cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
EM i turn 2005
Det 1. europamesterskapet i turn individuelt for herrer og kvinner ble arrangert 2. til 5. juni 2005 i Debrecen i Ungarn.
Arkeologiåret 1465
Arkeologiåret 1465 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1465.
Meridiani Planum
Meridiani Planum er en slette lokalisert 2 grader sør for Mars sin ekvator. I den vestlige delen av Sinus Meridiani. Slettene er vert for en sjelden forekomst av hematitt. På Jorden dannes hematitt ofte laget i varme kilder eller i stående vann. Mange vitenskapsfolk tror derfor at hematitten på Meridiani Planum kan være indikasjoner på gamle varme kilder eller at det tidlige miljøet på Mars inneholdt flytende vann. Hematitten er del av en lagvis sedimentær stein-formasjon ca. 200 til 800 meter tykk. Andre ting på Meridiani Planum inkluderer vulkansk basalt og nedslagskratere.
Opportunity
I 2004 landet Mars-roveren Opportunity på Meridiani Planum. Området hadde også vært målet for Mars Surveyor 2001 Lander som ble kansellert etter uhellene med Mars Climate Orbiter og Mars Polar Lander.
Resultatene fra Opportunity indikerte at landingsstedet var gjennomfuktig i lange perioder med flytende vann, mulig med høyt salt- og syrenivå. Forhold som indikerte dette inkluderte bl.a forekomsten av svært mange små sfæriske kuler, samt forekomst av store mengder magnesium-sulfat og andre sulfat-rike mineraler.
I januar 2005 oppdaget Opportunity et lite metallisk objekt som fikk navnet Heat Shield Rock. Spektrometer-analyser viste at dette var en jern-nikkel meteoritt.
Bob Tisdall
Robert Morton Newburgh «Bob» Tisdall (født 16. mai 1907 i Nuwara Eliya, Ceylon (i dag Sri Lanka), død 27. juli 2004 i Nambour, Queensland, Australia) var en allsidig friidrettsutøver som konkurrerte for Irland.
Bob Tisdall vokste opp i Nenagh i grevskapet Tipperary. Han studerte i Cambridge, og konkurrerte blant annet på 400 yards, 100 yards hekk, lengde og i kulestøt.
I 1932 kvalifiserte han seg til det irske OL-laget. Etter at han hadde satt irsk rekord på 440 yards hekk med 54,2 sekunder, ble han tatt ut til OL 1932 i Los Angeles for å delta på 400 meter hekk og i tikamp.
OL 1932
Resultatlisten ble slik:
Robert Tisdall var dermed OL-vinner. Tiden ble imidlertid ikke anerkjent som verdensrekord, siden han hadde revet den siste hekken. Om lag en time etter finalen på 400 meter hekk vant Patrick O’Callaghan gull i sleggekast, så 1. august 1932 er den største dagen i irsk friidretts historie. Fem dager etter hekkefinalen ble Tisdall nummer fem i tikamp.
Fire år senere vant Glenn Hardin OL-gull på 400 meter hekk. Dermed hadde alle de fire fremste i finalen i 1932 tatt OL-gull på denne distansen.
Etter 1932
I 1934 utvandret Tisdall til Sør-Afrika, der han arbeidet som lærer. Senere bodde Tisdall i Kenya, Rhodesia, Tanzania og Irland. I 1969 dro han til det sørlige Australia, der han slo seg ned som farmer. I 2000 deltok Tisdall i det olympiske fakkelstafetten.
Mo Johnston
Mo Johnston (født 13. april 1963 i Glasgow, Skottland) er en skotsk tidligere fotballspiller og senere fotballtrener, som blant annet spilte for de skotske klubbene Celtic FC, Heart of Midlothian FC og Rangers FC. Han spilte også på Everton FC i England.
Han har også vært trener for Red Bull New York og for Toronto FC i Major League Soccer.
Felice Herrig
Felice Nicole Herrig (født 18. september 1984 i Buffalo Grove, Illinois, USA) er en amerikansk kickbokser, muay thai-fighter og MMA-utøver.
