cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Digital Equipment Corporation
Fra 1957 til 1992 hadde selskapet sitt hovedkvarter i en tidligere ullmølle ved Clock Tower Place, i Maynard, Massachusetts, USA. I juni 1998 ble DEC solgt til Compaq, som senere ble slått sammen med Hewlett-Packard i mai 2002. Enkelte deler av DEC, deriblant seksjonen for utvikling av kompilatorer og fasilitetene i Hudson, Massachusetts, ble solgt til Intel.
Klodenes kamp
Flukten fra London og Thunderchild
Fortellerens bror som bor i London ble vekket midt på natten av at folk løp gjennom gatene og skrek at marsboerne var på vei. Han fyller lommene sine med alt av verdisaker han kan finne og prøver å komme seg ut av London. Han beveger seg sørover i håp om å komme seg på en båt til fastlandet. På veien møter han to kvinner som er i ferd med å bli ranet, han bryter inn og redder dagen, og de bestemmer seg for å slå følge med han. De når en havn der det ligger et stort antall båter. Han klarer å komme seg om bord i en hjuldamper sammen med kvinnene, til tross for at en av dem var skeptisk med å forlate landet. Om bord får de litt å spise, siden det ble servert mat. Kapteinen lot skipet ligge til kais for at flest mulig skulle komme seg om bord. Først når skipet var farlig fullt av flyktninger forlot skipet havnen. Resten av båtene forlot havnen i det marsboerne hadde ankommet stedet. De vasset langt ut i vannet, så langt at de stativ-lignende bena deres var helt under vann. Plutselig ploger et krigsskip seg gjennom vannet mot marsboerne, fortellerens bror blir blendet av sjøsprøyten. Det er torpedorammeren Thunderchild. Merkelig nok avfyrte ikke marsboerne ildstrålen mot henne, det kan hende de var forundret over hva for en ny motstander som kom plogende mot dem. En marsboer avfyrte giftgass mot henne, men det ga ingen effekt.
Thunderchild treffer en marsboer med baugen først, noe som får den til å falle sammen som kartong ned i havet. Kanonene hennes avfyrte salve etter salve og man tror hun klarte å ødelegge en marsboer til før den siste avfyrte varmestrålen og senket henne. Kampen oppholdt marsboerne lenge nok til at skipene som fraktet flyktninger kom seg unna også skipet der broren til fortelleren befant seg på. Etter denne trefningen så har all organisert motstand gitt opp eller blitt utslettet.
Jorden under marsboerne
Fortelleren ser gjennom bygninger etter hus for å finne mat. Han blir forfulgt av kapellanen, og ønsker personlig at han skal dra, men kapellanen vil ikke skilles fra han. Mens de gjennomsøker en bygning blir de vitne til at en krigsmaskin jager en flokk mennesker over en eng og plukker dem opp med tentaklene sine og kaster dem ned i en slags kurv bak seg, og fortelleren innser at marsboerne har en annen hensikt med menneskene enn bare ødeleggelse. Mens de gjennomsøker et forlatt hus finner fortelleren et spisskammer på kjøkkenet fylt med mat, så blir huset lyst opp av et grønt lys. Den femte sylinderen hadde landet i nærheten, noe som får bygningen til å kollapse over dem, og fange dem. Mens de er fanget blir forholdet mellom kapellanen og fortelleren verre ettersom at fortelleren blir irritert på kapellanen som ikke vil være stille. Kapellanen klager konstant over at han er sulten og i frykt for at kapellanen vil føre til at de oppdages eller spiser opp alt av mat de har, truer fortelleren han og bestemmer seg for å rasjonere maten. Siden landingsstedet til marsboerne er så nært, kan fortelleren studere marsboerne gjennom et hull fra kjøkkenet og han blir vitne til at marsboerne tapper blod fra menneskene de har fanget. Han merker også at marsboerne ikke kommuniserer med lyder eller håndsignaler og siden han har sett marsboerne utføre de mest kompliserte oppgaver så har han undret seg over om at marsboerne bruker en form for telepati eller tankelesing. Han får også studert den biologiske formen til marsboerne. Etter noen dager begynner en rød plante kalt «blodurten» å gro fra landingsstedet. Den gror svært raskt i vann og dekker til alle overflater, den viser seg å gjøre det enda vanskeligere for fortelleren og kapellanen å komme seg ut av huset. Etter to uker i fangenskap sammen med kapellanen klarer ikke fortelleren å holde styr på han. Han ville ikke høre etter og prøvde konstant å få tak i maten. Kapellanen begynner å bli hensynsløs og bli mer og mer høylytt. Så skriker kapellanen på sitt høyeste og av frykt for at de kommer til å bli oppdaget tar fortelleren tak i en kjøttøks han finner på kjøkkenet og svinger den i hodet på kapellanen. Den siden av øksen uten den spisse kanten treffer han og slår han bevisstløs i stedet for å drepe han. En tentakkel undersøker rommet og klår på kapellanen før den drar han ut av huset. Fortelleren gjemmer seg i kullkjelleren og tentakkelen returnerer for å gjennomsøke huset. Den banker på døren til kullkjelleren og finner ut hvordan den kan åpnes. Fortelleren var i ferd med å skrike når tentakkelen kom borti støvelen hans, men den tok tak i en kullbit og forlot huset.
