cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Terrengmotorsykkel
Historie
Dagens modeller kan deles i et sports- og et fritidsmarked. Sportsmodeller er gjerne små, lette, har bakhjulstrekk og akselererer raskt, har manuell giring og kan komme opp i hastigheter rundt 120 km/t. Fritidsmodeller er jevnt over større og har gjerne en toppfart på 100 km/t. De kan dra et mindre lass på en henger. Sportsmodellene kan være spesielt utstyrt for grener som motocross, terrengritt, ørkenritt, isracing, speedway eller dragracing.
Lenge før Honda og de andre japanske fabrikkene kom med sine tre- og firehjulsmodeller fantes det i USA 6- og 8-hjuls overbygde amfibiemodeller beregnet på kjøring i våtmarker – kjent som «amfibiske terrengmotorsykler» (engelsk amphibious all terrain vehicles, AATV-er). Kjente merker er Argo og MAX. Disse kan gå med sakte fart på innsjøer ved at hjulene virker som skovler.
Miljøproblemer
Økningen i salget og bruken av terrengmotorsykler har i de senere årene gjort dem svært omstridt. Ettersom kjøretøyene primært er utviklet for terrengkjøring presser brukergrupper på for å få dispensasjon fra forbud mot motorisert ferdsel i utmark ved at det opprettes faste traseer. I tillegg foregår det i økende grad ulovlig kjøring i utmark.
Særlig i vått lende og i sårbare økosystem i fjellet og i Nord-Norge lager terrengmotorsykler kjørespor som gjør uopprettelig skade. Det viser seg også at førerne unngår djupe og vannfylte kjørespor ved å kjøre utenom, slik at traseene på våte strekninger etter hvert kan få en anselig bredde. I Norge er det dokumentert 100 til 150 meter brede traseer på visse steder.
Lovlig nyttekjøring i næringsvirksomhet er også et problem, mest tydelig i reindriftsnæringen i Finnmark.
Den persiske korridor
Den persiske korridor er navnet på en forsyningsrute gjennom Iran inn i sovjetiske Aserbajdsjan hvor britisk hjelp og amerikansk lend-lease-forsyninger ble transportert til Sovjetunionen under andre verdenskrig. De allierte hadde militær kontroll over Iran etter Den anglo-sovjetiske invasjonen av Iran.
Memristor
En memristor lagrer i prinsippet informasjon, fordi resistansen endrer verdi som funksjon av den elektriske ladning (eller totalstrøm) som har gått gjennom komponenten. Her regnes ladning algebraisk, altså med fortegn. En vanlig motstand har omtrent samme resistans uavhengig av strømstyrke og hvor mye ladning som har gått gjennom motstanden. En memristor er en variabel motstand der resistansen avhenger av historien.
Det var Leon Ong Chua ved Berkeley universitetet i USA som fant opp begrepet «memristor» i 1971. Dette var da en rent teoretisk komponent, uten at noen ennå hadde laget noe slikt. Det var antagelig Stanley Williams ved Hewlett-Packard Laboratoriene i Palo Alto, California som lagde de første praktiske memristorer, ca. 2007. Man håper nå at memristoren i fremtiden skal få stor betydning innen elektronikk og informatikk (AI).
Ideen og oppfinnelsen
I 1971 var Leon Ong Chua en ung elektronikk- og dataingeniør midt i tredveårene. Han hadde nettopp fått seg jobb hos Universitetet i California, Berkeley. Chua var heller matematisk og teoretisk orientert. Han undret seg over at elektronikk ikke var formelt matematisk fundert. Han ønsket da å lage en matematisk "grunnmur" for elektronikk. Det var da han oppdaget at "noe" manglet. Han studerte de fire fundamentale størrelser i elektronikk:
1. Elektrisk ladning, Q
2. Endring av ladning med tiden, altså elektrisk strøm I, I=dQ/dt
3. Magnetisk fluks Ø ("lages" av strømmer), (oppdaget av den danske fysiker Ørsted ca. 1820)
Ladning og strøm er forbundet gjennom definisjonen av strømstyrke I=dQ/dt i 2. Dette var strek nr. 1, øverst på tegningen.
Magnetisk fluks Ø og spenning U er relatert ved Faradays induksjonslov U=-dØ/dt i 4. Dette var strek nr. 2, nederst på tegningen.
En motstand er en komponent som når det går strøm gjennom den, "lager" en spenning. U=RI, ohms lov, strek nr. 3, i midten av tegningen.
For en gitt spenning, vil en kondensator lagre en bestemt mengde ladning, C=Q/U. Strek nr. 4, til venstre på tegningen.
Når en strøm går gjennom en spole, får vi en fluks. Ø=LI. Strek nr. 5, til høyre på tegningen.
Vi har altså fem forbindelser, men da må det mangle en sjette og siste forbindelse mente Chua i 1971. De to størrelser som ikke hadde forbindelse, var ladning og fluks. Han mente det burde være en ny type komponent som forbinder ladning og fluks. Han arbeidet da med hva slags komponent dette burde være, og hvilke egenskaper en slik komponent skulle ha. Han kom frem til at den nye komponenten skulle generere spenning fra strøm, omtrent som en motstand, men på en ny og dynamisk måte. Chua regnet seg frem til at motstanden skulle "huske" hvor mye strøm/ladning som hadde gått gjennom, og han fant derfor på betegnelsen "memristor". Men det skulle gå 37 år før selve komponenten skulle bli virkelighet.
Fysikk og formler
Memristoren er en elektronisk komponent der den magnetiske fluks Ø er en funksjon av den samlede elektriske ladning Q som har passert komponenten. Med matematikk blir dette
M(Q)= dØ/dQ der Q = ladning, og M kalles memristansen til memristoren.
For de tre gamle fundamentale komponenter har vi til sammenlikning:
Resistansen til en motstand : R( I ) = dV/dI   (eller for lineær motstand : U=RI som de fleste gjenkjennersom ohms lov)
Induktansen til en spole : L( I ) = dØ/dI  (eller hvis linearitet : Ø=LI, def. på induktans)
Kapasitans til kondensator : 1/C( Q ) = dV/dQ  (eller ved linearitet : Q=CU, def. på kapasitans til kondensator)
I likningene over brukes symbolene
Q = elektrisk ladning
I = strøm
Ø = magnetisk fluks
Ved å bruke Faradays induksjonslov og kjerneregelen for derivasjon på definisjonslikningen til memristans får vi :
U(t)=M(Q(t))*I(t)
Agordat
Agordat (også kalt Akordat eller Ak'ordat Ge'ez ኣቆርዳት) er en by i regionen Gash-Barka i Eritrea. Byen var hovedstad i den den tidligere provinsen Barka, som var delt mellom regionene Gash-Bark og Anseba.
