cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
«Mary Rose»
Den tredje franske krigen
Den engelsk-skotske krigen i 1542 hadde endt med engelsk seier og den skotske kong Jakob Vs død. Dette ønsket Henrik VIII å ta fordel av. Karl V skulle hindre Frankrike fra å intervenere, men den engelske ekspedisjonen mot Boulogne i september ble kostbar for engelskmennene. Karl V hadde på sin side nådd sine mål, og sluttet en separat fred med franskmennene i Crépy, så England ble stående alene i krigen mot Frankrike.
I mai 1545 hadde franskmennene samlet en flåte på mellom 123 og 300 fartøyer ved munningen av Seinen for å landsette tropper på engelsk jord. I tillegg ble 50 000 mann samlet ved Havre de Grâce (nåtidens Le Havre). Mot denne overmakten hadde engelskmennene tidlig i juni 160 skip og 12 000 mann under ledelse av John Dudley i Portsmouth. Dudley forsøkte å komme franskmennene i forkjøpet med et angrep i midten av juni, men uten suksess. Den franske armadaen under kommando av admiral Claude d´Annebault seilte mot England og ut på dagen den 16. juli var styrken på 128 skip i Solentstredet. Den engelske flåten på 80 skip hadde i motsetning til den franske ingen galeier og trakk seg tilbake til Portsmouth havn.
Slaget ved Solent
Den engelske flåten hadde en sørlig pålandsvind mot seg, og kunne ikke manøvrere da de franske styrkene rykket inn mot dem. Den 19. juli angrep de franske galeiene den engelske flåten ved Spithead. De engasjerte en mindre gruppe på tretten rofartøyer, som var de eneste som kunne møte angrepet. Etter hvert snudde vinden over til nord, og dermed kunne den engelske hovedstyrken seile ut. To av de største, «Henry Grace Dieu» og «Mary Rose», innledet angrepet på de franske galeiene under ledelse av Lord Lisle. Midt under kampen krenget «Mary Rose» plutselig til styrbord, så sjøen kom inn gjennom de åpne kanonportene på batteridekket.
Besetningen klarte ikke å korrigere slagsiden, og de kunne bare redde seg selv ved å ta seg ut gjennom det åpne mellomdekket. Som et resultat av slagsiden ble alle tyngre gjenstander veltet, som den massive ovnen av murstein og kobberkjelen i byssa (kjøkken i et skip). Flere av kanonene på babord side løsnet og ramlet ned på styrbord side der menn ble lemlestet eller drept. De som ikke var fanget av de mange løse gjenstandene i de nederste dekkene, forsøkte å komme seg opp stigene til mellomdekket. De trange åpningene oppover ble flaskehalser for besetningen. Dette vises av plasseringen av de mange skjelettene i vraket.
Samtidige beskrivelser
I et brev til baron William Paget, datert den 23. juli, hevdet den tidligere Lord High Admiral John Russell (Jarl av Bedford) at skipet var gått tapt som følge av «uforsvarlighet og stor forsømmelighet». Tre år etter forliset opplyste Hallkrøniken at skipet sank på grunn av «for mye uforstand [...] fordi det hadde stor bestykning med kanonporter som satt lavt. Da de ble åpnet var de store kanonene utilstrekkelig festet, så idet skipet skulle vende strømmet vannet inn slik at skipet sank plutselig».
Moderne teorier
Den vanlige forklaringen på forliset for moderne historikere er at skipet var ustabilt av en rekke forskjellige grunner. Da et sterkt vindkast fylte seilene midt i en vending, viste de åpne kanonportene seg å være livsfarlige; skipet fyltes med vann og kantret. En variant av denne teorien er fremlagt av Coates, og går ut på at «Mary Rose» hadde vært i tjeneste gjennom flere tiår, og den hadde deltatt i sjøslag utenfor Bretagne, et område beryktet for sine stormer. Over tiden hadde den imidlertid etter hvert blitt overlastet, slik at det til slutt ikke lenger var sjødyktig. Undersøkelse av kanoner som var berget både på 1800- og 1900-tallet, viste at disse hadde ladningene intakt i løpet. Marsden kom derfor i tvil om at skipet var i gang med å vende etter at kanonene på den ene siden var avfyrt. Marsden mener at noe annet måtte ha hendt. En erfaren besetning ville ha lukket kanonportene under en potensiell risikabel vending, mener han.
Nyere studier av «Mary Rose» støtter teorien om at skipet hadde gjennomgått en radikal forandring, med store endringer som påvirket sjødyktigheten. Marsden har foreslått at flere tyngre kanoner om bord på skipet kan ha gitt økt dypgående så vannlinjen ble mindre enn en meter fra kanonportene på batteridekket.
Peter Carews påstand om manglende disiplin i besetningen har fått støtte av James Watt, tidligere sjeflege ved Royal Navy, som henviser til en dysenteriepidemi som hadde herjet i Portsmouth dette året. Han mener at dette kan ha vært årsak til at besetningen ikke klarte å manøvrere skipet korrekt. Historikeren Richard Barker har endog foreslått at besetningen visste at skipet var en dødsfelle og at de derfor vegret seg for å følge ordrer fra offiserene. Marsden har påpekt at Carews biografi ikke stemmer overens med beretningene fra franske og engelske øyenvitner. Biografien har oppgitt at det var over 700 mann ombord, et oppsiktsvekkende høyt tall, og distansen i tid gjør at den ikke nødvendigvis samsvarer med forliset. Martin du Bellays påstand om at franske galeier hadde senket «Mary Rose» beskrives av den franske marinehistoriker Maurice de Brossard som en «hoffnarrs vitnesbyrd». Martin du Bellay og hans to brødre sto nært kong Frans I, og hadde derfor mye å vinne ved å fremstille forliset som en fransk seier. Engelske kilder, selv om de var partiske, hadde lite å vinne ved å forklare forliset som resultat av inkompetanse, fremfor å innrømme en fransk seier til de fryktede galeiene.
Dominc Fontana, en geograf ved University of Portsmouth, støttet du Bellays versjon med utgangspunkt i Cowdray-graveringen av slaget og en moderne GIS-analyse av området der sjøslaget ble utkjempet. Ved å bestemme posisjonen til de to flåtene, og utføre hypotetiske beregninger på «Mary Rose»s siste manøvrer, slutter Fontana at skipet kan ha blitt truffet ved vannlinjen av ild fra galeiene, tok inn vann og ble ustabilt. Man har tolket skipets retning nesten helt nord ved forliset som et desperat forsøk på å sette skipet på grunn på Spitbank. Denne ligger bare noen få hundre meter mot nord for vraket, og skipet kantret underveis mot grunnen. Teorien har fått støtte av Alexandra Hildred, en av ekspertene som arbeidet med «Mary Rose», men hun har foreslått at den korte avstanden til grunnen ved Spitbank kan ha utløst forliset ved at skipet foretok en skarp dreining for å ikke grunnstøte.
