cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Romulus Augustus
Tidlig liv
Hoffet ved Ravenna var åpenbart villig til å akseptere denne fiksjonen, noe som holdt den romerske keisertittelen levende i ytterligere et år. Det rike som Romulus i navnet styrte over var mindre enn en blek skygge av sitt tidligere jeg og hadde skrumpet betydelig sammen i løpet av de siste 80 årene. Keiserlig autoritet hadde trukket seg tilbake til kun grensene av romersk Italia og innenfor deler av sørlige Gallia og Gallia Narbonensis. Østromerriket behandlet sin vestlige motpart som en klientstat. Den østromerske keiser Leo, som døde i 474, hadde utpekt de vestlige keiserne Anthemius og Julius Nepos, og Konstantinopel anerkjente aldri den nye regjeringen. Verken Zenon eller Basiliskos, de to generaler som kjempet for den østromerske tronen på den tiden da Romulus ble gjort til keiser, aksepterte ham som hersker.
Som en nikkedukke for sin far gjorde Romulus ingen beslutninger og etterlot seg ingen monumenter, men mynter med hans navn ble preget i Roma, Milano, Ravenna og i Gallia. Flere måneder etter at Orestes hadde tatt makten, krevde de germanske leiesoldatene han hadde leid ytterligere belønninger. Da Orestes nektet, gjorde leiesoldatene opprør under lederskapet til den østgermanske høvdingen Odovakar og marsjerte mot Ravenna. Orestes møtte dem i et slag ved Piacenza den 28. august 476 og ble beseiret. Orestes var blant de som ble drept.
Odovakar inntok Ravenna og tok den unge keiseren til fange. Romulus ble tvunget til å abdisere keisertronen den 4. september 476. Denne handlingen har blitt sett på som den endelige slutt på Vestromerriket, men avsettelsen av Romulus førte ikke til noen merkbare forstyrrelser på denne tiden. Roma hadde allerede mistet sitt herredømme over provinsene, germanere dominerte den romerske hæren og germanske generaler som Odovakar hadde lenge hatt den virkelige makten bak tronen. Derimot kom Italia til gjennomgå langt større ødeleggelser i det neste århundret da den østromerske keiser Justinian I erobret landet under den gotiske krig.
Etter at Romulus var blitt fjernet fra tronen, sendte det romerske senat, på vegne av Odovakar, representanter til den østromerske keiser Zenon hvor det ble anmodet om formelt å gjenforene de to halvdelene av riket: «vesten... krever ikke lenger sin egen keiser: en monark er mer enn nok for verden.» Keiseren ble også bedt om å gjøre Odovakar til patrisier og administrere Italia i Zenons navn. Den østromerske keiseren svarte ved å pekte på at senatet burde rettmessig ha anmodet Julius Nepos om gjeninnta tronen på nytt, men gikk uansett med på deres anmodninger. Odovakar styrte deretter Italia formelt i Zenons navn.
Senere liv
Den endelige skjebnen til Romulus er uklart. Anonymus Valesianus skrev at Odovakar «fikk medlidenhet for hans ungdom» (han var rundt 16 år), sparte Romulus’ liv og ga ham en årlig pensjon på 6 000 solidi før han ble sendt til å bo med sine slektninger i Campania. Jordanes og Marcellinus Comes er samstemte i at Odovakar forviste Romulus til Campania, men nevner ingen finansiell støtte fra germaneren.
Kildene er enige om at Romulus bodde i Castellum Lucullanum, nå hetende Castel dell'Ovo (Lucullan Villa), i Napoli, i dag en festning, men opprinnelig bygget som et storstilt herskapshus ved havet av senatoren Lucius Licinius Lucullus på 100-tallet f.Kr. befestet av Valentinian III på midten av 400-tallet. Fra her blir de samtidige kildene tause. Den engelske historikeren Edward Gibbon noterte i sitt store verk om Romerrikets vekst og fall at disiplene til den hellige Severinus av Noricum ble invitert av en «napolitansk frue» om føre sitt legeme til villaen i 488; Gibbon formoder fra dette at Augustulus «var antagelig ikke lenger [i live]». Villaen ble gjort til et kloster mellom 492 og 500 av Eugippius for å oppbevare helgenens levninger.
Cassiodorus, den gang en sekretær hos Teoderik den store, skrev et brev i 507 til en «Romulus» for å bekrefte hans pensjon. Thomas Hodgkin, som oversatte Cassiodorus’ verker til engelsk, skrev i 1886 at det var «sikkert mulig» at Romulus i brevet var den samme personen som var den siste romerske keiser. Brevet vil være i overensstemmelse med beskrivelsen av Odovakars statskupp i Anonymus Valesianus, og at Romulus fortsatt levde tidlig på 500-tallet. Men Cassiodorus gir ingen detaljer om sin brevskrivning eller personens størrelse eller vesen. Jordanes, som skrev en historie fra denne perioden og benyttet et sammendrag av et tidligere verk av Cassiodorus, nevner ingen pensjon.
Den siste vestlige keiser
Som følge av Odovakars statskupp sendte det romerske senat et brev til Zenon hvor det ble slått fast at «majesteten av en enkelt monark er tilstrekkelig til å fylle og beskytte på samme tid, både i Øst og i Vest.» Mens Zenon svarte senatet at Neops var deres lovmessige hersker, insisterte han ikke på dette, og aksepterte de keiserlige symboler som senatet hadde fraktet til ham.
Odovakar tok tittelen konge av Italia og oppga den gamle keiserlige fortiden. Det var en endelig innrømmelse av hva som hadde vært på gang lenge, romere styrte ikke lenger Roma. Italia var i stor grad blitt kristen, Odovakar var også kristen, og til sist brydde hans tilhengere seg ikke lenger om hans barbariske opphav.
Arv
Romulus etterlot seg ingen monumenter eller egne beslutninger, men det ble preget mynter i hans navn. Som den siste keiser i Vestromerriket har han blitt portrettert flere ganger i film og litteratur. Skuespillet Romulus der Große (1950) av den sveitsiske forfatteren Friedrich Dürrenmatt. Stykket framstiller Romerrikets siste dager som blir rolig forventet av Romulus Augustus. Til tross for forsøk fra hans ministre til å tvinge keiseren til å ta avgjørende skritt mot den truende germanske invasjonen, fortrekker Romulus å være hjemme og passe sine høner.
