cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liste over fylker i Connecticut
Liste over fylker i Connecticut.
NB: Siden 1960-tallet har fylkene i Connecticut ikke noen funksjon som fylke det er kun et geografisk område.
¹Hovedsetene har ingen offisiell status i Connecticut.
Léon-Adolphe Amette
Léon-Adolphe Amette  (født 6. september 1850 i Douville ved Évreux i Frankrike, død 29. august 1920 i Antony ved Paris) var en av den katolske kirkes kardinaler og erkebiskop av Paris 1908–1920. Han ble kreert til kardinal i 1911 av pave Pius X. Han deltok på konklavet 1914 som valgte pave Benedikt XV.
Bakgrunn
Amette hadde sin skolegang i Évreux og begynte så på Presteseminaret St. Sulpice i Paris og studerte der filosofi og katolsk teologi.
Prest
I 1873 mottok kan prestevielsens sakrament. Han ble deretter personlig sekretær for biskopen av Évreux. Fra 1889 til 1898 ledet han i egenskap av generalvikar forvaltningen av bispedømmet Évreux. Under sedisvakansen i 1890 førte han også embedsforretningene der.
Biskop
I 1898 ble han utnevnt av pave Leo XIII til biskop av Bayeux. Bispevielsen ble foretatt av erkebiskopen av Rouen, Guillaume-Marie-Romain kardinal Sourrieu; medkonsekratorer var erkebiskop François Sueur av Avignon, og biskop Philippe Meunier av Evreux. I 1906 ble Amette koadjutorerkebiskop av Paris og titularerkebiskop av Side. I 1908 ble han erkebiskop av Paris.
I mai 1911 truet han med ekskommunikasjon av enhver katolikk som gikk for å se den planlagte oppsetningen av balletten Le Martyre de saint Sébastien, med den jødiske danserinnen Ida Rubinstein, med tekst av Gabriele D'Annunzio, musikk av Claude Debussy og koreografi av Michel Fokine. Oppsetningen ble ansett som skandaløs. Erkebiskopen mente den blandet det hellige med det profane, blandet hedendom og kristendom, la til rette for en fremstilling av den kristne martyren med trekk fra de greske mytenes Adonis, den skjønne tenåringen som falt for Afrodite. Danseren som skulle forestille Sebastian var en kvinne. Verket ble ingen suksess og ble ikke tatt opp i repertoiret.
Kardinal
Pave Pius X opptok ham den 27. november 1911 som kardinalprest med tittelkirken Santa Sabina i kardinalskollegiet. Han deltok på konklavet 1914 som valgte pave Benedikt XV. Som erkepiskop i Paris søkte han å modernisere de pastorale metoder i et sterkt tradisjonelt bispedømme. På politisk nivå virket han for formidling mellom fløyene og for forsoning.
Amette døde den 29. august 1920 og ble begravet i katedralen Notre-Dame de Paris.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Muscoidea
Muscoidea er en gruppe (overfamilie) av fluer som omfatter fire artsrike familier. Det mest kjente medlemmet av gruppen er nok husfluen (Musca domestica). Disse fluene er middelsstore til store, og sterkt hårete. Mange arter følger mennesket, enten inne i hus, eller knyttet til våre kulturplanter og husdyr. Noen arter er alvorlige smittespredere fordi de gjerne veksler mellom å spise fra avføring og matvarer, andre gjør skade på dyrkede planter eller plager mennesker og husdyr. På den andre sider er noen arter nyttige som naturlige fiender av de skadelige artene.
Rafael Arnáiz Barón
Rafael Arnáiz Barón (født 9. april 1911 i Burgos i Spania, død 26. april 1938 i Palencia) var en spansk trappist. Han ble helligkåret av pave Benedict XVI 11. oktober 2009.
BIS
BIS har ulike betydninger:
Rafael Arnáiz Barón
Liv og virke
Rafael begynte som niåring, i 1920, på skole hos jesuittene, men han ble ganske fort syk og måtte avbryte skolegangen for da. Da han igjen ble frisk tok faren han med på en valfart til Zaragoza. Faren skal der ha viet sønnen til jomfru Maria, og Rafael skal ha hatt en særskilt hengivenhet for Maria siden valfarten. I 1921 begynte han igjen på skole, også nå hos jesuittene. Under skolegangen viste han store evner for matematikk og kunst. I 1930 startet han på studier i arkitektur på den tekniske høyskolen i Madrid. Samme år kom han også i kontakt med trappistene, og han ble dypere grepet av religionen.
Som del av en eksamensoppgave tilbrakte han sommeren 1930 hos en tante og onkel i nærheten av Ávila. De satte han i kontakt med trappistklosteret San Isidro de Dueñas i Palencia. Klosteret var en del av den reformerte delen av ordenen, cistercienserne, og Rafael ble grepet av fromhetslivet han møtte der.
I 1933 måtte han avtjene militærtjeneste. Han hadde da fått en sterk lengsel etter klosterlivet. Han skrev til abbeden i San Isidro de Dueñas-klosteret, og i januar 1934 dro han sammen med faren for å gå inn i klosteret. 16. januar begynte han som postulant, og 18. februar ble han novise, ble ikledd ordensdrakten og fikk ordensnavnet Maria Rafael. Han gjorde seg bemerket for ydmykhet og oppofrelse i klosteret, men helsen hans tålte ikke det harde klosterlivet. Han ble svært syk og måtte bli hentet av faren 26. mai. Senere viste det seg at han hadde diabetes.
Også hjemme prøvde han å leve etter klosterreglene, og da han etter 18 måneder var blitt frisk nok til å dra tilbake til klosteret ba han om å komme tilbake og fikk lov. 11. januar 1936 kom han tilbake. Han fikk da ikke være novise, da han ikke hadde helse til dette, men ble opptatt som oblat. Han forholdt seg lojalt til dette, selv om det var vanskelig for han å ikke få ta del i munkenes strenge regler.
Allerede i september måtte han forlate klosteret igjen. Den spanske borgerkrigen hadde da brutt ut, og han ble innkalt til den nasjonalistiske hæren. Han var bare i hæren i noen måneder før han ble erklært udugelig og kunne vende tilbake til klosteret. Der ble helsen hans stadig verre, og siden hans overordnede mente at han snart ville dø ble han sendt hjem igjen. Rafael ville gjerne dø i klosteret, og fikk derfor vende tilbake til klosteret for godt 15. desember 1937. Han fikk på dødsleiet avlegge løftene som trappistoblat, og fikk også munkenes ordensdrakt som hederstegn av abbeden. han døde i klosteret San Isidro de Dueñas 26. april 1938, og ble gravlagt på klosterets kirkegård.
