cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Det latinske patriarkatet Jerusalem
Historie
Jerusalem var ett av oldkirkens fem patriarkater, men hørte etter det store skisma til den ortodokse kirkens sfære. I løpet av korstogene opprettet korsridderne i 1099 kongeriket Jerusalem, fordrev den gresk-ortodokse patriarken fra Jerusalem og innsatte Arnulf av Chocques som hans latinske etterfølger. Den andre latinske patriarken, Dagobert av Pisa, mislyktes i sine forsøk på å bli kongerikets verdslige overhode, men han etablerte et stort kirkelig hierarki som bestod av selve patriarkatet, fire underordnete erkebispedømmer (Caesarea, Nazaret, Petra og Tyr) med tallrike suffraganer, og patriarkatets egne suffraganer (bispedømmene Betlehem, Gaza, Hebron og Lydda-Ramla samt eksempte abbedier på Oljeberget, Tempelhøyden og Zionhøyden).
Med Saladins erobring av Jerusalem i 1187 mistet patriarken nesten all innflytelse og flyttet sitt sete til festningen Akko. Da også denne ble erobret av mamelukkene i 1291, måtte patriarken forlate Det hellige land og flyktet til Kypros. 1374 anerkjente pave Gregor XI tingenes tilstand og degraderte patriarkatet til et titulært patriarkat. Kirken St. Laurentius utenfor murene i Roma ble Jerusalems patriarkalbasilika.
Det osmanske rike ga i 1847 sin tillatelse til gjenopprettelsen av patriarkatet. Siden den gang har patriarken igjen hatt sin reelle residens i Jerusalem.
Ridderordenen av den hellige grav i Jerusalem
Pave Pius IX samlet i 1847 året formelt ridderne av den hellige grav organisatorisk og la dem under autoriteten til Den latinske patriark av Jerusalem og med Jerusalemskorset som felles tegn.
England and Wales Cricket Board
England and Wales Cricket Board (ECB) er det øverste styrende organ for cricket i England og Wales. ECB ble grunnlagt 1. januar 1997 som en fusjon av flere andre regulerende cricketorganisasjoner i England. Det tok blant annet over oppgavene til MCC.
ECB styres av medlemmer fra de 38 førsteklassecricketlagene, samt mindre fylkeslag og MCC. Administrenede direktør er David Collier.
En av ECBs hovedoppgaver er styringen av det engelske landslag. Lagkapteinen Michael Vaughan og flere andre sentral spillere er ansatt hos ECB. Det samme er sjeftreneren Duncan Fletcher. ECB er også ansvarlig for ECB National Academy for crickettrening
ECB har også ansvaret for det kommersielle aspektet ved engelsk cricket, og får sine inntekter fra bilettsalg ved endagskamper og testkamper i England, samt fra en andel av inntektene ved Englands bortelandslagskamper. ECB har også ansvaret for sponsoravtaler og sendingsrettigheter ved kamper, primært i forhold til det engelske landslaget. ECB hadde i 2004 en inntekt på 75.1 millioner britiske pund.
I 2005 overtok ECB også ansvaret for damecricket i England og Wales.
I 2005 inngikk ECB en avtale med BSkyB, som ga Sky eksklusive rettigheter til direktesending av testkamper i England på fjernsyn i fire år (2006 til 2009) Avtalen gjorde at det kun er mulig å se testcricket på digitalt signal, og var meget upopulær blant mange cricketfans. Avtalen har imidlertid skaffet inntekter for engelsk cricket i fire år fremover, noe idretten sjelden har hatt.
ECB fikk også en del negativ publisitet da de så ut til å ville si opp kontrakten med bowlingtreneren Troy Cooley, som anses for å ha spilt en viktig rolle i Englands sensasjonelle seier i Ashes-serien.
ECBs hovedkvarter er ved Lord's Cricket Ground i London.
Josva
Josva (hebraisk: – Yĕhôšúaʿ; gresk:  – Iēsoûs) er en figur i Tora og Det gamle testamente og var den som undersøkte Kanaan som Guds lovede land for israelittene, i henhold til Fjerde Mosebok og i noen avsnitt som Moses' medhjelper. Han er en sentral figur i Den hebraiske Bibelens Josvas bok. I henhold til Andre Mosebok, Fjerde Mosebok og Josvas bok ble han en leder av de israelittiske stammene etter Moses' død. Hans navn var Hosea, sønn av Nun, fra Efraims stamme, men Moses kalte ham for Josva ettersom det var det navnet han var kjent under. Han var født i Egypt forut for utvandringen, og var antagelig av samme alder som Kaleb som han tidvis er assosiert med.
Josva var en av Israels tolv spioner som Moses sendte ut for å utforske landet Kanaan. Etter at Moses var død ledet Josva de israelittiske stammene i erobringen av Kanaan, og fordelte landet mellom de ulike stammene. I henhold til en bibelsk kronologi, levde Josva en gang mellom 1500–1390 f.Kr., eller en gang i sen bronsealder. I henhold til Josvas bok døde Josva da han var 110 år gammel.
Fortellingen om Josva er også blitt lånt inn i Koranen og han har således en posisjon hos muslimene. I henhold til Koranen var han sammen med Kaleb den ene av to som Moses sendte for å utforske landet Kanaan. Muslimene vurderer Josva som en av israelittenes ledere, en del ser ham også som en profet, mens andre ser ham ikke som en profet, men som en hellig mann og en stor leder.
Navnet
Navnet Josva, på hebraisk Yĕhôšúaʿ, betyr «Jahve er frelse».
Vokaliseringen av det andre komponenten i navnet kan bli lest som «Hoshea», et navn benyttet i Tora før Moses la til den guddommelige navnet, i henhold til Fjerde mosebok 13:16.
Navnet «Jesus» er den norske gjengivelsen av den greske transkripsjonen av Yĕhôšúaʿ via arameisk. I Septuaginta, den greske oversettelsen av Den hebraiske Bibelen (Det gamle testamentet), er alle tilfeller av ordet Yĕhôšúaʿ gjengitt som Ἰησοῦς, Iēsoûs, den nærmeste greske uttalen av arameiske «Yeshua» Således er Josva på gresk blitt kalt for «Jesus, sønn av Nun» (τοῦ Ναυή) for å skille ham fra Jesus Kristus. Josva og Jesus er gitt samme navn, ved å legge til Navin («sønn av Nun») for Josva, også på slaviske språk som følger den ortodokse kirketradisjonen (f.eks. russisk Иисус – Iisus og serbisk Исус/Isus).
