cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Spirit of St. Louis
Konstruksjon
Spirit of St. Louis var drevet av en 223 hestekrefters (166 kW) luftkjølt, 9-sylindret Wright J-5C "Whirlwind" stjernemotor. Motoren var godkjent for maksimalt 9000 timers drift, som var mer enn et år med kontinuerlig drift. Det var også veldig drivstoffsgjerrig for sin tid, og ga lengre flytid med mindre drivstoffsvekt. Flyets stjernemotor var dessuten konstruert til selvsmøring av ventilene i en periode på inntil 40 timer. Smøring av motorens interne drivverk måtte med datidens flymotorer gjøres manuelt før hver flyvning.
Motoren ble bygd ved Wright Aeroneutical i Paterson, New Jersey av den 24 år gamle Tom Rutledge. Rutledge var skuffet over at han var gitt en jobb med den ukjente flyveren Charles Lindbergh. Fire dager etter flyvningen mottok han et gratulasjonsbrev fra Wrights ledelse. I boet etter Rutledge (Estate of Tom Rutledge) finnes bilder av historisk interesse.
Donald A. Hall bestemte at halepartiet og vingene ikke skulle endres fra hans originale M-2 design, noe som reduserte konstruksjonstiden. Dette var viktig for å vinne Orteigprisen.
Ved å beholde den gamle konstruksjonen ble imidlertid flyet mindre aerodynamisk stabilt enn ønskelig. Flyet kunne nå uventet og tilfeldig endre retning. Den erfarne flyveren Lindbergh godkjente imidlertid dette. Det er senere spekulert i om denne manglende stabilitet var tilsiktet fra Hall og Lindbergs side, slik at Lindberg ble tvunget til å konsentrere seg og dermed være våken. Uansett skrev Lindbergh senere at de plutselige endringene i kurs faktisk hjalp ham til å holde seg våken under flyvningen. Det stive bastesetet i førerkabinen var også laget for å være ukomfortabelt, men var tilpasset Lindberghs kropp.
Lindbergh insisterte på at unødvendig vekt skulle fjernes og han til og med beskar flykartet sitt. Han hadde ikke med radio, både for å spare vekt og fordi radioene var upålitelige og vanskelig å betjene for kun én flyger. Selv om han var postflyver, nektet han av hensyn til både vekt og plasshensyn å ta med suvenirbrev på turen. Flykroppen var laget av behandlet tøy over fagverk av metall, mens vingene var av tøy trukket over en treramme.
Et lite venstrevridd svastika var malt på innsiden av det originale propelldekselet, forøvrig sammen med navnene på alle i Ryan Aircraft som hadde konstruert og bygd «Spirit of St. Louis». Svastikaen var på denne tid ofte brukt som lykkesymbol, bl.a. av flyvere. Innsiden av propelldekselet kan sees ved National Air and Space Museum. Det opprinnelige propelldekselet var sprukket da Lindbergh kom til New York før flyvningen, men ble erstattet med et nytt som fremdeles er i behold på flykroppen.
Mottakelse og ærebevisninger
Lindberghs prisvinnende flyvning gjorde ham til kjendis over natten. Ved å vinne Orteigprisen, vakte hans soloflyvning folkets begeistring.
Han skrev,
Lindbergh fløy senere «Spirit of St. Louis» til Belgia og England før president Calvin Coolidge sendte krysseren USS Memphis (CL-13) for å hente dem tilbake til USA. De ankom USA 11. juni og Lindbergh og «Spirit of St. Louis» ble geleidet opp Potomacelven til Washington, D.C. av en flåte krigsskip og flere skvadroner militærfly. På luftskipet USS Los Angeles (ZR-3) overleverte Coolidge Distinguished Flying Cross medaljen til den da 25 årige flyveren. Samme dag utga U.S Post Office et minnefrimerke, 10 cents "Lindbergh Air Mail". Frimerket viste Spirit over et kart med ruten flyet tok fra New York til Paris. Frimerket var det første den amerikanske posttjenesten utga med navnet på en levende person. De påfølgende ti månedene fløy Lindbergh «Spirit of St. Louis» på en serie promoterende flyvninger over Amerika og Latin-Amerika.
Utfasing og museumsplassering
Bare et år og to dager etter deres første flyvning på Dutch Flats i San Diego, California, foretok Lindbergh og «Spirit of St. Louis» sin siste flyvning fra St. Louis til Bolling Field i Washington, D.C. den 28. april 1927. Der overrakte han flyet til Smithsonian Institution, hvor det siden sto på utstilling i mer enn åtti år. I dag henger det i atriumet til National Air and Space Museum sammen med Bell X-1 og SpaceShipOne.
Da flyet ble utfaset hadde det gjort 174 flyvninger, totalt 489 timer og 28 minutter.
«Spirit of St. Louis» ser i dag ut stort sett slik det gjorde da Smithsonian fikk flyet. Gullfargen på flyets nesepaneler av aluminium er imidlertid et resultat av en velment bevaringsinnsats. Ikke lenge etter at museet tok over flyet la konservatører på et lag med klar lakk over panelene i et forsøk på å bevare flaggene og annen bemaling på motordekselet. Dette beskyttende laget har gulnet med tiden, og har gitt den gyldne fargen som sees i dag. Smithsonian har antydet at lakken vil bli fjernet og nesepanelene gjenopprettet til sin originale sølvfarge neste gang flyet blir tatt ned for restaurering.
Videreutviklinger
Selv om Ryan tjente på berømmelsen til «NYP Spirit of St. Louis» skapte modellen ikke mønster for noen vesentlig videreutvikling. En versjon av Ryan B-1 Brougham ble laget som en femseter med samme J-5 motor, men modifisert med en mer konvensjonell førerkabin og et kortere vingespenn. B.F. Mahoney Company fortsatte utviklingen med seksseteren Model B-7 med en 420 hestekrefters motor, og Model C-1 med en standard 220 hesters motor. I 1928 bygde Mahoney en B-1X som en gave til Charles Lindbergh.
Reproduksjoner
I filmen Men with Wings fra Paramount med Roy Milland i hovedrollen, ble det brukt en reproduksjon av Spirit of St. Louis. Flyet var basert på en Ryan B-1 "Brougham", tilsvarende den som ble presentert til Lindbergh kort tid etter Spirit ble pensjonert i april 1928. Samtlige av disse tre reproduksjonene er bevart. B-153 står på utstilling i Missouri History Museum i St. Louis. B-156 er en del av samlingen til Henry Ford Museum i Dearborn, Michigan, og B-159 er eid av Cradle of Aviation Museum i Garden City, Long Island, New York. Sistnevnte er ikke langt fra Roosevelt Field, der flyet startet reisen i 1927.
