cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lárus Sigurðsson
Klubbkarriere
Han har spilt for Stoke City og West Bromwich Albion i England, og ble kåret til årets spiller i West Bromwich Albion i sesongen 1999-2000. Han bestemte seg for å legge opp i 2004 etter å ha fått en kneskade.
Landslagskarriere
Sigurðsson fikk totalt 42 landskamper og 2 mål for. Han debuterte for Island i juli i en privatlandskamp mot, da han kom inn som innbytter for Izudin Dervic.
Gabriel-Marie Garrone
Gabriel-Marie Garrone (født 12. oktober 1901 i Aix-le-Bains i departementet Savoie i Frankrike, død 15. januar 1994 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler; han virket som erkebiskop i Frankrike og deretter som prefekt for Pavestolens kongregasjon for seminarer og universiteter.
Utdannelse
Gabriel-Marie Garrone fikk sin høyere utdannelse ved Det pavelige universitet Gregoriana og Det pavelige franske seminar i Roma.
Prest
I 1925 ble han presteviet. Frem til 1939 hadde han akademiske og pastorale stillinger i Chambéry erkebispedømme.
Biskop
Pave Pius XII utnevnte ham i 1947 til titularerkebiskop av Lemno, og koadjutor-biskop med etterfølgelsesrett i Toulouse erkebispedømme. Den 24. juni 1947 ble han bispeviet av koadjutorerkebiskop Emile Maurice Guerry av Cambrai; medkonsekratorene var biskop Frédéric Duc av bispedømmet Saint-Jean-de-Maurienne og hjelpebiskop Alfred Ancel av Lyon. Han ble erkebiskop av Toulouse i 1956.
Den romerske kurie
Kardinal: Pave Paul VI kreerte ham ved konsistoriet juni 1967 til kardinalprest, med Santa Sabina som titularkirke. Han ble prefekt for kongregasjonen, som samtidig skiftet navn til Kongregasjonen for katolsk utdannelse.
Garrone deltok på konklavet august 1978 og konklavet oktober 1978, som valgte henholdsvis Johannes Paul I og Johannes Paul II. Han mistet sin stemmerett ved pavevalg i 1981.
I mai 1982 ble han president for Det pavelige råd for kulturen, en stilling han satt i til 1988.
Han døde 15. januar 1994 i Roma, og ble først gravlagt på kirkegården Campo Verano, inntil hans gravmonument i den franske nasjonalkirken San Luigi dei Francesi sto ferdig.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Biellogáisá
Biellogáisá er et fjell mellom Balsfjorden og Storfjorden innerst i Lyngen, på grensa mellom Storfjord og Tromsø kommuner i Troms og Finnmark. Fjellet ligger i den sørlige delen av Lyngsalpan landskapsvernområde.
Appleton-laget
Appleton-laget, også kalt F-laget, ligger rett over Heaviside-laget (E-laget) og under protonosfæren. Det er oppkalt etter den engelske fysikeren Edward Victor Appleton som fikk Nobelprisen i fysikk i 1947 for oppdagelsen av dette laget. Laget fungerer som en pålitelig reflektor av radiosignaler ettersom det ikke er påvirket av atmosfæriske forhold, selv om ionesammensetningen varierer med solflekksyklusen. Det reflekterer normalhendelsefrekvenser ved eller under den kritiske frekvensen (ca. 10 MHz) og absorberer delvis bølger av høyere frekvens.
Biellogáisá
Fjellet har to topper, den laveste, 1 356 moh., danner grensepunkt mellom Storfjord og Tromsø. Den høyeste er 1 510 moh. og ligger 1,6 kilometer lenger øst-nordøst. Fjellets primærfaktor på 1 055 meter er blant de 60 høyeste i Skandinavia.
Toppen er ikke lett tilgjengelig, det er nødvendig med noe erfaring og utstyr.
Appleton-laget
Referanser
Ионосфера
Kvíslavatn
Kvíslavatn er en innsjø på Island. Innsjøen ligger på det islandske høylandet vest for hovedveien Sprengisandur og sørøst for isbreen Hofsjökull. Sjøen har et areal på om lag 20 km².
Pia Tjelta
Pia Merete Tjelta (født 1977) er en norsk skuespiller som har hatt roller både på film, TV og scene. Hun er kjent fra tv-serien Neste sommer og filmer som Mongoland og Blindsone.
Biografi
Hun var med som ung med i barneteateret ved Rogaland Teater og turnerte i perioden 1996–1998 med et svensk friteater i Øst-Europa. I 2000 startet hun utdanningen ved Teaterhøgskolen i Oslo, som hun fullførte i 2006, etter blant annet to års permisjon og en barnefødsel.
Hun filmdebuterte i 2001 i Stavangerkomedie Mongoland og har etter det hatt sentrale roller i filmene Buddy (2003), Mars & Venus (2007), Lønsj (2008) og 90 minutter (2012). I 2018 spilte hun i Tuva Novotnys film Blindsone, en film hun fikk mye anerkjennelse for. For filmen vant hun flere priser: Silver Shell for beste kvinnelige skuespiller under San Sebastián International Film Festival 2018, beste kvinnelige hovedrolle under Kanonprisen 2018, beste skuespiller under Filmkritikerprisen 2019 og beste kvinnelige skuespiller under Amandaprisen 2019.
i 2007 spilte hun i den svensk-norske miniserien Hombres på TVNorge, og fra 2014 til 2019 spilte hun rollen som Anki i komiserien Neste sommer på samme kanal. Siden 2018 har hun hatt en sentral rolle i dramaserien Lykkeland på NRK. For sin rolle i Lykkeland fikk hun Gullruten 2022 i klassen beste birolle og var i tillegg nominert i klassen beste skuespiller under Gullruten 2019. I 2022 hadde hun hovedrollen i TV-serien Made in Oslo på Viaplay. I serien spiller hun rollen som Elin, som driver en fertilitetsklinikk, men som ikke klarer å bli gravid selv. For rollen ble hun kåret til beste skuespiller under Gullruten 2023.
Hun scenedebuterte 2006 i stykket Fyrverkerimakarens dotter på Det norske teatret, og var året etter aktuell i stykket Få meg på for faen av Olaug Nilssen på samme scene. I 2008 spilte hun hovedrollen i Elektra på Oslo Nye Teater. På Nationaltheatret debuterte hun i 2009 i en sceneversjon av Bergmans Fanny og Alexander og har ellers gjort seg bemerket i oppsetninger som Lille Eyolf (2014 og 2017) og Istialia (2012).