Josva og flukten fra Egypt
Josva var leder ved israelittenes første slag etter å ha forlatt Egypt mot amalekittene ved Refidim og hvor de seiret.
I henhold til Josvas bok utpekte Gud Josva til å etterfølge Moses som israelittenes leder. Den første delen av boken dekker Josva i perioden da han ledet erobringen av Kanaan.
Erobringen av Kanaan
Ved Jordanelven skilte vannet seg, slik som det hadde skjedd for Moses ved Rødehavet. Det første slaget etter å ha krysset Jordanelven var slaget ved Jeriko. Josva ledet ødeleggelsen av Jeriko, deretter bevegde de seg videre til Ai, en liten naboby i vest. Imidlertid ble de beseiret og 36 israelitter døde. Nederlaget ble tilskrevet at en mann ved navn Akan hadde tatt «bannlyst gods» fra Jeriko, og etter at han innrømmet å ha «syndet», ble Akan, hans familie og dyr steinet for at de skulle få tilbake Guds gunst. Deretter ledet Josva israelittene til seier over Ai.
Israelittene møtte en allianse av amorittiske konger fra Jerusalem, Hebron, Jarmut, Lakisj, og Eglon. Ved Gibeon spurte Josva Gud om få månen og solen til å stå stille slik at han kunne vinne slaget i dagslys. Denne hendelsen er meget kjent ettersom det står i skriften «Aldri har det, verken før eller siden, vært en dag som denne, da Herren bønnhørte en mann slik». Gud kjempet også for israelittene i dette slaget da han kastet store haglskurer fra himmelen som etter sigende drepte flere kanaanitter enn hva israelittene selv greide. Fra der av var Josva i stand til å lede israelittene til flere serier og sikret mye av landet Kanaan til sitt folk.
Død
Da han var «gammel og langt oppe i årene» samlet Josva de eldre og høvdingene for alle israelittene og formante dem å ikke ha noe samvirke med den innfødte befolkningen da det kunne gjøre at de ikke var trofaste mot Gud. Ved en rådsforsamling for stammene ved Sikem tok han avskjed med folket, formante dem på nytt om å være trofaste mot deres Gud som hadde vist seg for dem. Som et vitne på deres løfte om å tjene Gud, fikk Josva satt opp en stor stein under et eiketre ved Guds helligdom. Kort tid etterpå døde han da han var 110 år og han ble gravlagt på sin egen eiendom, «ved Timnat-Serah, som ligger i Efraims fjelland, nord for Gaasj-fjellet».
Fotnote
<references group='lower-alpha'/>
Amstel Gold Race 2011
Amstel Gold Race 2011 ble arrangert 17. april 2011, og var den 46. utgaven av sykkelrittet Amstel Gold Race. Philippe Gilbert vant som i 2010.
I tillegg til de 18 ProTeams var Cofidis, Farnese Vini-Neri Sottoli, Landbouwkrediet, Skil-Shimano, Topsport Vlaanderen-Mercator og Verandas Willems-Accent invitert.
Ildteger
Ildteger eller brannteger (Pyrrhocoridae) tilhører tegene, en gruppe av nebbmunner. Artene har til felles at munndelene er sugende, så de suger altså opp næringen. De lever av plantesaft.
Norsk institutt for naturforskning (NINA) bekrefter nå at insekter i denne familien nå har etablert seg i Norge.
Utseende
Middelsstore til store (5 – 25 mm), ovale, litt flate teger. Kroppen er litt avlang, fargene er vanligvis skarpe i rødt, orange eller hvitt, og svart. Herav kommer navnet ildteger eller brannteger som de også kalles. Antennene består av fire ledd og er middels lange og kraftige. Denne familien mangler punktøyne (ocelli). Mange av artene har forkortede vinger og kan ikke fly. Vingene har to ufullstendige celler på den indre delen av membranen. Bukplatene på bakkroppen er sammenvokste til en felles "skål".
Levevis
Ildteger lever på jordoverflaten, på planter og trær, de fleste artene på eller nær bakken. De er vanligvis plantesugere, ofte på blomster og frø. De synes å foretrekke planter i familien Malvaceae. Noen arter tar også gjerne animalsk føde og enkelte er gjerne hovedsakelig rovdyr. De sterke fargene signaliserer at ildtegene er uspiselige, men mange arter blir likevel gjerne spist av fugler og amfibier. Ellers blir denne familien ofte parasitert av snyltefluer (Tachinidae).
De fleste artene finnes i varmere strøk.
Paringen hos disse artene varer gjerne i flere dager. De to kjønnene henger da sammen med hodet pekende hver sin vei, men de kan bevege seg rundt med overraskende letthet. Det er også vanlig at hannen vokter på hunnen under eggleggingen, som kan pågå i 2–6 dager. Ildtegene har ufullstendig forvandling, overgang fra nyklekt nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere, vanligvis fem, nymfestadier.
Skadedyr
Noen arter er skadedyr på avlinger. Arter i slekten Dysdercus som lever på bomullsplanten, kan gi en misfarge på bomull, fordi de fargerike dyrene blir med i innhøstningen og knuses. Fargen er vanskelig å fjerne. De kan også ødelegge bomullen ved at hullene de stikker i frøkapslene, bryter opp bomullsfibrene.
Norsk Friluftsliv
Norsk Friluftsliv (engelsk: The Norwegian Association for Outdoor Organisations, nordsamisk: Norgga Olgunastinsearvi) er fellesorganisasjonen for 18 norske frivillige friluftsorganisasjoner. Norsk Friluftsliv formål er å fremme det tradisjonelle, naturvennlige friluftslivet og allemannsretten (retten til fri ferdsel i norsk natur). Organisasjonen har over 950 000 medlemskap.
Norsk Friluftsliv ble stiftet i 1989, og har i dag følgende organisasjoner som medlemmer: Den Norske Turistforening, Norges Turmasjforbund, Norges Jeger- og Fiskerforbund, Norges KFUK-KFUM-speidere, Norges Klatreforbund, Norsk Orientering, Norges Padleforbund, Norges Røde Kors, Norges speiderforbund, 4H Norge, Skiforeningen og Syklistenes Landsforening, Kristen idrettskontakt, Norsk Kennel Klub, Norges Seilforbund, Forbundet KYSTEN, Det norske Skogselskap og Norges sopp- og nyttevekstforbund.
Grimsdalshytta
Grimsdalshytta er en bemannet turisthytte i Rondane, eid og drevet av DNT Oslo og Omegn som er medlemsforening av Den Norske Turistforening.
Norsk Friluftsliv
Organisasjonen het frem til 2014 Friluftslivets fellesorganisasjon (FRIFO).
