cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Japansk
Skriftsystemer
Det finnes flerfoldige tusen kanji-tegn, hvorav 1945 tegn, de såkalte Jōyō kanji har blitt definert som spesielt viktige for bruk i moderne japansk.
Japans undervisningsdepartament har anbefalt at offisielle skrifter, som aviser og statlige meldinger, ikke bør bruke mer uvanligere tegn enn de 1945 Jōyō kanji, og i motsatt fall bør uttalen bli markeret med små kana-tegn ovenfor eller ved siden av kanji-tegnet, kalt furigana.
Feminint språk
Feminint språk (女性語, joseigo eller 女言葉, onnakotoba) karakteriseres generelt sett av et mer intenst fleksjonert språk og hyppig bruk av høflighetsformer og karakteristiske interjeksjoner og pronomen.
Asobase kotoba
Asobase kotoba (遊ばせ言葉) er overdrevne høflighetsformer som bare blir brukt av kvinner. Man lager dem ved å tilføre asobase etter en høflighetsfleksjon i annen eller tredje person. For eksempel, mens Sensei ga oide ni naru («Læreren kommer») er en vanlig høflig form brukt av både menn og kvinner, bruker bare kvinner Sensei ga oide asobase. Disse overdrevne høflighetsformer ble ofte brukt av kvinner fra høyere samfunnsklasser or av høyklassekurtisaner ved det keiserlige hoff før i tiden.
Charles Green
Charles Patrick Green (født 30. mars 1914, død 10. april 1999) var en britisk bobkjører som deltok i de olympiske leker 1936 i Garmisch-Partenkirchen.
Stasjon Goes
Stasjon Goes er en jernbanestasjon på Zeeuwse linje (Roosendaal – Vlissingen). Stasjonen ligger på sørsiden av byens Goes' sentrum.
Charles Green
Green vant en olympisk bronsemedalje i bobsleigh under Vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen. Han var med på det britiske laget som kom på tredjeplass i firerbob bak to sveitsiske lag. De andre på laget var Frederick McEvoy, James Cardnoo og Guy Dugdale.
Green ble verdensmester i firerbob i både 1937 og 1938.
Japansk
Nyōbō kotoba
Ca. 1000 slike ord er blitt identifisert.
Stasjon Goes
Etter åpningen 1. juli 1868 har stasjonsbygningen blitt påbygget flere ganger. I 1982 ble selve bygningen byttet ut med en ny, tegnet av arkitekt Koenraad van der Gaast, mens det opprinnelige taket over perrongen ble beholdt. Perrongen selv er knyttet til stasjonen med en tunnel for fotgjengere, under jernbanelinjen. I 2002 forlenget man tunnelen slik at den fikk en utgang også på stasjonens sørside.
Japansk
Nyōbō kotoba
Tiltrukket av det keiserlige hoffets kulturelle prestisje, begynte kvinner fra de høyere samfunnsklassene utenfor det keiserlige hoff å bruke disse ordene i Edo-perioden (1603-1868), og de ble en del av kulturen og allmenndannelsen til kvinner fra disse samfunnsklassene.
Stasjon Goes
En gang i timen stopper fjerntoget fra Amsterdam til Vlissingen i Goes, akkurat som lokaltoget Roosendaal – Vlissingen.
Japansk
Maskulint språk
Det maskuline språket (男性語, danseigo) er, generelt sett, grovere, råere, mer direkte enn det feminine språket. En mann kan for eksempel si Hara ga hetta («Jeg er sulten»), mens en kvinne vil antakelig si O-naka ga sukimashita (samme betydning, men høfligere).
Barnespråk
Japansk har også et barnespråk (kalt akachan kotoba). Ordforrådet karakteriseres av følgende fonetiske former: Andre ord brukt av barn er: o-toto (i standardjapansk sakana, «fisk»), bachii (i standardjapansk kitanai, «skitten»), būbū (i standardjapansk kuruma, «bil»).
=== Diskriminerende ord ===
Slang
Som også er tilfelle med andre språk, forandres japansk slang (kalt zokugo, 俗語) stadig. En spesiell gruppe som i den siste tiden har oppfunnet nye ord er kvinnelige gymnaselever. Den japanske mafiaen, yakuza, og tyver bruker mange særegne ord. For at politifolkene skal kunne forstå dem, utgir Tokyos politieetat fra tid til annen en brosjyre med slangord og -uttrykk. Den kalles ingo-shū, og har ca. 700 ord og uttrykk.
Romanisering
Det eksisterer flere systemer for å uttrykke japanske ord i latinske tegn, hvorav det mest brukte systemet i dag synes å være Hepburn, utgitt av legen James Curtis Hepburn i 1867. Det offisielt sanksjonerte systemet er Kunrei, som er mindre lydnært enn Hepburnsystemet, men bedre viser koblingerne til det japanske kanasystemet. Et annet mindre brukt romaniseringssystem er Nihon-shiki.
For å kunne skrive japanske tegn på datamaskinen må man kjenne til et slikt system, og man taster dermed inn latinske tegn som tilsvarer uttalen av det tegnet man vil skrive.
BlackBerry Limited
BlackBerry Limited er et kanadisk multinasjonalt selskap som spesialiserer seg på bedriftsprogramvare og tingenes internett (IoT) fra Ontario i Canada. BlackBerry Limited har over 4000 ansatte i Canada, Europa, USA og Asia. BlackBerry Limited er notert på Toronto Stock Exchange (TSX: BB) i Canada, og NYSE-børsen (NYSE: BB) i USA.
Fride Solbakken
Fride Solbakken (født 27. januar 1971) er tidligere arbeiderpartipolitiker. Hun har vært politisk rådgiver/statssekretær for nærings- og handelsminister Sylvia Brustad og politisk rådgiver for fiskeri- og kystminister Lisbeth Berg-Hansen.
Fra 2001 til 2008 og 2011 til 2013 jobbet hun i Ipark (tidligere Rogaland Kunnskapspark), og tidligere for Statens lånekasse for utdanning.
Hun meldte seg ut av Arbeiderpartiet i mars 2013 og satt som uavhengig representant i fylkestinget i Rogaland fram til 2015.
Vannkvalitet
Vannkvalitet er et mål for kjemisk og biologisk innhold i vann, knyttet til vannbehov til f.eks. drikkevann, badevann, vanningsvann, industrivann, næringsfiske og rekreasjon.
Eksterne lenker
Анализ воды
Rudolf Nilsen
Rudolf William Nilsen (født 28. februar 1901 i Kristiania, død 23. april 1929 i Paris) var en norsk dikter. Han er kjent for sin arbeiderklassediktning og skildringer fra livet på Oslos østkant. Han debuterte i 1925 med diktsamlingen På stengrunn, og rakk kun å utgi denne og På gjensyn (1926) før han døde 28 år gammel. Hans tredje diktsamling, Hverdagen, ble utgitt posthumt.