Hun begynte karrieren sin med å trene kickboksing og muay thai før hun vendte om til MMA i 2009. I september 2011 inngikk hun er flerkampskontrakt med XFC i Florida. Hun har siden den tid konkurrert i Bellator og Invicta Fighting Championships. I desember 2013 ble det annonsert at hun vil være en av 11 kvinner som skal kjempe om å bli UFC sin første stråvektsmester i den nyeste sesongen av TV-serien The Ultimate Fighter.
Kyokushinkai
Kyokushinkai (eller kun kyokushin) er en stilart av karate som ble grunnlagt av sosai Masutatsu Oyama i 1957. Ordet Kyokushinkai er sammensatt av tre ord:
Antall utøvere på verdensbasis har blitt anslått til 10–20 millioner. I Norge finnes det cirka femti klubber tilsluttet ulike internasjonale organisasjoner.
Belterekkefølge: Hvitt, oransje, blått, gult, grønt, brunt og sort. Beltefargene før sort kalles kyu-grad (elevgrad), og sortbeltegradene kalles dan-grad. Antall dan-grader vises med gullstriper på det sorte beltet. Høyeste grad er 10. dan, denne graden er forbehold sosai Oyama.
Trening
Det å trene karate krever stor grad av konsentrasjon og vilje, og gjennom utallige repetisjoner vil en gradvis kunne utvikle seg som utøver. Dette er en prosess som tar tid og setter store krav til utøverens lærevillighet. For å illustrere denne trinnvise prosessen er det innenfor kyokushin utarbeidet en liste på syv punkter, slik at en bedre skal kunne forstå undervisningen. De blir da lettere å skjønne hvorfor utviklingen skjer trinnvis.
Gelderlands flagg
Gelderlands flagg er trefarget, inndelt i tre horisontale baner.
Beskrivelse
Flagget ble fastlagt av provinciale Staten (tilsvarende den politiske delen av den norske fylkeskommunen) 13. april 1953: Rektangulært, forholdene er 9:13. Flagget er delt i tre like store, horisontale baner. Ovenfra og nedad er fargene blått, gult (gull) og svart. Fargene ble tatt fra Gelderlands våpen, dette består av en gyllen løve på blå bunn og en svart løve på gyllen bunn.
Tomas Dahl
Tomas Dahl (født 1977) er en norsk musiker, og var blant annet trommeslager i Turboneger i en periode.
Siden 2005 har han hatt sitt eget enmannsprosjekt Caddy hvor han selv synger og spiller alle instrumentene. Under dette pseudonymet ga han i 2006 ut albumet Go Slow. Han var dessuten en av finalistene til Årets Urørt i 2006. Han har tidligere vært trommeslager og bassist i The Yum Yums og vokalist og gitarist i The Wonderfools. I mars 2008 erstattet han Christer Engen som trommeslager i det norske bandet Turboneger og var medlem av bandet fram til vokalist Hans-Erik Dyvik Husby forlot bandet i 2010. Han har dessuten medvirket på album med Vibeke Saugestad og bidratt som korist på tidligere album med Turboneger. Tomas spilte også trommer i bandet The Vikings sammen med blant andre Turboneger-medlemmene Thomas Seltzer og Knut Schreiner hvor de blant annet lagde sangen «Good Head» som er på Turbonegers største plate Apocalypse Dudes.
Jens Christian Hauge
Jens Christian Hauge (født 15. mai 1915 på Ljan i Aker, død 30. oktober 2006 i Oslo ) var en norsk advokat, hjemmefrontmann, statsråd i to departement i tre Arbeiderpartiregjeringer i perioden 1945–55, og industribygger.
Jens Christian Hauge er ofte omtalt som ''Jens Chr. Hauge'', og i tillegg opererte han med en rekke dekknavn i sin tid i Milorg.
Privatliv
Jens Christian ble født 15. mai 1915 på Ljan i Aker kommune som sønn av underoffiser og kontorbetjent i Storebrand Johan Marius Hauge og hans kone håndarbeidslærer Karen Johanne. Han vokste opp på Ljan sammen med sin fire år eldre søster, Aase.
Arild Haugen
Arild «Hulk» Haugen (født 30. desember 1985 i Sirdal) er en norsk strongman og bokser.
Han vant Norges Sterkeste Mann i 2007 og 2008. I 2009 trappet han ned satsingen på strongmankarrieren og tok opp boksing som ny idrett. I desember 2009 debuterte Haugen i bokseringen med seier på knockout etter 45 sekunder. Han slo ut latvieren Pavel Dolgovs med en rett venstre.
