cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johanna Kinkel
Oppvekst og ungdomsår
Johanna var datter av gymnaslæreren Peter Joseph Mockel. Han oppmuntret og støttet hennes musikalske bestrebelser, og allerede i 15-årsalderen visste den strengt katolsk oppdratte jenta at hun ville bli musiker. Gjennom faren kom hun i kontakt med Franz Anton Ries og hans krets. Ries underviste henne i klaverspill, og hun arbeidet først som klaver- og sanglærer. 19 år gammel komponerte hun op. 1, Vogelkantate for sangforeningen «Musikalische Kränzchen», som hun ledet i periodene 1829–1832, 1834–1836 og fra 1839 til våren 1848.
22 år gammel, i 1832, giftet Johanna seg med bok- og musikkhandleren Johann Paul Mathieux fra Köln. Bare seks måneder senere hentet foreldrene henne tilbake til Bonn. Ifølge en legeerklæring var hun fysisk og psykisk nedbrutt etter grov mishandling. Hun gjenopptok sine musikalske aktiviteter i Bonn først etter over et års rekonvalesens.
Utdannelse i Berlin
Gjennom Dorothea Schlegel ble Johanna kjent med Felix Mendelssohn. Han rådet henne til å studere generalbass hos Karl Böhmer i Berlin. I tillegg utdannet hun seg til konsertpianist hos Wilhelm Taubert. Studiene finansierte hun ved å gi private pianotimer. Via Georg Brentano som hun hadde blitt kjent med i Frankfurt am Main ble hun snart venn av Bettina von Arnim, dessuten også med søstrene til sin mentor, Rebecca Mendelssohn Bartholdy og Fanny Hensel. I vennekretsen og i von Arnims salong lærte hun flere andre samtidige berømtheter å kjenne, blant andre Clara Wieck, Adelbert von Chamisso, Karl August Varnhagen von Ense og Emanuel Geibel.
Tiden i Berlin var en fruktbar periode, hun skrev duetter, kantater og satte musikk til dikt av Johann Wolfgang von Goethe, Emanuel Geibel og til egne tekster. Hun skrev god romantisk bruksmusikk til gode kritikker av blant andre Robert Schumann og musikken hennes var svært populær i samtiden.
Tilbake i Bonn
Etter at Johann Paul Mathieux i 1839 endelig gikk med på skilsmisse, vendte hun tilbake til Bonn. Her arrangerte hun morgenkonserter, og sammen med tidligere elever grunnla hun en sangforening som skal være den første i Tyskland med kvinnelig leder. Hun ble nå et midtpunkt i Bonns musikkliv og begeistret blant annet Franz Liszt med sine konserter.
I 1839 innledet hun et forhold til den politiske aktivisten, poeten og musikkritikeren Gottfried Kinkel. Forholdet deres ble en skandale, dels fordi hun var katolikk og han protestant, men hovedsakelig for at han som teolog var sammen med en formelt sett gift kvinne. Skilsmissen kom etter en langdryg prosess i stand i 1840, og i 1843 konverterte hun til protestantismen for å kunne gifte seg på ny. Gottfried og Johanna Kinkel fikk fire barn.
Johanna, Gottfried grunnla sammen blant andre Jacob Burkhardt, Willibald og Franz Beyschlag, Karl Simrock, Alexander Kaufmann og Wilhelm Junkmann Maikäferbund, en seinromantisk dikterkrets som ved siden av å holde sosiale sammenkomster gav ut et håndskrevet tidsskrift. Johanna Kinkel var den eneste kvinnen som skrev i tidsskriftet: dikt, fortellinger, anekdoter og musikk-kritikk. I 1849 publiserte hun fortellingen ''Dä Hon on dat Eechhohn. Ä Verzellsche für Blahge.'' («Hunden og ekornet. En fortelling for barn.»)
Marsrevolusjon og eksiltilværelse i London
Gottfried Kinkel ble en av symbolfigurene under det badisk-pfalsiske opprøret i 1849 og Johanna støttet ham helhjertet. Karl Marx, som under revolusjonen gav ut Neue Rheinische Zeitung i Köln, ville ha henne som oversetter av engelske tekster, men dette motsatte Gottfried Kinkel seg. Under Kinkels fravær som utsending i Berlin og kort etter som deltaker i revolusjonen, overtok Johanna Kinkel redaksjonsansvaret for Neue Bonner Zeitung.
Den badiske oppstanden ble slått ned og Gottfried Kinkel dømt til tukthusstraff på livstid, men vennene hans besluttet seg for å befri ham. Johanna Kinkel skaffet til veie nødvendige midler, blant annet til å bestikke en fengselsvakt, og formidlet fluktplanene til Gottfried Kinkel. Natt til 7. november 1850 klarte eleven og vennen Carl Schurz å få ham ut av tukthuset. Begge flyktet til London dit de ankom i desember 1850. I januar 1851 kom Johanna og de fire barna etter.
Gottfried Kinkel reiste fra september 1851 til februar 1852 rundt i USA for å samle inn penger og tropper til en ny revolusjon i Tyskland. Samtidig grunnla Johanna Kinkel en sangskole for barn og gav klaver- og sangtimer. Til tider var dette den eneste inntektskilden familien hadde. Hun holdt konserter i London, Manchester og Edinburgh, gav privatundervisning og underviste ved flere institusjoner i London. Fordi Johanna i stor grad måtte sørge for familiens livsopphold, fikk hun liten tid til å komponere, men skrev musikkvitenskapelige avhandlinger og holdt foredrag, blant annet om Mendelssohn, Chopin, Mozart og Beethoven. Kort før sin død avsluttet hun den posthumt utgitte romanen Hans Ibeles in London. I boken bearbeidet hun sine egne og sine venners erfaringer i eksil.
I 1856 fikk den da 46 år gamle Johanna Kinkel et første hjerteinfarkt, men kom seg igjen. I 1858 ble helsetilstanden på ny verre og på ettermiddagen 15. november døde hun etter et fall fra soveromsvinduet i 3. etasje. Omstendighetene tydet på selvmord under en depresjon, men årsaken ble aldri entydig fastslått.
Rælingen
Rælingen er en kommune på Østlandet i Norge som fra 2020 er en del av Viken fylke. Kommunen var del av Akershus fylke til 2019.
Den grenser i nordøst mot Lillestrøm, i sør mot Enebakk og i vest mot Lørenskog. I øst ligger innsjøen Øyeren. De mest tettbebygde områdene av Rælingen er Løvenstad og Blystadlia som inngår i tettstedet Oslo. Smestad og Fjellstad er kommunens frittliggende tettsteder.