En 90% nøyaktig kopi ble også bygd i 1956 for filmen The Spirit of St. Louis av Warner Brothers filmstudioet, som nå står til utstilling på Saint Paul International Airport i Minneapolis.
Ved hjelp av både ansatte og frivillige, konstruerte Experimental Aircraft Association i Oshkosh, Wisconsin to Spirit-reproduksjoner med Continental R-670-4 radialmotorer. Den første rekonstruksjonen ble gjennomført i 1977 til minne om 50-årsjubileumet for Lindberghs flyvning. Flyet ble basert på en konvertering fra et B-1 Brougham, men viste seg å være i for dårlig stand til å kunne benyttes på den måten. Den andre reproduksjonen ble påbegynt samme år, og ble bygd fra bunnen av. Første flyvning ble gjennomført i november 1990, og det flyr fortsatt. Begge av EAAs reproduksjoner ble registrert under originalens nummer, N-X-211.
Vlada Urošević
Vlada Urošević (makedonsk:, alternativ transkripsjon Vlada Urosjevikj; født 1934 i Skopje) er en lyriker, prosaforfatter, litteraturkritiker og oversetter fra Makedonia. Han var professor ved Universitetet i Skopje fra 1982, og har også arbeidet med kulturprogram i tv, og som tidsskriftredaktør.
Han debuterte i 1959 med diktsamlingen «En annen by», og har siden gitt ut 10 bøker (pr 2011). Hans tekster er oversatt til flere språk, og han har selv oversatt bøker fra fransk og serbisk til makedonsk. Han er medlem av den makedonske vitenskapsakademiet, er oversatt til flere språk, og har tre ganger mottatt den makedonske Brødrene Miladinovi-prisen.
Florence Bascom
Florence Bascom (født 14. juli 1862, død 18. juni 1945) var den første kvinnen fikk som en jobb i United States Geological Survey. Hun var en hugenott og hadde baskiske forfedre.
Henry Onyekuru
Everton lånte han rett til den belgiske klubben RSC Anderlecht.
Frey II
Frey II, også omtalt som Frei II, var en alliert observasjonspost og radiostasjon på Gurskøya under andre verdenskrig. Stasjonen var bemannet av brødrene Ole Snefjellå og Tore Snefjellå fra april 1944 til januar 1945. De to agentene opererte for Secret Intelligence Service og rapporterte om okkupasjonsmaktens flåtebevegelser i skipsleia på Møre-kysten. De to brødrene fra Mo i Rana hadde deltatt i motstandsarbeid i Norge før de kom over til Storbritannia.
Frei II ble plassert i de bratte skrentene ovenfor Oksavika på Skredestranda. Innaskjærs trafikk mellom Ålesund og Stad gikk langs fjorden og tyske krigsskip lå ofte i skjule i blant annet Syvdsfjorden og Voldsfjorden. Agentene rapporterte også om værforholdene i Norge, særlig i forbindelse med D-dagen. Allierte flyangrep mot tyske skip i området vekket mistanke hos okkupasjonsmakten. Skipet «Hans Leonhardt» lastet med 3000 tonn ammunisjon ble bombet og sprengt utenfor Kvamsøya 1. juni 1944. Stasjonen ble gitt opp i januar 1945 og agentene evakuert av «Shetlands-Larsen» om bord på KNM «Vigra».
Agentene hadde fått hjelp av folket på de to gårdene i Oksavika. Okkupasjonsmakten fant spor etter agentene da de gjennomsøkte gårdene tidlig i februar 1945. Mennene på gården ble arrestert og forhørt under tortur av Gestapo i Ålesund. Deretter ble mennene internert i Falstad fangeleir ut krigen. Behandlingen av disse medhjelperne inngikk i rettsoppgjøret mot Gestapomannen Josef Schlossmacher etter krigen.
Kåre og Kjartan Oksavik var tenåringer under krigen da de bisto agentene og fikk i 2015 tildelt minnemedaljen for innsatsen.
Seoul stasjon
Seoul stasjon (tidligere navn Keijo stasjon og Namdaemun stasjon) er den største og viktigste jernbanestasjonen i Seoul, Sør-Korea. I 2005 benyttet 24,7 millioner passasjerer stasjonen. På stasjonen knyttes mange av byens undergrunnsbane- og toglinjer sammen. Dette gjelder Gyeongbulinja (lokal) Gyeongbulinja (ekspress), samt Gyeonguilinja, samt høyhastighetstog, ekspress, og lokale jernbaneforbindelser innenlands. I tillegg kommer de to undergrunnsbanelinjene i Seouls undergrunnsbane, linje 1 og linje 4.
Tilbud
Seoul stasjon gir overgangsmuligheter til Seouls undergrunnsbane linje 1 og linje 4.
Historie
Stasjonen åpnet i 1900 som «Gyeongseong stasjon» og ble gitt navnet «Namdaemun stasjon» i 1905 på grunn av nærheten til Namdaemun. I 1910 ble bynavnet på dagens Seoul endret fra Hanseong til Gyeongseong («Keijo» på japansk), og stasjonen endret derfor også navn i 1915 til «Gyeongseong stasjon» in 1915.
Gamle Seoul stasjon
Den gamle Gamle Seoul stasjon (구서울역사, 舊서울驛舍), het opprinnelig Keijo (Gyeongseong) stasjon og designet av Tsukamoto Yasushi ved Tokyo Imperial University, og ble ferdigstilt i november 1925. Den røde mursteinsbygningendesignet i eklektistisk stil, består av en bysantinskaktig sentral dom, med et sentralisert og symmetrisk utseende. Stasjonen fikk nytt navn i 1947. Stasjonen ble utvidet etter Koreakrigen og en ny terminal ved siden av den gamle ble ferdigstilt i 2004, samtidig som høyhastighetstoget Korea Train Express begynte å gå.
Brandenburgs fortjenstorden
Brandenburgs fortjenstorden (tysk: Verdienstorden des Landes Brandenburg) er en orden i delstaten Brandenburg i Tyskland. Den tildeles for fremragende fortjenester av delstaten og dens befolkning. Brandenburgs fortjenstorden ble innstiftet 10. juli 2003 og har én klasse. Ordenen tildeles av Brandenburgs ministerpresident.
Insignier
Ordenstegnet for Brandenburgs fortjenstorden består av et sølvkantet, rødt sølvkors med utbøyde armer og innbuede ender. Ordenstegnets dekor er i kunstemalje. Midtmedaljongen er hvit og har Brandenburgs røde ørn som motiv. Reversen er slett og har innskriften «BRANDENBURG» i midten.
