cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Punktlavspinner
Utbredelse
Det er bare gjort tre funn av arten, på noen få lokaliteter, i sydøstlige Norge langs kysten fra Kristiansand. Finnes i det sydlige Sverige, Danmark og Finland.
Navnet
Det latinske navnet Pelosia betyr leirfarget, av gresk pelos, som er leire. Navnet muscerda betyr musemøkk, og kommer nok fra artenes mange små mørke flekker på framvingene. På svensk heter den Punktlavspinnare, på engelsk Dotted Footman.
Roberto Rossellini
Liv og arbeide
Den 26. september 1936 giftet Rossellini seg med Marcella De Marchis, en klesdesigner. Dette var etter en kort kjærlighetsaffære med Assia Noris, en russisk skuespillerinne som spilte i italienske filmer. Marcella og Roberto fikk to sønner; Marco Romano (f. 3. juli 1937, d. 1946) og Renzo (f. 24. august 1941).
Tidlig karriere
Hans første spillefilm, La nave bianca fra 1942, er det første verket i hans såkalte fascisttrilogi, sammen med filmene Un pilota ritorna fra 1942 og Uomo dalla Croce fra 1943. På denne tiden ble Rossellini kjent med Federico Fellini og Aldo Fabrizi, som han innledet samarbeid med.
Da fascistregimet ble styrtet i 1943, bare to måneder etter at Roma ble erobret av de allierte, arbeidet Roberto allerede med å forberede Rom - åpen by (Roma città aperta), som ble spilt inn i 1945 med Fellini som manusassistent og Fabrizi i rollen som prest. Filmen produserte Rossellini selv, mest ved hjelp av lån og kreditter. I begynnelsen fikk filmen en kjølig mottakelse i Italia, men da den ble hyllet av kritikere og publikum i utlandet, blant annet på filmfestivalen i Cannes, fikk også italienerne øynene opp for filmen. Rossellini hadde nå påbegynt sin neorealismetrilogi, hvor den andre filmen, Befrielsens tid (Paisà) fra 1946, ble spilt inn med amatørskuespillere og den tredje, Tyskland, anno null (Germania anno zero) fra 1948, ble sponset av en fransk produsent og spilt inn i den franske okkupasjonssonen i Berlin. Også i Berlin ønsket Rossellini amatørskuespillere, men han fant ingen han mente var interessant nok.
Carlos P. Garcia
President
Som president gjorde han seg bemerket for sin såkalte Philippines First-politikk, som tok sikte på å utvikle og garantere Filippinenes økonomiske uavhengighet. Filippinske forretningsfolk ble gitt preferanse fremfor utenlandske, og det ble gjort endringer i innenlandsk økonomisk politikk som påvirket de kinesisk-filippinske forretningsfolkenes vilkår. Garcia opprettholdt landets nære bånd til USA og søkte nærmere samarbeid med ikkekommunistiske land i Asia. Han forkortet USAs gamle avtale om baser på filippinsk jord fra 99 års bruksrett til fra da 25 år, med mulighet for forlengelser for femårsperioder etter det.
Jens Edvin A. Skoghøy
Fratredelse
Enkelte kommentatorer mente avtalen var problematisk siden det var «åpenbart» at Skoghøy ikke gikk av frivillig, at Høyesteretts framgangsmåte reiser prinsipielle spørsmål om avtalen og om dommeres uavhengighet, og at Skoghøys avgang som dommer i Norges Høyesterett åpner opp for en helt ny type dommer-retrett i Norge: framskyndet avgang, der en avgang ikke er motivert fra dommerens side, ikke er frivillig, at avgangen ledsages av økononomiske incentiver eller andre ytelser etter at avgangen har funnet sted, og at prosessen er uformell.
Ved kunngjøringen av Skoghøys fratredelse uttalte høyesterettsjustitiarius Toril Marie Øie at Skoghøy gjennom årene som høyesterettsdommer har «lagt ned et betydningsfullt arbeid for Høyesterett og for norsk rettsliv. Det står stor respekt av hans virke både som dommer og rettsteoretiker».
Disiplinærtiltak
I avtalen mellom Skoghøy og Høyesterett fulgte også at domstolen hadde orientert Tilsynsutvalget for dommere om at det fra Høyesteretts side ikke lenger var behov for en behandling av henvendelsen der Høyesterett hadde bedt utvalget om en vurdering av de etiske krav som stilles til en høyesterettsdommer.
Tilsynsutvalget var ikke bundet av slike anførsler. Utvalget kunngjorde etter behandlingen av saken i april 2023 at det var grunnlag for å reagere med disiplinærtiltak i form av kritikk mot Skoghøy knyttet til hans offentlige uttalelser om ektefellen i media.
Carlos P. Garcia
Siste leveår
Ved presidentvalgene i november 1961 tapte han for Diosdado P. Macapagal. Fra 1961 til 1971 levde han som vanlig borger på Bohol.
I 1971 ble han valgt som en av Bohols delegater til den konstitusjonelle konferanse (Constitutional Convention, «ConCon») og ble så president for dette foretaket. Tre dager han ble valgt til dette vervet, fikk han hjerteslag og døde den 14. juni 1971.
Roberto Rossellini
Senere karriere
Etter sin neorealismetrilogi produserte Rossellini to filmer som har blitt beskrevet som «overgangsfilmer»: L'Amore fra 1948, med Anna Magnani, og La macchina ammazzacattivi fra 1952.
I 1948 fikk Roberto et brev fra en kjent, utenlandsk skuespillerinne, som foreslo samarbeid. Det var Ingrid Bergman, som hadde sett flere av filmene hans, og stilte seg til disposisjon om det var ønskelig. Dermed var en av de mest kjente kjærlighetshistorier i filmhistorien påbegynt, og allerede året etter begynte de å samarbeide med filmen Stromboli terra di Dio, fulgt av Størst er kjærligheten (Europa '51) i 1952 og den siste filmen i «Ingrid-trilogien» i 1954, Reisen til Italia (Viaggio in Italia).
Deres kjærlighetsaffære forårsaket stor skandale i noen land, da begge var gift på hver sin kant, og skandalen vokste i omfang da de fikk barn, tvillingene Isabella og Ingrid Isotta, samt sønnen Roberto Ingmar.
I 1957 ble Rossellini bedt til India av statsminister Jawaharlal Nehru for å lage en dokumentarfilm om landet, og gi litt nytt blod til den nedadgående indiske filmindustrien. Til tross for sitt ekteskap med Ingrid Bergman innledet Rossellini et forhold til Sonali Das Gupta, en manusforfatter. Dette førte til skandale både i Hollywood og i India, og Nehru ble tvunget til å sende Rossellini hjem. Han giftet seg senere med Sonali og adopterte hennes sønn Gil Rossellini, og i 1958 fikk paret en datter, Raffaella Rosselini.
