cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
LGV Nord
Passasjertrafikken til Storbritannia blir utført av Eurostar, med en reisetid mellom London St. Pancras og Paris-Nord på 2 timer 15 minutter, og mellom St Pancras og Brussel-Sør på 1 time 51 minutter. Materiellet består av en flåte på 27 Class 373 / 1 multi-system-tog med en topphastighet på 300 km/t. Det er forventet at også andre selskaper vil betjene linjen i fremtiden.
Lajla Rolstad
Lajla Rolstad (født 11. november 1978) er en norsk forfatter, litteraturviter og filosof. Hun har vokst opp på Lillehammer. Hun har studert filosofi i Essex. Som litteraturviter har hun skrevet hovedoppgave ved Universitetet i Oslo om Bram Stokers «Dracula».
Rolstads debutroman Nekronauten ble utgitt på Gyldendal i mars 2009.
Ild
Ild (fra norrønt eldr) er et resultat av at energi blir frigjort som lys og varme når et material reagerer med oksygen. Flammer er den synbare delen av ild. Om det blir varmt nok kan gasser bli ionisert til å frambringe plasma. Avhengig av substansen som brenner, og utvendig forurensning, kan flammenes farge og ildens intensitet være forskjellig.
Ild er en hastig selvforsterkende oksidasjonsprosess der brennbare gasser dannes ut fra et brensel:
Dette er en eksoterm reaksjon. Det begynner med at brenselet blir utsatt for en ytre energikilde, for eksempel et lyn eller en gnist. Senere blir den vedlikeholdt ved hjelp av sin egen frigivelse av energi. Mer presis betyr ild en kontrollert forbrenning, mens en ukontrollert ild kalles en «brann». Forbrenning uten flammedannelse kalles for «glødeild». For at ild skal dannes, trengs det oksygen, brennbart materiale og varme. Dette kalles også «branntrekanten».
Ukontrollert ild på et uheldig sted kalles ildebrann eller bare brann. For å minske skade og oppnå tilfredsstillende brannsikkerhet finnes det ulike tiltak for brannvern: Brannvesen, brannalarm, brannslukkingsapparat og brannstige. En eksplosjon kan oppstå om ilden brenner tilstrekkelig raskt for å gi opphav til en trykkbølge ved at gassene ekspanderer. For å få prosessen til å gå raskt, det vil si kraftigere eksplosjon, er det viktig å ha rett mengder gasser. Om det derimot er et kraftig undertrykk ved en rask forbrenning, bygges en implosjon, der omgivelsene suges inn mot sentrum, til sentrum er mettet, hvorpå alt trykkes ut igjen. Eksplosjoner og implosjoner ser derfor like ut.
Før moderne virkemidler som lighter eller fyrstikker, ble det gjorde opp ild ved å bære med seg glødende kull; ved å slå flint mot stål; ved å skape friksjonsvarme ved å gni eller bore; eller ved å presse luft sammen.
Ild som symbol og idehistorie
Menneskelig kontroll og bruk av ild går tilbake til urtiden. Kunnskapen og kontroll av ild er et av de grunnleggende teknologier for menneskelig utvikling. Ilden har således både vært farlig og nyttig, og det nærliggende å tro at ilden (som solen) har blitt tillagt guddommelige egenskaper (se Elementærånder). I eksempelvis gresk mytologi er Prometheus forstått som en mytologisk kulturhelt som ga ilden til menneskeheten. Myten forteller at de olympiske gudene holdt kunnskapen om ilden skjult for menneskene, men Prometheus greide å lure med seg ilden gjennom et hult rør eller en fennikelstilk. Han ga ilden til menneskene slik at de igjen kunne stille opp mot gudene. For dette ble Prometheus straffet av gudene ved å bli lenket til et fjell hvor Zevs’ ørner hver dag hakket ham i leveren. Også andre mytologier har lignende myter om ildens betydning.
Språklig er ild en allegori for lidenskap og kjærlighet. I mange kulturer har ilden symbolisert enten katarsis eller ulykke. Ild har hatt betydning ved eksempelvis religiøs ofring. Ild er tradisjonelt blitt oppfattet som en vesentlig del av tilværelsen, eksempelvis som den ene av fire grunnelementene i antikken: ild, jord , luft , og vann , som alle er stoffer innenfor Aristoteles' elementlære. Tilsvarende Ilden ble forstått som det ene av fem kinesiske grunnelementer i taoismen: ild, luft, vann, metall og tre. I kristendommen er ilden, ved siden av vannet, et symbol på renselsen og knyttet til den hellige ånd. Ilden, særlig i form av en fakkel, symboliserer både Gud, den hellige ånd og lyset. Kildene til disse symbolene er avledet fra Bibelen, eksempelvis Gud er framstilt som «en fortærende ild». En trekant som peker oppover er det alkymistiske symbolet på ild. Psykologen Sigmund Freud forsto ild som et aspekt av libido (seksuell drift) som representerte forbudte lidenskaper.
Ildens historie
Kontroll av ilden av tidlige mennesker var et vendepunkt i det kulturelle aspekt for menneskelig evolusjon som gjorde det mulig for mennesker å koke og steke mat og skaffe seg varme og beskyttelse. Å skape og kontrollere ild gjorde det også mulig for menneskelig aktivitet inn i nattens mørke og kalde timer, og ga beskyttelse mot rovdyr og insekter.
Termohalin sirkulasjon
Den termohaline sirkulasjon (det store transportbåndet, engelsk the great ocean conveyor belt) er en oseanografisk betegnelse for et system av havstrømmer som forbinder fire av fem verdenshav, og som utgjør et kretsløp av global utstrekning.
Systemet er av termohalin karakter, dvs at det drives av ulikheter i temperatur (termo) og saltholdighet (halin). Kaldt vann og vann med stor saltholdighet er tungt, mens varmt og mindre saltholdig vann er lettere. Når kaldt vann synker ned erstattes det av varmere overflatevann, og da oppstår det en «pumpe»virkning som setter strømmene i bevegelse.