Slekt og familie
Rudolf Nilsen ble født i Orknøygata 6 på Vålerenga 28. februar 1901. Foreldrene, 'Sypige' Karoline Andersen (1877-1926) og 'Jernbanearbeider' Karl Oskar Nilsen (1878-1940) hadde giftet seg drøyt tre måneder tidligere. Karl Oskars far kom fra Fet, moren fra Horten/Borre. Begge Karolines foreldre var født i Setskog i Aurskog-Høland.
Morfaren, Nils Andersen Vestby, kom fra plassen Vestby under Skjeggenes i Setskog. Nils' far kom fra en husmannsplass ved Bjørkelangen, Nils' morfar fra en plass i Søndre Høland. Mormora til Rudolf, Mina Halvorsdatter Gravdalen, hadde farmor av skogfinneslekt og mormor av bondeslekt (Kinnestad).
Karl Oskar Nilsen drakk tidvis mye, holdt ikke lenge på jobbene sine, og ser ut til å ha gjort et mislykket forsøk på å etablere seg i USA. Når faren var borte, var Karoline og Rudolf sammen med besteforeldrene. Faren kom tilbake fra USA, og de levde noen år som kjernefamilie på ulike adresser. Dette tok endelig slutt da han ble far til ei jente utenfor ekteskap, født 10.07.1910. Han fikk seinere også to sønner, og gifta seg til slutt med barnas mor, Anna Sofie Olsen. Dette med faren gikk sterkt inn på Rudolf, og en dag han kom hjem fra skolen fortalte han mora at de hadde spurt etter faren hans, og han hadde sagt at faren var død.
Østens patriark
Østens patriark kan referere til:
Rudolf Nilsen
Slekt og familie
Fram til morfaren pensjonerte seg, bodde Rudolf og mora sammen med besteforeldrene i en leilighet over verkstedet der morfaren var arbeidsformann. 3. etg i Lakkegata 58, rett ved Nybrua. Deretter bodde de fire med tanta og hennes familie i Hasleveien 40, før besteforeldrene etter hvert flytta tilbake til Setskog. Rudolf flytta først derfra da han gifta seg med Ella Quist Kristoffersen (Ella Hval) i 1924.
Besteforeldrene var meget religiøse, men tilsynelatende uten fanatisme. Deres vinkling på det kristne budskapet ser det ut til at Rudolf i stor grad har kunnet forbinde seg med. Med en humanistisk tematikk som han f.eks uttrykte i julesangen «Mesteren». Han pekte her på motsetningen mellom et radikalt, sosialt budskap og en borgerlig, konserverende kirketradisjon:
I erindringsboka Jeg har alltid hatt vanskelig for å glemme forteller Ella Hval hvordan de var på bryllupsreise til besteforeldrene på husmannsplassen de hadde leid i Setskog, og satt rundt bordet og sang om kveldene.
I «Stamtre» portretteres morfaren i dette verset:
For øvrig kan ikke «Stamtre» brukes som historisk kildemateriale. F.eks. hadde ikke Nilsen noen oldefar Ola som drukna (4. vers).
Skolegang, politisk engasjement og diktning
Nilsen ble etter hvert svært flink på skolen, men hadde tenkt å slutte etter endt middelskole (Fagerborg) fordi han ikke hadde råd til skolepengene i gymnaset. Men Ragnvald Martens, lederen for KFUM-avdelingen han deltok i, mente han absolutt burde fortsette, og tilbød seg å betale skolepengene, slik at han fikk gjennomført latinlinjen på Fagerborg og Hammersborg.
Washington County (Iowa)
Washington County er et fylke i den amerikanske delstaten Iowa. Det ligger sørøst i staten og det grenser mot Iowa County i nordvest, Johnson County i nordøst, Louisa County i øst, Henry County i sørøst, Jefferson County i sørvest og mot Keokuk County i vest.
Rudolf Nilsen
Skolegang, politisk engasjement og diktning
I gymnaset møtte han sosialistene Arne Paasche Aasen og Henry Harm, og ble som dem glødende engasjert i arbeiderklassens sak.
Washington County (Iowa)
Washington Countys totale areal er 1,478 km² hvorav 5 km² er vann. I 2000 hadde fylket 20,670 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Washington.
Rudolf Nilsen
Skolegang, politisk engasjement og diktning
Nilsen var medlem av Norges Socialdemokratiske Ungdomsforbund fra 1919. Ved splittelsen av Arbeiderpartiet i 1923 meldte han seg inn i Norges Kommunistiske Parti, der han var medlem til sin død. Mange av hans dikt er preget av 20-tallets klassekamp, og han anses som en av Norges viktigste arbeiderdiktere. Han skrev imidlertid også upolitiske og romantiske dikt, dikt om Oslo og om menneskene som levde der.
Washington County (Iowa)
Fylket ble grunnlagt i 1838.
Rudolf Nilsen
Smuglingssaken
Nyttårsaften 1920 gjennomførte politiet razziaer i Folkets hus og Kristiania Arbeidersamfunn og beslagla mengder med radikal russisk litteratur. Daværende Arbeiderpartiformann Kyrre Grepp bisto politiet under ransakelsen, men nektet å avgi forklaring og begjærte seg siktet i saken. I sakens anledning ble det også utstedt pågripelsesordre mot Rudolf Nilsen. Også han nektet å avgi forklaring til politiet.
Den 8. juli 1921 ble redaktør Kyrre Grepp, sjømann Olav Thorsen og student Rudolf Nilsen dømt i byretten for brudd på lov om midlertidig innførselsforbud og for brudd på lov om salg og utførsel av fødevarer. Dessuten hadde de handlet i strid med kongelig resolusjon av 6. november 1920 som forbød «inn- og utførsel av trykte skrifter fra Russland». Grepp fikk tusen kroner i bot, subsidiært 30 dagers fengsel. Nilsen og Thorsen ble dømt til 100 kroner i bot, subsidiært ti dagers fengsel.
Fløan kirke
Fløan kirke var en middelalderkirke på Fløan på Skatval i Trøndelag. Den nevnes første gang i Aslak Bolts jordebok fra 1432. Kirken er dendrokronologisk datert til 1421. Erling Gjone antok i 1956 at bygget var reist på 1300-tallet, trolig før svartedauden da kirkebygging i Norge i hovedsak stanset. Det er imidlertid historiske indikasjoner på at det også før den tid stod en kirke på dette stedet. Den nevnes på nytt som sognekirke i 1520. Kirken brant i 1542, men ble gjenreist. Bygget ble nedlagt som kirke ved reformatsen i 1589 – alt i 1567 beskrives den som en «øde bondekirke» av Absalon Pedersson Beyer – og ble siden brukt som låve. Kirken stod stort sett ubrukt de siste årene før den ble revet. Midt på 1800-tallet rev den daværende gårdbrukeren på Mellom-Fløan ned kirken for å kunne bruke tømmeret til låven sin, til tross for at Fortidsminneforeningen ønsket å yte ham kompensasjon. Den samtidige lokalhistorikeren J.P. Holan regnet gårdbrukeren til haugianerne, som ønsket å fjerne det katolske bygget.
