cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget om Monte Cassino
Strategisk bakgrunn
Øst for Gustavlinjen hadde den britiske åttende armé brutt gjennom langs Adriaterhavet og Ortona, men fremrykningen var blitt forsinketav vinterens snøstormer. I slutten av desember, var det umulig å rykke frem i det vanskelige terrenget, og uten luftstøtte fra nærliggende baser. Dette gjorde det umulig å bruke den opprinnelige ruten mot Roma fra øst langs riksvei 5, og Roma kunne bare nås på vestsiden via Napoli langs motorvei 6 og 7. Motorvei 7 (den gamle romerske Via Appia) gikk langs vestkysten, men sør for Roma og inn i Pontinemyrene, som tyskerne hadde satt under vann. Motorvei 6 gikk gjennom Liri dalen. Åsen bak byen Cassino dominerte den sørlige inngangen til denne dalen. Ypperlige observasjoner fra høydene på flere åser gjorde at de tyske forsvarerne kunne oppdage de alliertes bevegelser, forebygge all form for opptrapping nordfra, og skyte direkte på de alliertes tropper med artilleri. Den rasktflytende elven Rapido rant gjennom de alliertes linje som begynner ved de sentrale Appenninene, rant gjennom Cassino og forbi inngangen til Liridalen (hvor Lirielven ble en del av Rapidoelven), dets navn ble endret til Gariglianoelven (ofte referert til som «Gari» av de allierte) hvor elven fortsatte ut i havet. Med dets tungt styrkede fjellforsvar, var det vanskelig å krysse elven (ikke bare var elven fortflytende, men tyskerne hadde midlertidig omdirigert Rapidoelven ved hodet på dalen så den nederste delen av dalen ble oversvømt, for å gjøre det vanskeligere for angriperne). Cassino dannet en viktig del av Gustavlinjen, med den mest formidable linjen av de defensive posisjoner.
På grunn av den historiske betydningen av Benediktinerklosteret, beordret øverstkommanderende i Italia, generalfeltmarskalk Albert Kesselring, i desember 1943 at de tyske troppene ikke skulle inkludere selve klosteret i de tyske defensive posisjonene, og han informerte de allierte om dette. Kontroversen eksisterte ettersom ordren hadde et lite omfang, så hvorvidt ordrene ble fulgt var heller usikkert.
Noen av de alliertes luftfartøy rapporterte oppklarende rapporter om at de hadde sett tyske tropper inni klosteret. Klosteret var en ypperlig observasjonspost for de fjellene og dalene rundt, og var i utgangspunktet en naturlig plass for tyske observatører som skulle gi beskjeder om de alliertes bevegelser til artilleriet. Det som er sikkert er at med en gang klosteret var ødelagt, okkuperte tyskerne det, og brukte bygningsmateriale fra klosteret til å bygge defensive posisjoner. Men til slutt, de militære argumentene som ledet til klosterets ødeleggelse, hvilte mer på den potensielle faren (ekte eller innbilt) enn det faktiske faktum om at det var okkupert.
Planer og forberedelse
Planen til Den 5. armés kommandant Mark Clark var at det britiske X korps, som da befant seg vest for en 30 km lang front, skulle angripe 17. januar 1944 over Garigliano nær kysten. Den britiske 46. infanteridivisjonen skulle angripe natten til 20. januar over Garigliano nedenfor møtepunktet med elven Liri med støtte av fra andre korps til høyre som skulle stå for hovedangrepet. Hovedangrepet skulle begynne 20. januar ved at 36. (Texas) US infanteridivisjon skulle gjøre ett angrep over elven Rapido i vårflom, 8 km. nedenfor Cassino. Samtidig skulle det franske ekspedisjonskorpset under general Alphonse Juin fortsette deres «høyre flanke» mot Monte Cairo, hvor Gustav- og de øvrige, defensive linjene var knyttet sammen. Egentlig trodde ikke Clark at det var en stor sjanse for ett tidlig gjennombrudd men han trodde at hans angrep ville trekke tyske reserver bort fra området rundt Roma i tide før Operasjon Shingle hvor det amerikanske VI. korps, den britiske 1. infanteridivisjon og den amerikanske 3. infanteridivisjon skulle gjennomføre en ambisiøs landsetting 22. januar. De allierte håpet da at landsettingen ved Anzio skulle kunne utnytte overraskelsesmomentet og føre til en hurtig innrykning i innlandet til Albanerfjellene. Fra denne posisjonen kunne de allierte da kontrollere både riksvei 6 og 7 og slik true Gustavlinjens bakre linjer og reservelinjer. De håpet at dette ville skape så stor usikkerhet blant de tyske kommandantene at de ville trekke seg tilbake fra Gustavlinjen til en posisjon nord for Roma. Denne taktiske tenkningen fra de alliertes side var basert på tyskernes taktikker de siste tre månedene, men de alliertes etterretning hadde ikke tatt med i beregningen at den tyske tilbaketrekningen så langt hadde vært for å sikre og forsterke nettopp Gustavlinjen. Den allierte etterretningens optimistiske råd var derfor ikke realistiske.
Den femte hær nådde frem til Gustavlinjen så sent som 15. januar, fordi de hadde brukt seks uker på å kjempe seg gjennom de siste 11 kilometerne gjennom Bernhardtslinjen, noe som krevde 1 600 liv. De hadde tid til å planlegge ett nytt angrep, noe de virkelig trengte etter tre måneder med utmattende kjemping nord for Napoli. Imidlertid kunne ikke landgangsbåtene klargjøres for bruk før tidlig i februar, da de måtte brukes ved Anzio i slutten av januar.
Hovedangrep: Andre korps i midten, 20. januar
Hovedangrepet skulle gjennomføres av U.S. 36. divisjon og skulle starte tre timer etter solnedgang 20. januar. Mangel på tilstrekkelig tid til planlegging og forberedelser medførte at fremrykkingen til elven var hasardiøs på grunn av udetonerte bomber, feller. Den høyt tekniske oppgaven det var å krysse den flommende elven uten nødvendige planlegging og øvelser var svært risikabel. Tross dette klarte en bataljon fra det 143. regiment å krysse Rapidoelven sør for San Angelo og to kompanier fra det 141. regiment på nordsiden. De forble isolerte da det ikke var mulig å få allierte stridsvogner komme seg over elven, noe som ville ha ført til at de hadde blitt sårbare for mot angrep fra tyske stridsvogner og granatkastere fra general Rodts 15. Panzer-divisjon. Gruppen som hadde krysset både fra sørsiden og nordsiden av San Angelo ble tvunget til å returnere om morgenen 21. januar. Generalmajor Geoffrey Keyes, kommandant for Andre korps, presset generalmajor Fred Walker fra 36. divisjon til å gjenoppta angrepet umiddelbart. På ny angrep den ene bataljonen og de to regimentene, men uten å klare å få noen stridsvogner over elven, og de ble utslettet ved morgengry neste dag. Det 141. Regiment krysset også med to bataljoner og tross mangelen på kjøretøy klarte de å rykke frem en kilometer. Men ved morgengry ble også disse møtt med sterk motstand og om kvelden 22. januar opphørte nærmest bataljonen å eksistere: det var bare 40 mann som klarte å ta seg tilbake til de alliertes linjer. Angrepet hadde vært en kostbar feiltakelse da 36. divisjon hadde 2.100 soldater drept, skadet og savnet på 48 timer.
