cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
DeForest Kelley
Tidlig liv
Kelley tjenestegjorde i 2. verdenskrig som vervet medlem av US Army Air Forces i perioden mellom 10. mars 1943 og 28. januar 1946. Etter et utvidet opphold ved Long Beach i California, bestemte han seg for å flytte til delstaten permanent for å forfølge en skuespillerkarriere, og å leve med sin onkel, Casey. Han arbeidet som betjent ved et lokalt teater for å tjene nok penger til flyttingen. Kelly fikk oppmuntring fra sin mor, men hans far ikke likte ideen. Da han var i California, ble Kelley oppdaget av en speider fra Paramount Pictures mens han lagde en treningsfilm for US Navy.
Tidlig karriere
Den første filmen i Kelleys skuespillerkarriere var Fear in the Night i 1947. Lavbudsjettsfilmen var en stor suksess, noe som skaffet han oppmerksomheten til et større publikum. Hans neste rolle i Variety Girl, etablerte han som skuespiller. Noen få år senere bestemte Kelly og hans kone seg for å flytte til New York City. Han fikk arbeid på teaterscener og fjernsyn, men etter tre år flyttet paret tilbake til Hollywood. I California fikk han etterhvert en rolle i Gunfight at the O.K. Corral (1957) som Morgan Earp. Dette, hans virkelig første større rolle, skaffet han flere store filmtilbud.
I ni lange år spilte så Kelley hovedsakelig kriminelle rollefigurer. Han var med i en lang liste med filmer og serier. Men han var redd for bare å få én type roller, så han brøt vekk fra forbryterrollene og spilte i Where Love Has Gone og en fjernsynspilot ved navn 333 Montgomery. Piloten var skrevet av Gene Roddenberry, og noen få år senere ville Kelley spille i en annen Roddenberry pilot, Police Story (1967), som det heller ikke ble noe mere av.
Star Trek
Kelleys desidert mest kjente rolle er som "Dr. Leonard "Bones" McCoy", skipslegen i Star Trek, The Original Series, som gikk fra 1966 til 1969. Kelley fikk opprinnelig tilbud om å spille rollen som "Spock".
Kelley fortsatte med å spille "Dr. Leonard "Bones" McCoy" i seks påfølgende filmer på 1980- og 1990-tallet, Star Trek: The Motion Picture, Star Trek II: The Wrath of Khan, Star Trek III: The Search for Spock,Star Trek IV: The Voyage Home, Star Trek V: The Final Frontier, Star Trek VI: The Undiscovered Country. Kelley gjorde også en gjesteopptreden som "Admiral Leonard McCoy" i pilot-episoden av serien Star Trek: The Next Generation. En av hans beste kjente setninger som "Dr. McCoy", var «I'm a doctor, not a ________!» Som en henvisning til den originale serien, ble denne frasen også ofte brukt av den holografiske doktoren i Star Trek: Voyager, samt en gang av "Dr. Bashir" i Star Trek: Deep Space Nine.
Kelley mislikte angivelig å lage den animerte Star Trek da han aldri fikk spille inn sin stemme samtidig med William Shatner og Leonard Nimoy. Kelley likte ikke dette, da han aldri fikk sjansen til spille mot de, noe som gjorde det å lese linjene sine vanskelig for han.
Utvalgt filmografi
Listene under er ikke komplett, se Internet Movie Database – DeForest Kelley
Heggflatvikler
Heggflatvikler (Acleris umbrana) er en sommerfugl som tilhører familien viklere (Tortricidae).
Utseende
En nokså stor (vingespenn 18 – 23 mm), rødbrunlig måler. Forvingen er rødbrun, med en markert, mørk lengdestrek som går ut til vingespissen, som er markert, men ikke sigdformet. Rundt midten av vingen er det et tverrbånd av lysgrå, oppstående skjell. Bakvingen er brunhvit.
Levevis
Arten lever på blader av hegg, hagtorn, rogn og andre busker og løvtrær. De voksne sommerfuglene flyr fra juli til senhøsten, overvintrer så og flyr igjen en periode om våren.
Utbredelse
Den er utbredt i Nord- og Mellom-Europa og dessuten i Ussuri-området i Sibir. I Norge er den kjent fra Østlandet og fra den indre delen av Møre og Romsdal.
Hølseter kraftverk
Hølseter kraftverk er et vannkraftverk i Flesberg kommune i Viken fylke.
Kraftverket ble satt i drift i 1980, og utnytter et fall på 70 meter fra Hånavatn til Sporevatn. Reguleringen medfører at deler av vannføringen i Gjuva vassdraget overføres til Vrenga.
Kraftverket er bygget i tilknytting til eksisterende tappetunnel som ble bygget for Vrenga kraftverk.
Vannene Fiskeløysen, regulert mellom 788 og 784 moh, Kyrkjevatn (680,660 moh), Hånavatn (653 til 644 moh) er magasiner for kraftverket.
Det er installert en francisturbin på 2,3 MW. Midlere årsproduksjon er på ca. 9 GWh.
Tol Galen
Tol Galen er en øy i J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard. Denne øya var svært grønn, og lå mellom de to armene av elva Adurant hvor den delte seg og så fant sammen igjen. Den lå helt sør i Ossiriand. Det var her at Beren og Lúthien Tinúviel levde deres dødelige liv til endes.
Øya forsvant i havet på slutten av det første tidevervet, under Vredens krig.
Giordano Bruno
Giordano Bruno (født Filippo Bruno; januar 1548 i Nola i Italia, henrettet 17. februar 1600 i Roma) var en religiøs og naturfilosofisk tenker i renessansen som ble dømt og henrettet for vranglære. Giordano Bruno tilhørte den såkalte hermetiske skole (oppkalt etter Hermes Trismegistus), en skole som ble påvirket av klassiske greske filosofer som Platon, samt en del førkristen magi. Bruno gikk inn for en panteistisk filosofi der Gud var begynnelse, midte og slutt, og universet var ett og det samme som det. Bruno var dessuten av den oppfatning at Jesus ikke var Guds sønn.
Bruno gikk i ung alder inn i en dominikaner, men i 1576 flyktet han fra klosteret sitt, da klosteret hans tok avstand fra hans synspunkter, og han flyktet til Roma for å unngå ekskommunikasjon for heresi. Han reiste mye de påfølgende år. I Genève var han kalvinist inntil hans synspunkter ble fordømt av kalvinistene. Han flyktet til Paris i 1581 og så til London, der han i 1583 holdt en serie forelesninger om Nikolaus Kopernikus og det heliosentriske verdensbilde. Forelesningene møtte stor motstand. Tilbake i Paris gikk Bruno i 1585 ut mot byens aristotelianere, og ble tvunget til å flykte. I 1589 ble han også ekskommunisert av lutheranerne. Han fortsatte å undervise i matematikk og okkulte emner til han i 1592 ble pågrepet av inkvisisjonen i Venezia og sendt som fange til Roma i 1593. Etter syv års fengsling ble han henrettet.