Døde London og mannen på Putney heath
Et par dager senere forlater han huset og legger merke til at hele landskapet er dekket av denne røde planten. Himmelen gløder av rød farge og der er ruiner overalt. Marsboerne har forlatt landingsstedet. Alt som er igjen er noen hauger med blått støv og skjelettene etter stakkarene marsboerne har spist. Fortelleren leter etter mat. Han finner løk og noen gulerøtter i en hage, men dette gjorde han bare mer sulten. Han prøvde å spise litt av den røde planten, men den hadde en bitter smak av metall. Han fortsatte så mot Putney Heath i sentrum av London, hvor han møtte artilleristen igjen. Artilleristen snakket stort om å grave tuneller og bo under bakken, og å prøve å ta kontroll over en krigsmaskin og ta hevn. Fortelleren ble forhekset av denne fantasien om en storslått sivilisasjon under bakken og tanken på å kapre en krigsmaskin for å ta tilbake jorden med makt. De drakk champagne, spiste stort, røkte sigarer og spilte kortspill. Dette fikk fortelleren til å komme til seg selv igjen og han ble skamfull. Han forlot så artilleristen og fortsatte mot London. Nå vandrer fortelleren i et øde og forlatt London. Gatene er dekket av et svart støv. En død hest hadde blitt renset for kjøtt og det var bare skjelettet igjen. Gatene var fylt med vogner, døde mennesker og hester. Vinduer var åpne eller knuste. Byen var død. Han begynner sakte å bli gal. Han blir gal av tanken å ikke vite noe og han har ikke sett en eneste krigsmaskin eller marsboer på dagevis. Han ante ikke om hans kone fortsatt var i live og det at han drepte presten hjemsøker han. Han hører en kjent lyd, den lyden krigsmaskinene lagde når de hadde angrepet Weybridge. Han finner seg en gammel lenestol og setter seg i den og sovner. Neste morgen blir han vekket av den samme lyden han hørte dagen før. "Ulla...Ulla...Ulla". Han leter etter mat og finner en gammel ost. Kort etter lyden, og han hører ikke mer av den. Etter å ha vandret en stund kommer han over skikkelsen til en krigsmaskin som ikke beveger seg. Han bestemmer seg for å ende alt og konfrontere maskinen og få seg selv drept. Men når han går mot maskinen legger han merke til at krigsmaskinen var tom. Rundt den lå det dusinvis med døde marsboere. Der var marsboer-lik overalt og fuglene nølte ikke med å spise dem. Litt lenger borte snublet en krigsmaskin over, og flere og flere falt om. Krigsmaskinene lå veltet inn mot bygninger og over veier. Marsboerne hadde blitt massakrert av bakterier som ikke kunne skade mennesker, men som marsboerne ikke hadde immunitet mot. Det øyeblikket marsboerne satte fot på korden, spiste og drakk, var de dødsdømte.
Vrak og epilog
Fortelleren får et nervesammenbrudd, noe som påvirker han i flere dager, men han får behandling av en vennlig familie. Noen dager senere reiste han tilbake til Woking med tog, siden jernbanesporet hadde blitt reparert. Når han kom hjem igjen fant han ut at hans elskede kone hadde overlevd. Derfra blir den mislykkede invasjonen reflektert.
Karakterer
Klodenes kamp har en rekke karakterer. Hovedpersonen blir kalt Fortelleren. Man får vite svært lite om han bortsett fra at han er en forfatter av filosofiske stykker og at han er gift. Han har like karismatiske uttrykk som dr. Kemp fra Den usynlige mannen.
Ogilvy er den eneste viktige karakteren som blir nevnt med navn.
Marsboerne
Marsboerne er utenomjordiske skapninger som kommer til jorden fra Mars med et mål om overta jorden. Marsboerne blir beskrevet av Wells i kapittel 4 i bok 1 når de kommer ut av sylindren og kapittel 2 i bok 2 mens fortelleren er i huset som ble truffet av en sylinder.
Marsboerne er på størrelse med en bjørn. De har rødbrun fettete hud og en lang V-formet munn uten lepper. De har kullsvarte øyne og de har 16 tentakler ved fronten, 8 på hver side av ansiktet. De spiser ikke kjøtt eller grønnsaker ettersom de ikke har noen form for fordøyelsessystem. I stedet lever de av å tappe blod fra levende skapninger og tilføre det i sine egne blodårer. Marsboere har ikke samleie på grunn av manglende kjønnsorgan. Det er uvisst hvordan de reproduserer seg, men det blir nevnt i boken at en marsboer ble født på jorden voksende ut av en annen marsboer, noe som kan tyde på at de reproduserers aseksuelt med at de gror ut av hverandre. Marsboerne kommuniserer ikke med lyder eller fysiske signaler. Fortelleren ser i bok 2 i kapittel 2 at marsboerne utførte de mest kompliserte oppgaver som å bygge håndteringmaskiner sammen uten en eneste lyd eller et fysisk signal. Dette får han til å spekulere i at marsboerne bruker en form for telepatisk kommunikasjon eller tankelesing. Marsboerne mangler også sympatiske følelser ettersom at de ødelegger og dreper alt de ser på jorden. På Mars kan marsboerne gå rundt på tentaklene sine og bruke de som bein, men når de er på jorden blir de tvunget til å slepe seg selv fremover på grunn av jordens tyngdekraft. Fortelleren mistenker at marsboerne bare er en enorm hjerne med den egenskapen å kunne forflytte seg.
De første illustrasjonene av marsboerne som ble tegnet av Warwick Goble ble sett på som altfor søte av Wells, ettersom han prøvde å få dem til å se ut som grusomme skapninger fra en annen planet, men Warwick Gobles illustrasjoner er forståelige siden dette var en av de første gangen mennesker har prøvd å illustrere skapninger fra en annen planet.
Total krig
Strategien til marsboerne gikk ut på å ødelegge alt av infrastruktur slik som jernbaner, telefonlinjer og telegrafstasjoner. Det virker som at marsboerne hadde et mål for å få en psykisk overmannelse over menneskene og vise dem at motstand var nytteløst ved å knuse alt av organisert militær motstand, kutte kommunikasjon og ødelegge sivile mål. Denne type krigføring ble mer og mer vanlig mens det tjuende århundre gjorde fremskritt (spesielt i 1930-årene) med militær teknologi slik som pansrede kjøretøy og våpen som kan utføre kirurgiske treff slik som artilleri og missiler.
Philip Agee
Philip Burnett Franklin Agee (1935–2008) var en amerikansk CIA-agent kjent for å ha utgitt en omstridt bok om USAs etterretningoperasjoner i Latin-Amerika.
Klodenes kamp
Red weed
Red weed eller red creeper/red swamp er den røde planten som blir tatt med til jorden av marsboerne. Det er uvisst om planten ble fraktet med et uhell eller med vilje. Mot slutten av 1800-tallet spekulerte mennesker på om grunnen til at Mars var rød skyldtes rød vegetasjon, og denne teorien inspirerte Wells. I boken sies det at planten er rød og sprer seg raskt i vann. Den gror over nesten alle overflater og dekker til innsjøer og tetter elver, vannledninger og dekker hele landskap. I 2005-filmen blir det vist at planten blir tatt med til jorden med vilje.
Philip Agee
Agee begynte i Central Intelligence Agency (CIA) i 1960 og opererte i land som Ecuador, Uruguay og Mexico. Han forlot byrået i 1969 i skuffelse over å sett hvordan CIA støttet autoritære regimer. I 1975 utgav han en bok om sin tidligere arbeidsplass kalt Inside the Company: CIA Diary. I den hevder han at millioner av mennesker over hele verden har blitt drept eller fått sine liv ødelagt av CIA. Utgivelsen førte til at Agee ble stemplet som en forræder av de amerikanske myndighetene.
