cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Østerrike
Kultur
Østerrikes kultur er omfangsrik og deres bidrag på europeisk kulturkrets er enorme. Særlig har Østerrike hatt stor betydning innen musikk, film og filosofi.
Musikk
Østerrikes storhetstid mellom midten av 1700-tallet og 1918 var med på å skape et sterkt musikalsk sentrum i Wien, noe som ga opphav til epoken Wienerklassisismen (ca. 1750–1820). Wienerklassisismen (også ofte omtalt som klassisismen) var særlig dominert særlig østerrikerne som Joseph Haydn, Michael Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart (født i Salzburg, da del av Det tysk-romerske rike) og Franz Schubert, i tillegg til tyske Ludwig van Beethoven.
I romantisk musikk hadde Østerrike også flere kjente komponister, som Anton Bruckner, Johann Strauss d.e., Johann Strauss d.y., Franz Lehár og Gustav Mahler. Franz Liszt var ungarsk, men født innenfor det nåværende Østerrikes grenser.
Den tredje bølgen av østerrikske kompomister var forbundet med den andre wienerskole med moderne musikk fra sent 1800-tall til omtrent Anschluss. Komponister som Arnold Schönberg. Alban Berg og Anton Webern konsentrerte seg gjerne om tolvtonemusikk og atonal musikk.
I moderne tid har Østerrike i liten grad deltatt i like stor grad i populærmusikken. Imidlertid var den elektroniske keybordisten Joe Zawinul viktig i innen internasjonal jazz. På 1980-tallet hadde Østerrike en liten oppgang innen popmusikk med Falco og Opus. Østerrike har vunnet Eurovision Song Contest to ganger: i 1966 med Udo Jürgens og «Merci, Chérie», og i 2014 med Conchita Wurst og «Rise Like a Phoenix».
Østerrikes nasjonalsang, «Land der Berge, Land am Strome» («Landet ved fjellet, landet ved floden») er sannsynligvis komponet av Johann Holzer, om enn den ble funnet blant Mozarts etterlatte verk. Tidligere hadde Østerrike brukt «Gott erhalte Franz den Kaiser», komponert av Joseph Haydn, fram til 1938, om enn mellom 1918 og 1938 med annerledes tekst ettersom keiserriket var erstattet av republikk. Fra 1933 hadde Tyskland også benyttet seg av Haydns komposisjon under navnet Deutschlandlied. Dette er fortsatt (per 2014) Tysklands nasjonalsang.
Kunst
Innen kunst var Østerrike særlig store i sent 1800- og tidlig 1900-tall. Malere som Gustav Klimt, Oskar Kokoschka og Egon Schiele og arkitekten Friedensreich Hundertwasser har vært vikige innen østerriksk kunst.
Film
Østerrike har også en lang filmkultur. På 1920-tallet og fram til 1950-tallet hadde de navn som regissørene Fritz Lang, Josef von Sternberg, Fred Zinnemann og Billy Wilder og skuespilleren Peter Lorre.. Ettersom alle disse var jødiske (Langs mor hadde riktignok konvertert til katolisismen), dro samtlige fra Tyskland, der de ofte jobbet, til USA rundt 1933.
Siden denne tid har det med jevne mellomrom dukket opp anerkjente regissører og skuespillere fra Østerrike, inkludert Hedy Lamarr, Curd Jürgens, Arnold Schwarzenegger, Stefan Ruzowitzky og Christoph Waltz.
Vitenskap og humaniora
Andre kjente østerrikere inkluderer fysikerne Ludwig Boltzmann og Erwin Schrödinger, filosofen Ludwig Wittgenstein.
Av forfattere kan nevnes Thomas Bernhard, Elfriede Jelinek og Peter Handke og Stefan Zweig.
Den tyske diktatoren (og forfatter) Adolf Hitler var født i Østerrike.
Sport
Med sin plassering i Alpene har Østerrike fostret mange store alpinister, for eksempel Toni Sailer, Hermann Maier, Annemarie Moser-Pröll, Anita Wachter og Marcel Hirscher.
Østerrike er også med å arrangere Hoppuka hvert år.
Oppføring på UNESCO sine lister
Verdensarvsteder
Oppføringer på UNESCO sin verdensarvlist (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvstede.
Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv
Oppføringer på Unesco sin liste (Intangible Cultural Heritage), knyttet til aktivt vern av immateriell kultur. Årstallet angir når det ble listeført hos UNESCO.
Bolsjevik
Bolsjevik (russisk: большевик, bolsjevik, «flertallsmann»; flertall: большевики, bolsjeviki; det russiske ordet for «flertall» er большинство, bolsjinstvo) var opprinnelig et medlem av «majoritetsfraksjonen» i det russiske arbeiderpartiet ledet av Vladimir Lenin. Den andre fraksjonen var kjent som mensjeviker («minoritetsmenn»). Partiet ble splittet under partikongressen i 1903. Kort etter at bolsjevikene kom til makten gjennom den russiske revolusjonen i 1917, endret de partiets navn til «Det all-russiske kommunistpartiet (bolsjevikene)». Det var først i 1952 at «bolsjevikene» ble strøket fra partinavnet.
Bolsjevikene, som ble grunnlagt av Vladimir Lenin, var i 1905 en masseorganisasjon bestående hovedsakelig av arbeidere under et demokratisk indre hierarki styrt av prinsippene for demokratisk sentralisme som betraktet seg selv som ledere av den revolusjonære arbeiderklassen i Russland. Deres overbevisning og praksis ble ofte referert til som bolsjevisme. Den bolsjevikiske revolusjonære lederen Lev Trotskij benyttet vanligvis begrepene «bolsjevisme» og «bolsjevik» etter hans landflyktighet fra Sovjetunionen for å skille mellom hva han anså var sann leninisme og det regime innenfor staten og partiet som vokste fram under Josef Stalin.
Eksterne lenker
Komunistická strana Sovětského svazu
Bløtvevskreft
Bløtvevskreft eller sarkom er kreft i kroppens bindevev, muskler, fettvev, blodkar eller nerver. I 2005 ble det rapportert inn 124 tilfeller med bløtvevskreft.
Godartede kuler i kroppens støttevev er svært vanlig og vanskelig å skille fra kreft i støttevevet. Det vanligste symptomet på sarkom er en kul eller hevelse. Til forskjell fra sarkom i benvev, gjør sarkom i støttevev normalt ikke vondt.
