cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joseph Haydn
Utviklingen av Haydns stil
Når man følger Haydns verk over de fem årtiene (ca. 1749 til 1802) de ble skapt i, finner man en gradvis, men jevnt tiltakende kompleksitet og musikalsk raffinement som utviklet seg etter hvert som Haydn samlet erfaring på egen hånd og av sine kolleger. Det er mulig å stille opp noen viktige milepæler i utviklingen av Haydns musikalske stil.
I de sene 1760-årene og tidlige 1770-årene gjennomgikk Haydn en periode man kaller «Sturm und Drang», full av røffe akkorder, brå overganger og uvanlige mollharmonier. Anton Reicha skrev i 1814 at Haydn hadde underlagt sin komposisjonsstil en grundig revisjon:
De fleste symfoniene med numre mellom 35 og omtrent 55 er fra denne tiden. I denne perioden studerte han kontrapunktikk og eksperimenterte med å skrive fuger som har mer med Johann Joseph Fux' wienske tradisjon av italiensk opprinnelse enn med J.S. Bachs fugeverk å gjøre. Et påfallende eksempel er finalesatsene i de seks strykekvartettene op. 20 (1722, «Solkvartettene»).
Året 1781 publiserte Haydn seks strykekvartetter op. 33 med en kunngjøring til potensielle kjøpere om at de var «av en ganske ny og spesiell type». Charles Rosen hevder at denne erklæringen ikke var et tomt reklamebudskap, men helt alvorlig ment, og han viser til at Haydn introduserte en rekke nyskapninger i disse kvartettene. Blant annet den flytende fraseringsmåten hvor hvert motiv uten avbrudd utvikles av det foregående, måten å la materiale fra akkompagnementet utvikle seg til melodisk materiale, og det «klassiske kontrapunkt» hvor hvert instrument bevarer sin integritet – en metode som samsvarer med det Beethoven kalte et «obligat akkompagnement». Disse kjennetegnene ble videreført i de mange kvartettene Haydn skrev etter op. 33.
Fra 1781/1782 utvekslet Haydn og Mozart aktivt ideer med hverandre. De anerkjente hverandre som jevnbyrdige mestre, sluttet vennskap og lærte av hverandre. I musikkvitenskapene snakker man derfor om Haydns før- og ettermozartske periode.
Inspirert av erfaringene i England utviklet Haydn i 1790-årene hva Rosen kaller sin «populære stil», en komposisjonsmåte som frambrakte en populær musikk med bred appell men likevel med en rigorøs musikalsk struktur. Et viktig element i den populære stilen var den hyppige bruken av østerriksk eller kroatisk folkloristisk (eller komponert pseudo-folkloristisk) materiale. Haydn gjorde seg flid med å sette inn slikt materiale på egnede steder, som på slutten av sonateeksposisjonen eller som åpningstema i finalesatsen. På slike steder tjener det folkloristiske materialet som et stabiliserende element som hjelper til å forankre den større strukturen. Joseph Haydns populære stil kan man høre i nesten alle senere verk, for eksempel i de tolv London-symfoniene, de sene kvartettene og klavertrioene, og i begge de sene oratoriene.
Verkfortegnelse
Haydns verk er listet opp i Hoboken-Verzeichnis. Hoboken tildeler hvert verk et identitetsnummer som kalles Hoboken-nummer (forkortes H. eller Hob.). Strykekvartettene har også Hoboken-nummer, men de identifiseres vanligvis med opusnummer, som gir den fordelen at de viser hvilken gruppe av seks kvartetter de tilhører. Eksempelvis er ''Strykekvartett op. 76 nr. 3'' den tredje av seks kvartetter som ble publisert i 1799 som opus 76.
Æresbevisninger
Mange minnesmerker og -tavler er satt opp, og plasser og gater er oppkalt etter ham. Selv en kino i Wien bærer hans navn. Hans kontrafei er på 20-schilling-seddel fra 1950, på 20-schillingmynter og på forskjellige frimerker.
André Lysenstøen
André Lysenstøen, (født 27. oktober 1988), er en norsk ishockeytrener og tidligere ishockeyspiller (keeper) som har spilt for Lillehammer Ishockeyklubb fram til 2012. Han er nå trener i Manglerud Star. Han har også vært i Lillehammer og Vålerenga Hockey.
Lysenstøen har tatt utdannelse på ishockeylinjen på Norges Toppidrettsgymnas på Lillehammer, og har representert Norge både på U18- og U20-nivå.
Lysenstøen var Norges 1. målvakt under ishockey-VM 2008.
Forlì-Cesena (provins)
Provinsen Forlì-Cesena (it. Provincia di Forlì-Cesena) er en provins i regionen Emilia-Romagna i det nordlige Italia. Forlì er provinsens hovedstad.
Det var 358 542 innbyggere ved folketellingen i 2001.
Geografi
Provinsen Forlì-Cesena grenser:
Anjou
Anjou er et tidligere grevskap (ca. 880), et hertugdømme (1360), og en provins sentrert rundt byen Angers i den nedre Loire-dalen i vestlige Frankrike. Det tilsvarer stort sett dagens departement Maine-et-Loire.
Gallere, romere og frankere
Stedets politiske opprinnelse kan trekkes tilbake til antikkens galliske samfunn Andes som ble etter Julius Cæsars erobring organisert som det romerske civitas Andecavi. Dette ble bevart i ettertid som et administrativ distrikt under frankerne med navnene pagus, deretter comitatus av Anjou. Dette grevskap, størrelsen synes ha vært tilsvarende med bispedømmet Angers, besto av mesteparten av dagens departement Maine-et-Loire, men omfavnet mer nordover, Craon, Candé, Bazouges (Château-Gontier), Le Lude, og til øst Château-la-Vallière og Bourgueil, mens det til sør ikke inkluderte dagens by Montreuil-Bellay, heller ikke Vihiers, Cholet, Beaupréau, og heller ikke distriktene vest for Ironne og Thouet på vestsiden av Loire som dannet territoriet Mauges. Det grenset mot nord til grevskapet Maine, til øst for det til Touraine, og til sør for det til Poitiers og ved Mauges, og vest ved grevskapet Nantes.
Fra begynnelsen til regimet til kong Karl den skallete ble Anjous helhet alvorlig truet av en trussel fra to kanter, fra Bretagne og fra Normandie. Lambert, en tidligere greve av Nantes, hadde, etter å ha herjet Anjou sammen med Nominoé, hertug av Bretagne, ved slutten av året 851 med hell okkupert hele den vestlige delen så mye som til Mayenne. Fyrstedømme som han dannet for seg selv ble ved hans død erobret av Erispoé, hertug av Bretagne. Fra denne ble det overlevert til hans etterfølgere og forble således inntil begynnelsen av 900-tallet.
