cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ron Atkinson
Manchester United
Atkinson brukte mye penger etter datidens forhold for å forbedre laget. Den første tiden kjøpte han blant annet spillere som Frank Stapleton, Remi Moses (også han fra WBA i 1981), Arnold Mühren og John Gidman. Men samtidig fikk klubbens egne talenter sjansen. Dette gjaldt spesielt stortalentene Norman Whiteside og Mark Hughes. Han hentet også ukjente spillere som Paul McGrath fra Irland og Peter Beardsley fra Canada.
I 1984 gjorde Atkinson 3 store sommerkjøp, og dermed kom Jesper Olsen, Alan Brazil og Gordon Strachan til klubben. Slike spillerkjøp fikk optimismen til å råde i klubben, men gang etter gang ble publikum skuffet.
United gjorde det greit i alle Atkinsons sesonger som sjef, og endte aldri lavere enn 4.-plass. I tillegg vant klubben FA-cupfinalene i 1983 (2-2 og 4-0 mot Brighton) og 1985 (1-0 mot Everton). Begge finalene ble spilt på Wembley foran ca. 100 000 tilskuere. Laget ble tatt imot som helter i Manchester da de kjørte i åpen buss gjennom gatene til supporternes hyllest. Dette gjorde laget ved begge anledninger. I 1985 ble for øvrig Kevin Moran den første spilleren gjennom tidene til å bli utvist i en FA-cupfinale, men laget klarte seg uten ham og vant til slutt trofeet. Klubben fikk ikke spille Europacup etter seieren i 1985, på grunn av utestengelsen av engelske klubber etter Heysel tragedien. Men i 1983-84 nådde klubben semifinalen i Cupvinnercupen, etter bl.a. å ha slått Barcelona med Diego Maradona. United røk ut i semifinalen mot Juventus, som senere vant hele turneringen.
United nådde Ligacupfinalen på Wembley i 1983, men tapte 1-2 mot Liverpool etter ekstraomganger. Dette var en turnering klubben aldri hadde vunnet, og kampen huskes kanskje best for Bruce Grobbelars overfall på Gordon McQueen.
1985-86 startet med 10 strake seire for United, og avisene snakket allerede om at klubben hadde vunnet ligamesterskapet (for første gang på 19 år). Klubben lå hele 10 poeng foran neste lag på tabellen, men plutselig mistet de den gode formen. Det hjalp heller ikke at stjernespilleren Bryan Robson ble skadet. Klubben endte på en skuffende 4.-plass denne sesongen, til tross for «panikkjøp» som Colin Gibson, Terry Gibson, Chris Turner, Peter Davenport, John Sivebæk og Mark Higgins bare i løpet av noen få måneder. Klubben bestemte seg også for å selge sin toppscorer Mark Hughes til Barcelona mot hans vilje, noe som ødela hans spill utover våren 1986.
Påfølgende sesong tilbrakte klubben 2 måneder nær nedrykksstreken, og etter et 1-4 tap mot Southampton i oktober 1986, fikk Atkinson sparken. Alex Ferguson overtok jobben 6. november.
Statistikk for tiden i Manchester United:
Korte engasjement
Atkinson returnerte til West Bromwich Albion høsten 1987, og ble der ut sesongen. Han tok over etter Ron Saunders. Klubben spilte i 2. divisjon, og endte til slutt på 20.-plass. De unngikk dermed såvidt nedrykk. Hovedtreneren han benyttet seg av var for øvrig den gamle Manchester United-spilleren Nobby Stiles.
I 1988-89 var han manager i Atletico Madrid i 96 dager, og fikk laget opp fra 18. til 3.-plass i den spanske ligaen. I 1987 hadde Jesús Gil blitt president i klubben. Klubben hadde ikke vunnet ligaen på over 10 år, og Gil brukte mye penger. Det største kjøpet var Paulo Futre, men tittelen ble fortsatt ikke vunnet. Gil fikk et rykte som nådeløs ovenfor sine ansatte. Han ansatte og sparket managere som César Luis Menotti, Ron Atkinson, Javier Clemente og reansatte Luis Aragonés.
Sheffield Wednesday
Atkinson var manager for «The Owls» fra februar 1989 til juni 1991. Selv om klubben rykket ned til 2. divisjon i 1990, var de tilbake bare et år senere. Klubben vant også Ligacupen i 1990-91, etter å ha slått Atkinsons gamle klubb Manchester United 1-0 i finalen på Wembley. Dette var klubbens første trofé på 56 år. Atkinson fornærmet Wednesday-supporterne ved at han 31. mai 1991 sa at han ville fortsette som klubbens manager, men bare uker senere signerte han likevel for Aston Villa.
Aston Villa
Denne jobben tok han over etter Dr. Jozef Venglos. I 1992-93 var laget den største utfordreren til tittelen i den nyetablerte FA Premier League, men tapte til slutt for Manchester United, som vant sin første ligatittel på 26 år. Året etterpå gikk det dårligere, men klubben fikk en liten hevn mot Manchester United da de vant ligacupfinalen mot dem på Wembley. Likevel fikk Atkinson sparken i klubben i november 1994, da Brian Little overtok jobben hans. Som vanlig var Atkinson raus med sjekkheftet, og kjøpte spillere som Dean Saunders (£2,3 millioner), Andy Townsend (£2 millioner), Earl Barett (£1,7 millioner), John Fashanu (£1,35 millioner), Guy Whittingham (£1,2 millioner) og Steve Staunton (£1,1 million). For øvrig ansatte Atkinson sin forgjenger i Manchester United, som hovedtrener i Aston Villa, nemlig Dave Sexton.
Coventry og Nottingham Forest
Fra februar 1995 til november 1996 var han manager i nedrykningstruede Coventry City. Han overtok etter manager Phil Neal. Han ville ikke høre snakk om nedrykk da han kom til klubben, og etter bare noen uker hadde laget vunnet 6 kamper på rad, blant annet en berømt seier borte mot Liverpool på Anfield. Coventry vant bare 14 av hans 64 kamper, men laget fikk mye oppmerksomhet på grunn av Atkinsons personlighet. Han klarte også å lokke stjernespillere som Gordon Strachan og Gary McAllister til klubben. Strachan fungerte som assistent for Atkinson.
Sommeren 1995 kjøpte han spillere som John Salako, brasilianeren Isaias og Paul Telfer, og dermed økte forventningene for lagets prestasjoner. Men nok en gang kjempet klubben for å unngå nedrykk, noe de klarte med et nødskrik i siste ligarunde. Sesongen etter var det fullstendig krise i klubben da laget bare hadde vunnet 1 av 12 kamper. Det var tid for omorganisering, og Strachan overtok som sjef.
