cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Michele Mary Smith
Fire år senere, under sommer-OL 2000 i Sydney vant hun sin andre olympiske gullmedalje i softball. USA vant finalen mot Japan med 2 – 1.
Moving Pictures
Moving Pictures er det åttende studioalbumet av det kanadiske progressive rockebandet Rush. Det ble utgitt i 1981.
I likhet med det foregående albumet inneholdt også Moving Pictures mer radiovennlige sanger, for eksempel «Tom Sawyer» og «Limelight».
Den andre sangen på albumet viser nok en gang Pearts litterære stil hva angår tekstskriving. Sangen handler om en mann som låner onkelens bil til å kjøre med i en tenkt fremtid. Bilen kjører han med på et sted som tidligere har vært en farm, før reguleringen på bruk av bil kom. Bilen, som heter «Red Barchetta» er inspirert av Ferrari 166 MM Barchetta som står på et bilmuseum i Las Vegas.
Albumets tredje låt, «YYZ» er en instrumentallåt. «YYZ» er også koden for flyplassen i Toronto.
«Limelight» er en av radiohitene Rush har hatt. Sangen handler hvordan Peart opplever det å leve i «the limelight», eller ramplelyset som det heter på norsk. Sangen inneholder to fraser som peker tilbake på andre Rush verk. Først kommer «all the world's a stage indeed» som peker tilbake på albumet All the World's a Stage, deretter kommer «caught in the camera eye» som peker frem mot neste sang på plata, «The Camera Eye».
Den nest siste sangen på plata heter «Witch Hunt». Denne ble en del av «Fear-serien» med sanger.
Arne Jon Jutrem
Arne Jon Jutrem (født Johansen den 2. august 1929 i Aker, død 15. september 2005 i Jevnaker) var en norsk glasskunstner, designer og billedkunstner kjent både for sine glass med stramme og skulpturtelle karakterer samt sine malerier, som alle er representert i norske og utenlandske kunstindustrimuseer og kunstgallerier.
Jutrem ble utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole 1946-1950, og fikk samtidig malerundervisning hos Carl von Hanno. Senere studier med Fernand Léger i Paris 1952-53 og med Chrix Dahl 1954-55. Han debuterte som maler på Høstutstillingen i 1950.
Rett etter eksamen på SHKS fikk han i 1950 arbeid som designer ved Hadeland Glassverk, hvor han samarbeidet med to andre designere: Willy Johansson og Hermann Bongard. På glassverket tegnet han både serviser og kunstglass. Han ble tildelt den nordiske formgivningsprisen Lunningprisen i 1959 for Den arkaiske serie med boller, vaser og flasker i klart og grågrønt glass med pålagte spetter og striper i jordfarger. Han mottok en gullmedalje ved Triennalen i Milano i 1954 for Grønland-serien av farget glass med bobler, ment til daglig bruk. I perioden 1963 til 1966 var han frilansdesigner for Holmegaards Glasværk i Danmark, før han i var designer ved PLUS i Fredrikstad. Som frilans industridesigner formga han frimerker, bøker og glasskulpturer. Han laget også en møbelgruppe sammen med Tormod Alnæs til den norske avdelingen på Verdensutstillingen i Montreal 1967.
Fra 1967 og til tidlig på 1980-tallet arbeidet han hovedsakelig med maleri, blant annet bosatt i Paris 1968-72. Som maler framsto han etter hvert som lyrisk abstrakt, og «i sin hyllest til skaperverket synes han å ha nådd lengst i en serie malerier han har kalt Jord og himmel (1974–75) og i en ti meter lang frise malt direkte på veggen på Vang skole på Ringerike (1972).» Fra 1984 var han igjen tilknyttet Hadeland Glassverk, denne gang som kunstnerisk leder. I 1982 ble han også ansatt ved Statens lærerhøgskole i forming, Oslo - senere Høgskolen i Oslo, hvor han var dosent og fra 1994 professor i estetikk.
Ragni Halle
Ragni Anne Halle er en norsk figurteaterkunstner. Gjennom prosjektet Puppet Slam utvikler og viser hun figurteater for voksne.
Hun satt i UNIMA Norges styre frem til juni 2017.
Kunstnerisk virke
Ragni Halle har vært tilknyttet flere av de mest etablerte frigruppene på figurteaterfeltet, og har også medvirket i Riksteatrets turnévirksomhet.
Hun var en av skuespillerne i Teater Novas produksjon bALANSe, der de to skuespillerne i oppsetningen også ga scenisk liv til objekter. Denne produksjonen var myntet på barn i aldersgruppen 0–3 år.
I februar 2012 hadde Riksteatret premiere på forestillingen Teddy og Marian. Dette var en dramatisering av Alf Prøysens Teddybjørnens vise, utviklet av dramatikeren Tine Thomassen. Stykket var regissert av Hilde Brinchmann Børresen.
Som dukkespiller og skuespiller medvirket Ragni Halle senere samme vår i Kattas Figurteater Ensembles oppsetning Rotswitha, som hadde premiere i mai 2012.
I 2015 vendte Halle tilbake til Teater Nova, da hun tok over som skuespiller og dukkespiller etter Simone Thiis i produksjonen Forestilling med perlehøne. Dukkene i forestillingen var laget av dukkemaker Steinar Kaarstein etter et dukkedesign av Tuva Synnevåg. Forestillingens manus var skrevet av tysk-norske Elisabeth Beanca Halvorsen. Teater Nova beskrev det som "«en dokumentarisk-surrealistisk forestilling med utgangspunkt i livet og forfatterskapet til nobelprisvinner Doris Lessing (f. 1919). Faktiske og fiktive figurer interagerer i forestillingens univers som veksler mellom livet hennes i bushen i Sør-Rhodesia (Zimbabwe), kunstner-livet i etterkrigstidens London og det idealiserte livet på en planet fra Lessings egen science fiction. For å virkeliggjøre dette mangfoldet tas både teaterfigurer og projeksjoner i bruk i tillegg til to skuespillere og en musiker på scenen.»"
Proof of Life
Proof of Life er en amerikansk actionfilm fra 2000. Regissør var Taylor Hackford. Filmens manus ble skrevet av Tony Gilroy.
Sammendrag
Alice Bowman flytter til det (fiktive) sør-amerikanske landet Tecala fordi ektemannen hennes, Peter Bowman (David Morse) er en ingeniør som ble ansatt med å bygge en ny demning for olje-selskapet Quad Carbon. En morgen kjører Peter gjennom en by, havner i trafikk-kork og havner deretter i bakhold og blir bortført av gerilja-opprørere fra Liberation Army of Tecala. Opprørerne tror Peter arbeider for en oljerørledning for Quad Carbon, og de tar ham med seg gjennom jungelen.