Roberto Rossellini omkom av et hjerteattakk i Roma i 1977, 71 år gammel.
Hannele Pokka
Pirkko Hannele Pokka (født 25. mai 1952 i Ruovesi) er en finsk politiker (Senterpartiet). Hun har vært fylkesmann i Lapplands län siden 1994. Hun er den femte personen som innehar den stillingen, og den første kvinnen.
Hun er gift med Esko Tavia, som er kommunedirektør i Simo kommune, og de har en datter. Pokka har publisert en del faglitteratur.
Ekenässjön
Ekenässjön er et tettsted i Vetlanda kommune i Jönköpings län i Småland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1,517 innbyggere. Ekenässjön ligger cirka 10 kilometer nord for Vetlanda.
Grunnkretser i Ørland kommune
Grunnkretser i Ørland kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Ørland kommune, Trøndelag, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med skolekretser.
Sankt Vladimirs orden
Sankt Vladimirs orden (russisk: Орден Святого Владимира) var en russisk orden. Den ble innstiftet 22. september 1782 av keiserinne Katarina II i anledning tjueåret for hennes regjering. Ordenen er oppkalt etter Vladimir den hellige, storfyrste av Kyiv. Sankt Vladimirs orden skulle belønne livslang fortjenstfull innsats, sivil eller militær, samt fremragende fortjenester av keiserriket. Ordenen kunne også tildeles utlendinger, men dette forekom sjeldent. Ordenen rangerte som nummer fire i det russiske ordensvesenet, etter Sankt Georgsordenen, men før Aleksander Nevskij-ordenen. Ordenen opphørte som følge av keiserrikets fall i 1917.
Insignier
Ordenstegnet for Sankt Vladimirs orden besto av et rødemaljert kors med utbøyde armer. Begge sider av korset var rødt. Midtmedaljongen var svart med bokstavene СВ, helgenenes initialer, plassert på en kronet, fyrstelig hermelinskappe. Baksiden bar en innskrift med innstiftelsesdatoen. Ordensstjernen hadde åtte tagger og var av sølv og forgylt sølv. Midtmedaljongen bar det utbøyde korset, i denne sammenheng med initialene «CPKB», omgitt av en rød bord der ordenens motto, «девиз ордена: ПОЛЬЗА, ЧЕСТЬ И СЛАВА», var innskrevet. Ordensbåndet var svart med røde striper.
Ordenstegnene kunne utstyres med forskjellige tilleggstegn. Mest vanlig var sverd, for militære fortjenester. Andre tilleggstegn var tall som indikasjon på antall tjenesteår.
Tildeling
Sankt Vladimirs orden nøt høy anseelse, fordi den var en orden som måtte fortjenes personlig. Ordenen ble ikke tildelt noen automatisk, heller ikke medlemmer av tsarfamilien. Tildeling skjedde etter keiserens ønske og vilje.
Fra innstiftelsen i 1782 til det keiserlige ordensvesens fall i 1917 ble 1. klasse av Sankt Vladimirs orden tildelt omkring 800 personer. Blant dem som ble hedret med ordenens øverste klasse var framtredende vitenskapsmenn, forfattere, poeter og statsmenn. Storkors, eller 1. klasse, ble også tildelt rikets aller høyeste sivile embetsmenn, samt generaler og admiraler. En av disse var admiral Fabian Gottlieb von Bellingshausen, som utforsket sørishavet.
Offentlige tjenestemenn måtte ha en tjenestetid på minst 40 år bak seg før en kunne vente seg tildeling av ordenen. Det var vanligere å bli tildelt ordenen etter 50 års tjeneste. For mange innebar utnevnelse til Sankt Vladimirs orden også tildeling av adelskap, da mange mottagere av denne ordenen i utgangspunktet ikke var adelige. Fram til år 1900 medførte tildeling av 3. og 4. klasse arvelig adelskap, etter dette året kun personlig adelskap. Ordenens 3. og 4. klasse ble vanligvis tildelt statstjenestemenn etter 25 til 30 års tjeneste. 4. klasse ble tildelt for militær tjeneste av bestemt lengde eller omfang.
Sankt Vladimirs orden ble bare unntaksvis tildelt utlendinger. I 1916 ble ordenen tildelt Serbias statsminister Nikola Pašić.
Æresdoktorgrad
En æresdoktorgrad er en doktorgrad som tildeles av et universitet uten at den som tildeles graden på forhånd har forsvart en avhandling i en disputas. Æresdoktorgrader har ofte de samme benevnelser og forkortelser som alminnelige doktorgrader, men tilføyes honoris causa, forkortet h.c. Slike doktorgrader gis oftest til svært fremtredende, gjerne utenlandske, akademikere. Ved mange universiteter er det også vanlig å utnevne andre fremtredende personer, for eksempel politikere, til æresdoktorer. Æresdoktorgrader kan gis som anerkjennelse av et livsverk av stor betydning, selv om det ikke dreier seg om et doktorgradsarbeid; for eksempel ble Henrik Ibsen utnevnt til æresdoktor (ved Uppsala universitet) og ble ofte omtalt med doktortittelen.
I Danmark ble ordningen med æresdoktorgrader i sin nåværende form etablert med en forordning av 9. januar 1824. Før den tid kunne kongen utnevne doktorer, doctores bullati, men det skjedde sist i 1736.
I Norge fikk Det Kongelige Frederiks Universitet (Universitetet i Oslo) rett til å utnevne æresdoktorer med universitetsfundasen av 1824. Men ettersom universitetet ikke fant noen praktisk anvendelse av denne retten, ble den inndratt i 1845. I forbindelse med universitetets 50-årsjubileum i 1861 oppstod et ønske ved universitetet om å utnevne æresdoktorer, og universitetet søkte flere ganger forgjeves om å få tilbake retten. Først i 1902, under hundreårsmarkeringen av Niels Henrik Abels fødsel, fikk universitetet en midlertidig rett til å utdele graden doctor matemathicae honoris causa til 29 fremstående utenlandske vitenskapsmenn innen matematikk, fysikk og astronomi. I 1905 fikk universitetet en permanent rett til å utdele æresdoktorgrader til utlendinger. Først med en lovendring i 1955 ble det mulig å utnevne nordmenn til æresdoktorer «for fremragende personlig innsats i vitenskapens tjeneste eller til fremme av norsk vitenskap».