Symptomer på bløtvevskreft
De viktigste tegn på en ondartet bløtvevssvulst er at svulsten vokser raskt, at svulsten som regel er større enn 5 cm i diameter, at svulsten sitter dypt, at en tidligere kul plutselig endrer seg i størrelse og blir hardere. En svulst i bløtvevet gir sjelden smerter.
Milforum
Milforum er et norsk nettsamfunn som ble etablert i 2004, med fokus på nyheter og debatt rundt militære og sikkerhetsrelaterte diskusjonstemaer. Forumet har over 10,000 registrerte brukere og over 600,000 innlegg.
Forumet er ikke drevet eller støttet av Forsvaret i Norge på noe vis.
Bløtvevskreft
Forekomst
I 2005 var det 124 mennesker som fikk denne sykdommen. Av disse var 50 menn og 74 kvinner. (Kreftregisteret)
Milforum
Temaer
Diskusjonstemaene dreier seg hovedsakelig om Forsvaret og tjenestemuligheter i hele spekteret, fra ønske om å bli Spesialjeger til ønske om å gjennomføre vanlig verneplikt. Aktuelle geopolitiske konflikter rundt omkring i verden, analyser av land og regioner, analyse av militært utstyr og kapasiteter, diskusjoner om langtidsplaner i Forsvaret generelt, Politiets avdelinger, Sivilforsvaret, samt sikkerhetspolitikk.
Bløtvevskreft
Behandling
Operasjon er den viktigste behandlingsformen på bløtvevskreft. Av og til gis cellegift og strålebehandling i tillegg.
Milforum
Oppbygging
Forumet er strukturert som en militærstab, med ulike avdelinger, som igjen har sine underforum der man kan finne relevante fagtråder.
Kontrovers rundt sosiale medier
I 2007 opplevde flere brukere å bli konfrontert med at deres deltakelse på forumet av offiserer i Oslo og Akershus Heimevernsdistrikt 02, med beskjed om de risikerte å bli fratatt sikkerhetsklareringen. Forsvarsstaben opplyste at ingen soldater skal få represalier i noen form, hvis de ikke bryter taushetsplikten. Etterretningstjenesten og Nasjonal Sikkerhetsmyndighet uttalte at de ikke har bemerkninger til deltagelsen.
Bløtvevskreft
Eksterne lenker
Sarcoma
Badenoch
Beskrivelse
Det noe udefinerbare området Badenoch dekker bortimot 58 km fra nordøst til sørvest og er 24 km fra nord til sør. Med unntak av dalområdene i Spey og Great Glens består det bortimot fullstendig av ubebodde fjellområder, mange opp til bortimot 900 m i høyden og skogområdene i Alder, Drumochter, Gaick og Feshie som har noen av de beste dådyrområdene i Høylandet.
Badenoch har sine største innsjøer i Loch Laggan og Loch Ericht, og Spey og i tillegg dens utallige elver og bielver.
I moderne tid omfatter Badenoch sognet Alvie, Kingussie og Insh, og Laggan. Det tidligere herreskapet Badenoch omfattet også en frittliggende del i øst, sognet Kincardine, nå en del av sognet Abernethy og Kincardine. Når det gjelder sognet Duthil og Rothiemurchus, var baronien Glencarnie i Duthil (fra Aviemore til Garten) knyttet til en tid. Rothiemurchus, som ligger mellom Badenoch og dens tidligere frittliggende del, var aldri en del av Badenoch.
Jernbanen går gjennom Badenoch fra Dalnaspidal til Boat of Garten. Det er svært lite industri og all bosetning er konsentrert i Kingussie og andre steder i nærheten av Spey.
Historie
Badenoch dukker sent opp skotsk historie; fram til 1200-tallet er det ikke nevnt ved navn eller om noe som fant sted innenfor dets grenser. Dog har den skotske historikeren William Forbes Skene i hans Celtic Scotland (1880) ved nærlesning av piktiske krøniker og kongelister at «slaget ved Monitcamo» ble utkjempet i Badenoch i 729. Dette mer eller mindre legendariske slaget fant sted mellom konge av Fortriu, og Nechtan mac Der-Ilei, konge av pikterne, og hvor sistnevnte ble beseiret, og kongen av Fortriu etablerte seg på den piktiske tronen.
John Comyn, herre av Badenoch og Comyn-familien, som støttet John Balliols krav på den skotske tronen på siste halvdel av 1200-tallet, tilhørte regjeringspartiet. Deres maktbase lå nord for Forth-Clyde (jfr. dagens Forth og Clyde-kanalen) i Badenoch og Buchan. Samtidig hadde de inngått ekteskapsallianser som ga dem styrke og kontroll over en rekke festning over hele Skottland. Comyn var naturlige fiender av huset Bruce Fra 1229 til 1313 hadde Comyn eierandelen til Badenoch. I 1371 ga kong Robert Bruce det til sin sønn Alexander Stewart, 1. jarl av Buchan (1343–1405), også kalt «Ulven av Badenoch». Etter et opprør mot kronen ble området overført til Alexander Gordon, 1. jarl av Huntly, og jarlen av Huntley gir fortsatt i våre dager tittelen «lord av Badenoch» til grevinnen av Huntly.
Det tradisjonelle distriktet ble til slutt slått sammen til det tradisjonelle grevskapet Inverness-shire sammen med det tradisjonelle distriktet Inverness, deler av Lochaber og noen øydistrikter under omorganisering på grunn av forordning Local Government (Scotland) Act av 1889. Denne loven etablerte et enhetlig system av fylke råd og byråd i Skottland og omstrukturerte mange av Skottlands fylker.
Ion Barbu
Ion Barbu (født 18. mars 1895 i Câmpulung-Muscel; død 11. august 1961 i București) er det litterære pseudonymet til matematikeren Dan Barbilian.
Ion Barbu, som var sønn av dommeren Constantin Barbilian (som hadde latinisert etternavnet sitt Barbu til Barbilian), blir ansett for å være en av de største rumenske dikterne fra det 20. århundret til tross for at to diktsamlinger var alt han publiserte.