Etter Strachan overtok som manager ble Atkinson «sparket oppover» i systemet og ble «Football Director» (eller sportssjef) i klubben. Da hadde han ikke lenger daglig kontakt med spillerne. Han hadde denne stillingen ut sesongen, da kontrakten han gikk ut.
Hans siste managerjobb hadde han en kort periode fra januar 1999, da han ledet Nottingham Forest. I sin første kamp (mot Arsenal på hjemmebane) gikk han ned i feil trener«grop» til stor latter fra publikum. Det ble snakket om Atkinson som redningsmann i en sesong som hadde gått helt galt. Media spekulerte i en £1 million i bonus hvis han klarte å unngå nedrykk. Denne perioden var helt uten suksess, og er mest kjent for 1-8-tap hjemme mot Manchester United (Solskjær scoret 4 som innbytter på 10 minutter). Supporterne likte heller ikke hans måte å omtale kampen på som en «nimåls-thriller». Atkinson forsvant da sesongen var over. Statistikk: 16 kamper, 4 seire, 2 uavgjort og 10 tap. I media ble det tegnet karikaturbilder av Atkinson der han var en parodi på seg selv, med gullsmykker og solbrun etter han ble hentet fra ferie på Barbeidos for å lede laget. Atkinson pensjonerte seg som 60-åring på spillerbussen etter et tap mot Aston Villa.
Ringen sluttet
Fra 23. januar 2007 ble Atkinson ansatt i gamleklubben Kettering Town som «Football Director», eller sportssjef som vi ville kalt det i Norge. På dette tidspunktet nærmet Atkinsom seg 68 år. Det betød at ringen var sluttet, siden han kom tilbake til den første klubben han var manager for hele 35 år tidligere. Engasjementet skulle vare ut sesongen 2006-07, men Atkinson valgte å trekke seg 18. april da klubben sparket manager Morrell Maison. Styreformann i Kettering, Imraan Ladak, uttalte i etterkant at «Atkinson var ikke enig i vår filosofi om å bytte manager».
Sesong for sesong
Tabellen viser klubbenes resultater for hele sesonger, selv om han bare var der en kort periode i sesongen (1) Football Director (2) Manager (3) Alex Ferguson fra 6. november 1986. (4) Conference North (6. nivå i engelsk fotball)
TV opptredener og rasismeanklager
Atkinson har kommentert fem VM-sluttspill og seks EM-sluttspill for den britiske TV-kanalen ITV. Men i april 2004 sa han opp sitt engasjement med både ITV og avisen «The Guardian» med umiddelbar virkning. Dette gjorde han etter han hadde kommet med rasistiske kommentarer mot Chelsea-kaptein Marcel Desailly i en Mesterligaen kamp mot Monaco. Kommentaren kom da Atkinson trodde lyden på mikrofonen var skrudd av. Han sa «He is what is known in some schools as a fucking lazy, thick nigger». Han påsto i ettertid at han ikke kunne huske denne kommentaren, og mente at han måtte ha snakket med seg selv. Atkinson unnskyldte seg offentlig i tillegg til å trekke seg fra jobbene i media. Han sa samtidig at «jeg har arbeidet med flere fargede spillere enn noen annen manager i dette landet, og jeg vedder på at ingen av disse noensinne har hørt meg si noe slik». Hans tidligere spiller i Cambridge og WBA, Brendan Batson, gikk ut i media og sa «Jeg er veldig skuffet over Ron Atkinson». Den fargede tidligere landslagsspilleren Ian Wright var også ute i media og sa at Atkinsons kommentarer var «ufyselige», og det var ingen unnskyldning at han trodde mikrofonen var slått av. Den tidligere Sheffield Wednesday-spilleren Carlton Palmer tok imidlertid Atkinson i forsvar ved å si «Jeg er farget, og jeg ønsker å forsvare Mr. Atkinson fordi jeg vet hvordan han egentlig er. Hvis vi skal kjempe mot rasisme, så la oss ta for oss de store problemene og ikke en slengbemerkning som ikke var ment på den måten i det hele tatt».
Etter et kort avbrekk var imidlertid Atkinson tilbake til fotballen, med en dokumentar som het «Big Ron Manager», der han skulle være et «orakel» eller hjelper for unge managere. Hans hjelp var en begrenset suksess. Filmingen stoppet i Swindon etter bare fire uker, og det gikk rykter om at han hadde samarbeidsproblemer med manager Iffy Onoura. Peterboroughs midlertidige manager Steve Bleasdale fikk sparken etter å ha samarbeidet med Atkinson i fire måneder. Dette skjedde bare 70 minutter før en kamp mot Macclesfield Town 22. april 2006. Det ble spekulert i media at Peterborough-eier Barry Fry hadde fått £1 million for filmingen i klubben.
Han deltok i et program på BBC2 som het «Excuse My French». Atkinson, Marcus Bristocke (komiker) og Esther Rantzen («hallodame» på engelsk tv) ble innlosjert i en fransk by i Provence, der de skulle tilpasse seg den franske livsstilen og språket. Hans oppdrag var til slutt å gi en analyse av fotballkampen Paris Saint Germain mot AS Monaco på fransk for en fransk radiokanal. Han var helt nybegynner da programmet startet, men klarte seg fint, selv om kampen endte målløs og det ikke var mye å snakke om.
Atkinson har i senere tid kommentert italiensk fotball for en engelsk TV-kanal. Han har også vært en av hovedpersonene i videospillet Football World Manager.
Meritter
Som spiller
Som manager:
Kilder
Facer Publishing Ltd., Exeter. ISBN 1-870541-02-2 ACL Colour Print & Polar publishing (UK) Ltd., Leicester. ISBN 0-9514862-6-8 Carlton Books Ltd, ISBN 978-0-233-99217-4. The Breedon Books Publishing, Derby. ISBN 0-907969-80-1. Headline Book Publishing, London. ISBN 0-7472-1954-0 Headline Book Publishing, London. ISBN 0-7472-0715-1 The Breedon Books Publishing, Derby. ISBN 0-907969-98-4
Belize under Sommer-OL 1976
Belize i Sommer-OL 1976. Fire sportsutøvere fra Belize deltok i to sporter i Sommer-OL 1976 i Montréal. De vant ingen medaljer.
De Doelen
De Doelen er en konsertarena og kongressenter i Rotterdam, Nederland.
De Doelen ble opprinnelig bygd i 1934, men så ødelagt i 1940 under andre verdenskrig. Den ble bygd opp igjen i 1966, men har senere blitt renovert og ombygd. De Doelen har en rekke fasiliteter, inkludert Grote Zaal (en 2200-seters konsertsal), to mindre haller som hver har plass til om lag 700 mennesker, og konferanserom. Konsertlokalet har blitt brukt i forbindelse med større musikkarrangementer som europamesterskapet for brassband.