Andre korps prøver nord for Cassino: 24. januar
Det neste angrepet ble satt i gang 24. januar 1944. Andre korps med 34. infanteridivisjon under generalmajor Charles Ryder i fremste linje angrep de franske kolonitroppene på deres høyre flanke over Rapidodalen nord for Cassino og inn i fjellene bak for å trekke seg mot venstre og angripe Monte Cassino fra et høyt punkt. Kryssing av elven på dette punktet skulle være enklere enn lenger nede i dalen, men på grunn av vårflommen ble det allikevel meget vanskelig. Spesielt de pansrede kjøretøyene hadde problemer, fordi de bare kunne kjøre der det var lagt ned stålmatter. Det tok åtte dager med blodige kamper for 34. divisjon før de kom over på den andre siden og presse general Francks 44. infanteridivisjon tilbake, for så å etablere en stabil posisjon i fjellene.
Fransk korps opphører på den høyre flanke
Til høyre hadde de franske styrkene stor fremgang mot den tyske 5. fjelldivisjonen, kommandert av general Julius Ringel,og vant posisjoner ved deres hovedmål, Monte Cifalco. Troppene i fremste rekke hos 3. algeriske divisjon hadde også passert Monte Cifalco for å okkupere Monte Belvedere og Colle Abate. General Juin var overbevist om at Cassino kunne bli passert og de tyske forsvarerne skulle bli presset av ved denne nordlige ruten, men hans anmodning om reserver som skulle hjelpe han med den øyeblikkelige fremrykningen ble avvist og det eneste ledige reserveregiment (fra 36. divisjon) var sendt for å forsterke 34. divisjon. 31. januar måtte de franske styrkene stanse fremrykningen ved Monte Cifalco hvor de kunne konstatere ved selvsyn at flankene og forsyningslinjene fortsatt var på tyske hender. De to franske divisjonene hadde tapt 2 500 mann i kampene rundt Monte Belvedere.
Andre korps i fjellene nord for Cassino
Tidlig i februar hadde amerikansk infanteri okkupert et strategisk punkt nær landsbyen San Onofrio, en kilometer fra abbediet og 7. februar hadde en bataljon nådd punkt 445, ett høydedrag direkte under klosteret, ikke mer enn 300 meter unna. En amerikansk tropp klarte å klatre opp de klippeaktige klosterveggene og munkene kunne observere den tyske og amerikanske skuddvekslingen. Men forsøkene på å ta selve Monte Cassino ble brutt av massiv maskingeværbeskytning fra bakkene nedenfor klosteret. Til tross for deres innbitte kjemping, klarte aldri 34. divisjon å ta de siste feltskansene på Topp 593 (kjent blant tyskerne som kavalerifjellet), holdt av 3. bataljon fra det tyske 2. fallskjermjegerregiment, som dominerte åskammene ved klosteret.
Ettervirkninger
11. februar, etter et siste tredagers angrep på klosterfjellet og Cassino by uten hell, trakk amerikanerne seg tilbake. Etter to og en halv uke med intense kamper var Andre Korps bekjempet. 34. divisjons innsats i fjellene blir regnet blant de fremste væpnede prestasjoner under hele andre verdenskrig. Til tross for dette mistet de rundt 80% av mennene i infanteribataljonene, rundt 2 200 mann.
I de første dagene under kampene i februar flyttet general Senger 90. divisjon fra Gariglianofronten til nord for Cassino. Han hadde blitt så skremt av intensiteten i kampene at han «... måtte mønstre all min autoritet for å anmode om at kampene ved Cassino måtte avbrytes slik at vi kunne danne en ny linje ... en posisjon som faktisk måtte ligge nord for brohodet ved Anzio». Kesselring avslo anmodningen. I et kritisk øyeblikk var imidlertid Senger i stand til å sette inn 71. infanteridivisjon samtidig som han beholdt 15. Pansergrenaderdivisjonen i kamp, selv om det var denne 71. infanteridivisjon skulle erstatte.
Under slaget kunne en bedre bruk av reserver i avgjørende øyeblikk kunne ha ført til andre resultater. Noen historikere har foreslått at denne svikten å dra nytte av innledende suksesser kan tilskrives general Clarks manglende erfaring. Men svaret kan like gjerne vare at han var overbelastet ved at han var ansvarlig for både offensivene ved Cassino- og Anzio samtidig. Dette synspunktet er støttet av at general Truscott ikke var i stand til, som beskrevet nedenfor, å få tak i Clark for konsultasjon ved et avgjørende utbrudd fra Anzio da det fjerde Cassinoslaget fant sted. Mens general Alexander valgte (av logistiske årsaker) å ha Cassino og Anzio under en kommando og dele Gustavlinjens front mellom U.S. 5. og den britiske 8. Armé, valgte Kesselring å lage en separat 14. armé under general Eberhard von Mackensen for å kjempe ved Anzio mens han la ansvaret for Gustavlinjen til general Heinrich von Vietinghoffs 10. Armé.
De amerikanske styrkene som hadde trukket seg tilbake ble erstattet av 2. New Zealand divisjon og 4. indiske divisjon fra den britiske 8. armé på Adriaterhavsfronten kommandert av generalløytnant Bernard Freyberg.