Matematikeren
Allerede som gymnaselev publiserte han matematiske artikler i Gazeta matematică og studerte deretter matematikk ved Universitetet i București (1914-1921), med et avbrekk for å utføre militærtjenesten under første verdenskrig). Mellom 1921 og 1924 studerte han i Tyskland (Göttingen og Berlin) med et statsstipend. Fra 1925 til 1927 var han gymnaslærer i Giurgiu, da han ble invitert til å bli vitenskapelig assistent i București av professor Gheorghe Țițeica. Han tok sin doktorgrad i 1929, og ble professor i algebra ved Vitenskapsuniversitetet i București i 1942. I 1940 og 1941 publiserte han to artikler, Zur Axiomatik der projektiven ebenen Ringgeometrien I Jahresber. Deutsch. Math.- Verein 50 (1940), og Zur Axiomatik der projektiven ebenen Ringgeometrien II Jahresber. Deutsch. Math.- Verein. 51 (1941), som inspirerte en forskerretning innen ringgeometrien som i dag forbindes med ham selv, Hjelmslev og Wilhelm Klingenberg.
Dikteren
Han debuterte i 1918 med diktet Ființa («Værelsen»)i tidsskriftet Literatorul, et tidsskrift ledet av dikteren Alexandru Macedonski, for deretter å publisere flere dikt i tidsskriftet Sburâtorul.
Et av hans best kjente dikt, După melci («Sneglesanking»), publiserte han først i tidsskriftet Viața Românească (1921) og deretter i diktsamlingen med samme tittel (også 1921).
Hans verker kan inndeles i tre faser: den parnassienistiske (til 1921), den baladisk-orientalske (1921–1925) og den hermetiske (etter 1925).
Politisk bekjennelse
Barbu var stort sett apolitisk, med ett unntak: i 1940 meldte han seg inn i den fascistiske bevegelsen Jerngarden (som hadde lovet å gi ham et professorat hvis de kom til makten). Samme år skrev han også et hyllingsdikt til Hitler.
Bibliografi
Al. Piru, Istoria literaturii române, Ed. Grai și suflet, Bucureși, 1994, ISBN 973-95573-4-1
Gevantkontroversen
Under Elizabeth I fikk kontroversen også navnet «edifikasjonskrisen», fordi det oppstod et spørsmål om hvorvidt en ting som er ubetydelig i seg selv (adiaphora) kunne tolereres dersom den var edifiserende, det vil si oppbyggelig eller tjenlig. Nøkkelpunkter i striden var om gevantene kunne sies å være oppbyggelige, og om de var ubetydelige.
Ole Petter Petersen
Ole Petter Petersen (født 28. april 1822 i Fredrikstad, død 20. desember 1901) var en norsk-amerikansk prest. Han blir regnet som grunnleggeren av metodismen i Norge og medgrunnlegger av den norske og danske metodismen i USA.
Bakgrunn
Ole Petter Petersen ble født i Fredrikstad som sønn av skipssnekkeren Peter Hansen og hans kone Catherine. Peter Hansen forlot familien i 1825, og ett år senere døde Catherine.
Gevantkontroversen
Kontroversen under Edvard I
John Hooper hadde vært i eksil av religiøse grunner under Henrik VIII. I 1548 kom han tilbake fra Zürich, der Ulrich Zwingli og Heinrich Bullinger hadde reformert kirkene. Hooper ble en ledende reformator i England, under beskyttelse av Edward Seymour, 1. hertug av Somerset og senere John Dudley, 1. hertug av Northumberland, på den tid jarl av Warwick. Da han ble invitert til å holde fasteprekener for kongen i februar 1550 talte han mot ordinalet fra 1549 som foreskrev en ed som nevnte «alle helgener» og som påla nyvalgte biskoper og de som deltok ved ordinasjoner å bære korkåpe og cotta. Hooper anså dette som levninger fra jødedommen og katolisismen, som det ikke var noe bibelsk bakgrunn for ettersom de ikke ble brukt i urkirken.
Han ble innkalt til erkebiskopen av Canterbury og Det kongelige råd for å svare for seg. Begge steder var man mest interessert i å få ham til å sverge på at han aksepterte monarkens overhøyhet i kirken, en ed som ble krevd av alle nyordinerte. Han klarte tydeligvis å overbevise, ettersom han kort tid etter ble utnevnt til biskop av Gloucester. Han valgte å takke nei til dette, på grunn av gevantene og eden som påkalte helgener. Å nekte å ta imot et bispeembete var et brudd på Act of Uniformity 1549, som gjorde det til en forbrytelse mot konge og stat å nekte å ta imot en utnevnelse uten god grunn. Han ble derfor innkalt til kongen. Edvard I aksepterte hans forklaring, men det gjorde ikke Det kongelige råd. Den 15. mai 1550 ble han innkalt til rådet, og man kom frem til et kompromiss. Gevantene ble definert som ubetydelige ting (adiaphora eller res indifferentes), og han kunne ordineres uten å bære dem, men han måtte akseptere at andre bar dem under ordinasjonen.
20. juli 1550 nektet han igjen å ta imot embetet. Erkebiskop Thomas Cranmer ble instruert om at Hooper ikke skulle avkreves «en ed som [var] en byrde for hans samvittighet». Men Cranmer påla biskopen av London, Nicholas Ridley, å utføre ordinasjonen, og Ridley nektet å gjøre annet enn å følge det foreskrevne ritualet slik Parlamentet hadde bestemt.
Ole Petter Petersen
Bakgrunn
Ole Petter Petersen ville bli prest, men hans lave sosiale status og mangel på mulighet for høyere utdanning gjorde at han slo fra seg tanken og dro i 1836 til sjøs i stedet. I 1845 var han i land i Charleston i South Carolina og hørte en rekke prekener som fikk ham i kontakt med metodismen.
Gevantkontroversen
Kontroversen under Edvard I
Ridley var selv reformvennlig og fulgte ikke alltid ordinalet, og det er derfor trolig at han hadde en mer spesifikk innvending mot Hooper. En mulighet er at han var skeptisk til de som hadde vært i eksil under Henrik VIII, som hadde en bakgrunn fra de mer radikale reformerte kirkene på kontinentet. Den 24. juli 1550, dagen etter at instruksjonene om ordinasjonen hadde blitt gitt, ble augustinernes kirke i London godkjent som sted for ordinasjonen, med frihet til å bruke egne ritualer. Hooper hadde hatt en finger med i spillet der, og sørget for at det ble en kirke helt i utkanten av Ridleys jurisdiksjon.
Fredrik Horn
Fredrik «Fingen» Horn (født 8. juni 1916 i Oslo, død 18. november 1997 i Oslo) var en norsk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin. Han spilte for Lyn.