Etter hans død spredte ryktet om hans hellighet seg. I 1960 innledet abbeden i klosteret en saligkåringsprosess og i 1992 holdt pave Johannes Paul II han frem som et forbilde på kristusetterfølgelse på Verdensungdomsdagen i Santiago de Compostela. Samme år godkjente paven et mirakel på hans forbønn og saligkåret han 27. september på Petersplassen. I 2008 ble et nytt mirakel godkjent, og 11. oktober 2009 ble han helligkåret i Peterskirken i Roma sammen med fire andre, blant dem den hellige Damian de Veuster. Han blir minnet på dødsdagen 26. april bortsett fra i trappistordenen som har flyttet minnedagen en dag for å unng kollisjon med minnedagen til Isidor av Sevilla.
Tracy Hickman
Tracy Raye Hickman (født 26. november 1955 i Salt Lake City i Utah) er en amerikansk, bestselgende forfatter av fantastisk litteratur.
Han er mest kjent for sitt arbeid innenfor Dragonlance både som spilldesigner og som forfatter av flere bøker i samarbeid med Margaret Weis mens han jobbet for Tactical Studies Rules. Hickman og Weis har også sammen skrevet Darksword-trilogien, The Death Gate Cycle-serien og Sovereign Stone-trilogien.
Han giftet seg med Laura Curtis i 1977 og sammen har de fire barn.
Lindesnes fyr
Middelalderen
Her ved Norges sydspiss møttes den viktige kystleia med de oversjøiske forbindelsene. De fleste seilskipene som skulle ta seg ut og inn Skagerrak søkte opp under norskekysten. Her kunne de tross alt bli loset i havn om været tvang dem mot land. Danskesida var uten naturlige havner å søke tilflukt i mot vær og vind, stedsnavnet Jammerbugt forteller sitt. På slutten av 1500-tallet omtaler den norske presten og historikeren Peder Claussøn Friis Lindesnes som "dette nes som alle sjøfarende folk kjenner til", blant annet fordi de ut fra denne landkjenningen setter sin kurs videre langs kysten.
Men farvannet omkring Lindesnes var fryktet, og det med god grunn. Her møtes to hav: Skagerrak og Nordsjøen. Kraftige vinder og havstrømmer har blåst mang en skute på grunn i dette området, og strekningen mellom Lindesnes og Lista er av sjøfartshistorikere blitt omtalt som «et klassisk forlisdistrikt».
1600-tallet
Det var derfor ingen tilfeldighet at Norges første fyr ble tent her på Lindesnes. Men mye gikk galt i starten. Det var danskekongen Frederik III som 18. juli 1655 utstedte formaningen som ga Pouell Hansønn, borger av Christiansand privilegium til å etablere fyrdrift på Lindesnes. Driften skulle finansieres ved å skattlegge alle skipsanløp i havnene mellom Bergen og Båhuslen.
Men det var dårlig vær høsten 1655. De tre skipene som ble sendt ut med materialer og utstyr fra Kristiansand brukte mer enn 7 uker på turen til Lindesnes. Og skipet som skulle hente kull fra England, kom ikke fram i det hele tatt. Det ble derfor reist et tre etasjes tårn i tre, hvor det ble plassert 30 blafrende talglys bak noen blyglassvinduer. Det kan ikke ha vært rare fyrlyset, og klagene lot ikke vente på seg. Selv om kullfyret kom i drift etter en tid, så kongen seg likevel nødt til å befale fyret slukket allerede neste høst.
1700-tallet
Først 69 år senere, ble fyrdriften på Lindesnes gjenopptatt. Nå var det en annen forretningsmann som fikk privilegiet for fyrdrift, nemlig Jørgen Michelsen Bornholm. Han var lidenskapelig opptatt av kart og navigasjon og drev blant annet saltverk i Vestfold. Nå ble det bestemt at det skulle være to kullbluss: Ett på selve Neset og ett på Markøy, beliggende nordvest av Lindesnes fyr. Grunnen til tvillingfyrene var for å unngå forveksling mellom Lindesnes og Skagen fyr på sydsiden av Skagerrak. De to blussene ble begge tent 1. februar 1725. Både på Lindesnes og Markøy besto fyrene bare av en åpen fyrgryte med kull som var plassert rett på fjellet.
1800-tallet
I 1822 ble begge blussene ombygget til lukkede kullblussfyr. Det vil si at fyrgryta ble plassert inne i et lukket lykterom på toppen av et murt fundament med trekkanaler som skulle sikre jevnere og mer økonomisk brenning. Røyken ble sluppet ut i et avtrekk i toppen av lykta. Det er fundamentet til disse lukkede kullblussfyrene som fortsatt er bevart, både på Lindesnes og Markøy.
Fyret på Markøy ble lagt ned i 1844 og i 1854 ble fyret på Lindesnes ombygget. En første ordens linse ble installert på toppen av det gamle kullblusset. Lyskilden var en moderne vekebrenner (parafin).
1900-tallet
I 1915 ble linsa flyttet over i et nytt støpejernstårn. Det ble bygget nytt maskinhus i 1920 og montert tåkeanlegg (tåkesirene). Med andre ord fikk Lindesnes fyrstasjon i 1920 den utformingen stasjonen fortsatt har i dag.
Lindesnes fyr har hatt fast bemanning fram til 2003. Selv om fyret offisielt ble avbemannet dette året er det fortsatt fyrvokter på plass 24 timer i døgnet. Lindesnes fyr er dermed det eneste norske fyr med fyrvoktere. I 1992 ble det opprettet en egen stiftelse som har hatt ansvar for bevaring og tilrettelegging av fyrstasjonen for besøkende. I 2000 ble Lindesnes fyr valgt til Vest-Agders tusenårssted og som en følge av dette ble det bygget et nytt formidlingsanlegg inne i fjellet under fyrstasjonen. Byggingen startet høsten 2003. Siden høsten 2008 har Lindesnes fyrmuseum inngått som et av fem museer i Kystverkets etatsmuseum: Kystverkmusea. Lindesnes fyr har koordinatorrollen i dette samarbeidet og de andre museene som inngår er: Tungenes fyr (en del av Jærmuseet), Dalsfjord fyrmuseum, som inngår i Sunnmøre museum, så Lofotmuseet som er en del av Museum Nord og til sist, Sletnes fyr som del av Museene for kystkultur og gjenreisning i Finnmark.
Jean Verdier
Bakgrunn
Jean Verdier studerte katolsk teologi og filosofi ved presteseminaret i Rodez og trådte i 1886 inn Saint-Sulpice-kongregasjonen.