Hele denne tiden hadde norboere drevet med plyndring av landet og det var behov for en modig mann til å forsvare det, og endelig i 861 ga Karl den skallete tilliten til Robert den sterke, men denne møtte døden i 866 i et slag mot nordboere ved Brissarthe. Hugues abbeden etterfulgte ham i grevskapet Anjou som i de fleste andre plikter, og da han døde samme år ble det videreført til Odo, den eldste sønnen til Robert den sterke, men da han overtok den franske trone i 888 ble tittelen og pliktene antagelig gitt videre til dennes bror Robert. Det var uansett i de siste årene av 800-tallet at i Anjou, som andre steder, ble makten delegert til en vicomte Fulko den røde (nevnt som vicomte etter 898), sønn av en viss Ingelgerius.
Fulkoene
I den andre fjerdedelen av 900-tallet hadde Fulko den røde tatt tittelen greve, noe hans etterkommere beholdt i tre århundrer. Han ble etterfulgt først av sin sønn Fulko den gode (941 eller 942 – ca. 960), og deretter av sin sønn, Geoffroy Grisegonelle (Gråtrøye) (ca. 960 – 21. juli 987), som gikk inn for å erobre tilbake Anjous gamle områder som var blitt av dets naboer. Således ble vestlige Anjou tatt tilbake fra Bretagne og i øst var alle distriktene til Saumur allerede på den tiden tatt av grevene Blois og Tours.
Geoffroy Grisegonelle lyktes å gjøre greven av Nantes til sin vasall, og i få fra hertugen av Aquitaine konsesjon i len distriktet Loudun. I tillegg, i krigene til kong Lothar mot normannerne og mot keiser Otto II av Det tysk-romerske rike, utmerket han seg selv med en rekke våpenskjold som de episke poetene var raske til å feire.
Hans sønn Fulko Nerra (21. juli 987 – 21. juni 1040) fant seg selv konfrontert ved hans tiltredelse med allianse med Odo I, greve av Blois, og Conan I av Rennes. Den siste hadde erobret Nantes hvor grevene av Anjou mente at de var overherre. Fulko Nerra dro og beleiret det, og beseiret Conans hær i slaget ved Conquereuil den 27. juni 992 og reetablerte Nantes under sitt overherredømme. Deretter vendte han oppmerksomheten mot greven av Blois. Han etablerte en festning ved Langeais, ikke langt fra Tours, og takket være innblanding fra kong Hugo Capet, klarte ikke Odo å fjerne ham.
Da Odo døde tok Fulko byen Tours i 996, men kong Robert den fromme vendte seg mot ham og tok byen selv året etter. I 1016 kom det til en ny strid mellom Fulko og Odo II, den nye greven av Blois, men denne ble fullstendig beseiret ved Pontlevoy den 6. juli 1016, og noen få år senere da Odo beleiret Montboyau tok Fulko overraskende Saumur i 1026.
Den seieren som Geoffroy Martel (21. juni 1040 – 14. november 1060), sønn og etterfølger til Fulko, fikk over Teobald III, greve av Blois, ved Nouy den 21. august 1044 sikret angevinene besittelsen av grevskapet Touraine. På denne samme tiden, fortsatte sin fars verk (som i 1025 hadde Herbert I av Maine til fange og kun løslatt ham på betingelsen at han ble hans vasall), maktet Geoffroy å redusere grevskapet Maine til at det ble helt avhengig av ham. I løpet av hans fars tid hadde han blitt beseiret av Gervais de Château-du-Loir, biskop av Le Mans (1038), men senere, i 1047 eller 1048, maktet han å ta den siste til fange, noe som fikk pave Leo IX til å lyse ham i bann ved kirkerådet i Reims i oktober 1049. Til tross for dette og de samstemte angrepene fra Vilhelm Bastarden, hertug av Normandie, og Henrik I av Frankrike, var han i stand til tvinge Maine i 1051 til å anerkjenne hans autoritet, men mislyktes å ta hevn over Vilhelm av Normandie.
Etter at Geoffroy Martel døde i 1060 ble det strid om etterfølgeren. Martel hadde ingen barn, men lovet grevskapet til sin eldste nevø, Geoffroy den skjeggete, sønn av Geoffroy, grev av Gâtinais, og Ermengarde, datter av Fulko Nerra. Men Fulko le Réchin (muligens «Skjeløyde»), bror av Geoffroy, som først hadde fornøyd med å få Saintonge og festningen i Vihiers. Men da Saintonge ble erobret i 1062 av hertugen av Aquitaine tok han selv fordel av den generell misnøye med brorens manglende dyktighet og gjorde seg selv til herre over Saumur og Angers i 1067 og fikk kastet Geoffroy i fengsel. Press fra paven førte til at Geoffroy ble løslatt og gjeninnsatt, men i et slag i nærheten av Brissac i året etter ble Geoffroy beseiret og atter fengslet, nå i festningen i Chinon. For å få hevd på at han var greve måtte Fulko IV Réchin føre en lang kamp med sine baroner, å avstå Gâtinais til kong Filip I av Frankrike, og til å underkaste Touraine for greven av Blois. På den annen side hadde han suksess i å fortsette Geoffroy Martels politikk i Maine: etter å ha ødelagt La Flèche, fått fred med Blanchelande i 1081, fikk han Robert Curthose, sønn av Vilhelm Bastarden, til gi ham hyllest for Maine. Senere fikk han Elias, herre av La Flèche, vendt mot Vilhelm Rufus, konge av England, og ved anerkjennelsen av Elias som greve av Maine i 1100, fikk han arrangert for sin sønn med Bertrade de Montfort, Fulko V den unge, et ekteskap med Elias’ datter og enearving.