Terry Thorne (Russell Crowe) et tidligere medlem av det britiske Special Air Service, ankommer Tecala etter en vellykket gissel-redning i Tsjetsjenia. Han blir ansett som ekspert og forhandler i saker om kidnapping og løsepenger, og hans bedrift Luthan Risk får i oppdrag å sikre Peters løslatelse. Quad Carbon er på randen av konkurs, de har ikke råd til å betale for løsepenger, eller betale for Thornes tjenester. Til tross for Alice ber ham bli, velger Thorne å forlate landet. Alice får kontakt med en korrupt lokal gissel-forhandler, som umiddelbart oppfordrer henne til å betale ELT sine krav om løsepenger på 50 000 dollar. Alice vet ikke hva hun skal gjøre, men hun sier enig. Men transaksjonen blir forhindret av Thorne som bestemte seg for å komme tilbake for å hjelpe henne. Han får hjelp av Dino (David Caruso) en konkurrerende gissel-forhandler, og tidligere Green Beret. I løpet av de neste månedene bruker Thorne en radio for å snakke med en ELT-kontakt, og de krangler om vilkårene for Peters løslatelse - inkludert en betaling som Alice har råd til. De forhandler etter hvert frem en sum på 650 000 dollar.
Thorne, Kessler og Alice klarer å overbevise regjeringen i Tecala om at ELT planlegger et angrep på olje-rørledningen som skal bygges gjennom deres territorium. Dette tvinger regjeringen til å mobilisere mot ELT. Thorne, Dino og flere medarbeidere blir deretter satt inn med helikopter mot ELT-basen. De overvinner leirens soldater. De klarer å frigjøre Peter og et annet gissel, og flyr deretter tilbake til byen. Alice gjenforenes endelig med ektemannen sin, og de reiser med fly tilbake til USA.
Jon Thorvald Johnsen
Jon Thorvald Johnsen (født 25. oktober 1942) er en norsk professor emeritus i juridiske fag. Han var professor ved Institutt for offentlig rett ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo inntil 31. desember 2012, da han gikk av for aldersgrensen. Johnsens forskning har i hovedsak dreiet seg om temaer innen disiplinene rettshjelp, straffeprosess, menneskerettskrav til organisering av domstoler og rettssosiologi samt tverrfaglig virksomhet. .
Rick Bacon
Rick Bacon (født 17. januar 1955) er en canadisk volleyballspiller.
Han representerte Canada under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, hvor han ble nummer 4.
Franz Werfels menneskerettspris
Franz Werfels menneskerettspris (Franz-Werfel-Menschenrechtspreis) er en tysk menneskerettspris på 10,000 euro som deles ut til personer som gjennom politisk, kunstnerisk, filosofisk og/eller praktisk arbeid har bekjempet brudd på menneskerettighetene, slik som folkemord, etnisk rensning eller ødeleggelse av nasjonale, etniske, rasemessige eller religiøse grupper.
Prisen er oppkalt etter Franz Werfel, en østerriksk forfatter som skildret deportasjonen av armenerne i romanen De førti dagene på Musa Dagh. Den ble innstiftet i 2003 av menneskerettsorganisasjonen Zentrum gegen Vertreibungen, og deles ut annethvert år, bortsett fra den ekstra prisutdelingen i 2010, i Paulskirken i Frankfurt am Main. Initiativet til prisen ble tatt av Erika Steinbach og Peter Glotz.
I juryen satt (pr. 2009) Otto von Habsburg, Klaus Hänsch, Helga Hirsch, Milan Horáček, Hilmar Kopper, Otto Graf Lambsdorff, Rüdiger Safranski og Erika Steinbach. Tidligere jurymedlemmer er Peter Glotz, Daniel Cohn-Bendit, György Konrád, Ralph Giordano og Lennart Meri.
Delstaten Hessens statsminister er prisens beskytter. To delstater og over 400 byer er faddere for prisen, det vil si at deres parlamenter eller bystyrer har vedtatt en faddererklæring og støttet prisen økonomisk.
Elvis 1 Singles
Elvis 1 Singles er en samleboks med Elvis Presley, utgitt i 2006. Albumet inneholder 20 av hans beste singleplater.
Fylkesvei 5946
Fylkesveg 5946 går mellom Spjelkavik og Digernes i Ålesund. Veiens lengde er 15,9 km.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 110.
Send Me the Pillow That You Dream On
«Send Me the Pillow That You Dream On» er en amerikansk country and western-sang, skrevet og innspilt av Hank Locklin. Sangen møtte suksess og lå som # 5 på listen. Den ble en standard for the Nashville sound. Både pop- og countryartister har gjort coverversjoner av den.
Locklins første versjon av sangen ble utgitt på 78-platen Star 1360 i september 1949, men den nådde ikke listen. I desember 1957 ble en ny versjon utgitt på singlen RCA Victor 47-7127. Den lå som høyest som # 5 på countrylisten i 1958 og krysset over til Billboard Hot 100-listen.
Norske versjoner
C. C. Bøyesen, Benny Borg, O. S. Ørli og Arne Bendiksen har skrevet norske tekster. Bøyesens norske tittel er «Send meg et bilde, kjære Kåre». Borgs tittel er «Gi meg et tegn på dine drømmer». Ørlis tittel er «Send meg et bilde av den lille». Bendiksens tittel er «Send meg den puten som vi delte».
Carl Heinrich Biber
Liv
I 1746 ble han adlet med tittelen Truchsess og kunne legge  von Bibern til etternavnet. Biber ble den avdøde hoffkapellmester Matthias Sigismund Biechtelers etterfølger i 1743, og ble dermed Leopold Mozarts overordnede. Biber hørte til den generasjon komponister som gjennomførte stilskiftet fra det gamle senbarokke stilidealet til den nye rokokkoen.
Kajetan Biber, sannsynligvs en sønn av Carl Heinrich Biber, var fiolinist ved hoffet i Salzburg fra 1756 og ble i Salzburgs hoffkalender fra 1787 oppført som fiolinist og kammertjener.
Nepal under Vinter-OL 2010
Nepal under Vinter-OL 2010. Én sportsutøver fra Nepal deltok under Vinter-OL 2010 i Vancouver i Britisk Columbia i Canada 12. til 28. februar 2010. Utøveren Dachhiri Sherpa deltok i langrenn, som ble avholdt i Whistler Olympic Park.
Catopsolius
Catopsolius er en slekt av mycelbiller.