Rælingen var opprinnelig en del av Fet, men ble etablert som selvstendig kommune i 1929. Rælingen hadde da 1835 innbyggere.
Kommunevåpenet er en gul høygaffel på grønn bunn. Gaffelen har tre tenner, som symboliserer de tre elvene Nitelva, Leira og Glomma, som alle renner ut i innsjøen Øyeren i kommunen. Våpenet ble godkjent ved Kongelig resolusjon 30. april 1981 og er tegnet av Harald Hallstensen.
Rælingen rådhus er bygget sammen med Rælingen videregående skole i Fjerdingby; nær finner man Marikollen idrettspark med slalåmbakke og skianlegg med hoppbakke, hvor flere internasjonale konkurranser er avholdt opp gjennom årene. I Marikollen, sammen med idrettsparken, finnes også kommunens storstue; Marikollen kultursal.
Navnet
Navnet (norrønt Rælingr, fra opprinnelig *Rálingr) er trolig en sammensetning av ordet rá 'stang' og diminutivsendelsen lingr. Betydningen blir da 'den lille stanga'. Navnet viste sannsynligvis opprinnelig til den langstrakte Rælingsøya i Øyeren. (Å sammenligne langstrakte terrengformasjoner med ord som stav, stokk o.l. er vanlig i norske stedsnavn.) Øyeren er egentlig bare en utvidelse av elva Glomma som har vært en viktig ferdselsåre langt tilbake i forhistorisk tid – og Rælingsøya ligger rett inntil Storråka som alle båter måtte passere.
Det er mulig at odden Årnes ('elveneset') opprinnelig ble kalt for Rá ('stanga'), og det ville da være naturlig å kalle Rælingsøya, som egentlig er en fortsettelse av dette neset, for Rálingr ('den lille stanga'). Forholdet blir da som mellom hovedøya Tromøya (norrønt Þruma) og småøyene Tromlingene (Þrymlingar) som ligger rett utenfor. Siden øynavnet Rálingr var godt kjent for alle forbireisende er det ikke merkelig at denne etterhvert ga navn til hele bygda.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Bjønnåsen, og det er bygget en pyramideformet minnevarde av stein på åsen. Innmurt i varden ligger et skrin med tegninger og tekster laget av elever fra alle skolene i kommunen.
Joseph Ye Yinyun
Joseph Ye Yinyun (kantonesisk: Yip Yam-Wan; født 1903 i Kina, død 13. mars 1990) var myndighetsutnevnt katolsk biskop i erkebispedømmet Guangzhou i provinsen Guangdong i Folkerepublikken Kina.
Liv og virke
Ye Yinyun hadde de siste årene som prestestudent ved seminaret i Aberdeen i Hongkong fra 1931 til 1934. I 1934 ble han presteviet i Hongkong.
Han virket blant annet i Shenzhen, som den gang var en by av beskjeden størrelse. Da han dro derfra i 1957, opphørte gudstjenestelivet – og ble ikke gjenopptatt igjen før i 1989.
Bishop Ye ble uten pavelig mandat vigslet til biskop av Huiyang i provinsen Guangdong i 1962, med erkebiskop Ignatius Pi Shushi som hovedkonsekrator. Bispedømmet Huiyang var opprettet av de kinesiske myndigheter og dekket de deler av bispedømmet Hongkong som lå nord for den britiske kronkoloniens grense mot Fastlands-Kina, og noen andre mindre deler av Guangdong.
Han ble gjort til biskop av Guangzhou etter at erkebiskop Dominic Tang Yee-ming i 1981 ble definitivt hindret i å komme tilbake til bispedømme fra Hongkong, der han var til medisinsk behandling. Vatikanet hadde ikke gitt noen apporbasjon til at biskop Ye skulle overta. Bispedømmet Huiyang opphørte samtidig de facto, ettersom myndighetene ikke sørget for noen ny biskop der, men lot biskop Yu beholde ansvaret.
Biskop Ye var også lenge president for provinsen Guangdongs avdeling av den regjeringskontrollerte kinesiske patriotiske forening, men ble i 1987 avløst av biskop Cai Tiyuan av Shantou.
Erkebiskop Tang svarte i 1987 til en journalist i Hongkong at han ikke forsøkte å gjøre seg gjeldende i Guangzhou, fordi det ville sette biskop Ye i forlegenhet.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi var:
Jugend (tidsskrift)
Jugend – Münchner illustrierte Wochenschrift für Kunst und Leben (tysk for «Ungdom – illustrert ukeblad fra München, om kunst og liv»), ofte bare kalt Jugend og Die Jugend, var et tysk, illustrert, stildannende tidsskrift for kunst, litteratur og kultur. Det ble utgitt i München fra 1896 til 1940. Bladet utmerket seg med sine vakre, dekorative tegninger i art nouveau-stil, en retning innen europeisk kunst og design ca. 1890-1910 preget av bølgende kurver, organiske former, ornamenter og reine flater. Som den fremste eksponenten for dette formuttrykket i tyske kulturområder, ble stilen der, og også i Skandinavia, nettopp kalt jugendstil etter navnet på ukebladet. Magasinet hadde også bidrag av illustratører som arbeidet med impresjonistiske og ekspresjonistiske uttrykk. Det inneholdt for øvrig kritikker, satire, dikt og annet.
Nigel Farage
Nigel Paul Farage (født 3. april 1964 i Farnborough i London i England) er en britisk politiker. Han er partileder i Brexit Party. Han var partileder for United Kingdom Independence Party (UKIP) til 4. juli 2016.
Bakgrunn
Farages bestefar, Harry Farage, var en menig i militæret som ble såret under første verdenskrig. Det er blitt spekulert at navnet Farage kommer fra en fjern hugenottisk ane, men forskning kan imidlertid peke mot at havnet opprinnelig hadde vært Farridge. Begge foreldre av en av Farages oldeforeldre var tyske som var flyttet til London fra de hessiske Frankfurt-traktene etter 1861.
Farage gikk til 1982 på den private internatskolen Dulwich College i London. Da han var 21 år ble han alvorlig syk med en ondartet testikkelsvulst («testikkelkreft»). Farage ble kurert.
Politisk karriere
Farage ble den 10. juni 1999 representant i Europaparlamentet for valgkretsen sørøstre England og gruppeleder/medordførende for grupperingen Frihet og demokrati i Europa, og dermed også med i Europaparlamentets presidentkonferanse. Farage ble dessuten medlem i fiskerikomiteen den 16. juli 2009.