De læresetninger han ble dømt for, er gått tapt for ettertiden; en sentral liste på åtte punkter er gått tapt. Det står imidlertid fast at anklagene mot ham hovedsakelig grunnet i hans religiøse og filosofiske synspunkter, som med sine røtter i stoisismen og nyplatonismen fikk ham til å identifisere Gud med alt i naturen.
Han var den første filosofen som skrev på italiensk. Dette skjedde under oppholdet i England, trolig fordi det var vanlig der å skrive på morsmålet fremfor latin. Etter å ha reist fra England, skrev han aldri på italiensk igjen.
Bakgrunn
Giordano Brunos døpenavn var Filippo Bruno. Faren var Giovanni Bruno, en soldat, moren het Fraulissa Savolino. Etter hjemstedet fikk han tilnavnet Nolano («Nolaneren»). Ingenting er kjent fra Brunos barndom utover det han fortalte inkvisisjonen i avhør. Han beskrev barndommen som en god tid, han vokste opp i landsbyen Giovanno del Cesco der han lekte i slottsruiner mellom oliventrær med utsikt til Vesuv. Han var flink på skolen, og flyttet til Napoli for å gå i kloster i den den gang uvanlig sene alderen av sytten år.
Han antok ordensnavnet Jordanus/Giordano (etter dominikanerordenens annen ordensmester Jordan von Sachsen). Bruno bodde i San Domenico Maggiore-klosteret, hvor Thomas Aquinas en gang hadde levd og lært. Men snart kom han i konflikt med ordenslesningen, fordi han ikke deltok under mariaandaktene og fjernet alle helgenbilder fra sin klostercelle. Det ble til å begynne med betraktet som ungdommelig forvirring, og fikk ingen konsekvenser.
Senere sa han at med det «hadde han knappet den første knappen skjevt, og siden kunne ingen av de andre knappes riktig».
Utdanning og karriere
Bruno ble presteviet i 1572 og tok doktorgraden i teologi i juli 1575, men samme år ble han satt under granskning for sine syn på treenigheten, et følsomt tema i reformasjonstiden. Tidlig i 1576 forlot han klosteret, dro til Roma, la prestekappen og fortsatte nordover. Han var nå ekskommunisert og befant seg de neste fjorten år på reisefot. I februar 1576 rømte Bruno til klosteret Santa Maria sopra Minerva i Roma. I Napoli ble klostercellen hans ransaket, men det ble ikke funnet noe galt. Derimot avslørte et søk i latrinen et verk av Erasmus som stod på inkvisisjonens liste over forbudt lesning, uheldigvis med Brunos notater i margen. Fra 1559 trengte en katolikk tillatelse fra en biskop eller det pavelige kontor for å lese Erasmus og protestantiske skrifter. Den vanlige straffen for å lese forbudte bøker uten lov, var ekskommunikasjon, som det skjedde med Bruno. På denne tid var Roma hjemsøkt av drap på adelige og prelater. Dette skyldtes mye pave Gregor 13.s manglende besluttsomhet. Bruno selv ble urettmessig anklaget for drap, attpåtil av noen munker i Santa Maria sopra Minerva. Trolig var drapet begått av en munk der. For å slippe drapsanklagen i Roma og kjetteranklagen fra klosteret i Napoli, la Bruno sin prestekappe og dro til Genova. I Noli underviste han i grammatikk og kosmologi i noen måneder før han la ut på en rundreise til norditalienske byer. I Venezia fikk han trykt sin første bok, De' segni del tempo, men da pesten kom dit, dro han videre. I 1578 kom han til Geneve, der han sluttet seg til kalvinistene og meldte seg inn på det lokale universitetet med sitt døpenavn Filippo Bruno, professor i teologi. Snart gikk det galt igjen, da han ble arrestert for å ha anklaget de stedlige professorene for udugelighet. Han trakk sine anklager tilbake, men ble like fullt ekskommunisert også av kalvinistene.
Bruno utga en rekke bøker om filosofiske emner der han vinglet mellom helt motsatte synsvinkler. Snart hyllet han Martin Luther og sammenlignet ham med Herkules som temmet uhyret Kerberos (dvs. paven); snart kom han med grove skjellsord mot frafalne fra den katolske kirke. Snart hyllet han askesen; snart var han talsmann for naturens rett. Snart talte han fatalismens sak; snart forsvarte han den frie vilje. Han hevdet at Gud er selve kraften i universet, at universet er uendelig, og at det ikke finnes noen fiksstjernehimmel. Kopernikus på sin side hadde ikke trukket forestillingen om en fiksstjernehimmel i tvil. Bruno prøvde å bringe sine synspunkter i overensstemmelse med katolisismen. For ham var universet uendelig, fylt med stjerner som vår sol, omgitt av planetsystemer hvor intelligente skapninger kunne bo. «Slik blir Guds herlighet forsterket, og utstrekningen av hans rike tydeliggjort, han forherliges ikke av én, men av utallige soler, ikke av én jord, men av tusener, ja, jeg sier en uendelighet av verdener.»
Han ble ansatt ved universitetet i Toulouse der han foreleste om Aristoteles, men kom i heftig krangel med filosofen Francisco Sanchez (1551–1623) ved samme universitet og kalte Sanchez «et esel med en tittel», enda Sanchez hadde omtalt Bruno i sitt eget arbeid som «en ypperlig filosof». To år senere flyttet Bruno til Paris, der han ble stilt for retten. Men han ble også presentert for kong Henrik 3. som interesserte seg for mnemoteknikk og betalte ham for undervisning i dette.