Fulko V den unge (14. april 1109 – 1129) etterfulgte som greve i Maine da Elias døde den 11. juli 1110, men denne utvidelsen av Angevin-riket kom i direkte konflikt med Englands interesser og da Henrik I av England som også var hertug av Normandie etter å ha nedkjempet sin bror Robert Curthose. En krig mellom de to maktene var uunngåelig. I 1112 brøt den ut, og Fulko kunne ikke hindre at Henrik I tok Alençon og fengslet Robert de Bellême, og Fulko ble tvunget til bøye av og gi sin hyllest for Maine til Englands konge i traktaten ved Pierre Pecoulée den 23. februar 1113. Som hevn for dette nedkjempet han Henriks hær ved Alençon i 1118 og i mai året etter var det Henrik som krevde fred, og en fredsavtale ble sikret ved å gifte sin eldste sønn og arving William Adelin til Fulkos datter Matilda. Da William Adelin kort tid etter druknet i skipsulykken med Det hvite skip i 1120 gikk alliansen i oppløsning, men da Fulko kom tilbake fra pilegrimsreise i Det hellige land (1120–1121) fikk han sin andre datter Sibyl giftet med William Clito, sønn av Robert Curthose, som kunne gjøre hevd på hertugdømmet Normandie og teoretisk også på kongedømmet England. Sibyl fikk Maine som medgift. Henrik fikk dette ekteskapet annullert ved å hevde at partene var i nær slekt. I 1127 kom en ny allianse i gang da Henrik trolovet sin datter Matilda eller Maud, enke etter Henrik V av Det tysk-romerske rike, til Fulkos unge sønn Geoffrey den smukke. Bryllupet ble feiret den 2. juni 1129 i Le Mans, og kort tid etter, på invitasjon fra Baudouin II av Jerusalem, dro han til Jerusalem for å gifte seg med Melisende, Baudouins datter og arving, og således overta tronen til kongedømmet Jerusalem den 14. september 1131. Hans eldste sønn Geoffrey den smukke, eller «Plantagenet» som han etter hvert ble kalt, etterfulgte ham som greve av Anjou (1129 – 7. september 1151).
Plantagenetene
Fra den første Geoffrey Plantagenet forsøkte å profittere ved dette ekteskapet og etter at Henrik I døde i 1135 la det grunnlaget for en erobring av Normandie ved en rekke hærtokt. I begynnelsen av 1136 gikk han inn i landet og ble gjenforent med sin hustru, keiserinne Maud som hadde mottatt underkastelse av Argentan, Domfront og Exmes. Etter å ha blitt kalt tilbake til Anjou ved et opprør fra en av sine baroner tok han igjen styringen samme år over en sterk hær. Blant hans folk var Guillaume X av Poitiers, hertug av Aquitaine; Geoffroy, grev av Vendôme; og Guillaume I av Ponthieu. Etter en rekke suksesser ble han selv såret i foten under beleiringen av Le Sep og måtte trekke seg tilbake.
I mai 1137 begynte en ny hærkampanje hvor han ødela distriktet Hiémois (rundt Exmes) og brente Bazoches. I juni 1138, med støtte fra Robert, 1. jarl av Gloucester, fikk Geoffrey underkastelsen til Bayeux og Caen. I oktober herjet han nabolaget til Falaise, og endelig i mars 1141 da han hørte om sin hustrus suksess i borgerkrigen i England gikk han igjen inn i Normandie og tok hele landet i triumf. By etter by overga seg: i 1141 Verneuil, Nonancourt, Lisieux, og Falaise; i 1142 Mortain, Saint-Hilaire, og Pontorson; i 1143 Avranches, Saint-Lô, Cérences, Coutances, og Cherbourg; i begynnelsen av 1144 gikk han inn i Rouen og den 19. januar mottok han hertugkronen i byens katedral. Endelig i 1149 etter å ha knust et siste forsøk på opprør overrakte han hertugdømmet til sin sønn Henrik Curtmantle som mottok investitur (innsetningsretten) fra den franske kongens hånd.
Mens Fulko den unge og Geoffrey Plantagenet drev på med å utvide grevskapet Anjou neglisjerte de ikke å styrke deres autoritet hjemme da baronene var opprørske. I henhold til Fulko den unge finnes kun noen få isolerte fakta og datoer: omtrent 1109 ble Doué og L'Île Bouchard tatt; i 1112 ble Brissac beleiret, og på omtrent samme tid Eschivard av Preuilly underkastet; i 1114 var det en generell krig mot opprørske baroner, og i 1118 et nytt opprør som ble slått ned ved beleiringen av Montbazon: i 1123 gjorde herren av Doué opprør og i 1124 ble Montreuil-Bellay tatt etter en beleiring som varte i ni uker. Geoffrey Plantagenet med sin utrettelige energi undertrykte en allianse av hans vasaller, den største trusselen ble dannet i 1129. Blant de som gjorde opprør var Guy IV av Laval, Giraud I av Montreuil-Bellay, vicomte av Thouars, herrene av Mirebeau, Amboise, Partbenay og Sablé. Geoffrey beseiret dem den ene etter den andre, tok Thouars og okkuperte Mirebeau.
Ytterligere et opprør ble knust i 1134 ved ødeleggelsen av Cand og i å erobre L'Île Bouchard. Mens han var i Normandie plasserte Robert III av Sablé seg selv i ledelsen for opprørsbevegelsen. Geoffrey reagerte med å ødelegge Briollay og okkupere La Suze til Robert III av Sablé ble tvunget til ydmykende å be om tilgivelse via biskopen av Angers. I 1139 tok Geoffrey Mirebeau og i 1142 Champtoceaux, men i 1145 brøt et nytt opprør ut, og denne gangen under ledelse av Elias, hans egen bror, som med støtte fra Robert III av Sablé, krevde grevskapet Maine. Geoffrey tok sin bror til fange, tvang Robert III til å trekke seg tilbake, og reduserte de andre baronene. I 1147 ødela han Doue og Blaison, og i 1150 kom et opprør av Giraud, herre av Montreuil-Bellay: for et år beleiret han stedet inntil det overga seg og tok Giraud til fange og slapp han kun fri etter at Frankrikes konge ba om det.
Da Geoffrey Plantagenet døde den 7. september 1151 var hans sønn Henrik arving til et stort rike, sterkt og konsolidert, og med hans eget ekteskap til Eleonora av Aquitaine i mai 1152 ble også Aquitaine inkludert.
Da kong Stefan av England døde ble Henrik anerkjent som konge av England den 19. desember 1154 i henhold til traktaten av Wallingford. Hans bror Geoffrey II, hertug av Bretagne, som hadde fått de tre festningene Chinon, Loudun og Mirebeau som apanasje, forsøkte å overta Anjou under begrunnelsen at det var hans fars vilje: hans fars arv skulle gå til ham da Henrik fikk arv etter sin mor. Da Henrik hørte dette lot seg løslate fra sin ed til paven og marsjerte mot sin bror med en hær i begynnelsen av 1156. Han erobret Chinon og Mirebeau, og i juli han tvang Geoffrey II til å gi opp sine tre festninger til gjengjeld for en årlig pensjon. Således maktet Henrik å beholde grevskapet Anjou hele sitt liv, selv om han ga det til sin sønn Henrik den unge da sønnen ble gammel nok til å styre det, men nektet bestemt å gi ham grunn til å glede seg over sin makt. Etter at Henrik II døde i 1189 gikk grevskapet sammen med hans øvrige maktområder til hans sønn Rikard I av England, men da denne døde i 1199, krevde Arthur av Bretagne (født 1187) arven på grunn av at den tilhørte ham via hans far Geoffrey, den fjerde sønn av Henrik II, i henhold til sedvanen at «sønnen til den eldste broren skal etterfølge hans fars fedrenearv».