Klodenes kamp
Red weed
Marsboerne bruker mennesker sitt blod som en form for gjødsel for å hjelpe planten å spre seg og gro raskt. Planten er spiselig, men den har en bitter metallisk smak, mest sannsynlig på grunn av blodet.
The Dell
The Dell er den tidligere hjemmebanen til den engelske fotballklubben Southampton.
Klodenes kamp
Illustrasjoner
H.G Wells søkte etter kunstnere som kunne tegne illustrasjoner til boken hans i 1906. Den brasiliansk tegneren Henrique Alvim Corrêa, som bodde i Belgia, trådde frem og reiste til London for å vise Wells tegningene sine. Wells ble så imponert at han ansatte ham til å tegne illustrasjoner for et begrenset opplag av boken. Bare 500 kopier ble laget, hver bok ble signert av Wells og Corrêa. Corrêa fortsatte å tegne illustrasjoner for andre bøker, spesielt bøker relatert til krig. Han var svært dyktig til å tegne effekter som eksplosjoner, lys og røyk. Han døde i 1910 av tuberkulose i en alder av bare 34 år.
The Dell
Arenaen ble åpnet i september 1898.
The Dell forble hjemmearena for Southampton helt til 2001, da klubben flyttet til St. Mary's Stadium.
Philip Agee
Agee døde i Havanna på Cuba i 2008.
Klodenes kamp
Illustrasjoner
Edward Gorey illustrerte boken i 1960 for New York Review of Books Classics. Han brukte pen og blekk til å illustrere boken og han var svært dyktig med å gjøre illustrasjonene skremmende og urovekkende.
Johan Frederik Classen
Johan Frederik Classen (født 11. februar 1725 i Christiania i Norge, død 24. mars 1792 på Arresødal i Danmark) var en dansk-norsk industridrivende, generalmajor, godseier og stifter av Det Classenske Fideicommis. Han var sønn av Johan Frederik Clasen som var organist og kantor ved Vår Frelsers kirke – dagens Oslo domkirke – fra 1721 til 1764.
Klodenes kamp
Illustrasjoner
En annen tegner med navnet Warwick Goble tegnet også illustrasjoner for en illustrert versjon publisert av Pearson's Magazine i 1898. Warwick var mest kjent for å tegne illustrasjoner for barnebøker og illustrasjonene hans var for det meste fargerike. Klodenes kamp-illustrasjonene hans er dramatiske og skremmende, og de mangler også farge. Arthur Pearson, Pearson's Magazines utgiver, bestemte at Warwick skulle illustrere Wells' roman. Klodenes kamp viste seg å bli en utfordring å illustrere for Warwick. I motsetning til andre tegnere, som Henrique Alvim Correa og Edward Gorey, illustrerte Warwick Klodenes kamp nesten etter eksakte beskrivelser fra boken, med lite kreativ frihet. Wells beskriver krigsmaskinene til marsboerne som store kolossale maskiner som går på tre stativlignende bein og når de beveger seg, ser det ut som en krakk som blir veltet voldelig fram og tilbake. Henrique Alvim Correa og Edward Gorey illustrerer krigsmaskinene sine som biologiske, til dømes så er Henrique sine krigsmaskiner en blanding av mekanisk og biologisk og Edward Gorey sine krigsmaskiner kan minnes om svært biologiske. Warwick sine krigsmaskiner på den andre siden følger beskrivelsene fra boken nesten nøyaktig, bena er stativlignende og stive, krigsmaskinen viser ingen biologiske trekk utenom tentaklene.
Johan Frederik Classen
Classen var hovedmannen bak opprettelsen av Frederiksværk. Classen var i mange år Moss Jernverks representant i København.
Klodenes kamp
Fysisk plassering
I 1895 var Wells en skribent og han var gift med sin andre kone, Catherine Robbinson og bodde i Woking i Surrey. Her brukte Wells å gå turer eller sykle om rundt i landskapet rundt Woking om morgenen, mens han brukte ettermiddagene til å skrive. Den opprinnelige ideen til Klodenes kamp kom til han mens han og broren hans gikk på en slik tur. Broren hans begynte å lure på hva som hadde skjedd hvis utenomjordiske plutselig skulle lande på jorden og begynne å angripe menneskene.
En god del av boken tar plass både rundt og i Woking. Det første landingsstedet for marsboerne var i Horsell Common som er et åpent område veldig nært Woking. Wells skrev at han likte å sykle rundt i området og forestille seg marsboernes varmestråler ødelegge husene han så og det røde ugresset dekke til landskapet. Wells pleide ofte å avsløre deler av boken til noen av vennene sine, og hvordan han brakte total ødeleggelse over områder som de kjente til. Slike «spoilere» viste seg å ha hjulpet boken å bli populær. Karakter slik som artillerioffiseren, presten og Ogilvy var basert på virkelige personer som bodde i Surrey.
Ved den lokale togstasjonen i Woking står det en syv meter høy skulptur som skal forestille en av marsboerens krigsmaskiner. Skulpturen er designet etter beskrivelser fra boken og ble laget av Michael Condron. På bakken ved siden av skulpturen er det en sirkel som har en tilknytting til historien i boken. En av sirklene symboliserer sylindrene som marsboerne ankommer jorden i, mens en annen symboliserer bakteriene som drepte marsboerne.
The Mercury Theatre on the Air (1938)
«The War of the Worlds» er en episode av den amerikanske radio-hørespillserien The Mercury Theatre on the Air. Episoden ble sendt halloween, den 30. oktober 1938, med regi av Orson Welles, og beskrev en romskipslanding i Central Park i New York som direktesendt reportasje. Mange av publikum trodde det var en nyhetssending og det oppstod derfor kaos og panikkstemning i byen.
The War of the Worlds! (1953)
Utdypet artikkel: Klodenes Kamp (1953)
The War of the Worlds (2005)
Utdypet artikkel: Klodenes kamp (2005)
Jalingo
Jalingo er en by i Nigeria, den ligger øst i landet cirka 40 km sørøst for elven Benue. Den er administrativ hovedby for delstaten Taraba, Jalingo ble delstatshovedstad da delstaten Gongola ble splittet opp i henholdsvis Adamawa og Taraba i 1991.
Klodenes kamp
The War of the Worlds (2005)
I 2005 ble boken filmatisert på nytt, denne gangen av regissøren Steven Spielberg. Filmens hovedperson ble spilt av Tom Cruise. Filmen viser moderne krigføring mellom marsboerne og menneskene. I motsetning til filmen fra 1953 så bruker marsboerne krigsmaskinene og våpnene lignende de fra boken. Filmen viser også «red weed», den røde vegetasjonen fra boken som ikke ble vist i filmen fra 1953.