Viktige oppgaver
Norsk Friluftsliv og medlemsorganisasjonene står overfor mange utfordringer i et samfunn i stadig endring;
Samarbeidspartnere
Klima- og miljødepartementet (KLD) er fagdepartementet for friluftsliv. Norsk Friluftsliv har derfor løpende samarbeid både med KLD og Miljødirektoratet (MD). Norsk Friluftsliv mottar driftsstøtte over statsbudsjettet fra Klima- og Miljødepartementet. Det er kontakt med Kulturdepartementet (KUD) i forbindelse med spillemidler til friluftsformål og Helsedepartementet og Helsedirektoratet når det gjelder friluftsliv og helse. Norsk Friluftsliv fordeler aktivitets-/prosjektmidler fra MD og spillemidler til aktivitetstiltak fra KUD til medlemsorganisasjonene i Norsk Friluftsliv.
Stortingets energi- og miljøkomite er et viktig kontaktpunkt for Norsk Friluftsliv i forhold til statsbudsjett og større friluftspolitiske saker. Det holdes også kontaktmøter med de politiske partiene som er representert på Stortinget. Norsk Friluftsliv har også et godt samarbeid med Friuftsrådens Landsforbund (FL).
Organisasjonen Norsk Friluftsliv
Årsmøtet behandler årsmelding, årsregnskap, langtidsplaner og langtidsbudsjett, kontingent, og velger ordfører, styreleder, styre på syv medlemmer og ett varamedlem.
Administrasjonen består av generalsekretær, kontorleder, informasjonskonsulent og fagkonsulent.
Miljøverndepartementet ga Norsk Friluftsliv i oppdrag å gjennomføre Friluftslivets år i 2005.
I 2015 var Norsk Friluftsliv praktisk ansvarlig for gjennomføringen av Friluftslivets år 2015.
Viggo Jønsberg
Viggo Jønsberg (født 22. mai 1956) er en norsk skuespiller.
Heraclius av Jerusalem
Heraclius eller Eraclius (født ca. 1128 – død 1190/1191), var erkebiskop av Cæsarea og den latinske patriark av Jerusalem. Han omtales derfor som både «Heraclius av Cæsarea» og «Heraclius av Jerusalem». Heraclius var den siste patriark av Jerusalem da byen falt for muslimene.
Magister fra Bologna
Heraclius var fra Gévaudan i Auvergne i Frankrike. Som han senere rival Vilhelm av Tyr studerte han lov ved Universitetet i Bologna: hans samtidige og venner omfattet Stefan av Tournai og Gratian. Heraclius kom til kongedømmet Jerusalem en gang før 1168 hvor han ble omtalt som magister Heraclius som var vitne til patriarkens dyder. Han ble utpekt til erkediakon av Jerusalem i 1169. I denne egenskapen forsøkte han uten hell å overtale pave Alexander III til å gjeninnsette Gilbert d'Aissailly som stormester av Hospitallerordenen, den senere Malteserordenen, skjønt paven roste ham for hans presentasjon av saken.
Ved 1175 var han blitt erkebiskop av Cæsarea (mens Vilhelm tjente som erkebiskop av Tyr). Som erkebiskoper var både Heraclius og Vilhelm tilstede ved Det tredje Laterankonsilet i 1179. Året etter betraktet Heraclius seg som den mest sannsynlige kandidaten som patriark av Jerusalem, og kongen, Baudouin IV av Jerusalem, delegerte valget til sin mor, Agnes av Courtenay, og hennes damer, i henhold til presedens fra tidligere valg i 1157, og Heraclius ble valgt.
Ondsinnete rykter
Ettersom det meste vi vet om Heraclius kommer fra hans rival Vilhelm og et manuskript fra 1200-tallet (Den gammelfranske fortsettelsen av Vilhelm av Tyr) er Heraclius blitt framstilt som særlig korrupt og lite egnet som patriark. Han ble anklaget for å ha fått ansettelsen ved å være Agnes’ elsker, og det samme ble sagt da Guy av Lusignan ble forfremmet, noe som høyst sannsynlig var kun ondsinnet ryktespredning fra Vilhelms side. Etter sigende skal Heraclius ha levd åpent med enken til en kleshandler fra Nablus, Pasque de Riveri, som ble referert til som «Madame la Patriarchesse», og som han hadde minst en datter med. Imidlertid var elskerinner ikke uvanlig på 1100-tallet. Ekteskap ble unngått, men ikke nødvendigvis samkvem med kvinner. Påstanden i Den gammelfranske fortsettelsen at han bannlyste Vilhelm i 1183, tvang ham til å forlate kongedømmet Jerusalem for å søke paven hjelp i Roma, og sørge for at han ble forgiftet der, er beviselig uriktig. Ingen vestlige krøniker bemerker dette (om det hadde vært sant) ettersom det ville ha vært en stor skandale i kirken. Vilhelm døde ikke før 1185 eller 1186, og utførte sin plikter som erkebiskop helt til det siste.
På misjon i Europa
Mens han var i England innvie han Tempelriddernes kirke i London, Temple Church, og deres hovedkvarter ved Clerkenwell, noe som kanskje er det han best huskes for i England i dag. Krønikeskriveren Ralph Niger rapporterte at på den misjonen til vest tilbød Eraclius kongedømmet Jerusalem til kong Filip II August og Henrik II, men begge avslo tilbudet, men også til andre prinser han møtte. Ralph hevdet at Heraclius' storslåtte følge og overdådig klær krenket mange i vest som følte at dette ikke passet seg for en patriark, og om øst var så rik trengte de ikke hjelp fra vest. Det kan være at krønikeskriveren ikke var forberedt på den bysantinsk klesstilen til hoffet ved Jerusalem. Andre krønikeskrivere som Peter av Blois, Gerald av Wales, Herbert av Bosham og Rigord, var mer imponert av patriarken åndelige kvaliteter og beskrev ham i fraser som «vir sanctus et prudens», «vir sanctus» og «vitae sanctitatae non inferior».
I slutten av 1185 dro Heraclius tilbake til Jerusalem. I mellomtiden hadde Baudouin IV død og blitt etterfulgt som konge av sin unge nevø Baudouin V, men guttekongen var svakelig og døde sommeren 1186. Arvingen var hans mor Sibylla, men hennes Guy av Lusignan var mislikt blant adelen. Det ble enighet om at Sibylla skulle bli kronet, men kun om hun skilte seg fra Guy. Hun forlangte da å selv velge sin nye ektemann med den forståelse at den nye ville bli konge. Heraclius var den som kronet henne dronning av Jerusalem. Til alles overraskelse tok hun kronen og ga den til Guy med ordene, i henhold til Roger av Hoevden: «Jeg velger deg som konge, og min herre, og herre over landet Jerusalem, ettersom den som Gud har bundet (i ekteskap) kan ingen mann skille». Ingen våget å protestere, og Heraclius utpekte Guy som konge av Jerusalem.