Praktiske eksperimenter
En dokumentarfilm produsert i år 2000 for den britiske Channel 4 under tittelen What sank the Mary Rose, forsøkte å finne årsakene til forliset ved hjelp av praktiske eksperimenter med modeller av skipet i mindre skala. De første eksperimenter viste at «Mary Rose» klarte å vende på den måte øyenvitnene hadde beskrevet uten å kantre. Men da en sterk bris ble simulert med en ventilator, fikk skipet slagside, så kanonportene på batteridekket kom under vann, og modellen sank på noen sekunder. Disse eksperimenter viste et hendelsesforløp meget tett på øyenvitnenes beretning, og spesielt hvor raskt skipet gikk ned.
«Mary Rose» som vrak
Allerede noen dager etter forliset ønsket statssekretær William Paget å berge skipet, og Charles Brandon som kong Henrik VIIIs svoger fikk ansvaret for bergingsarbeidet. Bergingen av et skip som hadde sunket i grunt farvann ble som regel utført ved hjelp av et par avtaklede skip som ble lagt over vrakstedet. Kraftige trosser ble senket ned og festet til vraket fra skipene som hadde gangspill for dette arbeidet. Ved ebbe når tidevannet er på sitt laveste, ble trossene strammet, så når det blir flo, vil vraket heves fra havbunnen i takt med tidevannet. Dermed kunne vraket flyttes på grunnere farvann ved hjelp av de to skip. Den samme operasjonen blir gjentatt gang på gang inntil vraket bryter havflaten, så det kan tettes for å pumpe ut vannet.
En liste over nødvendig utrustning ble utarbeidet den 1. august, som i tillegg til de nevnte trossene og gangspillene også inkluderte tjue taljer og store mengder talg for å smøre repene. De to skip som skulle anvendes som heveskrog, var «Jesus of Lübeck» og «Samson», begge skip med en drektighet på 700 tonn av omtrent samme størrelse som «Mary Rose». Arbeidet skulle utføres av venetianske bergingsmannskap med hjelp av engelske sjømenn. Brandon var så overbevist om at arbeidet vil lykkes, at han forsikret kongen om at det bare ville ta noen dager før «Mary Rose» ville flyte igjen. Det skulle vise seg at man var altfor optimistisk. Ettersom skipet hadde lagt seg på siden i en vinkel på 60 grader mot styrbord, var en del av skroget sunket ned i havbunnen som rommet mye leire. Det ble nesten umulig å legge trosser under skroget, og det krevde mye større løftekraft. Et forsøk på å feste trossene på stormasten kan ha ført til at den brakk eller ble trukket ut av sin plassering i kjølsvinet.
Man hadde større suksess med seg om å berge løse gjenstander, seil, rigg og kanoner. Minst to bergingsmannskap fikk betaling for å ha berget flere kanoner i 1547 og 1549. Til tross for at det første beregningsarbeidet hadde mislykket, var det fremdeles ambisjoner om å få opp «Mary Rose» i 1546. Dette året var en illustrert liste over de engelske krigsskipene utarbeidet, med i denne var skipet fremdeles et av flåtens viktigste fartøyer. For ettertiden het denne bevarte listen Anthonyrullen. Når man oppgav skipet for godt, er ikke kjent. Det kan ha skjedd etter Henrik VIIIs død i januar 1547 eller så sent som i 1549 da de siste kanonene ble berget. I Elisabeth Is regjeringstid var minnet om skipet fremdeles levende, og ifølge en av hennes admiraler, William Monson (1569–1643), kunne man ved århundreskiftet skimte vraket fra vannoverflaten ved ebbe.
Nedbrytning
Etter forliset utgjorde vraket en forhindring som påvirket strømmene i Solentstredet. I løpet av kort tid gravde strømmene en grøft på hver side av vraket, mens sedimenter og sjøgress begynte å fylle skroget. Ved den oppadstigende babordsiden var grøften lang og smal, mens grøften ved den nesten helt begravde styrbordsiden var bredere. Sand og partikler i strømmene eroderte litt etter litt de utsatte delene av skipet som ble gradvis svakere og til slutt kollapset. Babordsiden og dens innhold falt ned i de to grøftene og i selve skipet, andre deler ble ført bort av strømmen.
Etter disse utsatte deler var nedbrutt, ble vrakstedet utjevnet i forhold til havbunnen med tiden og dekket med flere lag sedimenter. I løpet av 1500-tallet ble en hard skorpe av leire og knuste skjell dannet over de gjenstående vrakdeler som en slags erosjonsbeskyttelse. Flere lag av bunnslam dekket stedet i de neste århundrene, men endring i strømretning og tidevann blottla av og til deler av skipet. Dette førte til at man oppdaget vraket i 1836 og senere ennå en gang i 1971.
Gjenoppdagelse på 1800-tallet
Sommeren 1836 fikk en gruppe på fem fiskere sine nett viklet inn i deler av «Mary Rose»s skrog, som stakk opp fra havbunnen. De besluttet seg for å fjerne denne undervannshindringen med en dykker. Henry Abinett fikk dermed den 10. juni samme år æren av å være det første mennesket som på nesten 300 år fikk se «Mary Rose». To andre profesjonelle dykkere, John Deane og William Edwards, kom også til vrakstedet for å løse problemet. Med hjelp av en nylig oppfunnet gummidykkerdrakt og dykkerhjelm av metall begynte Deane og Edwards å undersøke vraket og berge løse gjenstander. Foruten bjelker, planker og andre tregjenstander samt en del langbuer, berget de også flere kanoner av jern og bronse, som senere ble solgt til den britiske forsvarets Board of Ordnance for over 220 pund. Det førte til uoverensstemmelser mellom Deane (som hadde fått sin bror Charles med i prosjektet), Abinett og fiskere som hadde funnet vraket. Saken ble løste ved at fiskerne fikk del i inntektene fra salget av de første kanonene som ble funnet, mens Deane fikk eksklusive bergningsrettigheter på Abinetts bekostning. Vraket ble snart identifisert som «Mary Rose»ved hjelp av inskripsjoner på en av bronsekanonene laget i 1537.