I 2005 var hun jurymedlem i talentprogrammet Filmstjerne på TV 2,
Privatliv
Tjelta fikk sitt første barn i 2001 sammen med Kyrre Haugen Sydness. Hun har siden 2014 vært samboer med Oddgeir Thune. De har tvillinger sammen.
Filmografi og TV
{| cellpadding="10" cellspacing="0" border="0"
Erwin Casmir
Erwin Casmir (født 2. desember 1895 i Berlin, død 19. april 1982 i Frankfurt am Main) var en tysk fekter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam, 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
Enya
Enya, dåpsnavn Eithne Pádraigín Ní Bhraonáin (engelsk: Enya Patricia Brennan) (født 17. mai 1961 i Gweedore, grevskapet Donegal, Irland) er en irsk sanger og komponist. Hun har vunnet Grammy Award i 1993, 1997, 2002 og 2007 og ble nominert til Oscar i 2002 som komponist. Hun er en av Irlands mest kjente musikere. Hun har også medvirket til filmmusikken til Ringenes Herre.
Erwin Casmir
Casmir vant en olympisk sølvmedalje i fekting under OL 1928 i Amsterdam. Han kom på andreplass i den individuell konkurransen i florett bak Lucien Gaudin fra Frankrike.
Enya
Media omtaler henne tidvis ved hennes anglifiserte navn Enya Brennan. «Enya» er en tilnærmet skriving av hvordan Eithne er uttalt i Donegal-dialekten, hennes morsmål.
Erwin Casmir
Fire år senere, under Sommer-OL 1936 i Berlin, vant han to bronsemedaljer, han var med på de tyske lagene som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i florett og sabel.
Enya
Hun begynte sin musikalske karriere i 1980 da hun kortvarig var tilknyttet hennes families gruppe Clannad før hun gikk videre som soloartist. Hun fikk bredere anerkjennelse for sin musikk da BBCs serie The Celts i 1986 ble vist. Kort etter skaffet hennes album Watermark (1988) internasjonal berømmelse og ble kjent for sin særskilte musikk, karakterisert av stemmelag, folkemusikk, et bakteppe av synthesizere og eterisk gjenklang.
Diskografi
Merket med stjerne indikerer Grammy-prisen
Votadiniene
Votadiniene (Wotādīnī, eller Votādīnī i henhold til Klaudios Ptolemaios' Geografia, ca. 100-tallet) var et keltiskspråklig jernalderfolk i nordlige Storbritannia. Deres område var en kort periode en del av den romerske provinsen romersk Britannia. Deres område var i det sørøstlige Skottland og det nordøstlige England, fra sør for Firth of Forth og strakte seg fra området rundt Stirling ned til den engelske elven Tyne. Det omfattet på det meste det som i dag er Falkirk, Lothian og grenseområdene i det østlige Skottland og Northumberland i det nordøstlige England. Deres hovedkvarter var sannsynligvis befestningen eller bygdeborgen Traprain Law i East Lothian inntil denne ble forlatt tidlig på 400-tallet og hovedkvarteret flyttet til Din Eidyn (Edinburgh).
Grunnet språklige endringer hos deres etterkommere i tiden etter romerne og i den tidlige middelalderen ble de da kjent som Gododdin.
Forhistorie
Området ble bosatt så tidlig som 3000 f.Kr. og etterlatenskaper fra denne perioden som var blitt importert fra Cumbria og Wales er blitt funnet på en hellig høyde ved Cairnpapple Hill i West Lothian. Funnene viser at det på denne tiden var handelsforbindelser mellom disse områdene. Allerede rundt 1500 f.Kr. var Traprain Law i East Lothian et sted for begravelser og det er funnet spor etter bosetninger og festningsvoller etter år 1000 f.Kr. Utgravninger ved Edinburgh Castle har avdekket materiale fra bronsealderen i tiden rundt 850 f.Kr.
Brytoniske språk og kultur spredte seg inn i området en tid etter 700-tallet f.Kr., sannsynligvis mer gjennom kulturell kontakt enn fiendtlige invasjoner, og ulike kongedømmer utviklet seg. Tallrike bygdeborger og bosetninger støtter bildet av stridslystne stammer og småkongedømmer som romerske forfattere har omtalt. Mye tyder på at på grunn av manglende forsvarsanlegg var symbolsk makt til tider like betydningsfull som makt gjennomkrigføring.
Den romerske epoken
Mens romerne nevner plagsomme piktere og skotere nevnes ikke sammenstøt med stammer i det sørlige Skottland som votadiniene og damnoniiene. De sistnevnte synes å enten ha vært nøytrale eller direkte pro-romerske.
Store mengder romerske sølvvarer og andre gjenstander som er funnet ved Traprain Law, kan tyde på at forholdet til romerne var lønnsomt, men det er åpent for tolkninger. En avgjørende faktor for tolkningen kan være at Traprain Law synes oppgitt i tiden etter år 400.
Siden 200-tallet hadde Britannia vært delt i fire provinser. I en senere reorganisering ble en provins kalt Valentia dannet. Denne provinsen kan ha vært en ny provins som muligens omfattet votadinienes område, men kan like gjerne ha vært en av de fire eksisterende provinsene med et nytt navn.
Epoken etter romerne
Etter at romerne trakk seg ut tidlig på 400-tallet ble votadinienes område en del av et område som ble kjent som Hen Ogledd (walisisk for «Det gamle nord»).
En gang rundt 470 hadde det nye kongedømmet Gododdin vokst og dekket det meste av det tidligere området til votadiniene, mens de sørlige delene mellom Tweed og Tyne dannet et eget kongedømme kalt Bernicia. Cunedda, den legendariske grunnleggeren av kongedømmet Gwynedd i det nordlige Wales, er antatt å ha vært en høvding fra Gododdin som utvandret sørvestover på denne tiden.
Begge disse kongedømmene kom til slutt under kontroll av anglerne fra Bernicia. Det er denne krigen som blir berømmet i Aneirins poetiske syklus Y Gododdin fra slutten av 500-tallet og begynnelsen på 600-tallet.
Anna Isabel Milbanke
Anne Isabella Noel Byron, 11. baronesse Wentworth (født 17. mai 1792, død 16. mai 1860) var en britisk poet og matematiker. Hun er særlig kjent som hustru av poeten Lord Byron (George Gordon Byron, 6. baron Byron) og mor av matematikeren Ada Lovelace (Augusta Ada King, grevinne av Lovelace) beskytter og medarbeider av Charles Babbage.