I mars 2011 opplyste Haugen på sin hjemmeside at han ikke lenger vil fokusere på konkurransetrening.
Jens Christian Hauge
Utdannelse og tidlig karriere
Hauge startet i november 1938 sin juridiske plikttjeneste som dommerfullmektig i Kragerø. Hauge med familie returnerte til Oslo i januar 1940 og gjenopptok arbeidet som manuduktør.
Menton
Menton er en kommune i departementet Alpes-Maritimes i regionen Provence-Alpes-Côte d'Azur sørøst i Frankrike.
Jens Christian Hauge
Utdannelse og tidlig karriere
12. april 1940 søkte Hauge jobb ved Oslo Politikammer og startet å arbeide der allerede neste dag som konstituert hjelpepolitifullmektig ved Møllergata 19. Han arbeidet som aktor i Oslo byrett på mindre straffesaker.
Menton
Bakgrunn
Menton er en kystby som ligger på den franske rivieraen mellom Monaco og Italia. Byen har knapt 30 000 innbyggere og ligger utstrakt langs havet øst for Cap Martin. Stedet er veldig populært blant engelskmennene, som tidlig på 1900-tallet begynte å bygge flere storslagne hotell rundt bykjernen. I dag er de fleste av disse hotellene ombygget til leiligheter, og Menton er et ganske stille sted sammenlignet med de andre større tettstedene langs rivieraen.
Jens Christian Hauge
Utdannelse og tidlig karriere
I juni 1940 ble Oslo Politikammers priskontor opprettet og Hauge søkte seg dit og ble på grunn av sine kvalifikasjoner utnevnt til dets leder.
Menton
Bakgrunn
Den eldste delen av Menton klatrer oppover langs en bratt klippe, og her er husene nesten bygget oppå hverandre. På vei opp langs klippen passerer man to vakre barokkirker, og lengst oppe ligger kirkegården. Det moderne Menton, med vakre gamle hus langs en elegant bulevard og svingete gågater med butikker og restauranter ligger nedenfor klippen. Øst for klippen ligger en stor småbåthavn som vender mot den italienske grensen en kilometer borte.
Jens Christian Hauge
Utdannelse og tidlig karriere
Hauge fortsatte som manuduktør ved Universitetet i Oslo ved siden av stillingen i Prispolitiet, og det var hans forelesninger som resulterte i ransakingen hos Prispolitiet og hans private bolig den 12. august 1941 med etterfølgende arrest på ordre fra NS-justisministeren Sverre Parelius Riisnæs på grunn av hans harselas med og opposisjon mot Nasjonal Samling.
Menton
Bakgrunn
Til severdighetene hører det lille og trivelige Jean Cocteau-museet ved vannet og markedshallen helt inntil, i tillegg til gamlebyen. I februar hvert år organiserer man den berømte sitronfestivalen, da man bygger opp enorme skulpturer av bare sitroner. Menton har et av rivieraens mest fordelaktige mikroklima, og været er varmt og solrikt nesten hele året.
Jens Christian Hauge
Utdannelse og tidlig karriere
Hauge satt i varetekt på Bayer'n og Bredtvedt frem til retten ble satt den 17. oktober kl. 10.  Det var satt av én dag til rettssaken, og Hauge fikk tillatelse til å reise hjem i påvente av domsavsigelsen neste dag, 18. oktober kl. 13. Han ble idømt fengselsstraff på 100 dager med fradrag av 66 dagers varetekt. Hauge aksepterte fengslingsvilkårene i dommen (vann og brød) for å tidligst mulig å kunne avslutte fengselsoppholdet.
Menton
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Menton
Jens Christian Hauge
Motstandsmannen
Jens Chr. Hauge slapp ut av Bredtvet fengsel 30. oktober 1941 kl. 18 etter å ha sonet totalt 80 av idømte 100 dager. Etter frigivelsen kontaktet han bestekameraten Helge Sivertsen og sammen diskuterte de hva de skulle gjøre. De så en militær motstandsbevegelse i Norge som det beste alternativet. Problemet deres var at de ikke engang visste om en slik organisasjon eksisterte. Hvis den eksisterte var det også et annet problem: Hvem kunne man spørre om å bli medlem? Sivertsen foreslo at de kontaktet Knut Møyen som før krigen hadde ledet Studentenes frivillige militæropplæring, og som de begge kjente igjennom Studenterhytta i Nordmarka.