Utseende
Små (3-4 millimeter), ovale, blanke, mørke mycelbiller. Hodet har lange, tynne antenner og middelsstore, litt utstående fasettøyne. Pronotums og dekkvingenes ytterkanter danner nesten en kontinuerlig kurve. Dekkvingene har markerte punktstriper.
Utbredelse
Slekten er utbredt på New Zealand.
Kitajskij serviz
Kitajskij serviz (originaltittel: Китайскій сервизъ) er en russisk film fra 1999, regissert av Vitalij Moskalenko.
Handling
Historien finner sted i Russland i 1913, under den storslåtte feiringen av 300-års-jubileet for Romanov-dynastiet (som regjerte i Russland mellom 1613 og 1913)
Velstående russiske kjøpmenn feirer rikdommen deres ved å drikke alkohol og spille poker. De reiser om bord på det luksuriøse cruiseskipet "St. Nikolai" ved Volga-elven. Men de er ikke klar over at flere kjeltringer og svindlere også befinner seg på det samme skipet, og de planlegger å stjele alle pengene deres.
Paul Huber
Paul Huber (født 17. februar 1918 i Sankt Gallen, død 25. februar 2001 i Sankt Gallen) var en sveitsisk komponist. Hubers Symphonic Music ble benyttet som pliktnummer i forbindelse med europamesterskapet for brassband i 1979.
Terry Danyluk
Terry Danyluk (født 22. mars 1960) er en canadisk volleyballspiller.
Han representerte Canada under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, hvor han ble nummer 4.
Nieuport Nighthawk
Nieuport Nighthawk var et britisk jagerfly utviklet av Nieuport & General Aircraft for Royal Air Force mot slutten av Første verdenskrig.
Selv om det ble bestilt enda før en prototype fløy, så ble det ikke tatt i bruk i noen omfattende grad av RAF på grunn av en upålitelig motor. Det ble likevl brukt i Hellas fra 1923 til 1938.
Take-Two Interactive
Take-Two Interactive Software, Inc. ofte kalt Take2 eller Take-Two, er et amerikansk videospillselskap som utvikler og distribuerer videospill. Take-Two Interactive-gruppen av selskaper inkluderer: Rockstar Games, 2K Games, Private Division, Social Point, Ghost Story Games, Cat Daddy Games, Cloud Chamber, Firaxis Games, Hangar 13, Visual Concepts, Parrot Games, Hovedkontoret er i New York City i USA, med et internasjonalt hovedkontor i Winsdor, UK.
Nieuport Nighthawk
Konstruksjon og utvikling
Nieuport & General Aircraft Co. Ltd. ble stiftet 16. november 1916 for å bygge det franske Nieuport fly på lisens. I løpet av 1917 ble Henry Folland ansatt som sjefkonstruktør, og selskapet begynte å bygge egne typer, det første var et Nieuport B.N.1 jagerfly (betegnelsen B.N. viser til British Nieuport). Det fløy første gang tidlig i 1918.
For å bygge et jagerfly til erstatning for Sopwith Snipe= som RAF brukte satte Air Ministry opp spesifikasjoner for et en-seters jagerfly utstyrt med en ABC Dragonfly motor. Dette var en stjernemotor under utvikling som var ment å yte 340 hk mens den veide bare 272 kg og på grunnlag av dette ble den bestilt for produksjon i et større antall. Flyet var også forutsatt å kunne operere fra hangarskip, men dette var av sekundær betydning. For å møte disse krav konstruerte Folland sin Nighthawk, en dobbeltdekker med to sittebrønner. En første ordre ble gitt for 150 Nighthawk i august 1918, lenge før prototypen eller flyklare motorer var tilgjengelige, mens den første prototype fløy i april eller mai 1919. Nå var det kart at Dragonfly-motoren hadde alvorlige problemer, var utsatt for ekstrem overoppheting, høyt brennstoff-forbruk og alvorlig vibrasjon9 i sr4tr. Hvis motoren virket som den skulle, viste Nighthawk fremragende ytelse, men i september 1919 ble det tilslutt bestemt at Dragonfly ikke kunne reddes og motorprogrammet ble kansellert, selv om det på,denne tid var byget og levert 1 147 motorer.
Take-Two Interactive
Historie
Take Two ble grunnlagt i 1993 av Ryan Brant, som kom rett fra universitetet, men som hadde penger og kontakter via familien. Brant leide kjente skuespillere til å promotere sine videospill, og The Daedalus Encounter, Ripper og Hell: A Cyberpunk Thriller ble tidlige suksesser. . I 1996 gjorde Take-Two sitt første oppkjøp og kjøpte Mission Studios Corporation. I 1997 ble selskapet et aksjeselskap, og samme år ble GameTek kjøpt. I 1998 ble Rockstart Games startet som et underselskap. Take-Two inngikk avtaler med Sony og Nintendo, og i 1999 kjøpte selskapet bl.a. TalonSoft og FunSoft Nordic, og sikret seg fulle rettigheter til Grand Theft Auto.
Nieuport Nighthawk
Konstruksjon og utvikling
Sytti Nighthawks ble ferdigstilt av Nieuport og Gloucestershire Aircraft Company, Men ytterligere 54 flyskrog uten motor var bygget. Et mindre antall Nighthawks med Dragonfly motorer ble levert til Royal Aeronautical Establishment (R.A.E.) på Farnborough, men de ble ikke tatt i bruk.
Take-Two Interactive
Historie
Utover 2000-tallet gjorde Take-Two en rekke oppkjøp, bl.a. PopTop Software som laget Tropico og Railroad Tychoon II. I 2003 forlot Ryan Brant selskapet. I 2005 sikret selskapet seg rettighetene til Civilization-serien og senere samme år ble Firaxis, med Sid Meier som kunstnerisk leder, kjøpt. I 2006 ble Irrational Games, med titler som BioShock og Freedom Force også en del av Take-Two.
I februar 2008 kom EA med et bud på Take-Two verdt 2 milliarder US-dollar, men budet ble avslått. I 2009 ble selskapet saksøkt og måtte betale 200 millioner US-dollar for å ha inkludert et sex-spill i Grand Theft Auto: San Andreas.
Nieuport Nighthawk
Operativ historie
En ny sivil Nighthawk, (registrert G-EAJY) ble igjen modifisert til to-seter og vingespennet redusert med to fot. Det ble det fløyet til det årlige Aerial Derby i 1920 hvor det fikk en fjerdeplass med en gjennomsnittsfart på. Etter at det deltok på nytt i 1921 ble flyet solgt til en privat eier. En mye mer modifisert Nighthawk kom i 1920 og fikk navnet Goshawk. Det var mer strømlinjeformet med avrundede vingetipper og en mer innelukket motor. Under testing oppnådde Goshawk en gjennomsnittsfart på, en britsk rekord den gang. Den 12. juli 1921 ble Goshawk ødelagt da Harry Hawker havarerte under øvelse for Aerial Derby i 1921.
