cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Josefus
Josefus’ lesere
Josefus skrev på gresk, og lesende publikum var således den gresktalende andel av Romerriket, noe som var grekere, utdannede romere og gresktalende jøder. Den første jødiske krig var derimot først skrevet på hans morsmål aramaisk og deretter oversatt til gresk, noe som innebærer at jøder, i alle fall opprinnelig, var det primære publikumet. Han var en «stolt og patriotisk jøde» som strebet etter at den gresktalende verden skulle forstå og respektere jødisk lov og skikker. I Den jødiske oldtid utelot han dansen om gullkalven, «antagelig for ikke å styrke samtidens sladder om at jødene dyrket dyr». Josefus’ «tallrike innskudd om grunnleggende jødisk språk, skikker og lover [...] forutsetter et ikke-jødisk publikum. Han forventer ikke at hans første lyttere vet noe som helst om lovene eller jødisk opprinnelse.» Andre mulige motiver for å skrive om jødisk oldtidshistorie var å fordrive uriktig representasjon av jødenes opprinnelse, noe som kommer mest tydelig fram i hans siste polemiske verk, Mot Apion, hvor han tok på seg oppgaven å gjendrive gresk sladder mot jødisk tro og praksis. En annen han angrep var den gresktalende egyptiske prest Manetho, hvis historie om egyptisk historie var velkjent i den gresktalende verden, og benyttet som kilde av den antijødiske Tacitus. Manetho hadde etablert legenden om at jødene ble fordrevet fra Egypt fordi de var spedalske, ikke som Den hebraiske Bibelen har fortalt, at de tvang fram frigjøring fra en motvillig farao.
Historiografi og Josefus
I forordet til Den jødiske krig kritiserer Josefus historikere for at de har fordreiet hendelsene i den jødisk-romerske krig: «de har en tanke om å demonstrere romernes storhet samtidig som de forminsket og redusert handlingene til jødene.» Josefus erklærer at hans hensikt er å rette denne innfallsvinkelen, men at han «vil ikke gå til det andre ytterpunktet [...] [og] vil følge handlingene til begge sider med nøyaktighet.» Han antyder at hans metode ikke vil være helt og holdent objektiv ved å legge til at han ikke vil være i stand til å beherske sin sorg i å nedtegne disse hendelsene. Det vil ikke endre hans historiografi.
I hans forord til Den jødiske oldtid sier han at «Historieskrivere drives av mange ulike motiver. Jeg gikk til dette oppdrag for å vise fram litterære evner, vinne berømmelse eller tekkes de mektige. Jeg hadde selv del i noen av hendelsene, og jeg hadde i sinne å imøtegå de skrifter som forfalsket sannheten og å opplyse dem som var ukjente med disse viktige hendelser.» Originaliteten hos den greske historikeren Herodotos var å drive undersøkelser og presentere dem for sitt publikum, og langt senere er Josefus en tilsvarende selvrefererende historiker og etnograf. I tiden etter Herodotos hadde selv ikke-greske historikere tilpasset seg den greske holdningen til etnografiske beskrivelser og historieskrivningen, og i så etterlignet de ikke bare Herodotos, men som Josefus praktiserte de også en gresk litterær sjanger.
I begge sine verker framhevet Josefus at nøyaktighet er avgjørende for historiografien. Louis Feldman merket seg at i Den jødiske krig utøvet Josefus kritisk historiografi mens han i Den jødiske oldtid endrer seg til retorisk historiografi, hvilket også var normen i hans samtid. Feldman mener at det også er betydningsfullt at Josefus kaller sitt verk verk om jødisk oldtid for Ioudaike archaiologia, som bokstavelig betyr arkeologi, ikke historie. I den hellenistiske verden hadde arkeologi betydningen «historie fra opprinnelsen» eller «arkaisk historie». Således antyder Ioudaike archaiologia historien til det jødiske folk fra deres opprinnelse og til forfatterens samtid. Skillet er betydningsfullt for Feldman ettersom «i antikken var historikere forventet å skrive i en kronologisk orden» mens de som skrev archaiologia, det vil si fra de eldste tider, skrev i en systematisk orden i en logisk rekkefølge som omfattet alt relevant materiale for deres emne. De bevegde seg bortenfor politisk historie til et bredere perspektiv som omfattet blant annet etnografi, religion og privat liv.
I sammenligningen med en annen antikk historiker, Dionysios fra Halikarnassos og hans verk om romernes historie, Rhōmaikē arkhaiologia, listet Feldman opp disse likhetene: «Dionysios i lovprisingen av Roma og Josefus i lovprisingen av jødene inntar samme mønster; begge hyppig moraliserer og psykologiserer og vektlegger fromhet og rollen i guddommelig forsyn; og parallellene mellom [...] Dionysios’ redegjørelse av Aineias’ og Romulus’ død og Josefus’ beskrivelse av Moses’ er påfallende.»
Verker
Verkene til Josefus er viktige kilder til vår forståelse av jødisk liv og historie i det første århundre etter Kristus. Nedenfor er disse listet opp med gresk tittel, og med norske titler i parentes. Årstallene for utgivelsene er omtrentlig. Internasjonale forkortinger vist sist.
Den jødiske krig
Det begynner med perioden under makkabeerne og ender med Jerusalems fall, og den påfølgende romerske erobringen av festningene Herodion, Makaront og Masada, samt den romerske triumfferden i Roma, opprenskninger og romerske militære operasjoner andre steder i riket og opprøret i Kyrene. Til sammen med redegjørelsene med hans selvbiografi hvor han omtaler en del av de samme hendelsene, gir det også et overblikk av Josefus’ egen deltagelse i hendelsene siden han kom tilbake til Jerusalem fra en kort reise til Roma tidlig i 60-årene. Blant hans kilder kunne han også trekke veksler på memoarene til Vespasianus og Titus.