Ordenstegnet er opphengt i et bånd som er hvitt med brede røde striper ved kantene. Rødt og hvitt er fargene i Brandenburgs våpen og flagg. Menn bærer ordenstegnet i bånd om halsen, kvinner i sløyfe nedenfor skulderen.
Ordenstegnets har likhetstrekk med Den røde ørns orden, en av Preussens ordener.
Tildeling
Brandenburgs fortjenstorden ble første gang utdelt i 2005. Det kan årlig foretas maksimalt 20 tildelinger. Antallet levende innehavere av ordenen får ikke overstige 300. Ministerpresidenten i Brandenburg bærer ordenen i kraft av sin stilling.
Presidenten i delstatsparlamentet og ministrene i delstatsregjeringen kan komme med nominasjoner.
Liten søndagsprinsesse
«Liten søndagsprinsesse» er en skulptur laget av den norske kunstneren Fritz Røed. Skulpturen står utstilt i Fritz Røed-parken i Bryne. Den har siden parkens åpning 1. oktober 2004 vært utsatt for en rekke tilfeller av hærverk.
Thiel
Thiel kan vise til følgende:
VM i terrengsykling 1995
VM i terrengsykling 1995 ble arrangert 23-24. september 1995 i Kirchzarten, Tyskland.
Georg Nowka
Georg Nowka (født 7. november 1910) var en tysk seiler som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne. Nowka vant en olympisk bronsemedalje i seiling under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på den tyske båten «Gustel X» som kom på tredjeplass i dragebåtklassen bak «Pan» fra Norge og den svenske båten «Tornado». Seilingene ble avviklet i perioden 20. til 23. juli 1952. Mannskapet på «Gustel X» var Erich Natusch, Georg Nowka og Theodor Thomsen.
Horgi opp
Horgi opp var et skirenn på Voss som ble arrangert hvert år i perioden 2007-2010 i et samarbeid mellom skiklubbene på Voss.
Løypa gikk fra Bavallen i bunnen av skisenteret Voss Resort og fulgte løypene opp til toppen av Horgaletten på 965 meters høyde. Totalt hadde løypa en høydeforskjell på 684 meter, men fordi løperne underveis også hadde nedkjøringer, var den totale stigningen på rundt 900 høydemeter. Løypa var 7,3 km lang, og hadde i de bratteste partiene en stigning på hele 25 %. Løpet gikk i fristil, og det var innlagt spurtpriser underveis.
I tillegg til konkurranseklasser for herrer og damer var det også en mosjonsklasse. Det ble også arrangert en bedriftsstafett der løypa ble delt inn i 9 etapper. For aktive utøvere under 17 år ble det arrangert en såkalt langrennscross, som var et showrenn som gikk ved starten av Horgalettheisen.
Vinnere
* Forkortet løype
Beck – Den japanske shunga
Beck – Den japanske shunga er en svensk film fra 2007, i serien av Beck-filmer der Peter Haber og Mikael Persbrandt har hovedrollene som Martin Beck og Gunvald Larsson. Kjente skuespillere foruten de som tidigere har medvirket i serien er Jan Malmsjö, Philip Zandén, Hans V. Engström og Peder Lamm.
Handlingen
Etter at en kvinne har kjøpt et japansk shungamaleri på en auksjon og seinere finnes myrdet på et hotell i Stockholm, dras politiet inn i en mordetterforskning der man møter kunstverdenens bakside med kunstforfalskninger og mord. Martin Beck får hjelp av Hans Sperling, en tysk, kunstinteressert politimann og venn av Beck.
Om filmen
Filmen er nr 21 i rekken av filmer med Peter Haber og Mikael Persbrandt i hovedrollene. Filmen er skrevet av ekteparet Rolf Börjlind og Cecilia Börjlind, regissert av Kjell Sundvall. Filmteamet har i denne film valgt å koste på innspillingsplassene litt ekstra. Blant annet har man spilt inn på Grand Hotel, Bukowskis, og på Häringe slott.
Liste over hovedsteder etter land
Dette er en liste over hovedsteder i verden, sortert alfabetisk etter land:
Andreas Borud
Andreas Borud (født 22. mai 1991) var leder av Elevorganisasjonen i perioden 2011–2012. Han avsluttet i 2010 sin videregående opplæring ved Hamar katedralskole, hvor han også var elevrådsleder i ett år. Borud var politisk nestleder i sentralstyret til Elevorganisasjonen i perioden 2010–2011, og fylkesleder i Elevorganisasjonen i Hedmark 2009–2010.
Etagegn Woldu Mamo
Etagegn Woldu Mamo (født 10. mai 1996) er en etiopisk friidrettsutøver som konkurrerer i mellom- og langdistanseløp. Hun konkurrerer også i gateløp og terrengløp. Hun har gull på 5000 meter fra Juniorafrikamesterskapet i friidrett 2015 som fremste internasjonale meritt.
Andreas Borud
I oktober 2017 ble han generalsekretær i Landsrådet for Norges Barne og Ungdomsorganisasjoner. I 2020 ble åremålet hans forlenget med to år, slik at han kunne bli sittende som generalsekretær frem til 2022.
Etagegn Woldu Mamo
Idrettskarriere
Woldu satte personlig rekord på 3000 meter, med tiden 9:02,17, ved et stevne i Sotteville-lès-Rouen i Frankrike 14. juni. Hun satte også personlig rekord på 5000 meter 5. juni, med tiden 15:11,42. Hun ble dermed tatt ut til å delte ved junior-VM i friidrett 2014 på denne distansen. Der løp hun på 9:06,42 og kom på 5.-plass, cirka åtte sekunder bak Mary Cain som vant løpet.
I november vant hun terrengløpet Le Maine Libre - Allonnes - Sarthe, foran sin landsmanninne Senbere Teferi.
Woldu startet 2015 med terrengløpet Campaccio i San Giorgio su Legnano i Italia 6. januar. Her kom hun på fjerdeplass.
Ved Juniorafrikamesterskapet i friidrett 2015 i mars vant Woldu 5000 meter, med tiden 17:02,71, foran Sintayehu Lewetegn og Stella Chesang. I slutten av mars deltok hun også ved VM i terrengløp 2015, der hun kom på 3.-plass i juniorklassen. Etiopia vant her lagkonkurransen for kvinner.
Hun kom på 2.-plass ved terrengløpet Cross d'Allonnes i Frankrike, bak Dera Dida.
Den 31. januar vant hun juniorklassen ved terrengløpet Jan Meda International i Addis Abeba.