Ild
Ildens historie
Muligheten å kontrollere ild var en dramatisk endring i menneskehetens væremåte. Å skape ild skaffet varme og lys, men også å koke eller steke mat, noe som endret matvaner ved at mangfoldet i matinntaket ble økt og samtidig også en økning av tilgjengelige ernæring. Ild gjorde det mulig for mennesker å holde seg varme i kaldt vær og å overleve i kaldere klima. Ild holdt også farlige rovdyr unna. Bruken av ild for å skaffe kokt eller stekt mat synes være 1,9 millioner år gammel, men kan også være enda eldre. Motstand mot luftforurensning begynte å utvikle seg i de menneskelige befolkningene på omtrent samme tid. Bruken av ild ble etter hvert også mer forfinet, som å bruke ild for å frambringe trekull, brenne keramikk, og kontrollere vegetasjon fra ti tusenvis av år siden.
Ettersom planter har ufordøyelige deler, som rå cellulose og stivelse, deler av enkelte planter som stilken, modne blader, og røtter, var det først med koking og steking hvor disse delene ble tilgjengelig som mat. Isteden var forbruket av planter til de deler som var gjort av enkle sukkerarter og karbohydrater som frø, blomster og kjøttfulle frukter. Gifter i frø og tilsvarende kilder for karbohydrater påvirket også føden, da cyanogene glykosider, som de som finnes i linfrø og maniok, ødelegges ved koking.
Tennene til Homo erectus har over tid vist en gradvis minskning, noe som antyder at senere individer av denne menneskearten gikk over fra å spise hard, knaskende mat som rotfrukter til mykere mat som kjøtt og ulike former for kokt eller stekt mat. Bevis på koking og steking av kjøtt er avdekket i form av brente og svarte dyrebein ved ulike arkeologiske funnsteder.
Under den neolittiske revolusjonen ved innføringen av kornbasert jordbruk benyttet menneskelige sivilisasjoner over hele kloden benytte ild som et redskap i landskapshåndtering, som ved svedjebruk (svijordbruk). Det innebærer å svi ned vegetasjonen for å frigjøre jorden fra busker og trær og åpne den for dyrking av matnyttige vekster på nybrente vegetasjonsområdene. Svedjebruk er trolig den eldste formen for matproduksjon. Arkeologisk forskning mener at planteforedling er den eldste formen for jordbruk og tok til på flere ulike steder i verden (Vest-Asia, Sørøst-Asia, Øst-Asia, Afrika og Amerika) i perioden 8000–4000 f. Kr. Den dag i dag er svedjebruk vanlig, eksempelvis i 2004 ble det anslått at i Brasil alene ryddet 500 000 småbønder et gjennomsnitt på ett hektar skog hver per år.
Spredningstverrsnitt
Spredningstverrsnitt eller virkningstverrsnitt er en størrelse som benyttes innen kjernefysikk og partikkelfysikk for å uttrykke sannsynligheten for at en vekselvirkning mellom to partikler skal inntreffe. Det måles ved å sende en partikkel mot en annen partikkel som kan ligge i ro eller beveger seg motsatt retning. Generelt blir en slik vekselvirkning kalt for spredning.
Spredningstverrsnittet betegnes ved den greske bokstaven σ  og har samme dimensjon som et geometrisk areal. Dette uttrykkes vanligvis  i enheter av 1 barn = 10 -24 cm2 som er tverrsnittet av en typisk atomkjerne. I stedet for spredningstverrsnitt sier man ofte «virkningstverrsnitt» da det angir størrelsen til det effektive arealet som de to partiklene må befinne seg innenfor for at de skal kunne vekselvirke med hverandre.
Spredningsprosessen er elastisk når de to partiklene bare forandrer bevegelsesretning. I motsatt fall har man en uelastisk spredningsprosess. Da kan indre egenskaper ved den ene eller begge partiklene forandres eller helt nye partikler kan oppstå. Ofte vil disse mulighetene opptre i samme spredningseksperiment slik at det totale spredningstverrsnittet blir summen av de partielle tverrsnittene for hver av prosessene.
I en klassisk beskrivelse av spredning vil man forvente at størrelsen på virkningstverrsnittet er gitt ved den geometriske størrelsen til de spredende partikler. Dette er også tilfellet når de vekselvirker over en avstand som er kortere enn deres utstrekning. Men skyldes vekselvirkningen den elektriske Coulomb-kraften som har lang rekkevidde, er det totale spredningstverrsnittet veldig stort selv om partiklene har forsvinnende liten utstrekning.
Dette gjelder også ofte i en kvantemekanisk beskrivelse. Det totale spredningstverrsnittet mellom to protoner ved ikke altfor høye energier er av størrelsesorden 4×10 -26 cm2 som kan tilskrives en radius for protonet på omtrent 10 -13 cm. Derimot er det tilsvarende høyenergetiske virkningstverrsnittet for et nøytrino mot et proton så lite som 10 -41 cm2. I dette tilfellet skyldes vekselvirkningen den svake kjernekraften som ikke er direkte avhengig av protonets størrelse.
Litt historie
Den første spredningsprosess som ble grundig studert, var spredning av lys i atmosfæren på grunn av molekyler og andre, mikroskopiske partikler. I sine arbeider fra 1871 utledet Lord Rayleigh det tilsvarende spredningstverrsnittet  som viste seg å avta raskt med bølgelengden til det innkommende lyset. Dette forklarer hvorfor himmelen er blå.
Vel tredve år senere regnet J. J. Thomson ut virkningstverrsnittet for spredning av lys mot frie elektroner. Det gjorde det mulige å måle antall elektroner i atomet ved hjelp av røntgenstråling og var derved viktig i etableringen av moderne atomfysikk.
I 1911 målte Ernest Rutherford spredningstverrsnittet for kollisjoner mellom α-partikler og gullatomer. Denne prosessen omtales i dag som Rutherford-spredning. Den resulterte i oppdagelsen av atomkjernen. På lignende vis kunne man ved Compton-spredning i 1924 vise eksperimentelt at fotonet er en partikkel. Dette betydde at klassisk elektrodynamikk måtte erstattes med kvanteelektrodynamikk.
På slutten av 1960-tallet kunne man fra virkningstverrsnittet for spredning av høyenergetiske elektroner på protoner ved SLAC konstatere at disse består av mindre partikler som etter kort tid viste seg å være kvarker. Ved enda høyere energier ble Higgs-bosonet oppdaget i 2012 på CERN ved spredning av protoner mot protoner.