Votadiniene
Moderne referanse
Navnet Votadini er også blitt benyttet av en motorsykkelklubb, Votadini Motorcycle Club, som har sin base i nordøstlige England
Anna Isabel Milbanke
Navn
Hennes liv var uvanlig komplekst. Hun ble født i London som Anne Isabella Milbanke, det eneste barn av Sir Ralph Milbanke, 6. baronett, og hans hustru Lady Judith Milbanke, søster av Thomas Noel, lord Wentworth. Da Lord Wentworth døde, et par måneder etter Anne Isabellas bryllup, endret hennes far, som arvet en stor del av eiendommen, sitt navn til Sir Ralph Noel, noe hun og hennes ektemann også gjorde da hennes mor døde. Dette var et vilkår i arven; hennes mor skrev også et brev til prinsregenten, og ba om at han gjorde hennes datter til «Lady Wentworth» slik at hennes foreldre slapp å kalle henne «Byron».
Således var hun den første Anne Isabella Byron, baronesse eller Lady Byron, og deretter Anne Isabella Noel, Lady Byron. Hennes onkel hadde både titlene vicomte og baron som ble arvet forskjellig: vicomte ble opphevet og baroniet falt i midlertidig herreløs eller bero mellom hennes mor og hennes fetter, Nathaniel Curzon, 3. baron Scarsdale. Da hennes fetter døde uten en arving i 1856 kunne hun bli baronesse Wentworth som eneste fordringshaver, men hun brukte ikke tittelen. Hun signerte sine brev «A. I. Noel Byron» og i hennes testamente som «Baroness Noel-Byron». Hun var kjent for verden som Lady Byron og for sine venner ved kallenavnet Annabella.
Ungdom
Hun var begavet barn og for å kultivere hennes opplagte intelligens ansette hennes foreldre en lærer som var en tidligere professor ved University of Cambridge, William Frend. Under hans overoppsyn fortsatte hennes utdannelse tilsvarende en hvilken som helst student ved Cambridge: hennes studier involverte klassisk litteratur, filosofi, vitenskap og matematikk, spesielt i det siste var hun spesielt lysende i. Denne fascinasjonen fikk hennes ektemann Lord Byron for kjærlig å kalle henne for hans «prinsesse av parallellogrammer».
Anne Isabella utviklet seg til en stiv, religiøs kvinne med streng moral. Hun var meget oppmerksom på sin egen intelligens og hadde ingen betenkeligheter med å demonstrere den i hennes sosiale omgivelser. Ofte beskrevet som kald og pertentlig synes hun som en usannsynlig motstykke for den mann som skulle bli hennes ytterst besettelse, den dramatisk mørke og moralsk sprukne Lord Byron. Deres første møte skjedde i mars 1812, og Anne Isabella tilsto senere til sin mor at selv om hun ikke våget å introdusere seg for Lord Byron ville absolutt akseptere hans introduksjon til henne om den ble tilbudt.
Selv om Byrons popularitet var stigende som følge av suksess med hans lange fortellende dikt Childe Harold's Pilgrimage avslo Annabella gjentatte ganger hans oppmerksomheter. Byron på sin side engasjerte seg helt i sin bestreben av henne og i oktober 1812 foreslo han ekteskap. Som svar skrev Annabella et sammendrag av hans karakter og tre dager senere avviste hun ham. Imidlertid var begge sterkt plaget av en ustoppelig interesse av hverandre.
I august 1813 kontaktet hun Byron i brev for den første gang. Brevene fortsatte inn i det neste året, tilbød en del beroligelser og støtte i løpet av den tid da den offentlige mening av ham ikke var i hans favør, andre beskrev «den utilstrekkelig tiltrekning» hun følte for ham. I løpet av denne tiden aksepterte han en invitasjon fra Sir Ralph Milbanke til å besøke Seaham Hall, familiens hjem i grevskapet Durham.
Ekteskap
Lord Byron ga sitt andre frieri til miss Milbanke i september 1814 og hun aksepterte det. Paret ble gift privat og ved en egen tillatelse ved Seaham Hall den 2. januar 1815. Den offisielle prest ved seremonien var hennes illegitime fetter, pastor Thomas Noel av Kirkby Mallory, sønn av hennes onkel, vicomte Wentworth. Ekteparet tok bolig ved Piccadilly Terrace i London.
Byron var i ekstreme økonomiske vanskeligheter, Han avslo penger han ble tilbudt for sine litterære verker ved at han mente at pengene ikke var tilstrekkelige og han hadde vanskeligheter med å selge sine eiendommer ved Newstead Abbey og Rochdale for å dekke sin gjeld. I løpet av sommeren 1815 begynte han slippe løs sitt sinne og sin fiendtlighet på sin hustru. Hans følelsesliv var mørk og begynte å drikke hardt. I et brev til sin halvsøster Augusta Leigh uttrykte han sin mistenksomhet for at hans hustru hadde brukket låsen på hans skrivepult og undersøkt den. Senere det samme året begynte han et utenomekteskapelig forhold med Susan Boyce, en korpike i London.
Lady Byron ble økende frustrert og desperat. Hun var i de siste stadiene av et svangerskap og fryktet at ektemannen hadde blitt sinnssyk. I november 1815 skrev hun til Augusta og fortalte henne om Byrons sinnelag og oppførsel. Som svar på sin svigerdatters brev reiste Augusta til ekteparet Byrons hus for å assistere. Ved sin ankomst ble hun møtt med Byrons raseri og vrede og hun ble overbevist om at han var blitt gal. Den 10. desember fødte Lady Byron deres eneste barn, en datter de ga navnet Ada. Fødselen hadde derimot ingen beroligende effekt på Byrons fortvilelse og synes isteden å ha forsterket den.
Separasjon
I januar 1816 da ekteparet markerte deres første år sammen foreslo Lord Byron at de skulle oppgi huset ved Piccadilly Terrace. Han anbefalte at Lady Byron skulle ta med Ada til hennes foreldres hus og bli der midlertidig inntil han hadde ordnet opp i sin økonomi. Mistroisk søkte Annabella medisinsk råd da hun var overbevist om at ektemannen var blitt sinnssyk. Hun inviterte en lege til deres hjem for se på ektemannen. Lord Byron var uvitende om besøkets sanne hensikt og Lady Byron fikk rådet at burde gjøre hva ektemannen hadde foreslått og forflytte seg til foreldrenes hjem.
Lady Byron begynte deretter å gi end etaljert dokumentasjon over Byrons oppførsel, sinnsstemninger og tale. Hun kontaktet hans advokat og venn, John Hanson, og kommuniserte hennes bekymring for at Byron ville kunne ta sitt eget liv. Hun ga også Hanson en pamflett om hydrocephalus, «vannhode», fulgt av hennes notater som antydet direkte at Byron kunne lide av denne bestemte lidelsen. Etter dette tok hun med seg Ada og reiste til Kirkby Mallory i Leicestershire. Hun skulle aldri se Lord Byron igjen.