Katrine Moholt
Moholt har skuespillerutdannelse fra Romerike Folkehøgskole og Teaterakademiet. Moholt startet sin fjernsynskarriere i TV Romerike hvor hun jobbet som nyhetsoppleser og programleder fra 1997. I 2001 ble hun ansatt i TV 2 hvor hun startet med programmet Gjett hva jeg gjør. Hun har også vært programleder i gameshowet Tre gode naboer og Reality-TV-serien Nr. 19, samt programleder it Jakten på kjærligheten fra 2004-2010. Våren 2006 vant hun dansekonkurransen Skal vi danse på TV 2, hvor hun senere har vært programleder i flere sesonger for programmet. Moholt har vært programleder for TV-programmet Allsang på Grensen på TV 2 hvert år siden 2007.
Agordat
Oversikt
Byen ligger ved Barkaelven vest i landet. Det er en viktig handelsby, og en betydelig andel av Eritreas frukt og grønnsaker går gjennom byen. I Agordat ligger det en stor moské, et italiensk sykehus, flere barer og små spisesteder. Den lokale økonomien er avhengig av handelsmenn som passerer mellom Asmara og Kessela i Sudan. Byen er en innfallsport for smuglervarer fra Sudan.
Memristor
Fysikk og formler
Vi ser altså at i ethvert tidspunkt vil memristoren oppføre seg som en vanlig motstand, husk U=RI. Memristansen M har altså benevningen ohm og er resistansen til memristoren i ethvert øyeblikk.
Katrine Moholt
I 1998 da Hotel Cæsar skulle finne skuespillere til å spille rollen som Ninni Krogstad, deltok Moholt på audition. Utover dette har hun medvirket som skuespiller for blant annet humortrioen i KLM. Moholt vant publikumsprisen under Gullruten 2006 og Medierosen høsten 2006.
Memristor
De første virkelige memristorer
Også Samsung har levert inn en U.S. patent, med en memristor som likner på den som er beskrevet av Stanley. Vi vet altså fremdeles ikke hvilken forskergruppe som har klart å lage de første menristorer.
Katrine Moholt
I 2008 kom hennes debutalbum Sweethearts, som ble utgitt gjennom Slagerfabrikken hos Universal Music.
Memristor
Mulige anvendelser
Memristorer brukes fremdeles ikke i kommersiell elektronikk. Det er noe usikkert hvor stor betydning denne nye komponenten vil få, og på hvilke områder. Noen mener at ikke-flyktig minne til datamaskiner (hard-disker og flash-minne) er et mulig område. Både lagringstetthet og tilgangstid kan kanskje bli bedre enn med dagens teknologi. Et interessant område er som forbindelse mellom kunstige nevroner, altså som kunstige synapser.
Katrine Moholt
Katrine Moholt er gift og har tre barn.
Memristor
Mulige anvendelser
Chua selv omtaler nå også det han kaller memkondensatorer og meminduktorer, og arbeider videre med sine teorier om fundamentale komponenter i elektronikk. Han mener at memkondensatorer kan blir minst like nyttige som memristorer, fordi de ikke har resistans.
Richard Rodenhiser
Richard Peter «Dick» Rodenhiser (født 17. oktober 1932 i Malden i Massachusetts) var en amerikansk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1956 i Cortina d'Ampezzo og 1960 i Squaw Valley.
6. august
6. august er den 218. dagen i året, 219. i skuddår. Det er 147 dager igjen av året.
Richard Rodenhiser
Rodenhiser vant en olympisk sølvmedalje i ishockey i vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Han var med på det amerikanske ishockeylaget som kom på andreplass i turneringen bak Sovjetunionen. Det var ti lag som deltok, etter gruppespillet spilte de seks beste lagene en enkeltserie der alle møttes en gang. USA vant fire kamper og tapte en, 0-4 til Sovjetunionen i sluttspillsserien. Sovjetunionen vant alle fem kampene og vant serien med maksimale ti poeng foran USA med åtte og Canada med seks.
6. august
Navnedag
Gunnlaug, Gunnleiv.
Fødsler
Se flere som er født 6. august i Kategori:Fødsler 6. august.
Richard Rodenhiser
Rodenhiser ble også verdensmester i ishockey i 1960 i OL-turneringen i Squaw Valley som også var det 27. verdensmesterskapet i ishockey. Han deltok i fire verdensmesterskap.
6. august
Dødsfall
Se flere som døde 6. august i Kategori:Dødsfall 6. august.
Marriner S. Eccles
Marriner Stoddard Eccles (født 9. september 1890 i Logan i Utah i USA, død 18. desember 1977 i Salt Lake City) var en amerikansk bankmann. Han var styreformann i den amerikanske sentralbanken Federal Reserve i tiden fra 1934 til 1948.
Eccles arvet i ung alder et relativt stort konsern av faren, David Eccles. Marriner Eccles omdannet selskapet til en kjede av banker kjent som Eccles-Browning Affiliated Banks. Disse greide å holde seg flytende selv under depresjonen, noe som gjorde at Eccles fikk en høy stjerne i finansmiljøer. Han deltok i utformingen av flere lover på starten av tredvetallet, blant annet den som førte til opprettelsen av Federal Deposit Insurance Corporation. President Roosevelt utpekte Eccles til leder for det daværende Board of Directors i Federal Reserve i 1934. Dette vervet var the Feds øverste, selv om det ikke medførte spesielt mye makt slik sentralbanksystemet var organisert på den tiden.
I 1935 vedtok Kongressen en ny banklov, The Banking Act of 1935. Eccles var sterk involvert i denne lovens ferd gjennom det politiske systemet. Loven innebar flere endringer i måten Federal Reserve fungerte på. På grunn av Eccles arbeid med den nye loven ble han utpekt til ny styreformann i det nyopprettede Board of Governors senere samme år. Board of Governors og spesielt formannen hadde mye mer makt enn det tidligere Board of Directors, noe som gjorde Eccles til en av USAs mektigste menn.