Stjerne-Oddes drøm
Stjerne-Oddes drøm (norrønt Stjörnu-Odda draumr) er en tått, en kort islendingesaga fra siste halvdel av 1200-tallet. Tåtten handler om Odde Helgesson (ca 1070/1080-1140/1150 ) fra Múli i Aðaldalr som levde på 1100-tallet (altså relativt sent til å være emne for en islendingesaga/tått), og som var «renowned for his astronomical knowledge». Det meste av teksten er Odds gjenfortelling av en drøm han har hatt; heri er det innflettet to kvad: en drápa og en flokkr.
I Odds drøm var han «en skjald, Dagfinnr, hos en uhistorisk konge, Hroðbjartr og dennes søn Geirviðr i Götland» Det kvadet om Geirvids sjøreise som kan sies å utgjøre kjernen i tåtten er forvansket eller uregelmessig, og Joe Allard fra University of Essex har antydet at både disse haltende versene og de absurde innslagene av overdrivelser og «lygarsoge» er en integrert del av tekstens framføringsform i det islandske samfunnet, under kveldssæta: «Stjörnu-Odda Draumr strikes me as a self-conscious – and very funny – demonstration of both the creation of a saga in an oral tradition and a suggestion of some, at least, of the elements that inform the nature of narrative in the sagas.»
Oversatt til bokmål som Stjerne-Oddes drøm ved Arnhild Mindrebø, 2014.
Robert Jenkinson
Robert Banks Jenkinson, 2. jarl av Liverpool, (født 7. juni 1770, død 4. desember 1828) var en britisk politiker og Storbritannias statsminister fra 1812 til 1827. Nest etter Walpole er han med sine femten år den lengstsittende statsministeren.
Han satt i underhuset fra 1790 for Rye, og fikk raskt store oppgaver. Han var medlem av Board of Control for India (1793–96), master i styret for Royal Mint 1799–1801, utenriksminister 1801-1804, Home Secretary (innenriksminister) 1804-1806 og 1807-1809, og forsvarsminister 1809-1812. Mens han var statsminister var han samtidig Leder av Overhuset.
Han tok motvillig over som statsminister da Spencer Perceval døde, og var ikke ventet å sitte lenge. Han arvet ansvaret for Napoleonskrigene, som ble vunnet i 1815 gjennom innsatsen til Wellington og andre. Under Wienerkongressen argumenterte han for å oppheve slaveriet. Etter krigen var det trange tider, som han til dels gjorde verre gjennom korntollen. Etter den såkalte Peterloo-massakren 16. august 1819, hvor britiske soldater skjøt mot demonstranter og drepte 11, gjorde han lite for å dempe uroen.
Nartsagnene
Nartsagnene (adygeisk Нартхэр Адыгэ Эпос; karatjajbalkarisk Нарт таурухла; ossetisk Нарты кадджытæ, Narty kaddžytæ) er en rekke fortellinger som har sin opprinnelse i Nord-Kaukasus. De danner en grunnleggende mytologi for de lokale folkestammene i området, blant annet ossetere, tsjerkessere, abkazere, karakaijere-balkarere, tsjetsjenere og ingusjere.
Nartere er en mytologisk menneskeart av kjemper og helter.
Figurer
En del av figurene som hevder seg i sagnene er:
Forskning og betydning
Den første skrevne redegjørelse på materialet ble gjort av den kabardinanske forfatteren Shora Begmurzin Nogma på russisk i årene 1835-1843, utgitt posthum i 1861, og kom i tysk oversettelse ved Adolf Bergé i 1866. Fortellingene eksisterer i form av prosafortellinger foruten episke sanger.
Ordet «nart» har sannsynligvis iransk opprinnelse fra et urindoeuropeisk rotord som kan bety «menneske», «mann», og «helt» i ulike sammenlignbare indoeuropeiske språk. En annen tolkning er at det er avledet fra det mongolske ordet narta i betydningen «solen».
Alle de tekstene om nartene har en forhistorisk iransk kjerne, arvet og videreført fra forhistoriske folk og riker som skytere, sarmatere, og alanere (tsjetsjenere og ingusjetere er etterkommere fra alanere). Sagnene kan også inneholde materiale fra lokale sagn fra enda eldre tid i Nord-Kaukasus og som kan reflektere en eldre arkaisk fortid.
Basert særlig på de ossetiske versjonene har sagnene lenge blitt vurdert som et vindu mot den iransktalende oldtidskulturen. Den franske filologen Georges Dumézil benyttet den ossetiske inndelingen av nartene i tre klaner for å gi støtte til sin egen hypotese om tre funksjonssystemet (fransk «Fonctions tripartites indo-européennes»), en teori om urindoeuropeiske folk var tilsvarende delt inn i tre kaster eller samfunnsgrupper; krigere, prester og bønder, et system som kunne avleses i mytologien og sagene.
Versjonene i Nord-Kaukasus er også høyt verdsatt, særlig ettersom de vurderes som eldre og har bevart «alle de merkelige detaljer som utgjør rester av tidligere tradisjoner og trosforestillinger» i motsetning til de ossetiske som har blitt «bearbeidet til en glattere fortelling».
En del motiver i Nartsagnene er delt med gresk mytologi. Fortellingen om Prometheus som er lenket til fjellet Elbrus er særlig lik et element i Nartsagnene. Disse delte motivene er blitt vurdert av noen forskere som indikasjoner på en tidligere nærhet mellom folkeslag i Kaukasus og oldtidens grekere, som også delte sagnet om det gylne skinnet hvor Kolchis er blitt akseptert som en del av dagens Georgia.
I boken From Scythia to Camelot har forfatteren C. Scott Littleton og Linda A. Malcor spekulert om flere aspekter i Arthur-legendene er avledet fra Nartsagnene. Den antatte overføringen er alanene, en del av disse utvandret til nordlige Frankrike på den tiden man antar at Artur-legendene ble dannet. Disse parallellene er mest slående i den ossetiske versjonen i henhold til forskeren John Colarusso.
Liste over norske pinsemenigheter
Liste over norske pinsemenigheter, menigheter tilsluttet pinsebevegelsen i Norge.
Michelle Creber
Michelle Nicole Creber (født 7. september 1999) er en canadisk skuespiller.
Plectogasterini
Plectogasterini er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Afrika.
Systematisk inndeling
Slektslisten følger.
Constance Calenda
Constance Calenda var en italiensk kirurg med spesialisering på sykdommer i øyet. Calenda var datter av Salvator Calenda, dekan ved fakultet for medisin ved universitetet i Salerno i ca 1415, og etterpå dekan ved fakultetet ved Napoli. Constance, under instruksjon av sin far, synes å ha fått spesielle utmerkelser for hennes medisinske undersøkelser.