Gevantkontroversen
Kontroversen under Edvard I
Det kongelige råd gjentok sin posisjon, og Ridley svarte personlig. Han var enig i at gevantene var ubetydelige, men la frem god argumentasjon for at monarken måtte kunne kreve også ubetydelige ting uten unntak. Rådet ble delt i sin mening, og saken trakk ut i flere måneder. Hooper skiftet standpunkt, eller mer sannsynlig kom rett ut med det som hele tiden hadde vært hans standpunkt, at prestegevanter ikke var ubetydelige fordi de dekket til Kristi prestedømme ved å fremme hykleri og overtro. Warwick var uenig, og mente at kongen måtte adlydes i alt, også ubetydelige ting. Han viste også til at apostelen Paul hadde tillate jødiske skikker i urkirken. Det ble så en kraftfull debatt mellom Ridley og Hooper, der Ridley fokuserte på spørsmålet om å opprettholde orden og autoritet.
Ole Petter Petersen
Metodist
Washington Prairie Norwegian Methodist Church som ligger utenfor Decorah i Iowa blir regnet for moderkirken for den norsk-amerikanske metodismen. Petersen grunnla kirken før han returnerte til Norge og grunnla den første metodistmenigheten der. Det var i Sarpsborg i 1856.
Gevantkontroversen
Kontroversen under Edvard I
Bibeltekster som ble sitert under kontroversen, og måtene de ble tolket, ble senere definerende for debatten mellom konservative og puritanske protestanter. Man finner ekkoer av det samme i andre land, blant annet i notene til Genèvebibelen.
Fredrik Horn
Horn vant en olympisk bronsemedalje i fotball i OL 1936 i Berlin. Han var med på det norske laget som kom på tredjeplass i fotballturneringen bak Italia og Østerrike. Norge vant kvartfinalen over hjemmefavoritten Tyskland med 2–0 og i semifinalen tapte laget med 1–2 til Italia som siden vant finalen. Bronsefinalen, som ble spilt 13. august 1936 med 95 000 tilskuere, ble spilt mot Polen og Norge vant med 3–2.
Gevantkontroversen
Debatten mellom Ridley og Hooper
Hooper la i et brev på latin datert 3. oktober 1550 frem sitt argument contra usum vestium, «mot bruken av gevanter». Brevet er fragmentarisk bevart. Ridley svarte, på engelsk, og med dette kom den første skriftlige fremstilling av splittelsen i den engelske protestantismen. Hoopers argument var at gevantene ikke burde brukes fordi de ikke var ubetydelige, og bruken av dem var ikke bibelsk belagt. Han la ikke frem referanser for å støtte dette, men tok det som gitt. Han fastslo videre at kirkelig praksis måtte enten ha eksplisitt støtte i Bibelen eller være ubetydelig, for å være akseptabel. En ubetydelig ting gir ikke verken tap eller gevinst. Ridley, derimot, svarte at også ubetydelige ting har positive effekter, hvilket er grunnen til at de brukes. Hooper la frem fire krav for å definere noe som ubetydelig, hvor han ikke skilte mellom ubetydelighet generelt og ubetydelighet i en kirkelig sammenheng. Summen av hans krav var at praktisk talt ikke noe kunne defineres som ubetydelig. Kravene var:
Fredrik Horn
Horn vant også utforklassen i Galdhøpiggrennet i 1937.
Gevantkontroversen
Debatten mellom Ridley og Hooper
1. En ubetydelig ting har enten eksplisitt berettigelse i Skriften eller er implisitt nevnt, og har sitt opphav og fundament i Skriften.
Ole Petter Petersen
Metodist
I 1871 dro han etter tilbake til Amerika og virket der resten av sitt liv. Han døde i 1901 etter å ha grunnlagt en kirke i Brooklyn i New York.
Gevantkontroversen
Debatten mellom Ridley og Hooper
2. En ubetydelig ting må overlates til den enkeltes diskresjon; dersom den kreves er den ikke lenger ubetydelig.
Identitetsteori
Psykonevral identitetsteori er en sinnsfilosofisk teori som sier at én mental tilstand bare kan tilsvare eksakt én hjernetilstand. Det kan altså ikke eksistere mentale tilstander som ikke har en tilsvarende hjernetilstand, noe som utelukker dualisme.
Ole Petter Petersen
Metodist
I Norsk Salmebok og Norsk salmebok 2013 finner man salmen «O Jesus Krist, jeg flyr til deg», skrevet av Charles Wesley, i en oversettelse av Petersen.
Gevantkontroversen
Debatten mellom Ridley og Hooper
4. Ubetydelig ting må innføres i kirken med apostolisk og evangelisk mildhet, ikke med voldelig tyranni.
Til slutt bad Hooper om at saken måtte bli avgjort av kirkelige myndigheter uten at verdslige myndigheter ble innblandet. I en situasjon hvor kongen var overhode for både kirke og stat ble dette sett som et hint om et ønske om skille mellom stat og kirke. Thomas Cartwright skulle senere føre det argumentet videre. For Hooper var det dog akseptabelt at staten tvang gjennom sin vilje i samvittighetsspørsmål, som å tvinge dem til ikke å være katolikker, så lenge det var bibelsk støtte for handlingene.
Hooper talte til verdslige magistrater og antydet at kleresi som støttet bruk av prestegevanter var en trussel mot staten, og han erklærte at han var villig til å bli en martyr for saken. Ridley svarte på en humoristisk måte, og kalte Hoopers erklæring for «et storslagent løfte fremsatt med staut stil». Han inviterte Hooper til å akseptere at gevantene var ubetydelige og til ikke å fordømme dem som syndige. Dersom han gjorde dette ville Ridley ordinere ham om han så kom i hverdagsklær til seremonien.
Utfallet
Svakhetene i Hoopers argumentasjon kombinert med Ridleys lakoniske, moderate og til tider humoristiske svar, og ikke minst Ridley kompromissforslag, førte til at rådet vendte seg mot Hooper. Heinrich Bullinger, Pietro Martire Vermigli og Martin Bucer var enige med Hooper, men trakk tilbake sin støtte i et pragmatisk ønske om enhet og en saktere reform. Bare John a Lasco forble hans trofaste allierte.
Den 27. januar ble Hooper sent til Fleet Prison. Jean Calvin og Bullinger skrev til ham; Calvin skrev at saken ikke var verdt slik motstand, og Bullinger skrev høyst sannsynlig det samme. Den 15. februar gav Hooper etter og gikk med på å bære gevantene under ordinasjonen. Den ble utført 8. mars 1551, og kort tid etter prekte han for kongen iført bispegevanter. Allerede året etter, i 1552, ble rubrikken om gevanter utelatt fra den reviderte Book of Common Prayer.