Lindesnes fyr
Lindesnes Fort
Under andre verdenskrig okkuperte tyskerne fyret og bygde store bunkere, batterier og utallige rom og ganger i fjellet under fyret. Det var viktig for tyskere å ha kontroll over fyrene for å kunne sikre navigasjonen for tyske fartøy og for å villede fienden. En stor del av fjellanlegget er siden 1992 restaurert og tilgjengelig for publikum. Noe av det brukes til utstillingsrom. Fortet på Lindesnes fyr ble kalt HKB 17./979 Lindesnes og var etablert og operativt fra 1941 til 1943. Fortet ble utstyrt med fire franske 10,5 cm kanoner, men i november 1943 ble det flyttet til Ime, da batteriet var svært utsatt på Lindesnes. I tillegg ble forsvarsanlegget på Njerveåsen i Spangereid samt Nyresnes forsterket i 1943. Spangereid ble ansett som et potensielt landgangsmål i et alliert angrep. Der var det gode strender, samt god veiforbindelse for videre fremrykning. Videre ble fortet på Lindesnes utstyrt med radar. I en av stillingene ble det montert en Würzburg Riese FuMO 214 radar.
Like utenfor Lindesnes fyr ble den tyske ubåten U 319 senket av britiske fly den 19. juli 1944. Ubåten ble oppdaget av et britisk B-24 Liberator fly sørvest for Lindesnes fyr og senket. Hele besetningen på femti mann omkom.
Jean Verdier
Prest
I 1887 ble han presteviet og ble deretter dosent ved presteseminaret i Périgueux, som han ledet fra 1898 til 1912. Fra 1912 til 1920 var han fakultetsmedlem og superior vced ordenens seminar Des Carmes i Paris. I 1923 ble han æreskanonikus i Paris. Fra 1926 til 1929 ledet han ordenen i egenskap av stedfortredende superior og så som generalsuperior. I 1929 ble han generalvikar i erkebispedømmet Paris og apostolisk protonotar.
Lindesnes fyr
Lindesnes Fort
Motorskipet Palatia forsvant i dypet mellom Udvåre og Lindesnes fyr den 21. oktober 1942. Palatia var under reise fra Stettin til Ålesund via Kristiansand da hun ble angrepet av et alliert fly fra skvadron 489 RNZAF. Ombord på Palatia befant det seg et stort antall sovjetiske krigsfanger.
Turisme
Fyret er et av Vest-Agders mest besøkte steder etter Dyreparken og Sørlandsbadet. Årlig legger omtrent 80 000 mennesker turen innom fyret. I 2004 ble Norges første fyrmuseum åpnet ved Lindesnes fyr.
Jean Verdier
Erkebiskop, kardinal
Senere i 1929 ble han erkebiskop av Paris. Pave Pius XI eleverte ham den 16. desember 1929 som kardinalprest med tittelkirken Santa Balbina, og bispeviet ham den 29. desember - medkonsekratorene var Alfred-Henri-Marie Baudrillart, generalvikar av Paris, og Emmanuel-Anatole Chaptal, som begge var hjelpebiskoper i Paris.
Lindesnes fyr
Fyret idag
Staten ved Kystverket eier fortsatt Lindesnes fyrstasjon, mens det er Stiftelsen Lindesnes Fyrmuseum som står for den daglige driften. I 2004 stod Vest-Agder fylkes tusenårssted Fjellhallen ferdig. Den er bygget i fjellet under fyrstasjonen. Hallen blir brukt til konserter, begivenheter og arrangementer i kommunen samt filmfremvisning av historien rundt fyret og fyr i Norge gjennom hele turistsesongen. I tillegg til Fjellhallen finnes en museumsbutikk og flere utstillinger i fyrets bygninger og i noen av hulene som tyskerne etterlot seg i 1945. Museet tar i mot grupper året rundt og mange skoleelever får hver vinter oppleve plassen gjennom Den kulturelle skolesekken. Lindesnes fyr har åpent hele sommersesongen og er ellers åpent hver søndag.
I 2008 ble Lindesnes fyrmuseum en del av Kystverkmusea. Kystverkmusea er Kystverkets etatsmuseum og består i tillegg til Lindesnes av Tungenes fyr, Dalsfjord fyrmuseum, Lofotmuseet og Slettnes fyr.
Jean Verdier
Erkebiskop, kardinal
Som pavelig legat representerte han Paven ved mange anledninger utenlands. Han var motstander av fascismen.
Etter Krystallnatten i november 1938 offentliggjorde kardinalen et felles brev med kardinalene Jozef-Ernest Van Roey (erkebiskop av Mechelen) og Alfredo Ildefonso Schuster (erkebiskop av Milano) som kritiserte drapene og beklaget «det dødelige utfall av Tysklands raselære: Veldig nær oss, i under påskudd av raserettigheter, jaktes tusenvis av mennesker som ville dyr, fratas deres av deres eiendom, og reduseres til pariaer som forgjeves søker asyl blant sivilserte, og et stykke brød.».
Han beskrev annen verdenskrig som «et korstog ... Vi kjemper for å bevare folkenes frihet verden rundt, det måtte være om de er av et stort eller et lite folk, og for å verge deres eiendom og deres liv. Ingen annen krig har hatt mål som er mer åndelige, moralske og kort sagt mer kristne».
Han døde 9. april 1940 i Paris og ble bisatt i katedralen, Notre-Dame.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Bureau of Industry and Security
Bureau of Industry and Security (BIS) er en amerikansk føderal etat under Handelsdepartementet som har til oppgave å fremme USAs nasjonale sikkerhet, utenrikspolitikk og økonomiske mål ved å sikre et effektivt system for eksportkontroll og traktatoverholdelse og arbeide for fortsatt amerikansk strategisk teknologisk ledelse.
South China Morning Post
South China Morning Post (kinesisk: 南華早報) er Hongkongs største engelskspråklige dagsavis med et opplag på 103 000 eksemplarer. Man kan også abonnere på nettutgaven.
Avisen ble grunnlagt den 9. januar 1903, og den kom på gaten 6. november 1903.
I desember 2015 ble det offentliggjort at Alibaba-gruppen skulle kjøpe opp aviskonsernet. Ifølge New York Times vil Alibaba-gruppen gjøre mediekonsernet til den største nyhetsorganisasjonen i verden. De nye eierne er åpne på at de vil spre et positivt bilde av Kina.
Dragon 32/64
Dragon 32 og Dragon 64 var hjemmedatamaskiner bygget på 1980-tallet. Dragon-maskinene var svært like TRS-80 Color Computer (CoCo) fra Tandy Corporation og ble produsert for det europeiske markedet av Dragon Data, Ltd., i Port Talbot, Wales. Modellnumrene gjenspeiler hovedforskjellen mellom de to maskinene som hadde henholdsvis 32 og 64 kilobyte hovedminne (RAM).