Farage var i perioden 2010–2016 ledere for det euroskeptiske britiske partiet UKIP. Den 6. mai 2010 ble han skadet da et småfly som trakk et UKIP-banner foretok en styrtlanding. Den 4. juli 2016 fratrådte han som partileder for UKIP, etter at partiets euroskeptiske linje hadde vunnet folkeavstemningen om Storbritannias medlemskap i EU. Hans avgang var motivert med at han nå «hadde fått tilbake sitt land» og at han deretter ville «ha sitt liv tilbake». Han anså dermed at hans oppgave som ledende partipolitiker var avsluttet.
I januar 2019 dannet tidligere UKIP-medlemmer med Farages støtte Brexitpartiet. Den 22. mars 2019 overtok Farage som partileder.
Til tross for at han ikke sitter i Underhuset er Farage blitt en meget omtalt politiker i britisk presse, mye grunnet sin retoriske stil. Farage har gjort seg kjent for flere kontroversielle uttalelser og standpunkt. Blant annet har han i et intervju uttrykt at den verdensleder som han beundret mest fra et profesjonelt perspektiv er Russlands president Vladimir Putin, og han beskrev dennes håndtering av krigen i Syria som briljant. Han klargjorde imidlertid at han ikke beundret Putin fra et politisk perspektiv eller som menneske og kritiserte hans fengsling av journalister.
Guadalupe
Guadalupe kan vise til:
Byavatnet
Byavatnet er en innsjø i Levanger kommune i Trøndelag. Den har utløp mot nord til Byaelva.
Førstegangstjeneste
Førstegangstjeneste er i de land som har allmenn verneplikt den første tjenesteperioden soldaten avtjener i militæret.
Norge
Normal førstegangstjeneste er man kun soldat – menig eller visekorporal, men man kan også få utført førstegangstjenesten på befalsskole, der man er et år som elev, og påfølgende år som sersjant/kvartermester, eller utskrevet befalskurs (UB) hvor man har opplæring de første seks måneder, og er UB-korporal de siste seks månedene.
Cichlasoma
Cichlasoma er en gruppe ciklider. Den var tidligere svært innholdsrik, med ciklider fra Nord-Amerika (Texas), gjennom hele Mellom-Amerika og deler av Sør-Amerika. Iktyologisk omklassifisering og senere deling av gruppen har ført til at mange av de tidligere Ciclhasoma-artene nå er plassert i andre slekter som Amphilophus, Archocentrus, Herichthys, Heros, Nandopsis, Parachromis, Thorichthys, Vieja og mange andre. Slekten Cichlasoma består nå av noen få arter fra Sør-Amerika.
Førstegangstjeneste
Norge
Lengden på førstegangstjenesten i Norge er som det fremgår av tabellen under. Selv om de fleste avdelingene offisielt har tolv måneder blir hele avdelinger førtidsdimittert. Reelt sett har de fleste soldatene i ti–elleve måneder førstegangstjeneste.
Etter avtjent verneplikt blir mange innkalt til tjeneste i Heimevernet, Sivilforsvaret eller Politireserven. De som ønsker å fortsette karrièren innen forsvaret kan søke videre jobb som spesialist.
Knut den mektige
Knut den mektige (norrønt: Knútr inn ríki), født ca. 995, død 12. november 1035, også omtalt som Canute på engelsk, var konge av England fra 1016 til 1035 og av Danmark fra 1018 til 1035. Han var anerkjent som overherre av Norge fra 1028 til 1035. Samlet ble dette riket av moderne historikere omtalt som «Nordsjøriket». Han styrte fra England hvor han var en reell konge og via stedfortredere i Danmark og Norge. Av den grunn fikk han tilnavnet «den store» i Danmark og England, og «den mektige» i Norge. Etter hans død overtok hans etterkommere, men de døde i løpet av det første tiåret. Med den normanniske erobringen av England i 1066, ble hans arv og omdømme i stor grad glemt. I England er han i dag alment kjent og husket via legenden om «Kong Canute og bølgene», som feiltolker ham som en villedet monark som tror at han har superkrefter, mens den opprinnelige legenden handler om en klok konge som irettesatte smigeren til hoffet ved å slå fast at kongen ikke står over Gud.
Som en dansk fyrste vant Knut den engelske tronen ved erobring i 1016 og som arvtager av sin far Svein Tjugeskjegg etter århundrer av vikingaktivitet i nordvestlige Europa, og særlig på de britiske øyer. Da han senere overtok den danske trone i 1018, brakte han kongedømmene Danmark og England inn under en monark. Knut søkte å holde på sin maktbase ved å forene daner og engelskmenn under kulturelle bånd ved skikker, inngifte og rikdom, foruten også ved ren brutalitet. Etter et tiår med konflikt med motstandere i Skandinavia, krevde Knut også kongekronen i Norge ved oppmøte i Trondheim med en hær i 1028. Den svenske byen Sigtuna synes å være holdt av Knut, eller han hadde innflytelse der ved at han fikk mynter preget som navnga ham som «konge», men det er ingen fortellinger eller nedtegnelser om at han okkuperte stedet.
Etter at hans far kong Svein Tjugeskjegg døde i 1014, utropte hæren hans ham til konge av England mens høvdingene i hjemlandet Danmark utropte den eldre broren Harald Sveinsson til konge av Danmark. Sannsynligvis hadde det vært kong Sveins intensjon at brødrene skulle arve hvert sitt rike. Da broren Harald døde fire år senere, arvet Knut også Danmark. I England skulle flere kamper til for å vinne makten over det meste av England da den forviste kong Æthelred II av England kom tilbake ved Sveins død. I samarbeid med den senere Olav den hellige ble Knut konge av England i 1016. I 1017 giftet han seg strategisk med kong Æthelreds enke, Emma av Normandie. Hun var datter av Robert, hertug av Normandie. Knuts søster, Estrid (datter av Svein og Sigrid Storråde), giftet seg med broren til hertugen, Richard. Olav Haraldsson (den senere Olav den hellige) og Anund Jakob av Sverige i tillegg til jarl Ulf Torgilsson inngikk et forbund mot kong Knut. I 1026 seiret Knut over dem i slaget ved Helgeå i Skåne. Samme år skal han ha latt Ulf jarl myrde i Roskilde domkirke. I 1028 gikk Knut til angrep mot Norge med en stor flåte. Nordmennene underkastet seg ham og tvang Olav Haraldsson til å flykte. Han innsatte først sin søstersønn Håkon Eiriksson Ladejarl som visekonge. Da denne druknet, innsatte Knut sin egen sønn Svein Knutsson og hans mor Ælfgifu (kalt for Alfiva i de norrøne kildene) til å administrere Norge, noe som feilet stort.
