cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trygve Gulbranssen
Idrett
Gulbranssen dro over til Stockholm sammen med Nils Dahl, da man etter hvert fikk høre om en ny sport som man drev med der. Som representanter for Norges Fri-idrettsforbund innhentet de nødvendige opplysninger, for så å være med på å arrangere det første orienteringsløpet i Norge, i 1925. Løpet fant sted på Hurumlandet, og Gulbranssen fikk Norges Orienteringsforbunds plakett i 1959 for sitt arbeid for idretten.
Journalistikk
Et kort referat av et terrengløp arrangert av Stabæk Idrætsforening ble Gulbranssens første signerte artikkel i bladet Idrætsliv. Artikkelen kom på trykk i 1916. Under P. Chr. Andersen lærte Gulbranssen mye om journalistikk og produserte etter hvert en mengde idrettsartikler. Gulbranssens artikler markerte en ny tid for norsk idrettsjournalistikk og sammen med P. Chr. Andersen og Einar Staff ble han etter hvert medeier i Idrætsliv.
Ved de tre herrenes faste bord innerst til høyre i Theatercafeen kunne idrettsledere på jakt etter et godt råd stikke innom og trioen ble regnet for å være blant det aller beste når det gjaldt kunnskap og innflytelse i idrettens verden. Mange oppfattet Gulbranssens artikler for å være oppskriften på den gode idrettsartikkelen, dette til tross for at Gulbranssen kun hadde skrivingen som hobby.
Gulbranssen var ikke først og fremst opptatt av den som vant, men den som hadde en spesiell evne til ikke å gi opp. Eksempelvis hans begeistrede omtale av Eugen Borchgrevink, den eneste norske deltaker i et svensk terrengløp, som fullførte løpet selv om den ene skoen var ødelagt og foten ble skadet.
I det hele var Gulbranssen mest opptatt av utøverne og var ikke redd for å påpeke urett selv om den var begått av bevilgende myndigheter, idrettens egne organisasjoner, dommere eller samfunnet generelt. Regelverket var i hans øyne rammen og grunnlaget for rettferdig konkurranse og rettferdige avgjørelser. Regelverket skulle ikke tolkes kun for reglenes skyld, men de skulle tilpasses slik at de tjente den rettferdige idretten best og slik at rettferdigheten seiret. Et eksempel finner vi i en reportasje fra «Kristianiamesterskapet i fri idræt 1918». En juniorløper ble diskvalifisert under et 100-meterløp fordi han hadde krysset over i en annen løpebane hvor han løp uten å forstyrre den andre løperen. Diskvalifikasjonen opprørte Gulbranssen som mente at banen var dårlig oppmerket og at en mildere reaksjon hadde vært på sin plass.
Gjennom hans mange artikler kom også temaet om Norges plass blant andre friidrettsnasjoner opp, blant annet om Norges lillebror-posisjon i Norden og i resten av verden.
Gulbranssen la også vekt på at de fysiske forutsetningene ikke alene er nok for å utøve idrett. Han fastslo flere ganger at man måtte ha hodet med for å kunne utøve de store idrettsprestasjonene.
Gulbranssen så gjerne idrett i større perspektiv enn bare for konkurransens skyld. På denne måten er han mye nærmere dagens tenkning om virkningene av løping, jogging og mosjon generelt for hele kroppen og folkehelsen enn det hans samtidige var. Som for eksempel i dette artikkelutdraget:
De olympiske leker
Ved de olympiske leker i Antwerpen i 1920 var Gulbranssen norsk dommer på indre bane, i tillegg til å være OL-reporter for Idrætsliv, sammen med P. Chr. Andersen og Einar Staff.
Under den olympiske øvelsen i tikamp var den norske tikjemperen Helge Løvland nær ved å miste sitt olympiske gull på grunn av en regnefeil. Gulbranssen var en av dommerne, og oppdaget at amerikaneren Brutus Hamilton hadde mottatt for mange poeng i diskos.
P. Chr. Andersen skildret det siden slik:
I Laagendalsposten, en del år etter, sier Gulbranssen dette om dramatikken:
Norge var ikke en av friidrettens stormakter og Løvlands gull var nok ikke ventet. Derfor hadde heller ikke arrangementskomiteen skaffet til veie verken den norske nasjonalsangen eller det norske flagg. Gulbranssens kollega Einar Staff hentet derfor ned et «lite norsk flagg» til seiersmasten.
OL i Berlin
Gulbranssen rapporterte til Idrætsliv også fra OL i Paris i 1924, Amsterdam i 1928 og under Los Angeles-lekene i 1932. Ved lekene i Berlin i 1936 skulle han gjenta de suksessfulle artiklene fra de forrige olympiske lekene, denne gang med Aftenposten som arbeidsgiver. Det var P. Chr. Andersen som hadde invitert ham, men artiklene ble ikke de hyllestene til den olympiske tanke, som mange av de andre hadde vært. I stedet skrev han kun to artikler som bleknet i forhold til tidligere skildringer.
Leif H. Henrichsen beskriver dette i et brev: «Den siste av de store idrettsbegivenheter jeg var sammen med Gulbranssen ved som utsendte medarbeidere, var Berlinerolympiaden i 1936. Det han så der av Hitler-regimets propagandavirksomhet og demonstrasjoner, likte han ikke mye av.»
I utgangspunktet hadde han vært avventende til å i det hele tatt dekke lekene og Gulbranssen hadde egentlig sluttet å skrive om idrett. Rett før lekene skulle starte mottok Gulbranssen et brev fra «Der Führer und Reichskanzler», hvor Hitler inviterte ham som sin personlige gjest til Berlin. Brevet sluttet med: «Romanen Und ewig singen die Wälder er eneste bok som jeg har på mitt nattbord.» Med hjelp fra Albert Theile, en tysk politisk flyktning, som hadde kommet i kontakt med Gulbranssen etter å ha begeistret lest bøkene hans, svarte Gulbranssen at han ikke kunne ta i mot innbydelsen fordi han var opptatt med å skrive en ny roman, noe som faktisk var riktig, og at Hitler sikkert ville ha forståelse for dette. Hitler forstod og svarte raskt: «Invitasjonen gjelder fortsatt.»