Narviks historie
Narviks historie strekker seg langt tilbake i tid. Navnets opprinnelse er uavklart, men det er foreslått at det er hentet fra den norrøne guden Njord, og antagelig hett Njarðarvík. I 1567 ble stedet beskrevet som Narduigh eller Naruigen, og var opprinnelig et gårdsnavn. Gjennom over hundre år med arbeid for å dokumentere samiske stedsnavn i Narvik, er det blitt fremmet forslag om at navnet kommer fra det samiske Njárga, som betyr halvøy eller nes. Et gammelt navn på landområdet der byen er anlagt er Áhkánjárga, et stedsnavn som reflekterer den nære landskapstilknytningen til de to Tøttene - Rombakstøtta og Beisfjordtøtta, som begge heter Áhkká på samisk.
Kongsbakk-gården ytterst i Skjomen har historie tilbake til iallfall 1850 og tilhører i dag Ofoten Museum. Dagens Ankenes kirke ble oppført i 1842, som den tredje i rekken. Kirkehistorien i Narvikområdet strekker seg tilbake til det tidligst kjente korshuset som ble reist på Ankenes i tiden mellom 1652 og 1661. Moslinggården har navn etter Statius Mosling (1853–1934) som etablerte seg som handelsmann på Skjomen på 1870-tallet. Narvik fikk bystatus i 1902, og fra dette året og til i dag har Narvik fungert som den viktigste havnen for utskiping av jernmalm fra LKABs gruver i svenske Kiruna.
Narviks historie har lenge vært fortalt som en historie som startet med anleggstiden på Ofotbanen, og har i flere historieverk også blitt framstilt slik. I nyere tid må denne historieskrivingen betraktes i lys av strømninger som sto i nasjonalstatens og maktens tjeneste, da den eldre historien oftest er undertrykt og utelatt.
Rallartiden og pionertiden
Inntil Ofotbanen ble vedtatt bygd var Narvik kun noen få gårdsbruk. Ved hjelp av britisk kapital ble det 1883 igangsatt bygging av en jernbane til gruvene i Kiruna. Etter et besøk av kronprinsesse Victoria fikk stedet navnet Viktoriahavn i 1887. Bygginga medførte hektisk aktivitet, men selskapet gikk konkurs etter noen år, anleggsarbeidene bele nedlagt 1889. Arbeidet ble gjenopptatt 1898 etter et vedtak av den svenske stat og Stortinget. Frem til åpningen i 1903 var det hektisk aktivitet der flere tusen rallare (anleggsarbeidere) arbeidet hardt i fjellene for å sluttføre jernbanen. Mesteparten av anleggsarbeiderne holdt ikke til i Narvik, men i innerst i Ofotfjorden i Rombaksbotn. Ved jernbanens fullførelse, ble Rombaksbotn fraflyttet og Narvik begynte å vokse. I mellomkrigstiden steg befolkningen raskt, men byen ble hardere rammet av verdenskrisen etter 1929.
Slaget om Narvik 1940
Jernmalmen fra Sverige gjorde Narvik til et strategisk mål av stor betydning for de krigførende land under 2. verdenskrig. 9. april 1940 ble byen invadert av ti tyske jagere med 2000 tyske Gebirgsjägere. Et tomåneders slag der norske, franske og polske soldater presset de tyske styrkene mot svenskegrensen ble utkjempet. Tre sjøslag førte til at hele den tyske invasjonsflåten ble senket og at fjorden er en stor skipskirkegård. Byen ble til slutt gjenerobret den 28. mai 1940. Tyske bombefly bombet byen etter gjenerobringen. Dette var de alliertes første seier mot Tyskland, men på grunn av utviklingen i krigen mellom Frankrike og Tyskland på kontinentet førte til at de allierte trakk seg ut rett før tyskerne ville ha blitt nødt til å kapitulere. Under slaget var Narvik i sentrum for verdensnyhetene, noe som førte til at byen i de første tiårene etter krigen trolig var av Norges mest kjente byer i utlandet.
Narvik i etterkrigstiden
Etter krigen ble byen gjenoppbygd. Narvik nøt godt av den internasjonale høykonjunkturen og skatteinntekter fra LKAB gav. På 70/80-tallet ble byen rammet av nedbemanninger i byens hjørnesteinsbedrifter, LKAB og NSB, som førte til at kommunen fikk svært lite penger. Det led blant annet Narviks bibliotek for. Byen har vært styrt av Arbeiderpartiet kontinuerlig fra 1922 til 2011.
Cesana Torinese
Cesana Torinese er en kommune med nesten 1000 innbyggere i storbyområdet Torino i Italia.
Sport
Under de olympiske vinterleker 2006 ble skiskyting arrangert i San Sicario, mens bob og aking ble arrangert i Pariol.
Halldór Ásgrímsson
Halldór Ásgrímsson (født 8. september 1947, død 18. mai 2015 ) var en islandsk politiker og statsminister (2004–2006), og var leder for det islandske Framsóknarflokkurinn («Fremskrittspartiet») fra 1994.
Xx (album)
xx er debutalbumet til det engelske indierockebandet The xx. Det ble produsert av bandet, og ble først gitt ut den 17. august 2009 i Storbritannia gjennom Young Turks, og den 20. oktober i Nord-Amerika. Albumet ble spilt inn på XL Studios vest i London mellom desember 2008 og april 2009.
Halldór Ásgrímsson
Han satt nesten uavbrutt i Alltinget fra 1974. Han hadde diverse ministerposter, blant annet fiskeriminister (1983 til 1991), justis- og kirkeminister (1988 til 1989), minister for nordisk samarbeid (1985 til 1987) og utenriksminister (1995 til 2004).
6. juni 2006 kunngjorde Ásgrímsson at han trakk seg som statsminister, og at utenriksminister Geir Haarde ville overta vervet.
Fra 2007 til 2013 var Halldór Ásgrímsson generalsekretær i Nordisk ministerråd.
Xx (album)
Mottagelse
Den første responsen fra kritikere var veldig positiv. På Metacritic, som tildeler alle album en gjennomsnittlig rangering mellom 0 og 100, basert på anmeldelser fra kjente kritikere, fikk albumet en gjennomsnittlig poengsum på 85, basert på 23 anmeldelser.
Halldór Ásgrímsson
Ásgrímsson ble i 1997 hedret med storkorset av Den Kongelige Norske Fortjenstorden.
Xx (album)
Mottagelse
Albumet rangerte høyt på mange utgivelsers liste over de beste albumene i 2009. Albumet vant også XFMs New Music Award 2010, og havnet på andreplass i NEMs avstemning om årets album 2009. Chicago Tribune rangerte albumet på fjerdeplass på deres liste over de 20 beste album i 2009. Pitchfork.com rangerte albumet som det tredje beste i 2009. The Guardian plasserte albumet øverst på sin liste over de 50 beste albumene i 2009. Albumet vant Mercury Prize i 2010.