Villa El Tato
Villa El Tato er en by i kommunen Pando i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 615 innbyggere.
Befolkning
Kilde:
Cindy Breakspeare
Biografi
Cindy Breakspeare ble født den 24. oktober 1654 i Toronto i den kanadiske delstaten Ontario til en jamaikansk far, Louis Breakspeare, som var av britisk-jamaikansk multietnisk herkomst, og en europeisk-canadisk mor av britisk opphav, Marguerite Cochrane. Cindy har tre brødre og en søster. Hun flyttet til Jamaica i en alder av fire år og gikk på Immaculate Conception Preparatory School. Som tenåring deltok hun i skjønnhetskonkurranser, inkludert Miss Jamaica Body Beautiful og Miss Universe Bikini. Hun ble invitert til å delta i Miss World-konkurransen i 1976 som ble holdt i London, og vant tittelen den 19. november 1976, og ble dermed den andre fra Jamaica som gjorde så.
Breakspeare hadde et beryktet forhold til den legendariske reggaemusikeren Bob Marley. Som et resultat av deres forhold fødte hun en sønn i 1978, Damian Marley (også kjent som Jr. Gong). Dog tre år senere giftet hun seg med senator og advokat Tom Tavares-Finson i 1981 som hun har sønnen Christian (1982) og datteren Leah (1986) med. Breakspeare og Tavares-Finson skilte seg i 1995.
Cindy Breakspeare har siden det giftet seg med Rupert Bent II. Breakspeare har arbeidet med sin karriere som plateartist og entreprenør. Hun grunnla en rastafari hobbybutikk vednavn «Ital Craft» på Jamaica. Breakspeare har fire barnebarn, gutter, fra sine tre barn.
Wadi Al Hayaa
Wadi Al Hayaa er en kommune i Libya som i 2003 hadde 86 801 innbyggere og et areal på 31 890 km². Den ligger øst i landet, og grenser i nord til Wadi Al Shatii, i øst til Sabha, i sør til Murzuq og i vest til Ghat.
Eerste River
Eerste River er en elv i den sørafrikanske provinsen Western Cape. Den renner ut fra Dwarsberg i Jonkershoekfjellene, 60 km øst for Cape Town. Nedslagsfeltet til Eerste River dekker den østlige delen av Cape Flats beliggende vest for Hottentots-Holland Mountains og sør for Tygerberg hvor sideelven Kuils River har sitt utspring øst for Kanonkop. Eerste River er en kort elv; lengden er oppgitt til 40 km. Den største sideelven, Kuils River, er ca. 30 km lang frem til stedet hvor den går sammen med Eerste.
Vansjø
Vansjø er en innsjø i Østfold, Viken fylke, i kommunene Moss, Råde og Våler. Den renner ut i Mosseelva, der Mossefossen ga kraft til sagbruksdrift og møllevirksomhet. Mossefossen, som en gang dannet grunnlaget for utviklingen av Moss by, er i dag utnyttet til kraftproduksjon. Mossefossen kraftverk har en årsmiddelproduksjon på ca. 13 GWh. Vansjø brukes også som drikkevannskilde i store deler av Mosseregionen (ca. 60 000 mennesker ).
Det er trolig at navnet Vansjø er avledet av Varna sjor, som er det gamle navnet på Rygge sogn. Det kan også stamme fra det gammelnorske ordet vorn som betyr «vern». Navnet har sannsynligvis ingenting med vann å gjøre.
Geografi og landskap
Vansjø er en del av Mossevassdraget som strekker seg fra Østmarka i Oslo i nord til raet gjennom Viken i sør. Vansjø ligger langs raet, lengst sør i vassdraget, og har utløp i Mosseelva som renner ut i Oslofjorden i Moss. Med en samlet strandlinje på ca. 250 km og et areal på 36,9 km², er Vansjø Østfolds største, og Norges 35. største (33. om ikke man tar med innsjøer som strekker seg inn i Sverige) innsjø. Vansjølandskapet er fullt av fjorder, øyer, holmer og sund, og innbyr til friluftsliv og naturopplevelser.
Tilløpselver
Vansjø har fire tilløpselver. Når bekker og andre mindre tilløp inkluderes, blir samlet nedbørfelt på 690 km² og midlere tilsig 10,8 m³/sek. Vannets teoretiske oppholdstid i Vansjø er 280 døgn. Normalvannstanden er på 25 m over havet, men vannstanden blir tappet ned til 24 m i februar og september for å møte vår- og høstflommen.
Naturreservater
Vestre Vansjø og Moskjæra naturreservater ble opprettet i 1992 for å bevare disse viktige våtmarksområdene med vegetasjon og dyreliv. Spesielt har det rike fuglelivet vært en viktig begrunnelse for å frede områdene.
Fisk
Vansjøs fiskefauna er blant de mest artsrike i Norge. I hvert fall 21 arter er registrert, hvorav ni i karpefamilien:
Fugl
Vansjø har et rikt fugleliv. Blant hekkefuglene finner vi:
På noen mindre skjær hekker også kystfugler som:
Historie
Dannelsen av raet gjennom Østfold i siste istid, og landhevingen etter istiden førte til en oppdemning av det som nå er Vansjø. Havet ble stengt ute, og ferskvann strømmet til fra landområdene nordenfor.
Funn av redskaper etter steinalderfangstmannen viser at menneskene tok i bruk området rundt Vansjø i yngre steinalder, trolig før Vansjø var blitt en innsjø. Området var på den tiden en bukt i sjøen, rikt på fisk, sel og vilt. I yngre steinalder sto vannet ca. 25 meter høyere enn i dag. Siden Vansjø ligger 25 moh. betyr det at strandlinjen stort sett er uendret siden den gang. De første menneskene i vansjøområdet slo seg ned på raet. Selv om de sydvendte hellingene med lettdreven og selvdrenerende sandjord var veldig godt egnet til jordbruk, var jordbruk i denne perioden kun en attåtnæring. Det var jakt og fiske som var det viktigste næringsgrunnlaget.
Det er gjort relativt få funn av fornminner fra jernalderen og vikingtiden i området rundt Vansjø. De viktigste funnene fra denne tiden er bygdeborgene, som det er funnet rester etter ved Gammeleng, ved Sperrebotn og på Slottsholmen. Jernalderen var en urolig tid, og bygdeborgene, som var befestede fjellkoller, tjente som tilfluktssted. Slottsholmen ligger ute i Vansjø, langt fra nærmeste jordbruksområde, noe som tyder på at dette var et tilfluktssted for de som tok vannveien over Vansjø.