Få dager senere ankom Gulbranssen Berlin, men unnlot å besøke Hitler. Propagandaminister Joseph Goebbels holdt i forbindelse med lekene en mottakelse for de tilreisende utenlandske journalistene. Gulbranssen var til stede på dette møtet og stod i fjerde rad da Goebbels begynte sin velkomsttale hvor han, vendt mot de skandinaviske journalistene, snakket om sin beundring av Selma Lagerlöf fra barndommen av og hvordan «Der Führer» kun hadde én bok på sitt nattbord, Trygve Gulbranssens Und Ewig singen die Wälder. Før Goebbels var ferdig med sin tale, hadde Gulbranssen allerede forlatt lokalet.
Aalesunds blad
Fra 1896 fortsatte utgivelsen under navnet Søndmøre Folketidende.
University of Southern Mississippi
University of Southern Mississippi (også kalt Southern Miss) er et delstatseid universitet i Hattiesburg i den amerikanske delstaten Mississippi. Det er sammen med Mississippi State University og University of Mississippi et av de viktigste læresteder for høyere utdannelse i delstaten.
Det er egne campuser i Mississippi – ved Long Beach, John C. Stennis Space Center, Keesler Air Force Base, J.L.Scott Aquarium, og Gulf Coast Research Lab – samt i Frankrike ved Pontlevoy. Universitetet har svært mange studenter utenlands. British Studies Program sender hvert år 200 amerikanske studenter til London.
Skolene og fakultetene omfatter:
De mest anerkjente fag- og forskningsdidiplinene er musikk og utvikling av polymerer.
Høyskolen ble grunnlagt 30. mars 1910 som Mississippi Normal College, og har nå (2008) 16 500 studenter, en økning fra 14 777 i 2006. Skolepengene var samtidig US$ 4 714 for studenter folkeregistrert i delstaten Mississippi, og det var 860 vitenskapelig ansatte.
Trygve Gulbranssen
Første gang på trykk, 1921
Egne notater og nedskrivninger av historier, og annet fra foreldrene, lå lenge og modnet inntil høsten 1920. Aftenposten utlyste dette året en novellekonkurranse til sitt julenummer, og Gulbranssen samlet derfor sammen noen av notatene, renskrev dem, og sendte dem inn. På grunn av at det ble sendt inn svært mange bidrag ble ikke Gulbranssens novelle Prestebud vurdert. Året etter valgte man ut tre nye noveller av de mange innsendte, etter at fjorårets konkurranse hadde vært en stor suksess. Gulbranssens novelle ble alt første dagen plukket ut av en av redaksjonens nye medlemmer som mente han hadde gjort høstens funn. To dager senere ble samme mann innkalt på sjefredaktørens kontor som undret seg på hvorfor han ikke hadde fått denne novellen året før, for novellen var kanskje best av alle de innsendte, og ble trykket i Aftenposten den 24. desember 1921.
Bøkene blir til, og utgis
Gulbranssen hadde, ifølge senere forlagssjef Arthur Holmesland, de første utkastene til bøkene klare allerede i 1914. Etter en intensivert arbeidsperiode fra våren 1929, hvor Gulbranssen satte alt inn på å gjøre et helt livs notater om til et samlet bokverk, var manuskriptet Manns plikt klart. Dette manuskriptet ble så, tidlig i 1932, sendt inn til Aschehoug. Boken ble avvist der, etter at konsulentene Vilhelm Krag og Eugenia Kielland hadde gitt noe reserverte innstillinger, og siden hos Gyldendal etter å ha vært til vurdering av Harald Grieg.
Gulbranssen gjorde etter dette noen endringer i manuset, og sendte det på nytt til Aschehoug, hvor A.H. Winsnes fikk i oppgave å vurdere materialet. Winsnes kom ikke til noen endelig avgjørelse, og Gulbranssen ble kalt inn til forlagsdirektør Georg Møller. Her ble Gulbranssen fortalt at han kom til å bli kraftig angrepet, ved å gi ut en romantisk bok med religiøse undertoner i datidens betente kulturdebatt. Møller valgte likevel å gi ut boken, noe Gulbranssen fikk vite via brev 9. august 1933. Gulbranssens forhold til Møller ble siden svært godt og Gulbranssen holdt seg også etter hans avgang godt inne med alle forlagssjefene. Møller (opprinnelig dansk) uttalte i et intervju i Drammens Tidende og Buskeruds blad den 4. januar 1941:
Og bakom synger skogene ble fort en salgssuksess i Norge, selv om det ifølge Arthur Holmesland først var i Sverige suksessen kom. Det blåser fra Dauingfjell og Ingen vei går utenom, resten av trilogien, ble på løpende bånd utgitt i 1934 og 1935. Disse bindene fulgte opp og utgjorde en av datidens største internasjonale suksesser, samtidig som Gulbranssen selv ble den absolutt mestselgende norske forfatter i sin samtid. Dette illustreres ved at trilogien en gang før krigen kapret fjerdeplass på verdensstatistikken over flest solgte bøker.
I 1938 ble de amerikanske oversettelsene Beyond Sing the Woods og The Wind from the Mountains valgt ut til å inngå i «A list of books chosen for the White House»; en rekke bøker valgt ut av amerikanske forleggere og trykkerier og overrakt Det hvite hus for å gi presidenten et bibliotek med den beste samtidslitteraturen. Gulbranssen var den eneste skandinaviske skjønnlitterære forfatteren på listen. Med stadig godt salg opp igjennom årene, er det i dag solgt rundt 12 millioner eksemplarer.
Valg av tittelen «Og bakom synger skogene»
Tittelen «Og bakom synger skogene» ble ifølge pastor Olaf W. Haaje valgt av Gulbranssen på bakgrunn av gamle navn på grendene ved svenskegrensen i Østfold. I Håkon Håkonssons saga står navnene Aursmork (Rødenes), Øymork (Øymark) og Aremork (Aremark) nevnt, den gang kalt Markir (Marker).
Inspirasjon
Trygve Gulbranssen som forfatter og forteller fikk inspirasjon fra flere hold. Hans mor og far kom fra bondeslekter og hadde med seg mange fortellinger og historier fra generasjoner tilbake, og enkelte av personene og hendelsene i Gulbranssens bøker har klare likhetstrekk med personer og hendelser som Gulbranssen fikk vite om gjennom sine foreldre.
I et intervju ved utgivelsen av Og bakom synger skogene i 1933, forteller Gulbranssen at han også har vært rundt om i landet og snakket med gamle folk som har gitt ham fortellinger eller «siigelser», som han selv kaller dem.