I tillegg rangerte Rough Trade albumet som det beste albumet utgitt i 2009.
Sporliste
All musikk skrevet av The xx. Alle tekster skrevet av Oliver Sim og Romy Madley Croft, med mindre annet er nedtegnet
Muammar al-Gaddafi
Muammar Abu Minyar al-Gaddafi [variasjoner] (arabisk:معمر القذافي) (født ca. 1942 i Yūḥannām nær Surt i Libya, død 20. oktober 2011 ) var de facto leder av Libya fra 1969 til 2011. Han tok makten ved et ublodig militærkupp 1. september 1969 og bar inntil 1979 tittelen som landets statsoverhode. Fra 1979 hadde han ingen offisielle titler, men styrte landets politikk som diktator. Etter 20. august 2011 ble han regnet som avsatt av en ny regjering og var ettersøkt. Gaddafi døde under uklare omstendigheter etter at han 20. oktober 2011 var tatt til fange.
Gaddafi var den leder av Libya som hadde sittet lengst ved makten, og da han døde var ca. 80 prosent av landets befolkning født i løpet av hans regjeringstid. Han førte en økonomisk politikk som var finansiert av inntekter fra olje og gass. Gaddafi ble i 2008 utropt til Kongenes Konge av mer enn 200 afrikanske konger og stammeledere.
En oppstand mot Gaddafis regime som startet i februar 2011, utviklet seg etterhvert til borgerkrig. Konflikten var en del av opprøret i den arabiske verden i 2011. FN vedtok i mars en resolusjon som innebar flyforbud over Libya. USA, Canada og en rekke europeiske land, heriblant Norge, gjennomførte deretter et stort antall luftangrep mot mål i Libya for å oppfylle resolusjonen. Fra 27. juni 2011 var Gaddafi ettersøkt av den internasjonale krigsforbryterdomstolen som krigsforbryter og forbrytelser mot menneskeheten.
Gaddafi påberopte seg ærestitler som Guide of the First of September Great Revolution of the Socialist People's Libyan Arab Jamahiriya eller Brotherly Leader and Guide of the Revolution.
Tidlig liv
Gaddafi var det yngste barnet i en bondefamilie. Han vokste opp i ørkenregionen i Surt. Han fikk en tradisjonell religiøs barneskoleutdannelse og gikk så på ungdomsskole i Fezzan fra 1956 til 1961. Gaddafi og en liten gruppe med venner som han traff på denne skolen, ble senere kjernen i gruppen av militante revolusjonære som etterhvert overtok landet. Gaddafis inspirasjon var Gamal Abdel Nasser, president i nabolandet Egypt, som ble president ved å appellere til arabisk enhet. I 1961 ble Gaddafi utvist fra skolen på grunn av sin politiske aktivisme.
Gaddafi studerte så jus ved Universitetet i Libya, der han fikk høye karakterer. Han gikk så på et militærakademi i Benghazi i 1963, der han og noen få av hans militante venner begynte å organisere et hemmelig kuppforsøk for å kaste den pro-vestlige libyske kongen Idris I. Uteksaminert i august 1965, Gaddafi ble sambandsoffiser i hæren. I april 1966 fikk han opplæring i Storbritannia, i ni måneder var han på et engelsk språkkurs i Beaconsfield, Buckinghamshire, et sambandskurs i Bovington Camp, Dorset, og et infanteri sambandskurs i Hythe, Kent. Til tross for rykter om det motsatte, ble han ikke utdannet ved Royal Military Academy Sandhurst i Storbritannia.
Militærkuppet
Gaddafi ble etter maktovertakelsen forfremmet fra kaptein til oberst, og han fikk siden på tross av sin posisjon som diktator og militiær øverstkommanderende, aldri noen høyere militær grad enn dette. Ifølge Gaddafi var det libyske samfunnet uansett «ledet av folket».
Islamsk sosialisme/pan-arabisme
Gaddafi baserte sitt nye regime på en blanding av arabisk nasjonalisme, aspekter av en vestlig velferdsstat og det som Gaddafi beskrev som «direkte, folkelig demokrati». Han kalte dette systemet for «islamsk sosialisme» og mens han tillot privat kontroll over små selskaper, kontrollerte regjeringen de større. Velferd, «frigjøring» og utdannelse ble fremhevet. Han innførte også et system med islamske moralkoder, forbød alkohol og pengespill. For å forsterke idealene av denne sosialist-islamske staten, beskrev Gaddafi sin politiske filosofi i sin Grønne Bok, som ble publisert i tre utgaver mellom 1975 og 1979. I praksis ble Libyas politiske system vurdert til å være mindre idealistisk og fra tid til tid, og Gaddafi møtte innenlandsk opposisjon med maktmidler. Hans revolusjonære komité oppfordret til drap på libyske dissidenter som levde utenlands i april 1980, med libyske drapsskvadroner som dro utenlands for å myrde dem. 26. april 1980 satte Gaddafi en tidsfrist til 11. juni for dissidenter å returnere hjem eller å havne «i hendene til de revolusjonære komiteene». Ni libyere ble myrdet i den perioden, fem av dem i Italia.
Nabolandene
Når det gjaldt nabolandene fulgte Gaddafi Gamal Abdel Nassers idéer om pan-arabisme, og ble en sterk forkjemper for å samle alle arabiske stater i en arabisk nasjon. Han støttet også pan-islamisme, tanken om en løs union av alle islamske stater og folk. Etter Nassers død 28. september 1970, prøvde Gaddafi å overta rollen som ideologisk leder av den arabiske nasjonalismen. Han proklamerte «Føderasjonen av arabiske republikker» (Libya, Egypt og Syria) i 1972 og håpte å skape en pan-arabisk stat, men de tre landene var uenige om spesifikke sider ved unionen. I 1974 signerte han en avtale med Tunisias leder Habib Bourguiba om en union mellom de to landene, men heller ikke dette forsøket fungerte i praksis. Etterhvert utviklet forskjellene mellom disse to landene seg til sterk fiendtlighet.
Støtte til «frigjøringsorganisasjoner»
Gaddafi ble etterhvert en sterk støttespiller for PLO, en støtte som så i sin tur skadet Libyas forhold til Egypt, da nabolandet i 1979 søkte en fredsavtale med Israel. Ettersom Libyas forhold til Egypt ble mer anstrengt, søkte Gaddafi nærmere relasjoner med Sovjetunionen. Libya ble det første landet utenfor den sovjetiske blokken som kjøpte de supersoniske MiG-25 jagerbombeflyene, men forholdet mellom Sovjet og Libya forble relativt fjernt. Gaddafi søkte også å øke libysk påvirkning andre steder, spesielt i stater med islamsk befolkning, ved å oppfordre til etableringen av en saharisk islamsk stat og å støtte opprørsstyrker i stater i og rundt Sahara.