Choi Min-ho
Choi Min-ho (født 18. august 1980) er en sørkoreansk judoka.
Ville svaner: Tre døtre av Kina
Ville svaner: Tre døtre av Kina (engelsk original: Wild Swans: Three Daughters of China) er en familiebiografi som strekker seg over et århundre og gjenforteller livene til tre kvinnelige generasjoner i Kina. Den er skrevet av kinesisk-fødte, nå britiske Jung Chang. Boken ble først publisert i 1991, og fikk en norsk utgivelse i 2005 ved oversetter Anne Lømo.
Boken er familiesaga som strekker seg fra 1909 til 1992 og skildrer tre kvinners liv, forfatterens eget, hennes mors og hennes bestemors. Samtidig beskriver den de store omveltningene i Kina gjennom 1900-tallet, og hvordan kinesisk samfunnsliv og kultur har utviklet seg gjennom de siste 150 årene.
Da Ville svaner kom ut ble den straks en suksess, ikke bare i Storbritannia, men har blitt oversatt til hele 37 språk, og den har solgt i over 13 millioner kopier. Den har mottatt lovprisning fra blant andre forfatteren J.G. Ballard. Ville svaner ble først oversatt til kinesisk og utgitt på det kinesiske fastlandet i 2007, men boken ble deretter forbudt. Det finnes likevel kinesiske oversettelser fra Hongkong og Taiwan som synes å bli spredt som piratutgaver i Folkerepublikken Kina. I Storbritannia finnes en versjon i tradisjonelt kinesisk språk tilgjengelig på Internett.
Bestemorens historie
Boken begynner med å fortelle historien til Changs bestemor. Fra hun var cirka to år gammel, ble hun utsatt for fotbinding. Ettersom familien var relativt fattig, planla faren hennes å gifte henne bort til en høytstående krigsherre kalt general Xue Zhi-heng. Etter et bryllup med generalen, som allerede hadde en tidligere kone og en rekke konkubiner, ble den unge jenta igjen alene i et velstående husholdning sammen med deres tjenere. Men hun ser ikke ektemannen sin igjen i løpet av de neste seks årene. Til tross for hennes luksuriøse omgivelser, var tilværelsen anspent fordi hun fryktet at tjenerne og ektemannens andre kone kom til å rapportere rykter eller direkte løgner til ham. Hun fikk besøke foreldrenes hjem, men fikk aldri overnatte der.
Etter seks års fravær dukker generalen opp igjen, og gjør henne gravid. Dette fører til at deres datter, Changs mor, ble unnfanget. Generalen kalte datteren Bao Qin, men faren ble ikke værende særlig lenge etter fødselen. Men generalen dør, uten noen mannlig arving. Hun innser at generalens andre kone kommer til ha full kontroll over hennes liv og hennes barn etter generalens død, og bestemoren flyktet sammen med babyen sin hjem til foreldrenes hjem. Deretter lyver hun til ektemannens familie om at barnet hennes hadde dødd. Etter hvert giftet bestemoren seg med en mye eldre doktor (Dr. Xia) som hun og datteren, Changs mor, bodde sammen med i Jinzhou, Manchuria. Hun var ikke lenger noen konkubine, men en ekte kone som ble elsket av sin ektemann.
Historien til Changs mor
I en alder av femten år begynte Changs mor å arbeide for Kinas kommunistparti. og Mao Zedong. Etter hvert som revolusjonen utvikler seg, stiger hun gjennom rekkene av partiet. Hun møtte etter hvert ektemannen som skulle bli Changs far, en høytstående offiser. De to ble snart gift, men de fikk ikke tilbrakt særlig mye tid sammen.
Etter hvert ble ekteparet overført til Yibin, hjem-byen til Changs far. Men dette var en veldig slitsom og vanskelig reise. Changs mor måtte reise til fots på grunn av hennes lavere rang, mens faren fikk muligheten til å reise i en jeep. Ektemannen skal ikke ha vært klar over at moren til Chang allerede var gravid, og hun gjennomgikk en abort. Men i årene etter fødte Changs mor datteren Jung, samt fire andre barn.
Hans Holmen
Hans Holmen (født 1878 på Holmen i Hedrum, død 1958) var en norsk maler og billedhugger.
Ville svaner: Tre døtre av Kina
Changs egen historie
Chang husker hvordan faren hennes stadig forverret seg, både fysisk og psykisk - til han til slutt døde. I likhet med tusenvis av andre unge mennesker ble Chang sendt ut på landsbygda for utdannelse og tanke-reform, en vanskelig og tøff opplevelse for henne. Mot slutten av kulturrevolusjonen kommer Chang endelig hjem, og forsøkte å få plass ved et universitet. Men kort tid etter at dette lyktes, døde Mao. Ved universitetet studerte Chang engelsk. Etter endt utdannelse, og en periode som assisterende foreleser, ble hun tildelt et stipend for å studere videre i England.
Hans Holmen
Hans Holmen utdannet seg ved Harriet Backers malerskole i Kristiania 1899–1900 og ved Zahrtmanns malerskole i København de to følgende år. Han debuterte på Statens kunstutstilling 1902 med et maleri fra fløtningen. Sine motiver fant han stort sett i hjembygdas skog- og jordbruk, og han fikk etter hvert et godt navn som portrettmaler.
Et portrettoppdrag bragte ham til England og Frankrike hvor han særlig studerte skulptur i museene. Han gikk mer og mer over til denne uttrykksformen uten å gi slipp på malingen. Etter første verdenskrig slo han seg ned i Sandefjord, der hans skulptur av presten og salmedikteren Magnus Brostrup Landstad fikk plass i 1928. Det var første gang en offentlig statue var hugget i norsk hardstein. Sammen med "Myllarguten" (1940) på Nordagutu (nærmere bestemt ved Nordagutu stasjon), Ulabrand-monumentet i Ula (1933) og bysten av Harald Sohlberg på Røros, regnes den til hans hovedarbeider. Han har også formet minnesmerker over de falne 1940-1945 ved Bommestad i Hedrum og i Stokke.
Særegne er mange av de gravstøtter, gravplater og relieffer, nærmere 60 i tallet, som smykker kirkegårder mange steder i landet. De fleste er hugget i stein, noen få er utført som relieffer i bronse. Et par smijernsarbeider foreligger også etter Holmens tegninger.
Til hans tidlige produksjon hører en rekke illustrasjoner til noen av Lorens Bergs bygdebøker. Holmen sto også for utsmykningen i Kodal kirke, men disse arbeidene er fjernet ved restaurering av kirken.