Jerusalem faller
I 1187 invaderte Saladin kongedømmet og da Guy marsjerte ut for å møte ham spurte han Heraclius om å marsjere sammen med ham foran hæren med relikviene av Det sanne kors. Ettersom Heraclius var syk ble det biskopen av Akko som tok hans plass. Til tross for relikviene påførte Saladin den kristne hæren et ødeleggende nederlag i slaget ved Hattin den 4. juli og tok kong Guy til fange. Heraclius' rapport av slaget og dens påfølgende ettervirkning, adressert til pave Urban III, har blitt bevart. I henhold til Krøniken til Ernoul: «pave Urban, som var ved Ferrara, døde av sorg da han hørte nyehtene». I sitt brev sa Heraclius at uten ytre støtte ville både Jerusalem og Tyr falle i løpet av seks måneder.
I Jerusalem ba Heraclius innstendig at Balian av Ibelin om å lede forsvaret av byen mot Saladin. Han ga ordre om å fjerne sølvet fra Den hellige gravs kirke for å prege mynter slik at man kunne betale byens forsvarere, men Jerusalem ble endelig tvunget til å overgi seg den 2. oktober. Det var Heraclius som rådet Balian til å komme til en overenskomst framfor å kjempe til alle var døde, noe som ville dømme byens kvinner og barn til slaveri og tvungen omvendelse til islam. Heraclius hjalp til med å forhandle overgivelsen med Saladin som gikk med på å la ham og de fleste andre kristne om å forlate byen uskadd.
Heraclius og Balian organiserte og bidro med 30 000 bezanter for å betale løsepenger for byens fattigste befolkning. Dette betalte for rundt 18 000 mennesker, men ytterligere 15 000 hadde behov for å bli sluppet fri fra muslimene. Heraclius og Balian tilbød å være gisler i bytte for disse, men Saladin avslo, og disse gjenværende ble gjort til slaver. De to mennene førte den siste gruppen av flyktninger fra byen ved slutten av en 40 dagers løslatestid, det vil si midten eller slutten av november.
Saladins sekretær Imad al-Din al-Isfahani hevdet at Heraclius hadde fjernet alle gullrelikvier fra kirkene på Tempelhøyden, og fraktet bort vogntog med kostbarheter, men det er ingen kristne skribenter som hevdet det samme. På denne tiden ble disse kirkene omgjort til moskeer, og det er sannsynlig at Heraclius fikk tillatelse til å fjerne kristne symboler som ellers ville ha blitt ødelagt. Det var neppe personlig rikdom.
Etter at Jerusalem ble tatt søkte Heraclius tilflukt i Antiokia ved Orontes sammen med dronningen. Han deltok deretter i beleiringen av Akko hvor hans ankomst varmet hæren. Som så mange andre døde han av pest og sykdom som herjet det tredje korstoget i løpet av vinteren 1190–1191.
I fiksjonen
Fram til i dag har alle fiktive representasjoner av Heraclius blitt avledet av de negative portrett av ham fra Den gammelfranske fortsettelsen av Vilhelm av Tyr: se Gotthold Ephraim Lessings Nathan der Weise, Zofia Kossak-Szczuckas Król trędowaty (Den spedalske konge), Manuel Mujica Lainez' El unicornio (Den vandrende enhjørning), og Graham Shelbys Knights of Dark Renown. I filmen Kingdom of Heaven (2005) hvor han ble framstilt av Jon Finch er han helt og holdent en kujon og sneversynt figur. I regissørens utgave av den samme filmen er Baudouin IV faktisk avbildet når han avslår viatikum fra ham.
Nuuk
Nuuk («neset») eller Godthåb (grønlandsk og dansk : Nuuk) er hovedstaden i det selvstyrte danske territoriet Grønland. Den tilhører fra 1. januar 2009 Sermersooq kommune. Byen ligger ved munningen av Godthåbsfjorden på Grønlands vestkyst, ca. 240 km syd for den nordlige polarsirkelen. Fjorden er en av verdens største og mest forgrenede fjorder, en av de største øyene der er Storø. Nuuk er det største kulturelle og økonomiske senteret på Grønland. De største byene som ligger nærmest hovedstaden er Iqaluit og St. John's i Canada og Reykjavík på Island.
I 2019 ble Charlotte Ludvigsen valgt til borgermester i Nuuk.
Historie
Området har en lang historie med befolkning. Området rundt Nuuk ble først befolket av det gamle paleo-eskimofolket fra saqqaqkulturen så langt tilbake som 2200 f.Kr. da de bodde i området rundt den nå forlatte bosetningen Qoornoq. I lang tid ble området okkupert av dorsetkulturen rundt den tidligere bosetningen Kangeq, men de forsvant fra Nuuk-distriktet før år 1000. Nuuk-området ble senere bebodd av vikingoppdagere i det 10. århundre, og kort tid etterpå av inuitter. Inuitter og nordmenn levde begge sammen i dette området fra ca. år 1000 til nordmennene forsvant av usikre årsaker i det 15. århundre.
Byen ble grunnlagt som festningen Godt-Haab i 1728 av den kongelig guvernør Claus Paarss, da han flyttet misjonæren og kjøpmannen Hans Egedes tidligere Haabets Koloni fra øya Kangeq til fastlandet. Grønland var på denne tiden en norsk koloni, og Norge var i sin tur en del av Danmark-Norge, men kolonien ikke hadde hatt kontakt i over tre århundre. Paarss' kolonister bestod av soldater, forbrytere og prostituerte og de fleste døde innen det første året av skjørbuk og andre sykdommer. I 1733 og 1734 drepte en koppe-epidemi det meste av den innfødte befolkningen, samt Egedes egen kone. Hans Egede reiste tilbake til Danmark i 1736 etter 15 år på Grønland og etterlot sin sønn Poul for å fortsette sitt arbeide. Ved oppløsningen av Danmark-Norge etter Napoleonskrigene ble byen sammen med resten av Grønland en del av Danmark. Godthaab ble sete for regjeringen for den danske kolonien Syd-Grønland, mens Godhavn (nå Qeqertarsuaq) var hovedstad i Nord-Grønland frem til 1940 da administrasjonen ble samlet i Godthaab.