Bruno utga to bøker om mnemoteknikk, en kunst også Thomas Aquinas hadde anbefalt. Kong Henrik bidro til at han fikk et hjem hos den franske ambassadøren i London fra 1583. Her ble Bruno kjent med hoffmannen og poeten Philip Sidney, og dediserte sin diktsamling «Om de entusiastiske helter» til ham. Den gang regnet man med fire grader av entusiasme: 1) Poetisk inspirasjon (som hørte under musene), 2) religiøs begeistring (under Dionysos), 3) profetisk entusiasme (under Apollon), og øverst 4) kjærlighetens flamme (under Venus). Gjennom Sidney traff han Elisabeth I. Bruno beskrev henne senere med ord som «hellig» og «guddommelig», noe som ble brukt mot ham da han stod anklaget for kjetteri. Dronningen på sin side likte ikke Bruno og anså det han stod for, som farlig og undergravende. I London publiserte han i 1584  Cena de le Ceneri («Kveldsmat på askeonsdag»; Ash Wednesday Supper), der han støttet det heliosentriske verdensbildet, men også foreslo at universet er uendelig og består av utallige verdener som de i vårt solsystem. Særlig dette skriftet vakte forargelse. Blant ting som utløste kritikk fra forskjellig hold, var hans kontakter med hermetikerne, hans støtte til Kopernikus, og at han angivelig hadde plagiert Ficino. Bruno hadde også en evne til å kombinere sine kontroversielle synsmåter med en bitende sarkasme som skulle koste ham støtte fra de venner han hadde funnet.
I 1858 fikk han uansett ikke bo lenger hos London-ambassadøren, og begynte en slitsom vandring fra Paris til Marburg Wittenberg og Praha. I Frankfurt am Main fikk han trykt flere av skriftene sine. Med utsagn som «Den som higer mot filosofien, må starte arbeidet med å stille alt under tvil», og «Med mindre du gjør Gud til din like, kan du aldri forstå Gud», satte han seg selv i en utsatt posisjon overfor kirken, ikke minst når han beskrev Jesus som en magus – magiker.
Dette skal også ha vært tilrådet av Mocenigos skriftefar. Sjalusi kan også ha vært inne i bildet, siden Mocenigo hadde en pen kone. Den 22. mai 1592 ble Bruno arrestert mens han var i ferd med å forlate Venezia. Han ble utlevert til Roma i 1593.
Fangenskap og død
I Roma satt han fengslet i Castel Sant'Angelo i seks år før rettssaken startet. Om forhør og eventuell bruk av tortur vet vi lite, fordi Napoleon senere fikk oversendt saksdokumentene for å bruke dem som papirmasse i bygningskonstruksjoner. Men en tysk lærd ved navn Schoppius var i Roma i 1600, og skrev ned det han fikk høre om rettssaken. Bruno var en stund innstilt på å tilbakekalle sine overbevisninger, men etterhvert besluttet han å stå ved det han mente var rett. Da rettssaken startet, krevde kardinal Roberto Bellarmino (1542–1621) en full tilbaketrekking, noe Bruno nektet å imøtekomme. Bellarminos hadde utarbeidet en analyse av heresier i Brunos skrifter basert på over 600 siders dokumentasjon. Han endte med å skrive ned åtte utsagn som kunne regnes som heretiske, men listen har ikke overlevd. det faktisk noe uklart hva nøyaktig dette kjetteriet bestod i; rettspapirene er gått tapt. Bare et sammendrag er kjent; det ble gjenfunnet i 1940. Innvendingene kan imidlertid ikke ha dreid seg om verdensrommets uendelighet, eller at jorden beveger seg.
Saken var heller at Bruno var en betydelig eksponent for den okkulte idéstrøm som stod så sterkt i renessansen.
Bruno avviste etterprøvbare observasjoner og målinger som vei til sannhet. Som tilhenger av den okkulte mesteren Hermes Trismegistus var han mer opptatt av visjoner av et uendelig antall verdener, enn av om jorden gikk rundt solen. Muligens styrket det anklagen at han var mistenkt for farlige politiske allianser, og sympatien ble ikke større av hans evne til å legge seg ut med folk.
Til dommerne skal Bruno ha sagt: «Dere som i den barmhjertige Guds navn ofrer meg, skjelver mer i samvittigheten ved å uttale dommen, enn min ånd skjelver ved å høre den.» Han ble dermed erklært heretiker og overlevert til de verdslige myndighetene, som dømte ham til døden på bålet. Alle hans verker ble satt på Index Librorum Prohibitorum i 1603.
Den 17. februar 1600 ble Bruno fulgt til bålet av munkene fra Compagnia della Misericordia (= Barmhjertighetens selskap), som hadde som viktigste oppgave å hjelpe dødsdømte gjennom de siste timene. Campo dei Fiori (= Blomstertorget) var dengang et av Romas mest brukte rettersteder. En av munkene beskrev Brunos siste timer slik: «Han fastholdt til det siste sine meninger og kretset om sine tusen villfarelser, inntil han av bøddelen ble ført til Campo dei Fiori, hvor han ble kledd av og bundet naken til en påle og levende brent, fulgt av vårt compagnia som sang litanier, og en av våre brødre, som trøstet ham og til det siste ba ham gi opp den staheten som var årsaken til at han nå endte sitt elendige og ulykkelige liv.» For å spare ham for noe av smertene, ble en pose krutt hengt rundt halsen hans, slik at han døde av eksplosjonen fremfor av å bli brent sakte.
Ettermæle
Hadde ikke det unge Italia valgt ham som symbol for kampen mot pavedømmet, ville nok Bruno raskt gått i glemmeboken. Han opplevde seg som en profet, særlig var hans vrede rettet mot filologer og matematikere; han kalte Aristoteles en innbilsk falskner og Arkimedes en narr; men hans egne tanker floket seg sammen til rent rot. Men mot slutten av 1800-tallet ble henrettelsen av Bruno fremhevet av nasjonalistiske antiklerikale kretser i Italia som et overgrep mot vitenskapelig sannhetssøken. I 1887 besluttet Romas bystyre å reise et monument for ham på stedet der han ble brent. Vatikanet protesterte, men ble ikke hørt. Monumentet på retterstedet ble ferdigstilt i 1889.
Statuen var særlig frimurermesteren og billedhuggeren Ettore Ferraris verk. Han ledet den mektige losjen Grande Oriente d'Italia. Statuen ble satt opp som et svar fra frimurerne på den pavelige encyklika Humanum genus av 20. april 1884, der pave Leo XIII fremstiller frimureriet som ødelegger av Guds rike. Under denne tiden pågikk det en særlig intens strid mellom Den katolske kirkes læreembede og frimureriet. Det var i sin tid stor strid i byen om denne statuen.
Statuen ble et samlingsmerke også for blant annet fritenkere og monister. I september 1904 var det en internasjonal fritenkerkongress i Roma. Som en av 2.000 deltakere ble Ernst Haeckel høytidelig utropt av deltakerne til «motpave», og ved en demonstrasjon på Campo dei Fiori festet Haeckel en laurbærkrans på Giordano Bruno-statuen der.
Da det i 1907 brøt ut et opprør for å oppnå det skillet mellom stat og kirke som var innført i Frankrike få år tidligere (laïcité), strømmet en menneskemengde til Bruno-statuen på Campo dei Fiori på minnedagen for hans død, 17. februar, mens de ropte «A basso il Papa!» (= Ned med paven!).