Senere liv
I løpet av den første måneden ved Kirkby Mallory skrev Lady Byron hengivent til Byron og adressert ham som «dearest Duck», «min kjæreste and». Hennes mor skrev også til ham og inviterte ham til å komme på besøk. Imidlertid kom omtanke for at Lady Byron måtte beskyttes og hennes foreldre søkte juridisk støtte. En juridisk skilsmisse ble anbefalt og et brev som foreslo dette ble sendt til Byron.
Augusta som hadde blitt værende hos Byron ved Piccadilly Terrace tolket brevet som en fare for at Byron ville begå selvmord om han fikk se det. Hun sendte et brev tilbake til Kirkby Mallory hvor hun uttrykte at den største forsiktighet burde bli tatt i henhold til ekteskapet. En uke senere ble forslaget om skilsmisse igjen sendt til Byron ved personlig budbringer. Denne gangen nådde det ham personlig, men han nektet å tro at Lady Byron ikke lenger ønsket å være gift med ham. Han ba Augusta om å skrive til hustruen hvor han svarte at han nektet å oppløse ekteskapet. Han endret mening en kort stund da Lady Byron gjorde det klart at hun mistenkte at Byrons forhold til Augusta var preget av blodskam. Han gikk da med på skilsmisse om hun beviste for ham at ønsket var hennes eget og ikke av press fra hennes foreldre. Som svar kommuniserte Lady Byron igjen sine følelser om Augusta og Byron holdt da sitt ord. I mars 1816 ble skilsmissen gjort gyldig i en privat overenskomst.
Som følge av denne skrev Augusta til Lady Byron og hennes advokat svarte i et privat notat, og denne kalde behandlingen av hans halvsøster opprørte Lord Byron. Ikke lenge etter oppløsningen av ekteskapet forlot han England og levde resten av sitt liv utenlands.
Død
Lady Byron døde av brystkreft den 16. mai 1860, åtte år etter sin datter og en dag før sin 68 års fødselsdag. Hun ble gravlagt i gravlunden Kensal Green Cemetery ved Kensal Green i London. Før hennes død hadde hun delt hennes fortelling om sitt ekteskap med Byron til Harriet Beecher Stowe som utga denne opptegnelsen i 1869, noe som grusla Lord Byrons rykte og omdømme. Dette var første gang mistanken om et incestiøst forhold til hans halvsøster ble satt på trykk.
Lady Byrons baroni ble gitt videre til hennes barnebarn, Byron King-Noel, vicomte Ockham.
Katolisisme
Katolisisme er et begrep som viser til Den katolske kirkes tro i sin helhet, herunder kirkens teologi og dogmatikk, etikk, spiritualitet og organisering.
Begrepet viser til kristne og kirker, innenfor vestlig og østlig kristendom, som er i full kommunion med Den hellige stol. Foruten Den romersk-katolske kirke, betegnes de 22 orientalske katolske kirker, som anerkjenner paven som sitt overhode, som katolske. Også noen kirker med en lignende lære, som har brutt med eller aldri har vært i kommunionen, omtaler seg selv som katolske kirker.
Ordet katolisisme kan også referere til tanken om en allmenn kirke uten hensyn til hvilket kirkesamfunn. Dette illustreres blant annet ved at mange protestantiske kirker bruker begrepet «katolsk kirke» i trosbekjennelsen. Den norske kirke gjorde dette inntil 1700-tallet, da det ble byttet ut med «allmenn kirke». Mange anglikanere beskriver sin kirke som «både reformert og katolsk».
Ordet kommer fra gresk καθολικος (katholikos), som betyr «allmenn» og først ble brukt av Ignatius av Antiokia i et brev til Smyrnas kristne ca. år 107.
Historisk bakgrunn for begrepet katolsk
Den første kilden man har der en katolsk kirke omtales er i brevet til kirken i Smyrna, skrevet av Ignatius av Antiokia rundt år 107. I brevet oppfordres kirken i Smyrna til å underordne seg sin biskop. Han skrev: « (...) der hvor Jesus Kristus er, der er den Katolske Kirke». Flere av kirkefedrene, som Kyrillos av Jerusalem (ca. 315-386), Augustin av Hippo (354-430) og andre, omtalte den ene, rette tro som «katolsk», altså allmenn eller universell.
Ra (gud)
Helt siden Det gamle rike lå Ras sentrale helligdom i solbyen Heliopolis. Kulten til okseguden Mnevis ble forstått som legemliggjøringen av Ra og hadde sitt senter i Heliopolis, og der var det en formell gravsted for den ofrete oksene nord for byen. Herskerne i det femte dynasti lot reise særskilte bygninger, soltempler, i Abusir for Ra-kulten. De mektigste symbolene var obeliskene med de forgylte spissene som ble forstått som gudens sete. Det mest bereømte tempelet for Ra-Harakhte ble reist i Abu Simbel under Ramses II i det nittende dynasti.
Ra og solen
For oldtidens egyptere representerte solen lys, varme og vekst. Det gjorde solguden meget viktig, da solen ble forstått som herskeren av alt han hadde skapt. Solskiven var enten sett som Ras legeme eller øye. Ra var far til Shu og Tefnut, som han hadde skapt. Shu var guden for vinden og Tefnut var gudinnen for regnet. Sekhmet var Ras øye og ble skapt av ilden i Ras øye. Hun var forstått som en voldsom løvegudinne.
Ra i underverden
Det ble antatt Ra reiste til Atet i to solskip kalt Mandjet («Båten av millioner av år»), det vil si morgenbåten, eller kveldsbåten,  Mesektet. Når Ra reiser med sin solbåt har han følge med ulike guddommer, inkludert Sia (sansning) og Hu (ordre), foruten også Heka (magisk kraft). Tidvis fikk han hjelp fra gudene i Enneaden på reisen, blant annet Set som beseiret slangeguden Apep, og Mehen som beseiret uhyrene i underverden. Da Ra var i de dødes verden viste han seg i alle sine former.
Apep, guden for kaos, var en enorm slange som forsøkte å hindre solbåtens reise hver natt ved å sluke den eller stoppe den i sitt spor med sitt hypnotiske blikk. I løpet av kvelden mente egypterne at Ra var Atum, eller i formen av en vær (saubukk). Nattskipet ville frakte ham gjennom underverden og tilbake mot øst i forberedelse av hans gjenfødsel. Disse mytene om Ra representerte solen som steg opp og ble forstått som solens gjenfødsel av himmelgudinnen Nut; således bidro til konseptet om gjenfødsel og fornyelse av Ra og styrkningen av hans rolle som skaperguden.