Fram til midten av 1300-tallet var perioden preget av nyrydding og bosetting. I middelalderen var det vanlig å gi nye gårder navn som endte på -rød, som betyr rydning. Siden det er mange gårdsnavn som ender på -rød ved Vansjø, tyder dette på stor tilflytting eller befolkningsvekst i perioden. I løpet av middelalderen ble jordbruk viktigste næring, mens jakt og fiske ble binæringer.
Vaggatem
Vaggatem (også skrevet Vaggetem; skoltesamisk: Vââggtemjäuʹrr; nordsamisk: Vagatamjávri; kvensk: Vouvatusjärvi eller Vouvatus; russisk: Воуватусъярви – Vouvatusiarvi) er en innsjø på grensen mellom Norge og Russland. Den norske delen ligger i Sør-Varanger kommune i Troms og Finnmark fylke.
Zipaetis
Zipaetis er en slekt av sommerfugler som hører til underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Utseende
Små til middelsstore, vanligvis brune eller brungule sommerfugler. Zipaetis-artene er mørkbrune. På oversiden er det hvite skråbånd både på for- og bakvingene. På undersiden er det øyeflekker langs ytterkanten, de på bakvingene er størst.
Levevis
Larvene lever for det meste på gress. Satyrini er ikke spesielt raske eller utholdende flygere, og det fleste artene er temmelig stedbundne. De fleste besøker sjelden blomster, og mange holder seg helst på litt skyggefulle steder.
Magnar Isaksen
Magnar Nikolai Isaksen (1910–1979) var en norsk fotballspiller fra Kristiansund. Isaksen startet sin fotballkarrière i Kristiansund FK, men spilte mesteparten av sin karrière for Lyn i Oslo.
Isaksen var en av spillerne på det berømte Bronselaget, og det var han som ble den store helten da Norge slo Tyskland i Berlin-OL. Isaksen scoret begge de norske målene i den kampen. Han spilte også i fotball-VM i 1938. Han fikk til sammen 14, og scoret fem landslagsmål.
Finn Hald
Finn Hald (født 8. juli 1929, død 17. oktober 2010) var en norsk keramiker, grafiker og forfatter, bosatt i Son i Akershus.
Hald fikk sin utdannelse ved Istituto statale d'arte per la ceramica i Faenza i Italia, og hospiterte så hos flere kunstnere. I 1956 giftet han seg med Dagny Revold, og de to flyttet til Son hvor da hadde felles atelier inntil hennes død i 2001. I 2006 giftet han seg på nytt, med tidligere ballettsjef ved Den norske Opera Anne Borg.
Hald holdt en rekke separatutstillinger i Norge og andre land, og deltok på mange kollektivutstillinger, inkludert Høstutstillingen. Han publiserte også flere diktsamlinger, skuespill og illustrerte bøker.
I 2009 utnevnte kongen Hald til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for hans kunstneriske innsats.»
Forlover
Forloveren er den personen som skal være sannhetsvitne for den ene parten, ved inngåelse av ekteskap. Forloveren forutsettes å være en nær venn som kjenner den som skal gifte seg. Fra ættesamfunnets tid, var dette ofte en nær slektning, gjerne med en maktposisjon i samfunnet. Denne innesto på en måte for at forbindelsen var godkjent av slekten.
Det er vanlig at forloveren påtar seg en rekke oppgaver i forbindelse med bryllupet, og bistår bruden eller brudgommen med praktiske gjøremål. Det er vanlig at forloveren holder tale under bryllupet. Forloveren har som regel også ansvaret for å arrangere et utdrikningslag.
Groomsman
Seksårsklubb
Ordningen bortfalt da skolestarten ble flyttet til seks års alder, men navnet brukes fortsatt i noen barnehager, hvor barna som er i sitt siste år før skolestart et par ganger i uken blir tatt ut i en egen gruppe.
Illustreret Nyhedsblad
Illustreret Nyhedsblad var et ukeblad for litteratur, kunst og vitenskap som utkom i Christiania fra 1851 til 1866. Bladet ble startet av den polskfødte forleggeren Adam Dzwonkowski, men han fikk Paul Botten-Hansen til å påta seg redaktøransvaret. Med unntak for en kortere periode i 1865 satt Botten-Hansen som bladets redaktør helt til dets opphør ved utgangen av 1866.
Subskripsjonsinnbydelsen ble lagt ut i mai 1851 og 25. oktober samme år utkom første nummer av Illustreret Nyhedsblad i stort folioformat med flotte bilder i xylografisk gjengivelse. Introduksjonsartikkelen har en begynnelsesvignett som viser en kvinne med staffeli, pensel og palett og en mann med en diger bok. Bak dem holder én av de ni musene opp et speil. Ingen tvil om at det er billedkunsten og litteraturen som skal bli avspeilet i bladet.
Bladets innhold og profil
Om ukebladets innhold og profil skriver redaktøren i sin henvendelse til leserne, at de ikke kunne forvente noe så storslått som i de store illustrerte bladene i utlandet, med langt større kundegrunnlag: Men søger han blot det Interessanteste i Kunstens og Industriens Omraade og Dagsbegivenhederne kortelig og letfattelig behandlede, haabe vi, at han ikke saa ofte utilfredsstillet skal lægge Bladet fra sig. Søger han Underretning om interessante Begivenheder, mærkværdige Personligheder eller storartede Bygningsforetagender osv. inden vort Fædrelands Grændser, haabe vi ogsaa, at han sjælden skal søge forgjæves. Søger han Portræter af Verdenshistoriske Personligheder, Skildringer af fremmede Nationers Sæder og Skikke, Beskrivelser og Afbildninger af mærkværdige Stæder, haabe vi endog, at han nu og da skal finde hvad han søger. Søger han derimod vidtløftige politiske Afhandlinger, vil han Intet finde. Likevel gis det under spalten "Literatur og Kunst" i samme dobbeltnummer et spark til de bevilgende myndigheter angående subsidier til Det norske Theater i Bergen i referatet fra høstens store begivenhet i Gamle Logen, nemlig støttekonserten til ære for Ole Bull og hans nasjonale teater. Og i tillegg var det lansert en fast spalte som het "Oversigt over Storthinget i 1851".
Illustrasjonene
Xylografien var en nødvendig forutsetning for å skape trykte bilder i teksten. De var rimeligere enn kobberstikk og litografier og kunne i motsetning til de andre trykketeknikkene settes sammen med teksttypene. Da gikk det dessuten hurtigere, og det var noe aktualitetspressen måtte ta hensyn til.