Produkthistorie
Tidlig på 80-tallet var det britiske markedet for hjemmedatamaskiner i eksplosiv vekst. Nye maskiner kom på markedet nesten månedlig. I august 1982 tok Dragon Data opp konkurransen med Dragon 32. Dragon 64 kom året etter.
I markedet for private hjemmedatamaskiner hvor spill var en viktig drivkraft, led Dragon på grunn av sin grafiske ytelse som var underlegen andre maskiner slik som Sinclair ZX Spectrum og Commodore 64.
Dragon-maskinen var heller ikke i stand til å vise små bokstaver på en enkel måte. Mer avanserte applikasjoner syntetiserte bokstavene ved å bruke høyoppløst grafikk (på samme vis som brukerdefinerte tegn ville blitt designet for rene grafiske applikasjoner slik som spill). Enklere programmer klarte seg ganske enkelt uten små bokstaver. Dette utestengte maskinen fra det på den tiden sterkt ekspanderende skolemaskinmarkedet som kom til å bli dominert av den Acorn-bygde BBC Micro-maskinen.
Som et resultat av disse begrensningene ble Dragon ingen kommersiell suksess, og Dragon Data kollapset i juni 1984.
Til tross for moderselskapets endelikt fortsatte Dragon-maskinene å være populære. De hadde et robust hovedkort i en romslig plastkasse, og det var enklere for eierne selv å utføre modifikasjoner på enn andre samtidige maskiner. som ofte hadde sine komponenter dyttet inn på minst mulig plass.
Maskinvare og ekstrautstyr
Mange Dragon 32er ble oppgradert av eierne til 64k. Noen få ble utvidet videre til 128k, 256k eller 512k med hjemmebygde minnekontrollere/minnehåndteringsenheter (MMUer).
Et bredt spekter av tilleggsutstyr var tilgjengelig for Dragon 32/64, og i tillegg til dette var det tilkoblingsenheter slik som Dragon's Claw, som ga Dragon-maskinene adgang til BBC Micros store tilbud av tilleggsutstyr (en særlig viktig faktor i det britiske hjemmemarkedet). Selv om ingen av maskinene hadde noe innebygd diskoperativsystem (kassettbånd var i utgangspunktet lagringsmekanismen i hjemmedatamaskinmarkedet på den tiden), ble DragonDOS levert som en del av doskontrollerens grensesnitt fra Dragon Data Ltd. De tallrike eksterne portene (etter den tids standard), inkludert 64 sin standard RS-232-port, tillot også hobbybrukerne å koble til et variert utvalg av utstyr.
Videomoduser
Dragonmaskinens primære skjermmodus var «svart på grønn» tekst (i realiteten var det svarte en dypere, grumsete grønt). Den eneste grafikken som var mulig i denne modusen var blokkbasert. Den hadde også et valg av fem høyoppløsningsmoduser, som het PMODE 0-4, som alternerte monokrom og firefarget i suksessivt høyere oppløsninger, og kulminerte i det svart/hvite 256x192 PMODE 4. Hver modus hadde to mulige fargepaletter. Disse var uheldigvis glorete og forårsaket at systemet klarte seg dårlig i visuelle sammenlikninger med andre hjemmedatamaskiner på den tiden. Det var også umulig å benytte standard skriverkommandoer for å skrive ut tekst i de grafiske modusene, noe som medførte vansker i programvareutviklingen.
Fullfarges skjermlinjebasert 64x192 «semigrafikk»-moduser lot seg også oppnå, selv om den ubalanserte oppløsningen og vanskeligheten med programmering av disse (de var utilgjengelige via BASIC) betød at de ofte ikke ble gjort bruk av.
System-programvare
I tillegg til DragonDOS diskoperativsystem var Dragon 32/64 i stand til å kjøre flere andre inkludert FLEX og OS-9 som gjorde UNIX-liknende multitasking mulig på plattformen. Minneutvidede og MMU-utstyrte Dragoner var i stand til å kjøre OS-9 Level 2.
Ulikheter fra CoCo
Systemene var tilstrekkelig like til at en betydelig andel av den kompilerte programvaren som ble produsert for én maskin problemfritt lot seg kjøre på den andre. Programvare som ble kjørt via de innebygde Basic-tolkene hadde også en høy grad av kompatibilitet, men bare etter at de var re-tokenisert (hva som ganske lett ble oppnådd ved overføring med kassettbånd med de riktige opsjonene).
Dragon 32 hadde ytterligere kretser for å gjøre MC6847 VDG (video display generator) kompatibel med europeisk 625-linjers fjernsynsstandarder istedenfor den amerikanske 525-linjer NTSC-standarden og en Centronics parallell skriverport som Coco ikke hadde. Noe modeller ble laget med NTSC video for det amerikanske markedet.
Dragon 32 kontra Dragon 64
Bortsett fra størrelsen på hovedminnet hadde 64 også en RS-232 serieport som ikke var inkludert på 32.
En mindre forskjell mellom de to Dragonmodellene var fargene på den ytre kassa. Dragon 32 var beige, og 64 var lysegrå. Ved siden av fargen og serieporten til Dragon 64 (og navnemerkelappene), så de to maskinene nøyaktig like ut.
Saatlı (distrikt)
Saatlı er et distrikt (rayon) i Aserbajdsjan. Distriktets areal er 1 180 km². I 2009 hadde Saatlı 92 300 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Saatlı.
Dragon 32/64
Trivia om spesielle funksjoner
Som med de fleste andre hjemmedatamaskiner ville kontroll med og modifisering av verdiene av ulike strukturer i operativsystemet eller minnemappede kontrollregistre framkalle mer eller mindre nyttige funksjoner i OS-et eller maskinvaren. Dragons «hemmelige besvergelser» inkluderte følgende:
Eksterne lenker
(på engelsk)
Fylkesvei 3446
Fylkesvei 3446 går mellom Søndeled og Hasåsmyr i Risør kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 5 (Aust-Agder).
Terje Krogh
Terje Krogh (født 11. september 1939 i Sandviken i Bergen) er en norsk politiker, og tidligere leder av Norges Kommunistiske Parti fra 1993 til 1998.
Tidlig liv
Etter fullført framhaldsskole på Laksevåg, fikk Krogh sin utdannelse som elev på Hotel Norge i Bergen. Først i hotellets resepsjon, og siden som elev i spisesalen i 1955-1958. Han utdannet seg i 1960 til steward/purser i SAS.