André Malraux
André Malraux (født 3. november 1901 i Paris, død 23. november 1976 i Créteil) var en fransk forfatter, kunstteoretiker, eventyrer og statsmann. Hans roman La Condition Humaine (1933) vant Goncourt-prisen. Han foretok mange reiser, blant annet som arkeolog til Orienten. Han besøkte revolusjonsbevegelser i Kina på 1920-tallet og var selv kommunist til 1939. Han ble så motstandsmann i Frankrike, og gaullist. Han ble utpekt av president Charles de Gaulle som informasjonsminister (1945–1946) og deretter som Frankrikes første kulturminister under de Gaulles presidentskap (1959–1969).
Bakgrunn
André Malraux var sønn av Fernand-Georges Malraux og Berthe Lamy (Malraux). Hans foreldre gikk fra hverandre i 1905 og ble senere skilt. Det er blitt spekulert at Malrauxs farfar begikk selvmord i 1909.
Malraux ble oppforstret av moren, hennes søster Marie og av mormoren Adrienne Lamy-Romagna, som hadde en dagligvareforretning i småbyen Bondy. Hans far var aksjemegler, og begikk selvmord i 1930 etter at aksjemarkedet brøt sammen.
Fra barndommen av hadde André, ifølge folk nær familien, en markert nervøsitet og motoriske og vokale tics. En senere biograf, Olivier Todd, som skrev om Malraux i 2005, antar at han led av Tourettes syndrom, men noe slikt lar seg ikke verifisere sikkert. Men noen vesentlig betydning for Malrauxs liv eller litterære virke hadde dette neppe.
Den unge Malraux forlot tidlig en formell utdannelse, var hovedsakelig selvlærd, og full av eventyrlyst. Han lot seg lede av sin nysgjerrighet til bokhandlere, biblioteker og museer i Paris, og beskjeftiget seg blant annet med orientalske språk.
Reiser, eventyr, forfatterskap
Han ble en politisk engasjert figur, og hans eventyrlige liv er gjenspeilet i hans romaner. Han dro til Fransk Indokina sammen med sin hustru, og i Kambodsja ble han arrestert i 1923 for å stjele antikviteter fra tempelet Banteay Srei i Angkor. Han og en kamerat rev løs syv antikke steinstatuer, i den hensikt å selge dem til en antikvitetshandler. Han ble fakket i Phnom Penh og dømt til tre års fengsel. En diplomatisk inngripen gjorde at han ble løslatt lenge før sonet tid, og var tilbake i Paris allerede i november 1924.
I 1925 reiste han tilbake til Indokina og opprettet en avis, L'Indochine, som fremmet antikolonialistiske ideer og senere fikk navnet L'Indochine enchaîné («Indokina i lenker»). På slutten av 1925 dro han fra landet igjen.
I 1929 ble han kunstnerisk direktør i bokforlaget éditions Gallimard. Sammen med sin hustru Clara gjorde han flere reiser i Østen fra 1929 til 1931. En av hans mest kjente bøker er La condition humaine. Romanen skildrer kommunistiske revolusjonære i Shanghai i 1927. Les Conquérants, en bok fra 1928, har sin ramme fra en brutal streik i Kanton i 1925. I 1931 kom romanen La Voie royale som også er sterkt inspirert av hendelser i Østen. Han utgav Calligrammes av poeten Guillaume Apollinaire og opprettet Galerie de la NRF. Samme år stod han for flere utstillinger med asiatisk kunst av forskjellig slag, og besøkte Burma, Singapore, Hongkong, Kina, Japan, Canada og USA på en reise verden rundt finansiert av forleggeren Gaston Gallimard.
Fra 1933 kjempet han mot fascismen og nazismen. På det første møtet i l'Association des écrivains et artistes révolutionnaires (Sammenslutningen av revolusjonære forfattere og kunstnere), ledet av forfatteren André Gide, talte han til forsvar for Dimitrov, som var blitt beskyldt for å ha satt fyr på den tyske riksdagsbygningen, og reiste i 1934 sammen med Gide til Berlin for å prøve å få Dimitrov satt fri.
Senere reiste han blant annet sammen med sin hustru Clara i Sovjetunionen, gav intervjuer til avisen Pravda og møtte Josef Stalin, forfatterne Maksim Gorkij, Sergej Eisenstein og Boris Pasternak. I mars 1936 reiste han på nytt en kort tid i Sovjetunionen og møtte Maksim Gorkij rett før han døde.
Han var frivillig i den spanske borgerkrig og var sjef for den internasjonale flygerbrigaden. Under den annen verdenskrig var han med i den franske motstandsbevegelsen og ble gaullist. Han satt en tid fengslet i Toulon i Sør-Frankrike. For sin innsats under den andre verdenskrig ble Malraux hedret med Frigjøringsordenen, som er en fransk militær orden.
Gaullistisk politiker
Etter krigen engasjerte han seg for general Charles de Gaulle og spilte en politisk rolle i Le Rassemblement du peuple français (RPF), en politisk bevegelse som general de Gaulle dannet 14. april 1947.
Han var fra 1959 til 1969 kulturminister mens general de Gaulle var president.
Ettermæle
I 1996, på tjueårsdagen for hans død, ble hans aske overført til Panthéon i Paris. Denne kirken ble bygd for å huse levningene etter den hellige Geneviève, og har senere blitt den franske stats æresgravsted for personer som har markert seg på særlig æresfylt vis i fransk historie.
Kunstteori
Det finnes en stor mengde avhandlinger om Malrauxs forfatterskap, inkludert hans meget omfattende skrifter om kunst. Hans arbeid med kunstteori inneholder en revolusjonær tilnærming til kunsten som utfordrer tradisjonen fra opplysningstiden som behandlet kunst kun som en kilde til «estetisk behag».
Den franske forfatteren André Brincourt har imidlertid påpekt at Malrauxs bøker om kunst kun har blitt skumlest, og i liten grad virkelig lest. Dette gjelder ikke minst i den engelsktalende verden. Et særlig betydningsfullt aspekt i Malrauxs kunstteori er hans analyser av kunstens evne til transcendere (overskride) tid. Den tradisjonelle oppfatningen har vært at kunst er varig ettersom den er tidløs («evig»), men Malraux fremholder at kunst lever gjennom metamorfose, og gjennomgår en gjenopplivningsprosess (hvor kunstverk har blitt glemt, dunkle eller utydelige), og omformes til mening.
Frederick Robinson
Frederick John Robinson (født 1. november 1782, død 28. januar 1859), kjent som lord Goderich, var en britisk politiker og Storbritannias statsminister fra august 1827 til januar 1828. Robinson representerte Tory-partiet.