Som sentralbanksjef utmerket Eccles seg som tilhenger av ideene til John M. Keynes. Eccles mente at depresjonen kunne overvinnes med økte offentlige budsjetter, slik at man kunne få opp sysselsettingen og dermed sparke økonomien i gang igjen. Ved å holde renten lav kunne the Fed sørge for at Finansdepartementet hadde muligheten til å låne penger billig, slik at store, offentlige prosjekter kunne finansieres. Eccles oppnådde dette ved å skru renten helt ned til et minimum, på store deler av tredvetallet lå den på et par promille.
Da USA kom med i andre verdenskrig ønsket Finansdepartementet å fortsette lånefesten, da landet trengte penger til opprustningen. I denne perioden ble Federal Reserves pengepolitikk i praksis diktert fra Finansdepartementet. Renten ble holdt kunstig lavt nede, selv etter protester fra Eccles. I løpet av femårsperioden 1941–46 økte pengemengden i USA med 102 % og prisene med 65 %.
Eccles foreslo etter krigen å movirke inflasjonen med en pakke bestående av økte skatter og økt rente. Dette ble ikke godt mottatt av President Truman, og Truman svarte med å unngå å renominere Eccles da formannsperioden gikk ut i 1948.
Welsh Bicknor
Welsh Bicknor (walisisk: Llangystennin Garth Brenni) er en landsby i Herefordshire, England. Tiltross for navnet er området ikke en del av Wales, men den var historisk en frittliggende og avsondret sogn (eksklave) som fortsatt regnes som tilhørende det tradisjonelle grevskapet Monmouthshire. Sognet Goodrich og Welsh Bicknor har en befolkning på rundt 600 innbyggere.
Courtfield, herregården til Welsh Bicknor var opprinnelige kjent som Greyfield eller Greenfield. Navnet ble endret etter at Henrik V av England bodde der som et ungt barn på åtte år som følge av at hans mor, Mary de Bohun, døde i 1394. Han var da under omsorgen til Margaret Montacute, hustruen til John Montagu, 3. jarl av Salisbury, lenge før hans far, kong Henrik IV, rev til seg tronen fra kong Rikard II. En avbildning av Margaret Montacute er fortsatt i sognekirken i landsbyen og hennes enkle grav er ved siden alteret i sognekirken i landsbyen Goodrich
Som navnet antyder har Welsh Bicknor sterke bånd til Wales etter å ha vært et avsondret sogn av Monmouthshire, men er tilstøtende til English Bicknor og Lydbrook som er en del av Gloucestershire. Herregården på stedet og landet omkring tilhørte familien Vaughan, men i 1651 fikk Richard Vaughan, som var katolikk, sine eiendommer inndratt og overdratt til Phillip Nicholas av Llansoy, fra Monmouthshire, og det ble dermed et walisisk område. I 1844 ble det bestemt at Welsh Bicknor skulle administreres som del av Herefordshire, og dermed ble området en eksklave.
Do You Know the Way to San José
«Do You Know the Way to San José» er en pop/soul-sang skrevet av Burt Bacharach og Hal David. Den ble opprinnelig sunget av Dionne Warwick, og ble for første gang utgitt på albumet Dionne Warwick in Valley of the Dolls (1968).
«Do You Know the Way to San José» nådde tiendeplassen på Billboard Hot 100 og åttendeplassen på de britiske singellistene.
Mendefera
Mendefera (tigrinja: መንደፈራ), tidligere Adi Ugri, er en by i Eritrea. Byen ligger sør for Asmara og er hovedstaden i Debub-regionen.
Wenche Andersen
Wenche Andersen (født 10. juli 1954) er en norsk kokk, kostholdsøkonom og matjournalist. Hun er mest kjent som fjernsynskokk i innslaget «Wenches kjøkken» på God morgen Norge på TV 2, et program hun har deltatt i siden 1994. Tidligere har hun arbeidet som freelance-jounalist med matlaging som spesialfelt.
Hun har vært forfatter, medforfatter, redaktør og oversetter av en rekke kokebøker, i tillegg til at hun har vært fast bidragsyter i Kvinner og Klær, Mat & Drikke og Matlyst. Under fagmessen Buffet i Stavanger i 2003 fikk hun prisen «Årets matformidler 2002». i 2004 fikk hun Ingrid Espelid Hovigs matkulturpris og høsten 2006 ble hun utnevnt som nordisk matambassadør i prosjektet Ny Nordisk Mat, som skulle gå over tre år og skape internasjonal oppmerksomhet rundt nordisk mat og nordiske mattradisjoner. Hun ble tildelt hedersprisen under Gullruten 2017.
Hun hadde også en liten rolle i julekalenderen Nissene i bingen på TVNorge som seg selv.
Den grå dame
Den grå dame er navn på flere kvinnelige gjenferd, både i norsk og andre lands folketro, deriblant:
Digital subscriber line
Digital subscriber line (DSL) er en samling teknologier for å utnytte kobberbaserte parkabelnett til høyere båndbredder enn telefoni (PSTN)/ISDN. DSL-familien er litt uformell, men dekker i alle fall ADSL, VDSL, SDSL, SHDSL og HDSL.
Alle DSL-systemer er det som kalles lag 1-systemer, referert til OSI-modellen for åpen kommunikasjon. Den eneste oppgaven et lag 1-system har, er å være en transport for et antall bits mellom to punkter, eller «access network transport» som ITU-T kaller dette når vi snakker om aksessnettet. Operatører som selger bredbåndsaksesser basert på DSL, pakker ofte systemet sammen med aktuelle tjenester; for eksempel selger Telenor produktet Internett ADSL som er internettaksess (tjeneste) levert over et ADSL-aksessnettsystem. Dette gjør det ofte vanskelig å skille ut hva som egentlig er teknologi (DSL) og hva som er produkt (internettilgang og lignende).
Bakgrunn
Etter hvert som behovet for datakommunikasjon i telenettet oppsto begynte man å bruke modemer (Modem=MOdulator/DEModulator) for å sende digitale signaler i det analoge telefoninettet. Begrensningen var at de kodete signalene måtte holdes innenfor ”telefonibåndbredden” på 300-3400 Hz for å bli svitjset gjennom nettet. Utnyttelsen av dette båndet økte markant fra om lag 1200 bit/s fra starten og opp til 56 kbit/s i de nyeste modemstandardene.
Utover 80-tallet ble ISDN utviklet som et alternativ til telefoni og samtidig overføring av andre teletjenester som f.eks. datakommunikasjon, med til sammen opptil 128-144 kbit/s (2*64 kbit/s + ev. 16 kbit/s) netto bitrate til abonnenten. Dermed fikk man økt utnyttelsesgraden for aksessnettet noe, men fortsatt bodde det store muligheter i aksessnettet som ikke var utnyttet.