Bakgrunn
Med U.S. Sjette Korps med sterk motstand ved Anzio, var Freyberg under press for å gjøre noe ved Cassino for å lette på trykket. Derfor, enda en gang, var slaget utført uten av angriperne var fullt forberedt. I tillegg til at Korps' hovedkvarter verdsatte ikke helt vanskeligheten med å få 4. Indisk divisjon på plass i fjellene og bistå dem på toppene nord for Cassino (de brukte muldyr på 11 km med geitespor over terreng med full sikt over klosteret, utsatt for eksakt artilleri — derav navnet Death Valley (eng:Dødens Dal). Dette var fastslått i ett notat fra generalmajor Howard Kippenberger, kommandant for New Zealand 2. divisjon, etter krigen: «Stakkars Dimoline (Brigader Dimoline, fungerende kommandant for 4. indiske divisjon) hadde en skrekkelig tid da han skulle få divisjonen sin i posisjon. Jeg verdsatte egentlig aldri vanskelighetene inntil jeg dro tilbake dit etter krigen».
Freybergs plan var en fortsettelse på det første slaget: et angrep fra nord langs fjelltoppene og et angrep fra sørøst langs jernbanelinjen og å okkupere jernbanestasjonen på andre siden av Rapido, en kilometer sør for Cassino by. Suksess ville medbringe å slå ut Cassino by og åpne opp Liridalen. Men Freyberg hadde informert hans overordnede om at han trodde at på grunn av omstendighetene var det bare 50% sjanse for å få suksess.
Tilintetgjørelse av klosteret
Den britiske pressen og C. L. Sulzberger fra The New York Times skrev jevnlige, overbevisende og i (ofte konstruerte) detaljer om angivelige tyske observasjonsposter og artilleriposisjoner på innsiden av klosteret. Ifølge det amerikanske luftforsvaret offisielle historie hadde generalløytnant Ira C. Eaker sammen med generalløytnant Jacob L. Devers personlig observert under en overflygning i et Piper J-3 Cub under 1 200 fot (400 meter) over bakken, en radioantenne, tyske uniformer til tørk innen i klosteret og tyske soldater innenfor 50 fot (15 m) fra klosterveggene. Men general Geoffrey Keyes fra U.S. II korps fløy også over kloster flere ganger, og han rapporterte til Fifth Army G-2 at han ikke kunne se noen bevis for tysk nærvær i klosteret. Da han ble informert om at andre hadde rapportert om tysk nærvær i klosteret, uttalte han: «They’ve been looking so long they’re seeing things.» («De har sett så lenge at de begynner å se syner») Ettertiden skulle gi ham rett.
Hovedkvarteret til New Zealand Korps HQ uttrykket i skriftene av generalmajor Kippenberger, synspunktet at klosteret sannsynlig ble brukt av tyskerne som observasjonspunkt for artilleriet da det hadde en slik perfekt beliggenhet slik at ingen hær ville kunne seg avholde fra bruk det. Der ikke er noen klare beviser for dette, men han fortsatte til å hevde at fra et militærfaglig synspunkt at den nåværende status var uavhengig av dette:
Generalmajor Francis Tuker, som hadde kommandoen over 4. Indisk divisjon, som hadde som oppgave å angripe klosterbakken, hadde gjort sin egen bedømmelse av situasjonen. I mangelen på detaljert etterretning fra U.S. 5. Armé HQ, hadde han funnet en bok fra 1879 i en bokhandel i Napoli, hvor det stod detaljerte opplysninger om konstruksjonen til klosteret. I hans melding til general Freyberg konkluderte han med at til tross for at klosteret var for øyeblikket okkupert at tyskerne, burde det bli rasert for å forebygge dets effektive okkupasjon. Han pekte også på at med 45 m høye vegger laget av mur, minst 3 m tykk, var det umulig for feltteknikerne å sprenge den, så bombing med «blockbuster» bomber ville være den eneste løsningen siden 500 kilo med sprengstoff ville være praktisk talt ubrukelig.
Den 11. februar, 1944, etterspurte fungerende kommandant for 4. Indisk divisjon, brigader H. W. Dimoline, bombingen av klosteret på Monte Cassino. Generalmajor Tuker tok opp igjen saken sin igjen angående bombingen av klosteret fra sykesengen sin i Caserta, hvor han led et hardt angrep av en tilbakevendende tropisk feber. General Bernard Freyberg sendte forespørselen hans 12. februar. Freybergs forespørsel på et luftangrep, forøvrig, var utvidet stort av luftstyrke taktikere, og sannsynligvis støttet av generalløytnant Ira C. Eaker, den amerikanske sjefen for Middelhavets allierte luftstyrker, og generalløytnant Jacob L. Devers. De så denne sjansen til å vise ferdighetene og kapasiteten til den amerikanske hærens luftstyrker til å støtte operasjoner med bakketropper. Generalløytnant Mark W. Clark fra femte armé og hans personalsjef generalmajor Alfred Gruenther var fortsatt ikke overbevist om den «militære nødvendigheten». Når general Butler, assistentkommandør for U.S. 34. divisjon overlot Andre korps' posisjon til det newzealandske korps, hadde han sagt: «Jeg vet ikke, men jeg tror ikke at fienden er klosteret. All ilden har vært fra skråningene i bakken nedenfor veggen». Clark huket tak i kommandøren og generalen Sir Harold Alexander, og sa: «Gir du meg en direkte ordre skal vi gjøre det.» Og han gjorde det.
Bombetoktene ble innledet om morgenen 15. februar 1944, og 142 B-17 Flying Fortress, 47 B-25 Mitchell og 40 B-26 Marauder ble satt inn. Til sammen ble det sluppet 1 150 tonn bomber over klosteret og omdannet hele fjelltoppen til en rykende ruinhaug. Mellom bombeangrepene, beskjøt II korps fjellet med artilleri.
Luftangrepet hadde imidlertid ikke blitt koordinert med styrkene på bakken, da luftstyrkene så dette som sin operasjon, uavhengig av de andre. På bakgrunn av værforholdene og andre krav langs fronten og i kampene i Italia, og uten kontakt med bakkestyrkene (de indiske styrkene i området var ikke varslet og ble overrasket av bombeangrepet ).
Angrepet skjedde to dager før det newzealandske korpset var klart til å iverksette dere hovedangrep. Mange av disse hadde nettopp overtatt posisjonene fra det amerikanske II korps, og i tillegg til vanskelighetene i fjellet, gikk forberedelsene nede i dalen sakte på grunn av at været, flom og den bløte og vannholdige bakken gjorde det vanskelig å få inn tilstrekkelige forsyninger til hva et fullt angrep ville kreve.