I kjølvannet av undertrykkelsen av det jødiske opprøret, ville Josefus ha vært vitne til Titus’ triumferende legioner med deres jødiske fanger, og at romerne fraktet med seg rikdommer i form av tjuvgods som var tatt fra tempelet i Jerusalem. Det var imot denne bakgrunnen at Josefus skrev Den jødiske krig, hvor han hevdet å motsi antijødiske omtaler. Han bestred påstandene om at jødene tjente en beseiret gud og var naturlig fiendtlige til den romerske sivilisasjon. Isteden la han skylden på den jødisk-romerske krig på de som han kaller «ikke representative og altfor nidkjære fanatikere» blant jødene, som ledet folket bort fra deres tradisjonelle aristokratiske ledere (som han selv) med katastrofale resultater. Josefus la også skyld på en del av de romerske guvernører i Judea, betegnet dem som korrupte og inkompetente administratorer. I henhold til Josefus var de tradisjonelle jøder, eller burde være, og kunne være lojale og fredselskende borgere. Det er takket være Josefus, skrev Johan Burrow, «at vi vet mer om Palestina i det første århundre e.Kr. enn av noen annen del av Romerriket: I Josefus, fra en romersk provins, fantes en stemme og en mann som snakket om seg selv og av erfaringen under romersk styre. Han var skribent som verken den greske eller romerske verden hadde oppfostret, som kunne beskrive sitt folk for den bredere verden, innenfor konvensjonene av den gresk-romersk historiografi.»
Den jødiske oldtid
Det neste verket til Josefus er Den jødiske oldtid på 21 bind, fullført under det siste året til keiser Flavius Domitianus, en gang rundt 93 e.Kr. eller 94 e.Kr. Verket fortalte historien til jødene, lover og skikker, og gikk inn i mange filosofiske debatter som var rådende i Roma i forfatterens samtid. Igjen kommer han med en apologia for det jødiske folks betydning i oldtiden og generelt. Josefus hevdet å skrive denne historien ettersom han «så at andre perverterte sannheten til disse hendingene i hva de skrev» om jødenes historie. Josefus nevner at hans kilder var fra Den hebraiske Bibelen og hans tolkninger av disse, og at han var et øyevitne til krigene mellom jødene og romerne, som ble utdypet i Den jødiske krig. Det er en lang parafrase av de bibelske kildene med en del utelatelser og egne tillegg.
Han gir et omriss av jødisk historie, begynnende med skapelsen, som videreformidlet via jødisk historisk tradisjon. Abraham lærte egypterne vitenskap, som på sin side lærte dette videre til grekerne. Moses opprettet et senatorisk prestelig aristokrati, som akkurat som Roma motsatte seg monarkiet. De store figurer i Tanákh er framstilt som ideelle filosofledere. Han inkluderte en selvbiografisk tillegg som forsvarte hans egen oppførsel og deltagelse i krigen da han samarbeidet med de romerske styrkene. Han ble selv truffet av en kule fra Jerusalems murer da han ropte til forsvarerne på deres eget språk at motstand mot romerne var nytteløs, men hans egen sorg over den apokalyptiske ødeleggelsen av byen og dens tempel synes ektefølt.
Turda
Turda (ungarsk: Torda) er en by i Cluj fylke i Romania. I 2011 hadde byen 47,744 innbyggere.
Josefus
Mot Apion
Josefus’ Mot Apion var et polemisk verk på to bind som ble skrevet som et forsvar av jødedommen som en klassisk religion og filosofi, understreket dens opphav i oldtiden, i motsetningen til hva Josefus hevdet var den langt nyere tradisjonen til grekerne. Mot Apion siterer hans tidligere verk Den jødiske oldtid slik at det kan bli datert etter 94 e.Kr. Hensikten var å fordrive gresk sladder om jødene og påstander fra særlig gresk-egyptiske Manetho og den hellenistiske egypteren Apion. Samtidig ønsket Josefus, som stolt jøde, at den gresktalende verden skulle forstå og respektere jødisk tro og praksis. I denne boken kom Josefus med et nytt begrep. Han argumenterte for at mens menneskeheten hadde utviklet mange former for politisk styresett, kunne de fleste bli innordnet følgende tre typer: monarki, oligarki og demokrati. Styresettet til jødene var imidlertid særegent, og Josefus kom med begrepet teokrati, «Guds styre». I praksis mente han at det var et prestelig styre opprettet av Moses, hvor Gud er eneveldig og hans ord er lov.
USAs historie (1849–1865)
Bakgrunnen for den amerikanske borgerkrigen
Med to grunnleggende forskjellige arbeidssystemer, slaveplantasjer i sør og industriell kapitalisme i nord, hadde de to regionene utviklet to sterkt forskjellige samfunn. Splittede økonomiske, politiske og kulturelle syn økte gradvis spenningene mellom nord og sør.
Josefus
Josefus’ liv
I et tillegg til Den jødiske oldtid skrev Josefus om seg selv. Dette selvrettferdige tillegget var ikke med i den første utgaven, men senere utgaver hadde dette med. Tillegget har siden blitt referert til som et selvstendig verk. Mellom hans selvbiografi og Mot Apion ser man Josefus på «hans beste og hans verste», i henhold til Henry St. John Thackeray (forfatter av Josephus: The Man and the Historian, 1929): begge er kontroversielle, den ene var en apologia pro vita og det andre pro genie sua, og i stil, opplegg og behandling så forskjellige at de kunne ha vært skrevet av ulike forfattere. Hensikten med selvbiografien var å forsvare seg mot anklager fra en konkurrerende jødisk historiker, nemlig Justus fra Tiberias, som anklaget ham for å ha bidratt til å reise opprøret mot Roma. Teksten omhandler således for det meste av Josefus' halvår som hærfører i Galilea.
USAs historie (1849–1865)
Bakgrunnen for den amerikanske borgerkrigen
Immigrasjon fra det nordlige og vestlige Europa ble oppmuntret, og tilfredsstilte behovet for en jevn flyt av billig arbeidskraft til den nordlige industrien. Immigranter fra arbeiderklassen bygget opp landets jernbaner og fabrikksystemer. Men få av dem slo seg ned i de landbruksdominerte sørstatene, hvor industrivarer hovedsakelig ble importert.
Josefus
Uekte tekster
En kort tekst fra ukjent årstall kalt Avhandling til grekerne om Hades ble feilaktig tilskrevet Josefus på 800-tallet, men tekstens egentlig forfatter er nå antatt å være den kristne skribenten Hippolytus av Roma. Den ble oversatt til engelsk av William Whiston, som også hadde oversatt Josefus, og Whiston selv trodde avhandlingen var skrevet av Josefus. Således har feilen blitt videreformidlet.
Josippon, en krønike om jødiske historie fra Adam og fram til Titus, har fått sin tittel ved at den ble feilaktig tilskrevet Josefus som forfatter, mens dens egentlige forfatter antagelig er Yosef Ben Gurion, en jødisk lærd i sørlige Italia i tidlig middelalder.