Samtidig så operatørene et behov for enda høyere kapasitet/bitrate helt frem til privatabonnenter, og driveren var opprinnelig Video on Demand – VoD i digitalisert form. Basert på dette behovet utviklet Bellcore i USA en teknologi der man hadde større kapasitet til kunden (nedstrøms) enn fra kunden (oppstrøms), fordi dette ville være et typisk trafikkmønster for en slik tjeneste. Nå ble VoD aldri noen ”killer application”, så teknologien fikk en treg start, men snart dukket behovet for surfing på web opp, med et trafikkmønster som også passet rimelig godt til en slik asymmetrisk kapasitet. Dermed var suksessen et faktum, og ADSL er i dag den ledende teknologi verden over for overføring av bredbåndskapasitet til privatabonnenter og mindre forretningsabonnenter.
Litt transmisjonsteori
Et signal som sendes ut på et kobberpar har en gitt rekkevidde, bestemt av signalets nivå (styrke), frekvensbånd og kobbertrådenes elektriske egenskaper: Høyere frekvenser må kompenseres med høyere nivå for å opprettholde rekkevidden. Samtidig vil et signal, til en viss grad, forstyrre andre abonnenters signaler på andre kabelpar i samme kabel (eller gruppe i kabelen). Det er dette som kalles krysstale, dvs. at et signal delvis smitter over til et annet kobberpar, og graden av krysstale varierer sterkt med kvaliteten på kobberkablene. For å unngå at krysstale blir et problem er det satt grenser for hvilke signalnivåer man kan benytte i aksessnettkabler, og dermed for hvor lang rekkevidde signalet vil få. Disse nivåene er bestemt ut fra normal krysstaledempning mellom parene i en god kobberkabel.
Historien bak
Den første ADSL-standarden ble laget som en amerikansk standard i regi av ANSI T1 Committee. Siden ble ADSL Forum opprettet av leverandører og operatører for å bidra til en hurtigere utvikling og standardisering, og etter hvert kom ITU-T på banen med en verdensstandard basert på innspillene fra ANSI og ADSL Forum. Basert på ITU-T-varianten har siden ETSI laget en egen variant tilpasset det europeiske markedet.
Før arbeidet med ADSL kom i gang, hadde man allerede (ANSI og ITU-T) standardisert en teknologi kalt HDSL (High-speed Digital Subscriber Line). Målet var å kunne overføre det vi kaller 1.ordens bitrater (1,5 og 2 Mbit/s i hhv. USA og Europa) på kobberkabler uten bruk av regeneratorer som man hadde i tradisjonelle 1. ordens linjesystemer. Etter hvert som DSL-familien ble formet adopterte denne familien også deler av HDSL-teknologien. Siden har man arbeidet aktivt med forbedring av ADSL-standarden i enklere varianter (splitter-less) og mot det konseptet som kalles VDSL – Very High bitrate Digital Subscriber Line). I tillegg har HDSL-konseptet blitt videreutviklet til SHDSL for å få en symmetrisk variant av DSL-familien.
HDSL – High bit-rate Digital Subscriber Line
HDSL ble utviklet for et litt annet formål enn ADSL og de andre DSL-teknologiene. HDSL – High bit-rate Digital Subscriber Line – ble laget for å kunne overføre 1. ordens amerikanske (T1, 1544 kbit/s) og europeiske (E1, 2048 kbit/s) bitrater i et aksessnett uten å måtte bruke regeneratorer som for tidligere 1. ordens linjesystemer. Under arbeidet ble formålet også utvidet til å kunne transportere kapasitet nok for én TU-12, som er transportkapasiteten for en 2 Mbit/s VC-12 i SDH-konseptet. På denne måten kan HDSL brukes til å utvide SDH-nettets funksjonalitet med f.eks. ende-til-ende kvalitetskontroll, helt ut til abonnentene.
Prinsippene i HDSL er for det første å innføre såkalt totråds transmisjon i form av ekkokansellering (som for vanlig telefoni eller ISDN) slik at begge overføringsretninger kan sendes over ett trådpar. Dermed har man spart ett trådpar sammenlignet med vanlige 1.ordens linjeystemer. Videre gir de ulike linjekodene (CAP eller 2B1Q) mulighet for å dele opp kapasiteten som skal transporteres i to eller tre parallelle kanaler som overføres over hvert sitt kabelpar. Dermed får man et smalere frekvensbånd pr. trådpar, noe som gir lengre rekkevidde. Kravet til et HDSL-system er at det skal kunne overføre opptil 2320 kbit/s for å dekke T1, E1 og TU-12. En viktig forskjell mellom HDSL og de andre DSL-teknologiene, er at man i HDSL har en dedikert kapasitet mellom de to endepunktene for abonnementet, til forskjell fra de andre DSL-systemene der man deler ressursene gjennom en konsentrasjon av bitraten fra DSLAM og innover i nettet. HDSL er da også utviklet for å dekke et ganske annet behov enn DSL-systemene; leide linjer med dedikert kapasitet for bruk til f.eks. PABX-er.
Arbeidet med HDSL ble startet i USA i regi av ANSI T1 Committee som lagde den første standarden for 1544 kbit/s. Deretter ble arbeidet videreført i ETSI TM6 som utvidet standarden til å dekke 2048 kbit/s. ETSI’s standard dannet videre grunnlaget for verdensstandarden i regi av ITU-T, som dekker alle tre transportkapasitetene og har fått navnet G.991.1. Denne standarden beskriver tre ulike alternativer for et HDSL-system; to eller tre par med 784 kbit/s pr. par; to par med 1168 kbit/s pr. par; eller ett par med 2320 kbit/s.
Basert på HDSL laget man senere standarden for SHDSL (se eget avsnitt) som er en symmetrisk variant av DSL-familien, og dette er bakgrunnen for at også HDSL i dag anses for å være et fullverdig familiemedlem i DSL-familien.