Romerrikets endelige sammenbrudd er også innledningsvis emnet for filmen The Last Legion (2007) med Colin Firth og Ben Kingsley i de fremste rollene, foruten unge Romulus Augustus framstilt av Thomas Brodie-Sangster. Filmen er basert på en italiensk roman fra 2002 skrevet av Valerio Massimo Manfredi. Det er en fiktiv spekulasjon hvor Romulus rømmer fra fangenskapet med en liten gruppe lojale romere, reiser til de britiske øyer hvor han til sist blir Uther Pendragon, den legendariske faren til kong Arthur.
Hongkong under Sommer-OL 2000
Hongkong under Sommer-OL 2000. Trettien sportsutøvere fra Hongkong deltok i ni sporter under Sommer-OL 2000 i Sydney. De vant ikke noen medalje.
Ludovico Carracci
Ludovico (eller Lodovico) Carracci (født 21. april 1555 i Bologna i Kirkestaten; død 13. november 1619 samme sted) var en italiensk maler og grafiker.
Han var med å gi nytt liv til italiensk kunst etter Manierismen ved å danne et akademi i Bologna i 1585. Sammen med sine søskenbarn Annibale Carracci og Agostino Carracci anses han som grunnleggeren av eklektisismen innen kunst, også kalt Bolognaskolen på slutten av 1500-tallet i Italia.
Ludovicos egne verk karakteriseres av sterke sinnsstemninger, fremkalt av tydelig mimikk og blafrende lys, for å lage en åndelig stemning. Stilen hans har påvirket mange italienske malere i barokken.
30. serierunde i Premier League 2008/09
30. serierunde i Premier League 2008/09 begynte lørdag 21. mars 13:45 med Portsmouth – Everton. 16:00 ble det spilt seks kamper før Newcastle United spilte mot Arsenal 18:30. Søndag 22. mars ble det spilt tre kamper.
Nasjonale minoriteter i Norge
Som nasjonale minoriteter i Norge regnes romanifolket (tatere), rom (sigøynere), jøder, kvener og skogfinner.
Denne avgrensingen til fem nasjonale minoriteter ble foretatt av Jens Stoltenbergs første regjering i Stortingsmelding nr. 15 (2000-2001) Nasjonale minoritetar i Noreg - Om statleg politikk overfor jødar, kvener, rom, romanifolket og skogfinnar. Stortingsmeldingen var en oppfølging av at Norge hadde ratifisert Europarådets konvensjon om beskyttelse av nasjonale minoriteter i 1998.
Samene tilfredsstiller kriteriene for å regnes som en nasjonal minoritet, men valgte å ikke bli inkludert i en erklæring om Norges nasjonale minoriteter. Samene regnes derfor som et urfolk i Norge, og ikke som en nasjonal minoritet. Noen organisasjoner fra romanifolket (tatere/de reisende) ønsket heller ikke å bli «erklært» som nasjonal minoritet. I slike tilfeller gjelder inndelingen «de grupper eller enkeltpersoner som ønsker å påberope seg dens bestemmelser.» Tilsvarende gjelder den ikke enkeltpersoner som avgjør at de selv ikke ønsker å bli behandlet som tilhørende en nasjonal minoritet.
Minoritetenes historie i Norge
Selv om alle de fem gruppene har en langvarig tilknytning til Norge, representerer de òg ulike internasjonale fellesskap. Før gruppene kom til Norge, hadde de tilhold i andre områder i verden, og de har således historiske røtter også utenfor Norge.
Det store flertallet av disse minoritetene har vært norske statsborgere, både før og etter den første statsborgerskapsloven av 1888. Før denne loven kom, ble alle med fast tilhold i riket i over tre år regna som norske statsborgere.
Et spesielt trekk ved kvenene og skogfinnene var at disse to gruppene i tillegg var grenseminoriteter, med de utenriks- og sikkerhetspolitiske implikasjonene som lå i dette (se den finske fare).
På 1600- og 1700-tallet gjorde den økonomiske tenkningen sitt til at i alle fall noen minoriteter var velkomne. Kvenene ble på 1700-tallet regna som viktige i nordområdene, for de representerte en jordbrukskultur som kunne medvirke til å styrke økonomien og samtidig sikre norsk territorium. En åpna òg opp for jødiske handelsmenn i tider da landet trengte kapital utenfra.
Når synet både på skogfinner og kvener skifta utover på 1800-tallet, har det nok sammenheng med økonomiske endringer, men kanskje særlig med nye nasjonalistiske ideologier. Trusselbildet i utenrikspolitikken («den russiske faren» og etter hvert «den finske faren») skapte også legitimering for en fornorskingspolitikk.
Assimilasjonspolitikken var den rådende politikken i store deler av Europa og i Nord-Amerika fra midten av 1800-tallet. I Norge ble denne politikken i alle fall fram til andre verdenskrig. Nasjonsbygginga hadde som forutsetning én kultur, ett språk og ett folk. Nasjonalismen og nasjonalstatsideologien ga således ikke rom for minoriteter. Alle grupper utenom «det nasjonsbærende folket» ble «fremmede».
Overfor kvenene og skogfinnene var midlene som ble tatt i bruk først og fremst av kulturpolitisk art. Fornorskingsarbeidet i skolen var hele tida kjerneaktiviteten. Jordsalgsloven og jordsalgsreglementet av 1902 for Finnmark innebar at salg av jord bare måtte skje til norske statsborgere som kunne tale, lese og skrive det norske språket, og som brukte dette til daglig.
De andre gruppene – jødene, rom og romanifolket – ble i perioder av norsk historie utsatt for tiltak som utestenging fra riket, regulær forfølgelse og til og med forsøk på utrydding. Tvangssteriliseringen av personer fra romanifolket og innvandringspolitikken Norge førte overfor roma og jøder i mellomkrigstida kan ses som uttrykk for dette.
Den tradisjonelle gruppen av rom (sigøynere) i Norge omfatter trolig 300 til 400 personer, som alle er bosatt i Oslo-området. Språket deres blir kalt romanés. Mange av dem reiser i sommerhalvåret, både i Norge og i utlandet.
Ny minoritetspolitikk
Etter Norges ratifisering av Europarådets konvensjon om beskyttelse av nasjonale minoriteter i 1999 er disse minoritetsgruppene gitt et særlig kulturelt vern, og mottar tilskudd til kulturvernarbeid.