Definisjon
Spredningseksperiment blir ikke gjort ved å sende én og én partikkel mot en annen. I stedet sendes en stråle av partikler mot en spreder som inneholder mange andre partikler. Disse kan være samlet i et fast materiale eller være i flyttende form, alternativt som gass. For å unngå at én partikkel forårsaker flere kollisjoner, må ikke tettheten av partikler i sprederen være for stor eller så må den være tilstrekkelig tynn.
Hvis tykkelsen av sprederen kalles Δx og den har det geometriske tverrsnittet A, vil det projiserte arealet av alle partiklene i sprederen være nσAΔx når σ er spredningstverrsnittet og n er deres tetthet. Forholdet mellom dette arealet og hele arealet A vil nå være sannsynligheten P  for at en innkommende partikkel kolliderer eller spredes,
Denne sannsynligheten er samtidig forholdet mellom intensiteten til spredte og innkommende partikler.
Når den innkommende strålen av partikler går gjennom flere lag med spredere, vil dens intensitet I(x) svekkes. I et tynt lag med tykkelse dx er denne reduksjonen nå gitt ved
Denne differensialligningen kan løses ved bruk av eksponensialfunksjonen med resultatet
og viser hvordan intensiteten avtar med økende x innover i en tykk spreder. Samme lovmessighet ble funnet for flere hundre år siden for spredning av lys og omtales i den sammenheng som Beer-Lamberts lov.
Geometrisk virkningstverrsnitt
Når en kule med radius R  blir projisert på et plan, vil den utgjøre et areal π R2 som er dens geometriske tverrsnitt. For en bred strøm av innkommende punktpartikler vil kun de som befinner seg innenfor dette arealet, kunne vekselvirke med kulen ved mekanisk kontakt, Det totale virkningstverrsnittet for spredning av den klassiske punktpartikkeln mot kulen er derfor
På samme vis er spredningstverrsnittet for to klassiske kuler med radier henholdsvis R  og r  gitt som
Ved disse klassiske kollisjonene ville de tilsvarende virkningstverrsnittene vært større hvis partiklene og kulene kunne virke på hverandre over større avstander enn deres geometriske utstrekning. Det ville være tilfellet hvis de for eksempel hadde elektrisk ladning.
Differensielt spredningstverrsnitt
Det totale spredningstverrsnittet σ  sier ingenting om retning til partiklene etter kollisjonen mellom dem. Eksperimentelt er dette av stor viktighet og beskrives ved det differensielle virkningstverrsnittet.
Benyttes et kulekoordinater (r,θ,φ) med origo i sprederen, vil det gi et antall dN  partikler som spredes i en retning gitt ved vinklene (θ,φ) innen det differensielle romvinkelelementet
Dette antallet er proporsjonalt med antall partikler Ns = nAΔx i sprederen hvis denne har volum AΔx og tetthet n. Antall spredte partikler i denne retningen kan da skrives som
der I0 er fluksen av innkommende partikler og dσ/dΩ  er det differensielle virkningstverrsnittet. Det har dimensjon som et areal og avhenger av retningen (θ,φ) samt energien til de innkommende partiklene. Er denne vinkelavhengigheten kjent, kan det totale spredningstverrsnittet finnes ved integrasjon,
Fra denne definisjonen av det diifferensielle spredningstverrsnittet følger at det kan benyttes både for elastiske og uelastiske prosesser. Det avhenger av hva slags partikler med hvilke egenskaper man registrerer i den gitte retningen.
Støtparameter
Avgjørende for størrelsen til spredningsvinkelen θ  er energien til den innkommende partikkelen og den minste avstand denne ville hatt fra sprederen hvis den ikke hadde noen virkning på bevegelsen. Denne avstanden kalles kollisjonens støtparameter og betegnes vanligvis ved bokstaven b. Ved bruk av klassisk mekanikk kan spredningsvinkelen θ  beregnes for hver verdi av denne parameteren når man antar at vekselvirkningen er rotasjonssymmetrisk. Det betyr at man teoretisk kan finne funksjonen b = b(θ) selv om dette i praksis kan være vanskelig å gjøre.
I denne klassiske beskrivelsen vil alle innkommende partikler som går gjennom en liten ring med areal dσ = 2π bdb spredes den samme vinkelen θ innen en romvinkel dΩ = 2π sinθ dθ . Det differensielle virkningstverrsnittet følger nå fra
hvor man tar den positive verdien hvis den deriverte db/dθ er negativ.
Eksempel
Det enkleste eksempel på en slik klassisk beregning av det differensielle spredningstverrsnittet har man når en liten partikkel kolliderer med en massiv, hard kule. Skjer dette med støtparameter b, vil treffpunktet på kula være gitt ved vinkelen α  slik at når R er kulens radius. Partikkelen vil reflekteres fra kulens overflate med samme vinkel slik at spredningsvinkelen blir θ = π - 2α. Dermed har man sammenhengen
Ved å benytte den trigonometriske identiteten og samtidig ignorere et minustegn, finner man herav det differensielle tverrsnittet
Det er uavhengig av vinkelen θ slik at de innkommende partiklene blir spredt like mye i alle retninger. Ved idirekte ntegrasjon følger det totale spredningstverrsnittet da den totale romvinkel Ω = 4π.
Mer komplisert er Rutherford-spredning av to partikler som forårsakes av en frastøtende Coulomb-kraft mellom dem. Når den ene er mye tyngre enn den andre, vil bevegelsen til den andre følge en hyperbel på tilsvarende måte som at en planet ifølge Keplers lov beveger seg rundt solen i en ellipse når kraften mellom dem er tiltrekkende. Støtparameteren er i dette tilfellet gitt ved hyperbelens hovedakse a og spredningsvinkelen ved sammenhengen
Den gir nå det differensielle spredningstverrsnittet
Klassisk lysspredning
Klassisk beskrives lys som en elektromagnetisk bølge. Spredning av lys skjer ved at det elektriske feltet i bølgen påvirker ladninger i sprederen som så stråler ut nytt lys i forskjellige retninger ifølge Maxwells ligninger. Spredningstverrsnittet for en slik prosess kan defineres på tilsvarende vis som for spredning av partikler ved at fluksen av partikler i forskjellige retninger erstattes med intensiteten av strålingsenergi i disse retningene. Når lys beskrives kvantemekanisk som en strøm av fotoner, vil det ikke lenger være noen prinsipiell forskjell mellom disse to beskrivelsene.