Han satte seg opp i rivalisering med John Lackland, den yngste sønnen til Henrik II, og med støtte fra Filip II August av Frankrike og William des Roches, seremonimester av Anjou. Han kom til Angers i april 1199 og der fikk seg anerkjent som greve av tre grevskap, Anjou, Maine og Touraine, og derav ga hyllest og underkastelse til den franske kongen framfor den engelske. Kong Johan av England fikk snart fordel da Filip II August sviktet Arthur i traktaten av Le Goulet i 1200. I 1202 nektet Arthur således å gi hyllest til franskekongen som øyeblikkelig konfiskerte alle hans eiendommer, inkludert Anjou. I et nederlag ble Arthur tatt til fange av Frankrikes konge i august 1202, noe som synes å sikre kong Johan suksess, men han ble forlatt av William des Roches som året etter støttet Filip II August i å underkaste hele Anjou. Som et siste forsøk fra Johan tok han Angers i 1214, men gikk på et nederlag i slaget ved La Roche-aux-Moines. Grevskapet forble tilknyttet den franske kronen.
Den 17. februar 1332 skjenket Filip VI grevskapet til sønn Johan II av Frankrike, den gode, som da han ble konge i august 1350 lot det gå til sin andre sønn Louis I og hevet det til hertugdømme i den franske adelen den 25. oktober 1360. Louis I ble i sin tid også greve av Provence og konge av Napoli før han døde i 1384 og etterfulgt av sin sønn Louis II som benyttet det meste av sin tid og kraft til kongedømmet Napoli og etterlot styringen av Anjou bortimot fullstendig i hendene på sin hustru Yolande av Aragón. Da han døde i april 1417 tok hun selv formynderskapet til deres unge sønn Louis III og i hennes egenskap som regent forsvarte hun hertugdømmet mot England. Louis III, som etterfulgte sin far som konge av Napoli, døde den 15. november 1434 og etterlot seg ingen barn. Hertugdømmet Anjou gik da til hans fetter René, den andre sønnen til Louis II og Yolande av Aragón.
Under kongedømmet Frankrike
Ulikt sine forgjengere, som sjelden ble lenge i Anjou, hadde René av Anjou fra 1443 lange opphold der, og hans hoff i Angers ble et av de mest strålende i kongedømmet Frankrike. Da hans sønn Johan døde brått av uklare grunner i desember 1470, flyttet han til Provence og forlot Anjou for godt. Etter å ha gjort en fortegnelse over alle sine besittelser forlot han hertugdømmet i oktober 1471 med de meste av sine rikdommer. Den 22. juli 1474 satte han opp et testament som delte hans besittelser mellom barnebarnet René II av Lorraine og hans nevø Karl II, greve av Maine. Da kong Ludvig XI av Frankrike, som selv var sønn av en av Renés søstre, hørte dette, tok han hertugdømmet med makt, men beholdt det ikke lenge. Han ble forsont med René i 1476 og ga det tilbake, sannsynligvis på den betingelse at René lot ham være arving. Hvordan det enn var, da René døde i 1480 ble hertugdømmet igjen tilknyttet den franske kronen.
Senere ga Frans I av Frankrike hertugdømmet Anjou som apanasje til sin mor Louise av Savoia. Ved hennes død i september 1531 gikk Anjou tilbake til den franske tronen. I 1552 ble det gitt som apanasje av Henrik II av Frankrike til hans sønn Henrik av Valois som da han ble konge i 1574 ga det videre til sin bror François, hertug av Alençon, i traktaten av Beaulieu i nærheten av Loches i mai 1576. Francis døde den 10. juni 1584 og Anjou gikk igjen tilbake til den franske kronen.
Først ble Anjou inkludert under militær kommando av Orléanais, men på 1600-tallet ble gjort til et eget styre. Saumur og Saumurois som kong Henrik IV av Frankrike i 1589 hadde omgjort til et uavhengig militært stattholderskap til fordel for Duplessis-Mornay, fortsatte fram til den franske revolusjonen som et atskilt gouvernement som inkluderte foruten Anjou også deler av Poitou og Mirebalais. Tilknyttet généralité av Tours besto Anjou i begynnelsen av revolusjonen av fem êlections (juridiske distrikter): Angers, Beaugé, Saumur, Château-Gontier, Montreuil-Bellay og deler av êlections La Flèche og Richelieu. Økonomisk dannet den en del av den såkalte pays de grande gabelle og besto av 16 særskilte domstoler, eller greniers à sel (saltvarehus): Angers, Beaugé, Beaufort, Bourgueil, Candé, Château-Gontier, Cholet, Craon, La Flèche, Saint-Florent-le-Vieil, Ingrandes, Le Lude, Pouancé, Saint-Remy-la-Varenne, Richelieu, og Saumur. Grunnet dette var Anjou en del av parlamentet i Paris. Angers ble hovedsetet hvor dens jurisdiksjon besto av sénéchaussées av Angers, Saumur, Beaugé, Beaufort og hertugdømmet Richelieu. Da man i 1790 besluttet å dele Frankrike opp i departementer dannet Anjou og Saumurois unntatt noen territorier, det nye departement Maine-et-Loire, en ordning som gjelder fortsatt.
Berry
Berry er et historisk landskap i Frankrike fra middelalderen og fram til den franske revolusjonen med Bourges som hovedstad. Området karakteriseres av jordbruk, skoger og stort antall føydale borger og renessanseslott.
Historie
Berry var under en tid et selvstendig grevskap under karolingernes tid før det ble delt mellom hertugdømmet Aquitaine (i prinsippet den tidligere regionen Aquitaine) og grevskapene Anjou og Blois.
De franske begynte å ta til seg landskapet fra og med slutten av 1000-tallet, men den fullstendige erobringen skjedde først 200 år senere.
De berrichonsske departementene
Berry ble administrativ oppdelt etter den franske revolusjonen mellom i hovedsak Cher i nord (unntatt Saint-Amand-Montrond og dets omgivelser som hørte til Bourbonnais, dagens Allier), Indre i sør (unntatt en stor del av Brenne som hørte til landskapet Touraine), en liten del av Loiret, de sørlige delene av Loir-et-Cher (med byene Selles-sur-Cher og Mennetou-sur-Cher).
I dag er grensene til Berry i hovedsak de samme som departementene Indre og Cher som hører til regionen Centre-Val de Loire.