Etter at Fridtjof Nansen og de andre i ekspedisjonen hans hadde krysset Grønland på ski i 1888, ankom de Godthåb. De kom hit 3. oktober, og måtte overvintre her siden den siste båten før vinteren hadde gått. Denne tiden bodde de sammen med inuittene og brukte tiden bl.a. til å studere deres levesett.
Klima
Klimaet er lavarktisk med en gjennomsnittstemperatur på syv grader i juli og minus åtte i januar.
Terroristene
Terroristene har flere betydninger og kan referere til
Fredrik Vogt
Han ble opptatt ved NTH i 1910 og tilhørte dermed det første kullet av studenter. Etter noen år i arbeidslivet tok han doktorgrad med en avhandling om svingekamre, en viktig komponent i vannveien i vannkraftverker. I 1930 ble han professor i mekanikk ved NTH. Vogt ble valgt til rektor i 1936 og hadde denne stillingen til han ble presset til å forlate NTH av den tyske okkupasjonsmakten i 1941. På grunn av sin deltagelse i motstandsbevegelsen forlot han Norge i 1943, og kom seg over til London via Sverige. I London var han tilknyttet London-regjeringen (den norske eksilregjeringen) og engasjerte seg i arbeid for Industrikomiteen med planlegging av kraftforsyning og industrireisning etter krigen.
Vogt fortsatte som rektor etter andre verdenskrig til han i 1947 ble utnevnt til generaldirektør i NVE etter at industriminister Lars Evensen hadde håndplukket ham. Her var han en sentral strateg i oppbyggingen av elektrisitetsforsyning for kraftkrevende industri og alminnelig forbruk.
Vogt hadde stor arbeidskapasitet, i tillegg hadde han gode evner til å kombinere detaljkunnskap som forsker, praktisk innsikt som ingeniør, og administrasjon som leder. Han hadde et stort kontaktnett som var viktig for strategisk planlegging. Han var regnet som en av de fremste fagpersoner innenfor vannkraftutbygging i Norge, noe som førte til at han også fikk stillinger i internasjonale organer.
Bakgrunn og utdannelse
Fredrik Vogt tilhørte slekten Vogt som innvandret fra Danmark på siste halvdel av 1600-tallet. Han var sønn av professor Johan Herman Lie Vogt og Martha Johanne Abigael Kinck. Den 4. juli 1916 ble han gift med Signe Fjalstad, født den 17. februar 1891 og datter av sogneprest i Stavanger John Fjalstad og Joraand Sitje. Vogts far ble utnevnt til professor i metallurgi og teknologi ved Universitetet i Oslo i 1886. Betingelsen for denne utnevnelsen var at han ved en eventuell opprettelse av en teknisk høyskole måtte være villig til å flytte over til denne, og i 1912 ble han professor ved NTH.
Vogt hadde en bror, Johan Vogt, som var professor i samfunnsøkonom, og en annen bror, Jørgen Vogt, som var politiker og journalist. Jørgen Vogt var internert fra 1941 og resten av andre verdenskrig. Også Johan Vogt var internert en kortere periode. Broren Thorolf Vogt etterfulgte faren som professor i geologi ved NTH. Deres svoger var Martin Linge som blant annet ledet Kompani Linge.
Vogt tok seg over til England i januar 1943 hvor han var tilknyttet London-regjeringen. Han utførte utredninger for regjeringen og forskningsarbeid ved Royal Aircraft Establishment i Farnborough.
Arbeid og virke
Vogt begynte i arbeidslivet da de første store vannkraftutbyggingene ble gjennomførte i Norge tidlig på 1900-tallet, som Vemork kraftverk og Sauda. I begynnelsen av 1920-årene ble han interessert i mer vitenskapelig arbeid på NTH, hvor han avla en doktorgrad med relasjon til en spesiell problemstilling i vannkraftverk. Deretter fulgte forskerstillinger, og i 1931 ble han professor i mekanikk. Senere ble han også rektor ved NTH. I 1947 ble han utnevnt til generaldirektør i Norges vassdrags- og elektrisitetsvesen (NVE). Han ble deretter en ledende strateg for kraftutbygging og industrireisning i Norge etter andre verdenskrig.
Forskning
Vogt var en kort tid i 1916 tilknyttet NTH som vitenskapelig assistent i «vandbyggning» for professor Olav Heggstad, og i 1922 begynte hans vitenskapelige karriere som assistent i mekanikk.
I 1924 avla Vogt doktorgraden ved NTH med en avhandling som hadde tittelen Berechnung und Konstruktion des Wasserschlosses, som på norsk blir Beregning og konstruksjon av svingekamre. Svingekamre er en viktig komponent i et vannkraftverk. Det er et vannfylt kammer (tank med forbindelse mot friluft) plassert mellom den horisontale tilløpstunnelen fra inntaksdammen og starten på selve trykksjakten (eller rørene) ned til kraftstasjonen. Hensikten med svingekammeret er som navnet sier å ta opp svingninger i vannmassene ved endringer av vannturbinens pådrag. Dette for å forhindre store trykksvingninger til turbinen, som igjen leder til elektriske pendlinger i kraftnettet.
Vogt stilte opp fem alternative løsninger. I doktorgraden ga han en generell analyse av alternativene og sammenfattet dem i beregnings- og konstruksjonregler. Analysen dreide seg om strømningsteoretiske forhold der vannhastighet, friksjon, tverrsnitt, belastningsendringer og turbinregulering spilte inn. Problemstillingen og løsningen på denne ville kunne gi store besparelser fordi svingekamre svært ofte er innsprengt i fjell. O mindre volum utsprengt fjell ble en del av løsningen for et optimalt fungerende svingekammer ville dette være økonomisk gunstig. Vogt fant løsninger på denne optimaliseringen og hans doktorgrad ble oversatt til tysk og utgitt som bok i Tyskland.
Fra 1924 til 1927 var han vikar for professoratet i mekanikk, og fikk tittelen høiskolestipendiat for studieåret 1927/1928. Han fikk permisjon fra NTH for å ta et studieopphold i USA hvor han vesentlig arbeidet ved U.S. Bureau of Reclamation i Colorado. Her ledet han et forskningsprosjekt for å finne sammenhengen mellom modellforsøk og beregninger for hvelvdemninger. Dette skjedde ved å gjøre målinger på en nedskalert demning i et laboratorium. Med arbeidet fikk en større forståelse av spenningsfordelingen i denne typer konstruksjoner. Resultatene fra prosjektet fikk betydning for konstruksjonen av Boulder dam i Coloradoelven som til da var verdens høyeste dam. Vogt publiserte en del av sine resultater i en avhandling med tittel: Über die Berechnung der Fundamentdeformation.