Bildene ga leselyst og fristet til kjøp, men illustrasjonene ga også lesehjelp til folk som hadde dårlig trening i å tilegne seg skriftlige meddelelser. Botten-Hansen fortsatte sin redegjørelse overfor abonnentene med å komme inn på forholdet mellom bilder og tekst og hevdet at utførlige beskrivelser av detaljer dermed ble overflødige ved avbildningene: … thi ved et Blik paa disse vil man ofte kunne danne sig et klarere Begreb om en Gjenstand end af spaltelange Afhandlinger. Et af nogle Linier ledsaget Grundrids eller et Kart vil ofte kunne oplyse Enkeltheder, som mange Spalter Text uden Afbildninger lade i Dunkelhed. En mærkelig Mands Portræt siger os ofte mere om hans Charakter og Sindelag end en lang Biographie. Saaledes haabe vi i en vis Forstand, uagtet meget Korthed i Behandlingen, at opnaae en tilfredsstillende Fuldstændighed, naar nemlig Ordet og Afbildningerne understøtte hinanden. I sin anmeldelse av det første nummeret av Illustreret Nyhedsblad skriver Morgenbladet 29. oktober 1851: Om Tendensen er det endnu vanskeligt at fælde nogen Dom. Redaktionen synes at gjøre sig al mulig Flid for at levere et passeligt Udvalg af Artikler. De meest lovende originale Artikler i nærværende Nummer ere naturligviis Asbjørnsens og Dr. Brochs, hvilke, som det lader til, skulle gaa gjennem flere Numre. Af Illustrationerne ere tvende, nemligen «Skonnerten Amerikas Kapseilen med de engelske Jagter» og «Elsdyr» meget smukke; de øvrige ere antagelige, med Undtagelse af Vignetten, forestillende Christiania, der lader saare meget tilbage at ønske. Tryk og Papir ere udmærket smukke, og Udstyret maa overhoved kaldes fortrinligt.
Bidragsyterne
Illustreret Nyhedsblad var, takket være redaktør Botten-Hansen, regnet som et meget kompetent organ for litteraturanmeldelser. Bokhandler Jacob Dybwad var blant dem som passet på å få bøkene vurdert der: «Når Dybwad fikk litterære verker innlevert, sendte han dem til Paul Botten Hansen til bedømmelse. Var det dikte, gikk de fra Hansen til Henrik Ibsen. Begge disse karene [inkludert Dybwads bokhandelbetjent Johan Nilsen] var daglig å se i Kongensgate, hvor Botten Hansen bodde. Han hadde så mange bøker at han lå på bøker» (Dybwad 1942:202).
Men Ibsen ble for alvor trukket inn i redaksjonsarbeidet da senere forfatter, jurist og tømmerspekulant Jonas Lie i 1861 kjøpte seg inn som eier av ukebladet. Henrik Ibsen leverte også originale tegninger til ukebladet. Til Paul Botten Hansen skriver Lie 12. august 1862 at de to, og Ibsen, burde komme sammen og lage en «Illustration og en Subskriptionsplan» for å skaffe Illustreret Nyhedsblad flere abonnenter. Lie var villig til å satse stort. Ved samme anledning skulle bladet sendes ut som gratis vedlegg til Morgenbladet.
Det viste seg at det ikke gikk så greit som han tenkte å få trukket Ibsen inn i journalistikken, og bladets eier var langt fra fornøyd med innsatsen. I neste brev til Nyhedsbladets redaktør av 7. oktober 1862 slår Lie fast at; «Ibsen er bestemt doven – ellers kunde det ikke være nogen Kunst for ham at smøre op en Spalte eller to om Ugen om Dit og Dat; ....»
En litterær nyttårsgave
Hele tre Ibsendramaer ble utgitt, enten som føljetong i nyhetsbladet, Fru Inger til Østeraad (1857), som separattrykk av ukebladet, Hærmændene paa Helgeland (1858) eller som abonnementsgave, Kjærlighedens Komedie (1862). I tillegg publiserte Ibsen store mengder dikt, artikler, sagnprøver, reiseprospekt, bok- og teatermeldinger og tegninger i bladet.
Nytaarsgave til Illustreret Nyhedsblads Abonnenter var et hefte som kom oppunder jul, første gang ved årsskiftet 1859/1860. De besto gjerne av dikt og noveller, og her var det at "Terje Vigen" ble publisert, mens det siste heftet som kom ut ved årsskiftet 1862/1863 var det som inneholdt Kjærlighedens Komedie.
Ny rekke
I 1874 ble det startet et nytt ukeblad med navnet Illustreret Nyhedsblad. Det ble redigert av forfatteren Oluf Vilhelm Falck Ytter (1832–1914), men det opphørte allerede i 1876.
Københavns Sporveje
Københavns Sporveje (KS) var et selskap eid av Københavns kommune som ble dannet med virkning fra 1. august 1911 ved en samtidig overtagelse av det private De kjøbenhavnske Sporvejes aktiviteter. Senere i 1919 overtok KS også Frederiksberg Sporveje (FS), mens Nesa fortsatte på egen hånd i Gentofte kommune med egne sporveier og senere trolleybusser.
Som navnet antyder kjørte man med sporvogner på skinner i gater og veier og med elektriske ledninger. Senere valgte man dog de mere fleksible busser til nye boligområder i utkanten af byen.
Driften med sporvogner opphørte den 22. april 1972, hvor den siste linje 5 kjørte sin tur fra Amager til Nørrebro. Heretter hadde KS kun busser. De fleste sporvognene ble brent på losseplassen i Sydhavnen, men noen ble bevart af blant annet KS selv og Sporvejshistorisk Selskab. De 99 leddvogner, kalt «Düsseldorfere», ble solgt til Alexandria, (selskabet Alexandria Passengers Transport Authority (APTA)) i Egypt hvor de fleste stadig er i drift. To av dem er dog fraktet tilbake av Sporvejshistorisk Selskab og er nå under restaurering med henblikk på bruk på Sporvejsmuseet Skjoldenæsholm
Linjer
Linje 1-12 og 14-15 ble overtatt fra De kjøbenhavnske Sporveje som hadde innført linjenumre 27. november 1902.
Trolleybusslinjer
I samarbeide med Nesa drev Københavns Sporveje to trolleybusslinjer:
Busslinjer
Kommentarer
Nattlinjer
Københavns Sporveje begynte med nattdrift 1. mai 1936 med etablering av tre nattbusslinjer, A, B og C, men på grunn av den store tilstrømningen ble de kort tid etter omstilt til sporveisdrift og supplert med ytterligere et par linjer, D og E. Som følge av okkupasjonen måtte all nattdrift imidlertid innstilles 11. april 1940.