USAs historie (1849–1865)
Bakgrunnen for den amerikanske borgerkrigen
Lønnsomheten til bomull, eller «Kong Bomull» som den ble kalt, befestet sørstatenes avhengighet av plantasjesystemet og dens grunnlag: slavearbeid. En liten klasse slavebaroner, særlig bomullplantere, dominerte politikken og samfunnet i sør. Mens sørstatenes økonomi var basert på slavearbeid, var nordøst et voksende industrielt samfunn.
Etter at Abraham Lincoln ble valgt til president, trakk elleve sørstater seg ut av unionen sent i 1860 og 1861 og etablerte en opprørsregjering, Amerikas konfødererte stater 9. februar 1861. Borgerkrigen begynte da konføderasjonsgeneralen Pierre Beauregard åpnet ild mot Fort Sumter i Charleston, South Carolina.
Borgerkrigen
Krigen endte med unionens seier 9. april 1865 da konføderasjonens general Robert E. Lee overgav seg ved tinghuset i Appomattox i Virginia. 650 000 mennesker var da blitt drept. I etterspillet til krigen, rekonstruksjonen, måtte USA avgjøre statusen til rundt fire millioner frigjorte afroamerikanske slaver og gradvis gjeninnlemme de elleve konføderasjonsstatene i unionen.
Pierre Boulez
Pierre Boulez (født 26. mars 1925 i Montbrison i Frankrike, død 5. januar 2016 i Baden-Baden i Baden-Württemberg ) var en fransk dirigent og komponist.
Bakgrunn, utdannelse
Pierre Boulez var sønn av forretningsmannen Léon Boulez og av Marcelle Calabre. Han begynte på hjemstedets katolske skole som seksåring; det var lange skoledager, de daglige bønnestundene i skolekapellet i ti år klarte å gi ham selvdisiplin, men gikk visstnok utover gudstroen.
Som barn viste han talent og interesse både innen matematikk og musikk.
Han begynte høyere matematikkstudier i Lyon før han gikk over til Musikkonservatoriet i Paris under Olivier Messiaen og Andrée Vaurbourg. Han fortsatte med å skrive tolvtonemusikk i postwebernsk seriell stil, svært påvirket av Messiaen.
Komponist, dirigent, teoretiker og animatør
Pierre Boulez var en nyskapende kraft innen den europeiske modernismen etter annen verdenskrig. Både som komponist, teoretiker, polemiker og institusjonsbygger ble han en av de viktigste lederne for dem som strebet etter et nytt musikalsk uttrykk, preget av større abstraksjon og eksperimentering. Han fornyet de kompositoriske skrivemåtene på 1950-tallet og innførte en ny og mer fleksibel variant av serialismen der han kombinerte impulsene fra Schönberg-skolen, Stravinskij og Debussy. Fra Schönberg hentet han organiseringen av tonehøyder, fra Stravinskij organiseringen av rytmer, og fra Debussy følelsen for den klanglige overflaten. Han gikk også til musikktradisjoner utenfor Europa, og hentet impulser fra slagverksensembler i Afrika, Sør-Amerika og Det fjerne østen. Hans interesse for langvarige musikalske former bærer preg av innflytelsen fra Wagner og Mahler.
Kauffeldtgården
Kauffeldtgården er en fredet empirebygning midt i Gjøvik sentrum, med adresse Kauffeldts plass 2.
Pierre Boulez
Komponist, dirigent, teoretiker og animatør
Som musikktenker går han på tvers av kunstartene og henter inspirasjon fra litteratur (fra Stéphane Mallarmé og James Joyce til e.e.cummings), billedkunst (fra Piet Mondrian og Paul Klee til Francis Bacon) og arkitektur (le Courbusier, Bauhaus-bevegelsen). Boulez har utgitt en rekke toneangivende artikler innen feltene komposisjon, teori, estetikk og fortolkning, for det meste samlet i bøkene Penser la musique aujourd'hui (1963), Relevés d'apprenti (Notater fra en læregutt, 1966), Points de repère (1985), Leçons de musique (2005) og Regards sur autrui (2005). Han har inspirert og påvirket filosofer som Michel Foucault og Gilles Deleuze.
Kauffeldtgården
Huset ble oppført tidlig på 1800-tallet av Caspar Kauffeldt, grunnleggeren av Gjøvigs Glasværk. Det fungerte som bolig for garver Caspar Hennig. Etter nedleggelsen av glassverket i 1843 fikk Kauffeldtgården ny funksjon. I 1854 ble den bolig og landhandleri for Edv. og Leonore Olsen. I 1877 flyttet Fredrik Olsen Lange inn. Han drev Gjøviks Blad og boktrykkerforretning. Sønnen Torstein Lange tok over i 1917, og familien eide gården til 1965, da den ble kjøpt av Gjøvik kommune. I Lange-familiens tid ble gården kalt Langegården. Kauffeldtgården ble fredet i 1985.
Pierre Boulez
Komponist, dirigent, teoretiker og animatør
Boulez har komponert instrumental- og vokalverker, blant annet Le Marteau sans maître for altsanger og ensemble, Pli selon pli for sopran og orkester og Rituel: In Memoriam Bruno Maderna for et orkester delt inn i åtte grupper. I likhet med forgjengerne Pierre Schaeffer og Edgard Varèse gjorde Boulez tidlige fremskritt på 1950-tallet innen klassisk elektronisk musikk og musikk laget med datamaskiner, men han gav opp den elektroniske musikken i flere tiår i påvente av bedre computere. Et av hans viktigste elektroniske verker er Répons, for orkester og elektronikk, komponert ved IRCAM i 1980–84 (se nedenfor). Fra 1950-årene eksperimenterte han med aleatorisk musikk («tilfeldig musikk») og hadde kontakt med John Cage, som var interessert i det samme; imidlertid endte de to opp med ulike syn på hvilken funksjon tilfeldigheten skulle ha.
Kauffeldtgården
Huset inneholdt kontorer for administrasjonen til Mjøsmuseet fram til 2006 og forvaltes fremdeles av museet. Gjøvik Kunstgalleri har et kunstgalleri og en liten kafé i tilknytning til sine utstillingslokaler  i bygningen.
Calheta de São Miguel
Calheta de São Miguel er en by som ligger på nordøstkysten av øya Santiago i staten og øygruppa Kapp Verde.
9. serierunde i Premier League 2009/10
Runden vil kanskje huskes best for Darren Bents seiersmål mot Liverpool for Sunderland. Bent avslutta inne i 16-meteren, ballen gikk via en badeball som en Liverpool-supporter hadde slått ut på banen litt før. Fotballen og badeballen gikk i hver sin retning, og satte keeper Pepe Reina ut av spill.
Calheta de São Miguel
Byen hadde 5 457 innbyggere i 2005, og tilhører kommunen São Miguel.