I forbindelse med jubelåret 2000 beklaget pave Johannes Paul II offentlig henrettelsen av Bruno.
Viktor Brack
Viktor Brack (født 9. november 1904 i Haazen i Tyskland, død 2. juni 1948 i Landsberg am Lech) var en tysk nazist og SS-offiser. Han var sjef for II. embede i Adolf Hitlers private kanselli (KdF) i Berlin og fikk i 1940 rang som SS-Oberführer. Han var en sentral medarbeider ved organiseringen av eutanasiprogrammet «Aktion T4».
Brack ble etter krigen dømt til døden og henrettet for forbrytelser mot menneskeheten.
Bakgrunn
Brack, som kom fra en legefamilie. Faren var lege fra Göttingen, moren volgatysker fra Saratov. Han studerte økonomi i München etter første verdenskrig. Der meldte han seg inn i NSDAP (medlemsnr. 173 388) i 1929.
Karriere
Fra 1932 arbeidet han under Philipp Bouhler i «Det brune hus» i München, og var venn av og i perioder sjåfør for Heinrich Himmler.
Da Bouhler i 1934 ble utnevnt til sjef for Adolf Hitlers kanselli (Kanzlei des Führers - KdF), fulgte Brack med. I 1936 ble han Bouhlers stedfortreder og sjef for Amt II i kanselliet.
Fra desember 1939 til august 1941 tjenestegjorde Brack ved Dienststelle T4 under KdF og var dermed en av sjefsorganisatorene for Eutanasiprogrammet «Aktion T4», avlivingen av sinnslidende og funksjonshemmede. KdF hadde da allerede hatt ansvaret for den såkalte barne-«eutanasi».
Et skriftlig oppdrag fra Hitler er datert 1. september 1939, men ble antagelig skrevet i oktober 1939. Brevet nevner Hitlers lege Karl Brandt og KdFs leder, Philipp Bouhler, som «eutanasi»-ansvarlige. Bouhler overdro ledelsen av Aktion T4 stort sett til Viktor Brack. Begge var med på et møte, formodentlig i slutten av juli 1939, med flere psykiatere, om eutanasiplanleggingen. Disse legene, deriblant Werner Heyde og Hermann Paul Nitsche, bygde opp et vurderingssystem som regulerte utvelgelsen av de pasientene som skulle avlives. Brack var såvel under forberedelsen som under gjennomføringen av Aktion T4 ansvarlig for utvalg og instruering av personalet. Dessuten tok han i oktober 1939 del i valget av Grafeneck som drapsanstalt og var i januar 1940 tilstede under en «prøvegassing» i Brandenburg. For å tilsløre Førerkanselliets lederskap av Aktion T4 ble det etablert flere dekkorganisasjoner. Brack benyttet dekknavnet Jennerwein når han arbeidet med disse dekkorganisasjonene.
Ov Hell
Ov Hell er en norsk black metal-supergruppe etablert i 2009.
Viktor Brack
Karriere
I januar 1940 begynte avlivingen av syke i gasskamre i anstaltene i Brandenburg og Grafeneck. Den 3. april 1940 refererte Brack på Deutsche Gemeindetag: 30 til 40 prosent av de rundt 300.000 sinnssyke i Det tyske rike var «asosiale» eller «livsuverdige» elementer. Disse ble nå flyttet til «primitive underkomster» hvor det var en høyere dødelighet. Brack ba rundt 200 kommunerepresentanter om å innvirke beroligende på befolkningen og forberede seg på å bli tilsendt urner. Til tross for omfattende bestrebelser på å hemmeligholde Aktion T4, sivet det stadig ut rykter: Derfor henvendte Himmler seg den 19. desember 1940 skriftlig til Brack om at den sanne hensikt med dødsanstalten Grafeneck var blitt kjent.
Ov Hell
Ov Hell består av musikerne Shagrath (Dimmu Borgir) og King ov Hell (Gorgoroth og God Seed). Bandet ble opprettet etter at God Seed ble oppløst i 2009. Bandet ga ut debutalbumet The Underworld Regime 7. februar 2010. På albumet har de bidrag fra Frost (Satyricon), Teloch (Gorgoroth) Ice Dale (Enslaved)
Viktor Brack
Karriere
Under betegnelsen Sonderbehandlung 14f13 ble Aktion T4 sannsynligvis i slutten av mars 1941 utvidet til fanger i konsentrasjonsleirer. Dermed var Brack og andre T4-folk også satt inn som eksperter ved de nazistiske anstrengelser for å utrydde den europeiske jødedom (holocaust).
Brack var antagelig forbindelsesmann mellom Himmler og Aktion T4s dekkorganisasjoner. Am 23. April 1941 sprachen Viktor Brack und Werner Heyde auf einer Tagung der Generalstaatsanwälte und Präsidenten der Oberlandesgerichte beim Reichsjustizminister. Sie stellten die Aktion T4 vor, zeigten den Brief Hitlers von 1939 und erwähnten, dass Hitler die Verabschiedung eines förmlichen Gesetzes zur „Euthanasie“ aus außenpolitischen Gründen abgelehnt hatte. I 1941 tilbød han Himmler «sine» anstalter for tvangssterilisering av 3000-4000 jøder daglig ved hjelp av røntgenbestråling. Han var aktivt medvirkende ved oppbyggingen av dødsleirer og innsatsen av mobile gassingkjøretøy i Riga og Minsk.
Ved krigsslutt i 1945 ble Brack tatt av allierte soldater og internert i påvente av rettsforfølgelse.
Legeprosessen i Nürnberg
I desember 1946 ble Brack stilt for retten under legeprosessen i Nürnberg. Ettersom øvrige høyt oppsatte funksjonærer innen Nazitysklands eutanasiprogram, blant andre Philipp Bouhler og Leonardo Conti, hadde begått selvmord, var Brack en av de hovedanklagede ved rettergangen. Til sitt forsvar anførte Brack at han aldri satte spørsmålstegn ved eutanasiprogrammets legitimitet, da det var blitt beordret av Det tredje rikets statsoverhode, det vil si Adolf Hitler. Brack hevdet at han i 1939 var blitt tildelt oppgaver hvis omfang han ikke hadde mulighet til å overskue. Videre fremhevet han at steriliseringen av jøder utgjorde den siste muligheten å redde disse fra en sikker død. Brack fastholdt at hans intensjoner hadde vært gode.
Brack ble henrettet ved henging den 2. juni 1948.
Union progressiver Juden in Deutschland
Union progressiver Juden in Deutschland (UPJ) er en organisasjon som organiserer rundt 3 000 progressive jøder i Tyskland. Den er medlem av Verdensunionen for progressiv jødedom, og ledes av dr. Jan Mühlstein.