Det var da Gulbranssen fant bønneboken D. Jens Dinnysøn Jersins Tvende Opbyggelige Skrifter at han ble nysgjerrig på forfedrene og fikk sin mor til å fortelle. Morens fortellinger ble flittig notert og kom til bruk under arbeidet med bøkene. Albert Theile, en tysk politisk flyktning, møtte Gulbranssen i 1936. I et radiointervju fra 1982 fortalte han fra møtet at Gulbranssen så på sin mors bondefortellinger og sin fars opplesning fra bondekrøniker som viktige kilder, og at Ibsen, som han hadde et stort bilde av plassert sentralt i bokhyllen sin på Hobøl, og Thomas Mann var blant hans litterære forbilder.
I samme samtale fortalte Gulbranssen at Jonas Lie og spesielt Alexander Kielland hadde hatt innflytelse på ham, han nevnte videre de fire store og sa at Lie og Kielland sammen med Bjørnson og Ibsen «danner det klassiske firkløveret for enhver nordmann.».
I et intervju med Gulbranssen fra 1954 fortalte han at Nordahl Rolfsens lesebok påvirket ham stort i barndommen, særlig fordi man på denne tiden i livet er svært mottakelig for inntrykk.
Trygve Gulbranssen-biograf Tore Hoel peker på det harde bylivet og den tøffe barndommen Gulbranssen opplevde. Farens økonomiske undergang og søsterens og brorens tidlige død gjorde at han fra tidlig alder av fikk innsikt i «de enkle livssannhetene» og tankene om «arbeidsslitets foredlende virkning på menneskene», som senere går igjen i hans bøker. Hoel mener også at Gulbranssen var opptatt av mennesket som et ledd i en lang slektskjede, og at mennesket ikke forsvinner med døden, men lever videre i slekten.
Litterært program
Trygve Gulbranssen ville gi leserne mer enn bare underholdning, og særlig ønsket han at ungdommen skulle få tilbake noen idealer som ifølge ham var viktige for all menneskelig utvikling. Målet var å motvirke litteraturen etter første verdenskrig, som han mente var normoppløsende gjennom å oppfordre til fri seksualutfoldelse og å forkaste kristen-humanistiske verdier.
Gode anmeldelser i Norge
De fleste av hans norske kritikere var i stor grad positive til den første boken, og mange roste Gulbranssen for skrivemåten og de romantiske skildringene. Blant kritikere som fant mye positivt i boken og som hadde flere lovord å komme med, var personligheter som Barbra Ring, Kristian Elster og Carl J. Hambro. Andre, som Andreas Fleischer, sparte heller ikke på de rosende ordene. Tore Hoel forteller at av 65 anmeldelser av Og bakom synger skogene var, i motsetning til det mange siden har ment, kun én av dem skrevet slik at man kan kalle det slakt. Også de neste romanene i trilogien mottok i stor grad positiv kritikk.
Bøkene dras inn i bitter norsk og svensk kulturdebatt
Den ene av de 65 anmeldelsene som kan karakteriseres som slakt var Paul Gjesdahls anmeldelse i Tidens Tegn den 14. oktober 1933. Til tross for at Gjesdahl mente boken var velskrevet, kritiserte han den for å være umoderne og for å skildre en kunstnerisk og falsk versjon av virkeligheten i en periode preget av modernisme og kulturradikalisme. Videre fulgte en politisk basert kritikk av Gulbranssen, som i sin tur ble kraftig imøtegått av mange av hans forsvarere. Motstanderne så på hans romantiske diktning som en fiende av den nye mellomkrigslitteraturen, mens forsvarerne hevdet boken var langt bedre skrevet enn det motstanderne ville ha det til. Til sist tilspisset debatten seg slik at man fra forlagets side så seg nødt til å minne om alle de overveiende positive anmeldelsene bøkene hadde fått.
Da trilogien høsten 1934 ble gitt ut i Sverige, mottok de også her gode anmeldelser. Men da det vinteren 1935 ble opprettet en egen litteraturnemnd av kristne svensker, nedsatt for å gi bokomtaler til bøker svenskene gjerne burde lese, ble det rabalder. Bakgrunnen for opprettelsen av nemnden var et ønske om å bekjempe en modernistisk litteratur som de mente forkastet de gamle kristne verdiene. Mange kulturpersonligheter og også den jevne bokleser i Sverige mente at kvaliteten på samtidslitteraturen, som var preget av sosialisme som gav såkalt «arbeiderklasselitteratur», i tillegg til seksuell frigjøring inspirert av Sigmund Freud, hadde blitt dårlig. Mange av dem brukte derfor Gulbranssens bok som et eksempel på hvordan en god bok burde være i den pågående debatten og i kampen mot den moderne litteraturen, som ifølge dem hadde gitt viktige normer og verdier på båten.
Dette førte blant annet til at den kjente kritikeren Sven Stolpe tok den svenske samtidslitteraturen i forsvar ved å harselere med den nye nemnden og også ved å sette likhetstegn mellom den og Och bortom sjunga skogarna (Og bakom synger skogenes svenske tittel). Til tross for dette, solgte bøkene stadig bedre og toppet salgsstatistikker gjennom vinteren og våren 1935. Den svenske kulturstriden anført av Sven Stolpe ble gjenfortalt i norske aviser, samtidig som nyheten om det gode svenske salget nådde Norge. Den stadig økte interessen for Gulbranssens bøker resulterte i enda større innsats fra Sven Stolpe for å dra litteraturnemnden og bøkene ned i søla.
Den kjente svenske sportsjournalisten Torsten Tegnér hadde også sterke meninger om litteratur og grep enhver sjanse til å ta Gulbranssen i forsvar mot Sven Stolpes og andres angrep. Han sendte også flere brev til kjente svenske kulturpersonligheter, hvor han oppfordret dem til å lese Gulbranssen.
Nok en gang ble debatten, som i Norge, etter hvert nærmest hatsk. Men salget gikk stadig bedre og de få kritiske stemmene fikk liten negativ innvirkning, men bidro heller til å holde interessen oppe. Og ifølge Tore Hoel kan det være at det gode svenske salget og all oppmerksomheten Gulbranssen fikk, også innvirket på det norske salget, som Arthur Holmesland antydet i bladet Aktuell.
Utenlandske utgivelser
Gulbranssens første bok ble alt høsten 1934 gitt ut i Sverige, under tittelen Och bortom sjunga skogarna. I 1935 inngikk han samarbeid med forlag i Danmark, Finland, Nederland, Storbritannia og Tyskland, i tillegg til lisensutgaver i Sveits og Østerrike. Han inngikk samarbeid med et amerikansk forlag i 1936 og fikk kontrakter med forlag i Frankrike i 1938, i Italia i 1940 og Spania i 1947. Siden er bøkene gitt ut i østeuropeiske, afrikanske og søramerikanske land. Alt i alt over 30 (32?) forskjellige språk.