The War of the Worlds (2019)
I 2019 laget Mammoth Screen en tredelt TV-serie for BBC. Serien ble også sendt på NRK.
Jeff Wayne’s Musical Version of The War of the Worlds (1978)
I 1978 ble det gitt ut et dobbelt konseptalbum av Jeff Wayne. Albumet Jeff Wayne’s Musical Version of The War of the Worlds er en slags musikal-versjon og kan betegnes som progressiv rock. I rollene finner vi en rekke kjente musikk-artister.
Furevatnet
Furevatnet kan vise til:
Trygve Åse Lunde
Trygve Åse Lunde (født 25. desember 1985) er en norsk fotballspiller. Han spiller for øyeblikket for Buøy I.L. i 4. Divisjon.
31. mars 2010 ble det offentliggjort at Trygve Åse Lunde gjør comeback for Stavanger IF.
Diguetidae
Diguetidae er en gruppe (familie) av edderkopper som tilhører undergruppen Haplogynae i gruppen Araneomorphae. Denne familien finnes bare i Amerika.
Utseende
Disse edderkoppene har seks øyne som står nesten på linje. Kroppen er avlang, hos slekten Diguetia tett kledt med silkeaktige hår, hos Segestrioides mindre hårete. Beina er lange. Det bakerste paret med boklunger er tilbakedannet.
Levevis
Slekten Diguetia lever i tørre områder som ørken og halvørken, der de lever mellom busker og kaktus. De spinner et traktformet nett som er forbundet med et loddrett, 5-8 cm høyt silkerør der edderkoppen bor. Slekten Segestrioides er funnet mest under steiner rundt 3000 meter over havet i det sørlige Andes, men det er også kjent én art fra Brasil.
Rob McElhenney
Robert «Rob» Dale McElhenney (født 14. april 1977 i Philadelphia, Pennsylvania, USA) er en amerikansk skuespiller, regissør, produsent, manusforfatter og medeier av Wrexham Association Football Club. Han er best kjent for å spille Ronald "Mac" McDonald i FX / FXX situasjonskomedien It's Always Sunny in Philadelphia. Han er også skribent, skaper og regissør av serien.
Folk og Land
Folk og Land var en norsk, politisk avis som inneholdt kommentarer og artikler om Norge under andre verdenskrig og rettsoppgjøret etter krigen med forsvar for det tidligere partiet Nasjonal Samling (NS). Folk og Land begynte så smått etter initiativ fra den pensjonerte læreren Nils Vikdal i Kristiansund i 1947 under navnet Skolenytt, men ble omdøpt til ''8. Mai'' året etter. I 1952 skiftet bladet navn til Folk og Land og fikk redaksjon i Oslo. Bladet ble gitt ut av det NS-vennlige Institutt for Norsk Okkupasjonshistorie. Siste utgave kom ut i februar 2004. Deretter ble Institutt for Norsk Okkupasjonshistorie (INO) lagt ned og alt testamentert til Stiftelsen norsk Okkupasjonshistorie (SNO).
Redaksjonen i Folk og Land støttet åpent NS og det nasjonalsosialistiske Tysklands side under okkupasjonen av Norge og mente den seirende siden etter krigen forvrengte og forfalsket historien. For eksempel står det i et innlegg fra 1970 følgende: ''«Men en ting bør vi i hvertfall være enige om. Nemlig at med Adolf Hitler gikk historiens største personlighet etter Kristus bort.»'' Avisa var også preget av sterk anti-kommunisme og hyllet Francos fascistiske diktatur i Spania, peronistene i Argentina og tilsvarende bevegelser. Flere av artiklene hadde, som NS, «et kristent grunnsyn og en sterk, norsk nasjonal forankring».
Tidlig i 1950-årene lå opplaget ifølge Norsk krigsleksikon på mellom 6- og 7,000. Ved opphør var dette falt til vel 3,000, hvorav halvparten ble delt ut gratis.
Redaktører
Redaktører i Folk og Land og dets forgjengere.
Personalprelatur
Et personalprelatur er en jurisdiksjon i den katolske kirke som består av prelat, presteskap og lekfolk som har bestemte ikke-territorielle kirkelige sjelesørgeriske oppdrag.
Det første personalprelaturet er Opus Dei, som fikk denne status i 1982, og per 2022 er det også det eneste.
Dubai Metro
Dubai Metro (på arabisk: مترو دبي) er en førerløs, helautomatisk metro i byen Dubai i De forente arabiske emirater. Den røde linjen åpnet i september 2009. Mens den grønne linjen åpnet i september 2011. De to første linjene går under jorden i sentrum av Dubai og på en forhøyet bane andre steder. Dubai internasjonale lufthavn er knyttet til Den røde linjen, med to stasjoner ved henholdsvis terminal 1 og 3.
Latvisk mesterskap i landeveissykling 2020
Resultater menn
Juniorklassen ble vunnet av Karlis Klismets, foran Kristaps Malnacs og Kaspars Ilsjanis.
Dubai Metro
Det foreligger større ekspansjonsplaner, blant annet en lilla og blå linje, som skal knytte Al Maktoum internasjonale lufthavn (Dubai World Central International Airport), og Dubai internasjonale lufthavn sammen, men tidsperpektivet er usikkert.
Personalprelatur
Personalprelaturets medlemmer er underlagt prelaten som om han var deres stedlige biskop. Prelaten er i sin tur underlagt paven.
Personalprelaturer ligger i den latinske ritus av den katolske likesom bispedømmer og militærordinariater inn under Bispekongregasjonens portefølje. Disse tre former for kirkelige strukturer er sammensatt av eller innrettet mot lekfolk som har deres egen sekulærgeistlighet og prelat. Til forskjell fra bispedømer, som dekker definerte geografiske territorier, og militærordinariater - som knytter an til nasjonale væpnede styrker og deres familier i hjemlandet og i baser og der de måtte tjenestegjøre, har personalprelaturer sjelesorgsansvar for personer hvor enn de måtte være.
Ordningen ble unnfanget under andre Vatikankonsil i 1965 og nedfelt i n. 10 av dekretet Presbyterorum ordinis og ble i 1966 lovfestet av pave Paul VI i hans motu proprio Ecclesiae sanctae. Den ble så nedfelt i den reviderte kirkelov som trådte i kraft i 1983.
Enfield revolver
Enfield revolver er en britisk millitær revolvere produsert av Royal Small Arms Factory (RSAF) i 1880-åra. Den var den første av de britiske millitærrevolverne som hadde en hengslet ramme og gav tilgang til sylinderen ved å «knekke» løpet. Den var en forbedring over de svakere Adams modell 1867 og 1872.