Da han vendte tilbake til NTH fikk han et dosentur i bygningsstatikk for studieåret 1929/1930. Den 1. januar 1930 ble han utnevnt til dosent, men han hadde få utsikter til noe professorat da han fikk denne vitenskapelig stillingen. Bare to professorstillinger ville vært relevante, nemlig i vassbygging og i mekanikk. Disse professoratene hadde henholdsvis Olav Heggstad som var 53 år og Hans Henrik Rode som var 45 år. Omstendighetene førte til at Rode døde i en ulykke, dermed måtte en se seg om etter en ny kandidat, og Vogt kom i søkelyset.
Professor i mekanikk
Den 1. april 1931 ble Vogt professor i mekanikk ved NTH etter Rodes dødsfall. Vogt var den eneste professor i mekanikk ved NTH og skulle derfor undervise alle avdelinger i temaene statikk, fasthetslære og hydromekanikk. Dette krevde stor arbeidsinnsats av professoren som hadde stillingen. Han var professor i bare fem år før han ble valgt til rektor.
Rektor ved NTH
Fra 1. juni 1936 ble Vogt valgt til rektor ved NTH og senere ble han gjenvalgt for perioden 1940 til 1943. Fra den 8. oktober 1941 fikk han innvilget søknad om tjenestefri, men den 25. mai 1944 ble han avskjediget av ministerpresident Vidkun Quisling.
Da Vogt ble valgt til rektor ved NTH var institusjonen 25 år gammel. Første halvdel av NTHs eksistens hadde vært viet oppbygging, siste halvdel hadde derimot vært en stagnasjonsperiode. I mellomkrigstiden hadde mange ressurssterke ungdommer reist til USA, men på slutten av 1930-årene var det tendenser til økonomisk oppgang og færre som reiste ut. Vogt ønsket som rektor å arbeide for en utvidelse av høyskolen, som nå ikke lenger hadde kapasitet til å ta imot antallet søkere. I 1937 var det 446 søkere til 160 studieplasser. Opinionen og politikerne støttet etter hvert tanken om en utvidelse, blant annet skrev Arbeiderbladet den 5. november 1938 en artikkel med denne overskriften: «Norges Tekniske Høyskole må reises på nytt».
Motstandskamp
Den tyske krysseren «Admiral Hipper» og flere jagere ankret opp utenfor Trondheim klokken 04:30 om morgenen den 9. april 1940 og satte i land 1100 soldater. Da folk våknet til en ny dag stod tyske soldater på post over hele byen. Skolene i Trondheim ble raskt rekvirert til soldatene, det samme skjedde med NTH. Vogt tok raskt kontakt med den tyske befalhavende for å unngå at Gløshaugen skulle bli full av soldater. Han lyktes med dette og den 10. april ble følgende oppslag satt opp i hovedbygningen: «Professorutvalget går ut fra som en selvfølge at Høyskolens tjenestemenn og studenter unngår enhver friksjon med de tyske tropper.» Avtalen med befalhaverens var altså at soldatene fant andre steder å slå leir mot at studentene ikke agiterte eller organiserte motstand. Imidlertid var det mange studenter fra NTH som dro andre steder i Trøndelag for om mulig å kjempe mot den fremmede krigsmakten.
Vogt fikk raskt innført et forbud mot all politisk virksomhet på NTH. Hensikten var først og fremst å blokkere nazistisk propaganda på skolen. For øvrig var det kun Nasjonal samling som under krigen kunne drive åpenlyse politiske diskusjoner eller spre sitt budskap. Frontene ble raskt skjerpet mellom dem som var nazister og de som var motstandere. NTH-professorene Ragnar Skancke og Hans Skarphagen var profilerte nazister og statsråder i NS-regjeringen. Også en del studenter tok klar stilling for den nazistiske nyordningen og ble selv medlemmer av NS. Rett etter krigen ga dette NTH en dårlig start i gjenoppbyggingsfasen på grunn av svekket renommé.
Vogt og mange andre av professorene og studentene var lite interessert i samarbeid med de nye myndigheter, men ønsket allikevel å holde virksomhet i gang. I 1941 kom en stor nazifiseringsbølge og Vogt ble utsatt for press fra statsråd Skancke om å fratre som rektor. Han søkte om tjenestefri, noe som ble innvilget i oktober 1941. Mange ved NTH var nå oppbrakt over at departementet hadde bestemt at søkere om opptak som hadde tjenestegjort i Regiment Nordland, Den Norske Legion og SS skulle få fortrinnsrett til studiene.
Minister Skancke hadde innkalt til et møte for studenter og professorer ved Universitetet i Oslo den 11. september 1941. Tysk sikkerhetspoliti var tilsted og rektor Didrik Arup Seip ble avsatt og kollegiet ble oppløst. Seip ble sendt til konsentrasjonsleiren Sachsenhausen. Vogt hadde samarbeidet og diskutert med Seip hvordan de skulle forholde seg til okkupasjonsmakten i de institusjonene som de ledet. Vogt hadde sannsynligvis tenkt over situasjonen og kommet til at også han kunne være i faresonen.
Opphold i London
En kort periode etter at han forlot NTH arbeidet Vogt i Norsk Hydro i Oslo. Han tok seg over til Sverige fra Elverum i januar 1943, sammen med sin datter gikk han på ski over grensen. Før han flyktet ga han beskjed via kontakter i hjemmefronten om at sjefen for tungtvannsproduksjonen på Vemork, kjemiprofessor Jomar Brun, skulle forlate Rjukan og komme seg over til England. I april 1943 kom så Vogt til England.
I Vogts fravær tok Olav Heggstad over som rektor den 19. februar 1942. Han var først og fremst interessert i et administrativt samarbeid, men ble gitt eneveldig makt etter førerprinsippet. NTH var nå delt inn i to grupperinger der den ene gikk inn for samarbeid, mens de som var motstandere gikk under jorden. Det oppstod et hemmelig professorråd som fra høsten 1943 holdt kontakt med hjemmefrontens ledelse. Vogt og Leif Tronstad var blant de ledende motstandsfolk som dro til England
Industrikomiteen
Industrikomiteen ble nedsatt av Forsyningsdepartementet i London sommeren 1943, og Vogt ble valgt som leder av komiteen. Andre viktige medlemmer var juristen og økonomen Erik Brofoss og byråsjef Konrad Nordahl, samt Nicolai Stephansen fra Norsk Hydro. Vogt arbeidet med en kartlegging av vannkraftutbygginger som den tyske okkupasjonsmakten hadde satt i gang. Han utarbeidet flere notater der anvendelsen av disse kraftverkene etter krigen ble drøftet. Anleggene måtte brukes til produksjon av lettmetall eller annen storindustri etter krigen mente Vogt. Selv om NVE tidligere i sine planer før krigen hadde planlagt at Mår og Aura kraftverk skulle prioriteres for alminnelig kraftforsyning, mente Vogt at disse måtte brukes for kraftintensiv industri. Han mente videre at det var opplagt at Glomfjord kraftverk med sin avsidesliggende beliggenhet måte prioriteres for industri, enten til lettmetall på stedet eller med kraftoverføring til et påtenkt jernverk i Nordland.