Paulus’ brev til galaterne
Paulus’ brev til galaterne, også kalt galaterbrevet, er et av brevene som bærer apostelen Paulus’ navn, og er i den kanoniske rekkefølge den niende boken i Det nye testamente i Bibelen. I norske bibelhenvisninger forkortes brevet etter bibelselskapets standard «Gal». Brevet ble fullført ca. år 50-52 e.Kr. Paulus befant seg sannsynligvis i Efesos på denne tiden
Ingen originalutgave av brevet er blitt bevart. Den eldste noenlunde fullstendige versjonen tilgjengelig for forskere i dag, P46, er datert til omtrentlig 200 e.Kr., omtrentlig 150 år etter at originale antagelig ble skrevet. Et flertall av bibelforskerne er enige om at brevet ble skrevet en gang mellom slutten av 40-tallet og tidlig på 50-tallet. Forskere mener generelt at brevet er klart eksempel på Paulus som skribent, foruten at brevet antagelig er skrevet innenfor Paulus' levetid. Ikke desto mindre er det en del forskere som tviler på at Paulus er forfatteren. Forfatterskapet er således ikke fullstendig fastsatt.
Innhold
På 100-tallet e.Kr. da kristendommen var nylig opprettet og de første kristne menighetene var blitt etablert, var det ofte uenighet om hvorvidt man måtte følge Moseloven for å oppnå frelse eller ikke. Blant noen av stridsspørsmålene var uenigheten om omskjærelse. Ifølge Apostlenes gjerninger kapittel 15 vers 1-2 og 22-29 måtte datidens styrende råd innen den kristne menighet komme sammen i Jerusalem for å drøfte dette spørsmålet. De slo fast at man ikke trengte å omskjære seg.
I Paulus' brev til galaterne forklarer Paulus med henvisninger til Moseloven at denne loven ikke bringer frelse. Ett eksempel på dette er det han sier i Galaterbrevet kapittel 3 og vers 10: «For så mange som holder sig til lov-gjerninger, er under forbannelse; for det er skrevet: Forbannet er hver den som ikke blir ved i alt som er skrevet i lovens bok, så han gjør det!» (Det Norske Bibelselskaps bibeloversettelse 1930). Det Paulus henviser til er 5. Mosebok kapittel 27 og vers 26 der ordlyden er «Forbannet være den som ikke holder ordene i denne lov og ikke gjør efter dem!» (Det Norske Bibelselskap 1930). Det poenget Paulus her trekker frem er at Moseloven sier at enhver som bryter den er forbannet. Ettersom ikke noe menneske klarer å følge Moseloven til det perfekte er alle 'forbannet', eller dømt, ved den. Ergo blir man logisk nok ikke frelst, men dømt.
Paulus viser så til Jesus Kristus og hevder at han døde på korset som soningsoffer for menneskene. Han forteller at Jesus frikjøpte menneskene fra Moseloven ved sin død, slik at ingen er under den og dens forbannelse. Dette kommer fram i Galaterbrevet kapittel 3 og vers 13: «Kristus kjøpte oss fri fra lovens forbannelse.» (Det Norske Bibelselskap 1930). Frelsen kommer altså ved tro på Jesus og ikke ved å følge Moseloven, og dette er den igjengående tråden i hele Galaterbrevet framlagt med «bevis» fra Moseloven selv.
Vasskjeks
Vasskjeks (Berula erecta) er en plante i skjermplantefamilien.
Den vokser i vann og på svært fuktig mark og har hvite blomster. Arten finnes i Europa, Sørvest- og Sentral-Asia og Nord-Amerika, og er innført til Australia. I Norge har den vært funnet i sørlige landsdeler, nord til Rogaland. Rundt 1990 var Vasskjeks regnet som nesten utdødd i Norge, med bare en kjent forekomst nær Larvik, men siden har den kommet tilbake flere steder i Østfold, Vestfold og Vest-Agder. Vasskjeks er fredet i Norge.
Peking Express
Peking Express er en skandinavisk reality-serie som ble sendt på TVNorge i 2007. Konseptet gikk ut på at en gruppe mennesker skulle ta seg fra Moskva til Beijing på kortest mulig tid og med minimalt av resurser. Gruppen bestod av ni par fra Sverige, Norge og Danmark. Det paret som kom først til Beijing kunne vinne opptil 500 000 kroner, avhengig av innsatsen under reisen. Synnøve Skarbø var programlederne for de norske deltagerne. Den gikk på Kanal 5 i Sverige og dansk Kanal 5 i Danmark.
Den var basert på en nederlandsk reality-serie med samme tittel som gikk første gang i 2004. Programkonseptet har flere likhetstrekk med amerikanske The Amazing Race.
Peking Express ble ingen seersuksess, verken i Norge, Danmark eller Sverige. Dårligst mottatt ble den i Danmark.
Konsept og produksjon
Serien var lagt opp som et kappløp der 18 deltagere skulle ta seg fra Moskva til Beijing. Ni par, tre fra Norge, tre fra Sverige og tre fra Danmark, skulle konkurrere om å komme først til Beijing. Underveis hadde parene bare hverandre, lokalbefolkningen de møtte og en euro om dagen på sin reise. Programmet var lagt opp slik at det skulle trigge deltakernes kreativitet og stå-på-vilje.
Reisen gikk over 41 dager gjennom ukjent natur og fremmede kulturer. Deltakerne skulle reise over fjell, gjennom ørken, øde sletter, storbyer og landsbyer. De kunne ikke språket, og det var få som kunne engelsk i disse områdene. Deltakerne måtte selv skaffe overnatting, transport og mat. I hvert program var det en konkurranse. De tre parene som kom først til angitt sted fikk sjansen til å konkurrere. Vinneren av konkurransen fikk en fordel som hjalp dem i kappløpet videre mot Beijing. I annethvert program måtte det paret som kom sist, reise hjem.
Seertall
Serien hadde forholdsvis dårlige seertall i Norge med et snitt på 196.000, og en markedsandel på 13,1%. Den ble heller ingen suksess i Sverige der seertallet var nede på 120 000. Enda verre var tallene i Danmark, der seersnittet lå på bare 46 000.
Produksjon
Peking Express var en stor pan-skandinavisk produksjon og var den hittil største produksjonen TVNorge hadde vært med på når det gjaldt logistikk. To og et halvt tonn utstyr, 100 mennesker og 12 minibusser reiste 10 000 km gjennom Russland, Mongolia og Kina. Hvert par hadde en fotograf og en reporter som fulgte dem på reisen.