Identifiseringen av skipet førte til stor interesse fra allmennheten og gjorde de bergede gjenstandene meget ettertraktet på antikvitetsmarkedet. Ettersom teknikken for å konservere gjenstander som hadde ligger under vann i lang tid ennå ikke var utviklet, ble mange av disse gjenstandene ødelagt. Et stort antall gjenstander ble likevel dokumentert i blyantsskisser og akvareller som fremdeles finnes. John Deane avsluttet bergningsarbeidet i 1836, men vendte tilbake til arbeidet på «Mary Rose» i 1840 med nye og mer destruktive metoder. Med utrangerte granathylstre fylt med krutt sprengte Deane seg inn i deler av vraket. Granatfragmenter og rester av sprengkratere ble funnet under utgravningene i 1970-årene, men det er ikke bevis for at Deane hadde klart å trenge gjennom lagene som beskyttet restene av skroget.
Deane offentliggjorde at han hadde klart å berge en lensepumpe og den nederste del av stormasten, som måtte ha vært inni skipet. Mindre tregjenstander som langbuer tyder på at Deane om mulig kan ha nådd laget fra Tudorperioden, men dette betviles av Margaret Rule, leder for den arkeologiske utgravningen i 1970-årene. Avisartikler om Deanes dykking i oktober 1840 beskrev skipet som klinkbygget og kan være en alternativ forklaring for at Deane ikke kom gjennom det øverste laget av skjell og herdet leire som dekket den største delen av skipet, men til deler av akterkastellet som ikke lenger finnes i dag. Akterkastellet var klinkbygget til forskjell fra skroget. Tross Deanes hardhendte behandling unngikk «Mary Rose» den fullstendige ødeleggelse som andre vrak i stredet som også var utsatt for bruk av sprengstoffer.
Moderne gjenoppdagelse
Som en del av et større prosjekt for å finne vrak i Solentstredet foretok dykkerforbundet British Sub-Aqua Clubs («Britiske Sportsdykkerforbund») ved Southsea-avdelingen de første søk fra 1965, ledet av historikeren, journalisten og amatørdykkeren Alexander McKee. En annen gruppe med støtte fra Committee for Nautical Archaeology i London, ledet av orlogskaptein Alan Bax fra Royal Navy innledet også søk. Til å begynne med hadde de to gruppene ulike ideer om hvor vraket skulle ligge, men forente til slutt sine anstrengelser. I februar 1966 ble et sjøkart fra 1841 funnet, hvor «Mary Rose» og flere andre vrak var markert. Det viste seg at posisjonen falt sammen med en grøft på havbunnen McKees gruppe hadde lokalisert, og som var den ene av de to grøfter strømmen hadde gravd, så man kunne fastslå en posisjon på elleve meters dybde ved ebbe. Dykkingene startet i 1966 og en sonarundersøkelse foretatt av Harold Edgerton i 1967-68 avslørte en begravd gjenstand. I 1970 ble løsgods fra skipet funnet og den 5. mai 1971 ble en del av skroget avdekket som et resultat av vinterstormer.
Et stort problem for gruppen var at vrak i Storbritannia ikke hadde juridisk beskyttelse mot plyndring. Ifølge loven var sunkne skip løsøre, ettersom de en gang hadde vært rørlige gjenstander, og dermed tilfalt den som berget dem først. Den britiske loven fra 1894, Merchant Shipping Act, bestemte at alle gjenstander hentet opp fra et vrak skulle bortauksjoneres for dekning av omkostningene ved bergingen, så det var ikke mulig å hindre noen fra å «stjele» vraket for å oppnå økonomisk gevinst. Problemet ble forsøkt løst med en forening, Mary Rose Committee (Mary Rose-komiteen) med formål om å finne, utgrave, berge og bevare for all fremtid rester av skipet «Mary Rose» som kan være av historisk eller arkeologisk interesse.
For å avskrekke uvedkommende fra å trenge seg inn på undervannsområdet sørget komiteen for å lease den del av havbunnen hvor vraket lå. Det var en juridisk manøver som kunne ha vært vanskelig å forsvare om spørsmålet var vurdert av en domstol. Kombinerte med omfattende hemmeligholdelse av vrakets eksakte posisjon unngikk komiteen innblanding fra lykkeriddere. Først med innføringen av loven som beskyttelse av historiske vrak, Protection of Wrecks Act fra 5. februar 1973 kunne «Mary Rose» tre inn i den nasjonale historiske arv og dermed få lovmessig beskyttelse mot ren kommersiell berging. Likevel hadde det vært fare for at noen med begrunnelse i den daværende bergingsloven kunne tvinge prosjektet omkring «Mary Rose» til å bortauksjonere «personlige» effekter som sjømannskister, klær og kjøkkenredskaper til høystbydende i flere år etter den nye loven trådte i kraft.
Kartlegging og utgravning
Da vraket var funnet, ble prosjektet deretter kjent for offentligheten slik at det kom medieoppmerksomhet, som bidro til at det kom inn donasjoner i form av både kontante midler og utrustning, først og fremst fra private kilder. I 1974 ble Mary Rose-komiteen utvidet med representanter fra National Maritime Museum, Royal Navy, BBC og flere lokale organisasjoner. Samme år fikk prosjektet offisiell støtte fra prins Charles, som selv deltok i dykking på vraket, noe som ga større oppmerksomhet og flere donasjoner. Mary Rose-komiteen ble registrert som stiftelse i 1974 og fikk tillatelse fra de britiske myndighetene til å starte utgravning med etterfølgende berging.
I 1978 hadde de innledende utgravningene fastslått at det var tale om et begrenset område med en intakt skipsstruktur med lengderetningen liggende nesten rett nord, med en helning på knapt 60 grader mot styrbord og med forstavnen noe lavere i havbunnen enn akterstavnen. Det var nå tilstrekkelig informasjon for å starte en total og moderne arkeologisk utgraving av skipet. For å gjøre dette måtte de beskyttende lag av leire og slam fjernes. Utgravningen måtte avsluttes innenfor en tidsramme på få år og skipsskroget berges for å bevare «Mary Rose» så snart det var blottstilt. For første gang støtte man på de praktiske vanskeligheter om å heve, konservere og forberede skroget for offentlig utstilling.