En av Gaddafis mest merkbare politiske grep var hans støtte til ulike «frigjøringsorganisasjoner» og hans økonomiske støtte til opprørsgrupper i det vestlige Afrika, mest kjent i Sierra Leone og Liberia, og til diverse muslimske grupperinger. På 1970- og 1980-tallet ble slik støtte gitt så fritt at også grupper som representerte ideologier langt fra Gaddafis kunne motta støtte. Gaddafis tilnærming forvirret ofte det internasjonale samfunnet.
Utover på 1970-tallet ble hans regime involvert i undergraving og terroristaktiviteter i både arabiske og ikke-arabiske land. På midten av 1980-tallet ble han i Vesten ansett som den viktigste økonomiske støttespilleren av internasjonal terrorisme.
Gaddafi skal ha vært en større økonomisk bidragsyter til «Svart Septemberbevegelsen», som stod bak München-massakren under sommer-OL i 1972, og ble anklaget av USA for å stå bak et bombeangrep i Berlin i 1986 som drepte tre og såret 200, derav et større antall amerikanske soldater. Han skal også ha betalt «Carlos sjakalen» for å kidnappe og så løslate en gruppe med saudiske og iranske oljeministre.
Forholdet til Vesten
Det dårlige forholdet mellom Libya og vestlige land nådde en bunn under Ronald Reagans administrasjon, som prøve å styrte Gaddafi. Reagan-administrasjonen så på Libya som en «røverstat» på grunn av landets kompromissløse syn på palestinsk uavhengighet, støtten til Iran i krigen i 1980–88 mot Saddam Husseins Irak og støtten til «frigjøringsorganisasjoner» i flere land. Reagan selv kalte Gaddafi for «den gale hunden i Midtøsten». I mars 1982 innførte USA et forbud mot import av olje fra Libya og eksport av oljeteknologi. Europeiske nasjoner gjorde ikke det samme.
I 1984 ble den britiske politikvinnen Yvonne Fletcher skutt utenfor den libyske ambassaden i London mens hun bevoktet en anti-Gaddafi demonstrasjon. Flere maskingeværskudd ble avfyrt innenfra ambassadebygningen ble sett på som drapsårsaken, men libyske diplomater brukte sin diplomatiske immunitet og slapp unna. Hendelsen førte til at Storbritannia brøt alle diplomatiske relasjoner med Libya for mer enn et tiår.
Amerikanske tropper angrep libyske patruljebåter flere ganger i perioden januar til mars 1986 i sammenstøt om tilgangen til Sidra-bukten, som Libya hevdet var libysk territorium. 15. april 1986 beordret så president Ronald Reagan et større flyangrep (Operasjon El Dorado Canyon) mot Tripoli og Benghazi. I angrepene ble 45 libyske soldater og regjeringspersonell og 15 sivile drept. Dette angrepet fulgte etter at USA hadde fanget opp en teleksmelding fra den libyske ambassaden i Øst-Berlin, som antydet at den libyske regjeringen var involvert i bombeangrepet mot diskoteket i 1986. Blant de drepte 15. april var Gaddafis adoptivdatter Hannah. Libya gjengjeldte angrepet ved å skyte to Scud-raketter mot den amerikanske LORAN-C-stasjonen på den italienske øya Lampedusa, men rakettene traff ikke målene sine og landet i sjøen uten å anrette skader.
Sent i 1987 ble en lastebåt, «MV Eksund», tatt i arrest av Storbritannia. Målet for båten var å levere store mengder våpen og eksplosiver til IRA. Britisk etterretning trodde at dette ikke var den første sendingen av våpen og at libyske våpensendinger tidligere hadde nådd fram til IRA.
Sanksjoner
I det meste av 1990-tallet måtte Libya tåle økonomiske sanksjoner og diplomatisk isolasjon som et resultat av at Gaddafi nektet å utlevere til USA eller Storbritannia to libyere mistenkt for å stå bak sprengningen av Pan Am Flight 103 over Lockerbie i Skottland. Etter et besøk av den sørafrikanske presidenten Nelson Mandela i 1997, og samtaler med FNs generalsekretær Kofi Annan, gikk Gaddafi i 1999 med på et kompromiss der de to mistenkte ble utlevert til Nederland for rettssak etter skotske lover. FN-sanksjonene ble deretter opphevet, men de amerikanske sanksjonene forble på plass.
I august 2003, to år etter at Abdelbaset Ali Mohmed Al Megrahi ble dømt for terrorhandlingen over Lockerbie, skrev Libya et brev til FN der landet formelt tok ansvaret for sine borgeres handlinger og gikk med på å betale 2,7 milliarder dollar i erstatning til de etterlatte. Samme måned støttet Storbritannia og Bulgaria sammen en FN-resolusjon som fjernet sanksjonene mot Libya. (Bulgarias involvering i forslaget førte til spekulasjoner om at det var en sammenheng mellom HIV-rettssaken i Libya, der fem bulgarske sykepleiere ved et sykehus i Benghazi, var anklaget for å infisere 426 libyske barn med HIV). 40 % av kompensasjonen ble så betalt til hver familie, og nye 40% ble utbetalt da de amerikanske sanksjonene ble fjernet. Fordi USA nektet å ta Libya av listen over stater som støttet terrorisme, ble de siste 20% av erstatningen holdt tilbake. 28. juni 2007 fikk Megrahi igjennom en annen anke mot sin dom. En måned senere ble de bulgarske sykepleierne løslatt og fikk returnere hjem, der de ble benådet av den bulgarske presidenten Georgi Parvanov.
Senere åpenhet
Gaddafi ble etterhvert en populær afrikansk leder. Som en av de lederne som hadde sittet ved makten lengst, fikk han et rykte blant mange afrikanere som en erfaren og vis statsmann. Gaddafi ble rost av Nelson Mandela og andre og var en fremtredende figur i forskjellige pan-afrikanske organisasjoner som Den afrikanske union. Tanken om en afrikansk union ble unnfanget av Libyas leder i 1999, han er derfor blitt ansett som hovedarkitekten bak unionsprosjektet. I februar 2009 ble han valgt til ny leder av nettopp Den afrikanske union. Av mange afrikanere er han blitt sett på som en humanitær aktør som har sørget for omfattende finansiell støtte til stater sør for Sahara. Mange afrikanere har de siste årene reist til Libya, primært fra Somalia og Ghana, for å bruke det som springbrett for å nå Italia og andre europeiske land. Gaddafi prøvde også å forbedre sitt forhold til Vesten. To år før terrorangrepet 11. september 2001 lovte han libysk støtte til kampen mot Al-Qaida. Han tilbød også å åpne sitt eget våpenprogram for internasjonale inspektører. Bill Clintons regjering fulgte ikke opp tilbudet fordi Libyas våpenprogram ble ansett som en trussel og fordi Lockerbie-saken hadde prioritet. Etter terrorangrepene 11. september kom Gaddafi med en av de første og sterkeste fordømmelsene av Al-Qaida som noen muslimsk leder ga. Gaddafi stilte også opp på ABC for et intervju med George Stephanopoulos, en hendelse som ville være utenkbart bare et tiår tidligere.