Hans-Dieter Klingemann
Hans-Dieter Klingemann (født 1937 i Einbeck) er en tysk statsviter.
Enfield revolver
Mekanismen var imidlertid både mekanisk kompliserte og lite ergonomisk. Når revolveren ble åpnet skled sylinderen forover på akslingen, og vippet ikke opp slik at kamrene ble direkte tilgjengelig slik som på de senere Webley-revolverene. Tomme patroner i sylinderen falt ut når den ble åpnet, men nye patroner måtte fylles i via en ladeport i rekylskjoldet på høyre side. Systemet var dårlig likt blant soldatene, og revolveren ble faste ut til fordel for de mer praktiske og robuste Webley revolvere på slutten av tiåret. De forble i tjeneste hos det canadiske ridende politi helt opp til 1911.
Personalprelatur
Opus Dei - modelltilfelle - eller særtilfelle?
Den 28. november 1982 ble Opus Dei som Prelaturet av Det Hellige Kors og Opus Dei gjort til den katolske kirkes første og så langt (2022) eneste personalprelatur.
Hans-Dieter Klingemann
Klingemann holdt i 1996 Stein Rokkan-forelesningen ved Universitetet i Bergen med tittelen The Development of Competitive Party Systems in Eastern Europe. Han har blitt en rekke utmerkelser til del og er æresdoktor ved Örebro universitet.
Enfield revolver
Modeller
Det ble laget to Enfield revolvermodeller: Enfield Mk.I fra 1880 var i .422-kaliber, mens den senere Mk.II fra 1882 fikk fikk .45 kaliber, slik at de kunne ta samme patronen som de gamle Adams-revolverene, .450 Adams. Den nye, grovkalibrede utgaven av revolveren ble produsert ifra 1880–1889, med en syliderstopp og grep uten nettskjæring. En ny modell, Mk.III med samme kaliber, men med en ny sikring ble innført i 1887 etter en dødsulykke med en marinesoldat året før. Sikringen ble i ettermontert på de fleste av de eldre modellene.
Personalprelatur
Opus Dei - modelltilfelle - eller særtilfelle?
I 2017 hadde Opus Dei 92 892 lektroende (menn og kvinner), 2121 prester, 31 nye prester og 366 kandidater til presteembetet. De lektroende som tilhører et personlig prelatur er vanlige troende i bispedømmene der de bor. Bispedømmebiskopens rettigheter overfor lekfolkene i et personalprelatur er ikke annerledes enn de overfor andre lekfolk i hans bispedømme.
Enfield revolver
Modeller
I motsettning til både Adams- og senere Webley-selskapet var Enfield et rent statseid millitært selskap. Enfield-revolverene ble kunn laget for militæret, og det ble aldri laget sivile modeller.
Personalprelatur
Opus Dei - modelltilfelle - eller særtilfelle?
Imidlertid har Opus Dei, som det eneste personalprelatur etablert til dags dato, noen spesielle trekk i henhold til sine vedtekter (Codex Iuris Particularis Operis Dei). Dette kan forklare hvorfor plasseringen av personalprelaturet i Kirkens konstitusjonelle struktur har vært gjenstand for kontroversiell debatt i det kirkerettslige fagmiljø. Forfatterne som tilhører Opus Dei selv, Amadeo de Fuenmayor, Valentín Gómez-Iglesias og José Luis Illanes, eller forfattere knyttet til det, ser personalprelaturet som en del av den hierarkiske grunnforfatning av den universelle kirke, noe som samtidig ville bety at det opprinnelig konsosiative Opus Dei (det var sekulærinstitutt fra 1950 til 1982), i motsetning til alle ordener, menigheter, sekulærinstitutter eller andre kirkelige foreninger, er blitt omgjort til en del av den universelle kirkes forfatning. Men mange andre forfattere anser det bare som en inkardinasjonsmulighet eller inkardinasjonsgruppering som vurderes for geistlige, noe som krever at vedtektene utformes mer detaljert.
Enfield revolver
Modeller
Enfield-revolveren var offisiell revolver for det Britiske militære ifra 1880-1887 og canadiske Northwest Mounted Police (NMP) ifra 1883-1911. 1079 revolvere ble levert til NMP. Patronene som ble brukt hadde 265 grain prosjektil og var ladet med 18 grain svartkrutt. Disse ble etter hvert funnet for svake, og revolveren ble tilslutt erstattet av de mer solide Webley Mk I revolverene i kaliber .455 Webley.
Personalprelatur
Opus Dei - modelltilfelle - eller særtilfelle?
I en tale 17. mars 2001 erklærte pave Johannes Paul II at personlalprelaturet Opus Dei var en del av den katolske kirkes hierarkiske struktur. Han hadde også utnevnt de to første prelatene for personalprelaturet Opus Dei, Alvaro del Portillo y Diez de Sollano og Javier Echevarría Rodríguez, til titulærbiskoper i 1990 og 1994.
Filippinere utenfor hjemlandet
Det er blitt foreslått personalprelaturer for pastoral omsorg for filippinske migranter. Dette kanoniske oppsettet kan hjelpe de filippinske migrantene med å integrere seg bedre i sin lokale kirke og bidra til å spre beste praksis for integrering fra andre steder dithen hvor andre filippinere har migrert. Et prelatur i stedet for et ordinariat kan bedre tjene formålet siden det ikke trenger å kunne yte alle pastorale tjenester og migrantene vil fortsette å være tro medlemmer av sine spesifikke territorielle bispedømmer.. Opprettelsen av et verdensomspennede slikt personalprelatur har siden 2020 vært drøftet av organer innen Den filippinske bispekonferanse (CBCP) og kan munne ut i en anbefaling overfor Paven.
St. Pius X-broderskapet
St. Pius X-broderskapet er av Vatikanet blitt tilbudt en kanonisk restrukturering som et personalprelatur.
Relaterte strukturer
Den 30. juni 2009 ble det kunngjort at Den hellige stol ville opprette personalordinariater for anglikanere som konverterte til den katolske kirke. Modellen var inspirert av eksisterende militærordinariater og var på flere måter sammenlignbare med personalprelatur av Opus Dei-type.[7] En viktig forskjell mellom et ordinariat og et personalprelatur er at ordinariater (både personal- og militærordinariater) kan opprette menigheter for dem som innskriver seg i strukturen og da ikke har kumulativt medlemskap med det territorielle bispedømme de ellers ville ha vært del av. Personalordinariater for tidligere anglikanere er også autoriserte til bruk av en egen unik liturgi utviklet av Troskongregasjonen og Kongregasjonen for gudstjenesten. Tre slike ordinariater er blitt etablerte: Our Lady of the Southern Cross for Australia og Japan, Our Lady of Walsingham for England og Wales, og The Chair of Saint Peter for USA og Canada.