Vanligvis er lysets bølgelengde mye større en utstrekningen til den elektrisk ladete partikkel som spreder det, vil den sende ut lys som er elektrisk dipolstråling når den settes i bevegelse av den innkommende bølgen. Den utstrålte energien innen romvinkelen dΩ  i retning n = (θ,φ) er da
hvor ω er vinkelfrekvensen til det innkommende lyset med et elektrisk felt som danner vinkelen α med utstrålingsretningen n. Størrelsen til denne spredte energien er gitt ved dipolmomentet p0 til sprederen.
Lorentz-oscillatoren
En enkel, men realistisk modell for klassisk lysspredning gir Lorentz-oscillatoren hvor den spredende partikkel er et elektron som er bundet i et molekyl ved en harmonisk kraft som gjør at det kan oscillere med en egenfrekvens ω0. Den innkommende bølgen med elektrisk amplitude E0 gir det bundne elektronet i oscillatoren dipolmomentet
hvor konstanten γ beskriver en mulig dempning av oscillatorens svingninger. Da intensiteten til den innkommende bølgen er, blir nå det differensielle spredningstverrsnittet
hvor r0 = e2/4π ε0mc2 er den klassiske elektronradius. Det avhenger av vinkelen α som igjen er bestemt av vinkelen mellom spredningsretningen
og det elektriske feltet til den innkommende bølgen. Tverrsnittet gjelder derfor for spredning av polarisert lys.
Spredningstverrsnittet har et maksimum når lyset har samme frekvens som egenfrekvensen til Lorentz-oscillatoren. Denne generelle effekten skyldes resonans mellom disse to svingningene.
Så lenge dempningsparameteren γ ≠ 0, vil en del av den innkommende energien absorberes av oscillatoren. Det totale virkningstverrsnittet vil derfor være litt større enn det som skyldes spredning og tilsvarer integrasjon av dette differensielle spredningstverrsnittet.
Anvendelser
Når elektronet er løst bundet eller frekvensen til lyset er tilstrekkelig høy, kan man sette &omega; &gg; &omega;0,&gamma; og spredning på Lorentz-oscillatoren går over til å bli tilnærmet Thomson-spredning på frie elektroner med differensielt tverrsnitt
I den motsatte grensen hvor elektronet er sterkt bundet til et molekyl slik at &omega;0 &gg; &omega;,&gamma;, går resultatet over til å gi tverrsnittet
for Rayleigh-spredning. Det er mye mindre enn Thomson-tverrsnittet, men øker raskt med frekvensen ω. Det er denne variasjonen som gjør at himmelen er blå.
Kvantemekanisk spredning
På samme måte som i klassisk mekanikk kan vekselvirkningen mellom to ikke-relativistiske partikler i kvantemekanikken beskrives som et tolegemeproblem og dermed reduseres til å omhandle én partikkel som påvirkes av den andre gjennom et statisk potensial. Hvis den innkommende partikkelen med masse m  har kinetisk energi E = p2/2m, vil dens impuls skrives som p = ħ k hvor k er bølgetallet i Schrödingers bølgefunksjon som beskriver den når ħ er den reduserte Plancks konstant.
Når denne partikkelen beveger seg langs z-aksen med bølgevektor k, kan den beskrives ved den plane bølgefunksjonen eikz. Etter spredningen vil den bevege seg i retningen (θ,φ) i forhold til z-aksen. Det er tilfelle når spredningspotensialet er rotasjonssymmetrisk. Langt borte fra dette potensialet vil man dermed ha en utgående kulebølge med en viss amplitude f (θ ). Spredningsprosessen kan derfor i dette området sammenfattes i den kombinerte bølgefunksjonen
da k⋅r = kz = kr cosθ i det første leddet. Det differensielle spredningstverrsnittet for kollisjonen er nå gitt som
der spredningsamplituden f (θ,φ) har samme dimensjon som en lengde. Den kan i prinsippet beregnes ved å løse Schrödinger-ligningen.
Born-approksimasjon
Når potensialet som virker mellom de kolliderende partiklene er beskrevet ved funksjonen V(r), vil den spredte bølgen være en løsning av den stasjonære Schrödinger-ligningen som tar formen til en inhomogen Helmholtz-ligning,
Den har en generell løsning som er gitt ved
hvor den plane bølgen i det første leddet er en løsning av den homogene ligningen og G(r,r') er dens Green-funksjon. Denne er definert ved ligningen
som har løsningen
hvor det siste uttrykket gjelder for store avstander fra sprederen der r &gg; r'&thinsp; og k'&thinsp; = k&thinsp;r/r kan betraktes som bølgevektoren for den spredte partikkelen. Det generelle resultatet for spredningsamplituden kan derfor leses ut fra det siste leddet i den formelle løsningen. Her kan man for ψ(r') sette inn det tilsvarende uttrykket og kan på den måten komme frem til en rekke for spredningsamplituden hvor de første leddene representerer én enkel spredning på potensialet, to påfølgende spredninger og så videre. Den laveste Born-approksimasjonen tilsvarer å beholde bare det første leddet i rekkeutviklingen. Det gir det eksplisitte resultatet
for spredningsamplituden. Den er gitt som en Fourier-transformasjon av spredningspotensialet.
Coulomb-spredning
Den enkleste og viktigste anvendelse av første Born-approksimasjon er for Rutherford-spredning der det spredende potensial er Coulomb-potensialet
som virker mellom to partikler med elektrisk ladninger -e og Ze. De to bølgevektorene k og k'  har samme lengde k og danner vinkelen θ  med hverandre. Derfor har vektoren lengden
hvor bølgetallet k er gitt ved energien E = ħ2k2/2m til den innkommende partikkelen.