Take-Two Interactive
Historie
Selskapet fortsatte å kjøpe opp andre og skaffe seg rettigheter, og fikk b.la. rettigheter til WWE wrestling i 2013 og til NBA basketball i 2017.
Nieuport Nighthawk
Gloster varianter
Nieuport & General stengte fabrikken i august 1920 og rettighetene til å bygge Nighthawk ble kjøpt av Gloster Aircraft Company, som også ansatte Folland som sjefkonstruktør. Gloster fortsatte å bygge flere varianter av Nighthawk, brukte komponenter av Nighthawk som selskapet hadde kjøpt fra Nieuport & General. Den nye flytypen fikk navnet Gloster Mars.
Vitalij Moskalenko
Vitalij Nikolajevitsj Moskalenko (Вита́лий Никола́евич Москале́нко; født 1954) er en russisk regissør, manusforfatter og skuespiller.
Vinterferie
Vinterferie er en skoleferie som avholdes til forskjellig tidspunkt avhengig av land og landsdel. Innen hvert land spres vanligvis vinterferien over flere uker for å spre trafikken. I Norge er vinterferien uke 8 - 9 - 10.
Norge
Vinterferien i Norge avholdes i uke 8, 9 og 10 avhengig av fylke. Det er statsforvalteren i hvert fylke som avgjør når det skal være vinterferie. Ferien er normalt på en uke.
I 2016 er vinterferien en uke i perioden 15. februar–4. mars, bortsett fra at Hordaland har slått den samme med påskeferien og dermed forskjøvet den til 29. mars–1. april. I Finnmark varierer den fra kommune til kommune. Den er fordelt slik: Se link her
I Norge ble vinterferien i skolene innført etter 2. verdenskrig, men forskjellige former for vinterferie fantes lenge før. I en annonse i Aftenposten 31. mars 1912 skrev Ebbesen & Jensen: «Da vi har Specialforretning og i en Årrække har git vort Personale 10 Dages Vinterferie, holder vi vor Forretning Aaben Paaskelørdag.» 24. januar 1913 skrev Aftenposten at Kristiania Krets af Nationalforeningen mot Tuberkulose åpnet vinterferiekoloni for svakelige barn fra tuberkuløse hjem.
Danmark
I Danmark er vinterferien en ukelang skoleferie, som typisk ligger i uke 7 eller 8. Kommuner omkring København holder typisk vinterferie i uke 7. Enkelte kommuner legger vinterferien i uke 6 eller 9 eller lar feriens plassering avhenge av påsken, slik at det ikke blir for kort tid mellom feriene.
Sverige
I Sverige holdes sportlov («sportsferie»), som varer en uke og ligger mellom uke 7 og uke 12, men normalt innenfor en treukersperiode og slik at sportlov og påskeferie (som i Sverige ligger i uken før eller etter påske) ikke kommer for tett på hverandre.
Sportlov har sin opprinnelse i den såkalte kokslov («koksferie»), som ble innført i 1940, hvor der var rasjonering i Sverige, så man kunne spare på oppvarmningen av skolene. Formålet med sportlovet ble snart omformulert til fremme av vintersport gjennom sportsutøvelse i hjemmeområdet eller i fjellet. I dag har mange kommuner ferieaktiviteter, som ikke nødvendigvis har mye med vintersport å gjøre, f.eks. innebandy.
I forskjellige deler av Sverige ligger sportlov forskjellig:
Uke 7: Göteborg, Kungsbacka, Västra Götaland, Jönköpings län, Ydre
Uke 8: Uppsala län, Skåne län, Södermanlands län (unnt. Gnesta), Östergötlands län (unnt. Ydre), Örebro län, Hallands län, Blekinge län, Kalmar län, Kronobergs län
Uke 9: Stockholms län, Dalarnas län, Gästrikland, sydlige Hälsingland, Västmanlands län, Värmlands län, Gnesta, Älvkarleby
Uke 10: Västerbotten, Norrbotten, nordlige Hälsingland, Västernorrlands län, Jämtlands län, Idre
Uke 11: Jokkmokk
Nederland
I Nederland ble vinterferien (carnavalvakantie, voorjaarsvakantie eller krokusvakantie («karnevals-», «vår-», hhv. «krokusferie») innført på 1970-tallet. Den ligger i midten eller slutten av februar og landet deles i to: den sydlige del har ferie i uken før eller etter resten av landet.
Belgia
I Belgia holder man vinterferie i uken rundt askeonsdag, slik at vinterferien begynner seks uker før palmesøndag.
Sveits
I Sveits varer sportsferien en til to uker og ligger alt etter kanton mellom slutten av januar og begynnelsen av mars.
Østerrike
I Østerrike ligger vinterferien i februar og varer en uke. Ferien ligger midt i skoleåret og kalles derfor Semesterferien. Feriens plassering varierer mellom forbundslandene.
Sibirnattfiol
Sibirnattfiol (Lysiella oligantha) er en flerårig urt i orkidéfamilien (marihandfamilien).
Utseende
Sammen med småtveblad og fjellkurle er sibirnattfiol en av de minste norske orkidéene. Den blir 5–15 cm høy, men som regel ikke mer enn 10 cm. Rotknollene er svært smale og 2–3-flikete helt ved grunnen. Ved basis sitter det et par slireaktige, hvitgrønne blad, mens stengelen bare har ett løvblad med avlang, elliptisk form. Blomstene er grønnhvite, uten duft og sitter i et kort aks med to–ti blomster. Sibirnattfiol blomstrer i første halvdel av juli, men blomstringstiden varierer med været, og noen år blomstrer den ikke i det helt tatt. Sibirnattfiol er en flerårig urt uten vegetativ formering, men med frøreproduksjon. Frøene er støvfine og spres med vind, men trolig sjelden over lengre avstander. Frøene er tynne og tørker fort ut; de er en tilpasning til at planten med stort antall frø har en sjanse til å treffe hyfer av egnete sopp som den trenger samliv med. Generasjonstiden er satt til 15 år, dvs. en vurderingsperiode på 45 år.
Voksesteder
I Norge vokser sibirnattfiol 50–500 moh., øverst i den subalpine og nederst i den lavalpine sonen, som regel rett over de høyeste bjørkene. Den vokser i skrått terreng med vannsig der berggrunnen består av fyllitt, glimmerskifer, kalkskifer eller amfibolittiske grunnfjellsbergarter. Andre planter som vokser her er reinrose, fjellkrekling, kantlyng og et tett lag med moser.