Rudolf Nilsen
Smuglingssaken
I Høyesterett fikk de domfelte medhold i at lover som skulle sikre vareforsyningen under første verdenskrig, ikke kunne brukes til å forby inn- og utførsel av litteratur og trykksaker etter krigen. Resolusjonen fra 1920 var dermed uten lovhjemmel, og stred dessuten mot Grunnlovens §100. Byrettsdommen ble opphevet. Dette var den eneste saken der ytringsfrihetsparagrafen ble diskutert i Høyesterett i mellomkrigstiden.
Forfatter og pressemann
Som skribent og pressemann bidro Rudolf Nilsen på 1920-tallet i NKPs og NKUs aviser. Han arbeidet for partiets hovedorgan Norges Kommunistblad, der han publiserte noen av sine første kjente dikt. Han leverte også petiter og annet stoff til ungdomsforbundets avis Klassekampen. Ofte skrev han under signaturen «Rulle». Mye av prosaen ble i 1970-årene hentet fram av Jon Michelet og Martin Nag og utgitt i bokform.
Fløan kirke
Fløan kirke var laftet av tømmer og var således en av få norske kirker bygget på denne måten i middelalderen (middelalderske kirker var i hovedsak stavkirker og en del var av stein). Historikere og arkitekter, som Erling Gjone, har trukket sammenligninger med kirker i Sverige når det gjelder byggemåten. I Sverige ble det reiste mange kirker med denne formen (13 er bevart), men ingen i Norge utenom Fløan. I Sverige ble kirker i denne stilen reiste i et begrenset område sør i Värmland, i Närke og Östergötland og særlig i Småland der det største antallet er kjent. Södra Råda gamle kirke var en av de mest kjente og laftingen var utført nøyaktig som på Fløan. Trolig har arkitekten/byggmesteren forsøkt å etterligne steinkirkenes typiske form: Veggstokkene var hugget slette slik at veggen ga inntrykk av glatt flate, hjørnene var skarpe ute laftehoder og vinduene lå dypt i veggen.
Rudolf Nilsen
Forfatter og pressemann
De siste fem år av sitt liv var Rudolf Nilsen gift med skuespillerinnen Ella Signe Quist Kristoffersen, senere Ella Hval. Han døde 28 år gammel av tuberkulose i 1929.
Fløan kirke
I 2001 ble den første dåpen på nærmere 500 år avholdt på Fløan. Ettersom låven står på den gamle kirkens sted, foregikk dåpshandlingen utenfor gårdstunet.
Rudolf Nilsen
Minnesmerker
Et parkområde ved Heimdalsgata 26 i Oslo, der han bodde fra 1908 til 1910, har fått navnet Rudolf Nilsens plass. Bygården på adressen Heimdalsgata 26 er bedre kjent som «Nr. 13» i Rudolf Nilsens dikt med samme tittel.
Plateinnspillinger
En rekke musikere har utgitt album med ett eller flere tonesatte Rudolf Nilsen-dikt:
Sheffield-klassen (Type 42)
Sheffield-klassen (Type 42) er en klasse jagere i Den britiske marinen som var aktiv fra 16. februar 1975. Klassen har navnet fra det første skipet i klassen, HMS «Sheffield» (D80). De mest kjente skipene var HMS «Sheffield» (D80) og HMS «Coventry» (D118) som ble senket under Falklandskrigen. 6. juni 2013 ble HMS «Edinburgh» (D97) tatt ut av tjeneste som den siste britiske jageren i klassen.
Den argentinske marinen bestilte også to Type 42 jagere, ARA «Hércules» og ARA «Santísima Trinidad». Hércules er fortsatt i aktiv tjeneste.
Gris
Gris eller svin (Sus scrofa domesticus), også kjent som tamgris og tamsvin, er en underart av villsvin (Sus scrofa). I vitenskapelig sammenheng blir tamgrisen også referert til som Sus domesticus.
Mye tyder på at tamgrisen kan ha oppstått som følge av flere samtidige, men uavhengige prosesser, på forskjellige steder i verden. Den ble kanskje først domestisert i Det nære østen, Kina og Tyskland. Dette kan ha skjedd for omkring 11,000 år siden.
Beskrivelse
Grisen er langstrakt og kortbeint. Hodet er middels stort, og snutepartiet kalles tryne. Halen er tynn og kort og bæres ringlet. Lemmene ender opp i klauver. Trynet er et ideelt arbeidsredskap til å rote i jorden med. Til gjengjeld er grisens nakkemuskler utviklet så den ikke kan se oppover. En gris som vil se opp, ruller seg over på ryggen. Favorittaktivitetene er å spise, å rote med trynet og ha kontakt med en annen gris.
Trynet er nysgjerrig og bevegelig, som en liten elefantsnabel. Luktesansen overgår hundens, og grisers intelligens kan sammenlignes med hunders og småbarns. Lydspråket er utviklet og variert, selv om griser også kommuniserer via lukt utskilt fra duftkjertler. De verdsetter et bad og er gode svømmere. Grisen har ingen svettekjertler og oppsøker derfor vann for å kjøle seg i varmt vær.
Et ukastrert hanndyr kalles «råne», mens hunnen kalles «su(gge)» eller «purke». En kastrert hanngris kalles vanligvis «galt(e)», men ordet kan i noen sammenhenger også være en benevnelse på en hanngris som ikke er kastrert. Avkommet kalles «grisunger», men fra de blir omkring 2–3 måneder gamle benevnes de gjerne som «kultegriser». Da er ungene avvendt.
Grisunger som ales opp med tanke på kjøttproduksjon kalles «smågris» til de veier cirka 20 kg. Såkalt «slaktegris» er større griser som er oppfôra for kjøttproduksjon. Levende norsk slaktegris veier 20–100 kg (typisk 95 kg) ved slakting. Slaktevekten er normalt cirka 75 kg.
Grisen er en uovertruffen kjøttprodusent som omdanner karbohydrater til proteiner og fett dobbelt så effektivt som høns. For hver 100 kilo fôr produserer en gris rundt 20 kilo kjøtt, mens kveg bare produserer 7 kilo.