Etter bombingen
Det som er sikkert etter de undersøkelsene som fulgte etter aksjonen, er at de eneste menneskene som ble drept i klosteret under bombeangrepet var italienske sivile som hadde søkt tilflukt der. Det er ikke klargjort at bombingen rammet de tyske styrkene. Imidlertid, tatt i betraktning av hvor lite presis bombing fra stor høyde ble utført den gangen, kan tyske stillinger ha blitt rammet uten at dette var tilsiktet, men også allierte stillinger. Det er kjent at 16 bomber rammet den amerikanske Femte armés base ved Presenzano 27 km fra Monte Cassino og eksploderte bare få meter fra den lastebilen hvor general Clark var opptatt med kontorarbeid.
Dagen etter bombeangrepet flyktet de fleste overlevende fra ruinene, men rundt 40ble igjen, blant dem seks munker som hadde overlevd i de dype kjellerne. Blant dem var abbeden, den 79 år gamle Gregorio Diamare, tre tilknyttede bondefamilier, foreldreløse eller etterlatte barn, sterkt skadede eller døende. Etter ny sperreild fra artilleriet, samt nye bombeangrep og angrep på høyden fra den 4. indiske divisjon, bestemte munkene seg for å evakuere deres ødelagte hjem sammen med de andre som kunne forflyttes. Dette skjedde kl 07.30 17. februar. Den gamle abbeden ledet gruppen ned muldyrtråkket mot Liri-dalen mens han leste rosenkransbønnen. Da de ankom en tysk sanitetsstasjon, ble noen av de sterkest skadde som munkene hadde vært nødt til å bære, tatt hånd om der og fraktet videre i militær ambulanse. Etter møte med de tyske offiserene, blant andre general Frido von Senger und Etterlin, ble munkene kjørt til klosteret Sant'Anselmo. En munk, Carlomanno Pellagalli, dro tilbake til klosteret, men da han senere ble iakttatt av tyske soldater, vandrende rundt i ruinene, trodde de tyske fallskkjermjegerne at han var et spøkelse. Etter 3. april har han vært borte.
Embryonisk diapause
Embryonisk diapause, også kjent som utsatt implantasjon eller forlenget drektighet, er en form for diapause som nyttes av visse arter av pattedyr.
Slaget om Monte Cassino
Etter bombingen
Fallskjermjegere fra det tyske 1. fallskjermjegerdivisjonen rykket inn i ruinene og gjorde dette om til et sterkt militært fort.
Embryonisk diapause
Diapause hos pattedyr sikrer at utviklingen av befruktede eggceller kun skjer dersom forholdene ligger til rette. Parringen kan skje tidlig på sommeren, men befruktede egg blir ikke ført inn i livmoren, der utviklingen av fosteret (embryoet) starter, før på et senere stadium. Dette skjer for at avkommet skal kunne komme til verden på et mest mulig gunstig tidspukt for både mora og ungen(e).
Slaget om Monte Cassino
Slag
Natten etter bombeangrepet hadde et britiske kompani fra Royal Sussex Regiment et mislykket angrep på et nøkkelpunkt, men matte trekke seg tilbake etter å ta tapt halve styrken.
Embryonisk diapause
Embryonisk diapause er kjent hos nærmere 100 forskjellige pattedyr, blant annet hos bjørner og en rekke gnagere, pungdyr og hjortedyr. Ei bjørnebinne kan også velge ikke å bli drektig, dersom hun ikke klarer å legge på seg nok fettreserver til å klare vintersøvnen og den påfølgende dieperioden av valpen(e).
Slaget om Monte Cassino
Slag
Neste natt ble hele Royal Sussex Regiment beordret til angrep, men dette fikk en svært dårlig start. Artilleriet kunne ikke brukes på grunn av faren for å ramme egne stryker. Det ble derfor bestemt at et annet tysk støttepunkt skulle bombarderes, og slik svekke det tyske forsvaret. På grunn av topografien i området, ble de allierte styrkene også ved dette alternativet utsatt for fare for å bli truffet av egen ild, noe som også skjedde.
Etter en viss reorganisering av styrken, gikk hovedangrepet ved midnatt. Det var svært harde kamper, også mann-mot-mann, og de tyske forsvarerne holdt unna og britene måtte trekke seg tilbake. Etter to netter med kamp, hadde britene mistet over halvparten av styrken, 12 av 15 offiserer og 162 av 313 mann som deltok i angrepet.
.
Natten til 17. februar kom imidlertid hovedangrepet. Det indiske Rajputana Rifles ble satt inn for å forsterke det reduserte Royal Sussex Regiment som ble holdt tilbake som reserve. I mellomtiden ble 2nd King Edward VII's Own Gurkha Rifles (The Sirmoor Rifles) og 9. Gurkha Rifles sendt mot klosteret for et direkteangrep mot klosteret. Dette var gjennom svært vanskelig terreng, men man håpet av disse fjellvante styrkene med trening fra Himalaya skulle greide dette. Dette viste seg å ikke holde stikk. Igjen var det kraftige kamper, men de allierte gjorde ingen framgang og led store tap. Det ble klart at angrepet var mislykket og 18. februar ble de allierte styrkene trukket tilbake fra skråningen opp mot klosteret.
Den andre delen av hovedangrepet bestående av 28 (Maori) bataljon fra den newzealandske divisjonen var nødt til å krysse Rapidoelven og forsøkte å nå jernbanestasjonen i Cassino by. De lyktes i dette, man ikke i å legge ut en bro gjennom det siste hullet i jernbanetraseen før dagslyset kom, så de ble uten panserstøtte. Under dekke av et permanent røykteppe som det allierte artilleriet la ut for å hindre at det tyske artilleriet på klosterfjellet skulle se posisjonene, klarte de å holde disse det meste av dagen. Men isolasjonen og manglende panserstøtte viste seg avgjørende da tyskerne satte inn stridsvogner mot dem om ettermiddagen 18. februar. De ble beordret til å trekke seg tilbake til elven da det ble klart at begge angrepene hadde slått feil. Tyskerne ble veldig oppbrakt over at de allierte hadde klart å ta seg fram til jernbanestasjonen, og de hadde selv ikke regnet med at deres motangrep skulle lyktes, i henhold til en samtale mellom Kesselring og Vietinghoff
Planer
Da vinterværet fortsatt, var vannføringen i Rapido så sterk at en krysning av elven ved Cassino by var uaktuelt, ikke minst på grunnlag av erfaringen så langt. Det ble derfor bestemt at å iverksette et tosidig angrep langs nordsiden av Rapido-dalen, et mot Cassino by og det andre mot klosterfjellet. Hensikten var å klargjøre ruten gjennom disse to flaskehalsene og sikre adkomst mot Liri-dalen. Det britiske 78. infanteridivisjon, som hadde ankommet til området i slutten av februar ble lagt under den newzealandske kommandoen skulle deretter krysse Rapido og starte framrykkingen mot Roma.
