh Bardulf i nordlige England, og William av Sainte-Mère-Eglise i sørlige England. Det var uansett i løpet av hans tid som justiciar at den juridiske rollen til «exchequer» (skattkammeret) ble utskilt fra de rent finansielle aspektene.
Han arbeidet også for å innføre en orden i pengelåningen av jødiske pengeutlånere, og organiserte et system hvor de kongelige embetsmenn arbeidet for å motarbeide svindel fra begge sider i denne forretningen. Walter var også sannsynligvis den som innførte systemet med å beholde en arkivert kopi av alle charter, brev, patentbrev og bøter eller nedtegnelser av alle inngåtte avtaler som ble gjort ved de kongelige hoff, rettssaler og i kanselliet. Den aller første skriftlige avtalen er påtegnet utsagnet «Dette er den første håndskrift som ble gjort i kongens hoff i form av tre håndskrifter, i henhold til ordre av hans nåde av Canterbury og andre av kongens baroner, sluttligen ved dette kan en nedtegnelse bli gjort som blir sendt til kassereren for å bli plassert i skattkammeret».
I 1195 utsendte Walter en forordning hvor fire riddere ble utpekt i hvert hundre for å fungere som voktere av freden, en forløper til kontoret med fredsdommer. Hans bruk av riddere, som opptrer for første gang i det politiske liv, er det første tegn på framveksten av en samfunnsklasse som enten som medlemmer av parlamentet eller lovgivningen, ble senere støttespillere for den engelske regjeringen. I 1198 krevde Walter en carucage, eller plogskatt, på fem shillinger for hvert plogland under kultivering. Imidlertid på grunn av de vanskeligheter som kom fra denne bedømmingen av skatten fikk justiciaren til å beordre dem om bli gjort av en edsvoren jury i hvert hundre. Det er sannsynlig at jurymedlemmene ble valgt.
I utenlandske saker forhandlet Walter med Skottland i 1195 og med Wales i 1197. Forhandlingene med Skottland var over skottenes krav på Northumbria eller nordlige England som helhet. Forhandlingene brøt sammen, men forholdene mellom de to nasjonene forble gode i løpet av resten av Rikards regime. Samtalene med Wales begynte etter at de engelske herrene Roger Mortimer og William de Briouze ekspanderte inn walisisk områder i 1195, noe som førte til bekymringer at den walisiske kongen Rhys ap Gruffydd kunne angripe over grensen. I 1196 slo Walter ned et folkelig opprør i London ledet av William Fitz Osbern. Fitz Osbern var en folketaler som utnyttet misnøyen til fattige i London mot de høye skattene. Hans talegaver førte til opptøyer i London, og han ble grepet og hengt på ordre av Walter.
Kirkelig affærer og oppsigelse
Han startet på nytt opplegget til sin forgjenger, Baldwin av Exeter, om å grunnlegge en kirke i Canterbury som skulle være bemannet med verdslige og ikke munker. Han lovte at den nye grunnleggelsens kanniker ikke skulle få tillatelse til å stemme i valg av erkebiskop og heller ikke ville graven til helgenen Thomas Becket bli flyttet dit. Munkene ved katedralkapittelet var likevel mistenksom og henvendte seg direkte til paven. Striden fra Baldwins tid flammet opp igjen da paven støttet munkene og kongen støttet sin erkebiskop. Sluttligen bestemte paven for munkenes sak og beordret Walter til å ødelegge hva som var blitt bygget.
I den siste del av Rikards regime økte presset mot Walter. Konflikter mellom hans kirkelige plikter og hans plikter i regjeringen gjorde ham til et mål for kritikk fra begge sider. En strid i desember 1197 over Rikards krav at magnatene i England skulle framskaffe 300 riddere for militærtjeneste i Frankrike førte til fornyet surmuling blant både prestene og baronene. I tillegg var Rikard misfornøyd med resultatet av carucage i 1198, og Walter ba om å få forlate sin post den 11. juli 1198. Walter må ha gått av frivillig da han hadde snakket om å fratre sine verdslige plikter siden 1194. En del middelalderkilder hevder likevel at han ble presset fra sin posisjon av kongen.