Zentralrat der Juden avviser organisasjonen og hevder å være den eneste representanten for jødene i Tyskland. I april 2004 kom det til åpen strid mellom de to foreningene da Mühlstein krevet at de liberale jødene skulle få statsstøtte på lik linje med den andre jødiske organisasjonen.
Deutsch-Arabische Gesellschaft
Deutsch-Arabische Gesellschaft (DAG; det tysk-arabiske selskapet) er en forening som ble grunnlagt i 1966 og som arbeider for å fremme tysk-arabiske forbindelser på det politiske, næringsmessige og kulturelle område.
Presidenten for selskapet er den bayerske næringsministeren Otto Wiesheu (CSU), som etterfulgte FDP-politikeren Jürgen Möllemann i 2003. Til selskapets styre hører også de arabiske landenes ambassadører.
Hans Majestet Pinnsvinet
Hans Majestet Pinnsvinet er en figur som inngår i humoristiske ritualer og ordensutnevnelser hos Studentersamfunnet i Bergen; figuren hevdes å være studentforeningens høye beskytter.
I 1935, året etter stiftelsen av Studentersamfunnet, ble skikkelsen presentert som Hans Majestet Pinnsvinet. Tradisjonen med å utnevne beskyttere fra dyreriket stammer fra Det Norske Studentersamfund i Oslo, og er vanlig i norske studentersamfunn. Tittelen «Rex et Inspirator» parodierer imperietittelen Rex et Imperator (Keiser og Konge) som ble brukt av britiske, østerrikske, og tyske monarker.
En skulptur av H.M. Pinnsvinet er reist på sokkel i Studenterlunden ved Bergen Museum på Nygårdshøyden.
«Pinnsvinordenen» ble innstiftet 2. september 1935 og tildeles for «å belønne fremragende fortjenester av Studentersamfunnet i Bergen og for å oppmuntre til fortsatt arbeide for Samfunnet». Pinnsvinordenen ble utdelt frem til 1968, og gjenoppstod i 2003. Det har vært årlige Pinnsvinceremonier siden.
Sven Låftman
Sven Låftman (født 16. desember 1887, død 5. juli 1977) var en svensk friidrettsutøver og idrettsleder. I Det internasjonale skøyteforbundet var han æresvisepresident fra 1971 til 1977. Han jobbet også en del som journalist.
Idrettskarriere
Han var også i tikamp og femkamp, fotball og tennis, i tillegg til at han deltok i kunstløp og hurtigløp på skøyter. I skøytesammenheng er han nok likevel mest kjent som idrettsleder.
Idrettsleder
Allerede mens han var aktiv i friidrett, engasjerte Låftman seg som idrettsleder, han var først sekretær og siden leder i IFK Karlstad før han flyttet til Stockholm. Fra 1906 til 1909 var han sekretær i Värmlands idrottsförbund. I 1909 flyttet han til Stockholm. Fra 1910–1913 var han i styret i Svenska Skridskoförbundet (sekretær 1910–1912). Han var i 1909 samt 1915–1919 medlem i Svenska Idrottsförbundet (sekretær 1915–1916 og leder 1917–1919).
Låftman var sekretær i Olympiska Sällskapet og 1917–1919 medlem av Riksidrottsförbundets Överstyrelse.
Under Sommer-OL 1912 tilhørte han juryen for friidrett, bryting og drakamp og skrev sammen med J.S. Edström de første internasjonale konkurransereglene i friidrett.
Etter hvert fikk han også internasjonale oppgaver som idrettsleder. Hans utgangspunkt i dette var vervet som leder i Svenska Skridskoförbundet fra 1949 til 1971. Dette førte til at han ble valgt til visepresident i Det internasjonale skøyteforbund, en oppgave han hadde fra 1951 til han ble valgt til president i 1971 og beholdt til han døde i 1977.
Naturstein
Naturstein benyttes om alle forekomster av bergarter som benyttes til oppdeling i plater, blokker eller andre emner og brukes som bygnings-, fasade- og prydstein hvor bergartens estetiske kvaliteter kommer fremfor tekniske egenskaper. Det benyttes gjerne en videre inndeling i tre hovedgrupper:
Blokkstein er massive bergarter (slik som granitt, larvikitt, marmor, kleberstein) som sages eller splittes ut av fjellet i form av rektangulære blokker, som igjen sages eller splittes opp til mindre plater i fabrikker.
Skifer er bergarter som har en naturlig kløv, definert ved konsentrasjoner av glimmermineraler som bergarten kan splittes langs til plater.
Murestein er betegnelsen på rå blokker og emner som fremkommer ved sprengning i mange typer bergarter og benyttes til tørrmuring og forblending.
Foruten bergartenes utseende avgjøres også pris og attraktivitet i det globale markedet av bergartens unikhet og til en viss grad tekniske egenskaper. For blokkstein er det store forskjeller i pris mellom, i verdenssammenheng, unike og ikke-unike bergarter. For Norges del er det kun de mest unike bergartstypene som er konkurransedyktige i det internasjonale blokksteinsmarkedet. Dette gjelder også til en viss grad skifer, men her spiller teknisk kvalitet og holdbarhet en større rolle. For murestein og rustikt utseende heller er utseende i ferdig mur eller forblending av en viss betydning, men transport er mer avgjørende. Korttransportert murestein vil være billigere.
Naturstein i Norge
Eksportverdien for naturstein i Norge ligger over en milliard kroner i året. Over halvparten av dette er larvikitt, mens resten er marmor og skifer. De viktigste produktene:
Geilo Idrettslag
Geilo Idrettslag er et idrettslag fra Geilo i Buskerud. Geilo Idrettslag har 1620 medlemmer og organiserer aktiviteter i 11 undergrupper innen fotball, langrenn/skiskyting, freeski, alpint, sykkel, bordtennis, golf, snowboard, telemark, håndball og allidrett. Geilo Idrettslag har hatt utøvere med deltakelse i flere OL. I 2014 ble hele 4 deltakere fra klubben tatt ut til OL i Sotsji (2 freeski, 1 skiskyting, 1 snowboard). Klubben har sine kontorer i Geilohallen. Daglig leder er Espen Nordby Andersen og styreleder er Reidar Aasheim.
Historikk
Klubben ble først stiftet som Gjeilo Sportsklubb, 2. desember 1917. 35 personer møtte på stiftelsesmøtet. Klubben skiftet navn til Gjeilo Idrettslag, 19. mai 1918, og senere til Geilo Idrettslag. Geilo IL er arrangør av Skarverennet som arrangeres hvert år i slutten av april. Rennet ble arrangert første gang i 1974, og går fra Finse til Ustaoset langs det storslagne Hallingskarvet. Av andre større arrangement kan nevnes Skarverittet og turrittet Voss-Geilo.