Striden mellom Hooper og Ridley fortsatte etter at man hadde kommet frem til en løsning. Hovedproblemet var hvordan man skulle definere kirkelig autoritet, noe som involverte spørsmål relaterte til forholdet mellom protestantisk og katolsk praksis og identitet. Det hadde også betydning for hastigheten på reformen og hvor langt den kunne gå, og man spurte seg om kirkene på kontinentet kunne brukes som modell for reformasjonen i England.
Holdninger under Maria I
Konflikten måtte nødvendigvis endre karakter under Maria I, ettersom katolisismen da ble gjeninnført i England. Mange protestanter valgte eller ble tvunget til å gå i eksil, særlig i Frankfurt men også i andre europeiske byer. Kirkeordningen og liturgien var de viktigste spørsmålene som ble debattert der, men også gevantspørsmålet ble holdt levende. Motstandere av den engelske bønneboken i John Knox' fraksjon refererte flere ganger til det, og trakk det frem som grunnen til at John Hooper ble henrettet på bålet under Maria I. Den andre store fraksjonen, ledet av Richard Cox, mente at årsaken til Hoopers død var Knox' polemikk mot Maria I, Filip II av Spania og Karl V av Det tysk-romerske rike; dette hadde etter hans mening fremprovosert en voldsom reaksjon der Hooper var det nærmeste byttet.
Innen 1558 hadde også de som støttet bønneboken oppgitt de edvardianske reguleringene av presteklær. Da de kom tilbake til England under Elizabeth I hadde til og med Cox sluttet å bruke gevantene. Det som så ut til å være enighet skulle ikke vare.
Tilbake i England var det mange som skiftet side igjen. Under Elizabeth I er det et klart mønster at de som støttet bønneboken lettere fikk utnevnelser til høye embeter, hvor det ble krevd bruk av visse gevanter, mens de som foretrakk en mer kontinental, reformert ordning ble holdt utenfor. Personer i den siste gruppen hadde få maktposisjoner, men gruppen vokste kraftig i størrelse, og mange av lederne for gevantkontroversen under Elizabeth I hadde sin bakgrunn i eksilmiljøet. Blant de mest kjente var Lawrence Humphrey, Thomas Sampson, William Whittingham, Anthony Gilby og Thomas Lecer, som alle hadde vært i Calvins Genève etter at Richard Cox' fraksjon tok styringen i Frankfurt. De ble der godt kjent med den reformerte kirke. Blant eksilledere som senere ble biskoper var det få som hadde besøkt Genève.
Ny kontrovers under Elizabeth I
De som var i eksil under Maria I hadde store forhåpninger om videre reform under Elizabeth I. Men den nye dronningen viste seg å være interessert i konformitet, og i enhet med sitt første parlament i 1559. Hun fikk vedtatt Act of Uniformity 1559, som gjeninnførte bønneboken av 1552, en utgave med en konservativ innstilling til bruk av gevanter. Albe, korkåpe og messehagel skulle tas i bruk igjen, i en situasjon hvor de som hadde vært i eksil til og med hadde sluttet å bruke cotta. Elizabeth I tok personlig kontroll over dette, og krevde at ritualene skulle følges.
Spenningen bygde seg opp, og etter konvokasjonen i 1562–1563, der den konservative siden vant frem, oppstod en krise. 34 delegater til konvokasjonen tok opp syv endringer de ønsket i bønneboken. Disse ble etterhvert redigert ned til seks. Forslagene ble ikke sendt til siste instans fordi man manglet en stemme på å få flertall; dette skyldtes at noen av de opprinnelige forslagsstillerne ikke støttet det redigerte forslaget. Etter diskusjon blant biskopene og prestene kom det støtte fra dronningen til erkebiskop Parker for at han skulle sikre konformitet i henhold til den nye bønneboken av 1559.
Den 20. mars 1565 søkte tyve personer, blant annet martyrologen John Foxe, om å slippe å bruke prestegevanter. Blant dem var det flere fremtredende prester, særlig i London bispedømme hvor Grindal hadde tatt inn mange som hadde vært i eksil. Kirkekommissærene – Parker, Cox, Grindal, Robert Horne og Edmund Guest var delt; flertallet støttet dem mens Parker og Guest avviste søknaden.
Da Parker skulle begynne å håndheve reglene var Sampson og Humphrey de første han rettet seg mot. Sampson ble raskt fratatt sitt embete i 1565, ettersom han var direkte under dronningens myndighet. Humphrey gjorde tjeneste under Robert Horne, biskop av Winchester, og fikk lov til å vende tilbake til sin posisjon som president for Magdalen College i Oxford. Senere fikk han et embete i Salisbury, selv om biskopen der motsatte seg det. På samme tide anbefalte Bullinger Horne at man skulle bli mer tolerante overfor gevantene, mens det ved St. John's College i Cambridge forekom agitasjon mot gevanter.
Den 26. mars 1566 kom en kraftig reaksjon mot de som ikke innrettet seg. London bispedømme ble plukket ut som eksempel, til tross for at Parker fryktet at dette kunne bety at mange kirker ville stå ubemannet i påsken. Prestene i London ble samlet i Lambeth Palace. Parker hadde prøvd å få med William Cecil, 1. baron Burghley, Nicholas Bacon og William Parr, 1. marki av Northampton på møtet, men ingen av dem kom. Dermed måtte Parker, Grindal, dekanen ved Westminster Abbey og noen kirkejurister lede arbeidet. En som tidligere ikke hadde innrettet seg, Robert Cole, ble stilt opp foran forsamlingen i fulle gevanter. Det ble ikke åpnet for noen diskusjon; prestene fikk i stedet et ultimatum. De skulle stille slik Cole var kledd, og observere rubrikkene i Book of Common Prayer, eller de måtte forlate sine embeter. De tilstedeværende måtte skrive under på hva de valgte, med kun ordene volo eller nolo. 61 innrettet seg, mens 37 fortsatt gjorde motstand og ble suspendert på stedet uten lønn. Suspensjonsperioden ble satt til tre måneder; de som da fortsatte å motsette seg gevantene ble permanent fjernet fra sine embeter.
Men uten en eksplisitt uttalelse fra dronningen og Det kongelige råd lå det ikke nok kraft bak Parkers krav. Derfor var reaksjonen fra motstanderne at de kraftfullt fastslo at de var forfulgt, og at de viste sin ulydighet åpent. John Stow skriver i Memoranda at i de fleste sogn valget sextonene å ikke endre praksis dersom man ikke tidligere hadde brukt prestegevanter, og mange prekte åpent mot ordningen. Det var i denne perioden at man først begynte å omtale de som ikke innrettet seg som puritanere.