Kritikerros fra Europa og USA
Da bøkene kom ut i utlandet, var anmelderne i stor grad positivt innstilt, utenom noen ganske få som først og fremst trakk bøkene med seg i en større kulturstrid, mellom modernismen og de gamle verdier. I Sverige og Danmark ble det lagt vekt på Gulbranssens store fortellerevne. I Storbritannia ble boken, som mange andre steder, snart en bestselger og i USA ble den alt ved utgivelsen månedens bok i «The Literary Guild». Både i Storbritannia og i USA la man vekt på at boken gikk i dypet av menneskene den skildret, det var lite «blood and thunder» (blod og torden), som anmelderen i The New York Times Book Review bemerket.
Begeistring i Tyskland
Da Gulbranssens bøker ble utgitt i Tyskland i 1935 og i 1936 under titlene Und ewig singen die Wälder og Das Erbe von Björndal, fikk de en svært god mottakelse både av anmeldere og lesere. Und ewig singen die Wälder ble i juli 1935 valgt til månedens bok i Deutscher Buch-Club, Hamburg. Frem til 1954 hadde bøkene solgt 3,1 millioner eksemplarer og var med det en stor suksess. De tyske anmelderne var ikke i tvil om at dette var et dikterisk mesterverk, som viste at Trygve Gulbranssen var av de aller ypperste nordiske forfattere, en forfatterstand som på denne tiden var anerkjent.
Det siste bindet, Das Erbe von Björndal, inneholdt både Det blåser fra Dauingfjell og Ingen vei går utenom, men for å binde handlingen mer sammen, valgte man å ta bort Gulbranssens skildring av en gammel arbeidskar som hadde havnet på legd, det vil si at han ble regnet som arbeidsufør. Denne skildringen ble i 1952 utgitt som en egen fortelling under tittelen Heimkehr nach Björndal  og mottok flere gode tyske anmeldelser. Utelatelsen av Gulbranssen beskrivelse ble også gjort i andre oversettelser, blant annet den engelskspråklige, hvor den senere ikke ble utgitt. mini|Trygve Gulbranssens grav ved [[Eidsberg kirke. Gulbranssen ble gravlagt 17. oktober 1962 og det var sogneprest Ola Tungesvik som forrettet. Tungesvik holdt preken ut fra Paulus' brev til filipperne 4,8:
««Forøvrig brødre, alt som er sant, alt som er ære verdt, alt som er rettferdig, alt som er rent, alt som er elskelig, alt som tales vel om, enhver dyd og alt det som priselig er – gi akt på det!» Dette ordet er ikke uttrykk for det vesentlige i kristendommen, men dette verset gir oss retningslinjer for vårt liv her i verden, og jeg tror at han som i dag ligger på båren ville ha underskrevet dette ordet.
''Han var en betydelig personlighet, skjønt han hadde sin egen livsrytme. Han hadde sine bestemte idealer og prinsipper, som han trofast fulgte, fordi de for ham var ubrytelig og hellige. Han var en god venn og hjelpsom nabo og en grei og rettsindig arbeidsherre. Derfor ble han omfattet med hengivenhet av sine nærmeste og alle som han kom i berøring med. Den som gjør godt og trakter efter sannhet og gjør rettferdighet til livsideal, vil også sette preg på sine omgivelser.''
Det var kransenedleggelser av forlagssjef Arthur Holmesland fra H. Aschehoug & Co., av dr. Max Tau fra Gulbranssens norske og utenlandske venner, fra venner i Sverige av Ernhold Juul, av dyrlege H. Solberg fra Mysen Rotaryklubb, fra arbeiderne på Hobøl og naboene av klokker Sandem og fra familien av sønnen Per Gulbranssen. Eidsberg kommune, Den norske Forfatterforeningen, Hugo Gebers forlag i Sverige (Gulbranssens svenske forlag), Oslo Idrettslag og Norges Idrettsforbund la også ned krans, mens Gulbranssens
forlag i Nederland la ned en krans med nasjonalfargene og påskriften
«Du skal leve videre i dine bøker». Hans Rasmus Glomsrud]] Da krigen var over i 1945 ble Gulbranssens tyske forlag Langen Müller Verlag ilagt sanksjoner, sammen med andre tyske forlag som ble ansett for å ha sympatisert med nasjonalsosialistene under krigen. Dette førte til at Gulbranssen, som blant annet hadde nektet å delta på en foredragsturné i Tyskland under krigen, ble satt i sammenheng med nasjonalsosialistisk tankesett og den såkalte Blut und Boden-ideologien etter krigen.
Gulbranssen sympatiserte ikke med Nasjonal Samling, den tyske okkupasjonen av Norge eller den nasjonalsosialistiske ideologien. Med tanke på at store deler av bøkene var klare allerede i 1920, er det ifølge Tore Hoel vanskelig å se hvordan en, på den tiden, betydningsløs Adolf Hitler skulle ha hatt noen påvirkningskraft på den norske forfatteren. Uansett er det liten tvil om at denne sammenblandingen skadet Gulbranssens rykte som forfatter.
I Tyskland var Gulbranssen landets bestselgende utenlandske forfatter som langt overgikk Hamsun. Joseph Goebbels hevdet at Hitler bare hadde én bok liggende på nattbordet, og det var Und ewig singen die Wälder. Men under olympiaden i Berlin i 1936 tok Gulbranssen avstand fra regimet, liksom han ikke ville la seg utnytte til propagandaformål under okkupasjonen av Norge.
...og ikke minst i Nederland
I Nederland ble bøkene utgitt i tre bind, En eeuwig zingen de bosschen, Winden waaien om de rotsen og De weg tot elkander, i henholdsvis 1935 og sommeren og høsten 1936. Også i Nederland ble bøkene en opplagssuksess og Gulbranssen ble i sin tid Nederlands mest solgte forfatter med god margin. Hos bokhandlere fikk bøkene de beste vindusplassene og ble reklamert for som «bøkene om Norge». Da en intervjuer fra Bergens Aftenblad dro til Nederland for å dekke denne suksessen fikk han blant annet høre beskrivelser som «Griegs tonebilleder av Norge omsatt i ord».