Arkeologiåret 1626
Arkeologiåret 1626 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1626.
Referanser
1626 in archaeology
Falkirk (region)
Falkirk (skotsk-gælisk: An Eaglais Bhreac; skotsk: Fawkirk) er en av Skottlands regioner. Regionen ble opprettet den 1. april 1996 ved Loven aav lokalt selvstyre av 1994 fra de samme grensene til distriktet Falkirk, en av tre deler av den sentrale regionen (Central Region) som ble opprettet i 1975 og nedlagt da i 1996. Før reoganiseringen i 1975 var det meste av regionen en del av det tradisjonelle grevskapet Stirlingshire, og en mindre del, da landsbyen Bo'ness og byen Blackness som var en del av det tidligere grevskapet West Lothian. Regionen Falkirk grenser mot North Lanarkshire, Stirling og West Lothian. Administrasjonsbyen er Falkirk.
Styring og politikk
Sammensetningen av Falkirk Council er som følger:
Baker Street
Baker Street er en gate i Marylebone i City of Westminster, London. Den er mest kjent for den fiktive detektiven Sherlock Holmes, som bodde i Baker Street 221B. Dette er en ikke-eksisterende adresse; nr. 221 er ikke delt i A og B.
Gaten har navn etter William Baker, som var ansvarlig for å anlegge den i det 18. århundre. Opprinnelig var det bolighus i høyere prisklasse langs gaten, men det er nå for det meste næringsbygninger der.
Den er en travel gjennomfartsvei, som går sørover fra Regent's Park, krysser Park Street og Marylebone Road, York Street, Portman Square og Wigmore Street. I sistnevnte kryss går den over i Orchard Street, som så ender når den møter Oxford Street.
Geir Austvik
Geir Austvik (født 25. januar 1960) er en tidligere norsk fotballspiller som spilte for Brann i første del av 1980-tallet. Under cupfinalen i 1982 da Brann ble norgesmester etter å ha vunnet 3–2 over Molde scoret Geir Austvik Branns første mål.
A Saucerful of Secrets
A Saucerful of Secrets, utgitt 29. juni 1968, er Pink Floyds andre studioalbum. Det er det eneste Pink Floyd-albumet hvor alle de fem medlemmene i bandet medvirket, men den tidligere frontfiguren Syd Barretts rolle var begrenset. Han laget bare en av låtene på platen, det siste sporet «Jugband Blues». Ellers spiller han gitar på et par andre spor. Barretts mentale helse, angivelig på grunn av LSD-misbruk, var så dårlig at trommeslager Nick Mason fikk hentet inn Barretts venn David Gilmour til å bidra med gitar og vokal i januar 1968.
Syd Barretts atferd ble stadig vanskeligere for de andre bandmedlemmene å forholde seg til og etter en stund lot de være å ta med Barrett når de skulle spille konserter. Et forslag var at Barrett fremdeles kunne bidra, men først og fremst som låtskriver. Dette viste seg å ikke fungere, så resten av medlemmene, Barrett og managerne Andrew King og Peter Jenner ble enige om at Barrett skulle forlate bandet. King og Jenner fortsatte som managere for Barrett, fordi de hadde større tro på at han, og ikke Pink Floyd, ville lykkes i musikkbransjen.
To andre låter av Syd Barrett, «Scream Thy Last Scream» og «Vegetable Man», ble spilt inn og planlagt utgitt på singel. Plateselskapet EMI la ned veto mot dette og låtene ble heller ikke inkludert på albumet da Roger Waters mente at hadde for dystre tekster. Alle forsøk på offisielle utgivelser av låtene ble i årevis blokkert av bandmedlemmene, men det har lenge eksistert bootleg-utgivelser og senere som nedlasting via Internett. Begge låtene ble første gang offisielt utgitt i 2016 på samleboksen The Early Years 1965–1972. Barrett jobbet også med en fjerde sang til albumet, «Have You Got it Yet?», som han stadig vekk endret tekst og melodi til da bandet forsøkte å øve den inn.
Teksten på «Let There Be More Light» ble inspirert av flere bøker som omhandler science-fiction. Albumets tittelspor var den første Pink Floyd-sangen der David Gilmour begynte å finne sin stil som bandets nye gitarist. Det var i mange år en av bandets live-favoritter. «A Saucerful of Secrets» er det eneste albummet fra Pink Floyd som ikke kom inn på de amerikanske albumlistene, mens det nådde en 9.-plass i Storbritannia.
The Underworld Regime
Albumet ble utgitt 8. februar 2010 på Indie Recordings. Sporene ble skrevet i 2008 og var ment for debutalbumet til God Seed, som ble oppløst da Gaahl forlot bandet i 2009.
Personell
Band
Studiomusikere
Zentralrat der Juden in Deutschland
Zentralrat der Juden in Deutschland er en paraplyorganisasjon med sete i Berlin som organiserer en rekke jødiske organisasjoner i Tyskland, med tilsammen omkring 100 500 medlemmer. President er Josef Schuster.
Historie
Organisasjonen ble grunnlagt 19. juli 1950 som følge av økende isolering av tyske jøder i det internasjonale jødiske samfunnet. Den hadde opprinnelig sete i Rhinlandet (Düsseldorf og Bonn), men har nå flyttet sitt hovedsete til Berlin. Organisasjonen har alltid fått stor økonomisk og moralsk støtte fra regjeringen.
I sine tidlige år bestod lederskapet i organisasjonen av tyskfødte jøder, selv om størstedelen av den jødiske befolkningen i Tyskland da bestod av polskfødte jøder som hadde kommet til Tyskland som flyktninger etter krigen, da de flyktet fra det antisemittiske regimet i Polen. Organisasjonen kalte seg derfor «sentralrådet av jøder i Tyskland» heller enn «sentralrådet av tyske jøder». Over tid har de polskfødte jødene og deres etterkommere blitt integrert i det tyske samfunnet og fått en mer fremtredende rolle i de jødiske organisasjonene. På slutten av 1980-tallet vurderte organisasjonen å skifte navn.