Systematikk
Norske botanikere regner sibirnattfiol som arten Lysiella oligantha og en nærstående nordamerikansk art som Lysiella obtusata. Utbredelsene overlapper ikke, og de to formene har ulikt kromosomtall. L. obtusata er diploid med 2n = 2x = 42 kromosomer, og L. oligantha er heksaploid med 2n = 6x = 126 kromosomer.
I internasjonal litteratur blir sibirnattfiol som regel regnet som underarten Platanthera obtusata subsp. oligantha og den nordamerikanske formen som Platanthera obtusata subsp. obtusata. En kan også se de vitenskapelige navnene Platanthera oligantha og Habenaria obtusata brukt om sibirnattfiol.
Utbredelse
Arten vokser i alpin og subalpin hei og på berg i områder med kalkgrunn. Den har sine eneste europeiske forekomster i Troms-Finnmark og Nord-Sverige. Sibirnattfiol er ellers bare kjent med noen få og svært spredte forekomster i Sibir sør til fjellstrøk i Sentral-Asia, overalt som svært sjelden. Mønsteret tyder på at arten har en kraftig fragmentert og reliktpreget global utbredelse i inneværende mellomistid.
Sibirnattfiol er fredet og på Bernkonvensjonens liste over hva Norge spesielt skal ivareta. Arten er eller har vært kjent fra 21 lokaliteter (med årstall for første og siste dokumentasjon ut fra MUSIT-basen 2020): Kåfjord: Isfjellet (2009) og Olmáivágg (2015), Målselv: Evenstadskaret (1902), Storfjord: Olderbakken (1902) og nord for Lulle i Skibotndalen (1937), Nordreisa: Javreoaivit (1897-2014), Bikha Hihtama (1931-2019), Juvusvagge (1955), Tørrskardelva (1963) (alle disse fire i samme område), Styggøyelva ved Storslett (2009), Vaddas gruver i Oksfjorddalen (2009), Rongadalen i to forekomstruter (2012) og Muotkeriidi (2017), og Kvænangen: Corrovarri (usikkert når, men nylig); og i Fi Alta: Strømsneset (1841-64, kan være samme som neste) og Sakkobani (1865-2015), og Porsanger: Stallucohka (1976-2019), Silbacohka (1979-2003) og Suolojaroaivi (2016).
De 15 siste årene er det blitt gjort flere funn av sibirnattfiol, se Skrede et al. (2018) og Gaarder et al. (2021). Arten er ikke ettersøkt i nyere tid i Målselv og Storfjord eller ved Silbačohkka i Porsanger. Artens kjente forekomstareal i nyere tid er 52 km2 (med de gamle forekomstene som ikke er ettersøkt: 72 km2). Artsdatabanken har antatt et forekomstareal på 40-100 km2, beregnet 58 km2). Ifølge undersøkelsene til Skrede et al. (2018) er antall reproduserende individer minst 800. Artsdatabanken antar derfor et minimum antall på 800 og et maksimum antall på 1600, noe som gir et beregnet antall på 980. Alle forekomstene er nokså individfattige, og rekolonisering virker utelukket hvis de skulle dø ut. Arten utbredelse vurderes derfor å være kraftig fragmentert.
Sibirnattfiol har, som mange orkidéarter, nokså låg toleranse for beite, samtidig som orkideer er populære beiteplanter (og gjerne blir blomsterstanden spist). Dette fører til at beite av både rein og sau er en trussel mot arten i flere områder (Skrede et al. 2018). Skrede et al. (2018) vurderer også tråkk og innsamling, motorisert ferdsel og klimaendringer til å være trusler mot sibirnattfiol (Skrede et al. 2018). Arten er blitt over-samlet til herbarier i tidligere tid, men dette har opphørt. En forekomst ved fjellet Sakkobani i Kåfjorden i Alta ble ødelagt under omlegging av E6 (se også polarmyrsildre Saxifraga hirculus subsp. compacta som samtidig ble utryddet fra Norge i dette området).
Sibirnattfiol er en sjelden plante i hele utbredelsesområdet. På Den skandinaviske halvøy er den en nordlig unisentrisk plante, som i 1990 var kjent fra tolv lokaliteter i Nord-Norge og tre i Nord-Sverige. Herfra er det en stort sprang til nærmeste funnsted utenfor Skandinavia som er ved Jenisej i Sibir. Funnstedene i Sibir er svært spredte, og den er blant annet funnet ved Bajkalsjøen og på Kamtsjatka.
Utbredelsen minner om andre sjeldenheter i Nord-Skandinavia: kveinhavre (Trisetum subalpestre), masimjelt (Orytropis deflexa), altaihaukeskjegg (Crepis multicaulis) og lukttelg (Dryopteris fragrans). Slektningen Lysiella obtusata er motsetning til sibirnattfiol en vanlig plante. Den vokser i nordlige Nord-Amerika fra Alaska til Newfoundland og sørover i Rocky Mountains til Colorado.
Status i Norge
I Norge er sibirnattfiol tradisjonelt kjent fra omtrent tolv lokaliteter fra Målselv i Troms til Porsanger i Finnmark. I de siste 25 år er den gjenfunnet på seks av disse lokalitetene, og det er i tillegg gjort nye funn i Kåfjord og Nordreisa. Den største forekomsten i Norge, og kanskje Europa, er i Jav'reoaivit naturreservat i Nordreisa.
I 1841 fant M.N. Blytt arten for første gang i Europa i Kåfjord i Alta. Dette voksestedet er ødelagt på grunn av vegbygging. Sibirnattfiol er artsfredet i Norge og er listet som strengt beskyttet planteart i Bern-konvensjonens appendiks I.
Rødlistevurdering
Særlig utsatte er planter knyttet til baserik berggrunn, fordi disse har små muligheter for ekspansjon oppover i fjellet der berggrunnen over 1500-1600 moh i Sør-Norge, og over 1000-1200 moh i Nord-Norge, jamt over er basefattig. Sibirnattfiol vokser på åpen, berglendt mark med spredte trær rundt skoggrensa, slik at en heving av skoggrensa og en fortetting av skogen vil være en trussel for arten på sikt. Skrede et al. (2018) oppgir også hyppigere jordskred som et resultat av klimaendringer, som en trussel mot arten. Sibirnattfiol vurderes i 2021 som sterkt truet (EN) i henhold til B-kriteriet, på grunn av et svært lite forekomstareal i kombinasjon med en kraftig fragmentert utbredelse, og med pågående nedgang i populasjonsstørrelse, forekomstareal og habitatkvalitet.