Gulbranssens bøker ble blant annet planlagt omgjort til både skuespill og hørespill og en egen «Gulbranssen-bil» ble satt i stand i samband med en bokuke. En luksusutgave ble i 1939 laget i forbindelse med åpningen av en ny flyrute mellom Amsterdam og Oslo og den nederlandske forleggeren, Adrian M. C. Stok, fløy over for å overrekke prakteksemplaret til Gulbranssen og hans norske forleggere på Fornebu.
Quake (videospill)
Quake er et førstepersonsskytespill utviklet av id Software og gitt ut i 1996. Quake er det første spillet i Quake-serien.
Trygve Gulbranssen
...og ikke minst i Nederland
Også de nederlandskspråklige anmelderne var imponert over Gulbranssens evner som forfatter og det ble gitt flere gode anmeldelser av bøkene. Her et utdrag fra en flamsk anmeldelse:
Where’s the beef?
Where is the beef? – Hvor er kjøttet? er et nordamerikansk engelsk uttrykk som ble popularisert for alvor i en reklamekampanje for hurtigmatkjeden Wendy's som ble lansert i januar 1984.
Trygve Gulbranssen
Nederlandsk avhandling over trilogien
I 1937 kom det i tidsskriftet Stemmen des tijds en avhandling om Gulbranssens suksess og om trilogiens verdi. Studien ble gjort av Dr. C. Tazelaar og bar tittelen Over de beteekenis van de Gulbranssen-romans, som på norsk ble oversatt, av Bjørn Braaten, til «Om betydningen av Gulbranssens romaner.» Her konkluderer Dr. Tazelaar med at mye av grunnen til bøkenes suksess ligger i at de bryter med den samtidige litteraturen. Ifølge ham er Gulbranssen nøktern i sin skildring, der hvor andre beskrivelser blir «utbrodert i det vide og brede». Han legger vekt på selvoppofring og ikke selvhevding, særlig for å få kjærlighetsforhold til å fungere. Der hvor døden i andre bøker skildres som noe mørkt og dystert noe, er det hos Gulbranssen en «forutsetning for å vinne frem til fred i livet».
Where’s the beef?
Uttrykket ble straks etter også et politisk uttrykk, og ble benyttet fra mars samme år i den amerikanske presidentvalgkampen. Det var under nominasjonsvalgkampen for Det demokratiske parti; den tidligere visepresident Walter Mondale benyttet uttrykket for å få inn et stikk mot konkurrenten senator Gary Hart.
Quake (videospill)
Handling
I single player-versjonen av spillet får spilleren rollen som en hovedperson kjent som Ranger, som blir sendt gjennom en magisk portal for å stoppe en fiende med kodenavn "Quake" hvor ett av Rangers mål går ut på å samle fire magiske runer fra fire ulike dimensjoner av Quake. Spillet består av 30 separate nivåer, som inneholder 26 vanlige kart og fire hemmelige kart.
Trygve Gulbranssen
Etter utgivelsene
Da krigen var over i 1945 var det å sette i gang korrespondanse med utenlandske forlegger og lignende, og å skjøtte bøkene som virkelig hadde blitt en forretning. Som andre ble Gulbranssen skattet dobbelt. Først ble salgsinntektene fra bøkene skattet i utlandet og så i Norge når pengene ble sendt til ham. Dette ble ikke ordnet opp i før det hadde gått flere år etter krigen og en internasjonal avtale om fellesbeskatning kom i havn. Bøkene kom stadig i nye opplag. Under krigen hadde det vært vanskelig med papirmangel og skinnmangel så det hadde ikke vært trykt noe opplag siden 1941, som ifølge Aschehoug hadde blitt «revet bort». De kunne også melde, ved den nye utgivelsen i 1948, at det ikke hadde gått en dag uten at de hadde fått forespørsler om nye utgaver.
Quake (videospill)
Handling
Det finnes også forskjellige individuelle dimensjoner, som spilleren kan få tilgang til gjennom magiske portaler som blir oppdaget i løpet av spillet. De forskjellige rikene består av en rekke gotiske, middelalderske og lava-fylte huler eller fangehull, med et tilbakevendende tema om helvete og sataniske bilder.
Trygve Gulbranssen
Etter utgivelsene
Ettersom tiden gikk, ble Gulbranssen tilbakeholden når det gjaldt offentlighet og gav nødig intervjuer. Utover i femti-årene pleiet han kun kontakten med nære venner og forfatterkolleger i Den norske Forfatterforening, hvor han var medlem fra 1938.
Quake (videospill)
Quake-motoren
id Software utviklet en ny 3D-spillmotor til Quake, kalt «Quake engine». Denne spillmotoren ble i 1999 frigjort under GPL-lisens, og flere spill har brukt Quake-motoren.
Trygve Gulbranssen
Etter utgivelsene
Med den eventyrlige suksessen Gulbranssen opplevde, har flere undret seg på hvorfor han avsluttet sin forfatterkarriere nesten før den var kommet i gang. Ragna Gulbranssen, datteren, peker på det at Gulbranssen måtte bruke all sin tid på forretninger i 1930-årene og et ønske om å bli godtatt av kritikken i Norge, som faktorer som kan ha spilt inn på mangel på senere utgivelser. Tore Hoel viser til at Gulbranssen under krigen og noen år etter la all skriving bort og at han hadde mer enn nok med å holde nasjonalsosialistene unna. Etter krigen og utover i femti-årene gikk også mye tid med på å komme i kontakt med utenlandske forleggere og å få orden i bokforretningene, sammen med filmene som ble en hodepine for ham. I tillegg lå gårdsdriften der hele tiden, med alt det den krevde.
I noen av de få intervjuene Gulbranssen gav mot slutten av livet, kommer han også selv inn på dette. I 1957 gjorde NRK ved Arthur Klæbo er sjeldent intervju med Gulbranssen, der Alfred Maurstad i tillegg leste utdrag fra bøkene. I intervjuet nevner Gulbranssen at han i starten savnet livet i Oslo, og at han ofte angret de første årene etter at han flyttet til Eidsberg. Han følte seg utenfor det aktive livet han hadde hatt i hovedstaden, men denne lengten tilbake ble med årene svakere, ettersom vennene der ble færre. Lite kontakt med disse vennene kan ha isolert ham og skadet inspirasjonen, til tross for at det var nettopp inspirasjon og nærhet til bondelivet han søkte ved å flytte ut på landet.