Protestreaksjoner i 1566
En av de som signerte nolo var Robert Crowley, som hadde vært i eksil under Maria I og som i 1566 var sogneprest i St Giles-without-Cripplegate. Han startet den første åpne protesten mot Parkers tiltak. Han ble suspendert, men ignorerte dette. Den 23. april 1566 konfronterte han seks legmenn, muligens korsangere, som bar cotta for en begravelse. Ifølge Joh Stows Memoranda stoppet han dem i døren, og erklærte at kirken var hans idet dronningen hadde utnevnt ham til sogneprest og gitt ham den på livstid; at han ville styre der og at han ikke ville tolerere «Romas overtroiske filler» i kirken. Ifølge en annen kilde fikk han støtte av andre som truet mennene; uansett om han var alene eller om flere deltok ser det ut til at mennene ble jaget vekk.
Den 7. april 1566, på palmesøndag, var det ifølge Stow to hendelser. Den mest oppsiktsvekkende fant sted da en skotsk gevantmotstander utløste en slåsskamp i Little All Hallows på Thames Street. Skotten holdt normalt to daglige prekener i St Magnus-the Martyr, hvor Coverdale var rektor. Prekenen, som var rettet mot bruk av gevanter, var bitter og kraftfull mot dronningen og den del av presteskapet som hadde innrettet seg. Presten i Little All Hallows hadde innrettet seg, men han ble sett smilende under prekenen. To i menigheten, en tøyfarger og en fiskehandler, spurte prestne om dette, og det brøt ut slåsskamp i menigheten mellom tilhengere og motstandere av gevantene. Stow nevner også at skotten senere skiftet mening; den 3. juni prekte han i cotta, og opplevde da at kvinner i menigheten kastet stein på ham, trakk ham ned fra prekestolen og klorte ham i ansiktet.
Den andre hendelsen på palmesøndag fant sted i St. Mary Magdalen. Presten der hadde blitt suspendert, men menigheten hadde klart å få tak i en prest som kunne feire nattverden på palmesøndag. Da han gikk ned fra alteret for å dele ut nattverden fikk en mann i menigheten sin tjener til å ta fra ham brødet og kalken. Messeklærne var ikke nødvendigvis det mest sentrale i denne hendelsen; mannen skal ha reagert på at det ble brukt nattverdsoblater og ikke vanlig brød, hvilket av reformerte ble sett på som en katolsk uskikk; uansett viser det klimaet i kirkene i perioden, med kraftige sammenstøt mellom fløyene.
Omtrent på samme tid fant Grindal ut at en teolog ved navn Bartlett som pleide å preke i St. Giles hadde blitt suspendert men fortsatt utførte embetet. Seksti kvinner fra sognet bad Grindal om å la ham fortsette, men biskopen hørte i stedet på seks menn fra sognet. Crowley begynte å preke igjen før året var omme, etter å ha blitt avsatt og satt i husarrest. Det finnes mange slike eksempler på at det ble spilt et katt-og-mus-spill mellom de to partene.
Lord Mayor klagde på Crowley til erkebiskop Parker, hvilket førte til at både Crowley og en Sayer, som var Deputy i kretsen kirken ligger i, ble innkalt til Parker. Crowley sa at han var villig til å gå i fengsel; han ville ikke tillate bruk av cotta, og han ville ikke slutte å preke såfremt han ikke ble avsatt. Parker klargjorde at han såvisst var avsatt, men Crowley forklarte at han kun ville akseptere avsettelse utført av en domstol. Dette var et klart angrep på Parkers autoritet. Crowley ble plasser i husarrest i biskopen av Elys varetekt fra juni til oktober, mens Sayer fikk en bot på hundre pund. Etter at suspensjonstiden var ute holdt Crowley på sine prinsipper, og ble permanent avsatt. Innen 1568–1569 hadde Crowley mistet alle sine embeter og titler i kirken, og vendte tilbake til trykkeribransjen. Parker så at Crowley og andre motstandere hadde så stor støtte at han fryktet for sitt liv, og bad Cecil om å sikre støtte fra regjeringen.
Litterær krigføring
Mens han var i husarrest publiserte Crowley tre utgaver av A Briefe Discourse Against the Outwarde Apparel of the Popishe Church, hvorav en i Emden. Stow hevder at verket var et samarbeidsprosjekt, hvor mange andre gevantmotstandere gav råd til Crowley under skriveprosessen. Innen mai hadde trykkeren Henry Denham blitt fengslet for å trykke boken, men forfatteren, eller forfatterne, slapp unna straff fordi de hadde nok venner til å kunne skape betydelig uro i riket.
Crowley var i verket svært aggressiv mot bruken av prestegevanter, og la vekt på at Guds hevn ville komme dersom man fortsatte å bruke dem. Han var i sin utlegning av konseptet ubetydelighet klarere enn Hooper hadde vært under Edvard I, og fokuserte på ubetydelig i en kirkelig sammenheng. Hans røde tråd var at gevantene i utgangspunktet var noe ondt. Han gikk med på at de i seg selv kunne være ubetydelige, men ettersom bruken i hans oppfatning var skadelig kunne de ikke være ubetydelig i en kirkelig kontekst. Han hevdet videre at gevantene var en snublestein for de som hadde et overtroisk syn på presteskapet, og en bekreftelse av katolske skikker. Som virkemiddel anbefalte han passiv motstand, og la seg der nærmest Calvin og Bullinger i motsetning til de mer radikale motstandsmetodene til Knox og John Ponet. Han var allikevel radikal nok til at hans motpart reiste bust når han skrev at ingen menneskelig autoritet kan motsi guddommelig forbud mot et misbruk, selv når misbruket stammer fra noe som er ubetydelig. Han presenterte en rekke bibelsteder som argumenter mot bruken av prestegevanter, og siterte andre gevantmotstandere. Mot slutten av verket angrep han sine motstandere som «blodige forfølgere» hvis «formål er å skjende det ærerike Jesu Kristi Evangelium, noe de aldri skal klare å gjøre». I en avsluttende bønn ber han Gud om å fjerne «alt papistisk slam og overtro som nå plager din kirke».