Etter Sovjetunionens sammenbrudd har den jødiske befolkningen i Tyskland blitt mangedoblet som følge av massiv immigrasjon av jøder fra eks-sovjetiske områder. I 2004 immigrerte flere jøder fra det tidligere Sovjetunionen til Tyskland enn til Israel, og Tyskland har den raskest voksende jødiske befolkning i verden etter Israel. Det totale antallet jøder i landet er omkring 200 000, av disse tilhører ca. halvparten en synagoge som er tilsluttet sentralrådet. Immigrasjonen har ikke vært ukontroversiell: Tyske jøder med langvarige røtter i Tyskland har fryktet å bli en minoritet i sin egen minoritet. Zentralrat der Juden in Deutschland er fremdeles overveiende dominert av de opprinnelige tyske jødene eller de som kom til landet fra Øst-Europa kort etter krigen.
På forskjellige tidspunkter har organisasjonen opplevet korrupsjonsskandaler. Den mest kjente var avsløringen av at organisasjonens mangeårige og høyt respekterte formann Werner Nachmann gjennom flere år hadde underslått millionbeløp. Heinz Galinski, som hadde ledet det jødiske trossamfunnet i Vest-Berlin i 43 år, overtok etter Nachmann og gjenreiste respekten for organisasjonen.
Borettslaget
Borettslaget er en norsk humoristisk fjernsynsserie som ble skapt av komikeren Robert Stoltenberg. Første sesong av serien ble opprinnelig sendt på NRK våren 2002 og er senere blitt utgitt på DVD. Serien er en fiktiv dokumentar, og handlingen foregår i Tertitten borettslag (egentlig Engelsborg borettslag ved Carl Berners plass i Oslo). De fleste rollene i serien ble spilt av Robert Stoltenberg. Våren 2006 ble sesong to av Borettslaget sendt, hvor blant annet vestkantgutten Nicolay og søsteren til Yngve Freiholt, Jeanette Freiholt (begge spilt av Robert Stoltenberg), er nye figurer. En tredje sesong ble sendt våren 2008.
I 2002 ble en spesialversjon kalt Jul i Borettslaget utgitt eksklusivt på DVD.
Handling
Siden alt handler om beboerne i Borettslaget, oppholdet deres der og hvordan det går med dem ellers utenfor borettslaget, pleier det å ende med at rollefigurenes historier veves inn i hverandre, som for eksempel at Narvestad drar på «sjekkeren» i forsøk på å bryte ensomheten uten mye hell. Hans forsøk på en singel-fest er mislykket samtidig med at far Silmandar gir opp å finne en beiler som virkelig vil ha Fatima og kaster brudekjolen i feil container. Narvestad finner den og går opp med den. Fatima og de kommer på god fot, og de tar brudekjolen tilbake. Dagen etterpå blir det brann i Familien Silmandars leilighet og det ender opp med at Narvestad må redde Fatima ut, noe som fører til deres stevnemøte.
Religion blir satt litt på spissen som over-moralsk, men også et slags «nødvendig onde». Yngve får Trude med seg på å fest og hun blir modell, imens Yngve blir med Trude på bibelskole-møte blir «frelst», noe som var Trudes hjemmelekse (å få noen frelst). Hun blir med på fest og blir modell i gjengjeld. Dette vekker stor skuffelse hos Trudes mor og bibelskolens lærer, når ryktene går om henne på fest.
Ett annet eksempel er også Piirka i serien, da han forsøker å smugle sprit over svenskegrensen og blir tatt, og må betale ned samfunnsgjeld ved å arbeide for staten, gratis. Dette fører til hans møte med tvillingbroren, som får jobb som reklamedesigner.
Annen sesong
En serie med åtte nye episoder av Borettslaget hadde premiere på NRK lørdag 4. mars 2006. Robert Stoltenberg spilte denne gangen 14 roller, blant annet bærumsgutten Nikolay som har flyttet til østkanten for å hente inspirasjon til å lage rapplåter. Andre nye rollefigurer var Andreas og Wilhelm, Nikolays rappvenner, Nikolays mor og alenemora Jeanette Freiholt, Yngves søster, og hennes sønn, Roger.
Ogaden-krigen
Ogaden-krigen var en militærkonvensjonell konflikt mellom Somalia og Etiopia i 1977–1978 om herredømmet over den omstridte regionen Ogaden i østlige Etiopia. Som en karakteristisk demonstrasjon av vekslende allianser under den kalde krigen valgte Sovjetunionen å oppgi sin assistanse til Somalia og sluttet seg til Etiopia i en militær intervensjon med kubanske hjelpetropper, rådgivere og enorme mengder med våpen. Som belønning for dette fikk sovjeterne strategiske viktige baser mot Rødehavet. Somalia ble deretter en allierte av USA som gav støtte mot bruk av somaliske baser mot Det indiske hav. Den konvensjonelle krigen ble avsluttet etter de somaliske styrker hadde trukket seg tilbake over grensen og en våpenhvile ble erklært mellom partene. En vedvarende grensekonflikt med støtte til de lokale Ogaden-opprørerne fortsatte fram til 1988.
Julemøtet i 1888
Julemøtet i 1888 (færøysk: Jólafundurin) regnes som starten på den færøyske nasjonal- og selvstendighetsbevegelsen, og slik sett en ny æra i Færøyenes historie. Tiden før møtet regnes til det danske embetsstandsstyret, mens tiden fra møtet og frem til andre verdenskrig er starten for de første selvstendighetspolitikerne, som Jóannes Patursson.
Invitasjonen
Den 22. desember 1888 stod følgende korte notis i Færøyenes den gang eneste avis, Dimmalætting:
Oversatt til norsk betyr dette: «Alle og enhver inviteres til Tinghuset (i Tórshavn) annen juledag, kl. 3, hvor vi vil diskutere hvordan færøysk språk og kultur kan beskyttes.» Invitasjonen var underskrevet av ni fremstående færøyinger: Enok Bærentsen, Hans Nicolai Jacobsen, Djóni í Geil, Sámal F. Samuelsen, Rasmus Christoffer Effersøe, Jens Olsen, Júst á Húsum, C.L. Johannesen og Jóannes Patursson.
En stor flokk samlet seg i lagtingshuset denne uværsettermiddagen. Det ble holdt taler, diskutert og sunget færøyske sanger. Størst inntrykk gjorde en nyskrevet sang, diktet for anledningen av den unge Jóannes Patursson, og framført på møtet av lyrikeren R.C. Effersøe, da Patursson var for blyg til å gjøre det selv. Det moralske imparativet, Nå er tiden inne, presenteres allerede fra første linje.
Resolusjonen
Møtet endte med å vedta en resolusjon på 6 punkter:
Føringafelag
Det dårlige været hindret mange i å reise til møtet i Tórshavn fra fjerne bygder. Derfor ble det innkalt til et nytt møte 6. januar 1889 hvor Føringafelag (Færøyingenes forening) – ble stiftet med følgende prinsipprogram:
Den fantes allerede fra 1881 en forening i København, Føroyingafelag (Den Fær­øske Forening).