På fransk kalles innbyggerne for berrichons, ætlinger fra gallerne i Bituriges Cubi eller Bituriges Cubes som sto imot Julius Cæsar under beleiringen av Avaricum (dagens Bourges).
Språk
Berry har et språk (også karakterisert som dialekt) som kalles berrichon, men som er i ferd med å dø ut. Visse ord finnes fortsatt i dialekten som snakkes i området, for eksempelvis pochon = plastpose (fransk sac en plastique); jau = hane (fransk coq); rein = intet (fransk rien); clouk = ku (fransk vache).
Platte County (Wyoming)
Platte County er et fylke i den amerikanske delstaten Wyoming. Det ligger i den sørøstlige delen av staten og det grenser mot Niobrara County i nordøst, Goshen County i øst, Laramie County i sør, Albany County i vest og mot Converse County i nordvest.
Platte Countys totale areal er 5 467 km² hvorav 67 km² er vann. I 2000 hadde fylket 8 807 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Wheatland som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1911.
La Chureca
La Chureca er en søppeldynge i Managua i Nicaragua. Med et areal på 42 hektar er den Mellom-Amerikas største. Den tar imot rundt 1 000 tonn søppel hver dag. Den befinner seg i byens nordvestlige hjørne, ved den sørlige bredden av Managuasjøen, i bydelen Acahualinca, hvor de kjente fotspora i Acahualinca befinner seg. Det bor om lag tusen personer på søppeldynga, hvorav halvparten er under 18 år. Innbyggerne kalles «churequeros».
Et spansk utviklingsprogram har starta et prosjekt til 30 millioner euro for å bygge et resirkuleringsanlegg for søppelet på La Chureca, i tillegg til 225 boliger til de husløse innbyggerne.
Tahitimonark
Tahitimonark (Pomarea nigra) er en art i monarkfamilien (Monarchidae) og tilhører slekten Pomarea i underfamilien Monarchinae (monarker og nære slektning). Arten er trelevende og er endemisk for det vestre Tahiti i Polynesia. Den ble tidligere regnet som en underart av P. pomarea, som imidlertid er utdødd. Arten regnes som monotypisk.
Hos tahitimonark har kjønnene kjønnsdimorf fjærdrakt.
Inndeling
Inndelingen av monarker følger HBW Alive og er i henhold til Coates et al. (2017). Alle norske navn følger Norsk navnekomité for fugl (NNKF) og er i henhold til Syvertsen et al. (2008), med unntak for navn gitt i parentes. Disse har fortsatt ikke fått avklart sitt norske navn og må derfor kun betraktes som beskrivende uttrykk.
Norgener kullkraftverk
Norgener kullkraftverk er et kullkraftverk i regionen Antofagasta i Chile. Det har en installert produksjonskapasitet på 277 MW fordelt på 2 kokere / turbiner. Anlegget ble utbygd i 1997. Brenselstypen er kull av ulike kvaliteter. Det er landets sjette største fossile kraftverk.
Jean Alassane Mendy
Jean Alassane Mendy (født 2. februar 1990) er en norsk-senegalesisk fotballspiller som fra 31. desember 2019 er klubbløs.
Vårsesongen 2011 spilte Mendy for adeccoligaklubben Løv-Ham. Mendy kom til klubben fra SM Caen i Frankrike, der han spilte for reservelaget. Han har tidligere vært innom Vålerenga Fotballs juniorlag i 2008, der han var med i JET-turneringen på Hamar. Han spiller spiss.
Mendy kjenner Christophe Psyché som også signerte for Løv-Ham før 2011-sesongen. I juli 2011 ble klubben enige med Psyché og Mendy om å avslutte kontraktene som ledd i innsparinger i klubben. Etter dette gikk han til Elverum. Etter å ha blitt toppscorer i 2. divisjon med 27 mål i 2012, signerte Mendy for Kristiansund Ballklubb i oktober 2012. I 5-1 seieren i cupkampen mot Ham-Kam scoret Mendy hat-trick.
I januar 2015 ble det klart at Mendy signerte for nyopprykkede Sandefjord i Tippeligaen.
Bare ett år etter ble det klart at Mendy kom tilbake til Kristiansund etter en sesong i Sandefjord.
Vogelsberg
Vogelsberg er en gruppe lave fjell sentralt i Tyskland, omtrent midt i Hessen. De oppstod som følge av vulkansk aktivitet og er skilt fra Rhönfjellene av dalen til elven Fulda.
Fjellene oppstod for ca. 19 millioner år siden og er Tysklands eineste skjoldvulkan, og den største basaltformasjonen i Sentral-Europa.
De største toppene i Vogelsberg er Taufstein, 773 m, og Hoherodskopf, 763 m, begge i den lukkede nasjonalparken Hoher Vogelsberg naturreservat.
I de siste årene har gaupe kommet tilbake til området.
Command & Conquer 3: Tiberium Wars
Command & Conquer 3: Tiberium Wars er et sanntidsstrategispill utviklet av Electronic Arts Los Angeles for Windows, Mac OS X og Xbox 360. Det er oppfølgeren til Command & Conquer: Tiberian Sun fra 1999. Spillet foregår før og under den tredje tiberiumskrigen etter at broderskapet Nod begynner et uventet og globalt angrep på Global Defense Initiative (GDI) etter 17 år med stillhet. Nod tar raskt overhånd og GDI samler sammen sine styrker for å prøve å overvinne Nod. Spillet introduserer også en tredje side og det er den andre C&C-tittelen hvor spilleren kan oppgradere styrkene.
David Davidsen
David Davidsen (født 1608, død 1669–1670 ) opprinnelig fra Bergen, var skipper, gjestgiver i Kopervik, handelsmann med borgerskap i Stavanger og stor jordegodseier på Karmøy i Rogaland. Som borger av Stavanger, men bosatt utenbys, var han en sentral del av handelsutviklingen i Nord-Rogaland på midten av 1600-tallet. «Salta fisk og sild var etter alt å dømme de viktigste vareslagene han solgte».
Davidsen er også en viktig del av rettshistorien i Rogaland. Midt på 1600-tallet var han involvert i hele 13 prosent av rettssakene i Stavanger. «Rettssakene foregikk både på lokale skipreideting, på lagtinget i Stavanger og på herredagene, som fungerte som en slags høyesterett på denne tida». Blant annet kom han i strid med den islandsk-norske historikeren Tormod Torfæus om retten til gården Stangaland.