Pierre Boulez
Komponist, dirigent, teoretiker og animatør
Boulez' praksis som pianist og senere som dirigent har virket tilbake på komponeringen. Han har ofte revidert sine egne verker, for eksempel er hans tredje klaversonate et verk i «åpen form» som har vært gjenstand for stadige revisjoner siden premièren i 1957 (bare to av fem satser har blitt utgitt). Hovedverket Pli selon pli – portrait de Mallarmé for sopran og orkester ble skrevet i 1957–60, revidert i 1962 og 1970, og igjen revidert i 1989, i en ny og fleksibel form. ...explosante-fixe..., en konsert for fløyte, ensemble og elektronikk, ble komponert tidlig i 1970-årene og fullstendig revidert to tiår senere.
I 1970 fikk Boulez i oppdrag av Frankrikes president Georges Pompidou å opprette og lede en institusjon for utforskning og utvikling av moderne musikk: IRCAM, Institut de Recherche et Coordination Acoustique/Musique. Her utviklet han, i samarbeid med sine ingeniører, den store 4X-computeren som han blant annet brukte til å lage verket Répons med. IRCAM har bestilt verker fra en rekke ledende internasjonale komponister gjennom de siste 40 år. Boulez fortsatte som leder for IRCAM til 1992. Fra 1976 til 1995 var han professor ved det prestisjetunge Collège de France. Han grunnla også Ensemble InterContemporain i 1975 og ledet det i flere tiår.
Pierre Boulez har gjort seg bemerket som en av de viktigste dirigenter i nyere tid, særlig innen musikk fra første halvdel av 1900-tallet, av komponister som Claude Debussy, Gustav Mahler, Arnold Schönberg, Igor Stravinskij, Béla Bartók, Anton Webern og Edgard Varèse, samt av Richard Wagners musikkdramaer fra siste halvdel av 1800-tallet. Boulez dirigerte Parsifal ved Wagner-festspillene i Bayreuth i 1966 og 1968–70, og ledet den berømte oppsetningen av Wagners Der Ring des Nibelungen i 1976–80, i regi av Patrice Chéreau. Boulez var musikalsk leder for BBC Symphony Orchestra fra 1969 til 1971, for New York-filharmonikerne fra 1971 til 1977 var senere hovedgjestedirigent for symfoniorkestrene i Cleveland og i Chicago. Han vendte tilbake til Bayreuth og dirigerte en ny produksjon av Parsifal i 2004. Boulez har dirigert en mengde konserter og gitt ut en rekke CD-plater med Wiener Philharmoniker, Berliner Philharmoniker og symfoniorkestrene i New York, Chicago, Cleveland og ved BBC.
Joop Beek
Joop Beek, egentlig Josephus Beek (født 12. mars 1917 i Amsterdam i Nederland, død 17. september 1983 i Jakarta i Indonesia) var en nederlandsk og senere indonesisk, katolsk prest tilhørende jesuittordenen som fikk en viss politisk innflytelse i Indonesia som viktig, men tilbaketrukket politisk rådgiver for president Soeharto fra 1965 til 1975. Han var overbevist om at kommunistene og islamistene på hver sin måte utgjorde store farer for det indonesiske samfunn.
Joop Beek kom til landet da det fremdeles var nederlandsk koloni i 1938, og underviste ved en av jesuittenes skoler i Yogyakarta på Java. Under den japanske okkupasjon satt han internert, og måtte vende tilbake til Nederland i 1946. Etter noen år i Maastricht ble han i 1952 sendt tilbake til Yogyakarta. Det ble han etterhvert mer og mer involvert i studentarbeid og kjent med de politiske strømninger og understrømmer som gjorde seg gjeldende.
Even Fodstad
Even Fodstad (født 25. desember 1872 på Fostad i Østre Toten, død 25. juli 1952 på Tømmerhol) var ordfører i Østre Toten i periodene 1911-13 og 1926-28. Fodstad representerte Bondepartiet, i hans første ordførerperiode under navnet "Næringspartiets liste".
Fodstad var sønn av Martinius Rogneby på Fostad og Petra f. Hveem. Etter middelskolen arbeidde han tre år som kontorist i Tønsberg. I 1899 ble han gift med Petra Tømmerhol, og tre år seinere tok de over hennes farsgard.
I 1907 kom Fodstad inn i herredsstyret, der han satt fram til 1928, riktignok bare som første varamann i perioden 1922-25. Fodstad hadde også flere andre kommunale verv; blant annet var han formann i ligningsmemnda og overligningsnemnda.
Per Kristian Dahl
Per Kristian Dahl (født 18. november 1960) er en norsk lokalpolitiker (Ap) som var ordfører i Halden kommune fra 2003 til 2011. Han ledet han en koalisjon bestående av Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet, men sistnevnte trakk seg fra samarbeidet høsten 2006.
Etter valget i 2007 hadde han med seg partifellen Wenche Olsen som varaordfører og ledet et samarbeid mellom Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Pensjonistpartiet.
Dahl var vararepresentant til Stortinget i perioden 2005-2009. Han har tidligere vært hovedtillitsvalgt ved Norske Skog Saugbrugs AS.
Per Kristian Dahl ble i 2011 anklaget og anmeldt for «mulig politisk korrupsjon». Saken ble henlagt av statsadvokaten under henvisning til at intet straffbart forhold var bevist.
I mars 2017 opplyste Per Kristian Dahl at han hadde meldt seg ut av Arbeiderpartiet.
Reduksjonsmiddel
Et reduksjonsmiddel er et stoff som reduserer et annet, og da selv blir oksidert.
Câmpia Turzii
Câmpia Turzii (ungarsk: Aranyosgyéres) er en by i Romania. Byen ligger i Cluj fylke. I 2002 hadde byen 26,865 innbyggere.
Ola Gjeilo
Han gikk i lære hos jazzmusiker Ole Henrik Giørtz og klassisk pianist Wolfgang Plagge. Videre studerte han til bachelorgrad ved Norges musikkhøgskole, før han studerte videre ved Royal College of Music i London.
Gjeilo fikk i 2006 utdelt en mastergrad i klassisk komposisjon ved Juilliard i New York City, der han også spilte i band med medstudentene Chris og Tom Barber på bass og trommesett. Deretter studerte han filmmusikk i Beverly Hills ett år. Hans musikk er en blanding av klassisk og jazz-fusion.