En annen og unik struktur med flere fellestrekk med personalprelaturmodellen er Administração Apostólica Pessoal São João Maria Vianney i Brasil, for bruk av den tridentinske liturgi.
Andrew Liu Anzhi
Andrew Liu Anzhi (født 1895, død 1966) var katolsk biskop av bispedømmet Zhengding i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina.
Han var blant de biskoper som ble bispeviet uten pavelig mandat i Folkerepublikken Kina 1958-1962. De i Romas øyne illegitime, men gyldige, bispevielsene, ble foretatt 24. januar 1962 i Shanghai med erkebiskop Ignatius Pi Shushi som hovedkonsekrator.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi var:
Musica
«Musica» er et norsk platemerke. Det ble etablert i 1945 av NERA A/S. Fra 1956 møtte den konkurranse fra RCA-etiketten. Etter at Nera A/S la ned sin grammofonvirksomhet i 1973, ble Musica overtatt av A/S Disco og senere av Grammofon A/S Electra.
Magnus Holte
Magnus Holte (født 27. mars 2006) er en norsk fotballspiller som spiller for.
Musica
Blant de artistene som har spilt inn plater på Musica-etiketten kan en nevne Jens Book-Jenssen, Nora Brockstedt, Kurt Foss og Reidar Bøe samt The Monn Keys.
Magnus Holte
Rosenborg
Han ble hentet til Rosenborgs SalMar-akademiet fra foran 2021-sesongen.
Den 12. august 2022 skrev han under en proffkontrakt med Rosenborg ut 2025.
Den 18. september 2022 fikk han sin Eliteserie-debut for Rosenborg mot.
Han ble samtidig, i en alder av 16 år og 175 dager, den yngste spilleren i seriesammenheng for Rosenborg. Den gamle rekorden var John Hou Sæters med 16 år og 258 dager. Den 6. november 2022 ble rekorden tatt over av Sverre Halseth Nypan, med 15 år og 322 dager.
Den 6. august 2023 scoret han sitt første Eliteserie-mål for Rosenborg mot.
Ross 154
Ross 154 (V1216 Sgr) er en rød dvergstjerne omtrent 3,0 pc eller 9,68 lysår fra Solen. Den er den nærmeste stjernen i det sørlige stjernebildet Skytten og en av de som ligger nærmest solen. Den nærmeste nabo er Barnards stjerne som ligger 1.66 pc (5.41 lysår) unna.
Lucanus planeti
Lucanus planeti er en billeart i familien hjortebiller (Lucanidae).
Kjennetegn
En stor (hannen 42-88 millimeter), brunsvart hjortebille med noe lys bestøvning på kroppen. Hannen har noen av de lengste kjevene av alle hjortebiller, disse er nokså rette sett oevnfra, nedoverbøyde sett fra siden, slanke med fine tenner på innersiden i den ytre delen. Hannens underleppe (labium) er fremstikkende som en dypt kløvet tunge. De knebøyde antennene har vanligvis en fire-leddet vifte. På beina er leggene (tibiae) rødlige.
Utbredelse
Arten er utbredt i det sørlige Kina (Yunnan, Guangxi), Thailand og Vietnam.
Ronhuberia
Ronhuberia er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) sandjegere i familiegruppen løpebiller.
Utseende
Middelsstore (ca. 8 millimeter), slanke og langbeinte, mørkt metallisk fargede sandjegere. Hodet er forholdsvis stort med store, rundet utstående fasettøyne og sigdformede mandibler (kjever) som har skarpe tenner. Pronotummer mye smalere enn hodet, sylindrisk med små innsnevringer foran og bak. Dekkvingene er jevnbrede, kraftig punkterte, bakerst med en skarp tann.
Utbredelse
Arten er utbredt i Sør-Amerika (Ecuador, Peru).
Aadne Pettersen
Aadne Ingar Pettersen (født 31. mai 1967 i Molde) er en norsk undervannsrugbyspiller og -trener. Han startet å trene og spille for Molde i 1980 og har siden 1983 vært aktiv på seniorlandslaget.
Pettersen var i 2011 med og tok gull i verdensmesterskap. Dette var også historisk da dette gullet er det første for i Norge i sommeridrett for lag for herrer. (ref. Tom A. Schanke). I perioden fra høsten 1995 til høsten 1998 var Aadne utvalgsleder for undervannsrugby i regi av Norges Dykkeforbund.
Pettersen har vært med å vinne hele 17 kongepokaler sammen med Molde Undervannsklubb. Han er eldre bror av Bård Inge Pettersen.
Arne Myhrvold
Han er mest kjent som visepresident for Lillehammer olympiske organisasjonskomité fra 1988 til 1994 og som president for Norges olympiske komité fra 1989 til 1994. Han var også president for Norges Idrettsforbund. Fra 1996 til 1999 var han president for det nye Norges Idrettsforbund og Olympiske Komité. Fra 1999 til 2002 var han sportsdirektør for paraplyorganisasjonen for de europeiske olympiske komitéene. Han satt i styret for Tromsø 2018.
I 1970/71 var han også landslagssjef i langrenn samt trener i Lyn og Oslo Sportskrets.
Fra 1975 til 1985 arbeidet han ved Elektrisk Bureau som personalutvikler og som ansvarlig for strategiprosesser og deretter som fabrikksjef. Fra 1985 til 1995 var han personaldirektør i Tiedemanns samt styreleder i Swix. Han er også gründer og styremedlem i bioenergibedriten BioGren.
Myhrvold er æresmedlem i Norges Idrettsforbund og innehar Norges Skiforbunds høyeste utmerkelse.
The Boys (sang)
The Boys er en sang innspilt av Girls' Generation og utgitt av SM Entertainment den 18. oktober 2011 på gruppens tredje koreanske studioalbum, The Boys. Sangen er komponert og arrangert av Teddy Riley, Kim Taesung, Dominic Rodriguez og Richard Garcia. Den koreanske teksten er skrevet av Yoo Young-jin.
Ifølge HelloKpop er sangen er en av de fire tempofylte sangene som utgjør kjernen av albumet, og blant dem den mest dristige.
Bever
Bever (Castor fiber), også kalt eurasisk bever, er én av kun to gjenlevende arter med gnagere (Rodentia) i slekten bevere (Castor), som er eneste slekt i beverfamilien (Castoridae) med nålevende arter. Arten er terrestrisk og semi-akvatisk, kjent for sin trefellende aktivitet i og oppdemming av vannløp i naturen (spesielt i bekkefar og små elver), til såkalte beverdammer som oversvømmer området rundt. Arten er utbredt i sentrale deler av den palearktiske sone, inkludert Norge.