De allierte kommandantene var lite tilfredse med denne planen, men håpet at den tidligere sterke bombingen skulle gjøre et positivt utslag. Det var forutsatt at man fikk tre dager med klart, godt vær, og styrkene måtte vente i tre uker i de iskalde, våte posisjonene de satt i før værmeldingene ble gode nok. I tillegg ble sjefen for 2. newzealandske divisjon, generalmajor Kippenberger skadet i et anti-personellmine og mistet begge føttene, og ble erstattet av brigader Graham Parkinson. Den gode nyheten for de allierte i denne ventetiden var at den tyske motoffensiven mot brohodet i Anzio hadde vist seg mislykket og ble avblåst.
Slaget
De var avhengige av at bombardementet hadde en lammende effekt på de tyske forsvarerne, men de klarte å samle seg raskere enn beregnet og det allierte artilleriet ble hemmet av bombekratrene når de skulle i nye posisjoner. Uansett klarte newzealenderne å rykke fram, men de var avhengig av at en oppfølgende framrykking til venstre også lyktes, men dette kom for sent. Tyskerne lyktes i å reorganisere seg, og enda verre for de allierte: det begynte å regne til tross for værvarslingen som hadde lovet oppholdsvær. Regnet fylte bombekratrene, jorden ble myrete og kommunikasjonen fungerte ikke da radioene ikke tålte å bli utsatt for alt regnvannet. De tunge regnskyene skygget også for måneskinnet, noe som gjorde det vanskelig å finner ruter gjennom ruinene. Til høyre hadde newzealenderne nådd sine mål, og enheter fra det indiske 4. infanteridivisjon, nå under kommando av generalmajor Alexander Galloway hadde plassert i henhold til planene fram til sine mål.
Da 17. mars gikk mot slutten, så det bedre ut for de allierte. Gurkhaene holdt sin høyde med full bataljons styrke og var bare ca. 200 meter fra klosteret, selv om forsyningslinjene deres var truet av tyske posisjoner, og Cassino by fortsatt ble intenst forsvart av tyskerne, men newzealenderne klarte igjen å erobre jernbanestasjonen. Men tyskerne klarte å forsterke sine styrker i byen og utplasserte snikskyttere i de deler av byen som de allierte trodde de hadde sikret.
19. mars var den dagen hvor det avgjørende angrepet på byen og klosteret skulle finne sted. En del av overraskelsesmomentet skulle være å sette inn stridsvogner fra 20. Armoured Brigade. Imidlertid ble dette spolert av et overraskende og intenst tysk motangrep fra de tyske fallskjermenhetene i klosteret, noe som gjorde et alliert angrep mot dette umulig da stridsvognene ennå ikke hadde fått infanteristøtte og ble derfor slått ut av tyskerne samme ettermiddag. I byen hadde de allierte lite framgang da tyskerne gjennom sitt motangrep lyktes i å ta initiativet.
20. mars ble de allierte styrkene i byen forsterket, slik at ikke tyskerne skulle lyktes i å infiltrere allerede sikrede områder, og deretter ble også styrkene mot klosteret også forsterket, slik at de allierte kunne kutte de tyske forsyningslinjene inn til byen. De allierte kommandantene følte de nå begynte å nærme seg en avgjørelse, da harde kamper fortsatte gjennom hele 21. mars. Men de tyske forsvarerne kjempet innbitt i mot, de allierte hadde vanskeligheter med å holde de tyske forsyningslinjene stengt og i byen var det liten alliert framgang da det ble kjempet hus til hus.
23. mars hadde Alexander møte med sin toppledelse hvor forskjellige løsninger ble diskutert. De allierte begynte å komme i tidsnød overfor de newzealandske og indiske styrkene som nå begynte å bli utmattede og var strukket til bristepunktet. Freyberg var overbevist om at angrepet ikke kunne fortsette, og avblåste dette. Den tyske 1. fallskjermjegerdivisjonen, som ledet kampene, ble noen uker senere beskrevet av Harold Alexander i en samtale med Kippenberger som «...den beste enheten i den tyske hæren...», de hadde blitt mørbanket, men hadde vunnet.
Ettervirkninger
I de kommende tre dagene ble fronten stabilisert, og isolerte allierte enheter ble gjenforent med hovedstyrken. Begge sider hadde lidt store tap og slaget hadde virket utmattende på kampevnen. den 4. indiske divisjonen og 2. newzealandske divisjon ble trukket tilbake og erstattet av britiske styrker: de to enhetene hadde tapt henholdsvis 3 000 og 1 600 mann, drept, skadet eller savnet.
Robben Island fyr
Robbeneilandfyr (afrikaans: Robbeneilandvuurtoring) er et fyr ved Robben Island i Table Bay like ved Cape Town. Tårnet ble fullført i januar 1865 og ligger på den høyeste delen av Robben Island, Mintoheuwel. Det er det eneste fyret i Sør-Afrika som blinker istedenfor å rotere. Tårnet er 18 meter høyt og ble elektrifisert i 1938. Lyset fra tårnet kan sees 25 kilometer avgårde.
Down
Down kan vise til:
Down er også en vanlig skrivefeil for stedet Downe i England
Europamesterskapet i svømmesport
Europamesterskapet i svømmesport ble arrangert første gang i 1926 i Budapest, og arrangeres annenhvert år. Det konkurreres i svømming (langbane), maratonsvømming, stuping og synkronsvømming, mens kortbanesvømming og vannpolo har sine egne mesterskap.
Mandy Moore (koreograf)
Mandy Moore (født i St. Louis, Missouri) er en amerikansk koreograf innen jazz og moderne dans. Hun har vært koreograf for So You Think You Can Dance, siden sesong 3 i 2007, og ble nominert for Emmy for Outstanding Choreography for "the table"-nummeret hun koreograferte i sesong 3 med Neil Haskell og Sabra Johnson.
Ronald Searle
Ronald William Fordham Searle (født 3. mars 1920, død 30. desember 2011) var en britisk tegner, humorist og illustratør.
Ronald Searle lagde en stor mengde vitsetegninger, politiske karikaturer og humoristiske illustrasjoner til bøker, blader og aviser, blant annet til det engelske tidsskriftet Punch. I Storbritannia er han spesielt kjent for en serie tegninger om de anarkistiske pikeskolejentene ved den oppdiktede kostskolen St Trinian's School. Denne serien begynte så smått i 1941, ble utgitt samlet i flere bøker siden og ga opphavet til en rekke britiske filmkomedier; den første av filmene var The Belles of St. Trinian's («Ballade i pikeskolen») fra 1954. Searle lagde også en stor mengde populære tegninger av katter med strittende pels og skjeve smil.