Som engelsk konge var det viktig for ham å framstille seg selv som en kristen monark. Hans besittelser av Englands bispedømmer og de i Danmark, de sistnevnte gjort krav på av det tysk-romerske rike erkebispedømmet Hamburg-Bremen, var en kilde av stor prestisje og innflytelse innenfor den katolske kirke og blant kristne magnater. Etter hans seier i 1026 mot nordmenn og svenskene, reiste han tilbake via Roma hvor han var til stede ved kroningen av den tysk-romerske keiseren. Han bygget en allianse med keiser Konrad ved trolovet sin unge datter Gunnhild til hans sønn Henrik III, skjønt de ble ikke gift før i 1036, året etter hans død. Angelsaksiske konger benyttet tittelen «konge av de engelske». Knut var ealles Engla landes cyning, «konge av alle i England». Middelalderhistorikeren Norman Cantor karakteriserte Knut som «den mest effektive konge i angelsaksisk historie.»
Tidlig liv og bakgrunn
Knut var sønn av den danske konge Svein Tjugeskjegg, som var sønn og arving av kong Harald Blåtann, og kom således fra en kongeslekt som var sentral i dannelsen av Danmark som et samlet kongedømme. Hverken sted eller nøyaktig dato for Knuts fødsel er kjent. Hardeknut den første var en halvt historisk, halvt legendarisk grunnlegger av den danske kongeslekten på begynnelsen av 900-tallet, og hans sønn, Gorm den gamle, ble den første i den offisielle slektsrekken («den gamle» i hans navn indikerer dette). Harald Blåtann, som var sønn av Gorm og ble bestefar til Knut, var dansk konge da kristendommen ble innført i Danmark, og den første danske konge som aksepterte den kristne tro, skjønt hans sønn Svein avviste den nye religionen. Knut var kanskje rundt to år gammel da hans far overtok den danske tronen.
Krøniken Chronicon av Thietmar av Merseburg og Encomium Emmæ forteller at Knuts mor var en datter av Mieszko I av Polen. Norrøne kilder fra senmiddelalderen, mest framtredende Heimskringla av Snorre Sturlason, oppgir også en polsk prinsesse som Knuts mor, men som navngis som Gunhild og en datter av Burislav, konge av Vendland. Ettersom i de norrøne sagaene alltid omtaler kongen av Vendland som «Burislav», er det forenlig at hennes far var Mieszko, og ikke hans sønn Bolesław. Adam av Bremen i Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum er i en særstilling ved å likestille Knuts mor (som han ikke oppgir med navn) med den tidligere dronning av Sverige, hustru av Erik Seiersæl, og ved dette ekteskap mor til Olof Skötkonung. Noe som gjør dette mer komplisert er at Heimskringla og andre sagaer også hevder at Svein giftet seg med Erik Seiersæls enke, men framstilles som særskilt annerledes person i disse tekstene, navngitt som Sigrid Storråde, og som det synes som om Svein giftet seg med etter at Gunhild, den slaviske prinsesse som fødte Knut, har dødd. Det er ulike teorier om antallet og opphavet til Sveins hustru(er), men ettersom Adam av Bremen er den eneste kilden som likestiller identiteten med mor til Knut og Olof Skötkonung er det ofte forstått som en feil hos Adam, og det er ofte antatt at Svein hadde to hustruer, den første var Knuts mor og den andre var den tidligere dronning av Sverige. Knut hadde også en bror, Harald Sveinsson, som ble utsett til å arve kongetronen i Danmark, ikke Knut. I moderne tid er Gunhild blitt identifisert med en polske prinsessen Świętosława.
En del hentydninger til Knuts barndom kan bli funnet i Flatøybok, et islandsk manuskript fra 1200-tallet, som forteller at han ble opplært i våpenbruk av høvdingen Torkjell Høge, bror til Sigvalde jarl, og jarl av Jomsborg og de mer eller mindre legendariske jomsvikingene ved deres festning, antatt lokalisering på øya Wolin i Østersjøen i det nordvestre Polen. Knuts fødsel, som hans mors navn, er ukjent. Samtidige tekster som Chronicon og Encomium Emmæ nevner det ikke. Likevel, i et kvad av Ottar Svarte, Knútsdrápa, er det et utsagn at Knut var «av ikke stor alder» da han først gang dro i krig. Den nevner også et slag identifiserbart med Svein Tjugeskjeggs invasjon av England og angrep på byen Norwich i tidsrommet 1003-1004, noe som skjedde etter massakrene på Sankt Brictiusdagen i 1002, hvor engelskmennene drepte daner boende i England. Om Knut faktisk fulgte med på dette krigstoktet, kan hans fødselsdag være nærmere 990 eller selv 980. Om ikke, og om skaldens poetiske vers er en referanse til et annet angrep, eksempelvis Sveins erobring i tidsrommet 1013-1014, vil det antyde en fødselsdato nærmere år 1000. Det er et avsnitt i Encomium Emmæ som refererer til den hæren som Knut ledet i hans erobring av England i 1015-1016 ved at «ingen mann var svekket av alder, (...), alle sterke med kraften av voksen alder.»
I Knytlinga saga finnes det en beskrivelse av Knuts ytre og vesen:
Sveins erobring av England
Knapt noe er sikkert kjent om Knuts liv før det året da han var en del av den danske hæren som hans far Svein Tjugeskjegg ledet i sin invasjon av England sommeren 1013. Torkjell Høge, Knuts mentor, hadde herjet i England siden 1009, men hadde gått over Æthelred med 45 skip i avsky over at hans folk hadde myrdet erkebiskop Ælfheah til tross for hans protester. I tillegg til massakrene på Sankt Brictiusdagen, kan Svein ha fått ytterligere motivasjon ved Torkjells forræderi ved å bli Æthelreds mann. Den engelske motstandsviljen var blitt svekket ved de danske herjingene i 1009-1013, og angelsakserne hadde mistet troen på Æthelreds evne til å lede dem.
Svein seilte til Humber med flåten, og gjorde landgang opp elven Trent ved Gainsborough. Uten å forlate byen ble han akseptert som konge av de av norrøn slekt i Northumbria, Linsey, hele forbundet av de fem burgher og hele danske Danelagen. Deretter krevde han hester og forsyninger for å kunne angripe de områdene som var lojale til Æthelred. Oxford og Winchester overga seg straks han kom utenfor deres forsvarsverker, og med østlige delene av Mercia og sentrale Wessex kontrollert ved gisler, vendte han seg mot London som var holdt av Æthelred med støtte fra Torkjells flåte. Et direkte angrep feilet, og han angrep deretter resten av Wessex og mottok underkastelse av de angelsaksiske høvdingene. Da London overga seg, mistet Æthelred sin siste base og var avhengig av Torkjell for ved juletider å kunne flykte til Normandie hvor han tidligere hadde sendt sin hustru Emma og deres barn. Han etterlot Svein i militær besittelse av hele England, og Den angelsaksiske krønike noterte at «hele nasjonen anså ham som konge i alle henseender». I løpet av vinteren mens Svein var i prosessen å konsolidere sitt kongedømme, var Knut etterlatt med ansvaret for flåten og basen i Gainsborough.