For å håndtere det kompliserte og kostbare prosjektet ble en ny organisasjon dannet i 1979, der den eldre Mary Rose-komiteen ble erstattet av fondet «Mary Rose Trust» (Mary Rose-stiftelsen). Samme år ble den tolv meter lange katamaranen «Roger Greenville» som hadde vært benyttet siden 1971, erstattet med et nytt dykkerskip, bergningsskipet «Sleipner», som hadde vært dykkerskip i Sverige for bergingen av regalskipet «Vasa». Størrelsen på arbeidstaben som først var på tolv frivillige som arbeidet fire måneder om året, ble øket til over 50 personer som arbeidet nesten døgnet rundt i ni måneder av året. Dertil deltok over 500 frivillige som dykkere mens en landbasert laboratoriestab på omtrent 70 personer arbeidet med konservering. I fire dykkersoner fra 1979 til 1982 var det over 22 000 dykkertimer ved vrakstedet, tilsammen 11,8 år.
Bergningen
Bergingen av «Mary Rose» ga en rekke utfordringer og i omfang og omkostninger kunne operasjonen bare sammenlignes med hevningen av det svenske regalskipet «Vasa» fra 1600-tallet. Bergingen av «Vasa» var imidlertid enklere ettersom skroget stort sett var intakt. Ved bergingen av «Mary Rose» var kun 1/3 av skroget tilbake, dypt begravd i leire.
Dersom «Mary Rose» ble berget på vanlig måte var det risiko for at skroget hadde så lite styrke at det ville gå i stykker, så en rekke forslag om hvordan bergingen skulle skje ble lagt frem. Etter langvarige diskusjoner besluttet stiftelsen i februar 1980 at skroget først skulle tømmes for alt innhold for deretter å forsterkes med støtter med stålrammer. Det skulle dermed løftes opp fra bunnen med nylonstropper og føres over i en spesialbygget vugge ved hjelp av en flytekran. Hele konstruksjonen skulle løftes opp av vannet til en pram for å bli tatt inn i Portsmouth havn. Det ble også besluttet at bergingen skulle skje i løpet av dykkersesongen i 1982, for hvis vraket forble avdekket i lengre tid, kunne det få varige skader.
Etterhvert begynte arbeidsmengden å tære på de ledende bidragsyterne i det store prosjektet. I mai 1981 kom kritikk fra Alexander McKee om metoden man hadde valgt, støttet av andre som tok fram risikoen for at vraket kunne bli skadet under hevningen. McKee kritiserte også utgravningsleder Margaret Rule i troen om å ha blitt ignorert i prosjektet han hadde spilt en sentral rolle i blant annet som dykker. Det ble deretter besluttet å erstatte nylonremmene med jernbolter boret i skroget for å fordele tyngden jevnt over hele skroget når det skulle løftes til stålvuggen under vannet. 170 jernbolter ble satt på skroget som stålwirer ble festet til.
Etter tre sesonger med intensiv marinarkeologiske arbeid begynte forberedelsene til heving våren 1982. Allerede i begynnelsen fikk man problemer med løfteanordningen, mens dykkere fra Royal Navy ble innkalt til tjeneste under Falklandskrigen. I juni 1982 var man tvunget til å endre på planene om hvordan skroget skulle løftes. Etter stålrammen med de mange stålwirer var satt på plass ble skroget langsomt løftet fra bunnen ved hjelp av fire massive jekker på hver sitt hjørne av rammen. Den store kranen på flytekranen «Tog Mor» løftet så skroget inn i vuggen under vannoverflaten, som ble beskyttet med vannfylte sekker.
Om morgenen den 11. oktober 1982 var det siste løftet av hele konstruksjonen, vugge, løfteramme og skrog. For første gang på 437 år foran bergingsmannskaper, prins Charles og tilskuere som hadde samlet seg rundt vrakstedet, brøt «Mary Rose» vannoverflaten klokken 9.03 lokal tid. Vannsekkene ble tømt og erstattet med luftposer så treet i skroget ikke skulle skurre mot stålvuggen. Til slutt ble det løftet over på prammen. Hevningen var en suksess, men den var ikke uten problemer. En av de vertikale benene i løfterammen hadde bøyd seg så det måtte fjernes, og det ene hjørnet av løfterammen falt en meter nedover med «et ubeskrivelig brak», uten at skroget ble knust.
Marinarkeologi og gjenstandskonservering
Som en av de mest ambisiøse og kostbare prosjekter innenfor marinarkeologi var arbeidet med «Mary Rose» unikt i Storbritannia. I tillegg til å være en av de første vrak som ble beskyttet av loven Protection of Wrecks Act 1973. Det var første gang et privatfinansiert britisk prosjekt fullt ut benyttet vitenskapelige metoder og ikke var avhengig av å auksjonere bort deler av funnet for å dekke kostnadene. Bergingen av «Mary Rose» muliggjorde etableringen av Storbritannias første skipsvrakmuseum. Utgravingen av «Mary Rose» viste også at det var mulig å gjennomføre utgraving på havbunnen med et presisjonsnivå som tilsvarte utgraving på land.
I løpet av 1970-årene ble vrakstedet omhyggelig utgravd og registrert ved hjelp av de siste marinarkeologiske metoder. Arbeid under vannet medførte at prinsipper for landbasert arkeologi ikke alltid kunne benyttes. Gravemaskiner og slamsugere ble brukt for å blottstille vraket, men utgravningene krevde forsiktigere metoder. Mange av gjenstandene fra «Mary Rose» var godt bevart, men samtidig meget skrøpelig, så varsom håndtering var nødvendig. Gjenstander av alle størrelser ble beskyttet ved å bli støpt i bløtt materiale, blant annet gamle plastpakninger fra iskremsalg, noen av pilene var «myk som smøreost» slik at disse måtte bringes opp i spesielle beholdere av Polystyren (styrofoam). Slamsugeren, som suget ut leire, sand og slam og deponerte det et annet sted på havbunnen eller på land, måtte brukes med stor varsomhet for å ikke forstyrre utgravningsstedet mer enn nødvendig. Gjenstander kunne dateres ved hjelp av deres beliggenhet i de akkumulerte sedimentlag, og måtte derfor registreres nøyaktig. Forskjellige avleiringslag og kjemiske rester på gjenstandene er spor etter hvordan nedbrutte gjenstander kan ha sett ut, så for å berge viktig informasjon måtte arbeidet gjøres med størst mulig forsiktighet.