Jiefang Ribao
Jiefang Ribao kan være:
Terje Krogh
Politisk karriere
Krogh meldte seg inn i Unge Pionerer i 1953 og i «Bergens Kommunistiske Ungdomslag» (BKU) i 1954. Han ble medlem i Norges Kommunistiske Parti (NKP) i 1960, mens han bodde og arbeidet i Oslo. Da han flyttet tilbake til Bergen ble han med i lokalpartiet der og ble innvalgt i lagsstyret i 1980. I 1981 ble han valgt til lagsstyrets sekretær og kasserer og satt siden fast på NKPs kontor frem til 1999.
Da NKPs ledelse flyttet fra Stavanger til Bergen i 1993, ble Krogh valgt til sentralstyrets sekretær, og var én av tre talsmenn for sentralstyret i Norges Kommunistiske Parti. Han tok gjenvalg i 1995, men fratrådte i 1998.
Krogh var med å stifte «NKP-radio» i Bergen tidlig på 1980-tallet, og var i flere år radioens redaktør. Han organiserte også arbeidet med å få startet opp igjen «Studieforbundet Ny Verden» i Bergen og Hordaland, og var i flere år dets leder og sekretær på Vestlandet. Han avsluttet styreverv i partiet i 1999 og har siden vært vanlig partimedlem.
Overvåket
Etter søknad om økonomisk erstatning for dokumentert yrkesforbud og ulovlig overvåking, ble han i 2003 tilkjent 50 000 kroner i erstatning av Innsynsutvalget.
Svetozar Borojević von Bojna
Svetozar Borojević von Bojna eller Svetozar Boroëvić von Bojna (født 13. desember 1856 i Umetići ved Kostajnica (i det nåværende Kroatia), død 23. mai 1920 i Klagenfurt) var en østerriksk-ungarsk feltmarskalk under første verdenskrig.
Boroëvić var ved siden av Conrad von Hötzendorf en av de mest fremtredende østerriksk-ungarske hærførere i sin tid. Hans navn er særlig knyttet til Slagene ved Isonzo og Piave på den italienske fronten. Han ble beskrevet som en seriøs mann med jernvilje, som la stor vekt på disiplin.
Svetozar Boroëvić von Bojna tilhørte en ortodoks, etnisk-serbisk    familie i dagens Kroatia, med røtter fra den såkalte Militærgrensen.
Liste over kulturminner i Askøy
Liste over kulturminner i Askøy er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Askøy. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Ørnulf Hagen
Ørnulf Andreas Hagen (født 30. april 1930) er en norsk høyesterettsadvokat og forfatter av juridisk faglitteratur. Han tok juridisk embetseksamen i 1956 og var deretter advokatfullmektig og dommerfullmektig.
Hagen drev eget advokatfirma i Oslo i nærmere 40 år, frem til 2004 og hadde lang erfaring med seksjonering av større bolig- og næringseiendommer. Han har skrevet flere bøker om eierseksjonsloven. Han var i en årrekke formann i Advokatforeningens lovutvalg for husleie og boligrett.
Hagen var sterkt engasjert i funksjonshemmedes rettigheter. I mange år var han også leder av NRKs innsamlingsråd. Hagen er bosatt på Haslum.
Nue
Nue (鵺) er en skapning fra japansk mytologi. Den har en apes hode, en tanukis kropp, en tigers bein, og en slange istedenfor hale. En nue kan også omforme seg selv til en svart sky og sveve rundt. På grunn av dens utseende, blir den noen ganger referert til som en japansk kimære.
Nue bringer ulykke og sykdom. Ifølge fortellingen om Heike, ble den japanske keiseren syk etter at en nue bosatte seg på taket av hans palass, sommeren 1153. Først etter at samuraien Minamoto no Yorimasa drepte skapningen, ble keiseren frisk igjen.
Grønvollfoss kraftverk
Grønvollfoss kraftverk er et vannkraftverk i Skiensvassdraget i Notodden kommune i Vestfold og Telemark fylke.
Kraftverket ble påbegynt i 1930 og satt i drift i 1933 og utnytter et fall på  22,6 meter i Tinnelva. Verket er et elvekraftverk uten eget reguleringsmagasin.
Den funksjonalistiske kraftstasjonen ble tegnet av Thorvald Astrup i 1932. Opprinnelig hadde kraftverket ubehandlede betongfasader.
I 2008 ble vannføringen gjennom turbinene øket ved å bytte ut løpehjul og generator. Midlere årsproduksjon er nå på 170 GWh.
Noanavn
Noanavn eller noaord er erstatningsord for ord som er farlige ifølge religion eller folketro. Slike navn eller betegnelser er ulike eufemistiske omskrivninger av de korrekte navnene for guddommer, mennesker, dyr, gjenstander eller annet som har blitt tabu. Som regel skyldes omskrivningen nevningsfordommer. Ideen var at en måtte vokte seg for å såre eller påkalle vedkommende ved å nevne den eller det ved sitt rette navn.
Begrepet noa stammer fra et polynesisk (melanesisk) ord som betyr «alminnelig». I motsetning til ordet «tabu», som betegner gjenstander, personer, steder eller handlinger som er hellige, forbudte eller farlige, er «noa» det vanlige og profane som en kan bruke og omgås uten spesielle regler eller å være spesielt forsiktig. Fenomenet er kjent fra hele verden.
Eksempler
De mest utbredte noanavn er knyttet til dyr og natur og skriver seg fra jeger- eller jaktkulturen. Nevnte man for eksempel ormen, ulven eller bjørnen ved rette navn, ville den straks dukke opp, jfr det tyske Wenn man den Wolf nennt, so kommt er gerennt («Når man nevner ulven, så kommer han rennende».) Derimot kunne en nevne de samme dyrene ved sine noanavn, slik at de ikke skulle forstå at de var omtalt:
Egentlig er også «bjørn» et noanavn, avledet av fargen «brun». Det samme gjelder ordet «slange» som en mener kun betyr «den krypende». I nordeuropeisk folketro var det flere steder særlig redsel for å uttale ulvens rette navn mellom jul og trettende dag jul. Og når husdyrene gikk ute på beite om sommeren, skulle man i Danmark i stedet for «ulver» kalle dem «Vårherres jakthunder».
Hitra vindpark
Hitra vindpark ligger på Eldsfjellet på Hitra vel 300 meter over havet. Parken ble åpnet 14. oktober 2004 av daværende miljøvernminister Børge Brende, etter et drøyt års anleggsarbeid som startet i juli 2003. Det måtte bygges 20 km ny vei til anleggsområdet fra Straum, i tillegg til 10 km nye kraftlinjer. Investeringskostnaden for anlegget er vel 450-480 mill. kr, hvorav 124 mill. ble i Norge og av disse ble 87 mill. i Midt-Norge. Tre mill. kroner går til kommunal eiendomsskatt.