Han var sønn av Thomas Robinson og far til George Robinson.
Da statsminister George Canning døde i 1827 ble Robinson ny statsminister, men han klarte ikke å holde sammen Cannings koalisjon av moderate toryer og whigs. Han trakk seg som statsminister etter 144 dager og er den statsministeren i Storbritannia som har hatt tittelen kortest av de som ikke har dødd i embedet.
Robinson er mannen med hatt i bildet Trappen i kunstnerens Londonresidens.
Warwick (distrikt)
Warwick er et administrativt distrikt i Warwickshire i England. Det har navn etter byen Warwick, men administrasjonssenteret er Leamington Spa, mens Warwick er administrasjonssenter for grevskapet.
Distriktet ble opprettet 1. april 1974 ved at distriktene Leamington Spa, Warwick, Kenilworth og Warwick landdistrikt ble slått sammen. Distriktet dekker et areal på 282,88 km² og hadde 137 648 innbyggere i 2011.
Mikal Urheim
Mikal Andor Petter Kelok Urheim (født 17. mai 1932, død 29. mai 2020) var en norsk samisk lærer og forfatter og læstadianerpredikant fra Tysfjord i Nordland. Urheim har vært sentral i arbeidet med å fremme lulesamisk språk, han satt blant annet i språknemnda som laget den gjeldende lulesamiske rettskrivinga, og han satt som lulesamisk representant i Samisk utdanningsråd og deltok i Samerettsutvalget.
Urheim ble i 1993 utnevnt til statsstipendiat i historie, de siste 10 år av sitt yrkeslivet.
Barneboka Tre samiske fortellinger (1991) er utgitt på norsk, svensk og lulesamisk.
I 2012 ble Urheim tildelt Kongens fortjenstmedalje i sølv, for sin samfunnsgagnlige og livslange pionerinnsats for samisk språk, kultur og samfunnsliv. Han arbeidet for at de samiske grenselosene under andre verdenskrig skulle anerkjennes.
Grindsjön
Grindsjön er en innsjø i Sorunda, Nynäshamn kommune på Södertörn, i landskapet Södermanland, Sverige. Inntil innsjøen ligger en av Totalförsvarets forskningsinstituts anlegg. Området ble tatt i bruk til militær forskning 1941, innledningsvis av Militärfysiska institutet, etter at området ble gitt som gave av Olof Arrhenius. Deler av arbeidet med Sveriges atomvåpenprogram ble utført ved Grindsjön.
Mikal Urheim
Urheim arbeidet i mer enn femti år for å fremme nasjonale og lokalpolitiske saker av stor samfunnsmessig betydning, særlig for det samiske folk, og lulesamene spesielt.
Grindsjön
Grindsjön fikk oppmerksomhet 28. juli 2004, da det ble oppdaget at Tony Olsson og tre andre straffedømte forbrytere oppholdte seg her etter en rømning fra Anstalten Hall.
Mikal Urheim
Han donerte i 2017 sitt arkiv på 800 kg dokumenter og bøker til museet ved Árran lulesamiske senter.
Erich Natusch
Erich Friedrich Wilhelm Natusch (født 23. februar 1912, død 11. mars 1999) var en tysk seiler som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne. Natusch vant en olympisk bronsemedalje i seiling under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på den tyske båten «Gustel X» som kom på tredjeplass i dragebåtklassen bak «Pan» fra Norge og den svenske båten «Tornado». Seilingene ble avviklet i perioden 20. til 23. juli 1952. Mannskapet på «Gustel X» var Erich Natusch, Georg Nowka og Theodor Thomsen.
Walborg og Karin Jota
Walborg og Karin Jota (døde etter 1350) var to svenske kvinner som ifølge legenden ble oppnevnt til tjenestemenn i retten etter Svartedøden. Hvis legenden er sann, hadde de en unik posisjon for sin tid. Legenden sier at når dommerne i fylket Värmland satt sammen i retten etter at Svartedøden hadde passert Sverige i 1350, var de to medlemmer for lite. I stedet for de fastsatte tolv tjenestemennene, var bare ti igjen. Det var ikke mulig å velge to nye menn til å fylle plassene, siden så mange døde under pesten. Dommerne besluttet derfor å tilkalle disse to kvinnene, Karin Jota fra Kallhyttan og Walborg fra Nordmarkshyttan, for å fylle de ledige plassene slik at tallet ble komplett. Dette var ikke bare formelle posisjoner. De to kvinnene deltok aktivt i saker i retten. Ifølge legenden hadde dommeren stor respekt for deres dømmekraft og visdom, han ofte spurt om deres meninger og råd, og fulgte dem ofte.
Yxsmedsgränd
Yxsmedsgränd er et smug i Gamla stan i Stockholm. Smuget strekker seg sørover fra Västerlånggatan til Stora Nygatan, og er en parallellgate til Didrik Ficks gränd og Kåkbrinken og krysses av Lilla Nygatan og Munkbrogatan.
Gjennom sin historie har smuget hatt forskjellige navn: Yskemes grenden (1612), Öskiemyss gränden (1623), Yxe Smedes Grenden (1646), Yxe-Smeds gr, Ödesgr, Uttermarks gr (1733), Yxsmedsgränd (1885).
Historie
Gaten het i 1474 Olof Biurs gränd, og det vestre murhuset var i 1488 eid av Anders Persson, bottnakarl fra Bygdeå. Smuget var oppkalt etter Olof Biur som eide hus der; en samtidig person med ham var Anders Svensson Bjur fra Bensbyn som siden ble Stockholms borgermester. I 1488 ble murhuset nordvest i smuget kjøpt av borgermester Bengt Smålänning, og smuget ble siden kalt Benct smalennings borgamestares gränd.
Gaten er i 1612 nevnt som Yskemes grenden og i 1646 som Yxe Smeds Grenden. På Petrus Tillaeus kart fra 1733 er den delt i tre deler: Yxesmedsgränd, Ödesgränd og Uttermarksgränd. Smuget er oppkalt etter en Göran Yskemes som på begynnelsen av 1600-tallet eide huset i smugets øvre ende ved Västerlånggatan der det er sammenbygd med nabokvartalet. Han var dog ifølge Björn Hasselblad (Stockholmskvarter) ikke yxsmed (øksesmed) men derimot nattevakt. Det estiske ordet öitsi-meets og det finske yö-mies betyr nattman eller nattväktare.
Valdres Mållag
Valdres Mållag er fylkeslaget for Noregs Mållag for Valdres i Innlandet fylke. I 2004 hadde Valdres mållag 146 medlemmer.