Fourier-transformasjonen av Coulomb-potensialet kan finnes fra det mer generelle integralet
ved å ta grensen κ → 0. Dette er ikke avhengig av den asimutale vinkelen φ da potensialet er rotasjonssymmetrisk. Spredningsamplituden blir dermed
.gov
.gov er et generisk toppnivådomene på Internett, som brukes av offentlige enheter og virksomheter i Amerikas forente stater. .gov-domenet administreres av General Services Administration (GSA), en uavhengig instans av USAs føderale regjering.
USA er det eneste landet som har et regjeringsspesifikt toppnivådomene i tillegg til sitt ccTLD. Årsaken ligger i Internetts opprinnelse som et forskningsnettverk underlagt USAs føderale styresmakter. (se NSFNET og ARPANET). Andre land bruker vanligvis et andrenivå-domene til dette formålet, som for eksempel .gov.au for Australia, .gob.ar for Argentina, .govt.nz for New Zealand, .gov.uk for Storbritannia, .gc.ca for Canada, .gouv.fr for Frankrike og .guv.ro for Romania.
Spredningstverrsnitt
Coulomb-spredning
og det differensielle tverrsnittet for Coulomb-spredning er
.gov
Enkelte føderale instanser i USA bruker imidlertid .fed.us i stedet for .gov, mens USAs forsvarsdepartement og dets underordnede organisasjoner har sitt eget toppnivådomene: .mil.
Alle styresmakter i USA kan bruke .gov, så som atlantaga.gov for byen Atlanta, og georgia.gov for delstaten Georgia (USA). Tidligere var imidlertid bare føderale enheter tillatt å benytte domenet, mens enheter på lavere nivåer måtte bruke subdomener under sin hovedenhet. Det er av denne grunn en mangel på konsistens i adressene for nettstedene til styresmakter på delstats- og lokalnivå, hvor noen bruker .gov, noen .us og andre igjen .com, .org eller andre TLD'er.
Spredningstverrsnitt
Coulomb-spredning
hvor ke = 1/4π ε0 er Coulomb-konstanten i SI-systemet. Selv om denne beregningen er basert på kvantemekanikk, er Plancks konstant fallt ut av resultatet som er i nøyaktig overensstemmelse med hva den klassiske beregningen gir. Dette er spesielt for Coulomb-potensialet hvor høyere ledd i Born-approksimasjonen ville ha resultert i en kompleks fasefaktor i spredningsamplituden som ikke ville ha forandret virkningstverrsnittet.
Partialbølger
En viktig fremstilling av en generell spredningsprosess får man ved en partialbølgeutvikling av spredningsamplituden. Den er basert på at potensialet er rotasjonsymmetrisk slik kollisjonen er uavhengig av den asimutale vinkelen φ. Spredningsamplituden kan da uttrykkes ved en uendelig rekke basert på Legendre-polynomene Pℓ(cosθ) og har formen
Ekspansjonsparameteren ℓ er her kvantetallet som angir dreieimpulsen til partikkelen som spredes. Desst lavere energi denne har, desto mindre verdier har denne størrelsen og desto færre termer behøver man å ta med i rekkeutviklingen. Hver verdi av ℓ angir dermed en utgående kulebølge og parameteren δℓ kalles dens faseskifte. De bestemmer størrelsen til spredningstverrsnittet og har reelle verdier for elastisk spredning.
Ved å bruke ortogonalitet mellom Legendre-polynomene finner man herav det integrerte spredningstverrsnittet
Dette uttrykket er i overensstemmelse med det optiske teoremet som sier at tverrsnittet også er gitt ved den imaginære delen av spredningsamplituden i fremover-retning θ = 0,
Partialbølgemetiden kan også benyttes ved uelastisk spredning der den innkommende partikkelen taper energi eller ved at andre partikler blir samtidig skapt i prosessen. Dette kan formelt beskrives ved å la faseskiftene ta komplekse verdier. Da vil det være en forskjell mellom det totale virkningstverrsnittet som følger fra det optiske teoremet og det integrerte spredningstverrsnittet. Differensen omtales vanligvis for det «absorptive tverrsnittet» siden det skyldes et tap av partikler fra den innkommende strålen.
Småvinkelspredning
Kvantetallet ℓ i partialbølgeutviklingen angir dreieimpulsen til den spredte partikkelen. Denne er proporsjonal med impulsen p = ħ k til partikkelen som spredes. Ved høye energier vil derfor partialbølger med stadig høyere verdier av ℓ bidra. I tillegg viser eksperiment i kjernefysikk og partikkelfysikk ved slike energier at spredningen er konsentrert innen små vinkler.
Under slike forhold kan summen over alle partialbølger ℓ erstattes med en integrasjon over en klassisk støtparameter b definert ved ℓ = bk. Samtidig kan Legendre-polynomet i ekspansjonen for små vinkler erstattes med Pℓ(cosθ) = J0(ℓθ) hvor Bessel-funksjonen er definert ved
Spredningsamplituden kan dermed skrives som
Eikonalapproksimasjon
I store avstander fra sprederen beskrevet ved potensialet V(r) må bølgefunksjonen til den spredte partiklen oppfylle ligningen
Det siste leddet her gir direkte spredningsamplituden i laveste Born-approksimasjon når man setter ψ(r) = e i k⋅r i integralet på høyre side. Et mer nøyaktiig resultat kan finnes ved å benytte eikonalapproksimasjonen som brukes  i optikken og er basert på en tilsvarende Helmholtz-ligning ved korte bølgelengder og småvinkel avbøyning. Denne tilnærmelsen gir det mer presise uttrykket
for den spredte bølgen hvor v = p/m er hastigheten til partikkelen. Denne modifikasjonen av den plane bølgen involverer Plancks konstant ħ og er derfor en kvantekorreksjon som kan føres tilbake til WKB-approksimasjonen i atomfysikken.
Uttrykket for spredningsamplituden tar nå formen
etter oppsplittelsen r = (b,z) og innføring av Q = k - k' . Det gjenstående integralet kan bli ytterligere forenklet ved å benytte først at Q⋅r = Q⋅b for små spredningsvinkler. I tillegg kan de to siste faktorene i integralet kombineres til den deriverte av en eksponensialfunksjon slik at integrasjonen over z kan utføres. Dermed tar spredningsamplituden formen
men med det eksplisitte resultatet
for den generaliserte faseforskyvningen. For et gitt spredningspotensial kan denne derfor bestemmes ved en enkel integrasjon. Skulle potensialet ta komplekse verdier, vil dette bety absorpsjon av de innkommende partiklene og bety at funksjonen δ(b) også ville ta komplekse verdier.