Benjamin Lincoln
Benjamin Lincoln (født 24. januar 1733 i Hingham i Massachusetts, død 9. mai 1810 på samme sted) var generalmajor i den kontinentale armé under den amerikanske uavhengighetskrigen, og George Washingtons nestkommanderende.
Bakgrunn
Bwnjamin Lincoln var født i Massachusetts i 1733. Han var sjette barn av sin far oberst Benjamin Lincoln og hans annen hustru Elizabeth Thaxter Lincoln. Lincolns forfedre var blant de flrste nybyggere i Hingham, fra Thomas Lincoln 'the cooper,' som kom dit fa stedet var del av Massachusetts Bay Colony. Lincolns far var en av fylket Suffolk Countys rikeste menn. Han var medlem av guvernørens råd fra 1753 til 1770, og innhadde en rekke andre aadministrative stillinger frem til sin død i 1771. Lincolns morfat, overt Samuel Thaxter, var en av Hinghams fremste borgere, og var med på å demarkere grensen mellom Massachusetts og Rhode Island i 1719.
Militær
Han arbeidet seg også oppover i gradene i den lokale militsen til han ble oberstløytnant i 1772. Han ble forfremmet til brigadegeneral i 1776, så generalmajor før han ble kommandant over alle styrkene i Boston–området. Etter at britene evakuerte Boston, sluttet Lincoln seg til general George Washington i New York og ledet den høyre vingen i slaget ved White Plains. Kort tid etter at han deltok i kamper ved Fort Independence, fikk han stillingen som generalmajor i den kontinentale armé.
Lincoln beveget seg sørover med general Washington og ble så sendt til den nordlige avdelingen for å hjelpe til mot generalmajor John Burgoynes felttog. Etter at han kom seg fra en alvorlig skade, ble Lincoln utnevnt til kommandant i den sørlige avdelingen i september 1778. Han mislyktes i å ta tilbake Georgia, ble omringet og tvunget til å overgi Charleston i mai 1780, et av de verste kontinentale nederlagene i krigen. Han ble nektet ære i krigen siden han overgav seg.
Etter at han ble utvekslet, returnerte Lincoln snart til Washingtons hovedarmé og ledet den til og med til Virginia der han spilte en betydelig rolle i overgivelsen ved Yorktown den 20. oktober 1781. General Charles Cornwallis ble så ydmyket av nederlagene for «kolonifolket» at han nektet å personlig overgi sitt sverd til general Washington. Han sendte sin nestkommanderende, general Charles O'Hara, i sitt sted. Som svar på dette, sendte Washington sin underordnede, generalmajor Lincoln, for å ta i mot sverdet til Cornwallis etter nederlaget ved Yorktown.
Lincoln hjalp senere til med å slå ned Shays' opprør i 1787. Han forble aktiv i det offentlige liv i forskjellige former til han trakk seg tilbake i 1809. Han døde i Hingham i 1810.
Oppkallinger
Steder oppkalt etter Benjamin Lincoln:
776 f.Kr.
776 f. Kr. er et årstall på 700-tallet f. Kr..
Trialetikulturen
Trialetikulturen var en kulturhorisont som oppstod i Kaukasus i slutten av det 3. årtusen f.Kr., og som i første del av det 2. årtusen f. Kr. erstattet Kura-Araxes kulturen
Trialetikulturen hadde tette forbindelser med flere høyt utviklede kulturer i oldtiden, spesielt den Egéiske. Den er kjent for sine spesielle gravskikker, hvor samfunnseliten ble gravlagt i store, svært kostelige gravkammer under gjorden og steinhauger, noen ganger sammen med vogner med fire hjul. Mange gjenstander av gull fra disse gravene har store likheter med lignende objekter som er funnet i Iran og Irak.
Toyota Yaris
Toyota Yaris er en småbil (B-segmentet) fra Toyota, introdusert i 1999, som produseres i Valenciennes i Frankrike. Modellen er designet ved Toyotas designsenter i Sophia-Antipolis nær Cannes i Sør-Frankrike. Bilen har vært blant Norges mest populære (Topp 10) siden den ble lansert.
Navnet Yaris brukes i andre verdensdeler på en annen bil.
Yaris er en kombicoupé som leveres med 3 og 5 dører. Første generasjon Yaris var 3,61 meter lang. Den kom også som Yaris Verso, en noe større flerbruksvariant med svært god lastekapasitet, og som med visse modifikasjoner også kunne registreres som varebil i Norge. Andre generasjon Yaris ble introdusert i 2006.
Den første generasjonen ble valgt til «Årets bil 2000» av europeiske motorjournalister.
1. generasjon
Yaris ble lansert i 1999 med en 4-sylindret VVT-i motor på 1,0 liter som utviklet 68 HK. Yaris Verso kom sent samme år med en 1,3 liters motor på 86 HK. Denne motoren ble også tilgjengelig på Yaris. I 2001 kom Yaris T-Sport med en 1,5 liters bensinmotor med 106 HK. I 2002 ble en D-4D turbodieselmotor på 1,4 liter og effekt på 75 HK tilgjengelig for Yaris og Yaris Verso. I 2003 gjennomgikk modellen en ansiktsløftning og motorene ble modifisert.
2. generasjon
Andre generasjon Yaris ble lansert i 2006. Den nye modellen var 3,75 meter lang. Dieselmotoren på 1,4 liter var modifisert og utvikler 90 HK. 1,0-liters motoren, som er utviklet av Daihatsu, er samme 3-sylindrede motor som sitter i Toyota Aygo. Den veier kun 67 kg og er den letteste som leveres i en serieprodusert bil. 2. generasjon Yaris fikk 5 stjerner i Euro NCAP-testene. Leveres også med en 1,8 liters motor som yter 132 hk. Denne modellen kalles Yaris TS (Toyota Sport).
3. generasjon
Tredje generasjon Yaris ble lansert i 2011. Den er 10 cm lengre enn forgjengeren og akselavstanden er økt med 5 cm. Våren 2012 ble modellen vist på Genèveutstillingen i hybridversjon. Hybridsystemet er 20% lettere enn tilsvarende i Auris hybrid. Bensinmotoren har 1,5 liters volum og både elmotoren og batteripakken er lettere og mer kompakt. Modellen ble lansert i Norge i august 2012.
4. generasjon
Yaris IV ble presentert i oktober 2019 før åpningen av Tokyo Motor Show i 2019 for kommersialisering i begynnelsen av 2020.
George F. Kennan
George Frost Kennan (født 16. februar 1904 i Milwaukee i Wisconsin, død 17. mars 2005 i Princeton i New Jersey) var en amerikansk rådgiver, diplomat, statsviter og historiker best kjent som «containment-politikkens far» og som en nøkkelperson under fremveksten av den kalde krigen. Han skrev senere historiebøker fra relasjonene mellom Russland og vestlige makter.