Frimerker fra 1988
Detaljer fra møtet har senere blitt gjengitt på tre frimerker utstedt av Postverk Føroya i 1988: Notisen i Dimmalætting (3 kr.) og det første av nitten vers i Jóannes Paturssons kampdikt, «Nú er tann stundin» (12 kr.). Det siste frimerket viser ett av mange folkemøter som ble arrangert utendørs om sommeren, gjerne på naturskjønne steder, gjengitt av William Heinesen (3,20 kr.). Alle frimerkene har portretter av tre av innbyderne nederst.
Mohács
Mohács er en ungarsk grenseby ved Donau.
Historie
To berømte slag har funnet sted i Mohács:
Adolf Windaus
Adolf Otto Reinhold Windaus (født 25. desember 1876, død 9. juni 1959) var en tysk kjemiker.
Han fikk Nobelprisen i kjemi i 1928 for forskning på steroler og vitaminer. Windaus ble i 1952 utnevnt til den tyske ordenen Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste.
Slaget ved Mohács
Slaget ved Mohács kan vise til
Farmand
Farmand var et norsk ukentlig forretningsblad. Det ble grunnlagt i 1891, og dets første redaktør var Einar Sundt. Magasinet skulle ifølge sine statutter være et organ for næringslivets frihet; senere omfattet det også stoff innen politikk og kultur. I tillegg til sine ukentlige utgivelser, utkom Farmand ved årsslutt med et utvidet såkalt gullnummer. Bladet utkom kontinuerlig fra 1891 til det ble innstilt i januar 1989 med unntak av krigsårene 1940–1945. Ordet «farmand» kan tolkes som «handelsmann».
Redaksjonell linje
Magasinet ble i høy grad preget av sin mangeårige redaktør Trygve J.B. Hoff, som kjøpte tidsskriftet i 1935 og førte en karakteristisk, og til tider svært individualistisk, linje. Under hans ledelse hadde Farmand, til tross for at bladet i liten grad ble markedsført, et gjennomsnittlig opplag på rundt 30 000. Blant annet ble Farmands innhold regnet som et tilstrekkelig salgsargument i seg selv; derfor ble dets omslag frem til 1980-årene brukt til helsides annonser istedenfor redaksjonelt stoff. Hoffs linje ble videreført av etterfølgeren Kåre Varvin, som begynte som journalist i magasinet i 1945. Bladet var også et debattorgan med et stort antall bidragsytere som alltid begynte sine innlegg med hilsenen «Hr. redaktør!».
Etterkrigstiden ble innledet med kraftige angrep på regjeringens penge- og næringslivspolitikk, som var preget av økonomen Ragnar Frischs teorier. Her ble Farmand et toneangivende opposisjonsorgan.
Arkeologiåret 1697
Arkeologiåret 1697 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1697.
Farmand
Redaksjonell linje
Da Farmand ble overtatt av Trygve J.B. Hoffs sønn Ole-Jacob i 1983 mistet bladet imidlertid en betydelig del av redaksjonen, som ikke ønsket å følge en mindre kulturorientert retning. Også abonnentene reagerte på Farmands dreining mot Fremskrittspartiet, og leserkretsen ble stadig mindre.
William Tyndale
William Tyndale (født ca. 1494 i North Nibley ved Gloucester i England, død 6. oktober 1536 i Vilvoorde nær Brussel) var en prest fra England som ble kjent for å oversette Bibelen til engelsk og for at han for det ble en martyr.
Farmand
Redaksjonell linje
Ettersom Farmand fikk dårligere økonomi brukte man opp det fond som var skapt for bladet. Senere gikk familien Høeg inn med finansiering og etter det også stiftelsen Libertas. Libertas støttekjøpte flere tusen abonnement til skoler og bibliotek i hele Norge. Farmand endte til slutt opp i Cappelen forlag, og da svenske Bonnier overtok forlaget, satt Bonnier med både Økonomisk Rapport og Farmand. Man besluttet å satse på Økonomisk Rapport, som minnet mer om det svenske Veckans Affärer som Bonnier hadde suksess med i Sverige. Abonnentregisteret ble innlemmet i Økonomisk Rapport, og Farmand lagt ned i 1989. Redaksjonen var da i gang med å planlegge bladets 100-årsjubileumsnummer.
Arkeologiåret 1697
Referanser
1697 in archaeology
William Tyndale
Liv og virke
Det er lite man vet om hans fødsel og tidlige liv. Han ble utdannet til prest og arbeidet ved universitetene i Oxford og Cambridge. Han kjente til gresk og latin, og senere hebraisk. Tidlig ble han påvirket av reformasjonen. Han kritiserte den katolske kirke på mange områder.
Transept
Transept kommer fra latin, trans (på den andre siden) og sept (skranke), og brukes om den delen av en kirkebygning som danner tverrarmene i den korsformede grunnplanen. På norsk brukes uttrykket tverrskip.
William Tyndale
Liv og virke
Han søkte biskop Cuthbert Tunstall om tillatelse til å oversette Bibelen. Biskopen, som ønsket å stå i et godt forhold til kongen og kirken, nektet ham det. Likevel gikk han i gang med arbeidet. Det førte til at han opplevde at trykkeriene ble utsatt for razziaer og at noen av de tidlige utgivelsene av NT ble brent. Tunstall gikk sterkt inn for å støtte motstanden mot oversettelsen.
Farmand
Bidragsytere
Blant utenlandske fagøkonomer hadde magasinet bidragsytere som Milton Friedman, Friedrich Hayek, begge vinnere av Sveriges Riksbanks pris i økonomisk vitenskap til minne om Alfred Nobel, Ludwig von Mises og mange andre. En annen utenlandsk bidragsyter var den konservative filosofen og adelsmannen Erik von Kuehnelt-Leddihn fra Østerrike.
Den innenriksøkonomiske dekning i etterkrigstiden ble preget av spaltisten Stockman (Georg Falsen).
Under Trygve Hoff og Kåre Varvins ledelse besto Farmands redaktørkorps av blant andre Arne Bonde, Hans Geelmuyden, André Savik og Trygve Hegnar, som leverte sine artikler under pseudonymet Periscopus. I 1971 startet Hegnar det konkurrerende bladet Kapital.
Gullnummeret
Det årlige gullnummeret utkom i november/desember. Tradisjonelt var der en oppsummering av norsk og innenlandsk økonomi fulgt opp av dybdeanalyser over enkelte trekk. Videre kunne en finne bidrag fra de fleste medarbeiderne. Omslagssiden var gullfarget.
Transept
Litteratur
Kirchenschiff