Ra som skaperguden
Ra ble dyrket som skaperguden, særskilt i hans kultsenter i Heliopolis. En skapelsefortelling forteller at Ra gråt og fra hans tårer ble menneskene skapt. Tilhengerne av Ra mente at han selv var skapt av seg selv, men tilhengerne av Ptah, mente at Ra var skapt av Ptah, verdensskaperen. I et avsnitt av Dødeboken skar Ra seg opp, og fra hans blod ble det sannet to personifiseringer, Hu («autoriteten») og Sia («sinnet»). Ra er også kreditert for å ha skåt årstidene, månedene, plantene og dyrene.
Ikonografi
Ra ble kunstnerisk framstilt i et mangfold av former. Den mest vanlige var som et menneske med hodet til en hauk eller falk, og med en solskive på toppen av hodet, og uraeusslangen som krøllet seg rundt solskiven. Andre vanlige former var som en mann med hodet til en bille (i hans form som Khepri) eller som en mann med hodet til en vær. Ra ble også framstilt helt og holdent som en vær, bille, føniks, hegre, slange, okse, katt eller en løve, og i andre symboler.
Han ble som oftest framstilt med hodet til en vær mens han var i underverden. I denne formen er Ra beskrevet som «væren fra vest» eller «væren med ansvaret for sitt harem». I en del tekster er Ra beskrevet som en aldrende kongen med hud av gull, bein av sølv og hår av lasurstein.
I sin form som det guddommelige barn (for de første to dagene av dagen) er Ra framstilt i sin fulle menneskelignende form, vanligvis representerer solens innside. I en del scener er han representert sittende på den opphavelige lotusblomsten.
Ra-kulten
Ras hovedkult var stedet som på gammelegyptisk ble kalt for I͗wnw eller Iulu, «Søylenes sted», men senere kjent under sitt greske navn, Heliopolis, Ἡλιούπολις, bokstavelig «solbyen». I Det gamle testamente som On. Byen ble også i pyramidetekster fra Det gamle rike omtalt som «Huset/tempelet til Ra». I dag ligger Heliopolis som en forstad til Kairo.
Ra ble identifisert med den lokale solguden Atum, og som Atum-Ra ble han forstått som det første vesen og som skaperen av Enneaden («de ni»), bestående av guddommene Shu og Tefnut, Geb og Nut, Osiris, Set, Isis og Nefthys. Helligdagen «Mottagelsen av Ra» ble feiret på det som er den 26. mai i den gregorianske kalenderen.
Hans lokale kult begynte å vokse fra rundt det andre dynasti som etablerte Ra som en solgud. Ved det fjerde dynasti ble faraoene sett på som Ras manifestasjoner på jorden, referert til som «sønner av Ra». Hans dyrkelse økte stort i det femte dynasti da Ra ble en statsguddom og faraoer bygde pyramider, obelisker og soltempler til hans ære. Herskerne i femte dynasti fortalte deres tilhengere at de var sønner av Ra selv og hustruer av ypperstepresten i Heliopolis. De første pyramidetekstene (gravinskripsjoner) begynte å dukke opp og hvor Ra fikk større og større betydning i reisen til farao med Ra gjennom underverden.
I løpet av Mellomriket ble Ra i økende grad knyttet og kombinert med fremste guddommer, særlig Amun og Osiris. Ved Det nye rike var dyrkelsen av Ra blitt mer komplisert og storstilt. Veggene i gravene var dedikert til særdeles detaljerte tekster som framstilte Ras reise gjennom underverden. Det ble sagt om Ra at fraktet med seg bønner og velsignelser til levende med sjelene til de døde på solbåten. Tanken at Ra eldes med solen ble en mer populær forestilling i denne tiden. De mange formene for religiøse dyrkelse omfattet salmer, bønner og besvergelser for å hjelpe Ra og solbåten å overvinne den onde slangeguden Apep.
Med kristendommens framvekst i Romerriket ble dyrkelsen av Ra angrepet og gikk mot sin slutt. Etter hvert som Ras popularitet døde ut i konkurransen med den nye statsbærende religionen som gjorde sitt for undertrykke og ødelegge andre religiøse forestillinger, ble studiet av Ra en rent akademisk interesse blant selv egyptiske prester.
Forholdet til andre guder
Som med de flere større egyptiske guddommer ble Ras identitet ofte kombinert med andre guder og dannet en sameksistens mellom dem. En del av disse er som følgende:
Amun og Amun-Ra
Amun var et medlem av Ogdoaden («de åtte») og representerte skapelseenergiene sammen med Amaunet. Han var fra svært gammelt av en skytsgud for byen Teben. Det var antatt at skapte med pusten sin og ble således identifisert med vinden framfor solen. Da kultene til Amun og Ra ble økende populære i Øvre og Nedre Egypt førte det til at de to guddommene ble blandet sammen eller sammensmeltet som Amun-Ra, en sol- og skapergud. Det er vanskelig å skille nøyaktig når denne kombinasjonen skjedde, men referanser til Amun-Ra dukket opp i pyramidetekstene så tidlig som det femte dynasti. Den mest vanlige oppfatningen er at Amun-Ra ble oppfunnet som en ny statsguddom av herskerne i Teben i Det nye rike for å forene de som dyrket Amun med den eldre kulten til Ra rundt det attende dynasti. Amun-Ra ble gitt den offisielle tittelen «gudenes konge» av hans tilhengere, og bilder viste den kombinerte guddommen som en mann med røde øyne og et løvehoder med solskiven på hodet.
Atum og Atum-Ra
Atum-Ra (eller Ra-Atum) var en annen sammensatt guddom dannet fra to fullstendig adskilte guddommer, imidlertid deler Ra flere likheter med Atum enn med Amun. Atum var mer knyttet til solen og var også en skapergud fra Enneaden. Både Ra og Atum var ansett som far til gudene og av faraoene. I eldre myter var Atum skaperen av Tefnut og Shu, og han var født av urhavet Nun.
Ra-Harakhte
I senere egyptisk mytologi var Ra-Harakhte mer en tittel eller en manifestasjon enn en sammensatt guddom. Det oversettes som «Ra (som er) Horus av de to horisonter». Det hadde til hensikt å knyte Harakhte (som det soloppgang-aspektet til Horus) til Ra. Det er mulig at Ra-Harakhte ganske enkelt refererte til solens reise fra horisont til horisont som Ra, eller at det hadde som betydning vise Ra som en symbolsk guddom for håpet og gjenfødsel.