Ronald Searles pennetegninger i svart-hvitt eller fargelagt med akvarell var lett gjenkjennelig med komiske, nesten groteske skikkelser i en energisk, ofte sprutende tusjstrek og med et overdådig og barokt uttrykk. Han utga flere bøker og fikk også betydning som inspirasjon for andre tegnere.
Ronald Searle var blant annet Commander of the Order of the British Empire (CBE), medlem av Royal Designers for Industry (RDI) og ridder av Æreslegionen.
Set
Set eller Seth (også transkribert som Setesh, Sutekh, Setekh, eller Suty) er i henhold til oldtidens egyptiske religion og mytologi en kaosgud, en gud for ørkenen, uvær, uorden, vold og utlendinger, og beskrives ofte som «ørkenens og fremmedlandenes hersker». I antikkens Hellas ble hans navn gitt som Σήθ, Sēth. Set-dyrets zoologiske bestemmelse er uklart da det tidlig ble stilisert på en måte som ikke lenger lar seg spore.
Set er ikke en gud som kan bli oversett eller unngått; han har en positiv rolle hvor han tar på seg oppdrag fra Ra på hans solbåt for å verge seg mot Apep, kaosets slangegud. Han hadde en avgjørende rolle i forsone stridende. Han var herre av det røde land (ørkenen) hvor han var motstykket til Horus’ rolle som herre over det svarte land (den fruktbare jord).
I egyptisk mytologi er Set framstilt som troneraneren som drepte og lemlestet sin bror Osiris. Isis, hustruen til Osiris samlet sammen de mange delene av Osiris’ lik og gjenoppvekket ham lenge nok til å bli gravid med hans sønn og arving Horus. Sønnen søkte hevn over Set, og mytene beskrev deres strid og konflikter. Denne Osiris-myten er en framtredende kjerne i egyptisk mytologi.
Familie og opprinnelse
I mytologien i Heliopolis var Set sønn av himmelgudinnen Nut og jordguden Geb. Sets søsken er Osiris, Isis, og Nefthys. Han er gift med sin søster Nefthys og er far til Anubis, en gud assosiert med mumifisering og framstilt som en mann med hundehode. I en del fortellinger hadde han forhold til de utenlandske gudinnene Anat og Astarte.
Betydningen av navnet Set er ikke kjent. Det har blitt foreslått at det opprinnelig ble uttalt *Sūtaḫ basert på måten hans havn framstår i egyptiske hieroglyfer (swtḫ), og senere omtaler av ham i koptiske dokumenter med navnet ⲥⲏⲧ, Sēt.
Macon
Macon er en amerikansk by og fylkessete for fylket Bibb County i staten Georgia. I 2005 hadde byen 97,606 innbyggere.
Set
Sets dyresymbol
I kunsten ble Set vanligvis avbildet som et gåtefullt vesen, referert til av egyptologer som «Set-dyret», et dyr som ikke minner om noe kjent vesen, skjønt det kan være et sammensatt vesen, bestående av et jordsvin, et esel, en sjakal eller en fennek (ørkenrev). Dyret har en buet snute, lange, rektangulære ører, en tynn, splittet hale og en kropp som en hund, med puter som har dusker som en omvendt pilspiss; tidvis er Set avbildet som et menneske med et særskilt hode. En del tidlige egyptologer foreslo at det var stilisert representasjon av en sjiraff, grunnet dets store «horn» som var flate på toppen, noe som tilsvarer sjiraffens karakteristiske horn. Egypterne selv skilte mellom sjiraffer og Set-dyret. I løpet av Senepoken ble Set avbildet som et esel eller som et menneske med et eselhode.
De eldste representasjonene av hva som kan ha vært Set-dyret kommer fra en grav datert til Naqada I-fasen, den eldste, førdynastiske tiden i Naqadakulturen, en gang mellom 3790 og 3500 f.Kr., skjønt denne identifikasjonen er usikker. Om man ser bort fra disse, opptrer det eldste Set-dyret på hodet til en stridskølle til kong Skorpion II, en hersker i den førdynastiske fasen Naqada III. Hodet og den splittede halen på Set-dyret er klart tilstede.
Striden mellom Horus og Set
Chester Beatty-papyrus nr. 1 inneholder legenden kjent som Striden mellom Horus og Set. Også antikkens forfattere nedtegnet fortelling, mest kjent er Plutarks «Om Isis og Osiris» i hans verk Moralia.
Disse mytene framstiller Osiris som en klok herre, konge og den som frambrakte sivilisasjonen for menneskeheten, lykkelig gift med sin søster Isis. Set var sjalu på sin bror, han sammensverget seg mot broren, drepte og lemlestet ham. Isis reiste rundt etter de lemlestete delene av ektemannen, satte de sammen og balsamerte ham. Som den arketypiske mumie styrte Osiris over underverden som konge over de dødes rike. Osiris’ sønn Horus ble unnfanget av Isis med Osiris’ lik. Horus ble den naturlige fiende av Set, og hadde mange slag mot Set for herredømmet over Egypt. I løpet av disse slagene var Set assosiert med Øvre Egypt mens Horus ble beskytter av Nedre Egypt.
I henhold til Chester Beatty-papyrusen forsøkte Set å vise sitt herredømme ved å forføre Horus og deretter ha samleie med ham. Imidlertid la Horus sin hånd på sine lår og fanget opp Sets sæd som han kastet i elven slik at han ikke ble inseminert av Set. Horus spredte deretter sin egen sæd på en salat som var Sets favorittmat. Etter at Set hadde spist salaten, dro til gudene for å få avgjort hvem som skulle herske over Egypt. Gudene lyttet først til Set krav på herredømme over Horus, og påkalte hans sæd, men det svarte fra elven, og gjorde Set krav ugyldig. Deretter lyttet gudene på Horus’ krav på å ha herredømme over Set, og påkalte hans sæd som svarte fra innsiden av Set. Imidlertid nektet Set å gi seg, og de andre gudene ble trette av åtti år med krig og utfordringer. Horus og Set utfordret hverandre et kappløp med båt og hvor de begge tevlet med en båt av stein. Horus hadde en fordel; hans skip var gjort av tre, men malt slik at den så ut som den var gjort av stein. Sets båt var hogd ut av stein og sank til bunns, mens Horus’ båt fløt på vannet. Horus vant kappløpet, og Set innrømmet nederlaget og overlot Egypts trone til Horus.