På slutten av 1940-tallet inspirerte hans skriftlige verker både Trumandoktrinen og den amerikanske utenrikspolitikken om oppdemming (containment) av Sovjetunionen, noe som førte til at Kennan gikk i en livslang rolle som en ledende autoritet om den kalde krigen. Hans artikkel «The Long Telegram» fra Moskva i 1946 og den påfølgende artikkelen «The Sources of Soviet Conduct» fra 1947 argumenterte med at det sovjetiske regimet var iboende ekspansjonistisk, og at dens påvirkningskraft måtte oppdemmes i vitale og strategisk viktige områder for USA. Disse tekstene ble raskt sett på som grunnleggende tekster om den kalde krigen og gav grunnlag for Truman-regjeringens nye anti–Sovjetpolitikk. Kennan spilte også en stor ledende rolle i utviklingen av programmer og institusjoner under den kalde krigen, hvor blant annet Marshallplanen var den mest kjente.
Like etter at Kennans doktriner hadde blitt beundret som offisiell amerikansk politikk begynte han tilsynelatende å kritisere den samme politikken han var med på å skape. Rundt sommeren 1948 var han overbevist om at situasjonen i Vest-Europa hadde forbedret seg til et punkt hvor forhandlinger med Moskva kunne begynne. Dette forslaget fra Kennan ble derimot ikke mottatt med enighet innad i Truman-regjeringen, og hans innflytelse avtok jevnt, spesielt etter at Dean Acheson ble utnevnt til USAs utenriksminister i 1949. Ettersom den amerikanske doktrinen under den kalde krigen fikk en mer aggressiv og militaristisk tone klaget Kennan over det han kalte en feiltolkning av hans tenkning.
Kennans tidlig liv og karriere
George Frost Kennan ble født den 16. februar 1904 i Milwaukee i Wisconsin. Han var student ved St. John's Military Academy i Delafield og dro videre til Princeton University på høsten 1921. Fordi han var utilfreds med «eliten» og atmosfæren ved skolen ble de første årene vanskelige og ensomme for den sjenerte og innadvendte Kennan, men han ble uteksaminert i 1925. Han vurderte å søke jusstudier rett etter han ble uteksaminert, men fant ut at det ville bli for dyrt og valgte til slutt å søke til USAs utenrikstjeneste, eller United States Foreign Service. Kennan sto på inntakseksamenen og ett år senere gikk han inn i utenrikstjenesten som bragte han ut til Sveits, Tyskland, Estland, Latvia og Litauen.
I 1928 ble Kennan medlem av utenriksdepartementets divisjon for østeuropeiske anliggender, og i 1929 begynte han på et program med historie, politikk og russisk språk hos det orientalske instituttet ved Universitetet i Berlin. Fra denne perioden fulgte han i fotsporene til utforskeren George F. Kennan, som var hans bestefars yngre fetter, og som han i tillegg var oppkalt etter. Han hadde vært en ledene ekspert på det russiske keiserdømmet og forfatter av Siberia and the Exile System fra 1891. Samtidig som den yngre Kennan var i Berlin lærte han seg å mestre en rekke språk, som inkluderte både russisk, tysk, fransk, polsk, tsjekkisk, portugisisk og norsk. I Berlin traff han også norske Annelise Sørensen som han giftet seg med og siden fikk tilsammen fire barn med.
Da USA åpnet sine diplomatiske relasjoner med Sovjetunionen i 1933, rett etter valget av president Franklin D. Roosevelt, ble Kennan med som ledsager til den amerikanske ambassadøren William C. Bullitt i Moskva. På midten av 1930-tallet var Kennan regnet som en av få i kjernen blant profesjonelt trente eksperter på Russland under ambassaden, sammen med blant andre Charles E. Bohlen og Loy W. Henderson. Disse tjenestemennene hadde blitt påvirket av Robert F. Kelley, som var den rutinerte sjefen for utenriksdepartementets østeuropeiske anliggender. Deres overbevisning var at det eksisterte en liten basis for samarbeid med Sovjetunionen, selv mot potensielle motstandere. På samme tid fulgte Kennan den store terroren under Stalins regime, som dypt påvirket hans syn på den interne dynamikken i det sovjetiske regimet for resten av hans liv.
Ved utbruddet av den andre verdenskrig i 1939 var Kennan tilknyttet ambassaden i Berlin. Han var internert i Tyskland i Grand Hotel Jeschke ved Bad Nauheim i om lag seks måneder etter at USA gikk inn i krigen i desember 1941. I april 1940 var han i Berlin mens konen og to barn var i Kristiansand, to dager før den tyske invasjon fikk han kone og barn tilbake til Berlin av frykt for tysk angrep på Norge. Ved slutten av 1943 og 1944 var han rådgiver ved den amerikanske delegasjonen European Advisory Commission, som arbeidet med å forberede De alliertes politikk i Europa.
«The Long Telegram»
Kennan tjenestegjorde deretter som stedfortredende sjef ved den amerikanske ambassaden i Moskva fra juli 1944 til april 1946 under W. Averell Harriman, og ved slutten av perioden sendte han et telegram til utenriksminister James Byrnes på rundt 8 000 ord med en disposisjon om en ny strategi på hvordan man skulle håndtere diplomatiske relasjoner med Sovjetunionen, som et svar på hvorfor Sovjet ikke ønsket å delta i Verdensbanken. Kennan argumenterte med at «bunnen av Kremlins nevrotiske syn på verdens anliggender er den tradisjonelle og instinktive russiske forstanden av usikkerhet.» Etter den russiske revolusjonen var denne forstanden av usikkerhet blitt blandet med kommunistisk ideologi, hemmeligholdelse og konspirasjon.
Denne meldingen fra Kennan skapte interesse hos marineministeren James Forrestal, som var en ledende talsmann blant Harry S. Trumans indre sirkel for en hard tilnærming i relasjonene med Sovjet. Sovjetunionen hadde frem til dette vært en seriøs partner til de allierte etter at Adolf Hitlers invasjon østover brøt med deres tidligere forbindelser med Tyskland. Forrestal ønsket Kennan tilbake til Washington, og var siden en sterk innflytelse på hans avgjørelse med å offentliggjøre X-artikkelen. Etter at Kennan returnerte til Washington fikk han i april 1946 et mindre engasjement ved krigshøgskolen, hvor han foreleste for mange innflytelsesrike personer. Siden ble han sjef for det nye planleggingsstaben (Policy Planning Staff) i utenriksdepartementet, en posisjon han holdt fra april 1947 til desember 1949. Den 12. mars 1947 var Truman i kongressen hvor han brukte Kennans advarsler fra «The Long Telegram» i en tale som en basis for hva som skulle til å bli Trumandoktrinen. Truman sa blant annet at «Min tro er at det skal være USAs politikk å støtte frie folkeslag som kjemper mot forsøk på herredømme av væpnede minoriteter eller gjennom ytre press..»