Khepri og Khnum
Khepri var en skarabébille som rullet opp solen om morgenen, og ble tidvis sett på som en manifestasjon av Ra. Tilsvarende var Khnum, guden med værhode, også sett på som manifestasjonen av Ra om kvelden. Ideen med ulike guder (eller ulike aspekter av Ra) som styrte over ulike tider av dagen var ganske vanlig, men varierte i tid og sted. Med Khepri og Khnum som tok forrett over soloppgang og solnedgang, var Ra selv ofte representasjonen av formiddagen da solen nådde sitt høydepunkt. Tidvis ble ulike aspekter av Horus benyttet istedenfor de til Ra.
Raet-taui
Raet-taui var en kvinnelig aspekt av Ra, men hadde ikke større betydning uavhengig av ham. Hun var assosiert med lotusblomsten som solen var født fra. I en del myter ble hun forklart som enten Ras hustru eller hans datter.
Ptah
Ptah er som Ra en skapergud, men han er sjelden omtalt i pyramidetekstene under Det gamle rike. Det er forstått av noen forskere i å ha sin årsak til at de som hovedsakelig skrev disse ved Heliopolis var tilhengere av Ra. Fra Mellomriket og framover var Ptah en av de fem fremste gudene i Egypt sammen med Ra, Isis, Osiris og Amun.
Isis
Isis framstilt med stadige sammensvergelser mot Ra da hun ønsket at hennes sønn Horus hadde makten. I en myte skapte Isis en slange for å forgifte Ra og ga ham motgift først da han avslørte sitt hemmelige navn til henne. Ra fryktet Isis da hun med kunnskapen om hans hemmelige navn hadde makt til å velte ham og la Horus overta den himmelske tronen.
Stripet sjakal
Stripet sjakal eller stripesjakal (Lupulella adustus) er en av to arter med sjakaler (Lupulella) og tilhører hundefamilien. Den ble inntil nylig regnet til slekten Canis. Arten er endemisk for Afrika sør for Sahara og er svært tilpasningsdyktig og framgangsrik. Den trives i en rekke forskjellige habitater, i høyder opp mot 2 700 moh. Man finner den imidlertid ikke i regnskogbeltet.
Beskrivelse
Stripesjakalen skiller seg fra sine to nærmeste slektninger, gullsjakalen og svartryggsjakalen, gjennom de karakteristiske stripene langs flankene. Den har dessuten kortere legger og mindre ører enn de to nevnte artene, og den er svakere utfarget.
Stripesjakalen har en forholdsvis kraftig kroppsbygning til sjakal å være, men er allikevel noe mindre enn gullsjakalen. Skulderhøyden er normalt ca. 38–41 cm. Hannene blir noe større enn tispene og veier ca. 7–12 kg. Tispene blir sjelden tyngre enn 10 kg. I vill tilstand kan den bli 10–12 år gammel, men gjennomsnittlig levetid er langt kortere.
Pelsen er gjerne lysgrå–gyllenbrun. Halen er relativt mørk og har busket behåring med hvit haletipp. Flankene har hvite striper fra albuene og bakover til hoftene, pens pelsen ellers langs sidene er nærmest sort. Stripemønsteret er ikke alltid er like framtredende.
Underarter
Det har blitt beskrevet sju underarter av stripesjakalen (Allen, 1939), men Coetzee (1977) mente det var fem. I 1997 klassifiserte imidlertid Kingdon kun tre underarter. Han poengterte også at det er meget vanskelig å skille blant underartene, fordi det trolig er tildels store variasjoner innenfor hver og en av dem. Den vestlige populasjonen splittet fra den sentrale og østlige populasjonen for cirka 1,4 millioner år siden, og viser med det at arten er eldre enn splittelsen mellom gullulv og ulv.
Inndeling
Inndelingen følger i hovedsak Lindblad-Toh et al. (2005), med noen nye oppdateringer. Inndelingen av søramerikanske rever følger Tchaicka et al. (2016). Inndelingen av sjakaler i en selvstendig gruppe følger Atickem et al. (2018).
Fylogeni
Inndelingen under følger Rutkowski et al. (2015). Det er igangsatt studier som forhåpentlig vil avdekke om stripsjakal (C. adustus) og svartryggsjakal (C. mesomelas) bør innlemmes i en selvstendig slekt.
Utbredelse og habitat
Stripesjakalen finnes i områder med tropisk- og subtropisk klima, fra 15 grader nord til 23 grader sør i Afrika, men ikke i selve regnskogbeltet. Den totale populasjonen blir av IUCN anslått å være på mer enn 3 millioner dyr. Stripesjakalen holder til i skogområder øst, vest og i sentrale deler av det afrikanske kontinentet, der de trives i høyder helt opp mot 2 700 moh. (Estes, 1991).
Habitatet inkluderer skogområder, savanne, krattskog, myrområder, gressområder, sumpområder og fjellterreng, men dyra ser ut til å unngå den mest åpne savannetypen. De er dessuten ofte å finne i kultiverte områder, der de ofte sees mens de krysser veinettet. Arten ser ut til lettere å kunne omgås mennesker enn sine nærmeste slektninger, og er derfor svært suksessrik. På steder der utbredelsesområdet overlappes av de andre sjakalartene, tyr gjerne stripesjakalen til de mest skog- og krattkledte delene, mens de to andre artene gjerne velger et åpnere gresskledt habitat.
Atferd
Stripesjakalen regnes som nattaktiv. Normalt er disse dyrene mest aktive rett etter skumringen og like før grålysningen. Stripesjakaler er oftere solitære og trolig ikke like monogame som sine slektninger. Parforhold som har vart i opp mot fire år er observert. Familiegrupper som består av opp mot sju individer regnes som normalt, men pargrupper og solitære dyr er minst like vanlig. Dannelse av mindre flokker på opp mot tolv dyr har blitt observert, men dette er utypisk. Det er også trolig at slike flokker ikke består særlig lenge.
Stripesjakalen jakter som regel alene eller (mindre vanlig) i par, selv om flere individer ofte kan sees i under det samme etegildet. Territoriene er også relativt små og varierer dessuten i størrelse gjennom sesongen.
Stripesjakaler kommuniserer med markeringer, kroppsspråk og et bredt utvalg av lyder. De er svært vokale og hver familie har sine helt spesielle kallesignaler, som ikke gjenkjennes av andre enn familiens egne medlemmer. De er også kjent for sine ugle-lignende skrik, snarere enn den hylingen sjakaler ellers er kjent for.