ADSL – Asymmetric Digital Subscriber Line
ADSL var den første teknologien som ble utviklet for å utnytte de enkelte parene i kobberaksessnettet til bredbåndsoverføringer. Gjennom flere års arbeid kom man etter hvert frem til den verdensstandarden i regi av ITU-T som de andre regionale standardene nå er varianter av. Standard ADSL (ITU-T) skal kunne gi en maksimal bitrate på 6144 kbit/s nedstrøms og 640 kbit/s oppstrøms, litt avhengig av hvor man legger skillet mellom opp- og nedstrømskanalene. Siden høyere bitrate gir høyere frekvenser på signalet, vil man få lengre rekkevidde med lavere bitrater, og de vanlige klassene som tilbys i dag er gjerne fra 384 til 2048 kbit/s nedstrøms. Dette handler også om å utnytte felles ressurser bedre, for kapasiteten videre innover i nettet fra DSLAM må deles med flere for å kunne holde kostnadene nede.
Standarden definerer flere varianter; ADSL alene på et kobberpar, ADSL sammen med telefoni (PSTN) eller ADSL sammen med ISDN på samme kobberpar. Telenor, som er den operatøren som eier det meste av kobberaksessnettet i Norge, har standardisert på varianten med ISDN, der frekvensområdet under om lag 120 kHz er reservert til telefoni eller ISDN på samme trådpar, og dette valget gjelder alle som skal kople opp ADSL i Telenors aksessnett (operatøraksessproduktet). Man har dessuten trukket laveste frekvens litt nedover (uten at dette allikevel forstyrrer ISDN) og flyttet litt på delefrekvensen mellom opp- og nedstrøms frekvensbånd. Dette gir en maksimal bitrate nedstrøms på 6144 kbit/s (6 Mbit/s) og oppstrøms på 1120 kbit/s. Innenfor denne begrensningen kan hver operatør definere sine egne klasser for opp- og nedstrøms bitrate.
For å skille mellom ISDN/PSTN og ADSL må man ha et høypass/lavpass linjefilter, populært kalt ”splitter” i hver ende av sambandet. Dette filteret skal påse at de to tjenestene ISDN/PSTN og ADSL ikke forstyrrer hverandre. Ut fra splitteren hos abonnenten får man signalet som skal videre til ADSL-enheten og signalet til ISDN eller telefon på hver sin kontakt. Et ADSL aksessnettsystem består av en nettermineringsenhet (vanligvis kalt et ADSL-modem) hos kunden; og en DSL Access Multiplexer (DSLAM) som terminerer flere ADSL-samband på abonnentsiden og multiplekser kapasiteten fra alle disse for videre transport innover i telenettet mot tjenestenodene.
I DSLAM legger man også inn en konsentrasjon, slik at samlet kapasitet for alle aksesslinjene er mye høyere enn kapasiteten videre innover i nettet, og på den måten får man utnyttet og delt ressursene på en bedre måte. En vanlig konsentrasjonsfaktor er på mellom 50:1 og 15:1 for privatkunder, og 5:1 (sammen med garantert båndbredde) for bedriftskunder –, men dette er noe operatørene ikke vanligvis snakker så høyt om… Den enkelte operatør kan selv velge konsentrasjonsfaktor for sine tjenester ut fra kvaliteten på det produktet han ønsker å selge. Denne høye konsentrasjonsfaktoren gjør også at ingen tilbyder garanterer båndbredde for hver enkelt privatbruker; ATM-trafikklassen som brukes kalles UBR – Unspecified Bit Rate, dvs. du får det som er tilgjengelig opptil maksimalbitraten for ditt samband. For bedriftskunder med lav konsentrasjonsfaktor derimot er det vanligere å gi en minimum bitrate som en garanti, og trafikklassen her heter UBR+ – Unspecified Bit Rate with Minimum Cell Rate (MCR). Etter mye kritikk fordi netto bitrate for applikasjonene (på Lag 7 ref. OSI-modellen) pga. overhead i mellomliggende protokoller er noe mindre enn bitraten på Lag 1, har de fleste tilbyderne nå begynt å levere en maksimal bitrate som er noe høyere enn det man i utgangspunktet kjøper. ITU-T-standarden for vanlig ADSL heter G.992.1.
ADSL2+ – Extended Bandwidth ADSL
Som en videreføring av ADSL2 har ITU-T også laget en ny standard kalt ADSL2+ for 'Extended Bandwidth' som tar i bruk frekvensbåndet opp til 2,2 MHz. Denne standarden ble formelt godkjent av ITU-T i mai 2003, og har fått navnet G.992.5 (arbeidsnavn G.adslplus). Her spesifiseres en netto bitrate på minimum (mandatory) 16 Mbit/s / 800 kbit/s, men det åpnes for enda høyere bitrater enn dette, og man regner ofte 24-25 Mbit/s nedstrøms som teknologiens grense for korte linjelengder (opptil om lag 1 km).
Siden hastigheten på ADSL avgjøres av avstanden til sentralen, kan hastigheten oppgraderes ved å kun sette opp flere sentraler. Dette gjennomføres nå i Norge, og vil følgelig øke den teoretiske nedlastinghastigheten fra 8 Mbit til 32 Mbit. Dette vil gi muligheter for f.eks mer stabil IPTV.
SHDSL – Single-pair High-speed Digital Subscriber Line
SHDSL er i utgangspunktet basert på en videreutvikling av HDSL-standarden som en symmetrisk variant av ADSL. Bitraten er omtrent den samme som for HDSL, opptil 2312 kbit/s, men her er systemet laget med step på 8 kbit/s fra 192 kbit/s, og kan derfor brukes for en rekke ulike bitrateklasser slik som f.eks. ADSL. Her brukes det i utgangspunktet kun ett trådpar, mens 2003-versjonen av standarden også beskriver en variant med bruk av opptil fire samtidige trådpar og bitrater opp til 9248 kbit/s. I et tillegg til standarden beskrives også muligheter for bitrater opp til 5696 kbit/s på ett trådpar og opp til 22.784 kbit/s med bruk av fire samtidige trådpar.
Forløperen for standardisert SHDSL har delvis vært ulike proprietære og regionale løsninger kalt SDSL, og flere leverandører og operatører/tjenestetilbydere bruker fortsatt dette begrepet. Dersom overføringen skal skje i Telenors aksessnett er det kun standardisert SHDSL etter ITU-T- eller ETSI-standard som er tillatt, så det er trolig denne teknologien som er brukt også der man fortsatt kaller produktet sitt for SDSL. DSL Forum har for øvrig slettet SDSL fra sin liste over DSL-standarder etter at SHDSL ble ferdig, og det burde kanskje andre gjøre også, for å unngå unødig begrepsforvirring.