Grisen i Europa
Det eldste beviset man har for domestisert gris i Europa stammer fra Tyskland og er omkring 11,000 år gammelt. Innblandingen av asiatiske tamgriser ser først ut til å ha startet på 1700-tallet. I Norge har man trolig hatt tamgris i omkring 3,500 år eller mer, det bekrefter et arkeologisk funn fra den store helleren på Ruskeneset på Søreide i Bergen. Funnet er datert til år 1500–1400 fvt. Grisen kom sannsynligvis til Norge med innvandrende folkeslag fra Mellom-Europa, antagelig via Danmark og Sverige.
Grisens betydning
Knapt noe dyr på kloden har etterlatt seg et slikt vell av ord og uttrykk som grisen, og paradoksalt nok er de fleste kontroversielle. På den ene siden finner man en flom av respekt, på den andre det motsatte. Grisen figurerer i så vel kunst som adelig heraldikk. Galtung-slekten tok navn etter galten, hanngrisen. Grisen brukes som et symbol på godt og vondt. Et begrep som «svindyrt» indikerer at noe er overpriset, «rådyrt». Samtidig indikerer det at grisen må ha vært verdifull. «Din gris» gir assosiasjoner til noe urent og skittent, enda grisen naturlig hører hjemme ved elvebredder i skoglandskap, der den kan rote etter røtter og knoller, og kjøle seg ned med hyppige bad. «Griseflaks» og «svinehell» er uttrykk med opprinnelse i tysk Schwein haben (bokstavelig talt «å ha svin») når noen i middelalderen tapte en konkurranse og da fikk en gris som trøstepremie. Den som fikk grisen, fikk dermed en ufortjent premiering, og var for så vidt heldig likevel. Dette og en rekke andre slike uttrykk er en klar indikasjon på at grisen har vært svært betydningsfull for mennesket gjennom lang tid. I Kina har man sågar valgt å hedre grisen i sin kalender. På norsk har man uttrykket «kjælegris» som understreker at grisen alltid har vært noe mer enn mat for oss.
Tabuet mot grisehold går igjen hos gjeternomadene i det enorme området fra Nord-Afrika til Sentral-Asia. I Mesopotamia er det funnet leirfigurer av tamgriser tilbake fra steinalderen på 4000-tallet fvt. Om lag 30 % av dyreknoklene fra Tell Asmar (2800–2700 fvt.) kom fra griser. Under de første sumeriske dynastiene fantes det spesielle griserøktere og griseslaktere. Men etter 2400 fvt. forsvant svinekjøtt fra kostholdet, trolig fordi avlingene ble for knappe til å fø opp griser. Den vedvarende vanningen av kornåkrene fikk grunnvannet til å stige, så saltene kom opp til jordoverflaten og gjorde enorme jordbruksområder uegnet til hvete. I stedet sådde man bygg, som er mer hardført, men befolkningen trakk nordover mot Babylon under Sumers påfølgende kollaps. Omkring 2000 fvt. begynte egypterne å identifisere grisen med Set, ondskapens gud. Ifølge Herodot utgjorde egyptiske griserøktere en egen kaste, så foraktet i befolkningen at de ble nektet adgang til templene. Griser ble likevel regnet som nyttige, ettersom de trampet såkornet ned i den fruktbare jorden på elveslettene langs Nilen. Kjøtt av gris ble derfor spist i Egypt frem til den muslimske erobringen.
Tamgrispopulasjonen i verden
Per 2013 var det cirka 802,2 millioner griser i verden, en økning på 128 millioner siden 1990. Omtrent halvparten av disse befant seg i Kina. Kina er vert for mer enn halvparten av verdens tamgriser. Per 2021 ble det globale antallet griser beregnet til cirka 677,6 millioner individer, hvorav 406 millioner befant seg i Kina. Den globale populasjonen av gris varierer imidlertid mye, både gjennom året og fra år til år. Fra inngangen av 2021 til utgangen varierte antallet fra 649,26 til 749,43 millioner individer.
Svineavl i Norge
Tamgrisen deles gjerne inn i raser, og det finnes et ukjent antall tamgrisraser rundt om i verden. I Europa og Nord-Amerika er såkalt landgris eller landrase den mest typiske griserasen. Dette er en grunnleggende (opprinnelig) hvit grisetype som er relativt lang og slank. Den europeiske landgrisen nedstammer fra den opprinnelige tamgrisen og har gjerne levd og utviklet seg i et område gjennom flere århundrer, men siden 1800-tallet har den blitt formet individuelt i ulike land.
Systematisk avl med norsk landsvin begynte tidlig i 1960-årene. Etter dette gikk utviklingen i retning av industrilandbruk. I dag er norsk griseoppdrett regnet blant de beste i verden, og Norge har blitt en betydelig eksportør av fagkunnskap på dette området, selv om landet som sådan klart er den minste produsenten av slaktegris i Skandinavia. Skandinavisk slaktegris er imidlertid kraftig influert av norske landsvingener, som har blitt de mest dominerende i disse landene. Også Finland har nå valgt å satse på norske landsvingener, sammen med en rekke andre europeiske land. Eksport foregår dessuten til USA.
Produksjonsgriser er sjelden rene raser, men oftest blandinger. For å oppnå gode produksjonsresultater (godt kjøtt og god inntjening) er det vanlig å krysse rasene seg i mellom, for å hente ut ulike rasers egenskaper. Avkommet av slik kryssavl blir ofte kalt hybrider, men per definisjon er dette ukorrekt. Hybrider kan nemlig bare oppstå som følge av paring mellom ulike arter, mens disse «hybridene» alle er avkom etter krysninger med dyr av samme art. Derfor er avkommet per definisjon bastarder.
En annen matgris som har oppstått i Norge er norsk skogssvin. Denne må på ingen måte sammenstilles med ekte skogssvin, som er en egen slekt som består av tre ville, store svinearter. Norsk skogssvin er en blanding mellom oppdrettet villsvin og norsk landsvin. Slikt kjøtt, som er svært smakfullt og naturlig nok smaker av vilt, ble blant annet servert under OL på Lillehammer.
I senere tid er det også blitt innført hampshiregris fra Finland til Norge, for å styrke norsk slaktegrisproduksjon (i regi av Kjøtt- og fjørfebransjens Landsforbund). Blandinger med hampshiregris skal gi mørere og mer smakfullt kjøtt påstås det. Prosjektet regnes som unikt, fordi Norge i all vesentlighet har vært en eksportør av gris de siste tiårene. Likeledes er det i senere tid innført og startet forsøk med belgisk piétrainsvin og iberisk svin.
Rånelukt og kastrasjon
Kastrasjon av hanngriser som ikke skal brukes i avl har vært vanlig over hele den industrialiserte delen av verden, for å kvitte seg med den såkalte rånelukten på kjøttet. Fra 2009 skulle dette forbys i Norge, men forbudet ble utsatt. Kastrering er bare tillatt om den blir utført under bedøvelse av en veterinær. Rutinemessig kastrering skal ikke foretas på gris eldre enn fire uker. I Norge forskes det inngående på løsninger som kan eliminere rånelukten. Dersom man ikke lykkes vil forbudet kunne få store økonomiske følger for oppdretterne.