Reproduksjon
Denne sjakalen danner parforhold som varer livet ut. I paringstiden er de territoriale og markerer og forsvarer reviret mot inntrengere. Dette skjer rett før eller i regntiden, vanligvis enten i juni–juli eller i september–oktober i Øst-Afrika og juni–november i Sør-Afrika. Drektighetstiden er ca. 60 dager.
Valpene fødes i et hi i bakken, vanligvis et som er overtatt etter et jordsvin. Tispen modifiserer hiet etter behov, slik at det har minst en nødutgang.
Kullstørrelsen er normalt på 3–6 valper, som avvennes i 8–10 ukers alderen. Begge foreldrene bringer mat til valpene. Valpene, som blir kjønnsmodne i 6–8 måneders alderen, forlater foreldrene først som voksne, omkring elleve måneder gamle (før neste paringstid setter inn).
Matvaner
Stripesjakalen er en utpreget alteter Den er ennå mindre kresen enn sine nærmeste slektninger. Dietten varierer fra område til område og årstid til årstid, men små pattedyr, frukt og bær utgjør trolig en betydelig del av dietten. Det er ellers kjent at de insekter, små virveldyr, fugler og fugleegg, kadavre og et utvalg planter av ulike slag. Som sine nære slektninger snylter også stripesjakalen utstrakt på rester etter større rovpattedyr, og den går heller ikke av veien for å stjele om anledningen byr seg. Det er dessuten kjent at den tar bufe, som nyfødte lam av sau og geit og tamfugler som frittgående høner og gås m.m.
Annet
Til tross for at denne sjakalen ble drept i titusenvis tidlig på 1900-tallet, er den ikke en truet art. Mange bønder ser på den som en plage og gjør hva de kan for å begrense populasjonene, siden den tar bufe. Utbredelsesområdene inkluderer også en rekke nasjonalparker, som Serengeti nasjonalpark og Kruger nasjonalpark. Stripesjakalen er selv bytte for løve, leopard, hyene og ørn, spesielt som valper. Den er dessuten bærer av rabies.
Werner Heuser
Werner Heuser (født 11. november 1880 i Gummersbach, død 11. juni 1964 i Meerbusch-Büderich) var en tysk maler som klassifiseres som ekspresjonist eller ekspressiv realist.
Bakgrunn
Da Werner Heuser var ett år gammel forlot faren familien og dro til naboens hustru til New Braunfels i Comal County i Texas (USA). Hans dypt rystede mor overlot oppdragelsen av Werner og hans brødre Johann Peter Eugen (1873–1921) og Kuno (1876–1918) tidvis til entante, kalt Thekla, i Bonn.
Werner Heuser besøkte til 1896 gymnasiene i Bonn og Siegburg. Fra 1897 fylfte en læretid hos Villeroy & Boch, da bodde han gos en fetter i Merzig. Etter avslutning av denne utdannelsen dro Werner Heuser i 1900 til Düsseldorf.
Kunstnerkarriere
Heuser begynte ved kunstakademiet i Düsseldorf i 1900 der han studerte blant annet under Johann Peter Theodor Janssen, Adolf Maennchen og Eduard Gebhardt, og senere studerte han i Dresden. Fra 1905 til 1914 bodde han i Roma, Paris og Sør-Frankrike, og fra 1914-1918 hadde han krigstjeneste. 1926-1937 var Heuser professor ved kunstakademiet i Düsseldorf.
Entartet
Et av Werner Heusers bilder ("Taufe" fra 1919) var blant de beslaglagte bildene som nazi-regimet til Adolf Hitler viste fram på den store "Entartete Kunst"-utstillingen i München, 1937. (14 andre arbeider er katalogisert som beslaglagt). Hensikten med utstillingen var å latterliggjøre den modernistiske kunsten.
Etter annen verdenskrig
Fra 1946-1949 var Heuser direktør ved kunstakademiet i Düsseldorf, og var en sentral person for gjenoppbyggingen av akademiet etter krigen.
Herybert Menzel
Herybert Menzel (født 10. august 1906 i Obornik ved Posen i Tyskland død i februar 1945 i Tirschtiegel ved Posen) var en tysk dikter og forfatter i nasjonalsosialismens tid, og medlem av Bamberger Dichterkreis.
Liv og virke
Menzel var sønn av en postsekretær og vokste opp i grensebyen Tirschtiegel. Etter sin Abitur i Crossen studerte han rettsvitenskap to semester i  Breslau og i Berlin. Deretter slo han seg ned som dikter i hjembyen.
Hans kunstneriske verk var preget av spenningene mellom polakker og tyskere i grenseområdet han stammet fra. I sin første roman, Umstrittene Erde (1930), skildrer han de politiske konflikter i hjemtraktene i årene 1918/1919.
Menzel ble allerede innen 1933 medlem av NSDAP og SA. Etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen ble Menzel særlig kjent for sine dikt, sanger og kantater. I oktober 1933 var han en av de 88 forfattere som avla en særlig troskapsed overfor Adolf Hitler. Hans dikt Im Marschschritt der SA («Til SAs marsjtakt») bidro til hans tilnavn som «SAs Homer». Hans produksjon ble benyttet i propagerende hensikt i massemedial litteratur, som for eksempel:
<poem style="margin-left:2em;"> Vorm Bild des Führers Wenn ich nur zweifle, schau ich auf dein Bild, Dein Auge sagt mir, was allein uns gilt. So manche Stunde sprech ich wohl mit dir, Als wärst du nah und wüßtest nun von mir. Wo immer einer still wird vor der Tat, Er kommt zu dir, du bester Kamerad. In deinem Antlitz steht es ernst und rein, Was es bedeutet, Deutschlands Sohn zu sein.
Fra 1933 til 1935 var han medlem av forstanderskapet for Reichsverband Deutscher Schriftsteller. Han ble i mars medlem av Riksdagen, som rett nok ikke var av noen politisk betydning lenger.
Han antas han ble satt inn i kamp for Volkssturm i slutten av krigen og at han falt i kamp i februar 1945.
Raymond Flacher
Raymond Flacher (født 24. oktober 1903, død 4. september 1969) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.
Flacher vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det franske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i florett bak Italia.
Nils K. Rue
Nils Gunleik Kvåle Rue (født 2. oktober 1971) er en norsk heavy metal-vokalist og grafisk designer.
Han har vært vokalist for progressiv metal-bandet Pagan's Mind fra Skien, siden starten i 2000. Han har også vært medlem av canadiske Eidolon (2005–2007), bandet X-World/5, i tillegg til å være gjesteartist på en rekke album.
Biografi
Nils K. Rue vokste opp i Flatdal, ei lita bygd i Seljord kommune, Telemark.