Den ukjente forfatteren «X»
I juli 1947 ble en artikkel med tittelen «The Sources of Soviet Conduct» (bakgrunnen til sovjetisk adferd) publisert i det innflytelsesrike tidsskriftet Foreign Affairs. Artikkelen ble undertegnet med pseudonymet «X» og fikk navnet X-artikkelen. Den virkelige opphavsmannen var George Kennan, mens X-artikkelen for øvrig kun var en omarbeidelse av hans «The Long Telegram». I artikkelen utviklet Kennan tankene om at Sovjetunionen ikke kunne ta unødvendige sjanser. Om de finner «uoverstigelige hindringer på sin vei så godtar de disse filosofisk og tilpasser seg til dem». Derfor foreslo Kennan at «hovedinnslaget i amerikansk politikk mot Sovjetunionen måtte være en langsiktig og tålmodig, men likevel fast og årvåken containment (oppdemming) av russiske ekspansjonstendenser. Sovjetisk trykk mot den vestlige verdens frie institusjoner er noe som kan oppdemmes gjennom et kjapt og årvåkent motangrep ved skiftende geografiske og politiske områder, som svarer på forandringer og manøvreringer innenfor Sovjetunionens politikk.»
Publiseringen av X-artikkelen ga rask opphav til en av de mest intensive debattene om den kalde krigen, og den ledene journalisten Walter Lippmann var en av dem som kritiserte artikkelen. Lippmann avviste Kennans forslag om at det sovjetiske samfunnet allerede inneholdt spor som kunne føre til dens nedgang. Han mente videre at teorien var for spekulativ til at den kunne fungere som en offisiell amerikansk politikk, og sa ''«I estimatene til Mr. X finnes det ingen reserver for en regnfull dag. Det er ingen sikkerhetsmarginer for uflaks, dårlig ledelse, feil eller det uforutsette. Han spør oss om anta at sovjetisk makt allerede har avtatt. Han formaner oss til å tro at vår eget høyeste håp for oss selv snart vil bli realisert.»''
Det ble allment kjent at «X» måtte være George Kennan, og ettersom han var i en posisjon høyt oppe i utenriksdepartementet ble X-artikkelen betraktet som et offisielt dokument som uttrykte Trumanadministrasjonens nye politikk ovenfor Sovjetunionen. Kennan hadde riktignok ikke tenkt seg X-artikkelen som en omfattende oppskrift på en fremtidig utenrikspolitikk. I resten av sitt liv fortsatte Kennan å gjenta at artikkelen ikke påsto at man automatisk skulle gjøre motstand mot sovjetisk ekspansjonisme overalt hvor den fantes, men heller skille mellom direkte og indirekte interesser. Det framgikk heller ikke av artikkelen at Kennan foretrakk politiske og økonomiske metoder fremfor det militære som et middel for «containment». Kennan uttrykte at «mine tanker om containment er selvfølgelig forvrengt av dem som forsto den bare som et militært begrep; og jeg tror at det, like mye som noe annet, ledet til den 42-årige unødige, forskrekkelig dyre og forvirrede perioden av den kalde krigen.»
Kennan ble intervjuet så sent som i 1996 i et TV-program om misforståelsen av X-artikkelen. Her gjentar han at han ikke trodde at russerne var en militær trussel, men at deres innsats var politisk. «De var ikke som Hitler», bemerket han. Den amerikanske regjeringens misforståelse skyldtes ifølge Kennan «av en påstand i X-artikkelen hvor jeg påstår at overalt hvor disse menneskene, siktet mot sovjetiske ledere, konfronterte oss med fiendtlighet hvor som helst i verden, ville vi gjøre alt vi kunne for å demme dem opp og ikke la dem ekspandere lengre. Jeg burde ha forklart at jeg ikke mistenkte at de ville angripe oss. Dette her var like etter krigen, og det ville ha vært absurd å anta at de skulle snu og angripe USA. Jeg trodde ikke jeg måtte behøve å forklare det, men det er åpenbart at jeg burde ha gjort det.» På et personlig nivå betydde X-artikkelen plutselig berømmelse over natten for Kennan.
Innflytelse under George Marshall
Tiden mellom april 1947 og desember 1948, da George Marshall var utenriksminister, ble den mest innflytelsesrike perioden i Kennans karriere. I mars og april 1947 deltok Marshall i konferansen for utenriksministre i Moskva. Der fikk han den oppfatning av at russerne «gjorde alt de kunne for å få et fullstendig sammenbrudd i Europa» og at de tenkte å utnytte kaoset som da rådet for å ta over makten av det vestlige delen av Europa. Den 28. april returnerte Marshall til Washington, DC og beordret Kennan allerede neste dag til å etablere en ny planleggingsgruppe, som ble kalt Policy Planning Staff. Denne gruppen fikk i oppdrag å utforme Marshallplanen, som var et økonomisk gjennoppbyggingsprogram for Europa. Det var av denne typen politisk/økonomisk «containment» som Kennan kunne stå inne for.
Kennan anslo at Sovjetunionen, sammenlignet med den vestlige verden, var den klart svakere parten og ikke skulle våge å starte en ny verdenskrig. Men med tanke på at de Moskvastyrte kommunistpartiene i Vest-Europa hadde en stor folkelig støtte mente Kennan at Sovjet var kapable til å ekspandere inn i disse landene gjennom samfunnsnedbrytende virksomhet. Foruten økonomisk støtte foreslo Kennan å gi hemmelig støtte både til venstrepartier som ikke var i allianse med Sovjetunionen og til fagforbund i Vest-Europa for å gi motstand blant arbeiderklassen mot Sovjetunionen. Kennan skrev til Marshall i en programerklæring den 23. juli 1947 at formålet med Marshallhjelpen var a) «så de kunne kjøpe av oss» og b) «slik at de kommer til å ha nok tillit for å motstå trykk utenfra». Disse formålene har for øvrig blitt debatert mye i ettertiden.