Etter hevningen ble dykkeroperasjonene på vrakstedet innstilt selv om utgravningsutstyret og deler av skipet fremdeles lå på bunnen. Stiftelsens midler ble brukt på arbeidet med å konservere flere titusen gjenstander samt for å bevare skipet. Det var ikke midler for dykking på vrakstedet. I 2002 meddelte det britiske forsvaret at man har planer om bygging av to nye hangarskip av Queen Elizabeth-klassen. Ettersom hangarskipene skulle være meget store, måtte utseilingen fra Portsmouths havn undersøkes for å være sikker på at de kunne seile ut uten hensyn til tidevannet. Det ble planlagt å grave en seilrenne ikke langt fra vrakstedet, og derfor ble utgravningene gjentatt for å hente ut det som var tilbake. Hangarskipene ble noe mindre enn opprinnelig tenkt så utseilingen trenger ikke kunstig inngrep, men arbeidet på vrakstedet fortsatte fram til 2005. Noen av de viktige funnene var den forreste forlengelsen av kjølen, en ti meter lang forstavn, som gir en bedre oppfattelse av skipets opprinnelige profil.
26 000 gjenstander
Over 26 000 gjenstander, inkludert besetningens skjeletter og løse deler fra skipet, ble berget under utgravningene. Siden «Mary Rose» skulle fungere som et selvforsørgende samfunn på en kjøl, var det forsynt med nok proviant for å forsørge besetningen i flere uker. Som oppbevaringsbeholdere blant annet for proviant var tønner brukt på seilskipene, og disse fra «Mary Rose» ble sammenlignet med andre fra et handelsskip som sank i 1560-årene.
Tønnene fra «Mary Rose» var av bedre kvalitet, hvilket betyr at provianteringen av den kongelige flåten hadde høy prioritet. Som et miniatyrsamfunn inneholdt «Mary Rose» også besetningens mange personlige nyttegjenstander, for eksempel deres klær, rekvisitter til forskjellige spill, ting for åndelig føde eller avslapning samt verktøyer for daglige gjerninger som personlig hygiene, fiskeri og sying.
Det var dyktige håndverkere ombord som medbrakte det nødvendige utstyret for å kunne foreta både rutinemessig vedlikehold og reparasjoner av skader som kunne oppstå under kamp. I og rundt en av kahyttene på batteridekket under akterkastellet ble åtte kister med alt slags verktøy, «uovertruffent i variasjon og omfang», funnet. Sammen med trekøller og tjærebøtter, kan denne samlingen ha tilhørt en eller flere av tømrere og snekkere som gjorde tjeneste ombord på «Mary Rose».
Mange av kanonene og andre skytevåpen fra «Mary Rose» er uvurderlige fysiske beviser på 1500-tallets våpenteknologi. Et mindre antall våpen som såkalte gunshields (se Håndvåpen) og fire små stykker av støpejern med hagl som ammunisjon er de eneste kjente eksemplarer.
Rester av dyr ble også funnet i vraket, de inkluderer skjelettet av en rotte, en frosk og en hund. Hunden var mellom atten måneder og to år gammel og ble funnet nær luken til en av skipets tømmermenn og antas å ha blitt tatt ombord for å fange rotter. Det ble funnet ni tønner som inneholdt ben fra kveg, noe som antyder at de har vært fylt med kjøttstykker for mat til mannskapet. I tillegg har det også blitt funnet ben av svin og fisk, lagret i kurver.
Musikkinstrumenter
To fioliner med en fiolinbue, en skalmeie, tre trehullsfløyter og en tromme med en trommestikk ble funnet rundt om i skipet. De var beregnet for besetningens underholdning og for å gi en koordinerende rytme under arbeidsøkter, som når man arbeidet med riggen eller gangspillet på øverste dekk. Trommen er det tidligste kjente eksemplaret av sitt slag, og trommestikken er også av en ukjent type. Fløytene er lengre enn andre eksemplarer som er kjent fra samme periode, noe som har bidratt til å avlive historikeres skepsis mot avbildninger av meget lange fløyter. Fløytene og trommen kunne betjenes av en musikant som bar trommen (en såkalt tamburtromme) i en rem over skulderen og slo på den med høyre hånd mens han spilte på fløyten med venstre (han spilte på pipe (fløyte) og tromme, pipe and tabor).
Musikk- og instrumentshistorikere hadde undret seg over henvisninger til «lavmælte» skalmeier (shill shawn), hvis lydbilde skulle være dypere og mindre skingrende enn både tidligere og senere skalmeier. Denne ukjente typen ble ikke lenge brukt i 1500-tallet, så skalmeien som ble funnet på «Mary Rose», er den eneste som er kjent i moderne tid. Man har fremstilt en kopi av skalmeien og den ble brukt sammen med fløyte og tromme. De ulike instrumentene tilsammen kunne være utmerket for dans om bord på et skip med sitt lydbilde. Andre fioliner fra 1500-tallet er kjent, men ingen av disse er av den samme type som dem fra «Mary Rose». Reproduksjoner av begge fioliner er fremstilt, men ettersom halsen og strengene fra originalen er borte, er disse ikke nøyaktige kopier.
Navigasjonsinstrumenter
I det som var tilbake av et lite rom i forenden og andre steder rundt om på skipet kan de eldste navigasjonsinstrumenter fra Europa ha blitt funnet; Kompass, passer, dybdelodd, vinkelmåler (transportør), hjelpemidler for å forutse fjære og flo, og en logg for å måle skipets fart. Flere av disse gjenstandene er enestående fordi de er eldre enn de tidligste skriftlige beskrivelser av slike gjenstander. Passer kan ha vært brukt for å måle avstand på sjøkart, engelske navigatører var ikke kjent for å ha brukt sjøkart i den første halvdel av 1500-tallet. Kompass var ikke avbildet på engelske skip før i 1560-årene. Det eldste beviset på en logg før funnet av «Mary Rose» var fra 1574.
Barbererens rom
Det var også gjenstander knyttet til hygiene som øreskjeer, skåler for barbering og kammer. Med denne omfattende samlingen av verktøy og medisin kunne barbereren sammen med en eller flere medhjelpere behandle benbrudd, foreta amputasjoner, ta seg av andre akutte skader, behandle et stort antall sykdommer og hjelpe besetningen med å opprettholde et minimum av personlig hygiene.
Konservering
Konserveringen av «Mary Rose» og gjenstandene som ble funnet under utgravningene og bergningen var et sentralt emne helt fra prosjektets start. Mange gjenstander som var velbevarert, spesielt disse som hadde vært innelukket i sedimenter, kunne lett ødelegges når de ble hentet opp i et oksygenrikt miljø. For å redde de mange gjenstander for ettertiden måtte arkeologer og konservatorer samarbeide. For å forhindre nedbrytning på kort sikt før man kunne begynne med den aktive konservering, ble funnene lagt i såkalt passiv forvaring, etter det materiale gjenstanden bestod av. Små tregjenstander ble forseglet i plastposer for å holde dem fuktige mens deler av skipets konstruksjon og andre tregjenstander ble lagt i åpne vannbad. Mikroorganismer som kunne nedbryte tre ble bekjempet med forskjellige metoder som oppbevaring ved lav temperatur eller behandling med kjemikalier, med de større gjenstander ble damsnegler brukt for å ta bort disse organismer, mens de lot treverket i fred.