Sitt første musikkalbum fikk han da han var 4 år gammel. Dette var Play it Loud, den andre utgivelsen til den britiske gruppa Slade.
I en alder av ti år begynte Rue musikken bak trommesettet, og var trommeslager i et skoleband i ti år. Men det ble tidlig lagt merke til at stemmen var hans virkelig sterke side, som han senere satset videre på.
På tidlig 80-tall fikk Rue stor inspirasjon gjennom å oppdage band som Mercyful Fate og Dio. Han hadde selv ønsker om å få dannet et band når han var 14 år gammel, men hadde få rundt seg til å starte opp sammen med. I en alder av 18 flyttet han dermed hjemmefra for å følge den store visjonen om å drive med musikk.
I tillegg til å være musiker er Nils K. Rue også grafisk designer. Han har blant annet designet de fleste av Pagan's Mind sine albumcover.
Karriere
I de tidligste bandene spilte Nils K. Rue gitar i tillegg til å synge. På tidlig 90-tall var han vokalist i bandene Toxic og Bremsespor. Sistnevnte var et coverband som i stor grad spilte coverlåter av band som Judas Priest og Saxon. Men bandet drev ikke på i lang tid.
I 1993 startet Rue opp bandet Sunset Strip sammen med Thorstein Aaby, Stian Kristoffersen og Øyvind Vang. De slapp singelen Stripping Time før de endret navn til Silverspoon. Bandet spilte sammen i omkring 7 år, hvor de spilte musikk inspirert av 80-talls LA-rock og metal. De spilte også coverlåter av bandet Kiss. Etterhvert ønsket Silverspoon å gå i en mer heavy og progressive retning. De spilte inn et demoalbum, hvor man tydelig kan høre denne nye stilen. Første spor Entrance: Stargate endte også senere med å bli med på Pagan's Mind sitt album Celestial Entrance.
I 1999 gikk så Silverspoon over til å bli Pagan's Mind. Jørn Viggo Lofstad og Ronny Tegner ble da med i bandet, samt at bassist Øystein Vang ble skiftet ut med Steinar Krokmo.
Pagan's Mind slapp sitt debutalbum i 2000, Infinity Divine. Tilsammen har de gitt ut 5 studioalbum og to live-album med tilhørende DVD.
Rue er den som hovedsakelig skriver tekstene i bandet, hvor han er spesielt opptatt av ting utenfor den verden vi kjenner.
I tillegg til Pagan's Mind har Nils K. Rue også vært med i flere andre band og prosjekter.
Han er også en del av bandet X-world/5, som slapp albumet New Universal Order i 2008.
Diskografi
Som gjestevokalist:
Nordamerikanske flagg
Dette er et galleri over nordamerikanske lands flagg og flagga til internasjonale organisasjoner i Nord-Amerika.
Fylkesvei 4754
Fylkesvei 4754 går mellom Ørnes og Låkafossen i Vindafjord.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 744.
Geir Hasund
Geir Hasund (født 3. juli 1971) er en tidligere norsk fotballspiller. Han spilte som regel i en offensiv midtbanerolle, eller som spiss. Han er mest kjent for sine perioder i eliteserieklubbene Viking og Brann.
Etter å ha markert seg i moderklubben Hødd, slik hans far Kjetil Hasund i sin tid gjorde, debuterte han i eliteserien for Viking i 1993. Der slet han med å spille seg til fast plass i Stavanger-klubben. Året etter gikk turen turen til Bergen og Brann. Han spilte seg til fast plass i den første sesongen, selv om han hadde en spillestil som ikke alltid var like populær hos alle Brann-supporterne, men Hasund hadde en egen evne til å markere seg i viktige kamper. Høstsesongen i 1995 blir i så måte stående som hans beste. I Brann huskes han spesielt for innsatsen i den andre semifinalen mot Lillestrøm i cupen i 1995, og for kampene mot PSV Eindhoven og Liverpool i cupvinnercupen i 1996/1997-sesongen. I 1998 var Hasund en av flere spillere som ble oppsagt i Brann, og han valgte å avslutte karrieren i Åsane IL.
Pr. januar 2009 er Hasund sportslig leder i Hødd.
Da Norges Fotballforbund i 1992 offentliggjorde et talentutviklingsprosjekt som skulle sørge for at det norske landslaget ville kvalifisere seg for VM i 1998, var Hasund listet opp som en av de 51 spillerne det skulle satses på.
Hasund endte 1992-sesongen som toppscorer i 1. divisjon med sine 24 mål for Hødd.
Karriere som spiller
Carlos Batres
Carlos Alberto Batres González (født 2. april 1968 i Guatemala by) er guatemalsk fotballdommer. Han er en rutinert dommer som har dømt VM, OL og VM-kvalifisering med mer.
A-ha
a-ha er en norsk pop-/rockgruppe dannet i 1982 med Magne Furuholmen (keyboard, gitar, sang), Paul Waaktaar-Savoy (gitar, sang) og Morten Harket (sang).
De har mottatt Spellemannprisen ni ganger, blant andre Årets spellemann i 1985 og juryens hederspris tre ganger. Bandet hadde per 2012 solgt over 40 millioner musikkalbum og fler enn 70 millioner singler. I 2011 ble a-ha innvalgt i Rockheim Hall of Fame. 6. november 2012 ble medlemmene tildelt St. Olavs Orden på Gamle Logen i Oslo sentrum.
1986–1987
18. januar 1986 ble a-ha den første vinneren av vandretrofeet Årets spellemann da det ble delt ut for første gang under Spellemannprisen 1985. De vant også prisen for beste popalbum (Hunting High and Low) under samme utdeling. 25. februar opptrådte a-ha for første gang live, og det var på Grammy Awards i Los Angeles, hvor de var nominert til beste nykommer, og hvor de fremførte «Take On Me». 3. juni startet a-ha sin første verdensturné i Perth, Australia, og 30. januar 1987 spilte de sin første konsert på norsk jord, i Gimlehallen i Kristiansand. På forsiden av Verdens Gang sto det med fete typer «Blodet fløt» da det var så stor trengsel i køen inn før konserten at enkelte ble skadet. Med på turneen var Leif Johansen (bassgitar), Mike Sturgis (slagverk) og Dag Kolsrud (keyboard). 28. september fikk albumet Hunting High and Low dobbel platinaplate i Storbritannia. 6. oktober ble oppfølgeralbumet Scoundrel Days utgitt, og ti dager senere, 16. oktober, ble boka Så blåser det på jorden – a-ha i nærbilder av Håkon Harket og Henning Kramer Dahl utgitt. Verdensturneen ble avsluttet i Frankrike 12. august 1987.