Diffraksjonsspredning
Faseforskyvningen δ(b) vil bli kompleks hvis det spredende potensialet V(r) virker absorberende på de innkommende partiklene. I det mest ekstreme tilfelle kan man tenke seg at alle partikler innenfor en radius a  absorberes, mens ingen spredes eller absorberes utenfor denne avstanden. Man sier da at man har spredning på en totalt absorberende kule eller «sort disk». Det betyr at fasefaktoren e2iδ = 1 for støtparametre b > a  og null ellers. Spredningsamplituden er da gitt ved integralet
som er det samme som opptrer for diffraksjon av lys gjennom en sirkulær åpning eller absorberende disk. Spredningstverrsnittet for partikler i denne grensen blir derfor vanligvis omtalt som «diffraksjonsspredning».
Det integrerte spredningstverrsnittet blir nå
med stor nøyaktighet. Det er likt med det geometriske tverrsnittet til sprederen.
For beregning av det totale virkingstverrsnittet σT  kan man benytte det optiske teoremet. Da J1(x)/x → 1/2 i grensen x → 0, er spredningsamplituden i fremover-retning f(0) = ika2/2 og er rent imaginær. Dette tverrsnittet blir dermed
og er dobbelt så stort som det geometriske tverrsnittet. I tillegg til spreningstverrsnittet inneholder det også tverrsnittet for absorpsjon som har samme størrelse.
Montenegro under Sommer-OL 2012
Montenegro deltok under Sommer-OL 2012 i London som ble arrangert i perioden 27. juli til 12. august 2012.
Tavusj
Tavusj (armensk: Տավուշի մարզ) er en av Armenias ti provinser. Provinsens areal er 2 704 km². Ved folketellingen i 2011 hadde Tavusj 128 609 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Ijevan.
Provinsen ligger nordøst i Armenia og grenser til Georgia i nord og Aserbajdsjan i øst og til provinsene Gegharkunik i sør, Kotajk i sørvest og Lori i vest.
Ethelwynn Trewavas
Ethelwynn Trewavas (født 5. november 1900 i Penzance, død 16. august 1993 i Reading) var en britisk iktyolog.
Hun var den ledende forskeren på fisk ved Natural History Museum i London i nesten en halvt århundre. I 1928 begynte hun som assistenten til Charles Tate Regan, men først i 1935 ble hun offisielt ansatt ved British Museum. Selv om hun egentlig ble pensjonert i 1961, er omtrent halvparten av hennes vitenskapelige publikasjoner utgitt etter dette året. Trewavas er mest kjent som en ekspert på ciklider, men hun forsket også på ørnefisker, og mange andre grupper av fisk.
TV3 (andre betydninger)
TV3 har flere betydninger:
Hypervirkelighet
Begrepet hypervirkelighet betegner innenfor semiotisk og postmodernistisk filosofi bevissthetens manglende evne til å skjelne virkelighet og fantasi. Fenomenet oppstår først og fremst i teknologisk avanserte postmoderne samfunn.
Begrepet hypervirkelighet muliggjør studiet av hvordan bevisstheten definerer hva som er «virkelig» i en verden der et mylder av media har mulighet for radikalt å forme og filtrere hendelsen eller opplevelsen som formidles.
Virtuell virkelighet (VR) er en form for hypervirkelighet. Men mens virtuell virkelighet er skapt og oppleves innenfor et digitalt miljø, kan hypervirkelighet både skapes og oppleves utenfor et digitalt skapt miljø. Det som kjennetegner hypervirkelighet, er opplevelsen av det kunstig skapte som virkelig, ikke hvordan det er skapt eller formidlet.
Kjente tetoretikere som har arbeidet med hypervirkelighet, inkluderer Jean Baudrillard, Daniel Boorstin, Albert Borgmann, og Umberto Eco.
154 (tall)
154 (ett hundre og femtifire) er det naturlige tallet som kommer etter 153 og kommer før 155. 154 er et partall.
David Johnson
David Edward Johnson (født 23. oktober 1951, død 23. november 2022) var en engelsk fotballspiller som var innom en rekke klubber. Mest kjent er han fra sin tid i.
Johnson startet sin karriere i som juniorspiller i Everton FC i 1967. Han fikk sin debut for førstelaget 8. januar 1971 i bortekampen på Turf Moor mot Burnley FC i en kamp som endte 2-2. Han ble i klubben frem til 1972 da han signerte for Ipswich Town FC. Her ble han værende frem til 12. august 1976 da han ble kjøpt til Liverpool FC av manager Bob Paisley for 200 000 pund.
Johnson fikk sin debut for de røde 21. august samme år i 1-0-seieren i hjemmekampen på Anfield mot Norwich City FC. Hans første mål for klubben kom en uke senere, 28. august, i bortekampen på St. Andrews mot Birmingham City FC i en kamp Liverpool tapte 1-2.
Johnson ble i klubben frem til 9. august 1982 da han igjen signerte for Everton.
Han var også innom Barnsley FC, Manchester City FC, Tulsa Roughnecks og Preston North End FC før han la støvlene på hylla.
Kamper
Liverpool
Medaljer
Liverpool
Jan Helge Andersen
Jan Helge Andersen (født 17. januar 1981) er en norsk mann som ble dømt sammen med Viggo Kristiansen i forbindelse med Baneheia-saken, der to jenter på åtte og ti år ble voldtatt og drept i Baneheia i Kristiansand den 19. mai 2000.
Andersen tilstod å ha vært med på drapene i Baneheia og ble dømt for medvirkning til voldtekt av begge jentene, for voldtekt av den yngste jenta, og for overlagt drap på den yngste jenta, men frikjent for medvirkning til drapet på den eldste. Han sonet rundt 15 og et halvt år av en dom på 19 år før han ble prøveløslatt i januar 2016. Det meste av dommen ble sonet i Skien fengsel. Andersen utdannet seg til baker under soningen og lever idag under ny identitet.