Film
Så fort bøkene var vel utgitt kom det forespørsler om filmrettigheter. Fra Sverige viste Ivar Johansson interesse i 1936 og Anders Sandrew tok kontakt gjennom Aschehoug. Hollywood var interessert i 1936-1937, men heller ikke dette valgte Gulbranssen å slå til på. Gulbranssen avventet dels fordi de som henvendte seg til Gulbranssen ikke ville betale royalties, men heller gjøre opp for rettighetene én gang, og dels fordi han ønsket å spare filminntektene til senere, som en slags pensjon for seg og sin familie.
Und Ewig singen die Wälder
Da det ble klart at Wiener Filmgesellschaft ikke var i stand i å gjennomføre filmskapingen, falt denne oppgaven over på de østerrikske filmselskapene Saschafilm Wien og Wiener Mundus-Film, og det tyske selskapet Deutsche Film Hansa Co. i Hamburg. Filmingen kom i gang sommeren 1959 blant annet i Åndalsnes, Trollstigen og Romsdal. Raumaelven, Olden i Nordfjord, Lillehammer, Bjølstad gård i Heidal i Sel i Gudbrandsdalen og Folkemuseet på Bygdøy var noen av opptaksstedene. Annet enn svenske Maj-Britt Nilsson var alle hovedrolleinnhaverne tyske.
Filmen Und ewig singen die Wälder kom ut høsten og våren 1959-1960. Kritikere og kinogjengere var kritiske til filmversjonen av Gulbranssens første verk. Naturbildene var god turistreklame, men tolkningen av hovedpersonene ble sett på som misvisende og som et brudd med bøkene. «En alminnelig kinogjenger» skriver i Lillesandposten 18. oktober 1960: «Etter Gulbranssens fremstilling av gamle Dag, fikk en inntrykk av en verdig, sindig og tenksom mann med gammel god bondekultur, men ble fremført som en brautende, brølende tyskertype.». Gulbranssen skrev selv: «Jeg er grenseløst skuffet over filmen, Wienerne og meg selv. Mer tap enn vinning». Til tross for dette, ble filmen en stor publikumssuksess, og hadde i slutten av september 1960 blitt sett av mer enn 7 millioner tyske kinogjengere. Den mottok også «Kassenschimmel»-utmerkelsen i 1961 for å ha spilt inn mest penger i Tyskland i 1959/1960-sesongen, og en Bambi-pris for å ha vært den kommersielt sett mest vellykkede filmen i 1960.
Das Erbe von Björndal
Etter den første filmen fryktet Gulbranssen hva filmskaperne videre hadde i tankene. Og alt i 1960 var en ny film klar, under tittelen Das Erbe von Björndal, som var navnet Gulbranssens to siste bøker fikk, da de ble utgitt i ett bind i Tyskland. På norsk ble tittelen hetende Arvingen til Bjørndal. Denne gangen var opptakene i Gausdal, på Voss, i Lærdal og på Jotunheimen. Den blandede kritikken mot den første filmen ble gjentatt, god turistreklame, men innholdet stod om mulig enda fjernere fra bøkene den dro veksler på, enn det den første hadde gjort. På grunn av at den forrige filmen hadde plukket litt her og litt der fra hele trilogien, måtte man lage et helt nytt skriftlig materiale til denne, som naturligvis gjorde at filmen i enda større grad enn den første kun representerte Gulbranssens bokverk i navnet.
Videre planer
Med bakgrunn i suksessene de to filmene utgjorde, ønsket filmselskapet å lage en tredje film som de vissnok skulle sy over «en eller annen amerikansk roman de har i baklommen». Denne filmen kom aldri i stand og Per Schwenzen (norsk), som hadde skrevet filmmanuset til Das Erbe von Björndal, kritiserte filmselskapet for likegyldigheten i forvaltingen av Gulbranssen filmrettigheter, i et brev til sistnevnte. Gulbranssen hadde blant annet satt som forutsetning til Wiener Filmgesellschaft at filmene skulle legges så tett opptil bøkene som mulig, noe som det etter hvert viste seg at de nye filmskaperne ikke hadde noen planer om å følge opp.
Virkning
Gulbranssen brukte mye tid på filmene og hadde mange tanker og ideer om hvordan de skulle gjøres. Han ville for eksempel at Alfred Maurstad skulle delta og spille Fanitullen på fele i den første filmen, noe det aldri ble noe av. Anstrengelsene han la i prosjektet, tæret på Gulbranssens krefter og Gulbranssen-biograf Tore Hoel setter dette i sammenheng med Gulbranssens tidlige død, 68 år gammel, kun to år etter den siste filmen kom ut:
Myten om kritikerslakt
Ettertidens omtale av Gulbranssen og hans bokverk har vært preget av myter. Det har blitt skrevet og sagt at bøkene var elsket av publikum og slaktet av kritikerne, hvert fall de vettige. At bøkene var store publikumssuksesser bærer opplagstallene vitne om, men at bøkene hovedsakelig ble negativt mottatt stemmer ikke.
I Norges litteraturhistorie skriver Philip Houm at kritikerne slaktet Gulbranssens bøker, og dette har siden preget omtalen av forfatterskapet. Houms feilaktige beskrivelse av kritikken av forfatterskapet baserer seg i hovedsak på de meget hatske skriverier som verserte i den svenske litteraturstriden. Der ble Gulbranssen bøker omfavnet av en kristen litteraturnemnd som hadde som formål å motvirke det de så på som moralsk bedervende moderne litteratur om sex og egoisme. Forsvarere av de nye litterære strømningene angrep litteraturnemnden sterkt, og siden litteraturnemnden hadde trykket Gulbranssen til sitt bryst, ble det viktig å også rakke ned på ham. Til tross for den store striden var det første og fremst tre personer som slaktet Gulbranssen; Paul Gjesdahl i Norge, Sven Stolpe i Sverige og Tom Kristensen i Danmark.
Myten om fascistiske tendenser
Særlig den germanistiske retningen innen nasjonalsosialismen omfavnet litteratur om bondestand og nærhet til jorden, og dermed også Trygve Gulbranssens bøker. I Tyskland preget dette den litteraturhistoriske vurderingen av Gulbranssen, til tross for at bøkene solgte godt også etter krigens slutt. Det var viktig i etterkrigstidens Tyskland å ta oppgjør med nasjonalsosialismen og dermed også det nasjonalsosialistene applauderte, noe som førte til at Gulbranssens litteratur ble slått i hartkorn med det nasjonalsosialistiske litteratursynet og dermed også den nasjonalsosialistiske ideologien.