Tom Rune Andersen Orre
Tom Rune Andersen Orre (født 18. oktober 1976) kjent under sitt artistnavn «Galder» eller tidligere også kjent som «Grusom», er en norsk heavy metal-musiker.
Galder stiftet death metal-bandet Requiem i 1989 sammen med Jardar og Tjodalv. I 1993 oppdaget de black metal og la om stilen til melodisk black metal og skiftet navn til Old Man's Child. Galder er både gitarist, bassist, vokalist og keyboardist i Old Man's Child og er i dag det eneste faste medlemmet i bandet sammen med session-trommeslageren Reno Killerich.
I 1998 spilte han gitar en kort periode i Dødheimsgard. Galder har også vært gitarist i Dimmu Borgir siden 2001, og tok over for Astennu som sluttet i 1999.
Jens Christian Hauge
Møyens «skygge»
Hauge og Sivertsen hadde sitt første møte i romjulen 1941 med Møyen i dennes leilighet i Kirkeveien 69. De hadde virkelig klart å kontakte den rette personen da Møyen var leder for det «første milorg». Møyen ønsket Hauge som sin anonyme «skygge», viselederen som skulle ta over organisasjonen i tilfelle Møyen ble tatt eller måtte reise. Hauge måtte vite alt som Møyen visste, men ingen andre fikk vite hvem han var, bare at han eksistere og ville kontakte dem hvis Møyen ikke lenger kunne.
Tom Rune Andersen Orre
Diskografi
Old Man's Child
Dimmu Borgir
Jens Christian Hauge
«Skyggen» aktiveres
Sommeren 1942 ble en rekke av lederne på Østlandet rullet opp av Gestapo. Møyen gikk i dekning på Grünerløkka før han reiste til Sverige og så videre til England. Over en periode på to uker introduserte Møyen Hauge personlig for flere av regionlederne samt tre representanter for Sentralledelsen. Hauge passet på at ingen fikk vite hans virkelige identitet og presenterte seg med et nytt dekknavn overfor hver av kontaktene han møtte.
Jens Christian Hauge ble utnevnt til inspektør for Østlandet i juli 1942. Han fungerte også som regionssjef i en seks måneders periode inntil han i januar 1943 ble forfremmet til generalinspektør for all Milorg-virksomhet i Norge.
Organisasjonen som Hauge overtok etter Møyen var ikke særlig stor. Det var vanskelig å finne folk som ville påta seg oppdrag, og vanskelig å kontakte nye. Han benyttet først sitt private kontaktnett og sin vennekrets. Hans personlige sekretær med dekknavnet «Minnie», var en av hans kones venninner. , Sigurd Lorentzen og Rolv Ryssdal var også nære venner som han rekrutterte. Helge Sivertsen ble vervet for å bygge opp Milorgs informasjonstjeneste personlig av Hauge.
«Bittern»-ekspedisjonen høsten 1942 droppet fire SOE-agenter («Lingekarer») i Nordmarka. De skulle lære opp Milorgs personell i likvidering. De hadde også med seg en liste på 62 navn som SOE ønsket ekspedert. Hauge konfiskerte denne listen da den inneholdt for mange høyt profilerte nazister. Hauge så for seg store problemer og mange represalier hvis hele listen ble likvidert. Hauge skal ha uttalt: «Vi har mottatt dere for at dere skal trene opp våre folk, og det skal dere gjøre. Men det blir ikke utført noen likvideringer her uten samtykke fra meg.» «Bittern»-ekspedisjonens fadese førte til et bedre samarbeid mellom Forsvarets overkommando og Forsvarsdepartementet i London og Milorg i Norge.
SOE-agenten «Store-Tor» (Torbjørn Gützler Gulbrandsen) ble sluppet av Gestapo-sjefen Fehmer i en arrangert rømning den 29. september 1942. Han tok kontakt med «Nr. 24» (Gunnar Sønsteby) som igjen ordnet med et møte med Hauge under dekknavnet «Sam». Hauge gjennomskuet ikke at rømningen var arrangert, men han avgjorde at en så ettersøkt person ikke kunne operere i Norge veldig lenge. Hauge så til at han kom seg tilbake til England. Hadde Fehmer gjort en «bedre» jobb med å skygge «Store-Tor» ville han høyst trolig ha tatt både Hauge og Sønsteby i oktober 1942.