Under kong Johan
I henhold til biografien Livet til William Marshal, som dateres til kort tid etter 1219, da ordet nådde William Marshal, en av de rikeste og mest innflytelsesrike baroner, at Rikard var død, konsulterte han med Walter og diskuterte hvem de skulle støtte som den neste kongen. Marshals valg var Johan av England, Rikards yngste bror, men Walter hadde i førstningen lent seg mot Johans unge nevø Arthur I av Bretagne. Da Marshal insisterte på Johan som var en voksen har forfatteren av Livet til William Marshal latt Walter svare «‘Så la det bli slik’, sa erkebiskopen, ‘men merk mine ord, Marshal, du vil aldri angre noe i ditt liv som dette’».
Dette er ganske sikkert en retrospektiv kommentar som har blitt plassert i biografien, basert på Johans senere handlinger. Straks Johan visste at han støtte fra Hubert Walter og William Marshal sendte han Walter av sted til England for å kreve at alle fri menn ga sin troskapsed til den nye kongen. Den 27. mai 1199 kronet Walter den nye kongen, noe som var erkebiskopen av Canterburys rett. På sin kroningsdag utpekte kongen Walter til kansler. Historikeren og forfatteren av en biografi om Johan av England, W. L. Warren, sier om Walter at «Ingen levende hadde et bedre grep om forviklingene i den kongelige regjering, og selv i sin gamle år var hans sinn smidig og fruktbar til å hanskes med nye problemer».
En av Walters første forslag var å senke avgiftene for å få et charter bekreftet, fra 9 pund og fem shilling til 18 shilling og fire pence. Ifølge med dette grepet var kravet om at intet charter ville bli akseptert i en konges rettssal uten å ha blitt bekreftet av kong Johan. Ikke bare reduserte dette forfalskninger, det førte også til etableringen av «charter-rullene», en administrativ kopi av alle dokumenter og forordninger som ble utgitt og bekreftet av regjeringen. I sitt forhold til andre tjenestemenn arbeidet Walter tett med justiciar Geoffrey Fitz Peter i innsamlingen av skatt, og begge menn dro til Wales i 1203 på en diplomatisk misjon. En annen felles handling angikk en skatt på en syvendedel av flyttbare eiendom samlet inn fra både verdslige som geistlige personer. Middelalderkrønikeforfatteren Roger av Wendover sa at kongen «hadde erkebiskop Hubert av Canterbury til fungere for ham i saker om kirkeeiendom, Geoffrey fitz-Peter i saker av verdslig eiendom, og disse sparte ingen i å utføre deres ordre».
Walter var også ansvarlig for å oppbevare kopier av andre kongelige brev i Close Roll og Patent Rolls. Sistnevnte nedtegnet brev som var utsendt i «patenter», eller åpent og ikke forseilet, og Close Roll nedtegnet brev som var forseglet, eller som «lukkede brev». De ulike rullene er bevart fra 1199 for Charter Roll, 1201 for Patent Roll, og 1204 for Close Roll. Walter fortsatte å komme med nyvinninger også i lokalstyringen, som den tidligste nedtegnelsen av kronfogdens ruller, eller fylkesnedtegnelsene, som ble benyttet for kryssjekke muntlige bevitnelser i fylkenes rettssaler fra 1202 og 1203 under Walters kanslertid.
I 1201 dro Walter på en diplomatisk misjon til kong Filip II August av Frankrike som ikke var vellykket, og i 1202 kom han tilbake til England som regent da Johan reiste utenlands. I april 1204 dro Walter tilbake til Frankrike sammen John de Gray, biskop av Norwich, Eustace, biskop av Ely, William Marshal, og Robert de Beaumont, jarlen av Leicester, for å søke fred med den franske kongen. Filip II August insisterte at Johan overleverte Arthur av Bretagne, Arthurs søster Eleanora, og frasa seg alle sine besittelser i Frankrike før det kunne bli fred. Dette nektet Johan å gå med på, og diplomatene reiste tilbake til England kort tid før den franske kongen erobret Normandie.