Serien bygde på et nederlandsk TV-konsept med samme navn som gikk første gang i 2004. Per 2007 var den nederlandske versjonen i gang med sin fjerde sesong. I 2006 ble det arrangert en spesialversjon av serien kalt Peking Express VIP, med nederlandske kjendiser, blant annet Bart Veldkamp.
Oireachtas
Oireachtas eller Oireachtas Éireann er parlamentet, det vil si den lovgivende forsamling, i Irland. Parlamentet holder til i Leinster House i Dublin.
Det består av presidenten og to kamre: underhuset Dáil Éireann og overhuset eller senatet Seanad Éireann. Dáil velges direkte av befolkningen, og har desidert mest makt av de to kamrene.
Sammensetning
Dail Éireann velges direkte med proporsjonal representasjon av de stemmeberettigede innbyggerne i staten Irland. Kravet for å ha stemmerett er at man er fast bosatt i landet, er irsk eller britisk statsborger og er minst atten år gammel. Underhuset kan når som helst oppløses av Taoiseach (statsministeren), som da må utskrive nyvalg.
Seanad velges ikke direkte, men er sammensatt av medlemmer som er utpekt på forskjellige måter.
Presidenten velges direkte hvert syvende år, i maksimalt to omganger. Ved flere tilfeller har det vært enighet mellom de store politiske partiene om hvem som bør bli president, og når det ikke stilles motkandidat utføres det ikke noen avstemning.
Rolle
For at et lovforslag skal bli en lov må det vedtas av Dáil og de aller fleste tilfeller også av Seanad. Dersom overhuset nekter å godkjenne en lov kan Dáil overstyre dette. Senatet har i praksis ikke vetorett, bare mulighet til å sende forslaget tilbake med en anbefaling om å ikke vedta det. Forslag om grunnlovsendringer må også godkjennes gjennom bindende folkeavstemning før de leveres over til presidenten.
Presidenten er i langt de fleste tilfeller tvunget til å signere de lover som har blitt vedtatt av begge kamre. Den eneste mulighet han eller hun har er å sende en lov over til Supreme Court for vurdering av om den er i tråd med grunnloven.
På grunn av begrensningene i både overhusets og presidentens makt er det i realiteten Dáil som står øverst av de tre delene av parlamentet.
Myndighet
Oireachtas har eksklusiv myndighet til å:
Historie
Ordet oreachtas kommer fra det irske navnet MacOireachtaig. Personer med dette navnet skal ha vært kongelige rådgivere i middelalderen. I moderne tid ble navnet først brukt av Oireachtas i Den irske fristaten fra 1922 til 1937, og deretter av det nåværende parlamentet.
Den neste irske lovgivende forsamling var det første Dáil, som ble opprettet i 1919. Dette var fra britisk ståsted en ulovlig forsamling.
Siden 1990 har debatter i Oireachtas blitt sendt på fjernsyn, og siden 1993 vises også komitédebattene.
Fara
Fara kan vise til:
Francesco Gonzaga den eldre
Francesco Gonzaga den eldre (født 15. mars 1444, død 21. oktober 1483) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Han ble kreert til kardinal 18. desember 1461 av pave Pius II.
18. juli
18. juli er den 199. dagen i året. 200. i skuddår. Det er 166 dager igjen av året.
Navnedag
Arnulf, Ørnulf.
Fødsler
Se flere som er født 18. juli i Kategori:Fødsler 18. juli.
Dødsfall
Se flere som døde 18. juli i Kategori:Dødsfall 18. juli.
Håja
Håja kan vise til:
Skogfinner
Skogfinner er en etnisk gruppe som stammer fra finner fra Savolax og Tavastland som slo seg ned i skogområdene i Sverige og Norge, særlig området som ble kjent som Finnskogen på begge sider av den svensk-norske grensen. Størstedelen av denne finske utvandringen skjedde i løpet av hundreårsperioden ca. 1575–1660. Det var både personlige, økonomiske, politiske og samfunnsmessige årsaker som gjorde at de reiste. En av årsakene var den arealkrevende landbruksformen som de hadde som hovednæringsvei, svijordbruket (svedjebruk), idet de drev skiftebruk i utmarka ved å svi av granskog og så rug i asken, såkalte rugbråter. Dette bråtebruket ble enkelte steder drevet fram til ca. 1800, men gradvis gikk etterkommerne over til fast åkerbruk.
Skogfinnene lærte seg svensk eller norsk og ble tospråklige, men beholdt sin kulturelle særart og det finske språket. Blandingsekteskap ble tidlig vanlige. Ved slutten av 1700-tallet hadde skogfinnene i stor grad blitt assimilert inn i den svenske eller norske kulturen, en prosess som var nærmest fullstendig fullført ved begynnelsen av 1900-tallet.
Ekspansjon i perioden 1550-1700
Under den strenge klimaforverringen i den såkalte «lille istiden» 1300-1850 e.Kr. ekspanderte det savokarelske svedjebruket i alle retninger, sterkest i perioden 1550–1700. De store jomfruelige granskogsområdene i nord var en nisje i næringsgrunnlaget. Denne svedjebruksekspansjonen fra Savolax og Karelen gikk til Sverige, Nord-Finland, Twer, Ingria, Estland og Norge.
Granskogen var ikke verdsatt som tømmer slik som furu. Den omtales som unyttig, og myndighetene i Sverige ønsket grankonsumentene velkommen. Samfunnet ville ha nye skatteborgere, så derfor ble nykommerne stimulert med tilbud om skattefrihet i starten. Dette statlige lokkemidlet var ikke årsaken til ekspansjonen, men det hadde en positiv virkning.
Etter krigen i årene 1555-57 mellom svenske og russiske tropper, klaget russeme over at finnene trakk østover og tok landet i bruk, og dette fortsatte inntil freden i Stolbova 1617. Også de politiske forholdene oppfordret finnene til fortsatt utflytting. I årene 1637–42 emigrerte mange svedjefinner fra Karelen videre østover til guvernementet Twer (Kalinin), godt hjulpet av den russisk-ortodokse kirken og adelen, som ønsket nye skattebetalere. Granskogene på Valdai høylandet, Tikhvin og Novgorod fikk også finske svedjebrukere. Dette er godt dokumentert i arkivet i Twer. Skogfinner var også en del av svensk etablering i Amerika. På 1630-40-tallet helt vest til Nye Sverige ved Delaware elven i USA.