Davidsen og hans første kone bidro til Stavangerrenessansen ved å gi en altertavle til kirken på Åkra. Altertavla, som ble laget av den kjente, skotske treskjæreren Andrew Lawrenceson Smith i Stavanger, henger fortsatt i Åkra gamle kirke. «Ingen annen karmøybu på 1600-tallet har satt slike spor etter seg i historikernes kildemateriale som David Davidsen».
Familie
Davidsens mor var Gynette Bell som i 1657 på «St.Hans' morgen laae og fløed paa søen ved Bergen». Hun var antagelig av britisk avstamning. David hadde i alle fall én bror, nemlig borger og skipper Isak Davidsen i Bergen som senere kom til Tysøy i Os i Hordaland og Vibrandsøy i Haugesund. De hadde kanskje også en bror til, Samuel Davidsen i Bergen.
Slektshistorikere har tidligere spekulert på hvem faren til brødrene David og Isak var, men det er nå klart at faren også het David Davidsen: «hans Fader Dauid Dauisen møte paa hans Wegne, och berette at Isack iche war hieme».
Fra Bergen til Karmøy
Det ser ut som Davidsen var født i Bergen. I alle fall var broren Isak født der. Det går fram av borgerboken for Bergen da Isak tok borgerskap i 1633. I 1645 bodde David Davidsen hos broren Isak og kona hans i Bergen.
«Gode fiskerier, mange passerende skip og en relativt tett bosetting gjorde Karmsundet interessant for borgere i Bergen og Stavanger». Davidsen kom til Kopervik rundt 1648-1649 og ble boende der i underkant av 20 år. Han giftet seg senest 1652 med ei enke etter sorenskriveren på gården Stangaland. I 1652 fikk Davidsen kongelig brev på gjestgiveri i Kopervik. Dermed bidro han til Koperviks vekst som tettsted i Nord-Rogaland fra midten av 1600-tallet. Hans omfattende handelsvirksomhet som borger av Stavanger styrket båndene mellom Nord-Rogaland og Stavanger.
«I Kopervik hadde han naust og ymse sjøhus. Sannsynligvis seilte han på utlandet. Opplysningen om at han i eget skipsrom førte hjem gravsteinen til kona Ingeborg Nilsdatter fra fremmede steder tyder på det».
Etter skattetakstene å dømme var Davidsen en av de mest formuende borgerne i Ryfylke. Pengene han tjente plasserte han blant annet i jord. Davidsen sa opp borgerskapet i Stavanger høsten 1662. Etter striden om Stangaland med Tormod Torfæus flyttet Davidsen til Åkra rundt 1668. Davidsen arvet i 1668 Vibrandøy etter broren Isak, og han døde der rundt årsskiftet 1669-1670.
Living Today
Living Today er et musikkalbum utgitt av Cato Sanden i 1986
Matias Barbosa
Matias Barbosa er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Northrop Corporation
Northrop var en flyprodusent i USA fra 1939 fram til 1994, da selskapet ble fusjonert med Grumman og dannet Northrop Grumman.
Jack Northrop stiftet tre selskaper under navnet sitt. Det første var Avion Corporation i 1927, som i 1929 ble kjøpt opp av United Aircraft and Transport Corporation som et underbruk kalt Northrop Aviation Corporation. Moderselskapet flyttet så til Kansas i 1931 og sammen med Donald Douglas startet Jack Northrop Northrop Corporation i El Segundo, California. Sammen laget de flere vellykkede fly, blant annet Northrop Gamma og Northrop Delta. Vanskeligheter med arbeidsstokken førte til at selskapet ble oppløst i 1937.
Jack Northrop startet i 1939 sitt eget selskap kalt Northrop Corporation. Dette selskapet var i virksomhet til 1994 da det ble slått sammen med Grumman Aircraft Engineering Corporation og dannet Northrop Grumman.
Fly med Northrop-navnet
Northrop Aircraft Corporation:
Northrop Corporation (I), senere El Segundo under Douglas:
Santiago Carrillo
Santiago José Carrillo Solares (født 18. januar 1915, død 18. september 2012) var en spansk politiker som var generalsekretær i Partido Comunista de España (PCE) mellom 1960 og 1982. Han var fra slutten av 1960-tallet en viktig talsperson for eurokommunisme og demokratisk sosialisme, og kritisk til Sovjetunionen.
Ungdomsår
I 1932 ble han med i eksekutivkomiteen i den sosialistiske ungdomsorganisasjonen Juventudes Socialistas de España (JSE) og han ble redaktør av Renovación, som var organisasjonens avis.
Carrillo tilhørte den mest radikale fløyen i organisasjonen. I 1933 ble han generalsekretær i Juventudes Socialistas de España, en post han beholdt fram til organisasjonen som et ledd i enhetsfrontsstrategien slo seg sammen med ungdomsorganisasjonen til PCE, Unión de Juventudes Comunistas de España (UJCE) i 1936. Den nye organisasjonen fikk navnet Juventudes Socialistas Unificadas (JSU) og Carillo fortsatte som generalsekretær.
Den andre republikken og den spanske borgerkrig
Fra oktober 1934 til februar 1936 ble han satt i fengsel, på grunn av hans ivrige deltakelse i de mislykkede venstreorienterte kupp i 1934. Carrillo var på denne tiden medlem av den nasjonale revolusjonære komiteen i Spania.
Etter utbruddet av den spanske borgerkrigen, bestemte han seg for å slutte seg til det spanske kommunistpartiet. Den 7. november 1936 ble Carrillo valgt ut til bystyremedlem for den offentlige orden i Madrids forsvarsråd, som fikk den øverste makten i den beleirede hovedstaden Madrid, etter at den spanske regjeringen forlot byen.
I løpet av hans periode som bystyremedlem ble flere tusen mennesker fengslet, både militære og sivile, dette var inkludert både menn, kvinner og barn, som ble drept av kommunistiske grupper i Paracuellos-massakren som fant sted på Paracuellos del Jarama og Torrejón de Ardoz. Dette var den største massakren som ble utført innen den republikanske sektor under hele den spanske borgerkrigen.
Carrillo har gjennom hele livet sitt, sterkt benektet ethvert kjennskap eller deltakelse til noen av disse massakrene i henhold til sine personlige memoarer, men mangfoldige og pålitelig beviser viser stort personlig engasjement fra Carrillo i massakrene som hovedsakelig ble begått av flere kommunistiske elementer.
Etter Francos død
Carrillo returnerte i all hemmelighet til Spania i 1975 etter at Francisco Franco døde i november dette året. Han ble arrestert av det spanske politiet med en gang han kom tilbake til Spania, men deretter løslatt i løpet av noen få dager.