Normalisering med Vesten
I mars 2004 ble statsminister Tony Blair en av de første vestlige lederne på flere tiår til å besøke Libya og offentlig møte med Gaddafi. Blair lovpriste Gaddafis seneste handlinger og uttalte at han håpte at Libya nå kunne bli en sterk alliert i den internasjonale krigen mot terror. Forut for Blairs besøk forklarte den britiske ambassadøren i Tripoli, Anthony Layden, endringen i politikk av Libya og Gaddafi slik: «35 år med fullstendig statlig kontroll over økonomien har bragt dem inn i en situasjon hvor de simpelthen ikke skaper nok økonomisk aktivitet til å kunne skaffe jobber til de unge menneskene som strømmer gjennom det velutviklede utdannelsessystemet deres. Jeg tror dette dilemmaet ligger til grunn for at oberst Gaddafi bestemte seg for at han trengte en radikal kursendring.».
Pride Fighting Championships
Pride Fighting Championships (forkortet Pride eller Pride FC) var en japansk MMA-organisasjon med hovedkontor i Tokyo. Organisasjonen holdt sitt første stevne 11. oktober 1997 i Tokyo Dome.
Muammar al-Gaddafi
Normalisering med Vesten
15. mai 2006 annonserte utenriksdepartementet i USA at det ville gjenopprette fulle diplomatiske relasjoner med Libya så snart Gaddafi erklærte at han avsluttet Libyas program for masseødeleggelsesvåpen. I uttalelsen het det også at Libya ville bli strøket fra listen over stater som støttet terrorisme. 31. august 2006 ba Gaddafi om at hans støttespiller måtte «drepe alle fiender» som ba om politiske endringer.
Pride Fighting Championships
August 2002 arrangerte Pride i samarbeid med K-1 stevnet Pride Shockwave/Dynamite! på Olympiastadion i Tokyo. Med et tilskuerantall på 91,107 mennesker satte stevnet rekorden på et MMA-stevne. Året etter satte stevnet Pride Final Conflict 2003 rekorden for antall tilskuere tilstede på et MMA-stevne med 67,450 tilskuere. Våren 2007 ble Pride kjøpt av eierne av UFC, og ble året etter avløst av den nyopprette organisasjonen DREAM.
Muammar al-Gaddafi
Normalisering med Vesten
I juli 2007 besøkte den franske presidenten Nicolas Sarkozy Libya og signerte en rekke bilaterale og multilaterale (EU) avtaler med Gaddafi.
Pride Fighting Championships
Regler
Kampene bestod av tre runder, hvorav den første varte i ti minutter, den andre og den tredje varte i fem minutter. Pausene mellom hver runde var på to minutter.
Muammar al-Gaddafi
Familie
Gaddafi hadde åtte barn, syv av dem er sønner.
Pride Fighting Championships
Regler
Under stevnene avholdt i USA ble regler fastsatt av delstaten Nevada som NSAC Unified MMA brukt. Det innebar at ikke-tittel kamper bestod av tre fem-minutters runder og tittel-kamper bestod av fem fem-minutters runder, med pause på seksti sekunder mellom rundene.
Muammar al-Gaddafi
Økonomi
I januar 2002 kjøpte Gaddafi 7,5% av aksjene i den italienske fotballklubben Juventus gjennom selskapet Lafico ("Libyan Arab Foreign Investment Company"). Selv om Gaddafi var en stor fotballfan, er det mer riktig å si at investeringen var fortsettelsen av en samarbeidet med avdøde Gianni Agnelli, en av hovedeierne i Fiat.
Livvakt
Gaddafis personlige livvakter, «Amasongarden», besto bare av kvinnelige eksperter i kampsport og bruk av våpen. Amasongarden fulgte ham på hans besøk i 2004 til Brussel.
Amasongarden sørget for en internasjonal episode i 2006, da Gaddafi reiste til Nigeria med over 200 bevæpnede vakter for å delta i et toppmøte. Nigerianske sikkerhetsoffiserer nektet å tillate libyerne adgang bevæpnet, og Gaddafi ble så sint at han bestemte seg for å gå 40 km til Nigerias hovedstad fra flyplassen. Den nigerianske presidenten grep personlig inn, og et kompromiss ble funnet. Men libyerne nektet å gå med på det, og truet med å fly hjem, hvorpå Nigeria trakk kompromisset og annonserte at libyerne kunne bringe med seg 8 pistoler, som var grensen for internasjonale delegasjoner. Libyerne ga etter for nigerianerne etter flere timer.
Æresbevisninger
Den viktigste cricket-stadion i Lahore (Pakistan) er oppkalt etter ham, Gaddafi Stadium.
Gaddafi har en æresdoktorgrad fra Megatrend-universitetet i Beograd tildelt av tidligere jugoslaviske president Zoran Lilić.
Trivia
I november 2002 var han vert for Miss Net World-konkurransen, den første i Libya og så langt, den aller første til å bli avholdt på internett.
I tillegg til sin Grønne Bok utga Gaddafi en novellesamling med tittelen «Flukten til Helvete» i 1996.
Navn
Gaddafis navn er blitt transkribert til det latinske alfabet på mange forskjellige måter. Mens standardarabisk har klare transkripsjonsregler, varierer uttalelsen av enkelte skriftegn mellom ulike arabiske dialekter, noe det tas hensyn til i transkripsjon spesielt for egennavn – der det er et ønske om at uttalen skal gjenspeile lokal uttale mest mulig. Dermed er det åpnet for to til tre alternativer for seks arabiske konsonanttegn ved transkripsjon av navn. Noen eksempler på ulike transkriberinger som har vært brukt:
En artikkel publisert i Evening Standard i 2004 hadde en liste med 37 stavemåter; en reportasje i 1986 av The Straight Dope siterte 32 varianter kjent ved Library of Congress. I 1986 svarte han på en henvendelse fra en amerikansk skole og stavet det: Moammar El-Gadhafi. I tittelen på hjemmesiden til algathafi.org står det: «Welcome to the official site of Muammar Al Gathafi».