Situasjonen endret seg brått da Svein døde etter noen få uker som konge i Gainsborough ved kyndelsmesse, det vil si søndag den 3. februar 1014. Harald etterfulgte ham som konge i Danmark mens mannskapet ombord på den danske flåten ved Trent øyeblikkelig ga sin troskap til Knut, den yngste av Sveins to sønner. I mellomtiden sendte de angelsaksiske stormennene bud til Normandie om Æthelred om at de ville godta ham som konge igjen under betingelsen om at han lovte reformer og tilgi alt som var blitt sagt og gjort i tiden han var eksil. Betingelsene viste at mange av de stormennene som hadde underkastet seg Svein ikke hadde hatt tillit til sin tidligere konge. Før april var det samlet en hær som Æthelred reiste nordover mot danene i Linsey. De danske forberedelsene var ikke fullført og Knut var en ung og uerfaren hærfører som valgte å trekke sin hær ut av England.
Før Æthelred hadde kommet fram til Linsey hadde flåten seilte sørover og satte gislene i land ved Sandwich, men først lot Knut dem grusomt mishandle ved å kappe av dem kroppsdeler, som neser og hender. Ved å trekke seg ut etterlot han også sine lokale allierte i Linsey til sin skjebne, og til de militære henrettelsene som Æthelred nådeløst gjennomførte. I henhold til Frank Stenton ble Knut og Æthelred antagelig hatet med lik intensitet i Linsey og de anglo-danske regionene. Det kan forklare hvor Æthelreds sønn Edmund med letthet kunne bli godtatt som herre over nordlige Danelagen noen måneder senere mot sin fars vilje. I Danmark var Knuts forhold til sin bror Harald vennskapelig. Harald lot Knut samle en hær og en flåte i danske havner med den hensikt å invadere England og kreve kongeverdigheten slik hans far hadde gjort.
Knuts erobring av England
I Haralds levetid kunne Knut aldri benytte alle ressurser i Danmark. Han var avhengig av allierte. Blant de danske allierte var hertug Bolesław I av Polen og en slektning av de danske kongene. Han lånte en del polske krigere, sannsynligvis grunnet en forpliktelse gitt til Knut og Harald da de om vinteren «dro til venderne» for hendte tilbake deres mor til det danske hoff. Hun hadde blitt forvist av deres far etter den svenske kongen Erik Seiersæl døde i 995 og Svein giftet seg med Sigrid Storråde, den svenske dronningmoren. Dette ekteskapet dannet en allianse med Eriks sønn og etterfølger, Olof Skötkonung, og herskerne i Danmark. Det var helt klart svensker representert i den danske flåten. En annen som var inngift med det danske kongehuset var den norske ladejarlen Eirik Håkonsson, og samhersker av Norge sammen med sin bror Svein Håkonsson. Eiriks deltagelse i invasjon førte til at han etterlot sin sønn Håkon for å herske over Norge sammen med sin onkel.
Knut selv var en hærfører uten erfaring og omdømme. I henhold til Frank Stenton var det kun mulig å samle en hær av nødvendig størrelse ved at han hadde omdømmet til Eirik Håkonsson til hjelp. «Eirik, som hadde vunnet sine første slag tretti år tidligere, var antagelig den mest kjente hærføreren i den skandinaviske verden», og var den beste rådgiveren, «med et anstrøk humanitet og uselviskhet», som Knut kunne få ved begynnelsen av en karrière bygd på erobring. Ved å delta lånte han Knut et navn som var kjent over hele Norden.
Sommeren 1015 seilte Knuts flåte mot England med en hær bestående av kanskje 10 000 menn på rundt 200 langskip. Antallet skip er omstridt. Adam av Bremen hevdet at 1000 skip deltok, mens Thietmar av Merseburg hevder at antallet var 340, hver med 80 mann ombord, det vil si rundt 30 000 menn. Før de seilte fikk den uventet deltagelse fra Torkjell Høge som brakte med seg ni skip fra England. Ingen kilder i middelalderen har gitt noen forklaring hvorfor han hadde forlatt Æthelreds tjeneste. Med Torkjell fikk Knut en erfaren hærfører som i tillegg hadde intim kunnskap over de ledende stormennene i England. Samtidig som Torkjell forlot Æthelreds tjeneste, forlot også nordmannen Olav Haraldsson hans tjeneste. Olav var den som fraktet Æthelred over den engelske kanal da han ble konge på nytt. Sommeren 1015 seilte han mot Norge som var nesten demilitarisert etter at jarl Eirik hadde samlet en norsk hær for å følge Knut mot England. Invasjonshæren ble involvert i tett og uhyggelig krigføring med de engelske i de nesten fjorten månedene. Praktisk talt alle slagene ble utkjempet med den eldste sønnen til Æthelred, Edmund Jernside.
Landgang i Wessex
Wessex, som lenge hadde var styrt av dynastiet til Alfred og Æthelred, underkastet seg til Knut i slutten av 1015, som det hadde gjort for hans far to år tidligere. Ved dette tidspunktet deserterte den opportunistiske Eadric Streona, ealdorman av Mercia, fra Æthelred sammen med 40 skip og deres mannskap og slo seg sammen med Knut. De 40 skipene som Eadric kom med var antagelig de som Torkjell hadde etterlatt i England mens han seilte med 9 til Danmark.
Framrykning mot nord
Tidlig i 1016 krysset nordboerne Themsen og herjet Warwickshire mens Edmund Jernside forsøkte uten å lykkes å samle en opposisjon. Krøniken sier at den angelsaksiske hæren ble oppløst ettersom konge og borgerne fra London ikke var til stede. Midtvinters herjet og plyndret Knut seg nordover over østlige Mercia. Ytterligere en innkalling brakte angelsakserne sammen, og de ble da møtt av kongen, skjønt «det kom til ingenting som så ofte før,» og Æthelred reiste tilbake til London ettersom han fryktet forræderi. Edmund dro deretter mot nord for å slå seg sammen med Uhtred, jarl av Northumbria, og sammen herjet de Staffordshire, Shropshire og Cheshire i vestlige Mercia, muligens rettet de angrep mot eiendommene til Eadric Streona. Knut okkupasjon av Northumbria tvang Uhtred til å reise hjem for å underkaste seg Knut, som synes å ha konspirert med en rival av Uhtred i Northumbria som drepte ham og hans følge. Eirik Håkonsson, antagelig med annen styrke av nordboere, kom til for å støtte Knut ved dette tidspunktet, og den erfarne norske jarlen fikk ansvaret for styringen av Northumbria.