Et svar til Crowley kom samme år, under tittelen A Brief Examination for the Tyme of a Certaine Declaration Lately Put in Print in the name and defence of certaine ministers in London, refusyng to weare the apparell prescribed by the lawes and orders of the Realme. Det ser ut til å ha blitt bestilt og kanskje også skrevet av Parker. Det vises der til at Crowley utfordrer monarkens autoritet, hvilket var ensbetydende med opprør. Verket åpner med at det uttrykkes motvilje mot å svare på tøv, feil, uvitenhet og arroganse, men fortsetter så med å gå gjennom Crowleys argumenter punkt for punkt. Et nytt element i kontroversen kommer inn i verket: Som svar på Crowleys argumentasjon om at gevantene var av det onde, hadde det tidligere bare blitt svart at de var ubetydelig, men nå ble det skrevet at de var av det gode fordi de brakte mer ære til sakramentene. Ellers er ulydighet mot lovlige myndigheter den røde tråden i verket. Verket inneholder også avskrifter av korrespondanse fra kontroversen under Edvard I mellom Bucer og Cranmer og mellom Hooper, a Lasco, Bucer og Vermigli.
Nok en pamflett kom så fra motstanderne. J.W. Martin attribuerer den til Crowley, men dette er spekulativt. Verket het An answere for the Tyme, to the examination put in print, without the author's name, pretending to mayntayne the apparrell prescribed against the declaration of the mynisters of London. Det som er nytt er at gevantene i denne pamfletten blir omtalt som avgudsdyrkelse, med referanse til steder i Det gamle testamente. Tanken om at gevantene kan være ubetydelige i seg selv forsvinner mer eller mindre, bortsett fra at de fortsatt tilskrives en teoretisk ubetydelighet som bare er gyldig dersom man tar bort alle praktiske sider ved bruken.
Bullinger skrev 1. mai 1566 et brev til Humphrey og Sampson om gevanter, som svar på spørsmål de hadde stilt ham. Brevet ble publisert, og regnes som det avgjørende forsvaret for å innrette seg, fordi det passet fullstendig med argumentene til de som hadde vært i eksil, men som hadde innrettet seg for å beholde sine embeter. Bullinger ble rasende over at det hadde blitt publisert og at det fikk slike konsekvenser. Brevet utløste en ny pamflett fra gevantmotstandere, The judgement of the Reverend Father Master Henry Bullinger, Pastor of the church of Zurick, in certeyne matters of religion, beinge in controversy in many countreys, even wher as the Gospel is taught. Denne pamflettet forsøkte å finne støtte for motstanden ved å trekke frem fem punkter som var relatert til kontroversen: 1) tradisjonens korrupte natur og skriftens forrang; 2) presteskapets egalitet; 3) biskopenes ikke-eksklusive rett til å ordinere; 4) verdslige magistraters begrensede myndighet og 5) Kristi stilling som enehersker over kirken.
To andre traktater kom også fra gevantmotstanderne: ''The mynd and exposition of that excellente learned man Martyn Bucer, upon these wordes of S. Matthew: woo be to the wordle bycause of offences. Matth. xviii og The Fortress of Fathers, ernestlie defending the puritie of Religion and Ceremonies, by the trew exposition of certaine places of Scripture: against such as wold bring an Abuse of Idol stouff, and of thinges indifferent, and do appoinct th' authority of Princes and Prelates larger then the truth is'', begge utgitt i 1566. Disse bringer enda et nytt element, idet engelske biskoper blir angrepet med ord man tidligere hadde brukt mot Den katolske kirke. De som hadde innrettet seg ble omtalt som antikrist, og man talte for å splitte seg fra slik ondskap. På et teoretisk plan kan dette sies å være starten på engelsk presbyterianisme. Fra gevanttilhengernes side kom traktaten Whether it be mortall sinne to transgresse civil lawes, which be the commaundementes of civill Magistrates. Spørsmålet i tittelen, om det er en dødssynd å bryte verdslige lover, besvares med et klart ja i verket. Mest interessant av senere utgivelser er nok Gilbys verk fra 1581, ''A pleasaunt Dialogue, betweene a Souldior of Barwicke and an English Chaplaine; wherein are largely handled and laide open, such reasons as are brought in for maintenaunce of Popishe Traditions in our English Church, &c. Togither with a letter of the same Author, placed before this booke in way of a Preface''. I dialogen beskrives 100 papistiske skikker i Den engelske kirke, og det ramses opp 24 ubibelske embeter som eksisterer i kirken.
Primærkilder
Digitale utgaver av mange av tekstene finnes på Early English Books Online (EEBO).
SISU slagverksensemble
SISU slagverksensemble (SISU Percussion Ensemble) er et norsk slagverkensemble som ble etablert i 1993, i Oslo.
Om ensemblet
SISU har mottatt ensemblestøtte fra Norsk kulturråd sammenhengende siden ordningen ble innført. Ensemblet har ved flere anledninger vært Norges representanter i offisielle sammenhenger i inn- og utland. Ensemblet har sitt daglige virke i Orgelhuset på Ekeberg, reist av Eivind Groven på Nordjordet i 1971.
Ensemblet feiret i 2018 sitt 25-årsjubileum, med blant annet en konsert under Ultimafestivalen. Framføringen av Iannis Xenakis Pleiades resulterte i nominasjon til kritikerprisen for musikk (2018-19) av Norsk Kritikerlag.
SS «Kaiser Wilhelm der Grosse»
SS «Kaiser Wilhelm der Grosse» var et tysk passasjerskip og vinner av Atlanterhavets blå bånd i november 1897. Under den første verdenskrig ble hun brukt av den tyske marinen som hjelpekrysser.
SS «Kaiser Wilhelm der Grosse» ble sjøsatt 4. mai 1897 og ble satt i drift som flaggskip for Norddeutscher Lloyd 9. september samme år på den nord-atlantiske ruten.
Transparens
Transparens er en optisk egenskap der et materiale er gjennomsiktig eller gjennomskinnelig for lys. Ofte henspiller begrepet på synlig lys men brukes også for andre områder av det elektromagnetiske spekteret. For eksempel er levende vev mer transparent for røntgenstråler enn skjelettet, noe som brukes ved røntgenbilder.
SS «Kaiser Wilhelm der Grosse»
Ved utbruddet av den første verdenskrig ble hun tatt i tjeneste av den tyske marinen og utstyrt som hjelpekrysser. Hun ble utstyrt med seks 10,5 cm kanoner og to 37 mm kanoner. Som hjelpekrysser hadde hun et mannskap på 584 mann.
Hun ble operativ 2. august 1914 og greide å kapre tre skip før hun ble angrepet og senket under slaget ved Río de Oro av den britiske krysseren HMS «Highflyer» utenfor Rio de Oro 26. august 1914.