Rånelukt er hovedsakelig knyttet til substansene androstenon og skatol. Det er påvist genetisk sammenheng mellom rånelukt og kjønnsmodning hos hanngris, og mellom kjønnsmodning hos hanngris og purker. Gjennom å senke frekvensen av gener som er assosiert med et høyt nivå av rånelukt, håper forskerne over tid å kunne komme ned på et akseptabelt nivå for såkalt utsortert gris.
Nyere forskning viser også at endringer i fôrsammensetningen kan gi store utslag på skatolnivået i fett. Det er blant annet oppdaget at potetstivelse og jordskokk kan ha en positiv innvirkning.
Det er ventet at Norges forbud mot kastrering også vil kunne føre til lignende konsekvenser i andre land, spesielt om forskerne finner en akseptabel løsning på rånesmaken.
Fra 1. mars 2012 åpner norske slakterier for vaksinering mot rånelukt. Til nå har kastrasjon vært eneste alternativ.
Svinekjøtt
Svinekjøtt er populært blant mange folkeslag, men ikke hos alle. I islam og jødedom anses kjøtt av gris som «urent», og det er forbudt å spise. Forskere har foreslått at tabuet skyldes frykt for trikinose, men griser i varme klimasoner er sjeldent smittet – hvorimot kveg, sauer og geiter er bærere av miltbrann, brucellose og andre sykdommer som utgjør en større fare for mennesker. I Nord-Amerika, Kina, Sørøstasia og Indonesia er svinekjøtt en ettertraktet råvare, som mange også regner som sunnere enn mørkt kjøtt. I Norden er svinekjøtt det mest populære av alle kjøttslag.
Moderne svinekjøtt er magert og velsmakende sammenlignet med det kjøttet som fantes på markedet før 1950. Svinekjøtt har også den fordel at fettet ligger konsentrert og lett kan fjernes. Renskåret svinekjøtt har derfor typisk en fettkonsentrasjon på kun 3–5 prosent. Den høye kvaliteten på svinekjøtt skyldes både moderne avlsmetoder og nye slaktemetoder.
Storparten av griseavlen skjer med tanke på slaktegrisproduksjon. Norsk slaktegris fôres opp til den blir 20–100 kg tung før den slaktes. Slaktevekten på en kvalitetsgris utgjør typisk cirka 75 kg. Grisen parteres stort sett etter norske mattradisjoner, som altså ikke trenger å være lik andre lands.
Partering i Norge
Partering av gris har gjerne med landets mattradisjoner å gjøre. I Norge gir dette vanligvis en slik inndeling:
Av innmat brukes gjerne lever, nyrer, hjerte, lunger og tungen. Dessuten brukes griseblod (ferskt eller dypfrossent) til såkalt blodmat, for eksempel til blodklubb, blodpølse, blodpudding og blodpannekake. I tillegg brukes ører og hale til dyremat, for eksempel som tørkede griseører eller grisehaler som godbiter til hund.
Gris som kjæledyr
Det er lenge siden mennesket oppdaget at tamgrisen har en rekke utmerkede egenskaper som kjæledyr. Det er altså ikke tilfeldig at et begrep som «kjælegris» har oppstått. Grisen lar seg dressere og kose med på linje med en hund, også med hensyn til innendørs renslighet, men er svært intelligent og krever mer arbeid og underholdning enn en hund. Grisen trives derfor best utendørs der den kan rote i bakken og utfolde seg naturlig.
De mest populære grisene til bruk som kjæledyr er minigriser, en samling av mindre griser fremavlet til dette. Minigris er ingen egen rase, men betegnelse på griser som veier under 100 kg som voksne. Mange stammer fra blant annet vietnamesisk hengebuksvin.
Gris som nyttedyr
Grisen har en svært god luktesans, som med litt trening kan utnyttes til en rekke nyttige formål. I Sør-Europa har man benyttet grisen til å lokalisere trøffel, selv om det nå har blitt mer og mer vanlig å bruke såkalte trøffelhunder. Trøfler er en naturlig godbit for griser, som etter litt trening villig leter opp denne meget kostbare delikatessen. Griser med slik trening blir gjerne omtalt som trøffelgriser.
Det er også gjort forsøk med griser til å lete opp sprengstoff, våpen, rusmidler og mat, alle med svært tilfredsstillende resultater (både med hensyn til hva den finner og tiden det tar å trene den opp). Grisen er imidlertid ikke like hendig og bevegelig som en hund, som derfor er bedre egnet til noen av disse formålene.
Yrker og beskjeftigelser forbundet med avl
Griserøkter er en som driver med avl.
Griskokk er en som tilbereder fôr for griser. Tilberedingen skjer i stor grad i nærområdet til bestanden som skal fôres. Denne typen jobb er blitt mindre vanlig i Norge, i tiden som er gått siden blant andre Alf Prøysen jobbet med det.
Se også
Anerkjente griseraser:
Ikke-anerkjente griseraser:
Bekatråd
Bektråd, bekatråd eller bustleiv var vanlig som tråd til håndsøm (håndsying) av støvler av lær eller tykt skinn. Når en lærsåle ble utslitt, var det skomakerarbeide å tilpasse og sy på ny såle.
Tråden var av lingarn, og bare svakt tvunnet. For å unngå at fibrene skilte lag og tråden fliset seg opp, ble den innsatt med bek, ved å trekke den fram og tilbake mot en klump oppvarmet bek. Overflaten ble glattet ut, og fibrene bundet sammen, samtidig som tråden ble mere motstandsdyktig mot fuktighet. Etter bekingen ble gjerne tråden innsatt med bivoks, for at den skulle gli lettere gjennom læret.
Hullene tråden skulle gjennom ble stukket opp med syl. I stedet for å bruke synål, som gjorde tråden(e) tykkere, ble en bit grisebust tvinnet fast i hver sin trådende. Beksøm ble dobbeltsydd, ved at trådendene ble stukket inn fra overlærsiden og sålesiden samtidig, og trukket stramt til før neste hull ble brukt.
Når bekatråden skulle legges flerdobbelt ble den tvinnet på en håndtein kalt «skomakersnelle», «bektrådsnurr» eller «beksnelle».
Ardalen kraftverk
Ardalen kraftverk er et vannkraftverk i Vaksdalsvassdraget i Vaksdal kommune i Vestland. Kraftverket startet drift i 1955.
Kraftverket ble bygget av Vaksdal Industrier AS for å sikre energiforsyning til egen produksjon. I 2004 overtok Norsk Grønnkraft kraftverket fra Cermaq, som da eide Vaksdal Industrier.