Andre organiske materialer som lær, skinn og tekstil ble behandlet med lignende metoder som treet ved å bli lagt i vannbad eller forseglet i plast. Ben og elfenben ble avsaltet i vannbad for å unngå dannelse av saltkrystaller, man gjentok den samme metoden med glass, keramikk og stein. Gjenstander av jern, kobber og kobberlegeringer ble lagt i en spesiell oppløsning av natriumkarbonat (trinatriumhydrogenkarbonat) Na3H(CO3)2) for å hindre oksidasjon og reaksjoner med klorider, som kunne penetrere gjenstandens overflate. Legeringer av bly eller tinn er stabile i atmosfæren og trenger normalt ikke særlig behandling, mens sølv og gull var de eneste materialer som ikke trengte behandling.
Konserveringen av selve skipet var den mest kompliserte delen av prosjektet. Heritage Lottery Fund donerte 4,8 millioner pund i 2002 for arbeidet med konserveringen, sammen med en tilsvarende sum fra myndighetene i byen Portsmouth og Hampshire County. Av praktiske grunner kunne ikke skroget forsegles i plast før den passive forvaring. For at det ikke skulle tørke ut, ble det regelmessig oversprøytet med filtrert vann fra et lukket kretsløp, som holdt en temperatur på 2-5 grader Celsis. Hvis tre som hadde vært under vann i flere hundre år skulle tørres uten å bli behandlet, vil en omfattende krymping skje (20-50 %), det betyr kraftig deformering og dannelse av revner når vannet fordamper fra treets celler. Stoffet polyethenglykol (PEG) hadde tidligere vært benyttet for å behandle arkeologisk tre i 1980-årene, blant annet under konserveringen av det svenske skipet «Vasa». PEG sprøytes over skipet i flere år så det trenger inn i treet og gradvis erstatter vannet i cellene. Årene med PEG-behandling etterfølges av en lang periode med kontrollert lufttørring.
Skipet stilles ut
Lik etter beslutningen om å heve «Mary Rose» begynte de første samtaler om hvor det skulle utstilles. Det første forslaget var den østlige del av Portsea Island ved Eastney, men det ble oppgitt på grunn av problemer med parkering og avstanden fra verftet hvor skipet opprinnelig ble bygget. I juli 1981 ble det foreslått om at det skulle stå ved siden av Horatio Nelsons berømte flaggskip HMS «Victory» i Portsmouth Historic Dockyard, hvor en rekke andre berømte orlogsfartøyer også er utstilt som museumsskip. En gruppe som kalte seg Maritime Preservation Society (Selskapet for maritim bevarelse) foreslo Southsea Castle, hvor Henrik VIII hadde bevitnet forliset, det var utbredt skepsis om en plassering ved det historiske verftet i 1980-årene. Prosjektet var aldri i fare på grunn av skipets store symbolverdi for både Portsmouths og Storbritannias maritime historie.
Fra midten av 1980-årene ble «Mary Rose» bevart i en gammel tørrdokk med tak, mens konserveringen pågikk. Skroget kunne sees av offentligheten, men ettersom det hele tiden måtte holdes fuktig, og senere oversprøytes med PEG, fikk besøkende bare se det gjennom tykt glass. Tross dette besøkte over syv millioner den spesialbygde skipshallen mellom 1983 og 2007.
Olav Mosebekk
Olav Mosebekk (født 13. oktober 1910 i Kongsberg, død 1. desember 2001) var en norsk billedkunstner. Han arbeidet både som maler, grafiker og illustratør, men ble kanskje særlig kjent for sine mange fettstifttegninger, blant annet av nakne kvinner.
Biografi
Sammen med brødrene Trygve og Gunnar tok Olav Mosebekk utdanning som teknisk tegner med tanke på å få jobb på Kongsberg Våpenfabrikk. Da ingen av dem fikk jobb der, søkte de seg til Statens håndverks- og kunstindustriskole (SHKS), hvor alle tre kom inn og begynte i 1928. Han fikk August Eiebakke og Eivind Nielsen som lærere. Nielsen kom til å bety mye for Mosebekks utvikling som tegner. Noen av medelevene hans var Per Hurum, Tore Deinboll og Kaare Espolin Johnson.
Fra 1931 til 1933 var Mosebekk elev av Axel Revold og Per Krohg på Kunstakademiet. I 1935 giftet han seg med Ellen Sofie Deinboll (18. august 1916–11. mars 1967) og fra 1936 bodde familien i Asker. Foruten egen produksjon hadde han en rekke vikariater som tegnelærer ved SHKS. I 1946 hadde han sin første større separatutstilling, den var i Unge Kunstneres Samfund. Fra 1947 til 1969 var Mosebekk lærer og overlærer ved Statens håndverks- og kunstindustriskole i Oslo, og familien flyttet derfor til Iladalen i 1947. Men vinteren 1949 til 1950 bodde de i Nice, og fra 1963 hadde han årlige studieopphold i Frankrike, noe som lar seg spore i hans kunst.
I 1995 startet han tegneskolen Olav Mosebekks tegneskole, seinere kalt Mosebekkskolen, sammen med Hans Normann Dahl.
Verker
Olav Mosebekk er innkjøpt av Riksgalleriet, Norsk kulturråd, Sarpsborg og Bryne kunstforeninger, og Politiskolen, Oslo. Hans kunst finnes i Nasjonalgalleriet, flere kunstmuseer i Norge og i Statens Museum for Kunst, København. Han har også gjort utsmykninger for Norges Kooperative Landsforening i Trondheim, Hamar og Oslo.
Bokillustrasjoner
Kunst
Marciano José do Nascimento
Marciano José do Nascimento, populært kalt bare Marciano, (født 12. juli 1980) er en brasiliansk fotballspiller som signerte for Sandefjord 2. desember 2008. Før han signerte for Sandefjord Fotball spilte han i den bosniske klubben Široki Brijeg.