Rektor etter andre verdenskrig
Den 8. mai 1945 tok Gudmund Sundby over som rektor i noen dager til Vogt var tilbake den 19. mai 1945 For tredje gang ble han valgt til rektor, men gikk av i januar 1947 for å tiltre stillingen som generaldirektør i NVE.
Vogt arbeidet med å få ekstraordinære opptak av norske studenter ved utenlandske universiteter. Både før og etter krigen var kapasiteten ved NTH for liten i forhold til samfunnets behov. Statistikken viste at mellom 1914 til 1938 ble det utdannet 3284 ingeniører som arbeidet i Norge, dette vil si et årlig gjennomsnitt på 131. Av disse hadde 21 % tatt sin utdannelse i utlandet. I 1939 hadde NTH tatt opp 170 studenter, men Vogts analyse av behovet viste at kapasiteten måtte økes til 220–240 studenter per år.
Høsten 1940 startet han et utredningsarbeid med å finne behovet for en utvidelse av NTH. Dette ledet til en generalplan for NTH som han arbeidet videre med for regjeringen i London og som allerede i 1945 kunne tas frem. Blant annet ble det etter hans plan startet bygging av Metallurgisk institutt og utvidelse av Hovedbiblioteket ved NTH.
Krigen hadde ført til et frafall av vitenskapelige ansatte, ved at flere fikk landssvikdommer etter 1945. Flere vitenskapelige miljøer var sterkt svekket, og gamle rivaliseringer mellom avdelingene gjorde ikke ting lettere.
Norges Teknisk-Naturvitenskapelige Forskningsråd
Vogt ble valgt til formann for utvalget som skulle utrede organiseringen av norsk industriell forskning. Miljøet ved NTH følte seg tilsidesatt av den modellen for styring av industrirelatert forskning som ble valgt etter krigen. En gruppe av industriorienterte personer stod i ledelsen for organiseringen. Disse var folk fra hjemmefronten og var ideologisk motstandere av mange av de planene utefronten som var dominert av personer fra Arbeiderpartiet hadde lagt. Industrigruppen var lite begeistret for Arbeiderpartiets planøkonomiske ideer. Vogt hadde vært positivt innstilt til en modell der forskningen ble ledet av et direktorat, som spesielt Arbeiderpartiets folk mente trengtes for overordnet styring.
Høsten 1945 fikk Vogt i oppdrag lede en komite for å utrede «den tekniske forskningens organisasjon». Komiteen la frem sitt resultat i april 1946, og gå dette prinsipielle synet på forskningsbasert industri: «Mer demonstrativt enn noensinne før har krigen vist at den organiserte tekniske forskingen er avgjørende for den industrielle utnyttelse av grunnvitenskapene og dermed for seieren i en teknisk krig. Men den vil nødvendigvis bli like avgjørende i den fredelige kappestrid som nå kommer. Den som ikke holder mål, vil automatisk synke ned i økonomisk avhengighet». Komiteen som Vogt ledet arbeidet hurtig og kom industrigruppen i møte. Regjeringen viste seg velvillig og Norges Teknisk-Naturvitenskapelige Forskningsråd (NTNF) så dagens lys i oktober 1946. Forskningsrådet var representert av folk fra forskning og næringsliv, samt departementene. Rådet skulle være et rådgivende organ for myndighetene med hensyn på bevilgninger og prioriteringer.
Imidlertid ble forskningen ikke styrt via et eget direktorat, men en modell som et annet komitemedlem, Alf Ihlen foreslo, nemlig at den teknisk-industrielle forskningen skulle organiseres som et frittstående forskningsråd. Dermed fikk industrien sterk innflytelse over NTNF, med finansiering både fra det offentlig og fra industrien selv. Ihlen var formann i NTNF fra 1946 til 1952, og rådet ble et møtested for teknokratiske industrialiser fra både offentlige organer og privat næringsliv.
Generaldirektør for NVE
NVE var i løpet av mellomkrigstiden blitt en etat med svekket politisk legitimitet, det hadde vært et langt opphold i byggingen av nye kraftverk, samt avsetningsvansker for den statlige kraften. Det ble endog besluttet å selge det store statseide kraftverket Nore, men da det oppstod uenighet om salgsprisen under forhandlingene ble det ikke til noe salg.
Etaten var redusert til et minimum antall ingeniører og alderen på disse var høy. NVE var en konservativ organisasjon som hadde vansker med å ta inn over seg landets nye politiske ledelses krav om en aktiv statlig kraftutbygging. Ikke minst ønsket om statlig kraftproduksjon til storindustri var vanskelig å akseptere. Med Vogt som leder ble NVE i løpet av få år Arbeiderpartiets viktigste verktøy for elektrifisering og storindustri.
Planlegging av Aura kraftverk
Vogt tiltrådte som generaldirektør i NVE den 5. april 1947 og tok da over etter Olaf Rogstad. Han ble regnet som Norges fremste autoritet på vannkraftutbygging, og ble håndplukket av industriminister Lars Evensen. En av de første saker han måtte ta innstilling til var utbyggingen av Auravassdraget, og dette ble tatt opp i Hovedstyret 29. juli 1947. Denne saken hadde også vært oppe i hovedstyret noen måneder før mens Rogstad var generaldirektør, men da blitt nedstemt. Da saken var oppe til behandling i juli ble den godkjent. Allerede 1. oktober 1947 ble utbyggingen vedtatt enstemmig i stortinget. Det politiske samarbeidet mellom Møre og Romsdal og Trøndelag, som hadde behov for økt kraftforsyning, hadde fungert godt. Politikerne her sendte sine takksigelser for rask behandling i NVE og i resten av embetsverket.