Transparens
Et materiale er gjennomsiktig når lysbølgene passerer relativt uforstyrret gjennom materialet slik at bakenforliggende objekter kan observeres. I alle andre medier enn vakuum vil det være noe dempning gjennom materialet og lysbrytning ved overgangen mellom forskjellige materialer. I begge tilfelle opptrer refleksjon og/eller absorpsjon. Et materiales transparens kan angis ved dets transmisjonsgrad \tau. Det motsatte begrepet er opasitet. Når transmisjongraden er 0 er materialet fullstendig opakt (ikke gjennomtrengelig for lys eller elektromagnetisk energi). Eksempler på gjennomsiktige materialer er vanlig glass, enkelte plasttyper og mange gasser og væsker.
Litteraturåret 1989
Litteraturåret 1989 er en oversikt over utgivelser, hendelser, prisvinnere og avdøde personer med tilknytning til litteratur i 1989.
Dødsfall
|| franskspråklig forfatter ||align=center|60 ||align=center|1929 ||
|| krimforfatter ||align=center|86 ||align=center|1903 ||
|| forfatter og dramatiker ||align=center|83 ||align=center|1906 ||
Transparens
Når materialet er gjennomskinnelig kommer en del av lyset igjennom, men de enkelte lysveiene er forstyrret i forskjellig grad av indre refleksjon og brytning. De enkelte lysbølgene går forskjellige veier gjennom mediet og det er ikke lenger mulig å observere objekter bak mediet, bare forskjellige grader av lys og mørke. Eksempel på gjennomskinnelige materialer er sandblåst glass, papir, porselen og marmor.
Det er etterhvert oppdaget at de fleste malerier ikke er opakke. De indre fargelagene setter sitt preg på det endelige resultatet. Et eksempel er Edouard Manets Olympia. Der viser det seg at maleren har brukt hvit undermaling for aktfiguren (kjølig virkning), mens omgivelsene er malt på brunaktig grunning (varmere fargetoning). Resultatet er en tydeliggjøring av en ubehagelig sannhet (damen er luksusprostituert) som ikke lar seg fremstille med andre midler.
Materialene har ofte ulik transmisjonsgrad for forskjellige bølgelengder, noe som vises godt for eksempel i farget glass der tilsetninger av andre stoffer gjør at de fleste bølgelengdene dempes mye mer enn den bølgelengden (fargen) som slipper igjennom. Transmisjonsgraden varierer vanligvis med polariseringen til lyset og kan være avhengig av påtykt spenning, temperatur, lysnivå eller belastning. Dette utnyttes for eksempel i selvregulerende solbriller, automatiske sveiseglass, LCD skjermer og selvklebende termometere.
El Galeón
El Galeón er en by i kommunen La Floresta i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 192 innbyggere.
Geografi
Byen ligger sør i Canelones i Costa de Oro, ved bredden av Río de la Plata.
Befolkning
El Galeón har 192 innbyggere (beregning 2011).
Kilde:
Gammeløstslavisk
Gammeløstslavisk, også kjent som gammelrussisk (russisk древнерусский) eller gammelrutensk, var et folkelig skriftspråk som ble brukt fra 900-tallet til 1300-tallet av østslavere i Kievriket og i de påfølgende statene som ble dannet etter at førstnevnte kollapset. Det ble snakket dialektvarianter av gammeløstslavisk, skjønt ikke utelukkende, i omtrentlig det området som er den europeiske delen av Russland, Belarus, Ukraina og i deler av de østlige voivodskapene i Polen.
Ettersom språk er en del av den nasjonale forhistorien til alle østslavere har gammeløstslavisk i økende grad de senere årene blitt referert til som:
Generelle hensyn
Gammeløstslavisk var en etterkommer av urslaviske språk og beholdt trofast mange av opphavets trekk. En påfallende nyvinning i dette språkets evolusjon var utviklingen av såkalte pleofoni (eller polnoglasie, full vokalisering, bruk av hele stemmer) som kom til skille østslaverne fra andre slaviske dialekter. Eksempelvis, vanlig slavisk *gordъ, bosetning, by, ble reflektert i gammeløstslavisk som gorodъ; vanlig slavisk *melko, melk ble i gammeløstslavisk som moloko; og vanlig slavisk *korva, ku, ble i gammeløstslavisk korova. Andre slaviske dialekter er avvikende ved å løse lukkede stavelser likvide lyder *eRC og *aRC som flytende metatese (hvor et fonem bytter plass i et ord) som i sørslavisk og tsjekkisk-slovakisk, eller ved ingen endring i det hele tatt.
Ettersom bevarte skriftlige nedtegnelser av språket er sparsommelige er det vanskelig å fastsette språkets nivå av enhet. Når man betrakter antallet østslaviske stammer og klaner som utgjorde Kievriket er det sannsynlig at det var mange dialekter av gammeløstslavisk. Vi snakker derfor i dag om kun de språkene i bevarte manuskripter som, i henhold til noen fortolkninger, viser regionale forskjeller fra begynnelsen av de historiske nedtegnelser.
Med tiden utviklet gammeløstslavisk seg til mer mangfoldige former som ble forløperne til moderne belarusisk, russisk, rutensk og ukrainske språk. Hver av disse språkene har bevarte mye av gammeløstslavisk grammatikk og ordforråd.
Ved slutten av «tataråket» ble området til det tidligere Kievriket delt mellom Storhertugdømmet Litauen og Storfyrstedømmet Moskva, og to forskjellige skriftspråk utviklet seg i disse to statene, belarusisk i vest og middelalderrussisk i øst.
Kievrikets skriftspråk
Den politiske foreningen av regionen til staten som ble kalt Rus’ fra hvor dagens moderne Belarus, Russland og Ukraina sporer sin opprinnelse, skjedde omtrentlig et århundre før området ble formelt kristnet i år 988 og etableringen av sørslavisk gammelkirkeslavisk som et liturgisk språk og ikke minst som skriftspråk. Dokumentasjonen av språket i denne perioden er skrinn og lite, noe som gjør det vanskelig å til fulle å avgjøre forholdet mellom skriftspråk og den dialekten som ble snakket.
Det er referanser i arabiske og bysantinske kilder til førkristne slavere i europeiske Russland som benyttet former for skriftspråk. Til tross for en del megetsigende arkeologiske funn og en bestyrkelse av munken Khrabr fra 900-tallet at oldtidens slavere skrev i «streker og skår og hakk» er det nøyaktige vesen i dette systemet ikke kjent.