SHDSL-standarden fra ITU-T har fått navnet G.991.2 men er også kjent under navnet G.shdsl som var arbeidsnavnet i ITU-T under utarbeidelsen av standarden. Denne standarden her senere blitt videreutviklet (under arbeidsnavnet G.shdsl.bis) og foreligger nå i utgave fra 2003 som bl.a. inneholder beskrivelse for alternative bitrater opptil 5696 kbit/s samt standardisert bruk av opptil fire samtidige trådpar.
VDSL – Very high-speed Digital Subscriber Line
VDSL er den ypperste av DSL-teknologiene hva angår bitrate, og den som gir kortest rekkevidde. Dette er en teknologi som er basert på ADSL men laget for linjelengder opp til 1,5 km og høyere bitrater enn ADSL.
Initiativet kommer fra USA i regi av ANSI T1 Committee. De asymmetriske bitrater er opptil 51.840 kbit/s nedstrøms eller symmetriske varianter opptil 25.920 kbit/s. Mål-bitraten på 51.840 kbit/s er definert for å kunne dekke OC-1 i SONET-konseptet i USA eller den tilsvarende 1/3 av en STM-1-kapasitet i SDH-konseptet. For de høyeste bitratene er rekkevidden på kun om lag 300 m på 0,4 mm trådpar (tilsvarer amerikanske AWG26).
For å nå et tilstrekkelig antall kunder med slike bitrater må man nødvendigvis flytte DSLAM langt ut i aksessnettet og ha fiberkabel derfra og inn til transportnettet. I Norge blir utfordringen i tillegg å plassere utstyret i miljømessige riktige omgivelser da slike noder ute i aksessnettet ikke nødvendigvis vil bli plassert innenhus, og man snakker da om spesielle uteskap med regulert klima, noe som ytterligere øker kostnadene til slik utbygging. Fortsatt snakker vi om at VDSL ligger i frekvensbåndet over PSTN/ISDN, dvs. fra om lag 120 kHz og oppover for bruk i Norge, så i tillegg til fiberkabel ut til DSLAM-punktene må man også føre frem kobberkabel for telefoni/PSTN eller ISDN fra nærmeste telefonsentral dersom disse tjenestene fortsatt skal leveres på samme kabelpar.
ITU-T har de siste årene arbeidet med en verdensstandard for VDSL. Denne ble ferdig i 2001 og har fått navnet G.993.1 (arbeidsnavnet var G.vdsl), og ETSI har tidligere laget en europeisk variant. ITU-T oppgir foreløpig bitraten til ’noen tiltalls Mbit/s’, mens ETSI’s standard har definert to klasser; ’Class I’ som er asymmetriske varianter fra 6400/2048 kbit/s og opp til 23168/4096 kbit/s, og ’Class II’ som er symmetriske varianter fra 6400 kbit/s til 28288 kbit/s.
Den amerikanske ANSI T1-standarden for VDSL foreskriver ulike asymmetriske varianter fra 6480/1620 kbit/s til 51.840/6480 kbit/s og symmetriske varianter fra 4320 kbit/s til 25.920 kbit/s; i begge tilfeller med sterkt redusert rekkevidde for de øvre bitrateklassene. Alle dagens standarder oppgir frekvensspekteret for VDSL til 1,1 – 12 MHz, og dette er høyt nok til at f.eks. interferens med privatbåndradioer, såkalte CB-radioer, og annet utstyr vil kunne bli et problem som må tas med i betraktningen ved utbygging av slike systemer. Nasjonale frekvensforskrifter vil måtte ta hånd om dette problemet for å unngå forstyrrelser mellom systemene.
Telenor testet VDSL i 2000, men har ennå ikke lansert tjenesten kommersielt. Ifølge en pressemelding 17. januar 2011 skulle tjenesten lanseres kommersielt 1. februar 2011.
VDSL2 – Very high-speed Digital Subscriber Line 2
VDSL2 er en videreutvikling av VDSL med mål å kunne tilby enda høyere kapasitet på eksisterende kobberkabler.
Med det utvidete frekvensbåndet, som f.eks. dekker deler av det tradisjonelle amatørradiobåndene (3.5MHz, 7MHz, 10.1MHz, 14MHz, 18MHz, 21MHz, 24.9MHz og 28MHz) og ulike land-, luft- og sjømobile systemer, er det interferens som er utfordringen for VDSL2. Dette gjelder både immunitet overfor støy fra andre systemer og samtidig det å unngå i størst mulig grad å forstyrre andre systemer. For å sikre dette er det lagt begrensninger på sendenivå, spesielt for de øvre deler av frekvensbåndet.
Standarden foreskriver en rekke ulike konfigurasjonsprofiler med ulike kapasitet, rekkevidde og frekvensbånd i symmetrisk eller asymmetriske varianter. Profilene er tilpasset både regionale krav og ulike bruksområder der man ser for seg VDSL2-systemer vil bli brukt.
I Norge lanserte NextGenTel VDSL2 i januar 2009.
Bruksområder for DSL-systemer
DSL-systemene er laget for å kunne støtte en lang rekke ulike tjenester som;
Skullerudskogen (Oslo)
Skullerudskogen (1−41E) er en vei på Skullerud i bydel Østensjø i Oslo. Den går som blindvei sørvestover fra Skullerudveien. Navnet ble vedtatt i 2004.
Veien har blokker oppført i 2005 i OBOS-borettslaget Skullerudhagen.
Easy Riders
Easy Riders er et rockeband startet av den norske musikeren Michael Krohn, mest kjent som vokalist og låtskriver i Raga Rockers. Bandet har gitt ut to album, et i 2004 og det siste i 2007.
Sneller
Sneller en slekt av flerårige karsporeplanter som vokser mest på fuktig jordsmonn, noen arter til og med i vann. Slekten Equisetum har 16-29 arter, avhengig av taksonomisk systematikk.
Sneller har karakteristiske leddede stengler. Bladene danner uskinnbarlige slirer ved leddenes avslutninger. Noen arter har også kranser med sidegrener rett under slirene.
Dagens 18 arter av sneller er den eneste overlevende resten av den store klassen snelleplanter som dominerte skogene i perm- og karbontiden. Disse tidligere snelleplantene ble opptil 20 m høye trær med 1 m stammediameter, og utgjorde et stort bidrag til dagens steinkullforekomster.
Sneller formerer seg både vegetativt ved knoppskyting fra jordstengler, og kjønnet gjennom sporer. Det forekommer både stor- og småsporer (heterospori), som dannes i sporehus enten i toppen av de vanlige stenglene, eller på spesielle forplantningsstengler som ikke er grønne.