I oktober 1942 ble Hauge hastig innkalt til Rådet. Møtet ble kalt inn på grunn av represaliene etter «Majavatnaffæren» hvor to tyske soldater ble skutt. Rådet forfattet den famøse meldingen om at tyskere ikke under noen omstendighet måtte drepes, ikke engang i selvforsvar, som gikk til Stockholm for viderebefordring til London hadde en ordlyd som Hauge syntes var vel restriktiv. Meldingen ble mer eller mindre ignorert i London.
Hauge blir «Stor I»
Ved Sentralledelsens reorganisering i januar-februar 1943 (på grunn av blant annet opprullinger) ble Hauge forfremmet til «Stor I», generalsekretær for Rådet.
Etter at sambandssjef ble arrestert i oktober 1942 lå milorg og sentralledelsen lavt på sambandsfronten på grunn av faren for at Strømme skulle snakke, noe han trolig ikke gjorde og som førte til hans henrettelse på Trandum etter en personlig ordre fra general Falkenhorst i mars 1944. Hauge var en nøkkelperson i Sentralledelsens verving av disponent Salve Staubo som ny sambandssjef i januar 1943.
Hauge fulgte tett med på hva som skjedde på sambandssiden i sin rolle som «Stor-I». Han hadde faste fredagsmøter med Staubo og spionsjefen kaptein. Disse møtene ble utført med påtatte masker, av sikkerhetsgrunner, som fungerte så bra at ikke engang Staubo og Vennerød gjenkjente hverandre (de var tidligere skolekamerater).
Hauge vervet også våpensjefen Bror With som var Staubos svoger, kjent som «Granat-Larsen». With produserte granater og «stenguns». Et av krigens stolteste øyeblikk for Hauge var de norskproduserte «stenguns».
Dobbeltliv
Hauge måtte av sikkerhetsgrunner opprettholde et sivilt liv ved siden av det illegale arbeidet. Det viktigste skalkeskjulet var hans forskningsarbeid. Hauge hadde forbud mot å undervise og mottok ingen lønn eller stipend som forsker. Han måtte utad opprettholde aktiviteter slik at det så ut som om han tjente til livsoppholdet. Som en del av dette skalkeskjulet var han nesten daglig på Deichmanske bibliotek, Universitetsbiblioteket eller Det juridiske fakultets bibliotek hvor han i det minste leste det som fantes av internasjonale aviser.
Trolig inngikk også de nesten daglige møtene med Johs. Andenæs som en del av hans dekke da han aldri vervet Andenæs inn i Milorg. Det var mulig at Hauge så på Andenæs som for risikabel da han aprildagene 1940 ble såret på Skarnes, samt at han hadde forarget Riisnæs ved å ikke takke ja til stillingen som riksadvokatfullmektig, men det kan også være at Hauge så på han som viktig for sitt alibi.
Et annet alibi var matproduksjonen i morens have i Furubakken. Poteter og grønnsaker ble dyrket mellom frukttrærne. Storesøster Aases dukkestue ble til hønsegård, samt han bygget kaninbur.
13. november 1942 kom Statspolitiet på besøk på Ljan hvor de spurte etter Hauge. Han ble neste dag innkalt til avhør hos Statspolitiet i deres kontorer i Kirkeveien 23. De hadde bemerket seg at han hadde hatt mye kontakt med Johs. Andenæs. Justisdepartementet hadde beordret etterforskning av de to for å ha gitt ulovlig manuduksjon «et sted i Valdres». Hauge klarte i løpet av få minutter å få misforståelsen oppklart og han klarte i løpet av avhøret å få Statspolitiet til å journalføre det bildet av hans livssituasjon og økonomiske situasjon som han ønsket de skulle ha. Hauge svarte så godt for seg at Statspolitiet henla saken uten tiltak.
Milorgs første aksjon
Hauge fremla planen for Rådet noen dager senere og Rådet ga godkjenning for aksjonen. Vedtaket avsluttet passivitetslinjen til Rådet, etablert ett år tidligere. Hauge så på aksjonen som et steg i riktig retning for Milorg.