Edmund Jernside, det folkelige tilnavnet hadde han fått grunnet sin tapperhet, forble i London, fortsatt selvstendige bak dens bymurer, og da den syke Æthelred døde den 13. april 1016 ble Edmund valgt som den neste angelsaksiske kongen ved å være den ene som kunne stå opp mot Knut og hans hær.
Beleiringen av London
Knut avanserte sørover igjen og den danske hæren delte seg tilsynelatende, hvor en del tok seg av Edmund som hadde brutt ut av London før Knut hadde fullført å omringe byen, og resten tok seg av beleiringen. Edmund dro for å samle en hær i Wessex, det sentrale området for det tradisjonelle angelsaksiske monarkiet i England. Ved London ble det bygget diker langs de nordlige og sørlige flankene og det ble gravd en kanal langs bredden av Themsen sør for byen slik at langskipene kunne hindre kommunikasjon og transport oppover elven.
Det kom til slag ved Penselwood i Somerset, med en høyde i Selwood Forest som det mest sannsynlige stedet, og deretter et påfølgende slag ved Sherston i Wiltshire som ble hardt utkjempet i over to dager uten at noen av sidene klarte å vinne.
Edmund greide midlertidig å avlaste London, drev fienden vekk og beseiret dem etter å ha krysset Themsen ved Brentford. Etter å ha fått tunge tap trakk han seg tilbake til Wessex for å samle nye tropper, and danene gjenopptok beleiringen av London. Etter enda et mislykket angrep dro de over til Kent og et nytt slag ble utkjempet ved Otford. Ved dette tidspunktet deserterte Eadric Streona og gikk over til Edmund igjen, og Knut seilte nordover over utløpet til Themsen til Essex, og dro fra en landgang opp elven Orwell for å herje og plyndre i Mercia.
Edmund dør
Den 18. oktober 1016 var danene engasjert av Edmunds hær mens de trakk seg mot sine skip, noe som førte til slaget ved Assandun, utkjempet enten ved Ashingdon i sørøst, eller Ashdon i nordvestlige Essex. I den påfølgende striden trakk brått Eadric Streona sine stryker ut av slaget. Det har vært mistenkt at det var planlagt med Knut at han gikk over til den angelsaksiske siden. Med betydelige tropper ikke engasjert, ble Edmunds hær underlegen og det endte i tungt nederlag. Mange av de angelsaksiske lederne ble drept i slaget, blant dem Ulfkell Snilling fra East Anglia. Edmund flyktet vestover og Knut forfulgte ham inn i Gloucestershire, og enda et slag ble antagelig utkjempet i nærheten av Deanskogen da Edmund hadde en allianse med en del av waliserne.
På en øy i Severn i nærheten av Deerhurst møttes Knut og Edmund, som hadde blitt såret i kampene, for å forhandle en fredsavtale. De to kongene ble enige om gjensidig vennskap, en utbetaling av en fast sum til Knuts hær, og en deling av England hvor Wessex ble beholdt av Edmund og resten av landet bortenfor Themsen til Knut. London havnet innenfor Knuts grenser og måtte betale sin egen fred. Det var en avtale som indikerte framtidige vanskeligheter og påførte en delt troskap for hver eneste adelsmann som hadde eiendommer i både Wessex og Mercia. Men før det kunne skje døde Edmund den 30. november 1016, kun uker etter avtalen, og Knut ble akseptert som konge av hele England. Omstendighetene for Edmunds død er ukjente. Muligens var det virkningene av hans sår, selv om en del kilder hevdet at han ble myrdet.
Knut ble kronet som engelsk konge i London i jula og med anerkjennelse av adelen i januar det neste året ved Oxford. Ved et stort nasjonalt rådsmøte kom danene og angelsakserne sammen for å diskutere betingelsene for hvordan de skulle leve sammen. Det ble bestemt at Edgars lov skulle gjelde i hele riket.
Huiyang
Huiyang (kinesisk: 惠阳区; pinyin: Huìyáng Qū) er et distrikt i byprefekturet Huizhou i provinsen Guangdong i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 609,707 innbyggere i 1999.
Huiyang er fødeby til en av den kinesiske revolusjons militære ledere, Ye Ting.
Newt Gingrich
Newton Leroy «Newt» Gingrich  (født 17. juni 1943 i Harrisburg i Pennsylvania i USA) er en republikansk politiker, og kandidat i kampen om republikanernes nominasjon til presidentvalget i USA i 2012. Han var leder av Representantenes hus (Speaker of the House of Representatives) fra 1995 til 1999.
Janet Jackson (album)
Janet Jackson er Janet Jacksons første album, utgitt på plateselskapet A&M Records, utgitt 21. september 1982. På denne tiden var det hennes far, Joe Jackson, som fungerte som hennes manager, og det var ham som fikk avtalen med A&M Records i land, til tross for Janet på denne tiden var mer kjent som skuespiller i flere populære TV-serier i USA.
Newt Gingrich
Før han gikk inn i politikken tok Gingrich en doktorgrad i historie i 1971 og jobbet som professor i historie fra 1970 til 1978.
Janet Jackson (album)
Bakgrunn
Jackson var opptatt av at hennes første album skulle lages på hennes premisser, og hun ønsket ikke bidrag fra noen av hennes populære familiemedlemmer. De fleste av låtene var sterkt inspirert av disco-lyden som på dette tidspunkt var utdatert, og som bidro til albumets skuffende salgstall. Angela Winbush og René Moore produserte de fleste av sangene og sto bak albumets første singel.
Jackson var, fra starten, ikke interessert i noe karriere som sanger, og var bekymret over og bli stemplet som «Michael Jacksons lillesøster», et stempel hennes eldre søster, LaToya Jackson ofte møtte i forbindelse med hennes sangkarriere. Jackson arbeidet på denne tiden på flere populære TV-serier som Good Times, Diff'rent Strokes, og senere Fame. Omslaget på LP-en viste et bilde av Janet i svømmebassenget til Jacksons hjem i Encino i California.