Sneller er også mye brukt i både skole- og folkemedisin.
Planten som kalles hesterumpe (Hippuris) har av og til blitt forvekslet med sneller, men den er en helt annen plante. På engelsk kalles derimot både sneller (Equisetum) og hesterumpe for horsetail, slik at de to artene blandes sammen språklig sett. Nedenfor gjengis de artene innenfor sneller som britiske botanikere kaller Hippochaete, men som vitenskapelig sett er sneller og ikke hesterumper.
Snellenes taksonomi
For en mer fullstendig taksonomi, se: Karplanter
Taksogrupperingen av snellene er nedenfor gjengitt med basis i internasjonal taksonomi -The Angiosperm Phylogeny Group og APG II-systemet fra 2003 med 83 ordener og 461 familier av karplanter).
For de 5 klassene og 155 familiene som er vanlige i Norden, gjengis her hovednavn i normal skrift nedenfor – med basis i det norske standardverket (2005) og det nyeste nordiske standardverket (2007). Hovednavn som er satt i kursiv skrift angir ordener eller familier som utelukkende vokser utenfor Norden og som i 2007 ikke inngår i de 155 familiene i den nordiske floraen.
I nordisk botanikk regnes Hippochaete-artene til snelleslekten, og det skilles ikke mellom Equisetum og Hippochaete.
Eksterne lenker
frr:Equisetales
Segregering
Segregering (fra latin segregare, skille ut) er geografisk separering av spesifikke populasjonsgrupper innen en videre populasjon.
EM i curling 1977
Curling-EM 1977 ble arrangert 22. november – 26. november 1977 i Askerhallen i Oslo i Norge.
Det deltok 10 lag for herrer og 8 lag for kvinner.
Segregering
Segregasjon er det kombinerte resultatet av kongregering og diskriminering. Segregering varierer sterkt i både intensitet og form avhengig av den relative graden av kongregering og diskriminering.
EM i curling 1977
Herrer
For Norge spilte Sjur Loen, Morten Søgård, Dagfinn Loen og Roar Rise.
Segregering
Fremvekst og årsak
Individer eller folkegruppers spesifikke tilknytning til en bestemt lokalitet eller territorier kalles «territorialitet». Territorialitetsbegrepet knyttes til en prosess hvor gruppemedlemskap og gruppemedlemmers identitet etableres og opprettholdes.
EM i curling 1977
Kvinner
For Norge spilte Bente Hoel, Herborg Pettersen, Åse Wilhelmsen og Anne Sofie Bjaanaes.
Eksterne lenker
WCF Statistics
Segregering
Kongregering
Forskjellene defineres gjerne med basis i begreper som: rase, språk, religion, nasjonalitet, kaste, seksuell orientering eller livsstil.
Diskriminering
Kongregering er derimot ikke alltid frivillig. Vertssamfunnet er også preget av territorialitet, og deres reaksjon på sosiale og kulturelle forskjeller mellom dem selv og minoritetsgruppen kan gjerne ta form av diskriminering. Diskriminering kan ha en sterk territoriell basis, hvor målet er å begrense minoritetsgruppens territorielle størrelse, og begrense deres assimilasjon eller integrering i vertssamfunnet.
Eksempel på mer vidtgående former for diskriminering er: Fordommer og eksklusjon i arbeidsmarkedet, manipulering av bruksretten til private og offentlige områder samt eiendomsmarkedet, investeringer styres bort fra områder befolket av minoritetsgrupper og institusjonalisering av diskriminering forekommer gjennom offentlige organers praksis.
Segregeringsformer
Segregering er resultatet av sammenfall av kongregering og diskriminering, det er identifisert tre sentrale former for romlige uttrykk for dette resultatet, enklaver, ghettoer og kolonier.
Enklaver er definerte områder som har eksistert i lang tid, og kjennetegnes av langvarige kongregering- og diskrimineringstendenser, men domineres av intern enighet og felles identitet. De jødiske distriktene i dagens europeiske byer, samt i byene på USAs østkyst er eksempel på enklaver.
Ghettoer er i likhet med enklavene gjerne etablert for lenge siden, men er mer et produkt av diskriminering enn kongregering. Segregeringen av afroamerikanere og hispanjoler i amerikanske byer har produsert denne distinkte romlig formen.
Kolonier kan oppstå som resultat av kongregering, diskriminering eller begge, disse prosessene er i dette tilfellet relativt svake og varer gjerne ikke over tid. Opprettholdelse over tid betinger kontinuerlig tilstrømning av nye medlemmer til minoritetsgruppen.
Tidlig i det tyvende århundre inneholdt byene i USA distinkte kolonier, befolket henholdsvis med tyskere, skandinaver, irer og italienske immigranter. Disse har mer eller mindre forsvunnet med tiden. I dag finner man greske og «jugoslaviske» nabolag i australske byer, og koreanske kolonier i japanske byer.
Erling Anger
Anger etterfulgte Olav Oksvik som fylkesmann i Møre og Romsdal fra 1958 til 1965, da Erling Sandene overtok embetet. Fra 1966 til 1979 var han fylkesmann i Hedmark, et embete han tok over etter Alf Frydenberg og gav videre til Annfinn Lund.
Han hadde også flere lederjobber i sentraladministrasjonen, i perioden 1945 til 1950 var han byråsjef i Justisdepartementet og Kommunaldepartementet, hvor han i 1965 også var konstituert departementsråd. Etter perioden som byråsjef ble han finansrådmann i Trondheim i 1950 og var der i åtte år. I denne tiden var han også som kommunenes representant med i Forvaltningskomiteen av 1951, også kalt Wold-komiteen etter formannen Terje Wold. 13. september 1974 ble han oppnevnt som leder for et utvalg som skulle vurdere sivilt beredskap, «det sivile beredskaps oppgaver og organisasjon», Anger-utvalget. Innstillingen, NOU 1976:43 ble avgitt 17. august 1976. (ISBN 8200703207) Han var også med i utvalget som forberedte lov om organister, som ble vedtatt i 1967.
Fra 1970 var han formann i Rikslønnsnemnda. Etter at han gikk av som fylkesmann i Hedmark var han fra 1. september 1980 til 31. august 1984 leder av Arbeidsretten.