Carrillo ble valgt inn til den spanske kongressen som varamedlem til underhuset i det spanske parlamentet da han representerte Madrid distrikt i det første demokratiske valget i 1977. Carrillo ble gjenvalgt ved valgene i 1979 og 1982, men han ble tvunget til å forlate sin stilling som partileder den 6. november 1982, på grunn av de partiets dårlige valgresultat ved parlamentsvalget i 1982.
Zoológico Nacional de Nicaragua
Zoológico Nacional de Nicaragua er Nicaraguas største dyrehage. Den har et areal på 1,7 hektar, og befinner seg ved kilometer 16 langs motorveien mellom Managua og Masaya. Den ble grunnlagt i 1978, og ble statlig i 1980. Den har om lag 150 pattedyr, 750 fugler og 250 reptiler. En av de største attraksjonene er den bengalske tigeren Tina.
Lars Petter Mengshoel
Lars Petter Mengshoel (født 6. april 1988) er en norsk tidligere ishockeyspiller (back) som spilte for Rosenborg Ishockeyklubb fram til 2011.
Virgilio Levratto
Virgilio Felice Levratto (født 26. oktober 1904 i Carcare, død 18. september 1968 Genova) var en italiensk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris og 1928 i Amsterdam.
Lars Petter Mengshoel
Han gikk ut av Norges Toppidrettsgymnas i 2007. Han har representert Norge både på U18- og U20-nivå. Mengshoel er en svært rask og hardtspillende back, og regnes for å være et meget stort backtalent.
Virgilio Levratto
Levratto vant en olympisk bronsemedalje i fotball under sommer-OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det italienske landslaget som kom på tredjeplass i fotballturneringen bak Uruguay og Argentina. Italias vei til bronsefinalen var seier over Frankrike med 4-3, uavgjort 1-1 mot Spania i den første kvartfinalen, de vant omkampen tre dager senere med 7-1 men tapte semifinalen mot Uruguay med 2-3. I bronsefinalen møtte de Egypt som de beseiret med 11-3. Han scoret fire mål i OL-turneringen.
Han spilte 28 landskamper og scoret 11 mål for Italias herrelandslag i fotball i perioden 1924–1928.
Lars Petter Mengshoel
26. november 2006 scoret Mengshoel sitt første mål i GET-ligaen med sin 2-1 scoring for sin tidligere klubb Lillehammer i hjemmekampen mot Frisk Asker.
Modena (provins)
Provinsen Modena (it. Provincia di Modena) er en provins i regionen Emilia-Romagna i det nordlige Italia. Modena er provinsens hovedstad.
Det var 633 993 innbyggere ved folketellingen i 2001.
Geografi
Provinsen Modena grenser:
Ferrarifabrikkene ligger i Maranello noen km syd for Modena.
Meat Puppets
Meat Puppets er et rockeband fra Scottsdale, Arizona dannet i januar 1980 av brødrene Cris og Curt Kirkwood samt trommeslageren Derrick Bostrom. Bandet startet opp som et punkband, men fikk senere innslag av sjangere som country og psykedelia i musikken sin.
I 1993 ble de bandet dratt frem i lyset igjen da Nirvana spilte coverversjoner av Meat Puppets-låtene «Plateau», «Oh, Me», og «Lake of Fire» på albumet MTV Unplugged in New York.
St. John’s University (New York)
St. John's University, ofte forkortet SJU, er et privat katolsk i universitet i New York. Dets hovedcampus ligger i Jamaica i Queens i delstaten New York i USA.
Universitetet har over 20 000 studenter (2007), og er dermed et av de største katolske universiteter i USA. Ordenen ble grunnlagt av prester tilhørende vincentinerne i 1870. Skolepengene i 2006 var på US$ 24 970.
1890 i Danmark
Begivenheter i året 1890 i Danmark.
Naugatuck River
Naugatuck River er en 105 km lang elv i den amerikanske delstaten Connecticut. Den renner fra det nordvestre Connecticut sørover og inn i Housatonic River i Derby.
Hellview Vinyl
Hellview er en vinyl av det amerikanske rockebandet CKY. Den ble utgitt på 7" vinyl i 2003 på plateselskapet Island Records.
Hellview ble opprinnelig utgitt i et opplag på 2 200 eksemplarer. A-sida inneholder CKY-sangen 96 Quite Bitter Beings fra debutalbumet Volume 1. B-sida inneholder CKY-sangen Escape From Hellview fra CKYs andre studioalbum Infiltrate•Destroy•Rebuild.
Sporliste
A-side: «96 Quite Bitter Beings» (1999)
B-side: «Escape From Hellview» (2002)
Parma (provins)
Provinsen Parma (it. Provincia di Parma) er en provins i regionen Emilia-Romagna i det nordlige Italia. Parma er provinsens hovedstad.
Det var 392 976 innbyggere ved folketellingen i 2001.
Geografi
Provinsen Parma grenser:
Matias Cardoso
Matias Cardoso er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Qingdao internasjonale seilingssenter
Qingdao internasjonale seilingssenter er en seilbåtmarina på området for det tidligere verftet Beihai i Fushanbukten i Qinghai i Shandongprovinsen i Folkerepublikken Kina. Senteret ble bygget til Sommer-OL 2008 og de paralympiske leker samme år.
Marit Mikkelsplass
Marit Elisabeth Mikkelsplass (født Marit Elisabeth Wold; 22. februar 1965 i Oslo) er en norsk tidligere langrennsløper som representerte Kjelsås Idrettslag i Oslo. Mikkelsplass har OL-sølv fra 30 km i 1994 og stafettsølv i OL henholdsvis fra Calgary 1988 og Nagano 1998, samt sølv på stafettene i VM 1995 og VM 1997. Hun har VM-bronse fra 30 km i 1997.
Hun er gift med den tidligere langrennsløperen Pål Gunnar Mikkelsplass, og er avdelingsleder innen pleie og omsorg i Nesbyen i Buskerud.
Finstadjordet
Finstadjordet er et tettbebygd sted i Lørenskog kommune, beliggende lengst øst i kommunen mot Østmarka. Grenser mot stedene: Løkenåsen, Skårer, Sørli, Hammer og Losby. Finstadjordet er inndelt i områdene Finstad, Løken og Nesåsen. Bebyggelsen er blandet og består av rekkehus, blokker, terrasseblokker og eneboliger. I utkanten av tettstedet er det også noen gårdsbruk.
Kjente personer fra Finstadjordet: John Carew, Elisabeth Carew
Muriel Freeman
Muriel Bolton Freeman (født 9. september 1897, død 1980) var en britisk fekter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.
Karl Wazulek
Karl Wazulek (født 13. desember 1914, død 7. mars 1958) var en østerriksk skøyteløper.