Installert effekt er 2,5 MW på en francisturbin, og kraftverket har totalt en midlere årsproduksjon er 10,5 GWh.
Rune Biseth-Michelsen
Rune Biseth-Michelsen (født 9. februar 1964 i Oslo) er en norsk TV-produsent og -regissør. Han har arbeidet innenfor tv-produksjon siden 1989 da han ble ansatt i TVNorge.
I 1995 gikk han ut som freelance flerkameraregi, noe han holdt på med frem til høsten 2000 da han ble fast ansatt som produsent i Nordisk Film & TV.
Fra 2011 til juni 2012 arbeidet han hos Tellus Works AS. Fra august 2012 til juni 2013 hadde han fast stilling som produsent hos Rubicon TV. Her produserte han The Amazing Race Norge sesong 2 for TV 2.
Biseth-Michelsen har produsert 71° nord tolv ganger for TVNorge og tre ganger for belgisk og nederlandsk TV.
I tiden juni 2013 – august 2015 arbeidet Biseth-Michelsen som produsent i Monster Entertainment. Etter dette jobbet Rune som produsent hos Mastiff der han produserer Paradise Hotel – TV3. Juni 2016 - sommeren 2017 produserte han Superoppusserne for TV3 hos Strix.
Biseth-Michelsen tiltrådte stillingen som produsent hos ITV Studios Norway 1. januar 2018 og var hos ITV frem til 31.03.2021.
Biseth-Michelsen jobber for tiden i Oslo Sporveier.
Priser
Biseth-Michelsens produksjon 71° nord har mottatt Gullruten i klassen beste reality tre ganger. Serien har også vært nominert en rekke ganger.
Jon Øyvind Eriksen
Jon Øyvind Eriksen (født 1. juli 1964), norsk næringslivsleder. Han har vært ansatt som administrerende direktør i Kantega fra 20. juni 2003. Før dette var han administrerende direktør i Mogul Technology.
Eriksen startet sin karriere i mediebransjen som ansvarlig redaktør for Under Dusken og daglig leder for lokal-TV-selskapet Trøndelag Kringkasting. I 1995 startet han Internet Aksess sammen med Endre Angelvik. I 1999 solgte han selskapet til Numerica Taskon, og ble med dette inn i Mogul-konsernet, hvor han i 2000 fikk stillingen som sjef for forretningsutvikling i Norge.
Notabene (bokhandel)
Notabene er en bokhandelkjede i Norge. Kjeden består i dag av fem butikker på Nordvestlandet, og den landsdekkende nettbokhandelen notabene.no (www.notabene.no). Merkevaren Notabene eies av selskapet NB Nordvest AS, og har hovedkontor i Ålesund.
Butikkene i kjeden er: Notabene Måløy, Notabene Blåhuset (Ulsteinvik), Notabene Moa Syd (Ålesund), Notabene Vestnes og Notabene Moldetorget.
Notabene ble etablert i 1985 av Rune Nicolaisen og Henning Naas. De to første bokhandlene ble åpnet på Gulskogen kjøpesenter i Drammen og på Lambertseter senter i Oslo, samme år. Etter 2000 økte antall nyåpninger fra 5–6 til 10–12 nye butikker pr. år.
Tvedalen
Tvedalen (lokal uttale: Tvæidarn) er en grend i Larvik kommune. Den er kjent for store larvikittbrudd og forekomster av sjeldne mineraler.
Stenindustrien i Tvedalen er Norges største bergverk. Et titalls bedrifter dekker et område på 7000 dekar. Steinbruddene i Larviksområdet har 400 arbeidsplasser og omsetter for mer enn 500 mill. kroner årlig. Bruddene i Tvedalen står for 70 % av arealet. Sten i blokker skipes ut over Larvik havn, mens 90-95 % av produksjonen er såkalt skrotstein. Denne skipes ut lokalt fra Svartebukt havn ved Mørjefjorden, og utgjør omkring 400 000 tonn årlig.
Før 1980 var det butikk, bussforbindelse og poståpneri i Tvedalen.
Det er forbindelse med Fv60 mellom Helgeroa og Langangen.
Den 23. november 2021 styrtet et skolefly i en fjellvegg ved Vestmunnvannet i Tvedalen.
Historie
Det er mulig at Tvedalen har vært bosatt siden steinalderen.
Navnet
På gammelnorsk skrives det Thveiadalr, som betyr den utskilte dalgård. I 1398 skrives det Bwæitdalæ, og i 1528 gjøres det om igjen til Twetedall. Først etter å ha hatt navnene Tuedall, fra 1593 og Thuedalle, fra 1664, het det fra og med 1723, Tveitdalen, men siden det var så tungvint å si ble det til at fler og fler skrev Tvedalen.
Skolen
Nå er skolen til bruk som lekeplass med Fotballbane/håndballbane, husker, sklier, gravemaskiner til sandkasse og klatrestativ. Hele plassen er delt i to, en del med fotball-/håndballbane, og den andre delen med resten av det nevnte gravd ned i sand. Den blir også brukt til å kunne leies ut for ulike arrangementer.
I 2008 ble lekeplassen drenert og nye lekeapparater er satt opp.
Rettskrets
En rettskrets (dansk: retskreds) er i Norge og Danmark benevnelsen på et geografisk område hvor en domstol besitter en jurisdiksjon. Navneformen i Sverige er domkrets; i Tyskland og Østerrike brukes benevnelsene Gerichtsbezirk og Sprengel. I Norge utgjør de lokale tingrettene og de seks lagmannsrettene ulike rettskretser, opprettet ved formelle lover, mens Riksretten og Høyesterett er rotfestet i Norges Grunnlov.
Danmarks inndeling i rettskretser ble etablert i forbindelse med den store rettsreformen i 1919, hvor politi- og rettsvesen ble adskilt. Danmark var inntil 1. januar 2007 inndelt i 82 byretskredse. Fra 1. januar 2007 er landet inndelt i 24 rettskretser. Enkelte av rettskretsene vil ha permanente avdelingskontorer innenfor sitt område.
Når hver tar sin
Handling
Fleksnesnavnet må bevares for fremtiden. Men da trenger man en sønn,og for å få en sønn trenger man en dame. Hvilken type dame skal Marve velge? En med ungdom og skjønnhet, en med hjerne eller en fra en fin familie?. Marve prøver ut alternativene.
Smalbladask
Smalbladask (Fraxinus angustifolia) er et løvfellende tre i oljetrefamilien.
Den blir opptil 30 meter høy og ligner på den nære slektningen ask. Smalbladask er ganske variabel og deles i flere geografiske underarter, som av og til er blitt betraktet som egne arter. Underartene skilles på antall småblader og formen på frukten (samaraen). Det finnes også flere former, for eksempel forma rotundifolia i østre Romania og Moldova som har brede småblad som ask.