Bakgrunn for Osiris-myten
Sets søster og hustru var gudinnen Nefthys, og hans andre søsken var Osiris og Isis. Myten med Sets strid med sin bror Osiris, Isis og til sist deres sønn Horus finnes i mange egyptiske kilder, inkludert pyramidetekstene, gravtekster, Shabakasteinen, vegginskripsjoner i tempelet til Horus i Idfu, og ulike papyruskilder. Denne striden kalles gjerne Osiris-myten. I denne myten representerte Set det kaotiske og ville elementet hvor han drepte og lemlestet sin bror Osiris. Deretter kjempet han mot brorens etterfølger, sønnen Horus, om herskermakten. Før denne striden fungerte både Osiris og Set som faraos beskyttere på lik fot, som understreket av segltrykket i graven til Peribsen. Sammen overrakte de ham landets dobbeltkrone og knyttet sammen de plantene som symboliserte Øvre og Nedre Egypt i den symbolske handlingen «Samlingen av de to rikene».
Det er i fortellinger av senere epoker hvor Set framstår som voldtektsmann og morder, som drepte og lemlestet sin bror, og i kampen mot nevøen Horus tar formen av en svart gris og rev ut øyet på Horus, som på sin side kastrerer sin onkel. Historikere har undret seg på om disse voldelige fortellingene var en refleksjon av krig og strid i en eldre tid. I henhold til Shabakasteinen delte Geb landet Egypt i to halvdeler. Han ga Øvre Egypt (ørkenen i sør til Set, og Nedre Egypt (Nildeltaet i nord) til Horus. Med hver sin halvdel å herske over ville de ikke strides. Det har vært foreslått at de to byene Abydos og Nekhen (Hierakonpolis) gikk sammen i krig mot Naqada, og deretter marsjert nordover for å ta kontroll over hele Egypt. Deretter, som antikkens greske og romerske historikere har beskrevet, grunnlagt en festninghovedstad ved Memfis, en faraoisk metropolis beliggende nær dagens sted Saqqara. For en del historikere kan striden mellom Horus og Set «forklares» som en refleksjon av denne mulige arkaiske krigen, særskilt ettersom at to faraoiske templer senere ble dedisert til de samme to guddommene ved Nekhen og Saqqara.
Segltrykk på gravkrukkene i graven til kong Peribsen fra andre dynasti i Abydos viste at den kongelige serekh ikke var toppet av den vanlige hauken, men av Set-dyret. Det kan antyde en form for religiøs strid som uansett synes løst i slutten av dynastiet med Khasekhemwi (eller Khasekhemui), ca 2690 f.Kr. Han plasserte på toppen av sitt serekh både Horus-falken og Set-dyret, noe som kan indikere at en form for kompromiss ble oppnådd.
I uansett tilfelle, straks de to halvdelene av Egypt ble forent til et rike, ble Set og Horus ofte plassert ved siden av hverandre i kroningsseremoniene til de nye faraoene som et symbol på deres makt over både Øvre og Nedre Egypt. Dronninger av første dynasti hadde tittelen «(Hun som) ser Horus og Set». Pyramidetekstene presenterte farao som en fusjon av de to guddommene. Til sist synes det som om faraoene mente at de balanserte og forlikt de stridende kosmiske prinsippene, og den dualistiske guden Horus-Set ble fremmet som kombinerte trekkene (eller aspektene) til begge gudene, noe som ikke var uvanlig i egyptisk teologi i en utvikling av tusenvis av år, et annet eksempel er Amun-Ra.
Senere egyptere tolket myten om striden mellom Set og Osiris/Horus som en analogi for kampen mellom ørkenen (representert av Set) og den livgivende oversvømmelsene til Nilen (representert av Osiris/Horus).
Ras beskytter
Set ble avbildet mens han sto i baugen av Ras nattskip og beseiret slangeguden Apep. I en del representasjoner fra Senepoken, som under 27. egyptiske dynasti da Egypt var underlagt Perserriket, ble Set i templet ved Hibis i Khargaoasen framstilt med hodet til en falk, således tok på seg trekket til Horus. I gravteksten Amduat fra Det nye rike er Set beskrevet som avgjørende for å overvinne Apep.
Andre mellomepoke og Ramses-tiden
I løpet av andre mellomepoke i Egypt (1650–1550 f.Kr.) ble Egypt besatt av utenlandske herskere kalt hyksos (bokstavelig «herskere av utenlandske land»). De hersket over Nildeltaet fra byen Avaris. De valgte Set, opprinnelig den fremste guden for Øvre Egypt og en gud for utlendinger, som sin gud, kanskje for at han var mest lik deres egen skytsgud. Set ble således igjen dyrket som den øverste guden i landet, og hyksoskongen Apopi I er nedtegnet som å ha æret Set eksklusivt, som beskrevet i følgende avsnitt:
Jan Assmann har argumentert at ettersom oldtidens egyptere aldri kunne akseptere at en «enslig» gud manglet personlighet, ble ørkenguden Set, som ble dyrket i seg selv, en manifestasjon av det onde.
Da Ahmose I en gang rundt 1522 f.Kr. veltet hyksosene og fikk dem forvist, ble egypternes holdninger mot asiatiske utlendinger preget av fremmedhat, og kongelig propaganda diskrediterte perioden med styret til hyksosherskerne. Likevel fortsatte Sets kult i Avaris å blomstre, og den egyptiske garnisonen til Ahmose som ble stasjonert i byen ble en del av Sets presteskap.
Ramses I, grunnleggeren av 19. dynasti, kom fra en militærfamilie i Avaris som hadde sterke bånd til presteskapet til Set. Flere av Ramses-kongene ble oppkalt etter guden, mest kjent er Seti I (bokstavelig «Sets mann») og Setnakht («Set er sterk»). I tillegg hadde en av garnisonene til Ramses II Set som sin skytsguddom, og Ramses II reiste det såkalte Firehundreårsstelen ved Pi-Ramses, faraos nye hovedstad i nærheten av Avaris. Stelen minnet jubileet for 400 år for Setkulten i Nildeltaet. Stelen står nå i Kairo museum.
Set ble også assosiert med utenlandske guder under Det nye rike, særskilt i Nildeltaet. Egypterne identifiserte også Set med den hettittiske guden Teshub (eller Tarhund), og som egypterne kalte Sutekh. Han var akkurat som Set en uværs- og stormgud.