Hauge satt i en av sine dekkleiligheter og ventet på rapport fra «Kaka» (Holst) på aksjonsdagen 20. april 1943 (dagen Hitler ble 54). «Kakas» to timer sene ankomst tilsa at det ikke hadde gått som det skulle, men isolert sett var den vellykket. Kontoret i Pilestredet 31 ble helt ødelagt.
Til Sverige
Hauge foretok sin første utenlandsreise i mai 1943 sammen med til Sverige for å møte Forsvarets Overkommandos representanter. Den første runden med møter foregikk 7.-9. mai i Köpmannebro i Dalsland. Etter en kort tur til Oslo for å informere Rådet reiste han tilbake et par uker senere, denne gang til Stockholm.
Forsvarsminister
Hauge var den eneste av de sentrale hjemmefrontlederne uten politisk bakgrunn fra før krigen, og begynte sin politiske karriere i 1945, takket være sin motstandslederstatus. Etter å ha arbeidet noen få uker som direktør i Erstatningsdirektoratet, var planen at Hauge skulle være sekretær for hjemmefrontlederen Paal Berg som først fikk i oppdrag å danne en samlingsregjering. Da denne ga opp, arvet Einar Gerhardsen ham som sekretær i sin første regjering fra juni 1945.
I 1945 var det ingen som visste helt sikkert hvilket parti Hauge sympatiserte med, og han ble derfor tilbudt førsteplassen på Oslo Venstres stortingsliste samme høst av prisdirektør Wilhelm Thagaard. Hauge takket nei, og valgte i stedet å melde seg inn i Arbeiderpartiet. Til å begynne med var det flere sentrale arbeiderpartiledere som så med forakt på den såkalte «14-dagerssosialisten», blant annet LO-leder Konrad Nordahl og redaktør i Arbeiderbladet, Martin Tranmæl.
Etter stortingsvalget ble Hauge – 30 år gammel – utnevnt til forsvarsminister i Einar Gerhardsens andre regjering og Oscar Torps regjering fra 5. november 1945 til 6. januar 1952. Under hans tid som forsvarsminister for Norge i etterkrigsårene satte han igang en rekke endringer i forsvaret, både den synlige og den hemmelige delen. Stalins maktovertakelser i Tsjekkoslovakia og pakt-tilbud til Finland skremte den norske regjeringen, som tok sine videre steg for å sikre hjemlandet. Deriblant ble den såkalte Stay Behind-organisasjonen opprettet av Hauge. I tillegg satte han igang en styrking av «radiokontroll-tjenesten» samt utenlands informasjonstjenester via Handelsflåten og andre metoder. Flyrekognosering og agenter ble også satt inn for å skaffe etterretning om situasjonen på Svalbard.
Hauge la vekt på at Forsvaret skulle være under styring av politiske myndigheter, noe som bragte ham i konflikt med de norske generalene; etter tur gikk Otto Ruge, Halvor Hansson og Olaf Helset av, mens Hauge ble sittende med Gerhardsens fulle tillit.
Ved Stortingsproposisjon nr. 1 (1945–46) (Forsvarsbudsjettet) ble Forsvarets forskningsinstitutt foreslått opprettet av Hauge våren 1946 for å ta over kunnskapen fra Forsvarets Overkommandos Tekniske Utvalg (FOTU) som ble opprettet i 1942.
Hauge fikk også planene om en atomreaktor i Norge behandlet i Stortinget på rekordtid etter å ha blitt overbevist av Gunnar Randers og Odd Dahl om viktigheten av et slikt program. Forskningsreaktoren JEEP ble deretter konstruert på Kjeller i fellesskap med Nederland.
Etter Gerhardsens overraskende avgang i november 1951 og en kort periode i Oscar Torps regjering, fulgte Hauge med over til Arbeiderpartiets partikontor på Youngstorget, der han gikk inn i en nyopprettet stilling. Her dannet han sammen med Gerhardsen og partisekretær Haakon Lie et ideologisk-organisatorisk maktsentrum som befestet grunnprinsippene som har styrt utviklingen i mye av etterkrigstiden. En aktiv industripolitikk, korporativt samvirke, demokrati og en vestlig orientering (USA).