Gjenopptakelseskommisjonen bestemte i juni 2023 at saken mot Andersen skal gjenopptas etter at Viggo Kristiansen ble frikjent. Kommisjonen var enstemmig i konklusjonen. Samtidig anmeldte Kristiansens advokat Andersen for falsk forklaring.
Bakgrunn
Andersen vokste opp i en boligblokk på Eg i Kristiansand, som ligger rett ved naturområdet Baneheia. Bestevennen gjennom barndommen og ungdommen, Viggo Kristiansen, bodde i et rekkehus rett ved siden av Andersen. De to guttene var mye sammen gjennom oppveksten.
Baneheia-saken
Andersen tilstod å ha vært med på drapene i Baneheia 19. mai 2000, og gav en forklaring om sin egen og kameraten Viggo Kristiansens rolle i drapene. Dommen beskrev Viggo Kristiansen som initiativtager og hovedmann bak forbrytelsen. Andersen tilsto å ha drept den yngste av jentene, Stine Sofie Sørstrønen, men hevdet — og ble trodd av retten på — at han gjorde det på Kristiansens befaling og fordi han var redd for at Viggo kom til å drepe ham hvis han ikke adlød. Han nektet for å ha forgrepet seg seksuelt på noen av jentene. Andersen har uttalt at «jeg tenker på det jeg gjorde hver dag». Ifølge dommen var Kristiansen den dominerende i kameratforholdet, mens Andersen ble beskrevet som lett å lede. Den sakkyndige Olaf Bakke beskrev Andersen som hemmet og sjenert.
Andersen ble idømt 17 års fengsel i Kristiansand byrett, men Agder lagmannsrett skjerpet straffen til 19 års fengsel. Andersen sonet det meste av straffen i Skien fengsel. Han utdannet seg til baker under soningen.
Han ble prøveløslatt i januar 2016 etter rundt 15 og et halvt års soning. Prøvetiden utløp i september 2019, og Andersen er etter dette en fri mann. Andersen lever i dag under ny identitet og arbeider som baker på Østlandet.
I forbindelse med gjenopptakelsen av den strafferettslige domfellelsen av Kristiansen i Baneheia-saken ble det i juli 2022 gjennomført en begrenset ransaking hos ham, som automatisk medførte at han har fått status som siktet i saken. I oktober 2022 konkluderte riksadvokaten med at Kristiansen bør frifinnes og at den pågående etterforskningen vil fortsette. Advokat Svein Holden uttalte at «etter min vurdering er det klart at bevisene i saken ikke gir grunnlag for å konstatere utover rimelig tvil at Jan Helge Andersen er skyldig i drapet og falsk forklaring» og at han forventer at siktelsen blir henlagt.
I mars 2023 ble det kjent at riksadvokaten fremsatte begjæring til Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker om gjenåpning av straffesaken mot Jan Helge Andersen slik at han kan tiltales for drapet på Lena Sløgedal Paulsen.
Cezar Bădiță
Cezar Alexandru Bădiță (født 12. april 1979 i București) er en tidligere svømmer fra Romania, mest kjent for å ha vunnet sølvmedalje på 400 meter indviduell medley under langbane-EM i Helsingfors i 2000. Under OL 2000 i Sydney testet han positivt på anabole steroider.
Bjarne Tvete
Bjarne Tvete (født 19. april 1907 i Trondheim, død 14. april 1983 samme sted) var en norsk luthersk prest og forfatter av historiske romaner på Rune forlag.
Han tok teologisk embedseksamen i 1932 og praktikum i 1933 og ble ordinert som prest. Han var hjelpeprest i Stadsbygd et års tid før han kom til Nidarosdomen og Vår Frue kirke i Trondheim som vikarprest og lærer. Etter frigjøringen i 1945 ble han konstituert som sogneprest på Hitra og ble sosialkurator for Trøndelag under landssvikoppgjøret. I 1949 ble han hjelpeprest i Grong med bosted i Røyrvik, og i 1959 sogneprest i Namsskogan. I 1964 ble han prost i Namdal prosti, noe han var frem til han avgikk med pensjon.
Han giftet seg i 1938 med Else Gøttsche Enger; blant deres barn var Lars Tvete.
155 (tall)
155 (ett hundre og femtifem) er det naturlige tallet som kommer etter 154 og kommer før 156. 155 er et oddetall.
Torkil Berge
Torkil Berge (født 1957) er en norsk psykolog og spesialist i klinisk psykologi. Han arbeider som psykologspesialist og fagutviklingsrådgiver ved Voksenpsykiatrisk avdeling Vinderen, Diakonhjemmet sykehus i Oslo.
Berge har vært leder av Norsk Forening for Kognitiv Terapi (NFKT), og var i perioden 1997 til 2007 redaktør av Tidsskrift for Norsk Psykologforening. Han ledet arbeidsgruppen som utarbeidet Helsedirektoratets Nasjonale retningslinjer for behandling av voksne med depresjon i primær- og spesialisthelsetjenesten, samt tilhørende veiviser for pasienter og pårørende. Han har vært medlem av Nasjonalt fagråd helse og arbeid siden 2017.
Iberere
Iberere (latin: Hibērī, fra gresk: Ιβηρία) var en rekke folkeslag som i greske og romerske kilder, som blant annet Hekataios av Miletos, Avienus, Herodotos og Strabon, identifiserte med dette navnet for de østlige og sørlige kystene av Den iberiske halvøy, i det minste fra 500-tallet f.Kr. De romerske kildene benyttet også betegnelsen hispani for å referere til ibererne.
Betegnelsen ibererne, som benyttet av antikke forfattere, hadde to særskilte betydninger. Den ene, mer generelt, refererte til alle folk og beboere på Den iberiske halvøy uten hensyn til etnisk forskjeller (urindoeuropeere, keltere, og ikke-keltiske indoeuropeere, som eksempelvis lusitanere). Den andre, mer begrenset i etnisk betydning, refererte til de folkene som levde i de østlige og sørlige kystene av Den iberiske halvøy og som ved 500-tallet f.Kr. hadde blitt preget av kulturell innflytelse av først fønikere og deretter av grekere. Disse ikke-europeiske kulturfolkene snakket et nå utdødd iberiske språk dokumentert fra rundt 600- til 100-tallet e.Kr. Andre beslektete folk som ble omtalt som iberere var turdetanere, etterkommere av bronsealderens Tartessoskultur; vaskonere, og de indoeuropeiske lusitanere. Resten av halvøya synes å ha vært befolket av keltiske eller keltiberiske folk.