Noanavn
Eksempler
Innenfor fiskerkulturen var det også forbud mot å nevne visse dyrearter, gjenstander og prestens navn når man var til sjøs.
Hitra vindpark
Parken har 24 Siemens SWT-2.3-CS vindturbiner, hver på 2,3 MW.
Noanavn
Eksempler
Andre eksempler er Gamle-Erik istedenfor djevelen. I barnebøkene om Harry Potter blir den onde Voldemort også gjerne omtalt med «Han-De-Vet» eller «Han-hvis-navn-må-være-unevnt».
Hitra vindpark
Samlet effekt er 55 MW. Gjennomsnittlig årsproduksjon er på 156 GWh, nok til å dekke årsbehovet til 7500 husstander.
I 2015 produserte parken 159 GWh. En etterundersøkelse i 2010 fant liten påvirkning på miljø og landskap.
Kraftverket eies og drives av Statkraft.
I 2019 ble anlegget utvidet med Hitra 2 vindpark.
Tangkeng-demningen
Demningen er en betong gravitasjonsdam av typen RCC, og er 66 meter høy. Den brukes (2012) bare til kraftproduksjon.
Salyan (distrikt i Aserbajdsjan)
Salyan er et distrikt (rayon) i Aserbajdsjan. Distriktets areal er 1 811 km². I 2009 hadde Salyan 121 400 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Salyan.
Jiefang Ribao (Shanghai)
Jiefang Ribao (kinesisk: 解放日报, pinyin: Jiěfàng Rìbào) er presseorgan for det kinesiske kommunistiske parti i Shanghai. Den er dagsavis, og utkommer i Shanghai med et opplag på 700.000 eksemplarer.
Avisen utkom første gang 28. mai 1949 under ledelse av Zhang Chunqiao.
Sions vekter hever røsten
«Sions vekter hever røsten» er en tysk salme, skrevet av Philipp Nicolai i 1599. Tysk originaltittel er «Wachet auf, ruft uns die Stimme». Elias Blix har oversatt den til nynorsk.
Salmen som del av andre verk
Salmen inngår som del av Gott, der Herr, der Mächtige redet av Georg von Bertouch.
Assa Abloy
Assa Abloy AB er et svensk konsern innen lås-, sikkerhets- og dørløsninger. Det ble grunnlagt i november 1994 gjennom sammenslåing av det svenske sikkerhetskonsernet Securitas’ låsvirksomhet Assa og finske Metras låsdel Abloy. Securitas delte ut sin andel i Assa til sine egne aksjonærer. Samtidig ble Abloy kjøpt inn gjennom en rettet nyemisjon der Metras aksjonærer fikk betalt med aksjer i det nye sammenslåtte selskapet. Den 8. november 1994 ble Assa Abloy notert på Stockholmsbørsens O-liste.
Siden Assa Abloy ble grunnlagt har konsernet vokst fra 3 til 68 milliarder SEK (2015) i omsetning gjennom både organisk og ervervet vekst. Veksten har skjedd i kombinasjon med kontinuerlig lønnsomhet.
Konsernet har rundt 46 000 medarbeidere og en markedsandel på drøyt 10 prosent. Konsernet er representert i alle store regioner. Totalt finnes konsernet i mer enn 70 land. Hovedkontoret ligger i Klarabergsviadukten 90 i Stockholm i Sverige.
Organisasjon
Assa Abloy har fem divisjoner – EMEA, Americas, Asia-Pacific, Global Technologies og Assa Abloy Entrance Systems.
EMEA-divisjonen driver virksomhet i Europa, Midtøsten og Afrika. Divisjonsledelsen er plassert i London, Storbritannia. Americas-divisjonen driver virksomhet i Nord- og Sør-Amerika. Divisjonsledelsen er plassert i New Haven i Connecticut, USA. Asia-Pacific-divisjonen driver virksomhet i Asia og Oseania. Divisjonsledelsen er plassert i Hongkong, Kina. Global Technologies-divisjonen driver virksomhet globalt. Forretningsenheten HID Global produserer og selger produkter for elektronisk adgangskontroll, sikker utstedelse av kort og identifikasjonsteknologi. Forretningsenheten Assa Abloy Hospitality produserer, selger og utfører service på elektroniske låsprodukter og programvare for hoteller og cruiseskip. Divisjonen Assa Abloy Entrance Systems produserer, selger og utfører service på automatiske dørsystemer. Divisjonsledelsen er plassert i Landskrona, Sverige.
Administrerende direktører
ASSA ABLOY har hatt følgende administrerende direktører og konsernsjefer: 1994–2003: Carl-Henric Svanberg, 2003–2005: Bo Dankis, 2005– : Johan Molin.
Varemerker
Assa Abloy har over 100 varemerker og arbeider globalt. Hvert marked har egne lokale produktvaremerker som kombineres med Assa Abloy. Eksempler i Norden er TrioVing, VingCard og Elsafe i Norge, ASSA og Aptus i Sverige og Ruko i Danmark. Globale produktvaremerker uten Assa Abloy i logoen er HID Global, ABLOY, Yale og Mul-T-Lock. I Norge finnes også CERTEGO som er en sikkerhetsleverandør.
Konkurrenter
Assa Abloy har fem hovedkonkurrenter: Ingersoll-Rand (USA), Stanley Black & Decker (USA), Dorma (Tyskland), Kaba (Sveits) og Hörmann (Tyskland). Samtlige sterke på sine respektive lokale markeder og med internasjonal tilstedeværelse. I Asia finnes det mange mindre konkurrenter. Men ingen av disse har en dominerende posisjon. Kilde for konkurrenter
Samarbeid med høyskoler og universiteter
Selskapet er et av medlemmene, kalt Partners, i Handelshögskolan i Stockholms partnerprogram for bedrifter som bidrar finansielt til høyskolen og samarbeider tett med den når det gjelder forskning og utdanning. I 2015 gikk ASSA ABLOY inn som partner i KTH Things, en start-up-hub for bedrifter på området The Internet of Things.
Utmerkelser
Forbes utpeker Assa Abloy som et av verdens 100 mest innovative selskaper. I 2013 var selskapet nr. 78 på listen og i 2014 nr. 93.
Otto IV av Det tysk-romerske rike
Otto IV av Braunschweig (født 1175/1176 i Braunschweig, død 19. mai 1218 i Harzburg) var tysk konge fra 1208, kronet til tysk-romersk keiser i 1209. Han var sønn av Henrik Løve og Mathilde (1174–1218), datter av Henrik II av England.