Demoniseringen av Set
I henhold til Herman te Velde skjedde demoniseringen av Set etter at Egypt hadde blitt erobret av flere utenlandske nasjoner i tredje mellomepoke og i sin Seneopken. Set som tradisjonelt hadde vært utlendingenes gud, ble også assosiert med utenlands fremmedstyre og undertrykkere, inkludert de assyriske og persiske rikene. Det var i løpet av denne tiden at Set ble særskilt bakvasket eller framstilt som ondskapsfull, og hans nederlag for Horus ble bredt feiret.
Sets negative aspekter ble framhevet i løpet av denne perioden. Set var Osiris’ drapsmann, deretter hakket opp Osiris’ like flere biter og deretter spredt bitene slik at han ikke kunne bli gjenoppvekket. Grekerne assosierte senere Set med deres egen uhyggelige uværsgud Tyfon, en ond kraft som herjet naturen. Begge var sønner av guddommer som representerte jorden og som angrep hovedgudene. Likevel, gjennom hele den epoken ble Set i en del fjerne områder fortsatt vurdert som den heroiske og fremste guden.
Set har blitt forsøkt klassifisert som en mytologisk luring (engelsk: trickster) da han som en gud av uorden henga seg til bedrag for å oppnå sine onde planer. Likevel, som fortalt i myten over med båttevlingen var det han selv som ble lurt.
Templer
Set ble dyrket i templene Ombos (Nubt i nærheten av Naqada) og Ombos (Nubt i nærheten av Kom Ombo), ved Oxyrhynchus i Øvre Egypt, og også i deler av området Faiyum.
Mer særskilt ble Set dyrket i den relativt store metropolen, om enn provinsielle Sepermeru, beliggende mellom Herakleopolis Magna og Oxyrhynchus, i løpet av Det nye rike. Der ble Set æret med et viktig tempel kalt «Huset til Set, herre av Sepermeru». En av titlene til byen var «porten til ørkenen», noe som passer godt til Sets rolle som en guddom for grenseregionen i oldtidens Egypt. Ved Sepermeru omfattet tempelinnhengningen en liten, sekundær helligdom kalt «Huset til Set, mektig-er-hans-arm», og Ramses II selv bygde (eller modifiserte) et andre, landeiende tempel for Nefthys kalt «Huset til Nefthys av Ramses-Meriamun».
Kanskje den mest interessante forbindelsen mellom templene dedisert Set og de nærliggende templene for hans gemalinne Nefthys i tiden før tjuende dynasti, er bevisene i Bologna-papyrusen som har bevart en meget irritabel klage fra en Pra'em-hab, profet (eller prest) ved «Huset til Set» i en nå tapt by Punodjem («Det søte sted»). I denne teksten klager den stressete Pra'em-hab på urettferdig skattlegging av hans eget tempel for Set og fortsetter sin klage med at han også er ansvarlig for «skipet, og jeg er likeledes ansvarlig for Huset til Nefthys, sammen med den gjenværende bunke av distriktstempler.
Det er ingen måte å vite hvilken særskilt teologi for de nært tilknyttede templene til Set og Nefthys i disse distriktene utgjorde, deres nærhet i lokalisering, og til tross for den tilsynelatende motsetning som lå i Nefthys’ lojalitet til Osiris. Ved det tjuende dynasti hadde demoniseringen av Set tilsynelatende blitt rådende. Set var enten utryddet eller i økende grad presset til utkanten, men Nefthys blomstret som en del av den vanlig gudeverden rotert rundt Osiris over hele Egypt, og oppnådde en status i Senepoken som en skytsgudinne i hennes egen nome (distrikt), UU Nome VII, «Hwt-Sekhem»/Diospolis Parva, og var den fremste gudinnen i Sistrums hus i dette distriktet.
Det mest påfallende ved Sets kult er at den viste forbausende potensial selv i de siste dagene av den tradisjonelle egyptiske religion i de avsidesliggende, men dog viktige stedene som Kharga, Dakhlah, Deir el-Hagar, Mut, Kellis, og lignende. Set ble betraktet som «herren av oasen/byen» og Nefthys ble likelydende æret som «herskerinnen av oasen» ved Sets side i hans templer. Samtidig ble hun også æret som «herskerinne» i templene til Osiris i det samme distriktene. Det synes som om egypterne ikke hadde problemer med den paradoksale dualiteten som lå i å dyrke Set og Nefthys oppstilt mot Osiris, Isis, og Nefthys.
Sri Lanka under Sommer-OL 1988
Sri Lanka under Sommer-OL 1988. Seks sportsutøvere (fire menn og to kvinner) fra Sri Lanka deltok i tre sporter under Sommer-OL 1988 i Seoul. De vant ingen medaljer.
Saab 32 Lansen
Saab 32 Lansen var et svensk jagerfly fra etterkrigstiden. Flyet ble utviklet av, og ble bygget hos Svenska Aeroplan AB i Linköping.
Historie
Saab 32 Lansen fløy første gang 3. november 1952. Det ble primært bygget som et angrepsfly men ble senere utrustet med overvåkingskameraer og benyttet som overvåkingsfly med primær oppgave å overvåke skipstrafikken i svenske farvann.
Nesten 350 fly ble bygget for det svenske luftforsvaret fra 1952. De ble gradvis faset ut og de siste var i bruk frem til 1978. Noen fly ble fortsatt brukt til målflyvning fram til 1997 og brukes fortsatt ved flystevner og på oppdrag fra det svenske instituttet for strålevern til innsamling av partikler for påvisning av radioaktivitet i stor høyde.
Varianter
Lansen ble bygget (og bygget om) i flere varianter, som fikk betegnelsene A 32A – J 32B – J 32D – J 32E – J 32U (utvikling) – S 32C
Veteran- og museumsfly
Norsk Luftfartsmuseum i Bodø fikk overdratt et eksemplar av Lansen i 1999. På grunn av manglende kapasitet i utstillingslokalene er flyet lagret, og tas frem til spesielle utstillinger.
Scranton
Scranton er etter amerikanske forhold en mellomstor by i delstaten Pennsylvania. Med et folketall på 76 089 (beregning 2010) er den Pennsylvanias sjette største by, etter Philadelphia, Pittsburgh, Allentown, Erie og Reading.
Den amerikanske TV-serien Kontoret foregår i Scranton, Pennsylvania.
Drakebåt
Drake (også drakebåt) er en seilbåttype (entypebåt) som brukes til konkurranseseiling.