Nattdriften ble gjenopptatt 15. mars 1952 med fire sporveislinjer, B, D, E og F, og to busslinjer, A og C. Sistnevnte ble som følge av en energikrise midlertidig omstilt til sporveisdrift 20. mars – 2. april 1956. 3. november 1958 ble linje A nedlagt mens alle andre nattlinjer fortsatte som rene busslinjer. Slik fortsatte de under HT inntil 30. september 1984 hvor en større reform av nattlinjenettet med innføring av nye linjenumre fant sted.
Nattlinjer med sporveisdrift ble kjørt i forbindelse med dag-sporveislinjer, idet vogner fra disse linjene ble utstyrt med en ekstra blå frontlanterne og særskilte hvite linjeskilt med linjebokstav og linjeføring i sort skrift. Lanterner og sideplanker ble ikke skiftet ut.
Nattlinjer med bussdrift ble likeledes kjørt i forbindelse med dag-busslinjer, men da disse vekslet en del i årenes løp, er de for overskuelighetens skyld unnlatt i nedenstående tabeller.
Ron Matthews
Ron Matthews (født 1948) var den første trommeslageren for heavy metal-bandet Iron Maiden. Han var med de første to og et halvt år av bandets historie, 1975, 1976 og deler av 1977. Han var det første bandmedlemmet som ble rekruttert av stifteren Steve Harris.
Eksterne lenker
Tidigare medlemmar i Iron Maiden
Ibagué
Ibagué (Bef. (1985) : 288 575 bef. (2000) : 422 549) er hovedstad i provinsen Tolima i Colombia. Byen ligger om lag 1300 moh. på østsiden av fjellkjeden Cordillera. Byen ligger mellom elvene Rio Chipalo og Rio Combeima, som begge er sideelver til Rio Cuello.
Byen ble grunnlagt av Andres Lopez de Galarza den 4. oktober 1550 under navnet «Villa de San Bonifacio de Ibagué.» Byen ble provinshovedstad i Huila i 1887. I forbindelse med opprettelsen av provinsen Tolima i 1908, ble Ibagué utnevnt til provinshovedstad. Byen fikk eget universitet i 1954.
I de omkringliggende områdene produseres det blant annet kaffe, kakao, tobakk og ris.
Blasticotomidae
Blasticotomidae er en delgruppe av Tenthredinoidea som hører til blant plantevepsene. Larvene borer inne i stenglene på bregner. De voksne er rovdyr. Utviklingen tar normalt ett år.
Utseende
Middelsstore (gjerne 8 – 10 mm), mørke veps uten "vepsetalje". Antennene består av bare fire ledd. Det tredje leddet er svært langt, det fjerde derimot ganske lite. Ryggplatene (tergittene) på bakkroppen har en skarp brett på sidene.
Systematisk inndeling
Blasticotomidae er i tradisjonell systematikk plassert i gruppen plantevepser, men denne regnes som en parafyletisk gruppe. Det vil si at gruppen Pamphilioidea er søstergruppene til stilkvepsene, slik at stilkveps stammer fra treveps.
Stefan Strandberg
Ken Remi Stefan Strandberg (født 25. juli 1990) er en norsk fotballspiller som spiller for.
Karriere
Strandberg kom fra barndomsklubben til  vinteren 2005. I januar 2009 signerte han en fireårskontrakt med Vålerenga. Han var utlånt til deler av sesongen 2009.
I juni 2014 bestemte Strandberg for gå i streik mot RBK. Dette ledet til kommentarer om illojalitet og manglende klubb-engasjement hos Strandberg og at han var ferdig i klubben. Dette viste seg ikke å være riktig, og RBK tok han tilbake. Men i august samme år inntraff igjen en ny episode hvor Strandberg påsto at han ikke var mentalt klar for å spille, noe som ledet til sterke reaksjoner.
Den 7. juni 2015 ble det klart at Strandberg forlater RBK til fordel for russiske.
Landslaget
Han har også spilt på aldersbegrensede landslag i fotball opp til U-21. Da U-21 landslaget var i Østerrike i mars 2011 var han utnevnt til kaptein i lagets to kamper. Han ble tatt opp på A-landslaget januar 2012, men måtte melde forfall etter en skade, han ble erstattet av -spilleren Thomas Drage.
Den 19. november 2013 fikk han sin første landskamp for mot.
Den 6. juni 2021 scoret han sitt første landslagsmål for mot.
3. etappe av Giro d’Italia 2011
3. etappe av Giro d'Italia 2011 ble kjørt den 9. mai 2011 og gikk mellom Reggio Emilia og Rapallo. Hovedbruddet på etappen gikk etter litt over 30 kilometer da Gianluca Brambilla (Colnago-CSF Inox), Bart De Clercq (Omega Pharma-Lotto), Pavel Brutt (Katjusja) og Davide Ricci Bitti (Farnese Vini) tro til i pedalene og fikk en luke til hovedfeltet. Utbryterne opparbeidet seg etterhvert en luke på seks minutter før Lampre og HTC-Highroad posisjonerte seg i front av hovedfeltet og tok opp jakten på de fire i front. Forspranget ble spist inn for hver kilometer som ble tilbakelagt, men bruddet hold unna til toppen av etappens høyeste kategoriserte stigning på Passo del Brocco, og Gianluca Bramilla sikret seg 5 klatrepoeng og den grønne trøya foran den 4. etappen.
Utbryterne ble tatt igjen da det gjenstod under 15 kilometer av etappen. Opp den siste stigningen stakk Ángel Vicioso, Pablo Lastras, Daniel Moreno og Christophe Le Mével i fra og skaffet seg en liten luke på 14 sekunder. På de siste kilometrene kom også David Millar opp til de fire i front, og det hele ble et spurtoppgjør der Vicioso viste seg sterkest og knep seieren foran Millar. Italieneren kunne dermed juble for sin første etappeseier i Giroen, mens Millar tok over ledelsen i sammendraget.
I ettertid vil etappen bli husket for en tragisk ulykke der Wouter Weylandt døde i utforkjøringen fra Passo del Bocco. Belgieren mistet kontrollen på sykkelen og kjørte rett i en fjellvegg og lå hardt skadet på bakken da rytterne som utgjorde den bakerste grupettoen, passerte ulykkestedet. Medisinsk personell kom til og jobbet med gjennoppliving på stedet i førti minutter, men Weylandts liv stod ikke til å redde. Den 26 år gamle Leopard-Trek-rytteren etterlot seg sin gravide kone. Dette var det fjerde dødsfallet i rittets historie. Arrangøren avlyste følgelig premieseremonien etter etappen og kunngjorde at rittet ville forsette.
Eksterne lenker
2011 Giro d'Italia, Stage 1 to Stage 11
Fraccionamiento sobre Ruta 74
Fraccionamiento sobre Ruta 74 er en by i kommunen Suárez i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 1 513 innbyggere.