I 1180 gikk en del av hans fars welfiske allodialjord (odelsjord) over til ham, og han fikk således navnet Otto av Braunschweig. Fra barnsben ble han oppdradd av sin morbror Rikard Løvehjerte i det engelske hoff i en ren fransk stil. Av natur var han ukultivert og hissig, modig og dumdristig.
Med støtte av England og av paven ble han valgt til konge av Tyskland i 1208 og ble kronet i Aachen av erkebiskopen av Köln.
I den krigen som oppstod mot hans rivaler, blant andre Fredrik II av Hohenstaufen, Henrik IVs sønn, tapte Otto, selv om han ble støttet av England, Danmark og paven, og måtte allerede i 1206 flykte til England. Da imidlertid Fredrik ble myrdet i 1208, ble Otto kronet til tysk-romersk keiser av paven.
Like etter pådrog Otto seg pavens misnøye og ble i november 1210 lyst i bann. I stedet anerkjente paven hans motkonge Fredrik II av Hohenstaufen. Dermed mistet Otto hele Sør-Tyskland. Han ble overvunnet av franskmennene ved Bouvines og trakk seg tilbake til Braunschweig, men fortsatte kampen mot franskmennene til sin død.
Tirreno–Adriatico 2015
Tirreno–Adriatico 2015 var den 50. utgaven av sykkelrittet Tirreno–Adriatico. Det ble arrangert 11. til 17. mars 2015.
Colombianeren Nairo Quintana vant sammenlagt.
Etappene
Den første etappen var planlagt å være en lagtempo, men på grunn av uvær i forkant ble den forkortet og omgjort til en individuell tempo.
Den femte og hardeste etappen skapte debatt da avslutningen foregikk i snøvær.
Verdensarven i Italia
Verdensarven i Italia omfatter 55 oppføringer på UNESCOs verdensarvliste. UNESCOs liste over verdens kultur- og naturarvsteder («Verdensarven») er en liste over natur- og kultursteder som har særlig betydning for menneskeheten. UNESCO fører listen, som stiller krav om at verdensarvområder skal vernes. UNESCOs liste over verdensarv er den mest utbredte miljøvernavtalen i verden.
Nedenstående liste tar for seg verdensarvsteder i Italia. Årstallene i parentes angir når stedet ble opptatt på listen.
Sebastian Heufler
Sebastian Heufler (født 14. oktober 1991) er en østerriksk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 21 i firer-bob.
Jiefang Ribao (Yan’an)
Jiefang Ribao (kinesisk: 解放日报, pinyin: Jiěfàng Rìbào) var en kommunistisk partiavis utgitt i Yan'an i Kina fra 1941 til 1947.
Den 25. august 1943 strykket den en berømt lederartikkel: «Uten kommunistpartiet vil det ikke bli noe nytt Kina».
Breitenau
Breitenau er en liten by i Rheinland-Pfalz i det vestlige Tyskland med 704 innbyggere (2004). Byen ligger omtrent midt mellom Frankfurt am Main og Köln.
Stedet er omtalt som en landsby med navnet «Bredenowe» fra 1265. Fra 1343 til 1664 var byen en del av grevskapet Isenburg underlagt den franske kongen, men denne måtte avstå området etter den pfalziske arvefølgekrig da dette ble en av Det tysk-romerske riket. Fra 1802 ble byen og området en del av hertugdømmet Nassau fram til 1866 da området ble en del av Preussen.
Botanikk
Botanikk er læren om planter og utgjør et av biologiens fagområder. I og med at betydningen av ordet plante har vært nokså skiftende, er det ikke enkelt å avgrense fagfeltet. I dag regnes for eksempel studiet av sopp av mange ikke lenger til botanikken (se mykologi), mens studiet av encellede alger også faller innenfor mikrobiologien. Oftest vil man regne botanikken som studiet av landplanter og alger (fykologi). Studiet omfatter således om lag 400 000 arter, eller om man tar med sopp – mer enn 550 000 arter og deres innbyrdes systematikk.
Botanikken inkluderer utforskningen av planters struktur, metabolisme, vekst, evolusjonære utvikling, slektskapsforhold og systematikk, sykdommer, kjemiske egenskaper og genetikk. Studiet av menneskers forhold til planter kalles etnobotanikk, mens studiet av planterester for historiske formål faller inn under paleobotanikk, inklusive aldersbestemmelse og økologi- eller klimastudier gjennom studier av trær eller plantefrø (dendrokronologi). Botanikkens metode grenser mot, eller tar i bruk, fagdisipliner som biokjemi, genetikk, geografi og økologi.
Selv om protoktister, lav, sopp, bakterier og virus ikke regnes under botanikken, gir universitetsstudier i botanikk ofte en innledende innføring i disse organismene. Økologisk er botanikkforskningen viktig for vår forståelse av alt liv, jordklodens klima, vann-sykluser og værutvikling, samt erosjon, og ikke minst utviklingen av medikamenter innenfor farmasien. Det er etisk mer uproblematisk å forske på planter enn på dyr. Østerrikeren Gregor Mendel oppdaget arvelæren ved studier av bønner, mens Barbara McClintock oppdaget genflyt i celler gjennom studier av mais. Det finnes likevel etiske dilemmaer i botanikken, eksempelvis genmanipulasjon og patentering av matsorter.
Endelig er botanikken av enorm økonomisk verdi, siden alt vi spiser er enten direkte eller indirekte ekstrahert fra frøplanter. Utviklingen av landbruk krevde inngående kjennskap til årssyklusen og krysningsmulighetene av gress-arter (jordbruk), kunnskap om giftige planter ved husdyrhold, samt viktige bruksområder for trær innen skogbruket. Studiet innen agronomi ved landbruksskoler og -universiteter utdanner bønder og landbrukskyndige (agronomer), mens forststudiet utdanner skogteknikere og fagfolk til skogsdrift. Dessuten krever yrket som landskapsarkitekt god kjennskap til bruk av planter i landskapsforming og landskapspleie.
Botanikkens historie
I oldtiden beskrev inderne en rekke trær og planter, og deres egenskaper. I India foretok det 4 000 år gamle diktverket Rig Veda en inndeling av planter i urter, trær og busker, og tenkeren Parashara delte plantene dessuten inn i Ekamatrka (enfrøbladinger) og Dvimatrka (tofrøbladinger). Det tusen år yngre Atharvaveda deler plantene inn i åtte klasser utfra ytre karaktertrekk, og dette gruppeantallet holdt seg lenge i indisk tenkning. Etterhvert klarte man å «treffe» på en del av våre dagers anerkjente plantegrupper som følger synlig (ytre) morfologi, ved at man opererte med Fabaceae (erteblomster), Rutaceae (sitrusfrukter), Brassicaceae (korsblomster), Cucurbitaceae (gresskar), Apocynaceae (gravmyrtblomster) og Asteraceae (kurvblomster). Lotusblomsten ble siden et hellig symbol i buddhismen.