De alternative stavemåtene er gitt i parenteser:
Ikke alle er mulige, men det gir en oversikt over muligheter. Aftenposten videreformidlet i 2011 hele 112 stavemåter av navnet med latinske bokstaver.
Undine (roman)
Undine er en roman fra 1811 av Friedrich de la Motte Fouqué om en vann-ånd ved navn Undine, som gifter seg med ridderen Huldebrand for å bli tildelt en sjel. Romanen tilhører den tidlige epoken av den tyske romantikken, og er blitt oversatt til engelsk og en rekke andre språk. Den var svært populær på 1800-tallet. I 1843 ble den omtalt av The Times som «en bok som du er garantert å finne utlånt, blant alle de andre, dersom du ber om den i et utenlandsk bibliotek.» Fortellingen, som bærer likhetstrekk med Den lille havfrue av Hans Christian Andersen, bygger i stor grad på det franske folke-eventyret om Melusine, en vann-ånd som gifter seg med en ridder på den betingelse at han aldri får lov til å møte henne på lørdager, når hun antar formen til en havfrue. Fortellingen er også inspirert av en tekst av Paracelsus, og romanen hentet sin tittel fra Undinene, som av Paracelsus ble beskrevet som vannets elementærånder.
En uforkortet engelsk utgave av romanen ble utgitt i 1909, med illustrasjoner av Arthur Rackham. Undine var en av de mest elskede barnebøker for mange barn på 1800-tallet. Den skotske poeten George Macdonald beskrev Undine som «den aller vakreste» av alle eventyr-fortellinger. I The Daisy Chain (1856) av Charlotte Mary Yonge, såvel som i Little Women (1868–1869) av Louisa May Alcott, finnes varianter av den samme fortellingen.
Fylkesvei 7428
Fylkesvei 7428 går mellom Ørnes og Støttvær i Meløy kommune. Veien er 2,2 km lang utenom fergestrekningen.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 461.
Fjodor Koltšin
Fjodor Pavlovitš Koltšin (russisk: Фёдор Павлович Колчин) (født 24. februar 1957 i Moskva, død 11. april 2018) var en estisk kombinertløper.
Han ble sovjetisk mester individuelt i 1977 og tok sølvmedalje i samme øvelse i 1981. Han ble også sovjetmester i kombinert lagkonkurranse i 1980 og 1981. Koltšin ble nummer 16 i OL i Lake Placid i 1980 og nummer 25 i VM i Oslo i 1982. I 1977 ble han nummer 3 i Holmenkollens kombinertrenn. Han ble i 1981 estisk mester i både kombinert og spesielt hopp. Koltšin deltok i kombinert i junior-VM i 1975, 1976 og 1977, og tok sølvmedalje i 1977. Han ble også flere ganger estisk og sovjetisk juniormester i kombinert.
Fjodor Koltšin er sønn av de russiske langrennsløperne Pavel Koltsjin og Alevtina Koltsjina, som begge har OL- og VM-gull. Fjodor vokste opp hos fosterforeldre i Otepää i Estland mens hans virkelige foreldre fortsatte sin skikarriere. Etter at han la opp som kombinertløper, var han i tre år kombinerttrener for ungdom i Otepää. Senere har han jobbet som ambulansesjåfør og musiker.
Koltšin er en av bare fem estlendere som har deltatt i vinter-OL i årene da Estland var en del av Sovjetunionen, mellom 1944 og 1991. De andre er Uno Kajak (1956, kombinert), Ants Antson (1964 og 1968, skøyter), Tõnu Haljand (1968, kombinert) og Allar Levandi (1988, kombinert).
Holsbybrunn
Holsbybrunn er et tettsted i Vetlanda kommune i Jönköpings län i Småland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 729 innbyggere. Holsbybrunn ligger cirka åtte kilometer øst for Vetlanda.
Kjell Laugerud
Kjell Eugenio Laugerud García (født 24. januar 1930 i Guatemala by, død 9. desember 2009) var en guatemalansk offiser og politiker (MLN). Han var Guatemalas president 1974–1978, og satt som én i rekken av militærdiktatorer under borgerkrigen i Guatemala. Laugeruds regime stod ansvarlig for omfattende brudd på menneskerettighetene. Hans far kom fra Hokksund i Øvre Eiker, noe som ble godt kjent i Norge i 1970-årene.
Familiebakgrunn og yrkeskarrière
Han ble født i Guatemala by som sønn av guatemalanske Catalina García og den norske immigranten Per Eugen Laugerud, født i 1906 i Hokksund. Faren var sønn av sagarbeider Hans Laugerud og Olava Laugerud (født Borge), som begge var tillitsvalgte i arbeiderbevegelsen. Per Laugerud arbeidet på en papirfabrikk før han i 1926 tok hyre på en båt til Guatemala, hvor han ble værende. Kjell Laugerud var gift med Hellen Lossi de Laugerud, som han hadde tre sønner og to døtre med.
Kjell Laugerud snakket spansk og engelsk, men ikke norsk. Han tok deler av sin militære utdannelse ved Fort Benning i Georgia og U.S. Army Command and General Staff College ved Fort Leavenworth i Kansas. Han ble til slutt uteksaminert fra militærakademiet Escuela Politécnica, hvor han ble overinspektør i 1965. Senere var han militærattaché til USA og guatemalansk delegat til Inter-American Defense Board 1968–1970. I 1983 ble Laugerud og tre andre ekspresidenter tvunget til å trekke seg tilbake fra militæret. Ved sin avgang hadde han rang av brigadegeneral i infanteriet.
President i Guatemala
Laugerud var forsvarsminister under president Carlos Arana 1972–1974. I 1974 ble Laugerud presidentkandidat for Movimiento de Liberación Nacional (MLN), og ble også støttet av Partido Institucional Democrática (PID). José Efraín Ríos Montt fra Democracia Cristiana Guatemalteca (PDCG) ledet med 45 % av stemmene før militæret blokkerte valgurnene. Både fjernsyn og radio ble tatt av luften på valgnatten. Laugerud ble deretter utropt som valgvinner med en margin på 5,5 prosentpoeng over Montt. Montt kan ha godtatt posten som Guatemalas militærattaché i Madrid som en bestikkelse, for ikke å påklage valgresultatet. Mario Sandoval Alarcón ble visepresident.
Da Laugerud kom til makten, hadde de antikommunistiske regjeringsstyrkene bekjempet den kommunistiske geriljaen militært, skjønt geriljaen begynte å reorganisere seg. Laugerud hadde selv vært tett involvert i Aranas opprørsbekjempelse som forsvarsminister. I midten av 1970-årene kom også et større innslag av organiserte bonde- og arbeiderbevegelser, en reaksjon på dårlige sosioøkonomiske kår for flertallet i befolkningen.