Wimbledon-turneringen 2001
Wimbledon-turneringen 2001 ble avviklet mellom 25. juni og 9. juli i London og er en Grand Slam-turnering i tennis på gras. Singleturneringen for damer ble vunnet av amerikanske Venus Williams som forsvarte sin tittel fra fjorårets turnering. Goran Ivanišević vant sin førte tittel i sin fjerde singlefinale i Wimbledon. Det amerikanske doubleparet Donald Johnson / Jared Palmer vant doubleturneringen for herrer og damedoublen ble vunnet av Lisa Raymond og Rennae Stubbs. Lukas Friedl og Daniela Hantuchova vant mixeddoublen.
Kvisla (vann)
Kvisla er et vann på Mangenskogen, nord for tettstedet Lierfoss i Aurskog-Høland kommune i Viken.
Kvisla er også navn på tilstøtende elv som renner vestover mot Lierfoss.
Denis Volotka
Denis Volotka (født 10. oktober 1985) er en kasakstansk langrennsløper. Under VM på ski 2011 i Oslo kom han på 6.-plass på lagsprinten sammen med Aleksej Poltaranin.
Strandebarm Prosti
Strandebarm prosti, også kalt Den norske kirke i eksil, presenterer seg som et frittstående, landsdekkende prosti utenfor Den norske kirkes ordinære organisasjon. Det ble stiftet 31. mars (1. påskedag) 1991 av prestene Børre Knudsen (1937–2014), Per Kørner (1936–2018) og Ludvig Nessa (født 1949). Knudsen hadde særlig ansvar for Nord-Norge, Kørner for Vestlandet og Nessa for Østlandet. Prestene bak Strandebarm prosti er kjent som abortmotstandere.
I april 1997, ble prestene Arne Thorsen og Olav Berg Lyngmo innlemmet i prostiet. Samme år ble Børre Knudsen vigslet til biskop for Strandebarm prosti. Resten av landet, Strandebarm prosti, sør, fortsatte som før med Kørner og Nessa som tilsynsmenn (proster). Sammen fungerer de to som biskop for Strandebarm prosti, sør, i påvente av at det også her blir vigslet biskoper. Det er også en rekke andre predikanter i Strandebarm som preker utenom de faste prestene, blant dem Ivar Kristianslund.
Prostiet forstår seg selv som en gren av Den norske kirke som har frasagt seg tilsyn av offentligheten (Regjeringen, Stortinget, Kirkemøtet og Den norske kirkes offentlig oppnevnte biskoper). Strandebarm prosti motsetter seg en rekke av statskirkens synspunkter – som for eksempel abortloven, homofili, og gjengifte etter skilsmisse. Prostiet godkjenner heller ikke kvinnelige prester og er for en full løsrivelse mellom kirke og stat, og støtter dermed ikke Gjønnes-utvalgets linje i denne saken.
Strandebarms gudstjenester fra Oslo har gjentatte ganger blitt sendt på TV-kanalen Visjon Norge, og gudstjenestene fra bedehuset Karmel i Fredrikstad blir blant annet sendt direkte over Internett.
Kørner trakk seg fra alle verv i prostiet i 2016 grunnet sykdom. Han døde 27. september 2018.
Antonia Fraser
Antonia Fraser (Pinter) (født 27. august 1932 som Antonia Margaret Caroline Pakenham) er britisk forfatter av historiske verker og skjønnlitterære romaner, best kjent for sine biografier. Hun er datter av Frank Pakenham, 7. jarl av Longford, og hans hustru Elizabeth Harman. Som sine søsken konverterte hun som barn til katolisismen.
Som datter av en jarl var hennes tittel «lady Antonia», men hun brukte ikke tittelen som forfatter, og i andre tilfeller brukte hun sitt ekteskapsnavn, Antonia Pinter, etter at hun giftet seg med skuespillerforfatteren Harold Pinter i 1980. Fraser ble i dronningens nyttårsliste for 2011 forfremmet til kommandørdame (DBE) av Den britiske imperieordenen for fortjenester av litteraturen. Hun ble derved adlet også på grunn av sine egne fortjenester, og fikk rett til å føre tiltaleformen dame foran sitt navn. Ved nyttår 2018 ble hun utnevnt til medlem av Order of the Companions of Honour.
To av de nyeste av hennes tretten ikke-skjønnlitterære bøker er Marie Antoinette: The Journey (2001, 2002), som var forelegget for langfilmen Marie Antoinette (2006), regissert av Sofia Coppola, og Love and Louis XIV: The Women in the Life of the Sun King (2006).
Liv og litterær karriere
Antonia Fraser ble utdannet ved Lady Margaret Hall ved Universitetet i Oxford, hennes mors alma mater. Hennes første betydelige verk var Mary, Queen of Scots (1969). Hun fulgte dette opp med ulike andre biografier, blant annet Cromwell, Our Chief of Men (1973). Hun vant Wolfsons historiepris i 1984 for The Weaker Vessel, en studie av kvinners liv på 1600-tallets England. Hun var president i den internasjonale forfatterorganisasjonen PEN fra 1988 til 1989 og var formann i organisasjonens «Komiteen for forfattere i fengsel».
I tillegg til sine bøker om faktisk historie har Fraser skrevet flere kriminalromaner. Særlig krimbøkene med hovedpersonen «Jemima Shore» ble populære. En fjernsynsserie basert på disse fortellingene hadde premiere i Storbritannia i 1983.
I 1988 ga Fraser ut The Warrior Queens, som er en samling fortellinger om ulike kongelige krigerkvinner fra Boudicca og Kleopatra og framover. I 1992 utga hun The Six Wives of Henry VIII. Den ble utgitt kun et år etter Alison Weirs omtalte bok med den samme tittelen. En del akademikere hevdet at Frasers bok var den mest objektive.
Fraser ga i 1996 ut boken The Gunpowder Plot: Terror and Faith in 1605, som handler om den såkalte Kruttsammensvergelsen. Hennes kritikerroste dybdebiografi om Frankrikes nestsiste dronning Marie Antoinette under tittelen Marie Antoinette: The Journey, var utgangspunktet for en ikke helt historisk korrekt film regissert av Sofia Coppola i 2006.
Fraser skrev om livet og tiden til og under kong Karl II av England en godt mottatt biografi fra 1979. BBC hadde i 2003 premiere på en dramaserie kalt Charles II: The Power & the Passion; på omslaget til den senere DVD-utgivelsen av serien er skuespilleren Rufus Sewell, som spilte hovedpersonen, sitert på at serien er basert på Frasers bok.
Fraser har også arbeidet som redaktør på flere kongebiografier, blant annet Kings and Queens of England og Royal History of England.