Klassisk botanikk
I Europa regnes grekeren Theophrastus (371–286 f.Kr.) som botanikkens grunnlegger, med 500 plantearter, beskrevet i 10-bindsverket Historia Plantarum. Theophrastus' egen lærer Aristoteles var også en habil biolog og studerte planter inngående, og begge to skilte mellom hann- og hunnplanter. Et gjennombrudd kom med Pedanius Dioskorides, som i år 60 skrev De Materia Medica, med omtale av 1 000 medisiner, hvorav 600 fra beskrevne planter. Romerne kjente om lag 1 300–1 400 plantearter. Først med utviklignen av mikroskopet på 1600-tallet utviklet europeisk botanikk vesentlige nyvinninger utover hans standardverk. Arabisk botanikk regnes fra kurderen Ad-Dinawari (828–896), som beskrev 637 planter, deres vekst, blomstring og fruktutvikling i verket Kitâb al-nabât (= «Book of Plants»). I Andalucía skrev Ibn al-Baitar (–1248) om 1 400 planter for farmasøytiske formål, hvorav han selv oppdaget 300 arter. Biblioteket i arabernes spanske hovedstad Córdoba hadde 660 000 bøker i 775 og europeiske munker valfartet til denne kunnskapskilden, men mye systematisk forvirring ved at sentraleuropeerne ikke forstod at floraen ved Middelhavet og i Nord-Europa var helt ulik. Den tyske lærde Hildegard von Bingen (1099–1179) forstod dette bedre, og fokuserte sitt botaniske studium på lokale arter som hun ga tyske navn. En virkelig vitenskapelig botanikk kom derimot først med Hildegards landsmann Albertus Magnus (1139–1280), som beskrev Europas flora på en måte som skapte skole for vestlig botanikk i århundrer. Med Marco Polo fikk europeerne sitt første kjennskap til bambus, nellik, ingefær, bomull, sukkerrør, indigo, rabarbra, kamfer, pepper og muskatnøtt.
Renessansen brakte oppdagelsesreiser som raskt økte kjennskapen til nye arter, men det ble gjort relativt få vitenskapelige fremskritt av den analytiske planteforståelsen. På denne tiden ble systematikk en viktig trend innen all naturvitenskap, og botaniske (og zoologiske) samlinger kom på moten i Europa. Botaniske hager ble anlagt fra 1544 i Padova, 1545 i Pisa og 1567 i Bologna. Italieneren Luca Ghini (1490–1556) i Pisa presset og tørket planter i verdens kanskje første herbarium.
Listen nedenfor angir hvor mange arter som var sikkert kjent og beskrevet på ulike tidspunkt, og viser de store systematiske framskritt som ble gjort i renessansen:
Moderne botanikk
Med oppdagelsen av mikroskopet dreiet fokus mer over på fysiologiske og biokjemiske studier av plantene. Johannes van Helmont målte vannopptaket i trær på 1640-tallet, mens briten Stephen Hales studerte plantenes fysiologi, masse, trykk, næringsopptak og respirasjon med verket Vegetable Staticks fra 1727. Etter potetkrisen i Irland på 1840-tallet fikk studiet av plantesykdommer og plantenes metabolisme ny fart, med nyvinninger av blant andre Joseph Priestley.
Den vitenskapelige tilnærmingen til gruppering, identifikasjon og navngivning av arter kalles taksonomi, og den store autoritet på dette feltet ble svensken Carl von Linné. Han levde på 1700-tallet, en periode da nye kolonier brakte en stor mengde helt nye arter til Europa og utforsking i tidens universiteter. Linné foreleste ved Uppsala universitet fra 1730, og regnes ofte som taksonomiens far med verket Systema Naturae fra 1735 med 4 400 dyrearter og 7 700 plantearter. Han delte plantene i kongedømmer, 25 klasser, ordener, slekter og arter. Gruppen Cryptogamia inkluderte alle landplanter som hadde skjulte reproduksjonsorganer, det vil si alle sporeplanter (alger, sopp, moser, levermoser og bregner).
Den sveitsisk-franske botanikeren Augustin Pyramus de Candolle (1778–1841) satte Darwin på sporet av evolusjonen, selv om han aldri helt kom ut av det blindsporet som mentoren Jean-Baptiste de Lamarck skapte med sitt utviklingssyn. Men Candolle hadde større betydning som botaniker enn som generell evolusjonsteoretiker, og maktet å formulere en alternativ klassifikasjon i opposisjon til Linné. Ideen om naturlig utvalg stammer fra hans konsept Nature's War, om planterarters innbyrdes konkurranse, og Candolle la grunnlag for den naturlige systematikk – fylogenien.
På 1900-tallet gjennomgikk systematikken rivende utvikling, og grupperingen av arter i grupper basert på antatt slektskap gjennomgikk rask utviklign og store revisjoner. Ofte var de botaniske «systemer» énmannsverk, det siste er Cronquist-systemet fra 1981, av den amerikanske forskeren Arthur J. Cronquist (1919–1992). Med genetikken og overveiende bruk av DNA-studier har systematikken blitt mer komplisert og eksakt, og utforskes i dag i et forskerfellesskap hvor amerikanske, britiske og svenske universiteter står sentralt, kalt Angiosperm Phylogeny Group. Med APG IV-systemet (2016) har botanikken presentert sin foreløpig siste systematiske helhetsgruppering av blomsterplantene.
Botanikk i Norge
Det første professoratet ved det nye Universitetet i Oslo ble etablert i 1814, som et kombinert professorat i «statsøkonomie og botanik». Det ble besatt av legen Christen Smith, som var stor i det danske fagbotaniske miljøet. Etter at han døde tidlig under en botanisk ekspedisjon i Afrika, fikk norsk botanikk en mer rent økonomisk innretning for forskningen. Zoologen Jens Rathke fikk fagansvaret ved universitetet og brukte deler av Botanisk hage til fruktdyrkning med fokus på kultivering av økonomiske nyttevekster. Dette ble radikalt endret med fagbotanikeren Matthias Numsen Blytt, landet første skolerte botaniker. Blytts fokus ble oppbyggingen av en norsk Flora, og han stoppet nyttevekstfokuset ved Universitetet. Studenten Johannes Musæus Norman videreførte disse prioriteringene, men ikke uten strid.