Necydalis
Necydalis er en slekt av biller som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). De kan kjennes på lang, slank kropp og sterkt forkortede dekkvinger. Det er beskrevet omtrent 70 arter, én er funnet i Norge.
Levevis
Disse billene har larver i hardt, dødt trevirke. De voksne billene, som ligner sterkt på vepser, tar trolig ikke næring til seg. De er livlige insekter som flyr godt.
Skadedyr
Få eller ingen av disse artene er å regne som skadedyr, da larvene utvikler seg bare i trevirke som forlengst er dødt.
Systematisk inndeling
Inndelingen følger Danilevsky (2006). Underfamilien ble tidligere regnet til Lepturinae.
Leah O’Brien
Leah Marie Amico-O'Brien (født 9. september 1974 Garden Grove i California), amerikansk softballspiller som deltok i de olympiske leker 1996 i Atlanta, 2000 i Sydney og 2004 i Athen.
O'Brien ble olympisk mester i softball under sommer-OL 1996 i Atlanta. Hun var med på det amerikanske laget som vant den første olympiske softballturneringen foran Kina og Australia. USA vant finalen mot Kina med 3 – 1.
Fire år senere, under sommer-OL 2000 i Sydney vant hon sin andre olympiske gullmedalje i softball. USA vant finalen mot Japan med 2 – 1. Hun ble olympisk mester i softball for tredje gang da USA vant finalen mot Australia med 5 – 1 under OL 2004 i Athen.
Det gamle rike i Egypt
Det gamle rike refererer til en periode på nesten 500 år i Egypts oldtid. Den dekker det tredje til det sjette dynasti, det vil si perioden ca. 2686–2181 f.Kr. Epoken er den første av de tre «kongeperiodene» i den egyptiske sivilisasjon, og vurderes som høydepunkter i Nedre Egypt; de andre er Mellomriket og Det nye rike. Epoken er mest kjent for pyramidene, som ble konstruert som faraoenes gravsteder. Betegnelsen «Det gamle rike» ble skapt av historikere på 1800-tallet, og et skille mellom Det gamle rike og tidlig dynastisk tid ville ikke ha gitt mening for oldtidens egyptere selv. Ikke bare var den siste konge i tidlig dynastisk tid beslektet med de første to kongene i det gamle rike, men ‘hovedstaden’, den kongelige residens, forble værende i Ineb-Hedg, oldtidens egyptiske navn på Memfis. Den grunnleggende rettferdiggjøringen for et skille mellom de to periodene er den revolusjonerende endringen i arkitekturen fulgt av effektene av store byggeprosjekter på det egyptiske samfunnet og økonomien.
Det gamle rike er vanligvis vurdert som perioden fra tredje til sjette dynasti, men mange egyptologer inkluderer også sjuende og åttende dynasti i det det gamle rike som en fortsettelse av administrasjonen sentralisert i Memfis. Mens det gamle rike var en periode av indre sikkerhet og framgang, ble den fulgt av en periode med splid og relativ nedgang, en periode referert til av egyptologer som første mellomepoke i Egypt. I løpet av Det gamle rike ble kongene av Egypt (ikke kalt for farao før i Det nye rike) en levende gud som styrte eneveldig og kunne kreve tjenester og rikdommer av sine undersåtter. De tallrike referanser til Det gamle rikes konger som faraoer stammer fra en allestedsnærværende bruk av begrepet «farao» som beskrivelse på enhver konge i oldtidens Egypt.
Under kong Djoser, den første konge av det tredje dynasti i det gamle rike, ble den kongelige hovedstaden flyttet til Memfis hvor Djoser opprettet sitt hoff. En nye epoke med byggeprosjekter ble opprettet ved Saqqara under hans styre. Kong Sjosers arkitekt Imhotep er kreditert for utviklingen av bygging med stein og med planen av den nye arkitektoniske form — trappepyramiden. Faktisk er det gamle rike kanskje aller best kjent for det store antallet med pyramider som ble bygget på denne tiden som de egyptiske kongenes storstilte gravsteder. Av den grunn er Det gamle rike også med en viss rett også kalles for «pyramidenes tidsalder». Bak pyramidenes monumentale framtoning, som synes å vise at kongens makt var enrom, står imidlertid velviljen til en elite som flokket seg om kongen.
Det tredje dynasti
Det var i denne tiden at de tidligere uavhengige egyptiske statene ble kjent som nomer, underlagt en farao. De tidligere herskerne ble tvunget til å ta rollen som guvernør eller på annet vis arbeide med innkreving av skatt. Egypterne i denne tiden dyrket deres farao som en levende gud, og trodde at han sikret den årlig livgivende oversvømmelsen fra Nilen som var nødvendig for deres avlinger. Egypterne forsto naturen på denne tiden som at universet arbeidet i sykluser, og farao på jorden arbeidet for å sikre stabiliteten for disse syklusene. De oppfattet seg også som et særlig utvalgt folk.
Det fjerde dynasti
Det gamle rike og dets kongelige makt nådde sitt høydepunkt under det fjerde dynasti (2613–2494 f.Kr.), som begynte med Sneferu (2613–2589 f.Kr.). Ved å benytte mer stein enn noen annen konge bygde han tre pyramider: en nå sammenrast pyramide i Meidum (omtrent 100 km sør for dagens Kairo), den bøyde pyramide i Dahshur (rundt 40 km sør for kairo), og den røde pyramide i nordlige Dahshur. Imidlertid ble den fullstendige pyramideutviklingen i byggekunsten ikke oppnådd ved Saqqara, men først ved konstruksjonen av de store pyramidene på Gizaplatået.
Sneferu ble etterfulgt av sin sønn, Keops (Kufu, 2589–2566 f.Kr.) som bygget den store pyramiden på Gizaplatået som har fått navn etter ham, Kheopspyramiden. Etter hans død synes det som om det var en strid mellom hans sønner, Djedefra (2566–2558 f.Kr.) og Khafra (Khefren, 2558–2532 f.Kr.). Sistnevnte bygde den andre pyramiden og tradisjonelt antatt å ha stått bak sfinksen i Giza. Nyere gjennomgang av bevisene har fått egyptologen Vassil Dobrev til å foreslå at sfinksen ble bygget av Djedefra som et monument for sin far Keops. Alternativt har sfinksen blitt verket til Keops.
Det ble utført militære ekspedisjoner inn i Kanaan og i Nubia, og hvor egyptisk innflytelse nådde opp Nilen i det området som i dag er Sudan. Senere konger av det fjerde dynasti var kong Menkaura (2532–2504 f.Kr.), som bygde den minste pyramiden på Giza, Shepseskaf (2504–2498 f.Kr.), og (kanskje) Djedefptah (2498–2496 f.Kr.).