IWork
iWork er en programpakke fra Apple Inc. som inneholder et program for tekstbehandling og sideombrekking (Pages), en presentasjonspakke (Keynote) og et regneark (Numbers). De er integrert mot programmene i Apples iLife-pakke. Selv om iLife følger med alle nye Mac-maskiner må iWork kjøpes separat. En 30 dagers prøveperiodeav iWork er inkludert ved kjøp av en Mac-maskin, og hvis man kjøper en ny versjon av iLife, følger en testutgave av nyeste versjon av iWork med. iWorks tre programmer kan også kjøpes på Mac App Store for 109 kr per stk.
iWork '05
iWork '05 ble lansert 11. januar 2005 og hadde en ny versjon av Keynote (Keynote 2), og den første utgaven av Pages (Pages 1.0).
iWork '06
Apple introduserte iWork '06 10. januar 2006 på Macworld Conference & Expo i San Francisco med nye versjoner av Pages (Pages 2) og Keynote (Keynote 3).
iWork '08
iWork '08 ble annonsert 7. august 2007 på Apples hovedkontor i Cupertino, California. Nye versjoner av Pages (Pages 3)og Keynote (Keynote 4) ble introdusert, sammen med et nytt regneark, Numbers.
iWork '09
iWork '09 ble annonsert 6. januar 2009 på Macworld Conference & Expo i San Francisco. Nye versjoner av Pages (Pages 4), Keynote (Keynote 5) og Numbers (numbers 2) ble introdusert. Apple også lanserte iWork.com en webversjon av iWork.
iWork for iOS
iWork har også kommet ut på iPhone, iPod Touch og iPad. Hver enkelt applikasjon selges separat for 55 kroner.
Innhold
iWork består av tre programmer: Pages, Keynote og Numbers.
Pages
Pages er et tekstbehandlingsprogram med hovedvekt på presentasjon. Det er nyttig til mange typer prosjekter utover det man kan gjøre med et vanlig tekstbehandlingsprogram. Pages kommer standard med et sett Apple-utviklede maler som bl.a. inkluderer:
I tillegg til Keynote, er Pages tett integrert med iLife-pakken. Det inkluderer et medienavigeringsvindu for å sette inn bilder, musikk og video fra iPhoto, iTunes og iMovie. Pages gir mulighet til å lagre eller eksportere til flere formater inkludert:
Keynote
Keynote er et program for å vise lysbilder med hovedvekt på presentasjon. Det er på mange måte likt Microsofts PowerPoint, men har en del egenskaper som er særegne for iWork-pakken. Keynote har integrasjon mot iLife-pakken ved at man ved hjelp av medienavigeringsvinduet lett kan ta inn bilder, musikk og video fra iPhoto, iTunes og iMovie. Det er også mulig å ha animasjon i lysbildefremvisninger. Keynote er har også mulighet til å kjenne igjen og lagre i mange formater inkludert:
Numbers
Numbers er et program for å lage regneark.
Kritikk
Selv om iWork retter seg mot forbrukermarkedet og støtter vanlige filformater som RTF og Microsoft Word, har tilhengere av programvare med åpen kildekode og bedre integrasjon mellom forskjellige programmer vært skuffet over den manglende støtten for OpenDocument-filer i iWork.
Gunnar Hoydal
Gunnar Hoydal (født 12. september 1941 i København, død 15. april 2021 i Tórshavn) var en færøysk multikunstner og arkitekt. Han hadde en stor kunstnerisk produksjon innenfor så ulike sjangre som dikt, noveller, romaner, skuespill, reiseskildringer, kunstbøker og sangtekster.
Liv og virke
Han vokste opp i Danmark, på Færøyene og i Sør-Amerika, der faren, færøyingen Karsten Hoydal, var landbruks- og fiskerirådgiver og politiker. Moren var dansk. Flere i Hoydal-familien har deltatt i Færøyenes offentlige og kulturelle liv. Tvillingbroren Kjartan Hoydal var marinøkolog og fiskeridirektør. Kjartans sønn Høgni Hoydal er blant Færøyenes fremste politikere. Lillesøsteren Annika Hoydal er musiker og skuespiller.
Han utdannet seg til arkitekt i København. Fra 1972 til 1997 var han byarkitekt i Tórshavn.
Han var formann i arkitektenes fagorganisasjon på Færøyene, i forfatterforeningen Rithøvundafelag Føroya, i kunstnerforeningen LISA og i stiftelsen Fjølrit, som forvalter de færøyske kunstnernes rettigheter til egne åndsverk. Han var også medlem av Lagtingets kulturfond.
Han ble tildelt M.A. Jacobsens Heiðursløn for skjønnlitteratur i 1982 og Mentanarvirðisløn Landsins i 2002. Hoydal ble nominert til Nordisk råds litteraturpris fra Færøyene i 1989, 1993 og 2010.
Madrugada EP
Madrugada EP er det norske rockebandet Madrugadas første utgivelse. EP-en kom i 1998 og ble gitt ut i 750 eksemplarer av Virgin. Alle eksemplarene har håndskrevne nummer. EP-en ble produsert av Kai Andersen og Madrugada, mens den ble mikset av Al Clay.
De to første sangene på utgivelsen ble senere med på albumet Industrial Silence.
Julio Rey
Julio Rey (født 13. januar 1972 i Toledo, Spania) er en spansk langdistanseløper, som hovedsakelig løper maraton. Han var utestengt i to år for å ha testet positivt på mesterlone (anabole steroider) i Rotterdam Maraton i 1999.
Westside Connection
Westside Connection er et amerikansk band som ble stiftet i 1994 i Los Angeles, USA. Det holdt seg for det meste til hiphop og rap.
Det første albumet deres kom ut i 1996 og het Bow Down. Den solgte til platina med cirka 1 700 000 solgte eksemplarer. Det andre albumet deres het Terrorist Threats, og det ble solgt cirka 679 000 eksemplarer av den.
Bandet har også gitt ut en single. Den kom ut i 2002, og het It's The Holidaze.
BANZARE
British Australian New Zealand Antarctic Research Expedition (BANZARE) var en forskningsekspedisjon til Antarktis mellom 1929 og 1931 som omfattet to reiser i løpet av de to australske somrene. Ekspedisjonen var et samarbeide innen Det britiske samveldet og formålet var mer geopolitisk enn vitenskapelig. Storbritannia, Australia og New Zealand finansierte ekspedisjonen.
Lederen av BANZARE var Douglas Mawson, og som ekspedisjonsskip ble benyttet RRS «Discovery», tidligere benyttet av Robert Falcon Scott på Discovery-ekspedisjonen i 1901–04. BANZARE kartla kystlinjen av det antarktiske kontinentet og oppdaget Mac. Robertson Land og Princess Elizabeth Land, også ved hjelp av et småfly.