Svedjebruk
De finske innvandrerne til Skandinavia på 15–1600-tallet hadde svedjebruk som sin primære jordbruksform. I Skandinavia kom de snart i kontakt med åkerbrukskulturen hos bygdefolket, og et gjensidig samarbeid kom i gang. Fordi skogfinnene var spesialister på huuhta svedjebruk, søkte de seg til de beste granskogsområdene, men disse var som oftest også i bruk som bøndenes setermarker.
Skogfinnene dannet såkalte svedjelag når det skulle hugges, brennes og høstes ei svedje. Svedjelaget besto av mange øksemenn under en leder. Lederen Tomas Hakkinen skal ha hatt 50 menn på sitt svedjelag. Erik Sparre sier 1651 i et klageskrift til dronning Kristina: «- - att størsta delen af finnarna olofligen och før deras bedrefne Bofwastycken rymt från Finland och, efter det några på skogarna i Gastrikland och Helsingland forskaffat sig øfverhetens bref på sina upptagna torpstallen, hafva de hemligen till sig dragit en hop med løsa finnar, kanske daribland en hop med førrymda, lagskrifna knektar utan pass och besked» (Nordmann 1888 3).
I 1665 skriver fogden i Solør: «Skogfinnene Hugger likesaavel di bedste som di udygtige Trær til deres Roug og Roesæd: overfarer saa det ganske Land, rotter sig sammen til 20, 30 og mere, saa di ere nu formidabel for Almuen» (Stat. Ekstraktp. bd. II, s. 38, sak 58).
Eilert Sundt som besøkte Finnskogen, skriver: «Til Forskjel fra de nordenfjeldske Finner eller Lapperne kaldte eldre Skribenter disse ågerdyrkende Nybyggere gjeme Skovfinner eller Rugfinner, og når de omtalte dem, skede det for det meste med megen Ugunst.» I en «Relation om Norges Riges Tilstand i Aaret 1699» (Budstikken, 4de Aargang 1823 358) heter det om dem: «De ere det allerskadeligste Ukrud for landet, som nogentid navnes kan --;have de på mange mile oppbrendt de skjønneste og bedste skove til deres rug- og nepebråder, betjenterne til en ringe profit, men Kongen, landet og innbyggeme til alter største skade, thi i Ufreds Tider ere de ikke alene de allerstørste Espioner, men og, som de vide alle Gjenveie og Stier i Skovene, saa maa hver fattig Mand frygte sig for deres Overfald, Roven og Tyveri» (Sundt 1850 192).
Eilert Sundt beskriver etter disse skriftlige kildene møtet med folk på Finnskogen som «Men hvor blev jeg ikke behagelig overrasket!» Han tas vennlig imot med en skål melk (s.194). En dagsmarsj unna i et annet hus noterer han «Der var paafaldende mange mennesker forsamlede i huset, nogle langveis fra, men alle Finner; det lod til at Finnerne betraktede sig som hjemme i hinandens huse.» (s.196)
Erik Pontoppidan skriver i 1753: «Disse finner ere gode skytter, og nære sig deels med jagt, deels ogsaa med braate-hugst til at saae næper og rug i, hvoraf man kalder dem rug-finner.» og beskriver nordmannens forhold til finnene som «- og tracterer ham med samme myndighed, som i andre lande enhver pleyer at tiltage seg selv over jøderne.» I en fotnote vises det til Tacitus Germania, hvor finnene beskrives som Fennis mira feritas, foeda paupertas. De levde mao i «villskap og ussel fattigdom» iflg den første kjente tekst om finner.
Norske myndigheter forsøkte å få oversikt over antallet skogfinner i Norge gjennom folketellinger, blant annet ved Finnemanntallet for 1686. Finneboplasser finnes over et stort område på Østlandet fra Finnskogen i nordøst til Finnemarka utenfor Drammen i sørvest. Mange er fortsatt i drift som vanlige småbruk. Skogfinnene har etterlatt seg mange finske stedsnavn. Hakkloa i Nordmarka er et eksempel. Sentrum for kulturen i Norge i er Finnskogen i Innlandet.
I senere år er det på Finnskogen drevet et aktivt kulturvernarbeid for å ta vare på skogfinsk kultur, bl.a. med opprettelsen av «Republikken Finnskogen». Forfatteren Åsta Holth og museumsbestyreren Birger Nesholen gjennom Norsk Skogfinsk Museum har vært sentrale i dette arbeidet.
Skogfinsk byggeskikk
Skogfinnene hadde en helt særegen byggeskikk med røykstue, badstue og rie som de viktigste karakterbygningene. Når det gjelder selve gardstunet, så har det helt opp til våre dager vært karakteristisk for Finnskogen at bygningene på gardstunet er langt mer spredt og vilkårlig plassert enn norsk- og svenskbygdens mer ordnede tunformasjoner. Tilsvarende tunformer har vært karakteristiske for områder i østre Finland.
Røykovnsprinsippet for oppvarming hadde finnene med seg fra Finland da de kom og slo seg ned i de norsk-svenske granskogsområdene fra midten av 1600-tallet. På Finnskogen fortsatte finnene å bruke denne oppvarmingsteknikken – og dermed også byggeskikken – i 300 år. En rekke røykstuer ble bygget i siste halvdel av 1800-tallet, og badstuer er bygget til inn på 1900-tallet.
Røykstua
Det spesielle med røykstua er oppvarmingsmåten. For at rommet skal fungere best mulig med røykovn uten skorstein, er det nødvendig med noen tekniske modifikasjoner av rommet. En av disse modifikasjonene i forhold til et vanlig våningshus er den brekte himlingen/innertaket som hviler over to svære bærestokker. Disse åsene går på de fleste røykstuene ut igjennom gavlveggen og er ofte det eneste som særmerker en røykstue utvendig, om man da ser bort fra røykhatten på toppen av røykkanalen av tre som stikker opp over yttertaket og som leder røyken ut fra røykstuerommet.
Røykstuene varierer mye i størrelse. Røykstuerommene i de minste stuene som er bevart i dag varierer mellom 17 og 32 kvadratmeter utvendig målt, mens flateinnholdet på de største røykstuerommene ligger på godt over 50 kvadratmeter. Rommet er nærmest kvadratisk, og røykovnen står tradisjonelt på nordvegg, i hjørnet av den gavlveggen hvor døra vanligvis er plassert. Røykovnene varierer ikke forholdsvis tilsvarende i størrelse, idet de fleste av de som er bevart på opprinnelig sted i dag har en grunnflate på vel fem kvadratmeter. Vurderer man den muntlige tradisjonen som fremdeles er levende om at røykovnen skulle dekke en fjerdedel av røykstuerommet, stemmer dette ganske bra for de mindre stuenes vedkommende. Ovnene er murt opp innenfor en "binge" av laftede stokker; banken. I hjørnet ut mot rommet på en del av røykovnene står en kraftig firkantet stokk, pahastokken, som er støttet opp med dragere til den langvegg og kortvegg som utgjør motsatt hjørne i rommet. Ovnene kan ha en høyde på to meter eller mer, og banken og pahastokken har som funksjon å hindre den leiremurte ovnen i å sprekke og rase ut. Etter lengre tids bruk vil steinene inni ovnen ha forvitret så mye på grunn av varmen at det er risiko for sprekker og hull ut gjennom ovnssidene. Dette kan føre til at tømmerveggen tar fyr.