Det femte dynasti
Det femte dynasti (2494–2345 f.Kr.) begynte med Userkaf (2494–2487 f.Kr.) og ble markert av en voksende betydning for kulten til solguden Ra. Kanskje som en konsekvens ble det gitt mindre anstrengelser til bygging av pyramidekomplekser enn under fjerde dynasti og mer til bygging av soltempler i Abusir, nord for Saqqara. Userkaf ble etterfulgt av sin sønn Sahure (2487–2475 f.Kr.) som kommanderte en hær inn i Punt (kanskje dagens Eritrea og nordøstlige Etiopia). Sahure ble deretter etterfulgt av Neferirkare Kakai (2475–2455 f.Kr.) som var enten Sahures sønn eller hans bror, i hvilket tilfelle han kan ha røvet makten til tronen framfor prins Netjerirenre. han ble fulgt av to uklare og kortvarige konger, Neferefre (2455–2453 f.Kr.) og Shepseskare, sistnevnte muligens en sønn av Sahure. Shepseskare ble avsatt av Neferefres bror Nyuserre Ini (2445–2421 f.Kr.).
De siste kongene i dynastiet var Menkauhor Kaiu (2421–2414 f.Kr.), Djedkare Isesi (2414–2375 f.Kr.) og til sist Unas (2375–2345 f.Kr.), den første herskeren som hadde pyramidetekster i inskripsjoner i sin pyramide.
Egypts økende interesser i handelsvarer, slik som elfenbein, røkelse som myrra og virak, gull, kopper og andre nyttige metaller, inspirerte egypterne i å bygge skip som kunne seile på åpent hav. De handlet med Libanon for sedertrær og reiste lange strekninger langs Rødehavet til landet Punt etter elfenbein, ibenholt, og aromatiske harpikser. Skipsbyggerne i denne tiden benyttet ikke nagler av tre eller metall, men benyttet reip for å konstruere sine skip. Planker og overbygningen ble tett bundet og knyttet sammen.
Sjette dynasti
I løpet av det sjette dynasti (2345–2181 f.Kr.) ble faraos makt gradvis svekket til fordel for mektige nomarker (de regionale guvernørene i nomene). Disse tilhørte ikke lenger den kongelige familie og deres posisjon ble arvelige og opprettet således lokale herskerdynastier som i stor grad var uavhengige fra faraos sentrale autoritet. Imidlertid var kontroll over Nilens oversvømmelser fortsatt emne for meget store arbeider, inkludert særlig byggingen av en kanal til Moerissjøen (Birkat al-Qarun), omtrent sju mil sørøst for Kairo, en gang rundt 2300 f.Kr. Den var antagelig også vannkilden til pyramidene på Giza århundrer tidligere.
Det femte dynasti begynte med Userkhaf ca. 2465 f.Kr. Han gjennomførte flere reformer som svekket farao og sentraladministrasjonen. Dermed ble guvernørene i realiteten mektige, regionale monarker, og etter Userkhafs død brøt det ut borgerkriger. Konflikten forårsaket hungersnød og underminerte sentraladministrasjonen ytterligere. Mye av årsaken til problemene lå i det fjerde dynastis enorme byggeprosjekter, som hadde tømt statskassen og svekket befolkningen.
I det sjette dynasti fortsatte borgerkrigene, og etter Pepi IIs meget lange styre (2278–2184 f.Kr.), dette er teoretisk mulig, ettersom han skal ha blitt kronet bare seks år gammel og levde til han var hundre, brøt Det gamle rike fullstendig sammen. Dråpen som fikk begeret til å renne over var en brå men kortvarig nedkjøling av klimaet i regionen, som førte til en drastisk forverring i landbruket ettersom Nilen ikke gikk over sine bredder slik den pleide å gjøre. Det oppsto igjen omfattende hungersnød, noe som forverret og økte stridene. På graven til Ankhtifi, en nomark og lederskikkelse i første mellomepoke, står det en inskripsjon som beskrev den sørgelige tilstanden i landet ved at «hele Øvre Egypt var døende av sult, og folk spiste sine barn...»
Kunst og kultur
Egypts Det gamle rike (dynastiene 3–6, ca. 2649–2150 f.Kr.) var en av de mest dynamiske perioder i utviklingen av oldtidens egyptiske kunst. I løpet av denne perioden lærte kunstnere å uttrykke deres kulturs verdensoppfatning. De skapte for første gang bilder og former som varte og fortsatte i generasjoner. Arkitekter og steinarbeidere mestret teknikkene som var nødvendig for å bygge monumentale byggverk med store steiner.
Skulptører og steinhoggere skapte de tidligste portretter av individer og de første statuer i full legemestørrelse, framstilt tre, kopper, og stein. De perfeksjonerte kunsten å hogge ut intrikate relieffdekorasjoner og gjennom skarp observasjon av naturen framstilte de detaljerte bilder av dyr, planter og selv landskaper, nedtegnet således de vesentlige elementene av deres verden for evigheten i scener malt og uthogd på veggene i templene og gravene.
Disse bildene og byggverkene hadde to hovedprinsipper: å sikre den ordnet eksistens og beseire døden ved å bevare livet inn i den neste verden. For dette tilpasset egyptiske kunstnere seg over tid et begrenset sett med virkemidler av standardtyper og etablerte en formell kanon som kom til å definere oldtidens egyptiske kunst for mer enn 3 000 år. Samtidig forble den fleksibel nok til å tillate subtile variasjoner og til dels nyvinninger. Selv om det meste av deres kunstneriske anstrengelser var sentrert rundt å bevare livet etter døden, omga egypterne seg også med objekter som økte og beriket deres liv i denne verden, produserte elegante smykker, vakre møbler med utskåret og innlagt arbeid fra et bredt omfang av materialer.
Kult og pyramidebygging
Aldri tidligere og knapt senere ble kongsmakten hevdet så sterkt som under Det gamle rike, særlig under kong Keops. Det som ble bygget under hans 23 eller kanskje 30 år med styre førte til en makeløs opplæring av arbeidere og byggledere. De hogde ut, bearbeidet og fraktet stein på flere tonn. Moderne beregninger antyder at antall arbeidere ikke oversteg 20 000 til 25 000 menn, steinbrytere og steinhoggere, ingeniører og arkitekter, steinleggere og mørtelleggere, de som tok seg av forsyninger, leverte mat og andre tilhørende tjenester. Med en antatt befolkning i Egypt på rundt 2 millioner betydde det at under en prosent av befolkningen var opptatt med pyramide- og tempelbygging.