Barken er mørkegrå med ribber som blir dype og knudrete på eldre trær. Kronen er kuppelformet og uregelmessig med noen få opprette greiner. Bladene er finnete og 15–25 cm lange. Det er 3–13 småblad som er 3–8 cm lange og 1–2 cm brede. Den ytre delen av småbladet er sagtannet.
Det beste kjennetegnet for å skille ask og smalbladask er blomsterstanden som er sammensatt hos ask, mens smalbladask har et enkelt aks. Knoppene er svarte hos ask og brune hos smalbladask. Småbladene er som artsnavnet antyder som regel smalere hos smalbladask.
Arten er vindpollinert. Blomsterstandene kan bestå av bare tvekjønnede blomster, bare hannblomster eller en blanding. Alle trær har både hann- og tvekjønnede blomster, så smalbladask er hermafrodittisk. Blomstene springer ut 2–11 uker før løvet spretter. I middelhavslandene blomstrer smalbladask fra januar eller tidlig februar til februar eller tidlig mars. Lenger nord varer blomstringen fra siste halvdel av mars til siste halvdel av april. Av og til blomster trærne etter løvfall i slutten av november, men da blir som regel blomstene ødelagt av frost. Frukten er en flat nøtt med en lang vinge.
Smalbladask er utbredt fra Spania, Portugal og Nord-Afrika nordover til Slovakia og sørlige Mähren og østover til Kaukasia og Iran. De sentralasiatiske artene F. potamophila og F. sogdiana betraktes av Eva Wallander som synonymer for F. angustifolia subsp. syriaca. Smalbladask vokser på fuktig, næringsrik jord og finnes helst langs elver der den vokser sammen med andre løvtrær som eik, agnbøk, alm, lønn, or, poppel, pil, platan, valnøtt, lind, asal og Prunus. I middelhavslandene kan arten også finnes på tørrere steder oppe i høyden, 500–2000 moh.
Veden brukes på samme måte som hos ask, men har litt dårligere mekaniske egenskaper på grunn av at årringene er bredere. Løvverket ble tidligere brukt som dyrefôr i Sør-Europa. Hjort og rådyr beiter på både blader og bark. Smalbladask plantes langs veger og bygater i Sør- og Sentral-Europa.
Vocoder
Vocoder (hankj., fra engelsk. Utsprunget fra Voice encoder ) er innen musikkteknologi et elektronisk musikkinstrument som smelter sammen ulike lydkilder til én lyd.
For eksempel en stemme som snakker inn i en mikrofon som kombineres med lyden av en akkord på en gitar. Vocoderen kan da smelte sammen de to lydene slik at det blir hørende ut som stemmen er i akkorden. Vocodere som musikkinstrumenter kan også ha innebygde lydkilder (f.eks. en oscillator, eller være del av en større synthesizer).
En vocoder er også en anordning som kan kryptere stemmer i forbindelse med telekommunikasjon.
Musikere og grupper som bruker vocoder
Laurie Anderson, Cynic, Daft Punk, Jean Ven Robert Hal, Herbie Hancock, Jean Michel Jarre, Giorgio Moroder, Tangerine Dream, Frank Zappa, Electric Light Orchestra, Matthias Jabs des Scorpions, Stevie Wonder, Afrika Bambaataa, Pink Floyd, Peter Frampton
Kristin Aase
Kristin Aase (født 1961) er norsk organisasjonsarbeider og tidligere politiker for KrF. Hun var politisk aktiv i KrF i 1980-årene, men trakk seg fra partiet i 1989 etter interne stridigheter. Hun har etter sin politiske karriere arbeidet for flere ideelle organisasjoner, blant annet Kirkens Bymisjon og Fretex. Hun var ansatt som spesialrådgiver ved Oslosenteret i perioden 2006 til 2008.
Aase var leder for KrFU i perioden 1984–1986 og medlem av KrFs sentralstyret i perioden 1987–1989. Hun var fylkestingkandidat i 1979, som den yngste i KrF til da.
Utdannelse
Aase er cand.polit. i statsvitenskap fra Universitetet i Oslo (1993). Hovedoppgaven hennes hadde tittelen Regulering av transportsektoren i gassmarknaden; kven vinn kampen om grunnrenta.
KrF-politiker
Aase markerte seg som en del av den mer liberale fløyen i KrF og hadde på slutten av 1980-årene kommet i tvil om KrFs abortstrategi var den rette for å få ned aborttallene. Hun gikk i 1989 inn for obligatorisk rådgivning for abortsøkende kvinner, men at kvinnen selv skulle avgjøre om det skulle utføres abort. Den 12. februar 1989 vedtok KrFs arbeidsutvalg en uttalelse der det ble tatt skarpt avstand fra Aases standpunkt og videre gjort klart at det ikke var aktuelt å foreslå henne til sentrale verv i partiet på landsmøtet. Uttalelsen ble støttet av blant annet partiformann Kjell Magne Bondevik.
Bondevik, som da satt som partileder, har i ettertid uttalt at han burde ha taklet ha saken annerledes: «Abortsaken hadde lenge vært sentral i partiet. Da Kristin gikk offentlig ut med sine synspunkt, ble det vanskelig for oss å takle. Det var nesten vanskeligere for oss enn om et sentralstyremedlem i Senterpartiet skulle gått ut og vært for EU-medlemskap. Men vi overreagerte og vi handlet litt febrilsk. Jeg sier dette som forklaring, ikke som noe forsvar».
Aase trakk seg ut av partipolitikken på begynnelsen av 1990-årene og ble på samme tid ansatt ved Kirkens Bymisjon. Midt i 1990-årene tok hun sammen med Kristin Halvorsen og Kristin Clemet, initiativ til en debatt om sorteringssamfunnet der bruken av bioteknologi, den såkalte «eugeniske indikasjonen» i abortloven og ulike typer gentesting før og etter fødselen ble diskutert. Samarbeidet resulterte blant annet i en bokutgivelse om temaet i 1996; boka bar tittelen Abort – en debatt for 90-årene.
I 2006 ble det gjort kjent at hun hadde vært aktuell i en politisk stilling i begge av Bondeviks to statsministerperioder, men at hun avslo begge gangene.
Yrkesliv
I perioden 2001 til 2010 var hun leder for komiteen «Tiåret mot vold – Bygg freden!», som arbeidet med å mobilisere kirkesamfunnene i Norge til kamp mot vold. Tiåret mot vold var et initiativ fra Kirkenes Verdensråd, og falt sammen med UNESCOs tiår for ikkevoldelig oppvekstkultur for verdens barn. Hun var også styreleder for krisesenter et i Oslo (2006). I 2007 var hennes artikkel «Vi drukner i klær! Frivillig initiativ og kreativitet eller mydighetenes ansvar?» et av kapitlene i boken Bruk, kast - og bruk igjen, som ble utgitt av Norsk Folkemuseum.