Røykovnen er et fenomenalt oppvarmingsprinsipp. Den siste røykstua som var i tradisjonell bruk ble fraflyttet så sent som 1964. Røykovnen er bygget opp av en stor mengde naturstein murt sammen med leire som bindemiddel. Når denne steinmassen varmes opp gjennom fyring i ovnen, fungerer den som varmemagasin som frigjør nok varme til å holde en behagelig romtemperatur hele det neste døgnet. Røyken under oppfyringen velter ut i rommet og legger seg som et bølgende teppe oppunder det brekte taket. På denne måten varmer røyken opp vegger og tak i rommet slik at også de grove trematerialene virker som varmekilde i lang tid etter at ilden har slokt ut.
Røykovnen ble fyrt en gang i døgnet – vanligvis på morgenen/formiddagen når folk allikevel for det meste oppholdt seg utenfor rommet. Med fyring en kort periode hver dag i vinterhalvåret trengtes selvfølgelig ikke på langt nær så mye ved som ved fyring i ordinær peis eller jernovn, for å vedlikeholde varmen i steinmassen, og fyringen trengte heller ikke å være så langvarig.
Badstua
Badstubadingen har vært tradisjon på Finnskogen fra innvandringen og helt fram til i vår tid. Enkelte garder har hatt bading i røykbadstue som ubrutt tradisjon helt opp til i dag, selv om det de siste tiårene har vært mer spredt og tilfeldig bading enn hva det var tidligere.
I hovedtrekk har badstuene på Finnskogen vært temmelig like. Grunnflaten er svakt rektangulær, og lengden av veggene er for de fleste mellom fire og fem meter. Døra er i gavlveggen og røykovnen er som oftest plassert i ett av hjørnene innenfor døra. Røykovnen er oppimot to ganger to meter i grunnflate, og med en høyde på en meter eller mer. Laven, eller brisken som man sitter på under badingen er plassert på tvers av huset, langs bakre gavlvegg. Den sitter så høyt på veggen at man når helt opp i taket med hodet når man bader. Som oftest går laven ut mellom langveggstokkene på begge sider. Som alternativ til den heteste varmen oppe på laven, er det i de fleste badstuer en lavere, løs benk langs langveggen på motsatt side av ovnen. Badstua har innertak av rundstokker eller halvkløvde stokker med isolasjon av jord ovenpå for å hindre at varmen under badingen skal forsvinne rett gjennom taket. Badstua som vi i dag oppfatter som en bygning for rensing av kroppen, hadde lenger tilbake i finnekulturen en langt videre status. Badstua var et hellig sted, og badstubadet var like mye en sjelelig renselse som en kroppslig. Her ble man gjerne født, og her døde man. Og her var det ofte å finne magiske symboler skåret inn i dør eller vegger.
Badstueovnen er en selvbærende konstruksjon bygd opp av store steiner, med hvelvet eller flatt tak over hulrommet inni ovnen. På toppen av ovnen legges mengder av små runde steiner. Når ovnen fyres går varmen og ildtungene opp imellom steinene i taket og sidene og varmer disse nær sagt fra alle sider. Det er raskere å gjennomvarme mange små steiner enn få store. Under badingen frigjøres denne oppmagasinerte varmen i form av het vanndamp når man tømmer vann på steinene på toppen av ovnen.
Ria
Ordet «rie» kommer av det finske navnet på hustypen: riihi. Ria er finnenes tørkehus for svedje-rugen. Her sto rugbandene til tørk på stenger i rommet, eller de sto på et glissent «golv» mellom to etasjer i huset. På Finnskogen i Solør og Värmland har ria vært av ettromstypen; ett enkelt rom med røykovn i hjørnet innenfor døra i gavlveggen. Ria har vært kvadratisk med noe større grunnflate og med større høyde enn badstua. Ofte var de bygget som enslige hus på svedjer som lå langt fra garden. Senere kunne slike rier og den forlatte, grasbevokste svedja bli utgangspunkt for bosetting og åkerdyrking. Navn som Rya, Svullrya, Riberget, Samuelsmorya og andre, gir eksempler på hvor det har stått rier. Det synes som om ria på Finnskogen er brukt som tørkehus bare for utresket rug, og derfor bare i sammenheng med svedjebruket, og at hustypen derfor forsvant forholdsvis raskt etter at svedjebruket tok slutt. I tillegg til tørking kunne den brukes til treskingen med sliul.
Dagens situasjon
Den skogfinske kulturen lever allikevel videre i Norge og Sverige. Noen steder feires de finske røttene til bosetterne. I Norge er en fjerdedel av stedsnavnene i kommunen Grue av finsk opphav. Her feires også Finnskogdagene hvor erklæring av Republikken Finnskogen med eget flagg, president og regjering er en del av feiringen. Forfatteren Åsta Holth var en drivkraft bak denne feiringen. Hun står også bak dagens Finnskogsbunad.
Skogfinnene ble i 1998 anerkjent som en av Norges nasjonale minoriteter (ved siden av kvener, romá, tatere og jøder). Skogfinnenes offisielle flagg ble vedtatt i samarbeid av skogfinske organisasjoner i Norge og Sverige, og ble offentliggjort 29. desember 2022.
Hjerttinden
Hjerttinden (nordsamisk: Basečohkka) er et fjell i Troms og Finnmark, der grensene mellom Sørreisa, Bardu og Salangen kommuner møtes. Fjellet har en høyde på 1 381 meter over havet, og målt etter primærfaktor er fjellet rangert på 23.-plass i Norge. Toppen er det høyeste punkt i både Salangen og Sørreisa.
Toppen er lett å bestige, enklest fra nord via Hjerttindtuva.