Medlemslag tilhørende Valdres mållag:
Positivismestriden
Positivismestriden var en vitenskapsteoretisk debatt som raste blant vestlige intellektuelle i 1960-årene. Debatten omhandlet samfunnsvitenskapenes metode samt verdivurderingers plass i samfunnsvitenskapene.
Positivismestriden i Tyskland
Den opprinnelige positivismestriden startet i Tyskland og stod mellom den kritiske rasjonalismen (Karl Popper, Hans Albert m.fl.) og Frankfurtskolen (Theodor Adorno, Jürgen Habermas m.fl.). Opptakten var foredragene om samfunnsvitenskapenes metode som Popper og Adorno holdt på en konferanse til Det tyske sosiologiske selskap i 1961. Foredragene førte ikke til umiddelbare reaksjoner, men debatten utviklet seg i etterkant, spesielt mellom Habermas og Albert.
Navnet på debatten er i seg selv et partsinnlegg i striden, siden Adorno betegnet antagonistene sine som positivister, mens kritiske rasjonalister ser på seg selv som motstandere av positivismen, slik begrepet vanligvis forstås. Betegnelsen ble for første gang brukt i tittelen på boken Der Positivismusstreit in der deutschen Soziologie («Positivismestriden i den tyske sosiologien»), som Adorno ga ut i 1969. Boken var et samlebind med de ulike foredragene og debattinnleggene, innledet med et lengre essay ved Adorno.
En av de sentrale uenighetene bestod i forståelsen av samfunnet. Frankfurtskolen så på samfunnet som en totalitet, og argumenterte derfor at en løsning av samfunnsproblemene krever en gjennomgripende reform av denne helheten, heller enn ren «symptombehandling». Den kritiske rasjonalismen hevdet derimot at gjennomgripende endringer er farlige og forutsetter en totalitær stat, slik at samfunnet heller bør endres gjennom målrettede tiltak mot de enkelte samfunnsproblemene.
Positivismestriden hadde også referanser til tidligere debatter, bl.a. Max Webers tese om vitenskapens verdifrihet fra 1904 og Max Horkheimers kritikk av positivismen i 1937.
Subaraknoidalrommet
Subaraknoidalrommet er et rom mellom den innerste hjernehinnen, pia mater og den mellomste araknoidea. Rommet er fylt med cerebrospinalvæske som er en viktig næringskilde, volumbuffer og støtdemper for hjernen. Væsken dannes i sideventriklene og sirkulerer kontant fra hjernen og ned i ryggmargen før den fornyes.
Surinams sentralbank
Surinams sentralbank (nederlandsk: Centrale Bank van Suriname, CBvS) er sentralbanken i det søramerikanske landet Surinam. Den startet sin virksomhet i 1957, og har sitt hovedkontor i hovedstaden Paramaribo.
Historie
Surinam fikk indre selvstyre i 1954, og man begynte å vurdere landets pengesystem. I 1956 ble sentralbankloven vedtatt («Bank Act of 1956»), og BNR startet sin virksomhet 1. april 1957.
Før 1957 var det De Surinaamsche Bank, som på denne tiden var en filial under Nederlandsche Handel-Maatschappij, som hadde ansvaret for å utstede penger i kolonien.
I 1968 vedtok Surinam en egen lov som tilla sentralbanken ansvaret for å føre tilsyn med landets finansnæring; «Law on Supervision of Banks and Credit Unions 1968».
Hovedoppgaver og målsettinger
Sentralbankloven definerer sentralbankens hovedoppgaver som følger:
Sentralbanksjef
Pr november 2014 er Gillmore Hoefdraad sentralbanksjef. Han ble utnevnt 29. juli 2010, og overtok etter André Telting i september 2010.
Risfjorden
Risfjorden er navnet på flere fjorder i Finnmark:
Asbjørn Rydland
Asbjørn Rydland (født 27. februar 1976) er en norsk forfatter. Han debuterte i 2010 med den nynorske fantasy-romanen Drakeguten. I 2012 vant han Nynorsk barnelitteraturpris 2011 for oppfølgeren Med eld i hjartet. Serien om Drakeguten ble tildelt Fabelprisen i 2012.
Rydland har i mange år vært aktiv i det norske laivmiljøet, og settingen i serien om Drakeguten er den samme som er blitt brukt i en serie laiver på Østlandet.
I 2017 ga han ut Galderstjerna, som ifølge forlaget Samlaget var første bind i hans nye fantasy-serie Vegandi. Året etter kom oppfølgeren Draumsende.
Yordanis Arencibia
Yordanis Arencibia (født 24. januar 1980) er en cubansk judoka.
Han representerte Cuba under Sommer-OL 2004 i Athen, der han tok bronse. Han tok også bronse under Sommer-OL 2008.
Abella
Abella levde på midten av det fjortende århundre. Hun var utdannet lege fra legeskolen i Salerno. Hun foreleste i standard medisinsk praksis, galle, og kvinners helse og natur.
Hun utga to verk: De atrabile (On Melancholia) og De natura seminis humani (On the Origin of Human Nature). Begge verkene er tapt.
STS-2
STS-2 var den andre romferden i romfergeprogrammet til NASA med romfergen Columbia.
Høydepunkter fra ferden
STS-2 sitt oppdrag het «Second Shuttle Mission/Office of Space and Terrestrial Applications-1 (OSTA-1) ».
Målet var å demonstrere sikker oppskyting og retur av romferge og mannskap. En ville også utføre sikker retur av alle delene; romfergen, fast-rakettene og den utvendige tanken.
STS-2 var opprinnelig planlagt til å ta av 9. oktober, men ble utsatt i alt 3 ganger grunnet ulike tekniske problemer. Ferden skulle vare 5 dager, men ble forkortet grunnet problemer med brenselscellene ombord.
Nyttelasten ombord inkluderte:
Charles Currey
Charles Norman E. Currey (født 26. februar 1916, død 10. mai i 2010) var en britisk seiler som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors.
Øygardstølen
Øygardstølen (eller Ørneredet) er en støl rett over Lysebotn som er gjort om til et spisested. Stedet er også utgangspunkt for turer til Kjerag og er kun åpent på sommertid siden veien fra 1984 er vinterstengt. Øygardstølen har utsikt til Lysebotn og utover fjorden. I 2006 hadde Kjerag/Øygardstølen 27 375 besøkende.
Stølen er utgangspunkt for sauesanking i området. Etter 1984, da veien fra Lyse til Sirdalen ble åpnet, har også turismen i området økt. Mellom annet har Kjerag blitt et turistmål.