Kanskje like viktig var det at en ny samfunnsklasse av menn og deres familier bodde i residens- og pyramidebyene, de ansatte ved hoffet og statsadministrasjonen, samt håndverkere og kunstnere. De forsørget seg selv ved å arbeide som prester og embetsmenn ved tempelbyggingen. Det var de som formet staten og gjorde den i stand til å utføre enda flere og større byggebedrifter.
Pierre de Fermat
Pierre de Fermat (født 17. august 1601 i Beaumont-de-Lomagne, død 12. januar 1665 i Castres) var en fransk advokat og matematiker. Selv om Fermat ikke var matematiker av yrke, ga han viktige bidrag til matematikken, og han regnes blant annet som en av grunnleggerne av den moderne matematiske analysen. Han leverte viktige bidrag til utviklingen av tallteori, analytisk geometri og sannsynlighetsregning. Han er også kjent for Fermats siste setning. Denne ble stående i 350 år som et av de uløste problemene i matematikken, før det endelig ble løst av Andrew Wiles i 1995.
Oppvekst, skolegang og studier
Fermat ble født i Beaumont-de-Lomagne i Frankrike, hvor faren var en velstående kjøpmann. Han hadde en bror og to søstre. Det er lite som er kjent vedrørende Fermats skolegang, men det hersker stor enighet om at han må ha gått på skole ved et lokalt fransiskaner-kloster.
Han begynte senere å studere ved universitetet i Toulouse, før han flyttet til Bordeaux mot slutten av 1620-årene. Det var forøvrig i Bordeaux Fermat gjorde sine første seriøse matematiske arbeider. Senere flyttet han til Orléans, hvor han studerte jus. Da han var ferdig utdannet advokat, fikk han jobb i Toulouse, og her bodde han resten av livet.
Bidrag til matematikken
Selv om Fermat var en hobbymatematiker leverte han viktige bidrag til matematikken på flere områder. Med sine mange teoremer om tall regnes Fermat som en av grunnleggerne av den moderne tallteorien. Innenfor tallteorien er Fermats faktoriseringsmetode og Fermat-tallene eksempler på teorier som har hans navn. I tillegg har vi Fermats lille teorem, og det som har fått navnet Fermats siste teorem.
Én av Fermats inspirasjonskilder var den greske matematikeren Diofant. Fermat gjorde inngående studier av diofantiske ligninger, og her gjorde han også viktige framskritt. Mens Diofant var mest interessert i å finne én løsning på slike ligninger, forsøkte Fermat å finne metoder for å finne alle mulige løsninger. Han viste også at noen av disse ligningene ikke hadde noen løsning, og det var en oppdagelse som vakte stor oppsikt blant Fermats samtidige.
Sammen med René Descartes var Fermat en av sin tids mest betydningsfulle matematikere. I motsetning til Descartes ønsket ikke Fermat å publisere noen av sine teorier i egne verk, og mange av teoriene hans finner vi i brev og skriblerier i margen på bøker han leste.
Fermats siste setning
Den setningen som har fått navnet Fermats siste setning er ett av de mest kjente teoremene i matematikken. Strengt tatt var det slett ikke noe teorem, fordi det ikke hadde noe bevis før Andrew Wiles presenterte historiens første gyldige bevis på problemet. Det hele startet med at Fermat skrev ned noen ord i margen på en bok han leste. Her skrev han denne setningen, samt en kommentar om at han hadde funnet et nydelig bevis, men at det dessverre ikke var plass til hele beviset der.
Etter dette har matematikere helt fram til vår tid forsøkt å løse problemet, eller finne et bevis for denne setningen uten å lykkes. Det endelige beviset ble funnet først i 1995 av Andrew Wiles. Det er så godt som umulig at Fermat skulle ha hatt et bevis kun basert på den matematikken han kjente til. I så fall ville det blitt gjenoppdaget av en av de store matematikere som senere jobbet med problemet.
Setningen kan formuleres slik:
Denne setningen er enkel å forstå, selv for folk som ikke er matematikere. Derimot er beviset både langt og komplisert, og så krevende at kun noen få matematikere er i stand til å forstå det fullt ut.
Bidrag til fysikken
Fermat var mer opptatt av de matematiske problemene i forskjellige fysiske sammenhenger enn av selve fysikken. Et eksempel var hans interesse for legemers fall i tyngdefeltet inspirert av arbeidene til Galileo Galilei. Men da Descartes i 1637 la frem sin forklaring av Snells brytningslov, reagerte han kritisk og mente at argumentene som ble brukt, ikke var holdbare. Omtrent tyve år senere kom han tilbake til dette optiske problemet og foreslo en ny løsning som siden er blitt kalt Fermats prinsipp. Det sier at lys alltid beveger seg slik at det bruker kortest mulig tid til å nå frem.
Snart ble dette prinsippet for geometrisk optikk generalisert av Maupertuis til å gjelde også for mekaniske systemer som må bevege seg med minst mulig virkning. Matematikken rundt disse nye minimaliseringsproblemene ledet etterhvert til utviklingen av variasjonsregningen.
Kirsten Sandberg
Kirsten Sandberg (født 23. april 1954) er en norsk professor ved Institutt for offentlig rett ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo. Forskningsområdene til Sandberg er knyttet opp mot barnerett. Hun var instituttleder ved Institutt for offentlig rett 2005-2009 og senere prodekan for undervisning ved Det juridiske fakultet i en periode.
I 2016 ble Sandberg utnevnt til æresdoktor ved Lunds universitet.
Sandberg var konstituert dommer i Norges Høyesterett i perioden 15. november 2010 til 20. februar 2011.
I 2011 ble hun valgt til medlem av FNs komité for barns rettigheter, som hun ledet fra 2013 til 2015. Hun er siden gjenvalgt som medlem for 2015 til 2019.
Casinò Lugano
Historie
Den første utgaven av Eurovision Song Contest ble arrangert i komplekset torsdag 24. mai 1956.
I 1992 fikk Teatro Kursaal spillemaskiner og rullett, og året etter ble den sveitsiske grunnloven endret, slik at komplekset ble et fullskala kasino. Den opprinnelige bygningen stengte dørene i 1997, og 29. november 2002 åpnet et helt nytt kasino under navnet Casinò Lugano SA. Kasinoet eies av Lugano kommune (67 prosent av aksjene), Casinos Austria Swiss (29 prosent) samt flere mindre, private aksjonærer.
I 2014 ble Casinò Lugano pusset opp og ombygget innvendig.
Tom Jones (volleyballspiller)
Han representerte Canada i Sommer-OL 1984 i Los Angeles, hvor han ble nummer 4.