Sovjetunionen motsatte seg Marshallhjelpen, og dette håpet både Kennan og resten av Trumanadministrasjonen at skulle lede til spenninger mellom Moskva og allierte kommunister i Øst-Europa. Som sjef for planleggingsgruppen ga Kennan anbefallinger til utenriksministeren i flere spørsmål. Han foreslo blant annet tiltak for å utnytte Titos brudd med Josef Stalin. Han hjalp også til med å opprette Office of Policy Coordination (OPC), som var en organisasjon for hemmelige operasjoner utenlands, og bidro med å planlegge noen av OPCs operasjoner bak jernteppet. OPC ble siden en del av CIA. Flere år senere i 1975 sa Kennan at «den største feilen» han noensinne hadde gjort var å anbefale hemmelige operasjoner utenlands. Kennan gjorde i denne perioden også mye for USAs politikk rettet mot Japan og Kina.
Et annet eksempel på regjeringens nye anti-Sovjet-politikk var at USA etter et forslag fra Kennan sluttet å være fiendtlig innstilt mot Francisco Francos Spania, for å sikre amerikansk innflytelse i middelhavsområdet. Kennans forslag forutså reverseringen i de spansk-amerikanske relasjonene, som igjen ledet til et nært militært samarbeid fra 1950. Kennan var for øvrig imot grunnleggelsen av NATO, da han foretrakk økonomisk samarbeid fremfor militært samarbeid.
Meningsforskjeller med Acheson
Kennans innflytelse minsket betydelig etter at Dean Acheson ble utnevnt til Trumans nye utenriksminister etter Marshall i 1949. Acheson anså ikke at den sovjetiske trusselen først og fremst var politisk, og de største eksemplene på det mente han var i ly av Berlinblokaden i perioden 1948 til 1949, Sovjetunionens første kjernevåpentest i august 1949, samt den kommunistiske maktovertakelsen i Kina én måned senere. Dessuten ble Acheson gjennom avsettelsen av Chiang Kai-shek i Kina rammet hardt av den såkalte «Kinalobbyen» (tilhengere av Kai-shek) og republikanere i kongressen som anklaget Trumanadministrasjonen for å ha «mistet Kina». Kennan var også motstander av forlengelsen av USAs kjernevåpenprogram (utviklingen av hydrogenbomben) og grunnleggelsen av Vest-Tyskland som en separat stat. Acheson avviste blant annet hans forslag om en tysk gjenforening. Kennan bestemte seg derfor å avgå som sjef for Policy Planning Staff i desember 1949, men han fortsatte å arbeide der som rådgiver. Acheson utnevnte Paul Nitze som ny sjef, som i større grad enn Kennan delte Achesons syn.
Stilt ovenfor den sovjetiske atombomben og den kommunistiske maktovertakelsen i Kina beordret Truman en gjennomgang av den amerikanske utenrikspolitikken. Det resulterte i dokumentet NSC-68, som ble gitt ut i april 1950 og som ble skrevet av Policy Planning Staff og først og fremst Paul Nitze. Kennan mente sammen med Charles E. Bohlen, som var en annen av utenriksdepartementets Russlandeksperter, at dokumentet burde ha vært formulert annerledes. Kennan motsatte seg den stilltiende idéen i NSC-68 om at Josef Stalin hadde en storslått plan for verdensherredømme, og mente videre at dokumentet var for militant.
Dokumentet anbefalte store økninger innen USAs militære satsing, og ble til slutt godkjent og signert av Harry S Truman i september 1950 rett etter at Nord-Korea hadde invandert Sør-Korea og startet Koreakrigen. Kennan mente at USA ikke burde gå over den 38. breddegrad inn i Nord-Korea, men tok til orde for at de bare måtte gå tilbake til Status quo ante bellum (tilstanden Korea var i før krigen startet). Truman overså dette og ga klartegn til et angrep inn i Nord-Korea etter innledende amerikansk suksess på slagmarken. Ved denne tiden var Kennan allerede på vei til Institute for Advanced Study for en stipendiatstilling der etter å ha takket ja til daværende instituttleder Robert Oppenheimer.
Til tross for sin innflytelse var Kennan aldri komfortabel i regjeringen. Han anså seg selv som en utenforstående og hadde liten tålmodighet med kritikerne sine. W. Averell Harriman, som var amerikansk ambassadør i Moskva da Kennan var stedfortredende sjef i perioden mellom 1944 til 1946, bemerket seg at Kennan var «en mann som forstod Russland, men ikke USA.» Koreakrigen i 1950 ble på mange måter den siste gangen Kennan fikk en direkte og betydelig rolle i den amerikanske utenrikspolitikken, ettersom Kennans tilnærmingsmåte til containment mistet tiltro.
Ambassadør i Sovjetunionen
Den 21. desember 1951 annonserte president Truman nominasjonen av Kennan til å bli ambassadør i Moskva etter anbefallinger av Dean Acheson. Kennan takket ja og uttrykte seg entusiastisk forut for sitt nye oppdrag. Relasjonene mellom USA og Sovjetunionen var på denne tiden meget anstrengte, men Kennan håpet å kunne nå et gjennombrudd og innlede diskusjoner med de sovjetiske lederne. Den amerikanske regjeringen var dog mer orienterte på å skape allianser mot Sovjet enn å forhandle med de. Livet i Moskva ble derimot problematisk fordi den sovjetiske etterretningstjenesten KGB overvåket Kennan overalt og hindret han fra å treffe vanlige sovjetiske medborgere.
Kennan ble fort desillusjonert, og ved en pressekonferanse sammenliknet han sin tilværelse i Moskva med den tiden han hadde tilbrakt ved den amerikanske ambassaden i Berlin i Tyskland. Sovjet svarte dermed med å erklære han for persona non grata og nektet å la han komme tilbake til Sovjetunionen. Kennan ble erstattet av Charles E. Bohlen og medga i ettertid at «det var en ekstrem dum» uttalelse.
Kennan under Eisenhower og Kennedy
Kennan fortsatte riktignok å arbeid for regjeringen, og deltok etter forespørsel fra Eisenhower i en hemmelig granskning som siden er kjent som Operation Solarium. Der ble det diskutert Mutual Assured Destruction og Rollback-strategi som alternative strategier til containment. Eisenhower valgte å følge Kennans anbefallinger og fortsette den forrige regjeringens containmentpolitikk. Den kritiske forskjellen mellom Truman– og Eisenhoweradministrasjonens tilnæringer mot containment var på grunn av Eisenhowers bekymringer med at USA ikke kunne opprettholde høye forsvarsutgifter over en lengre periode.