Opprinnelse
Det er ikke klart hva som er iberernes opprinnelse, men det er antatt at de kom til Spania i den neolittiske perioden (bondesteinalderen), kanskje en gang så tidlig 4000 f.Kr. Stedsnavn indikerer at et indoeuropeisk språk ble snakket i regionen før ibererne slik at iberisk språk synes å ha kommet en gang etter kobberalderen og kanskje samtidig med argarisk kulturen (navngitt etter det arkeologiske stedet El Argar). Denne kulturen var en tidlig bronsealderkultur med teknologi til bearbeide en rekke metaller, var hierarkisk organisert, hadde slaver og skapte framstående keramikk som var ensartet over en rekke bosetninger. Den argariske kulturen falt sammen en gang rundt 1600 f.Kr. Oldtids-DNA fra El Puig de la Nau og andre iberiske steder i Valencia, Castellon og Catalonia har gitt en rekke av mtDNA haplogrupper som er for vidtrekkende til at klare konklusjoner kan trekkes, og kan ha kommet nær hvor som helst etter neolittisk tid, men også langt øst i Middelhavet, som fra Midtøsten. Dagens geninformasjon er overveldende middelhavs, men det genetiske landskapet på halvøya har endret seg svært mye i løpet av de siste 5000 år. Det kan ikke utelukkes at nordafrikanske jegere og samlere krysset Gibraltarstredet i båter og bosatt seg fra sør mens nord- og sentraleuropeiske sankere spredte seg inn i nordlige Spania. Selv neolittiske bønder synes å ha kommet fra to ulike kilder. Fra svært tidlig av synes Spania å være delt genetisk mellom nord og sør, og vest og øst, og først ble genetisk forent ved Reconquista.
Iberiske samfunn
Ibererne bodde i landsbyer og oppida (befestede bosetninger) og deres samfunn var basert på organisering i stammer. Ibererne i Catalonia og spanske Levanten (den spanske østkysten), og den store elvdalen Baetis (dagens Guadalquivir) var mer urbanisert enn deres naboer i sentrale og nordvestlige regioner på Den iberiske halvøya. Folkene i de sentrale og nordvestlige regionene var hovedsakelig keltiske, delvis pastorale og bodde i spredde landsbyer, skjønt hadde også noe få befestede byer som Numantia.
De hadde kunnskap om skriftsystem, metallarbeid, inkludert bronse, og jordbruk. I århundrene før kartagernes og romernes erobring, vokste de iberiske bosetningene i samfunnsmessig kompleksitet, noe som er påvist ved samfunnsmessige lagdeling or urbanisering. Denne prosessen var antagelig påskyndet av handelskontakter med fønikere, grekere og kartagere. Greske bosetninger gjorde de første historiske referanser til iberere på 500-tallet f.Kr. De definerte ibererne som ikke-keltiske folk sør for elven Ebro. Grekerne kalte også et annet folk som iberere, et folk i regionen Kaukasia, nå kjent som kaukasiske iberere. Det er ikke kjent om disse folkene hadde noe som helst forbindelse med hverandre.
Ibererne handlet omfattende med andre middelhavskulturer. Iberisk keramikk og metallarbeid har blitt spredt til Frankrike, Italia, og nordlige Afrika. De hadde omfattende kontakt med greske bosetningene i Spania: Emporion, Rhode, Zakynthos og Hemeroskopeion. Ibererne kan ha tilpasset seg en del av grekerne kunstneriske teknikker. Statuer som Fruen av Baza og Fruen av Elx er antatt å ha blitt framstilt av iberere som var godt kjente med gresk kunst. Den greske hærføreren og historikeren Thukydides uttalte at en av tre opprinnelige stammer på Sicilia, sikanere, var av iberisk opphav. Det er mulig at grekerne benyttet «iberisk» i svært bred betydning og at det også omfattet gallere.
Ibererne fikk en blomstring fra handelen med fønikerne. I området som i antikken var kjent som Contestania, mellom elvene Júcar og Segura, ble lederne rike gjennom kontrollere handelen med fønikerne og senere grekerne. Rikdom førte til at en elite, et aristokrati, dannet seg, samfunnet ble lagdelt, og som bygde befestede maktsentre som kontrollerte landbruksområdene rundt. Innenfor murene kunne handelsmenn og håndverkere bedrive sin virksomhet i trygghet. Blant håndverksindustrien var produksjon av keramiske vaser ved hjelp av keramikkhjul.
Andre punerkrig og romersk erobring
Etter første punerkrig førte den enorme krigsgjelden som Kartago hadde skaffet til at de forsøkte å utvide sin kontroll over Den iberiske halvøya. Hamilcar Barca begynte den kartagiske erobringen fra sin base ved Gadir ved å erobre hele regionen Tartessos og elvedalen Guadalquivir hvor det rikt på sølv. Etter hans død fortsatte hans sønn Hasdrubal Barca erobringskrigen inn i Iberia og opprettet kolonien Qart Hadasht (dagens Cartagena) og utvidet sin kontroll over hele strekningen langs den sørlige bredden av elven Ebro. Etter hans ble myrdet i 221 f.Kr. overtok hans bror Hannibal kommandoen over de kartagiske styrkene og tilbrakte to år med å fullføre erobringen ibererne sør for Ebro. I hans første angrep beseiret Hannibal iberiske stammer som olkadene, vakkaiere, og karpetanere, og utvidet kartagernes kontroll over regionen langs elven Tagus (dagens Tajo). Hannibal beleiret deretter den romerske allierte byen Saguntum (dagens Sagunt). Det var krigserklæring og førte til utbruddet av andre punerkrig. Den iberiske halvøya ble krigsskueplass for denne krigene, og mange iberiske og keltiberiske krigere kjempet både for Roma og for Kartago. De fleste stedegne stammene skal dog ha alliert seg med kartagerne.