Ekspedisjonens geopolitiske innhold kom til syne gjennom Mawsons proklamering av britisk suverentitet over de fem områdene der det ble foretatt ilandstigninger. Disse områdene ble i 1933 overdratt til Australia.
BANZARE hadde også veitenskapelig innhold og publiserte 13 bind rapporter om geologi, oseanografi, jordmagnetisme, zoologi og botanikk mellom 1937 og 1975.
Okutama
Okutama ( 奥多摩町　Okutama-machi ) er en by i Nishitama, Tokyo. Med et areal på 225,63 km² er byen størst på utstrekning i Tokyodistriktet. I Okutama ligger også de nordligste og vestligste punktene i Tokyoregionen, det samme gjør også Okutamasjøen som er en viktig vannkilde for Tokyo. Hovedattraksjonen i Okutama er foruten Okutamasjøen de lokale varme kildene og kalksteinsgrotten i Nippara.
Lambareiði
Lambareiði (, dansk: Lambaejde) er en bygd på Færøyene. Lambareiði ligger mellom Skálafjørður og Lamba ved Lambavík på Eysturoy, og er en del av Runavíkar kommuna. 1. januar 2009 hadde Lambareiði 10 innbyggere, mot 9 i 1985.
Spole (induktans)
Spole er i elektroteknikken en passiv, topolet elektrisk komponent som er laget for å oppvise en induktans eller for å kunne skape et magnetfelt. En induktans lagrer energi i magnetfeltet som den bygger opp når den blir tilført en elektrisk strøm. Induktansens elektriske størrelse kalles induktiviteten og er en avledet størrelse i SI-systemet. Måleenheten for induktivitet er henry, forkortet H, eller i amerikansk bruk noen ganger Hy. Symbolet for en induktans er L.
Betegnelsenes røtter
Symbolet L er antakelig gitt til ære for den baltisk-tyske fysikeren Emil Lenz (1804–1865). Han er kjent for Lenz' lov. Måleenheten henry er gitt til ære for den amerikanske vitenskapsmannen Joseph Henry (1797–1878) som oppdaget elektromagnetisk induksjon.
Definisjon av induktivitetens størrelse
Henry er en stor måleenhet; de fleste spoler måles derfor i µH og i mH. For spesielle vitenskapelige følsomme sensorer lages det spoler med induktivitet større enn en kH.
Oppbygging
En spole dannes for det meste av en leder, oftest av kopper, som er viklet opp uten at viklingene berører hverandre elektrisk, oftest med lakkisolasjon av tråden. En rett leder oppviser også en induktans. Hvis strømmen går inn i planet, går magnetfeltet konsentrisk rundt den, med urviseren. Dette er den såkalte høyrehåndsregelen, hvor tommelen peker i strømretningen og de andre fingrene i magnetfeltets retning.
Ved å vikle opp lederen i en spole vil de enkelte feltene summeres og induktiviteten blir tilsvarende høyere enn for en rett leder med samme lengde. Induktiviteten øker med kvadratet av viklingsantallet. Hele magnetfeltet går gjennom spolens midte; feltstyrken er derfor størst her. Feltstyrken utenfor spolen blir langt svakere, da feltet spres over et mye større volum.
Induktans
Induktans er én av de to formene av reaktans, eller noe uvitenskapelig uttrykt "vekselstrømsmotstand". Den andre formen er kapasitans som dannes av en elektrisk kondensator. I prinsippet er en reaktans en tapsfri komponent. Det vil si at den ikke har elektriske energitap og ikke kan avgi varme. Den kan imidlertid lagre og avgi energi. I praksis har vikletråden imidlertid en resistans i tillegg, og denne avgir energi som, hvor R er resistansen i Ohm, I er strømmen i Amper og P er avgitt effekt. For en spole øker reaktansen (målt i Ohm) proporsjonalt med frekvensen; for kondensatorer avtar den med frekvensen.
Dualitet
Et kjent mekanisk system som oppviser svingningsegenskaper er et vektlodd (en masse) som er opphengt i en spiralfjær. Loddet svinger opp og ned hvis det forstyrres, altså blir trukket ut av likevekten og så slippes. Kondensatoren tilsvarer fjæra og spolen tilsvarer massen. Resistansen i spolen tilsvarer friksjonen som massen ser, som for eksempel luftmotstanden mot bevegelsen.
Permeabilitet
I midten av spolen kan det plasseres forskjellige materialer. De fleste stoffer har ingen innvirkning på induktiviteten, men de fleste stoffene som har en innvirkning, øker den. Slike stoffer kalles paramagnetiske. Det er gjerne stoffer som tiltrekkes av en magnet som har en slik virkning. Noen få stoffer minker induktiviteten noe; slike stoffer kalles diamagnetiske. Den paramagnetiske effekten kan virke til å øke induktiviteten vesentlig; diamagnetiske stoffer har oftest svært liten innvirkning. For maksimal økning av induktiviteten omsluttes hele spolen av et paramagnetisk materiale. Denne konstruksjonen kalles en kjerne, selv om den ikke bare er til stede i midten av spolen. Kjernen leder nesten hele magnetfeltet; nesten ikke noe magnetfelt trenger ut til omgivelsene. Virkningen av induktivitetsendringen av et stoff kalles permeabilitet og er en materialkonstant for stoffet.
Metning
Det finnes ingen fysiske grenser for hvor sterkt et magnetfelt kan være. Jo mer strøm vi tilfører en spole (uten kjerne), jo sterkere blir magnetfeltet fra den. Likevel setter resistansen en grense for hvor mye strøm som kan tilføres før spolen brenner opp. For å oppnå svært sterke magnetiske felt brukes derfor superledere som ikke oppviser noen resistans. Et paramagnetisk kjernemateriale hjelper i denne sammenhengen lite selv om et slikt materiale vanligvis øker feltstyrken vesentlig. Kjernematerialer har alle grenser for hvor sterke magnetfelt de kan lede. Utover en viss feltstyrke kan ikke magnetiseringen økes videre ved å tilføre mer strøm. Man sier at kjernen er gått i metning, som betyr at økning av strømmen ikke lengre fører til forsterkning av magnetfeltet.
Elektromagnet
Når en spole tilføres en likestrøm blir den magnetisk med nordpolen i én ende og sydpolen i den andre. Den oppfører seg nøyaktig som en permanentmagnet. Magnetismen kan økes ved å innføre en kjerne i midten av spolen, men en omsluttende kjerne vil lede hele feltet og ikke virke som en magnet sett utenfra. Elektromagneter finnes i et utall varianter og størrelser.