Etymologi
Ordet bever er innlånt fra mellomnedertysk og har nesten helt fortrengt det hjemlige ordet bjor som kommer fra det norrøne bjórr. Norske stedsnavn med Bjor- eller Bjør- som førsteledd kan være knyttet til forekomster av bever.
Taksonomi
Amerikansk bever (C. canadensis) og bever er de to siste av sitt slag på kloden vår. Alle andre bevere er enten utryddet eller naturlig utdødd. De to skilte trolig lag for omkring 7,5 millioner år siden, da beveren koloniserte Nord-Amerika fra Asia, via landbroen som oppsto over Beringstredet.
Beveren skiller seg ikke vesentlig fra sin amerikanske slektning, verken i utseende eller levesett. Amerikansk bever er en dørstokkart. I 1937 ble den nemlig utsatt i Sørøst-Finland, der den klarer seg klart bedre enn bever og har økt betydelig i antall i forhold til den asiatiske beveren. Amerikansk bever ble også forsøkt utsatt i Finnmark i 1964-1965, men en undersøkelse i 2017 kunne ikke bekrefte at arten fortsatt var tilstede. Med bakgrunn i finske forhold, mener noen det er mulig at amerikansk bever kan utkonkurrere beveren, dersom den invaderer Norge og Sverige, siden den har en høyere forplantningsrate. Hybridisering kan imidlertid ikke skje, siden disse artene har forskjellig antall kromosomer (bever har 48 kromosompar; amerikansk bever har 40 kromosompar).
Beskrivelse
Den eurasiske beveren har en kroppslengde på inntil 80–100 cm og veier normalt 15–25 kg (typisk 18–22 kg), og sjelden også opp mot 30–40 kg. I Namdalseid i Trøndelag ble det for eksempel i 2017 skutt en bever som veide hele 34 kg, noe som trolig er norgesrekord. I tillegg til kroppslengde kommer den flate, kraftige og skjellkledde halen med cirka 28–32 cm (30 cm i snitt). Hunner blir i snitt cirka 1–1,5 kg tyngre enn hanner, men de er umulige å skille fra hverandre med det blotte øyet, såfremt ikke hunnen en høygravid eller diegivende. Bevere skjuler nemlig sine ytre kjønnsorganer og analåpningen i en ytre hudfold, som kan minne om en kloakk.
Kroppen er tett, kraftig og massiv, og hodet og nakken er massive og går nærmest i ett med resten av kroppen. Kjever og kjevemuskulatur er meget kraftfulle, og de formidable fortennene, som er beverens arbeidsredskap, vokser kontinuerlig gjennom hele livet. Ørene svært små og tilnærmet skjult av den tette vannavstøtende pelsen. Både ører og nesebor kan lukkes når beveren dykker, mens de relativt små øyene dekkes av en beskyttende membran. De fremre ekstremitetene er korte og ganske spinkle, men hendene har gripeegenskaper og fingrene er utrustet med sterke klør. Bakbena er noe lengre og ganske kraftige, og bakføttene er utrustet med svømmehud mellom de lange tærne, som også er utrustet med lange klør.
Den tette to-lagspelsen skifter i nyanser av brunt, fra gulbrun og rødbrun til nøttebrun og gråbrun, og består av svært tettvoksende (cirka 12 000–23 000 pelshår per kvadratcentimeter, avhengig av årstiden ) og godt isolerende underull og lange oljeaktige stivere dekkhår, som blir litt mørkere mot tuppene. Halen har tett pels nær roten, men huden er dekket av et mørkt skjell-lignende hornstoff fra der halen flater ut og danner den karakteristiske padleåre-lignende delen av halen. Fettet i halen fungerer som opplagsnæring for beveren utover vinteren. Sanseapparatet er velutviklet, bortsett fra synet. Det er dårlig. Luktesansen er imidlertid spesielt velutviklet.
Bevere har en krum, såkalt hypsodont (tenner med åpne røtter som fortsetter vokse gjennom hele livet) fortann i hver kjevehalvdel, men ingen hjørnetenner. De har imidlertid vanligvis fire hypsodonte jeksler, som har kroner som kan være dekket av sement. Det er emalje bare på forsiden av fortennene, samt emalje og dentin på jekslenes tyggeflater. Når beveren tygger føres underkjeven frem og tilbake, slik at plantefibrene males opp. Tennene nydannes fra roten gjennom hele beverens liv, slik at de beholder lengden over tannkjøttet.
Tannformelen hos bevere er: 1 0 1 3/1 0 1 3 = 20.
Atferd
Bever er en semi-akvatisk territorial art, som utelukkende lever i ferskvann. Den lever i små sosiale familiegrupper som består av foreldrene og eventuelle unger fra årets og eventuelt også fjorårets kull og av og til også tidligere kull. Kun foreldrene formerer seg, selv om ungene har blitt kjønnsmodne. Territoriet markeres med duftstoffer fra bevergjelpungen og analkjertlene, og arten vil heftig forsvare territoriet sitt mot inntrengere fra en annen familiegruppe. Arten er mest aktiv om natten, men den kan også observeres på dagtid, spesielt i grålysningen og skumringen. Det er en usedvanlig god svømmer, men på land beveger den mindre effektivt. Den padleåre-formede halen brukes både for framdrift i vannet og som et effektiv varslingsverktøy. Beveren slår i vannflaten med den flate halen når den værer fare og vil varsle de andre, og smellet av halen er ganske kraftig.
Beveren er en meget god dykker, og det hevdes at den kan oppholde seg under vann i opptil 15 minutter. En norsk doktoravhandling fra 2017 bekrefter imidlertid at beveren dykker både kortere, sjeldnere og grunnere enn tidligere antatt. Studien omhandlet 33 bevere (hvorav 19 hanner og 14 hunner) som ble utrustet tri-aksial akselerometre og GPS-systemer, slik at atferden kunne studeres kontinuerlig. Metoden var i stand til å identifisere syv forskjellige atferdstyper; stående, gåing, svømming, fôring, pelsstell, dykking og søvn. Det viste seg at beverne i snitt bare dykket i 2,8 % av tiden. Gjennomsnittdykket varte i kun 30 sekunder og gikk typisk kun til én meters dybde. Det lengste dykket som ble registrert varte i 7 minutter.