Muriel Freeman
Freeman vant en olympisk sølvmedalje i fekting under OL 1928 i Amsterdam. Hun kom på andreplass i vant den individuelle konkurransen i florett for damer bak Helene Mayer fra Tyskland. Det var 27 kvinnelige fektere fra elleve nasjoner som deltok i florettkonkurransen som ble avviklet 31. juli til 1. august 1928.
Karl Wazulek
Han ble europamester 1935, etter å ha tatt bronse i sin EM-debut ett år tidligere. I 1938 tok han sølv i VM. Han ble østerriksk mester 1939–41. Mesterskapene var i denne perioden kombinerte tysk-østerrikske mesterskap, og Wazulek var best totalt, og regnes også som tysk mester i disse mesterskapene.
I januar 1943 kom han tilbake fra Østfronten, skadet og med en amputert fot. Han ble trener for the ungarske landslaget, og trente det ungarske landslaget, blant dem Kornél Pajor, i mange år.
Termobarranquila gasskraftverk
Termobarranquilla kraftverk er et gasskraftverk i region Atlantico i Colombia. Det har en installert produksjonskapasitet på 750 MW fordelt på 5+2 kokere / turbiner. Anlegget ble utbygd i 1998. Brenselstypen er naturgass. Det er landets største fossile kraftverk.
Thrash metal
Thrash metal er en undersjanger av heavy metal, og har sin opprinnelse fra starten til midten av 1980-tallet, hovedsakelig i USA og Tyskland, spesielt inspirert av store NWOBHM-band, spesielt Motörhead. Thrash metal-band fokuserte på hastighet og aggressivitet, hvor riffingen sto i sentrum. Metallica, Slayer, Anthrax og Megadeth blir sett på som «The Big 4» (de fire store) thrash metal-bandene.
Historie
Bandet Metal Church fra Seattle spilte inn noen sanger som kan anses som begynnelsen på thrash metal i 1980–1981, men «The Beast Within» av Overkill fra New Jersey, spilt inn for første gang i 1981, regnes gjerne som den første virkelige thrash metal-låten. Denne ble spilt inn noen måneder før San Francisco-bosatte Leather Charm (senere kjent som Metallica) spilte inn sangen «Hit the Lights». Disse tidlige eksemplene på thrash metal var inspirert av britiske heavy metal-band som Judas Priest, Motörhead og Diamond Head, og amerikanske Riot, i tillegg til punk og amerikansk hardcore. En annen viktig inspirasjon er Venom. Venom ga ut debutalbumet Welcome to Hell i 1981 og Black Metal i 1982, som var noe helt nytt på denne tiden; en unik vri av Motörhead og ondskap. Mange amerikanske band, inkludert Metallica, Slayer, Exodus og Testament ser på Venom som en direkte inspirasjon.
I løpet av få år hadde flere nye thrash metal-band oppstått, både i inn- og utland. Rundt Metallicas hjemsted, San Francisco Bay Area, vokste den største thrash metal-scenen fram med blant annet Megadeth (etter at Dave Mustaine ble kastet ut av Metallica), Exodus, Testament, Heathen, Dark Angel og Death Angel. På østkysten, i New York, fulgte andre band i Overkills fotspor, inkludert Anthrax og Nuclear Assault. Her var bandene mye mer inspirert av punk rock, noe som skapte to litt forskjellige musikkstiler i San Francisco Bay Area og New York.
Noen av tidligste thrash metal-bandene utenfor USA (med suksess) var Destruction, Sodom, Tankard og Kreator fra Tyskland som alle startet innen 1984.
Sefanjas bok
Sefanja (hebraisk: – Ṣĕfanyâ; i bibeloversettelsen fra 1930 Sefanias) er en av bøkene i Den hebraiske Bibelen og i Det gamle testamente. Den er den niende av de tolv mindre profetbøker, kommer etter Habakkuks bok og blir etterfulgt av Haggais bok. Forfatteren er som tittelen henviser til, tilskrevet profeten Sefanja, navnet har betydningen i retningen av «Jahve beskytter» eller «Jahve er skjult/i mørket».
Profeten Sefanja virket i tiden til den rettskafne kong Josjia av Juda fra 640 til 609 f.Kr., men falske guder var tilstede i Jerusalem og Sefanja advarte om kommende undergang på «Herrens store dag» hvor Gud ville dømme nasjonene med brennende ild for å rense dem fra synd, ondskap og vold. Gud gjennomførte denne dom for å beskytte sin verden ved fjerne ondskap for alltid og skape et nytt Jerusalem for de trofaste gjenværende som vil blomstre i fred og lovprise ham. Boken er en kort bok, som behandler tre temaer: Domsord mot Judea og Jerusalem, noe som innebærer det kjente gammeltestamentlige temaet «Herrens dag», domsord mot andre nasjoner og til slutt frelsesord for Jerusalem og andre nasjoner.
Forfatterskap og datering
Bokens overskrift eller første avsnitt setter rammen for datering og bokens forfatter: «Herrens ord som kom til Sefanja, sønn av Kusji, sønn av Gedalja, sønn av Amarja, sønn av Hiskia, i de dager da Josjia, sønn av Amon, var konge i Juda.» Alt som er kjent om Sefanja, kommer fra dette avsnittet.
Hans fars navn Kusji kan synes å vise til kusjitter, det vil si afrikanske folk i landene sør for oldtidens Egypt, eksempelvis Sudan og Etiopia. I de guddommelige truslene mot ulike folkeslag omtales også kusjitter. Selv om det har blitt forstått som en hentydning til at Sefanjas far var en svart jøde, mener Ehud Ben Zvi at basert på kontekst må «Kusji» bli forstått som personnavn og ikke en indikasjon på nasjonalitet.
Som med mange andre profeter er det ingen eksterne bevis på direkte tilknytning av komposisjonen av boken med en profet ved navn Sefanja. En del bibelforskere, som Kent Harold Richards og Jason DeRouchie, forstår teksten i boken å reflektere en tid tidlig i styret til kong Josjia ( 640–609 f.Kr.) fra tiden før hans reformer i 622 f.Kr. fikk full effekt. i hvilket tilfelle må profeten ha bli født under styret til Manasse av Juda (698/687–642 f.Kr.). Andre forskere er samstemte i at minst deler av bok er postmonarkisk, det vil si datert til senere 586 f.Kr. da kongedømmet Judea falt under beleiringen av Jerusalem og ble erobret av Nebukadnesar II. Det er også forskere som mener at boken i stor grad ble skrevet av en historisk figur ved navn Sefanja og antyder at han kan ha vært en disippel av Jesaja ettersom begge bøker har et tilsvarende fokus på tøylesløs korrupsjon og urettferdighet i Judea.