Befolkning
Fraccionamiento sobre Ruta 74 har 1 513 innbyggere (beregning 2011).
Kilde:
Anne Holsen
Anne Bolette Holsen (født 21. juli 1856 i Bergen, død 1. juni 1913 i Kristiania) var lærer og kvinnesaksforkjemper.
Holsen utdanna seg til lærer i hjembyen, og tok eksamen med utmerkelse. Etter en tid som lærer i Sogn kom hun til Kristiania, der hun arbeidet ved Sofienberg folkeskole. Sammen med Anna Rogstad engasjerte hun seg i Kristiania Lærerforbund, og sto i bresjen da lærerinnene brøt ut av Norges lærerforbund for å danne Norges lærerinneforbund. Blant kampsakene var lik representasjon og lik lønn for kvinnelige og mannlige lærere.
Holsen tok initiativ til en fortsettelsesskole for jenter, inspirert blant annet av tilsvarende skoler i Tyskland, Østerrike og Sveits. I samarbeid med Anna Rogstad og Gøthilde Næss startet hun den første framhaldsskolen for jenter, på Grünerløkka Oslo, i 1900.
Hun var medstifter av Norsk Kvinnesaksforening i 1884. Sammen med blant andre Gina Krog og Anna Rogstad var hun også blant stifterne av Kvindestemmeretsforeningen (KSF) i 1885.
Etter at kvinner fikk stemmerett ved kommunevalg i 1901, ble Holsen innvalgt i kommunestyret i Oslo som representant for Kvindestemmerettsforeningen. Hun ble dermed en av de første kvinnene valgt til et politisk verv i Norge.
Holsen døde kort tid før norske kvinner fikk allmenn stemmerett. Hun ligger begravet på Nordre Gravlund i Oslo. Graven er markert med en bauta som har et relieff, av bysten hennes som voksen dame og en statue av hun som sittende pike, utført av billedhugger Gustav Lærum.
Erik S. Reinert
Erik Steenfeldt Reinert (født 1949) er en norsk økonom med doktorgrad. Hans spesialfelter er utviklingsøkonomi og økonomisk historie.
Karriere
Reinert har utdannelse fra Universität St. Gallen i Sveits, Harvard Business School (MBA) og Cornell University (Ph.D.), og er tidligere bedriftsleder. Siden 2005 er han professor ved Universitetet i Tallinn i Estland. Reinert var seniorrådgiver i tankesmien Res Publica. Han har tidligere vært tilknyttet Senter for utvikling og miljø (SUM) ved Universitetet i Oslo og Norsk Investorforum. Reinert grunnla i 2000 The Other Canon, et nettverk som definerer seg selv som et alternativ til det tradisjonelle økonomimiljøet. Han er fagrådsmedlem i Rethinking Economics i Norge og bidro i boken Økonomisk tenkning (2021) som Rethinking Economics tok initiativ til. Han er ifølge NORLA oversatt til 27 språk og dermed Norges 4. mest oversatte sakprosaforfatter (2021).
Reinert er kjent for kritikk av enkelte samfunnøkonomiske teorier, blant annet i bøkene Global økonomi (2004) og How Rich Countries Got Rich ... and Why Poor Countries Stay Poor (2007). Reinert hevder blant annet at tradisjonell økonomisk teori legger for stor vekt på handel, og for liten vekt på industriell innovasjon og produksjon. Reinert er den eneste nordmann nevnt i avslutningskapittelet "A Guide to Further Reading" i siste utgave av Robert Heilbroners bok The Worldly Philosophers. Reinerts bok How Rich Countries Got Rich ... and Why Poor Countries Stay Poor (Constable 2007) har solgt godt internasjonalt, og har fått oppmerksomhet både fra ledende økonomer som Dani Rodrik og Jeffrey Sachs. Reinert mener at organisering av verdenshandelen basert på ideen om komparative fortrinn fører til at de fattige spesialiserer seg i fattigdom. I stedet anbefaler han at landene beskytter sine markeder med toll i det minste i en oppbyggingsfase til de er jevnbyrdige med handelspartnerne.
Reinert har stort sett beskjeftiget seg med vekst- og utviklingsemner innen økonomien, men har de siste årene også blitt synlig i den norske politiske debatten. I 2008 mottok han Myrdal-prisen i «evolusjonær økonomi», og Selvaag-prisen «for sin ustoppelige innsats for ny økonomisk tenkning i samfunnet». Han ble i 2009 utnevnt som medlem av Regjeringens finanskriseutvalg, men valgte senere å trekke seg fra utvalget.
Reinert har medvirket til å formidle Thorstein Veblens arbeider i Norge.
Stenocorus meridianus
Levevis
Larvene utvikler seg i døde røtter av løvtrær (gjerne døde røtter på ellers levende trær). Larveutviklingen tar minst to år. Arten trives best i åpne bestander av edelløvskog med grove trær, for eksempel gamle havnehager. De voksne billene besøker gjerne hvite blomster (for eksempel mjødurt og ulike skjermplanter) for å spise pollen.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa, men har trolig minket mye i mange områder. I Norge er den funnet langs kysten vestover til Mandal, men den er regnet som truet.
Liste over ordførere i Hole
Liste over ordførere i Hole viser navn, parti og funksjonsperiode for ordførere i Hole kommune fra innføringen av formannskapslovene i 1837.
Bermuda under Sommer-OL 1976
Bermuda under Sommer-OL 1976. Seksten sportsutøvere fra Bermuda deltok i tre sporter under Sommer-OL 1976 i Montréal. De kom på en delt 37.-plass med en bronsemedale medalje.
Sankt Mikaels orden
Sankt Mikaels orden (fransk Ordre de Saint-Michel) var en fransk ridderorden innstiftet av kong Ludvig XI i 1469. Ordenen var viet til og bar navn etter erkeengelen Mikael. Ordenstegnet bar et bilde av erkeengelen i kamp mot dragen. Det var opphengt i et kjede bestående av muslingskall og knuter.
Ordenen ble avskaffet under den franske revolusjon, gjenopprettet i 1816 og endelig avskaffet som offisiell fransk orden i forbindelse med julirevolusjonen i 1830. Etter dette har ordenen vært en dynastisk orden i Huset Bourbon.
Bakgrunn
Midt på 1300-tallet eksisterte det i Frankrike en ridderorden, kalt Stjerneordenen, men etter at den opphørte ble ingen annen orden innstiftet før Sankt Mikaels orden i 1469. Kong Karl V og kong Karl VI benyttet i stedet et system med emblemer og drakter for å knytte til seg personer av ulik rang i et patron–klient-system. Det forekom også utdeling av kjeder som tegn på kongelig gunst.