Newt Gingrich
Bakgrunn
Newt Gingrich er sønn av Newton Searles McPherson og Kathleen Daugherty. Hans foreldre giftet seg i september 1942, da de var henholdsvis 19 og 16 år gamle. Ekteskapet tok slutt bare tre dager etter bryllupet, etter at McPherson hadde slått sin unge hustru; Daugherty var blitt gravid. Newt Gingrich ble født 17. juni 1943. Til Kathleen tre år senere giftet seg med Robert Gingrich, oppdro hun barnet alene. Robert Gingrich adopterte senere stesønnen, som så fikk hans etternavn. Hans far gikk med på adopsjonen og slapp dermed å betale farsbidrag.
Janet Jackson (album)
Mottakelse
Albumet møtte blandete kritikker, de fleste enige om at Jacksons stemme var for tynn til å bære låtene. Magasinet Rolling Stone ga LP-en en 2-er, og skrev blant annet at bare singelen «Young Love» sto ut blant låtene. Fem låter ble sluppet som singler, men bare de to første, «Young Love» og «Come Give Your Love to Me» dukket opp på den amerikanske singel-listen på 64.- og 58.-plass. Albumet nådde, til Janets skuffelse, kun en 63.-plass.
Newt Gingrich
Bakgrunn
Gingrich vokste opp i relativt fattige kår i en leilighet over en bensinstasjon i småbyen Hummelstown i Pennsylvania. Omgangstonen i familien var røff. Stefaren, som var offisere i hæren, var tyrannisk streng, moren manisk-depressiv.
Som barn av en militærfamilie flyttet Newt mye rundy og gikk på forskjellige militærskoler. Under valgkampen mellom Richard Nixon og John F. Kennedy i 1960 arbeidet han for Nixons kampanje.
Etter Baker High School i Columbus i Georgia i 1961 begynte Gingrich på Emory University i Atlanta, der han i 1965 tok en B.A.. Allerede fra sin tid på "high school", gikk han i hemmelighet ut med sin geometrilærerinne Jackie Battley; de giftet seg i 1962. Gingrich var da 19 og Battley 26 år gammel. Som gift mann ble ikke Gingrich innkalt til militærtjeneste i Vietnam.
Hans studium ved Tulane University i New Orleans ble avsluttet først i 1968 med en mastergrad, og i 1971 med en Ph.D. i moderne europeisk historie (Belgian Education Policy in the Congo: 1945–1960). Det var i disse årene konen Jackie Battley som økonomisk forsørget dem.
Politiker
I 1978 ble Gingrich valgt inn i Representantenes hus fra et distrikt sør i Georgia. Han ble gjenvalgt ti ganger, de fleste gangene uten alvorlig motstand.
Da Dick Cheney ble utnevnt til forsvarsminister i 1989 overtok Gingrich vervet som nestleder for det republikanske mindretallet (minority whip).
Før valget i 1994 gikk Gingrich offentlig ut med en såkalt «Kontrakt med Amerika». I kontrakten lovet Gingrich blant annet å reformere velferdssystemet, en ny og hard linje mot kriminalitet, og balanserte statsbudsjett. Kontrakten ble en suksess, og republikanerne vant flertallet i Representantenes hus for første gang siden 1954.
Den 4. januar 1995 overtok Gingrich som leder av Representantenes hus. Mange av punktene i kontrakten ble vedtatt, tross sterk kritikk fra president Bill Clinton og demokratene. Resten av presidentperioden til Clinton ble svært vanskelig for administrasjonen, da den republikanske majoriteten i både «Huset» og Senatet blokkerte mange budsjettforslag.
I 1997 ble Gingrich den første leder av Representantenes hus som mottok en etisk reprimande fra Huset.
Valget i 1998 var skuffende for republikanerne. Gingrich hadde før valget gått hardt ut mot Clinton på grunn av den såkalte Lewinsky-skandalen, og de fleste trodde på et republikansk valgskred. Da republikanerne faktisk tapte fem seter, ble presset mot Gingrich stort. Han valgte derfor å trekke seg både fra stillingen som leder og fra setet i Representantenes hus.
Konsulentvirksomhet
I 1999 etablerte Gingrich konsulentfirmaet The Gingrich Group, som har jobbet innen flere politiske områder og etter hvert fått flere underavdelinger. Center for Health Transformation ble etablert som en del av gruppen i 2003, og arbeider for omstrukturering innen helsevesenet og den offentlige politikken på dette området. I perioden 1999 til 2008 skal Gingrich ha mottatt omtrent 1,6 millioner dollar i honorar fra den offentlige finansinstitusjonen Freddie Mac.
I 2009 startet Gingrich gjennom sitt konsulentfirma en tospråklig nettside, The Americano, rettet mot mennesker med bakgrunn fra spansktalende land i Latin-Amerika.
Familieforhold, religion
I 2000 inngikk Newt Gingrich ekteskap for tredje gang med tidligere kongressmedarbeider Callista Bisek, som han hadde hatt et utenomekteskapelig forhold til samtidig som han førte an i kritikken mot Bill Clinton under Lewinsky-skandalen.
Han konverterte til den katolske kirke i 2009 etter tidligere å ha vært sørstatsbaptist. Han laget senere en dokumentarfilm sammen med sin kone om pave Johannes Paul IIs reise til Polen i 1979, som Gingrich mener var med på å legge grunnlaget for kommunismens fall i Sovjetunionen og Øst-Europa.
Sparebanken Pluss
Sparebanken Pluss var en sparebank i Agder-fylkene, og landsdelens største lokale bank. Banken hadde hovedkontor i Kristiansand, og var dannet av to tidligere banker som ble slått sammen til én: Christianssands Sparebank og Oddernes Sparebank. Banken så de to agderfylkene som sitt primærmarked og rettet seg først og fremst mot privatkunder og mindre næringsfinansieringer.
12. mars 2013 inngikk banken en intensjonsavtale med Sparebanken Sør om å fusjonere de to bankene. Fusjonen ville bli den største innen norsk banksektor siden Den norske Bank og Gjensidige NOR fusjonerte i 2004. Avtalen ble behandlet i løpet av juni 2013, mens den ble gjeldende fra 1. januar 2014, etter godkjennelse fra offentlige myndigheter. Finansdepartementet gav i vedtak av 15. november 2013 tillatelse til sammenslåingen. Den fusjonerte virksomheten drives under navnet Sparebanken Sør.
Newt Gingrich
Bokutgivelser og filmer
Gingrich har skrevet 23 bøker og produsert flere dokumentarfilmer sammen med sin nåværende kone. Hans siste politiske bok, To Save America: Stopping Obama's Secular-Socialist Machine ble utgitt i 2010 og ble en bestselger.