Grunnen til at hovedstyret tidligere hadde avvist utbyggingen av Aura var at de mente at kraften ville bli for dyr. På denne tiden var det vanlig at kraften som NVE produserte ble solgt til selvkost, en mente at kraftverket kun ville kunne bli lønnsomt om kraften ble solgt til en pris høyere enn dette. Kostnadskalkylene og planene for prosjektet var utført av kraftverksjef Holt i NVE og Kincks Vannbyggingskontor, som igjen hadde basert seg på Nordags (kortform av «Nordische Aluminium Aktiengesellschaft» som var stiftet av den tyske okkupasjonsmakten under krigen) planer. Vogt gikk kritisk gjennom disse planene og var skeptisk til at tyskerne hadde villet «presse frem en utbygging til full ytelse på en gang». Han mente at planene ikke var tilpasset en trinnvis utbygging, dessuten at forarbeidet var for dårlig og at planlegging med hensyn på det egentlige behovet ville være mer optimalt. Det såkalte «Aura-utvalget» hadde anslått behovet for elektrisk kraft til 22 MW i 1947, økende til 45 MW i løpet av 25–30 år. Aura kraftverk var derimot planlagt til 220 MW. Vogt som var bygningsingeniør kunne se andre alternativer enn Holst som var elektroingeniør. Blant annet anså han at i første byggetrinn burde Aursjøen demmes opp først som hovedmagasin til kraftverket, mens den vanskeligere tilgjengelige Litledalselva kunne tas i et senere byggetrinn.
Industridepartementet hadde andre planer enn bare forsyning til alminnelig kraftbehov. Det en så for seg at en stort kraftverk her også ville kunne passe for storindustri. Vogt fant også etterhvert ut at Aura-reguleringen ville passe utmerket godt for kraftkrevende industri.
Etter andre verdenskrig var det bred politisk oppslutning om vannkraftutbygging for metallproduksjon og elektrokjemisk industri, samt elektrifisering av de deler av landet som fremdeles var uten elektrisitet. Oppfatningen var at vannkraften kunne gi god ressursutnyttelse, og ikke minst raske inntekter i form av fremmed valuta. Denne strategien skulle også gi arbeidsplasser distriktene. Av alle bruttoinvesteringer i Norge på 2 milliarder kroner i 1947 var 20 % avsatt til elektrisitetsutbygging og industrireisning. Bare materialer, arbeidskraft og valutasituasjonen satte begrensninger for intensiteten i kraftutbyggingen. I 1947 var hele 60 kraftverk under utbygging, der de største var Mår, Aura og Hol kraftverk.
Vogt leder NVE inn i sin gullalder
I perioden fra 1945 til 1960 økte Norges vannkraftproduksjon sterkt, med en årsproduksjon i 1945 på ca. 10 TWh som i 1960 hadde økt til 28 TWh. NVE bygget i denne perioden egne kraftverker og behandlet konsesjonssøknader for alle utbyggingsaker som ble fremlagt. I 1945 var Statskraftverkenes installerte ytelse rundt 300 MVE og i 1960 var samlet ytelse rundt 1400 MVA. Vogt var engasjert i utbygginger som Tokke kraftverk, Aura kraftverk, Osbu kraftverk, Svorka kraftverk, kraftverkene i Øvre Namsen, Nedre Røssåga kraftverk, Øvre Røssåga kraftverk, Langvatn kraftverk og Innset kraftverk.
Vogt var godt kjent i Norge og deltok aktivt i prosjekteringen av nye kraftverk, med befaringer, kartstudier og utredninger. Han både organiserte arbeidsoppgavene og gjorde beregninger i en etat som rett etter krigen var sterkt underbemannet. Han dimensjonerte vanntunneler, maskininstallasjoner, magasiner og demninger. Vogt ble en faglig inspirator og læremester for nyutdannede ingeniører, samtidig som de fleste viktige valg ble kontrollert av ham. Etter at professor i vassbygging Olav Heggstad gikk av i 1945 ble ikke dette professoratet besatt før etter tolv år. I denne tiden var det NVE med Vogt i spissen som var «institutt for vassbygging».
Vogts syn på NVEs rolle
I de første årene etter 1945 var NVEs virksomhet sterkt knyttet til utbygging av kraftproduksjon for storindustri, men utover i 1960-årene forsynte statens kraftverk i stor grad også fylkeskommunale, interkommunale og kommunale elverk med elektrisitet. Rundt 1965 produserte NVEs kraftverker halvparten av den elektriske kraften til disse. NVE var i stor grad engasjert med å sørge for alminnelig forsyning, mens industriministeren og politikerne generelt var lite opptatt av å formalisere statens rolle i dette. Imidlertid var Vogt og industriminister Evensen sentrale i å forme statkraftengasjementet. I det interne magasinet til NVE Fossekallen formulerte Vogt et innlegg som kunne ligne på et program for statens engasjement. Han skrev at NVE skulle ha som sin oppgave å legge til rette for storindustriell vekst, teknisk-økonomisk rasjonell utbygging av kraftsystemet og bistå distrikter som selv ikke kunne greie å bygge ut kraftforsyning på egen hånd. Det siste skulle skje både med kraftutbygging og bygging av kraftlinjer. Vogt mente også at kommunene og fylkene skulle være ledende når det gjaldt alminnelig forsyning.
Vogt engasjerte seg sterkt for elektrifisering av hele landet. I 1945 var det 640 000 personer uten tilknytning til elektrisitet i Norge. I 1960 var dette tallet sunket til 40 000. En annen sak han arbeidet for var å få bygget et overføringsnett som dekket hele Norge. Allerede i 1919 ble Elektrisitetsforsyningskommisjonen satt ned med det for øye å se på mulighetene for et sammenhengende kraftsystem. Dette var neppe teknisk mulig i 1919, men i 1960 ville ikke dette være noen teknisk umulighet.
Samkjøring
NVE og Vogt hadde klare ønsker om å få til større grad av samkjøring mellom kraftverkene. Vogt tok initiativ til et møte i 1949 der de større kraftselskapene i det potensielle forsyningsområdet til Aura var invitert. Særlig Trondheim Elektrisitetsverk var skeptisk til dette. De ville nødig kjøpe kraft fra Aura kraftverk, og med Aura-utbyggingen ville de få vansker med å få tillatelse til å bygge ut egne kraftverk. Stortinget hadde nemlig bestemt at så lenge Aura var under bygging skulle det ikke prioriteres å bygge ut nye kraftverk i distriktet før hele kapasiteten til dette kraftverket var utnyttet. En annen ting som ble fryktet var at Trondheim Elektrisitetsverk måtte dele sin kraft med andre kommuner, noe som var tilfelle for Foreningen Samkjøringen på Østlandet etter krigen.