Innstiftelse
Den énklasses kjedeordenen ble innstiftet 1. august 1469 med statutter som stort sett fulgte statuttene for Det gylne skinn. Det skulle være maksimalt 36 riddere. Kongen var ordenens overhode og suveren. Ved innstiftelsen ble femten riddere utnevnt. Riddere skulle samles årlig på helgenes festdag 29. september i kapellet i klosteret på Mont-Saint-Michel, men dette ble det ikke noe av før i 1548 og da i Lyon. Heller ikke andre av ordenens aktivitetene eller organisasjonen ordenen ifølge statuttene skulle ha ble det særlig mye av.
Ordenen ble satt under beskyttelse av erkeengelen Mikael, ansett som den første ridder, og ble oppkalt etter ham. Erkeengelen Mikael som på 1200-tallet hadde fått en sentral stilling og som ble gjenstand for dyrking som vedvarte de påfølgende århundrene. I Frankrike ble det på 1300-tallet slått mynt med motiv der erkeengelen seirer over djevelen, barn la ut på pilegrimsferder til Mont-Saint-Michel og i 1425 åpenbarte erkeengelen seg for Jeanne d’Arc. Erkeengelen figurerte også i kongelig ikonografi.
Kong Ludvig ønsket at ordenstegnet skulle vise erkeengelen på en klippe, altså Mont-Saint-Michel, men erkeengelen ble heller vist i rustning stående på en drage. Kjedet skulle ifølge statuttene bestå av motiver med hjerteskjell og knuter. Skjellet er et pilegrimsmerke. Fra kong Ludvig XIIs tid (regjerte fra 1498) ble motivet med erkeengelen satt i en medaljong som hang fra kjedet. Tidligere hadde motivet vært satt inn i selve kjedet. Ordenskjedet ble avbildet sammen med riddernes våpenskjold og mot utgangen av 1400-tallet ble det også vanlig at ordenskjedet omga kongevåpenet.
Utnevnelsene av riddere kunne være styrt av politiske hensyn. I tillegg til adelsmenn, ble også tjenestemenn uten adelstittel utnevnt til riddere. I tillegg til menn fra kongens eget rike, ble utenlandske fyrster tilbudt medlemskap i ordenen. Kong Christian I av Danmark og Norge og etterfølgeren kong Hans aksepterte tilbudet, det samme gjorde Jakob III av Skottland.
Vekst i antall riddere
Fra kong Henrik IIs regjeringstid vokste ordenen raskt. Til tross for begrensningene på antall riddere utnevnte kong Henrik II minst 101 nye riddere. Etterfølgeren kong Frans II utnevnte minst 24 riddere i sin 17 måneder lange regjeringstid, mens kong Karl IX utnevnte 17 riddere i 1561, 17 nye i 1563 og 56 i 1564. Kong Karl IX endret i 1565 statuttene slik at riddernes tall ble satt til 50. I 1569 utnevnte han likevel 151 nye riddere og fortsatte med mange utnevnelser resten av sin regjeringstid.
Det stor antallet utnevnelser gikk ut over ordenens omdømme. Kong Kong Henrik III forsøkte å gjenopprette ordenens prestisje ved å bare utnevne få nye riddere, men ga opp prosjektet og innstiftet en ny orden i stedet. Den Hellige Ånds orden, grunnlagt i 1578, overtok posisjonen som Frankrikes fremste orden. Tidlig på 1600-tallet mente Garter King of Arms, våpenkongen i England, at ordenen ble tildelt så mange at omdømmet og prestisjen ble skadelidende.
Orden nummer to
Etter opprettelsen av Den Hellige Ånds orden fikk Sankt Mikales orden rollen som utmerkelse for lavererangerende adels- og tjenestemenn. Antallet riddere ble økt til 100. I tillegg kom ridderne av Den Hellige Ånds orden, som også ble tildelt Sankt Mikaels orden.
Utover 1700-tallet ble ordenen benyttet til å belønne sivil innsats for kronen, slik at vitenskapsmenn, leger, bankmenn og kunstnere ble utnevnt til riddere. Etter opprettelsen av Den militære Sankt Ludvigs orden i 1693 ble Sankt Mikales orden ikke lenger tildelt for militært virke.
Avskaffelse
Som følge av den franske revolusjon ble ordenen avskaffet som offisiell fransk orden. Nasjonalforsamlingen opphevde ordenen i 1791. Ludvig XVIII fortsatte fra sitt eksil med ridderutnevnelser i 1797 og 1798. Etter restaurasjonen ble ordenen formelt gjenopprettet i 1816 og nye utnevnelser fant sted. Kong Karl X foretok utnevnelser i 1828, men etter dette holdt utnevnelsene opp. Kong Ludvig Filip avskaffet alle andre ordener enn Æreslegionen og det ble forbudt å bære ordenstegnet for Sankt Mikales orden.
Dynastisk orden
Sankt Mikales orden har imidlertid fortsatt som dynastisk orden i Huset Bourbon. Etter et opphold på hundre år ble ordenen igjen tildelt i 1929 og 1930 av den legitimistiske Jaime, hertug av Madrid. I 1960 utnevnte Jaime, hertug av Anjou og Segovia, seks nye riddere.Bortsett fra en enkelt utnevnelse tidlig på 1900-tallet, har ordenen ikke blitt tildelt av de orléanistiske tronpretendentene.
Kung Fu Panda
Kung Fu Panda er en amerikansk animert action-filmkomedie fra 2008 regissert av Mark Osborne og John Stevenson.
I 2011 kom oppfølger-filmen Kung Fu Panda 2. Pandabjørnen Po (Jack Black) jobber hos sin fars nuddel-restaurant, imidlertid drømmer han i hemmelighet om å bli kung fu-mester. Under spektakulære omstendigheter blir han utvalgt til å redde alle fra den livsfarlige snøleoparden Tai Lung. Hovedrollene spilles av blant andre Jack Black, Dustin Hoffman, Angelina Jolie og Jackie Chan.
Handling
I Fredens dal, et område i det gamle Kina bebodd av en rekke antropomorfe dyr, hjelper den klønete pandaen Po sin adoptiv-far Mr. Ping med å drive nuddel-restauranten deres. Men han drømmer om muligheten til å slåss sammen med The Furious Five, sammen med de andre medlemmene Masters Tigress, Monkey, Crane, Viper, og Mantis – en gruppe kung fu-mestere som får trening av Master Shifu. Den kloke mester Oogway, Shifus mentor, spår at Shifus tidligere protesjé - den onskapsfulle Tai Lung - planlegger å stikke av fra fengselet og angripe dalen for å få tak i Dragon Scroll: en legendarisk gjenstand han tidligere hadde blitt nektet å få.