Annet
Gingrich var sterkt imot planene om å bygge en moské nær Ground Zero i USA, og sammenlignet i et tv-program i 2010 disse planene med en situasjon hvor nazister ønsket å sette opp nazistiske skilt nær et Holocaust-museum.
Bjørnøya-ulykken
Bjørnøya-ulykken var en flyulykke som rammet Luftforsvaret den 28. mars 1954. Et av Luftforsvarets Catalina–sjøfly fra 333 skvadron med kjennetegn KK-N (tidligere LN-OAP fra Vingtor Luftveier) hadde som oppdrag å droppe postsekker til de meteorologiske stasjonene på Bjørnøya, Hopen og gruvesamfunnene i Longyearbyen og Ny-Ålesund på Spitsbergen. Det var en flytur beregnet på rundt 17-18 timer.
Hendelsesforløp
KK-N startet fra Skattøra sjøflyhavn i Tromsø på morgenen og droppet først posten på Bjørnøya og fortsatte mot Spitsbergen og deretter Hopen. Etter en vellykket gjennomføring av postslippene på alle stasjonene ble kursen satt hjem igjen mot Tromsø. Flyet kom inn over Bjørnøya etter 13 timers flyvning, men like syd for stasjonen i tett snødrev gikk flyet i bakken etter en høyresving om lag klokken 15.00 på ettermiddagen.
Flyet hadde da det styrtet en besetning på åtte og en passasjer. Passasjeren var for øvrig en programsekretær fra NRK Tromsø, som skulle lage reportasje om postflygningene til Svalbard. Mens flyet hadde fløyet over Bjørnøya hadde stasjonen på øya hatt radiokontakt, men da kontakten like etter ble brutt regnet de med at flyets radio hadde blitt ødelagt.
Søk og funn
Etter et par timer ble det over radio meldt fra Tromsø at sjøflyet var savnet. To av mannskapet på stasjonen gikk deretter ut på ski sydover for å lete etter spor av flyet. Disse lokaliserte det brennende flyvraket om lag fem kilometer fra stasjonen ved 19-tiden.
Fremme ved vraket fant de kun én overlevende som hadde brukket foten, mens resten hadde omkommet i styrten. Dagen etter ankom to marinefartøy til Bjørnøya med havarikommisjon og hjelpepersonell.
MF «Storegut»
MF «Storegut» er en jernbaneferge som ble bygget ved Glommens Mek. Verksted i 1956, og som trafikkerte Tinnsjøen fra 1956 til 1991. Skipet ble fraktet med jernbane til Tinnoset og montert der. Skipet var en del av transportkjeden Rjukanbanen-Tinnsjøen-Tinnosbanen-Norsjø–Skienkanalen til trafikken på denne banen ble nedlagt i 1991.
Mizuho
Mizuho (瑞穂町 Mizuho-machi) er en by i distriktet Nishitama, Tokyo, Japan. Byen ble grunnlagt 10. november 1940 som følge av ei sammenslåing av fire landsbyer i området, og i 1958 utvidet byen sitt areal. I 2006 hadde byen et folketall på 34.778, et areal på 16,83 km² og en befolkningstetthet på 2066 personer per km². I Mizuho ligger Rokudoyamaparken, som på grunn av sine mange kirsebærtrær er et utfartssted under kirsebærblomstringa om våren.
MF «Storegut»
Storegut ble gjort klar for 100-årsjubileum 9. august 2009, da det samtidig ble gitt tilskudd fra Riksantikvaren til tinnsjøfergene om Norges største flytende industrielle kulturminne.
P.G. Wodehouse
Pelham Grenville «P.G.» Wodehouse (uttales: ['wʊdhaʊs]; født 15. oktober 1881, død 14. februar 1975) var en britisk forfatter, dramatiker, tekstforfatter og skribent. Han er kjent for sine humoristiske romaner og noveller om engelsk liv i 1900-tallets første tiår. Han var berømt for sin komiske stil, fantastiske språkføring, og de mange referansene til Bibelen, ulike filosofer og andre forfattere.
Biografi
Wodehouse er kanskje mest kjent for den lange serien om den udugelige overklasseynglingen Bertie Wooster og hans betjent Jeeves. Wodehouse skrev 11 romaner og flere noveller om dette paret. Han var enormt populær i løpet av en karriere som varte mer enn sytti år. Til tross for politisk og sosial uro i løpet av hans liv, store deler av det tilbrakte han i Frankrike og USA, var hans hovedemner fra tiden før og umiddelbart etter den første verdenskrig i de øverste samfunnslag i England, noe som reflekterte hans fødsel, utdannelse og første karriere som skribent. Han er anerkjent som mesterlig stilist av engelsk prosa, og ble beundret av både samtidige som Hilaire Belloc, Evelyn Waugh og Rudyard Kipling, og av senere forfattere som Christopher Hitchens, Stephen Fry, Douglas Adams, J. K. Rowling, og John Le Carré.
Bibliografi - Jeeves og Wooster
Woodhouse hadde et meget produktivt forfatterskap. Nedenfor er en liste konsentrert rundt hans bøker med Jeeves og Wooster. De fleste av historiene om Jeeves og Wooster ble først trykket i blader som Strand Magazine.
Dramatiseringer
Fortellinger om Wooster og Jeeves er dramatisert flere ganger; blant annet av BBC radio på 1960–70-tallet og i 2006. Radioteatrets serie med Per Theodor Haugen og Gisle Straume gikk på NRK omkring 1970. TV-serien Jeeves and Wooster (1990–93), med Hugh Laurie og Stephen Fry, har også vært vist på TV.
Socket 754
Socket 754 er en prosessorsokkel for AMD Athlon 64, AMD Sempron og AMD Turion 64 (ML og MT)
Socket 754 er av typen PGA-ZIF og er beregnet for prosessorer med 754 pinner.
Prosessorsokkelen har en elektrisk spenning i intervallet 0.8–1.55 Volt og støtter 200 MHz FSB og 800 MHz HyperTransport.
Socket 754 ble opprinnelig brukt av de første modellene av AMD Athlon 64 (fra 2800+ utgaven til og med 3700+ utgaven), og erstattet Socket A (også kalt Socket 462) for AMD Athlon XP. Den ble også blitt benyttet for AMD Sempron.
Etter introduksjonen av Socket 939 og Socket AM2 for AMD Athlon 64 og AMD Sempron, ble bruken av Socket 754 gradvis mindre. En stund ble den brukt i «lav-budsjett systemer», ettersom den er rimeligere å produsere enn Socket 939. Deretter ble den brukt hovedsakelig i bærbare datamaskiner.