Hongkong under Sommer-OL 2004
Hongkong i Sommer-OL 2004. 33 sportsutøvere fra Hongkong deltok i ti sporter i Sommer-OL 2004 i Athen. De kom på delt 69.-plass med en sølvmedalje.
Raknehaugen
Raknehaugen er en gravhaug i Ullensaker, Akershus. Haugen ligger ca. 800 m nordøst for Hovin kirke. Den totale diameteren på gravanlegget med haug og fotgrøfter nå fastsatt til 95 meter, mens den oppbygde haugen er på rundt 77 meter. Total høyde er 19 meter, hvorav den oppbygde haugen er på 15 meter. Haugen er med dette Norges største, og en av Nord-Europas største. Den tilhører en unik gruppe av store gravmonumenter fra folkevandringstiden, og ved siden av å være Norges største enkeltstående monument fra forhistorien, har også Raknehaugen en dominerende plass innenfor norsk arkeologisk historie.
Selve den monumentale virkningen av haugen tolkes som at den er anlagt som en demonstrasjon av makt. Den ligger i den gamle bygda Jasseim, der mange av de største og rikeste gamle gårdene på Romerike ligger. Da haugen ble bygget var det mest sannsynlig på en del av Hovins grunn. I dag ligger haugen på gården Ljøgodt. Gårdsnavnet kommer av Ljóðgata, dvs. «Folkeveien» eller «Veien der mange mennesker ferdes»; haugen ble altså reist ved en ferdselsvei, for å være godt synlig og/eller lett tilgjengelig.
Ifølge et lokalt sagn som gikk på folkemunne her, skulle haugen være bygget over en viss kong Rakne. Sagnet fortalte også at han skulle ligge der begravet mellom to hvite hester, og over graven skulle det være stablet lag på lag med tømmer.
Loranges undersøkelse 1869–70
I 1866 var den unge jusstudenten og amatørarkeologen Anders Lorange ved Raknehaugen for første gang. Han fikk da ideen til å grave ut haugen, noe han gikk i gang med tre år senere. Lorange gikk inn fra østsiden med en bred sjakt, men måtte gi opp på grunn av rasfare. Sommeren etter forsøkte han å drive en tunnel fra sjakten inn mot sentrum av haugen. Det var under arbeid med denne at han kom på kompakte lag av tømmerstokker. Tunnelen måtte oppgis, men han tok så opp en tømmerforet loddrett sjakt, nærmest en slags brønn, fra toppen av haugen, i et siste forsøk på kanskje å finne et gravkammer. Han kom til bunns i haugen, men fant ingen grav.
Griegs undersøkelse 1939–40
Sommeren 1939 startet arkeologen Sigurd Grieg mer omfattende undersøkelser av haugen. Med et stort mannskap av arbeidsledige på nødsarbeid fikk han åpnet to brede sjakter fra sørøst og sørvest (etter aktuelle verdensbegivenheter ble de raskt hetende «Østfronten» og «Vestfronten»), foruten en del mindre sjakter i nord og øst. Det ble ikke funnet noen grav i haugen, bare noen ildsteder, kullflekker og et par trespader. Sjaktene ble gravet til bunns, og Grieg fikk avdekket viktige trekk ved konstruksjonen:
Haugen var blitt lagt opp over et ca. seks meter høyt rundt platå. Her var det lagt opp tre tømmerlag i kjegleform med tykke lag av leire, sand og jord mellom. Opprinnelig ble det anslått at til sammen 80 000 m³ fyllmasse hadde gått med i byggverket. Dette har imidlertid blitt nedjustert til omtrent 26 000 m³. Det øverste tømmerlaget inneholdt ca. 25 000 stokker, og mer enn 1 000 da skog må ha blitt hugget i forbindelse med anlegget av haugen. Griegs egen teori går ut på at Raknehaugen var en kenotaf eller minnehaug over en død høvding eller stormann. Andre har foreslått at monumentet skulle være en tinghaug eller høysetehaug.
Skres undersøkelse 1993
Sommeren 1993 fikk arkeologen Dagfinn Skre anledning til å foreta nærmere gransking av materialet fra Griegs undersøkelse, og samtidig åpne et mindre felt i Raknehaugen. Han fikk gjenåpnet en av Griegs mindre sjakter i nordvestdelen av haugen. Samtidig, ved nøyaktig og kritisk gjennomgang av Griegs dokumentasjon, lyktes Skre i å fastslå at det platået Grieg fant under haugen må ha vært en del av den opprinnelige markoverflaten. Det at den framstår som et platå kommer av at det er fjernet svære mengder masse fra området rundt. Videre gjennomgang av materiale fra ildsteder og kokegroper ga en hel del fragmenter av brente bein, noen av dem stammet fra menneske. Skre konkluderte med at haugen har rommet en branngrav uten gravgaver, og at haugen dermed må anses som en gravhaug, ikke en.
Tømmeret i haugen ble radiologisk datert på ny, og med mer raffinerte metoder enn det som er normalt. Disse dateringene indikerer at tømmeret er felt i løpet av en sesong en gang mellom år 533 og 551 e. Kr. Studier av årringene viser at sommeren 16 år før fellingen må ha vært en særdeles dårlig vekstsesong – og hvis årringen med den dårlige veksten viser til året 536 (noe som er svært sannsynlig), så daterer dette byggingen av haugen til året 552. Byggingen av haugen må ha krevet innsats av et stort antall arbeidere; Skre anslår 450–600 mann – en formidabel arbeidsstyrke når man ser det i forhold til total folkemengde på Romerike den gang.
Raknehaugen og okkupasjonstiden
Sigurd Griegs undersøkelser av Raknehaugen sammenfalt med krigsutbruddet. Bare noen få dager etter den tyske invasjonen 9. april 1940 fikk professor Anton Wilhelm Brøgger besøk på sitt kontor. To menn i SS-uniform kom inn, og Brøgger kjente den ene. Han het Herbert Jankuhn, var arkeolog, ansatt ved Universitetet i Kiel. Jankuhn var spesielt interessert i jernalderen, og hadde deltatt på en arkeologkongress i Oslo noen år i forveien. Dessuten snakket han godt norsk, og var medlem av Norsk arkeologisk selskap. Nå var han høyt rangert i Ahnenerbe. Grunnen til besøket var at Jankuhn hadde med en henvendelse til Brøgger på vegne av de nye makthaverne. Meldingen var at tyskerne ønsket at utgravningene i Raknehaugen måtte fortsette.