Laugerud forsøkte å distansere seg fra den elitistiske delen av MLN og aktiviteten til dødsskvadronene i landet, og innledet en mindre voldelig periode. Samtidig som han beholdt mange av sin forgjengers ministre, gjennomførte Laugerud forsiktige reformer. Han lanserte et økonomisk program, og åpnet for å motta internasjonal utviklingshjelp. Diskret støttet han etableringen av samvirker på landsbygden, noe som var assosiert med kommunisme og svært brennbart i MLN og PID. Han fastholdt Guatemalas territorielle krav på det britiske territoriet Belize som han frem til jordskjelvet i 1976 planla å invadere, til internasjonale protester. I 1977 brøt han den diplomatiske kontakten med Panama på grunn av Belize-spørsmålet.
I 1976 ble Guatemala rammet av et svært ødeleggende jordskjelv, hvori mer enn 20 000 guatemalanere mistet livet. Laugerud har i ettertid fått mye av æren for å ha ledet gjenoppbyggingen etter jordskjelvet. På hans initiativ tok Guatemala opp lån hos Den mellomamerikanske utviklingsbanken, Verdensbanken og Den internasjonale utviklingsorganisasjonen for bygging av veier, sykehus og kraftlinjer. Han arbeidet også for å utvikle fiskeindustrien og bygge- og anleggsbransjen.
Jordskjelvet skulle også bety et politisk vendepunkt i presidentperioden, ettersom den politiske uroen ble forverret. Laugerud ble beskyldt av Amnesty International for å ignorere volden utøvd av den antikommunistiske dødsskvadronen Mano Blanco, «Den hvite hånd». Antatte geriljasympatisører og venstreorienterte ble i det hele bortført, torturert og drept. Da Jimmy Carter til slutt kritiserte Laugeruds regime for dette, svarte Laugerud med å avslå mer militærhjelp fra USA. Laugerud vendte seg deretter til land som Israel, Spania, Belgia, Sverige, Taiwan og Jugoslavia for å motta militærhjelp. I 1978 stilte han ikke til gjenvalg. Rett før han forlot presidentkontoret, ble om lag 50 ubevæpnede mayaindianere skutt og drept av regjeringsstyrker i Panzós.
Fraile Muerto (kommune)
Fraile Muerto er en kommune (spansk: municipio) i Cerro Largo-departementet i det nordøstlige Uruguay. Hovedstaden heter Fraile Muerto.
Sandro Floris
Sandro Floris (født 12. juni 1965 i Cagliari) er en italiensk tidligere friidrettsutøver (sprinter).
Fraile Muerto (kommune)
Historie
Fraile Muerto ble grunnlagt i 15. mars 2010.
Sandro Floris
Floris konkurrerte hovedsakelig på 200 meter. Hans fremste meritt er seieren på 200 meter i innendørs-EM 1990. Han endte på fjerdeplass under innendørs-VM 1989.
Han deltok på Italias lag på 4 x 100 meter stafett og tok bronse i VM 1995 og to ganger i EM (både 1990 og 1994).
Fraile Muerto (kommune)
Regjeringen
Ordføreren (alcalde) i kommunen er Graciela Echenique (2010-2015).
Ronaldsway
Ronaldsway (mansk: Roonysvaie) er et område i den sørlige delen av øya Man mellom landsbyen Ballasalla og byen Castletown. Den ligger rundt 11 km sør for hovedstaden Douglas. Der er her øyas hovedflyplass ligger som også heter Ronaldsway, selv om den i dagligtale kalles for kun «The Airport», flyplassen. Det historiske navnet for flyplassen under den andre verdenskrig var «RAF Ronaldsway». Rundt flyplassen ligger industrivekstanlegg og to hotell.
Edith Södergran-prisen
Edith Södergran-prisen (svensk: Edith Södergran-priset) deles ut av Edith Södergran-selskapet til personer som aktivt og fortjenestefullt har forsket i og spredd kunnskap om Edith Södergrans liv og verker.
Ronaldsway
Ronaldsway er en av tolv værstasjoner som rapporterer til BBCs værvarslingstjeneste for skipstrafikk.
Ved forespørsel stopper Mans damptogjernbane på stasjonen Ronaldsway ved elven Silverburn.
São José do Egito
São José do Egito er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Wing
Wing Han Tsang (kinesisk 曾咏韓), populært kjent som Wing, er en newzealandsk sanger med bakgrunn fra Hongkong.
Historikk
Etter å ha gjort synging til hobby da hun immigrerte til New Zealand, bygget Wing opp en fanbase ved å underholde pasienter på pleiehjem og sykehus i og rundt Auckland. Dette tilskyndet forslag om å gi ut en CD. Resultatet ble debutalbumet Musical Memories of Les Miserables and Phantom of the Opera, med tittelsangen fra Andrew Lloyd Webbers musikal, i tillegg til en rekke andre populære sanger, akkompagnert av et programmert keyboard. Til tross for hennes utradisjonelle sangstil, gjorde opptakene suksess og førte til en rekke påfølgende utgivelser av coverversjoner av kjente låter, noe som etter hvert også ga henne et bredt publikum internasjonalt.
De siste årene har hun vært med i TV-program som SportsCafe og Rove Live. Hun var gjest i det populære animasjonsprogrammet South Park i en episode (Wing) som ble sendt i mars 2005. På DVD-ens kommentarspor for denne episoden forteller seriens skapere, Trey Parker og Matt Stone, at hun måtte godkjenne hennes animasjonsutseende før hun ga tillatelse til å bruke musikken hennes. Parker sa også at han mottok et takkebrev fra henne, for salgsøkningen hun hadde som følge av episoden.
Europavei 1
Europavei 1 er den vestligste europaveien i retning nord-syd og går mellom Larne i Nord-Irland og Sevilla i Andalucía, Spania. I Nord-Irland er veien ikke skiltet som E1.
Wing
Historikk
I tillegg til plateinnspillinger har Wing hatt flere forskjellige tilstelninger i New Zealand, bl.a. Massey University Orientation i Wellington. Wing hadde sin USA-debut i San Francisco den 21. august 2007. Hun opptrådte på South by Southwest-festivalen i 2008.
Europavei 1
Trasé fastlagt av UNECE: Larne – Belfast – Dublin – Wexford – Rosslare ... La Coruña – Pontevedra – Valença – Porto – Aveiro (Albergaria) – Coimbra – Lisboa – Setúbal – Faro – Vila Real de Santa António – Huelva – Sevilla. Veiens lengde er 100 km i Nord-Irland, 260 km i Irland, 180 km i Galicia i Spania, 780 km i Portugal og 140 km i Andalucía i Spania, tilsammen 1460 km.