Beverpar er monogame og holder sammen livet ut. Parringstiden er i tidsrommet desember–februar, avhengig av breddegraden og klimaet. Hunnen går drektig i 105–107 dager og nedkommer med ett årlig kull, typisk med 1–4 unger, på vårparten. Ungene er pelskledde fra første stund og veier typisk 300–700 g. Øynene åpner seg rett etter fødselen, og selv om ungene vil die mora de første 2–3 månedene, så vil de alt etter ei ukes tid være i stand til å konsumere vegetasjon. Ungene blir i hytta den første måneden eller to. Når de blir kjønnsmodne etter cirka 2 år, vil ungene som regel forlate foreldrene og forsøke å etablere sitt egen territorium. Noen unger kan imidlertid bli hos foreldrene i mange år, spesielt om det ikke finnes egnede nye habitat å etablere seg i. Disse vil imidlertid ikke formere seg.
Bevere er planteetere. Føden består av bark og unge grener fra en rekke ulike løvtrær, som bjørk, hassel, osp, rogn, selje og vier, og trolig mange urteaktige vannplanter i sommerhalvåret. Trærne felles i nærheten av dammen, og det hevdes at en bever kan gnage over og felle et 15–20 cm tykt tre i løpet av et kvarters tid. Trefelling er ellers den største oppgaven i livet til en bever, siden barken og de tynne greinene gir mat og stammen og de litt tykkere greinene gir byggematerialer til både beverhytta og demningene, som ellers tettes med jord og stein. Så dyktig er beveren, at den til og med feller trærne slik at de faller slik at jobben med å frakte det videre blir så minimal som mulig. Beveren samler ellers sammen greiner fra løvtrær som den legger på bunnen av dammen/vannet og bruker som mat igjennom vinteren.
Beverhytta plasseres ofte i vannkanten, slik at en del av den står i vann, og inngangen (det er to av dem) er alltid plassert under vann. Den kan imidlertid også plasseres ute i dammen, med vann på alle kanter. Byggverket er så kraftig at rovdyr ikke klarer å penetrere veggene, som består av et tett flettverk av kvister og greiner og kan være opp mot 30 cm tykke. Med inngangen under vann er derfor beverne trygge i hytta. Innvendig er hytta slett og gulvet dekket av tørt gress. Av og til kan også hytta ha to rom og en inngang som går via en tunnel i bakken og ut under vannoverflaten. Beveren bygger imidlertid ikke alltid hytter. Det hender også at boligen legges til jordhuler, som beveren graver ut i en bratt jordskrent, skråbakke eller lignende, men alltid så nært vannet som mulig. Det finnes eksempler på at beveren i slike tilfeller graver kanaler fram til huleåpningene, om boligen må graves ut et lite stykke fra vannet. Beveren graver av og til også jordganger, for å få enklere tilgang fra vannet til landområdene, på steder der strandkanten er bratt. Slike jordganger er også funnet i diker og jorddemninger.
Beverdemningen bygges på samme måte som hytta, men demningene består også av større stokker og steiner i fundamentet. Trestammer, greiner og kvister flettes sammen og tettes med løv, mose, jord, stein og annet rusk og rask (inkludert plast og metaller) som beverne måtte finne rundt om i territoriet. Demningen er et kontinuerlig prosjekt, som beverne må vedlikeholde hele tiden. Beverne graver også ofte kanaler ut fra dammen, for enklere å kunne frakte trevirke fra fellingsplassene til vedlikeholdet av demningen og hytta. Når beverne har oppholdt seg på et sted tilstrekkelig lenge, vil det bli mangel på virke i nærheten av dammen. Da må de flytte til et nytt sted og begynne på nytt.
Gjennom å demme opp skaper også beverne et levende økosystem i en biotop tilpasset artens behov. Derfor er den også en nøkkelart, siden aktiviteten i innsjøer og vassdrag med å bygge demninger fører til at mange planter havner under vann og blir til næring for en mengde andre smådyr og kryp. Fisk og ender er blant de som direkte nyter av beverens aktivitet, men i kantvegetasjonen rundt demningene finner også en rekke andre arter mat.
Inndeling
Inndelingen i underarter følger Gabryś & Ważna (2003,2014) og Senn et al. (2014). Status for de ulike underartene er imidlertid usikker, siden hybridisering har skjedd flere steder i forbindelse med tilbakeføringer (spesielt i sentrale deler av Europa). I så måte kan det se ut som om bare den norske nominatformen og den franske galliae er helt frie for hybridisering.
Bestandsutviklingen
Etter siste istid regner man med at beveren var utbredt i nesten hele Europa og videre østover gjennom det boreale barskogbeltet til Stillehavskysten, men gjennom middelalderen og fram til mot slutten av 1800-tallet ble bestanden kritisk redusert i antall og sterkt fragmentert, som følge av jakttrykket.
Beverpels og bevergjel var ettertraktet og verdifullt, men folk åt også beverkjøtt, og gjør det den dag i dag. Den fettrike beverhalen blir av mange regnet som en utsøkt delikatesse. Helge Ingstad skrev i boka Pelsjegerliv – blant Nord-Canadas indianere (1931) at; «Når så beveren lå på bordet, brunstekt og lekker, hadde vi ikke lenger noen ønsker». Ingstad sa også at beverhale ble brukt som byttemiddel med indianerne, som ville selge sin sjel for en slik fet godbit.
Pelsverket ble spesielt populært i Europa, der den europeiske hattemoten krevde beverhårsfilt (også kalt kastorfilt og beverfilt), gjort av den tettvoksende underpelsen på beveren. Beverhattens status kan trolig best beskrives med at, man kunne bære beverhatt, som forøvrig ble kalt «castors» og er synonym med den norske betegnelsen kastorhatt, ved nær sagt alle anledninger, som i kirken og ved middagsbordet. Jakttrykket skapte en flaskehalshendelse for beverne, som nesten ble utryddet som følge av behovet hattenæringen hadde for beverpels. Bevergjel (castoreum) var etterspurt innen medisinen. Det hadde vært ettertraktet som legemiddel siden antikken og kunne brukes mot det meste later det til, både i pulverform og som tinktur (en spritholdig ekstrakt). Det ble blant annet brukt mot leddgikt og hoggormbitt, men også som et beroligende og krampestillende middel.
Det gikk hardt utover bestandene, og eksperter regner med at den globale populasjonen av eurasisk bever ble redusert til omkring 1 200 individer ved inngangen til det 20. århundre. Disse overlevde også kun i et fåtall fragmenterte refugium. I Europa var det rundt år 1900 kun seks slike refugium, men tre av dem (i Pripjatmyrene) lå såpass tett at de siden har blitt regnet som ett. I tillegg fantes et femte refugium lenger øst i Asia.