Dagen etter ble Jankuhn og hans medarbeider med på befaring til Raknehaugen, og i den forbindelse lovet han Brøgger de nødvendige pengene for å sette i gang gravingen. Antakelig var dette midler fra Ahnenerbes forskningsfond som Jankuhn hadde fullmakt til å disponere. Brøgger avslo. Han ønsket ikke å sette i gang utgravninger for tyske midler så lenge kampene ennå pågikk i Norge. Umiddelbart etter tok Brøgger kontakt med Universitetets rektor Didrik Arup Seip, som var nytilsatt som ansvarlig for Kirkedepartementet i Administrasjonsrådet. Han mente det var fare for at tyskerne ville ta over hele utgravningen. Seip så også denne faren og fikk reist midler slik at Grieg kunne begynne graving som planlagt – men uten medvirkning fra Ahnenerbe.
Utgravningen ble sluttført i løpet av sommersesongen, men Brøgger hadde kommet skjevt ut med Jankuhn og okkupasjonsmakten. Etter et foredrag i Norsk arkeologisk selskap samme høst hvor Jankuhn var til stede, fikk Brøgger forbud mot å uttale seg offentlig. Ved tyskernes aksjon mot Universitetet høsten 1941 ble både Brøgger og Grieg arrestert. Grieg slapp ut etter et kort opphold i fengsel, mens Brøgger ble sittende på Grini fangeleir ett års tid.
Claudio Monteverdi
Etter at Jacopo Peri skrev de aller første forsøkene på det vi i dag kan kalle opera, var Monteverdi raskt ute med mer utviklede verk, og han skrev den tidligste operaen som fremdeles jevnlig oppføres, L'Orfeo. Han var den første betydningsfulle operakomponist, og førte sjangeren fram til sitt tidligste høydepunkt. Men musikken hans var også omstridt, og ble angrepet av representanter for den gamle renessansestilen.
Monteverdis åtte første samlinger med madrigaler viser hvilke betydelige skritt han tok fra renessansens polyfone til barokkens monodiske form. Den åttende madrigalboken med Madrigali guerrieri et amorosi («Madrigaler om krig og kjærlighet») holdes ofte fram som det ypperste innen denne musikkformen.
Monteverdi var en overgangsfigur og ble glemt etter hvert som de etterfølgende generasjonene bygde videre på den tidlige barokkens musikkformer. Først etter at Gian Francesco Malipiero publiserte Monteverdis musikk i 16 bind fra 1916 til 1942 vokste interessen på nytt.
Oppvekst og ungdom
Claudio Monteverdi var den eldste sønnen til barbereren og sårlegen Baldassare Monteverdi (født rundt 1542) og Maddalena Zignani (død rundt 1576). Selv om familien levde i beskjedne kår, fikk de to eldste sønnene en grundig musikalsk utdanning, og også Claudios bror Giulio Cesare ble en kjent musiker. Brødrene fikk musikalsk opplæring hos Marcantonio Ingenieri, kapellmester ved katedralen i Cremona, og Ingenieris innflytelse kan spores i Claudios første samling Sacrae cantiunculae (1582) som han komponerte 15 år gammel. I 1587 publiserte han sin første samling madrigaler.
Mantova
Rundt år 1600 var Monteverdis ry som komponist befestet, men musikken hans ble også angrepet av representanter for den gamle renessansestilen som anklaget den nye monodiske stilen for å ikke følge 1500-tallets musikalske krav om et jevnt flytende kontrapunkt, forberedte dissonanser og likeverdige stemmer. Giovanni Artusi publiserte i 1599 en pamflett hvor han – uten å nevne navn – kritiserte flere madrigaler for å være «utålelige for øret», og hevdet at de «såret i stedet for å sjarmere».
I 1601 ble Monteverdi utnevnt til kapellmester, maestro di cappella. Tross forpliktelsene ved hoffet komponerte Monteverdi i perioden fra 1590 til 1605 musikk nok til å fylle fire madrigalbøker. Fra den femte boken hadde han begynt å komponere i den nye stilen, og fra monodiens betoning av klare melodilinjer, forståelig tekst og et sparsomt akkompagnement, var det bare et kort og logisk skritt til den nye operaformen, og i 1607 komponerte Monteverdi en av de første i sitt slag, L'Orfeo, som han skrev som bestillingsverk til det årlige karnevalet i Mantova. Operaen ble oppført 24. februar med stor suksess.
September samme år døde hustruen Claudia, et tap Monteverdi tok svært hardt. Han bodde en stund hos sin far i Cremona og vegret seg mot å reise tilbake til hoffet i Mantova, men til slutt ble han kalt tilbake for å komponere en opera til hertugarvingens bryllupsfeiring. Han skrev da operaen L'Arianna (1608), hvorav bare den kjente «Ariadnes klage» er bevart.
Venezia
Monteverdi bodde en kort stund i Cremona før han i 1613 enstemmig ble valgt som kapellmester i Markuskirken, en av de viktigste postene i den musikalske verden på den tiden. Her viste han seg som en effektiv administrator. Musikklivet hadde ligget nede en stund, men han fikk koret på føttene igjen, engasjerte nye virtuose sangere, som Francesco Cavalli, kjøpte inn nye noter, gjeninnførte regelmessig messesang og sørget for at orkestermedlemmene fikk månedslønn i stedet for lønn på oppdragsbasis. Dermed begynte hans beste og mest produktive år. Ved siden av tallrike kirkemusikalske verk fortsatte Monteverdi å skrive verdslig musikk, og han publiserte mellom 1614 og 1638 madrigalsamlingene nr. 6 til 8.
Sønnen døde i en pestepidemi, og etter det forverret Monteverdis helse seg fort. I anledning åpningen av det første offentlige operahuset i Venezia i 1637 skrev han flere verk for scenen, blant annet Il ritorno d'Ulisse in patria (1641) og L'incoronazione di Poppea (1642). Samtidig overvåket han utgivelsen av utvalgte kirkemusikalske verk fra samlingen Selva morale e spirituale (1641). Han døde i 1643 i Venezia etter en reise til Cremona og Mantova. Venetianerne ga han en fyrstelig begravelse, og han er gravlagt i kirken Santa Maria Gloriosa dei Frari hvor det finnes en minneplakett i et av kapellene som flankerer hovedkoret.
Madrigaler
Fram til han var førti år arbeidet Monteverdi hovedsakelig med madrigaler, og han ga ut totalt ni madrigalbøker. De første åtte viser en enorm utvikling fra renessansemusikk til typisk monodisk barokkmusikk.