Nils-Aage Sørgaard tar i boken Fire forfattere og norsk fascisme (1973) utgangspunkt i to idrettsartikler Gulbranssen skrev i forbindelse med Sommer-OL i Berlin i 1936, og mener at Gulbranssen ved å unnlate å skrive om nasjonalsosialismen i artiklene indirekte gir sin støtte til det tyske nasjonalsosialistiske styre. Videre setter Sørgaard dette påståtte fascistiske synet inn i Gulbranssens bokverk. Forskere som Thor Steinar Fjeldstad og Tore Hoel tilbakeviser at dette er annet enn en tendens til nasjonalfølelse og individualistisk tankegang.
Willy Dahl plukket opp tråden fra Sørgaard og publiserte i 1973 en artikkel under tittelen «Og bakom synger fascismen». I artikkelen gjentar han Sørgaards synspunkter og innlemmer disse standpunktene i bind 2 av Norges Litteratur, selv om han der har kommet frem til at Gulbranssen var «klar anti-nazist.»
Også i boken Nazismen og norsk litteratur fra 1975 ble Gulbranssen omtalt, og Bjarte Birkeland skriver blant annet at forfatteren aldri tok stilling til nasjonalsosialismen på prinsipielt politisk grunnlag og han henviser også til Sørgaards påstander, som han i andre utgave fra 1995 mener er noe urettferdige. Gulbranssens datter Ragna Gulbranssen tilbakeviser i boken Manns plikt/Veslas egen beretning både Sørgaards og Birkelands påstander, og skriver: «For det første hadde far tatt klar stilling imot nazismen. For det andre kunne jeg selv ikke finne noe nazivennlig i reportasjene. [...] men nå vet vi jo at det var det far ikke skrev, som gjorde han nazi-vennlig, etter Sørgaards mening.»
Stamtre
Ole Christophersen Biørnebeck – tippoldefar på morsiden.
Noveller og fortellinger
I tillegg en rekke artikler i Idrætsliv, 1916-1930.
Han skrev også om Idrættens ansvar i Idrætsboken.
Sanshanøyene
Sanshanøyene (kinesisk: 三山岛, pinyin: Sān​shān dǎo, «Tre-høyder-øyene»​) er en gruppe på tre øyer i innsjøen Tai Hu i provinsen Jiangsu i Kina. Her pleide i fordums tid røvere å stilkke seg unna. Øyene har store statuer av Buddha. Lingshanbuddhaen på Ma Shan-halvøya er 88 meter høy.
Bolivarianske leker 1997
Bolivarianske leker 1997 (bolivarianske leker) ble arrangert i Arequipa i Peru i 1997.
Blended whisky
De fleste cocktailer og blandede drinker som inneholder whisky er laget med rimelige blended whiskyer i stedet for dyrere whiskyer, først og fremst fordi de andre ingrediensene gjør smaken til whiskyen mindre kritisk for den generelle smaken av drikken. Imidlertid øker nå serveringstedenes bruk av førsteklasses brennevin i blandede drinker for høyne inntekter, og bedre smaken.
Noen eksempler på blended whisky er Canadian Club, Canadian Mist, Jameson, Ballantine's, Seagram's Seven, Kessler Whisky, Hibiki og forskjellige Scotch whisky blended som selges under merkevaren Johnnie Walker.
Teresa Rohmann
Teresa Rohmann (født 24. juli 1987) er en tysk svømmer.
Hun representerte Tyskland under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun ble utslått i forsøksheatet på 400 meter medley.
HyperTalk
HyperTalk er et prosedyrisk programmeringsspråk som ble skapt i 1987 av Dan Winkler og brukt sammen med systemet HyperCard fra Apple Computer. Hypermedia-programmet ble skapt av Bill Atkinson. HyperTalk rettet seg mot nye og uerfarne programmerere, programmerere i HyperTalk ble kalt forfattere, og prosessen med å skrive programmer ble kalt skripting. HyperTalk benyttet en logisk struktur som lignet programmeringsspråket Pascal.
Hatteråsen naturreservat
Hatteråsen naturreservat ligger om lag seks til sju kilometer øst for Eidsvoll sentrum i Akershus. Området omfatter i hovedsak de to høydene Hatteråsen og Tretjennshaugen, med noe av den eldste skogen i området. Stedvis er området likevel noe pereget av tidligere hogst, med en del ensaldret skog. Mot nord er det et mer variert skogbilde, med større innslag av læger og gadd. I området finnes gul snyltekjuke, som er rødlistet.
Terje Steen
Terje Steen (født 13. januar 1944 i Oslo, død 01. september 2020 i Lørenskog) er en norsk tidligere ishockeyspiller. Han representerte Vålerengens Idrettsforening.
Steen spilte 24 offisielle landskamper for Norge, og deltok under vinter-OL for Norge i 1968 i Grenoble med ellevteplass og i 1972 i Sapporo med åttendeplass.
Stockvik
Stockvik er et tettsted i Sundsvall kommune i Västernorrlands län i landskapet Medelpad i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 2 359 innbyggere.
Aalesunds socialdemokrat
Aalesunds Socialdemokrat var en avis som utkom i Ålesund i årene 1908 til 1910. Avisen var en fortsettelse av en avis med tittelen Nybrot (utkom 1904-1907). Redaksjonen besto av bygningssnekker Julius Berge og lærer E. Røsvik.
Den ble videreført i 1913-1916 som Socialisten.
Sud Aviation Caravelle
Caravelle er en flytype med kort til middels rekkevidde. Flytypen ble produsert av den franske fabrikken Sud Aviation (som senere ble en del av Aérospatiale), og ble satt i produksjon i 1958. Mange testflyvninger ble gjort fordi den var et av de første jetflyene for passasjerer.
I dag betraktes den som det første jetpassasjerflyet med virkelig suksess. Denne flytypen ble brukt av blant annet SAS, Sterling Airlines, Air France, United Airlines og Iberia. Til sammen ble 282 fly produsert fra 1958–72. I 2002 var det kun 8 fly som fremdeles var i drift. Frem til 2004 var det registrert 65 ulykker og havarier med Caravelle.
Noen Caravelle-fly er oppbevart i muséer verden over. «Finn Viking» fra SAS står utstilt i Norsk Teknisk Museum. Et annet står utstilt i Danmarks Tekniske Museum i Helsingør.