I 2010 begynte hun å arbeide med ledertrening, ledergruppe- og teamutvikling.
Familie
Aase er født og oppvokst i Naustdal i Sogn og Fjordane, men har bodd mye av sitt voksne liv i Oslo. Hun ble gift andre gang i 1989 med tidligere -spiller og senere landslagslege Thor Einar Andersen. Hun er mor til fotballspilleren Torstein Andersen Aase.
Omar Bradley
Omar Nelson Bradley (født 12. februar 1893 i Clark i Missouri, død 8. april 1981 i New York City) var en amerikansk offiser (general) under andre verdenskrig og Koreakrigen. Da det amerikanske postvesen 5. mai 2000 utstedte en serie frimerker med «Distinguished Soldiers», var Bradley inkludert i denne. Han hadde kallenavnet «The G.I.'s General» («soldatenes general»).
Han ble uteksaminert fra United States Military Academy i West Point i 1915, en årgang som skulle levere en rekke generaler, også omtalt av militærhistorikere som «årgangen som stjernene falt på». Bradley fikk etterhvert graden General of the Army, som er den nest høyeste i USA.
Bradley var en av USAs fremste generaler under andre verdenskrig og var blant annet sjef for 2. armekorps under kampene i Nord-Afrika og invasjonen av Sicilia i 1943. Videre var han sjef for Den amerikanske 1. armé ved invasjonen i Normandie og fra 1. august 1944 sjef for 12. armégruppe.
Det var under Bradleys ledelse at de allierte stoppet den tyske Ardenneroffensiven i desember 1944-januar 1945.
Etter andre verdenskrig var han i perioden 1949-53 den første Chairman of the Joint Chiefs of Staff, og han ble utnevnt til fem stjernes general (General of the Army) 1950 som den siste av totalt fem. Som leder for forsvarsstaben ledet han den amerikanske krigføringen under Koreakrigen 1950-53 og det var han som drev igjennom beslutningen og å avskjedige general Douglas MacArthur fra stillingen som øverstkommanderende i Korea.
Han offentliggjorde sine memoarer i 1951, og fant der anledning til å kritisere Field Marshal (feltmarskalk) Montgomerys påstander i 1945 om at det var han som hadde sikret seieren over tyskerne i Ardenneroffensiven.
Bradley tilbragte sine siste år ved William Beaumont Army Medical Center ved Fort Bliss i Texas.
Den 1. desember 1965 døde Bradleys hustru Mary av leukemi. Han møtte Esther Dora «Kitty» Buhler, og giftet seg med henne den 12. september 1966.
I 1970 var Bradley konsulent for filmskaperne av filmen Patton – menneske og soldat. I filmen blir Bradley selv spilt av skuespilleren Karl Malden. Den stemmer godt overens med Bradleys syn på general Patton: Beundring av hans aggressive pågangsmot og seiersvilje, men implisitt kritisk til hans egoisme og påståtte likegyldighet til tapene under Sicilia-felttoget.
Bradley ble i 1977 tildelt Presidentens frihetsmedalje.
Frederick McEvoy
Frederick Joseph «Freddie» McEvoy (født 12. februar 1907, død 7. november 1951) var en britisk bobkjører som deltok i de olympiske leker 1936 i Garmisch-Partenkirchen.
McEvoy vant en olympisk bronsemedalje i bobsleigh under Vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen. Han var med på det britiske laget som kom på tredjeplass i firerbob bak to sveitsiske lag. De andre på laget var James Cardno, Guy Dugdale og Charles Green.
McEvoy ble verdensmester både i toer- og firerbob 1937 og i firerbob i 1938.
Naturens trinnstige
Naturens trinnstige (latin scala naturae) er forestillingen om at alle naturlige (og overnaturlige) ting, organismer og andre vesener kan rangeres i en mer eller mindre lineær rekke. Nederst i naturens trinnstige finner man således mineraler, etterfulgt av planter og dyr. Øverst i naturens trinnstige – som kronen på skaperverket – troner mennesket. Utvides naturens trinnstige også til å omfatte overnaturlige vesener, følges mennesket av f.eks. engler (muligens i flere trinn, f.eks. vanlige engler, serafer, erkeengler) og Gud. Mennesket er i så fall fremdeles den organismen som står øverst av alle jordiske skapninger, og nærmest det guddommelige.
Forestillingen ble for første gang formulert av Aristoteles, men var også populær i den kristne tenkningen. I dagens vitenskap har ikke naturens trinnstige lenger noe fotfeste, etter at den darwinistiske evolusjonsforståelsen fikk sitt gjennombrudd.
Great Lever FC
Great Lever Football Club var en engelsk fotballklubb som ble stiftet i 1877. Klubben spilte hjemmekampene sine på Woodside i Bolton. Byen Bolton ligger i den engelske regionen Nordvest-England. Klubben ble lagt ned på slutten av det 19. århundre.
Historie
Klubben var med i FA-cupen for første gang i 1882/83 sesongen der de tapte 3-2 for Halliwell. Dette skjedde 21. oktober 1882 i turneringens første runde. De greide to ganger å nå 2. runde i denne turneringen. Første gang var da de tapte 4-1 for Preston North End den 1. desember 1883, mens de tapte 3-1 for Cliftonville den 13. november 1886.
Great Lever har hatt en engelsk landslagsspiller. Det var Alfred Jones som spilte mot Skottland den 10. mars 1883.
Minedykkerkommandoen
Minedykkerkommandoen (MDK) er en avdeling i det norske Sjøforsvaret med spesialtrente dykkere som er utdannet til å uskadeliggjøre alle typer eksplosiver. MDK har base ved Haakonsvern orlogsstasjon i Bergen og er inndelt i flere mindre tropper, hvorav én har tilhold ved Ramsund orlogsstasjon utenfor Harstad.
Minedykkerkommandoens oppgaver
MDK er Forsvarets eneste stående operative enhet innenfor uskadeliggjøring av eksplosiver på land og i vann. I tillegg til Sjøforsvaret jobber minedykkerne bl.a. med de andre forsvarsgrenene, Politiet og Kystverket. Oppdragene innbefatter farvannsundersøkelser, rydding av historisk ammunisjon, oppdukkende eksplosivrydderoppdrag og nasjonal beredskap mot terrorbomber (IED).
For å klarere farvann benytter minedykkerne avansert teknologi som autonome undervannsfarkoster (AUV) med søkesonar, fjernstyrte undervannsfarkoster (ROV) med kamera, undervannsnavigasjon, håndholdte sonarer og svømmehjelp.