Caravelle i tjeneste
Den første serieproduserte Caravelle (c/n 1) ble levert til Air France og fløy sin første ruteflyvning fra Paris til Istanbul via Roma 12. mai 1959. SAS trengte ett fly for korte og mellomstore flyvninger og bestilte seks fly den 28. juni 1957 med opsjon på ytterligere 19. De fikk en god rabatt fordi bestillingen var viktig for Sud Aviation, som vil ha utenlandske kunder for det kommende jetdrevne passasjerflyet, som var banebrytende den gang. En stor utenlandsk kunde vil dermed være en god referanse for salg til andre selskaper. SAS mottok sin første Caravelle (c/n 3) 13. april 1959, og som det første selskapet tok flyet i bruk 26. april 1959. SAS eide totalt 21 fly frem til Caravelle-flåten ble tatt ut av drift i 1974. Den siste offisielle flyvningen ble utført 25. september, hvoretter flyet ble fløyet til Arlanda flyplass for å bli et treningsobjekt forn nødetatene. SAS var den nest største operatøren av Caravelle etter Air France.
Den siste Caravelle flygningen i historien for SAS var med «Faste Viking» den 27. september 1974 som SK 105E i nødsfall i ruten Göteborg-Stockholm, ettersom et ekstra fly måtte settes inn i København-Göteborg-Oslo ruten. «Faste Viking» avløste flyet i ruten og landet for siste gang kl. 20.25 om aften i Arlanda flyplass. Dette var dagen etter det som skulle være den siste flygningen, da «Finn Viking» fløy mellom Fornebu og Gardermoen som den siste av de nasjonale posisjonsflygningene for å markere avslutningen på Caravelle-sagnet. «Faste Viking» var flyet som fløy mest for SAS med 34 284 timer - 28 % av hele tjenestetiden i 1960-1974.
I tjeneste for SAS hadde flåten som besto av 21 fly, 480 400 timer i luften fordelt på 441 000 flygninger, fraktet 13,5 millioner passasjerer og forbrukt 2,16 milliarder liter brensel. Ved å sette sammen alle flygninger med samtidige fly har Caravelle-flyet fløy 21,7 millioner kilometer - 282 reiser fram og tilbake mellom Jorden og Månen.
Det danske charterflyselskapet Sterling Airways var kjent for sine karakteriske rød-hvite passasjerflyene med S-logoen på halefinnen, og Caravelle-flyet var essensielt for dette selskapet for introduksjonen til jetalderen. Sterling var Nordens største operatør av Caravelle, og hadde i året 1972 25 Caravelle fly samtidig i tjeneste. Bare Syrian Airlines hadde Caravelle-fly lengst i tjeneste; Sterling hadde flyet i sin flåte i 26 år og 9 måneder fra 1965 til 1992. Den første Caravelle var en 10B3 bestilt i 1964 og levert i det neste året for den første charterflygingen mellom Danmark og Rhodos i Hellas den 3. april 1965.
Flygingen til Rhodos var banebrytende, ettersom charterturistflygning ved dette tidspunktet hendt med eldre og «utrangerte» passasjerfly som regel avhendet fra nasjonale flyselskaper eller gjennom annenhåndskjøp som Douglas DC-6A/B med stempelmotordrift. Alle andre charterflyselskapene fulgt etter Sterling ved å erstatte eldre propellfly med nye jetfly siden midten av 1960-tallet. Etter hvert ble tolv Super Caravelle fly levert til Sterling, som kunne selge ut sine DC-6A/B flyene. Med dette hadde Sterling Airways etablert seg som et av de fremste charterflyselskapene i Europa fram til 1990-årene.
Den siste charterflygingen med et Caravelle fly i tjeneste for Sterling Airways fant sted 11. oktober 1983 med OY-SAF mellom Arlanda i Stockholm og Alicante i Spania. Ved dette tidspunktet hadde Boeing 727-200 overtatt, som kunne flyr uten stans helt fram til Las Palmas med full last og 189 passasjerseter, så bare 6 Super Caravelle 10B3 var tilbake. Disse gjenværende flyene settes inn i regulære ruter eller charterflygning gjennom leasing blant annet til Linjeflyg i Sverige. Den siste flygningen fant sted den 15. januar 1992 med OY-STI NB 091/092 i København-Luxembourg ruten.
Caravelle-fly var leaset ut fra SAS til Swissair i Sveits og Thai International i Thailand som hjelpsassistanse. I 1958 inngikk SAS og Swissair en samarbeidsavtale hvor man skulle dele utgiftene for flyanskaffelser med dertil teknisk service, på vegne av Swissair ordnet SAS kjøp av 4 Caravelle III som deretter leases ut fra 30. april 1960. Disse fikk en lang og tro tjeneste, men en alvorlig ulykke rammet HB-ICV «Schaffhausen» 4. september 1963 med tap av samtidige om bord, 80 personer i Dürrenäsch under start fra Zürich. Kort etter dette gikk Swissair over til Douglas DC-9-10, og den siste flygningen med en Caravelle var i den 23. mars 1971. Thai International i sammenligning var mer heldig, ettersom assistansen fra SAS hjalp dem ut i en vanskelig tid.
Allerede i 1959 fikk SAS 30 % av aksjene i Thai International som oppsto i avtalen mellom det nasjonale flyselskapet Thai Airways Corporation og SAS for utenrikstrafikk i Østen. Men utgiftene siden starten i 1960 var høy, blant annet fordi flyene som DC-6B og Convair Coronado var ikke optimalt for den voksende flytrafikken. Vendepunktet kom i 1963 da Thai International fikk lov til å lease Caravelle fly fra SAS - den første var «Alrik Viking» omregistrert til HS-TGF under navnet «Suranaree», som flyr for første gang 2. januar 1964 på ruten Bangkok-Hongkong-Taipei-Osaka-Tokyo. Thai International ble det første asiatiske flyselskapet med bare jetdrevne fly etter kort tid, dermed det internasjonale slagordet «The First All-jet Airline in the Far East».
Da den siste flygningen med et Caravelle fly fant sted 9. oktober 1970, var Thai International på vei mot sin rolle som et av de ledende flyselskapene i Østen, som i tillegg hadde introdusert jetalderen for fjernt og nært over hele Østen med Caravelle-flyene. Fire SAS-fly var i Thailand - de tre siste var «Knut Viking» som «Thepsatri», «Faste Viking» som «Srisoonthon» og «Arne Viking» som «Chiraprapa» (forulykket i Hongkong 29. juni 1967 ). Noen av SAS-caravellene var leaset i kortere perioder mens disse med lang fartstid fikk vikingskipsdekorasjonen forvandlet til drageutseende etter design av Rune Monö.
Militær benyttelse i Sverige
Mellom 1972 og 1998 var Sud Aviation Caravelle en del av det svenske flyvåpenet med den svenske militære betegnelsen TP 85.