Advokat og justisminister
Hauge gikk videre som privatpraktiserende høyesterettsadvokat fra 1954, men fortsatte å ha sitt kontor på Youngstorget, i kontorfellesskap med Arbeiderpartiet. Han ble utnevnt til justisminister i Einar Gerhardsens tredje regjering fra 22. januar 1955 mot sin egen vilje. Hauge ville helst fortsette advokatpraksisen sin og mente det ikke passet så godt for ham å gå inn i regjeringen. Da Gerhardsen påpekte at ingen hadde spurt ham om det passet heller, skjønte Hauge at han ikke hadde noe annet valg enn å gjøre sin venn en tjeneste. Han gikk overraskende ut av regjeringen 1. november 1955, da han ikke fikk medhold i Stortinget i at embets- og tjenestemenn som var suspendert som følge av landssvik, men som ikke var medlem av Nasjonal Samling etter 24. november 1944, hadde krav på lønn i suspensjonstiden. Hauge mente man burde bøye seg for Høyesteretts tolkning, men stortingsflertallet mente at foreldelsen ga grunnlag for at man ikke trengte å betale ut lønn til embets- og tjenestemennene.
Utmerkelser
I 1995 ble han tildelt Norges høyeste sivile utmerkelse, Medaljen for borgerdåd i gull.
Hauge ble bisatt fra Ris kirke i Oslo 7. november 2006. Regjeringen besluttet at hans gravferd skulle foregå på statens bekostning.
David Cecil, 6. marki av Exeter
Burghley, som studerte ved University of Cambridge, deltok første gang i OL i 1924 i Paris, der han ble slått ut i første runde på 110 meter hekk. Under OL 1928 i Amsterdam ble han slått ut i semifinalen på korthekken, men vant gull på 400 meter hekk. Under de første Samveldelekene i 1930 vant han tre gullmedaljer (110 meter hekk, 400 meter hekk og 4 x 400 m stafett).
I 1931 ble Burghley valgt som representant til Underhuset. Han ble innvilget tillatelse til å legge ned mandatet i en kort periode for å delta i OL 1932 i Los Angeles. Der ble han nummer fem på 110 meter hekk, og vant sølv på 4 x 400 m stafett med det britiske laget.
Burghley var kjent for sine utradisjonelle treningsmetoder. Han la blant annet fyrstikkesker oppå hekkene og sparket dem ned mens han løp, uten å berøre hekkene.
Etter at han la opp som idrettsutøver, var han i 40 år president i det britiske friidrettsforbundet, og i 30 år president i det internasjonale friidrettsforbundet (IAAF). I hele 48 år var han medlem av IOK. Han var også president i organisasjonskomiteen for OL 1948 i London.
Aukra
Aukra er en kommune i Romsdal i Møre og Romsdal. Fra 2020 ble grunnkretsen Orten i tidligere Sandøy kommune lagt til Aukra.
Det bor drøyt 3 000 mennesker i Aukra. Størstedelen av befolkningen bor på øya Gossa; ca. 1 000 bor på kommunens fastlandsdel, Julsundet, som grenser til Hustadvika og Molde kommuner. Aukra grenser også til Ålesund kommune. Tettstedet Aukra har innbyggere per 1. januar.
De eldste spor av mennesker i det som i dag er Norge, er funnet i Aukra kommune av arkeologer fra Vitenskapsmuseet i Trondheim. Disse funnene er fra ca. 9200 år før Kristus, og stammer fra Fosnakulturen.
Det foregår i dag en stor industriell utbygging på Gossa. En av Nord-Europas største gassterminaler, Nyhamna, som skal ta imot gass fra Ormen Lange-feltet, er blitt bygd her. Terminalen skal sørge for gassleveranser til Storbritannia og andre land i Europa. Før gassen kom til Aukra, kom de største skatteinntektene i kommunen fra landbruk, fiskeindustri og skipsbygging. Den største industriarbeidsplassen i kommunen er skipsverftet Vard Aukra (opprinnelig Aukra Bruk) i Nerbøvika.
Tidligere bruk av kommunenavnet Aukra
Aukra, tidligere skrevet «Akerø», var opprinnelig en kommune som omfattet Gossa, Otrøya, en del av Midøya, øyene i Sandøy, samt Julsundet og Mordal på Romsdalshalvøya. 1. januar 1867 ble «Sandø» (Sandøy) skilt ut som egen kommune. I 1924 ble resten av kommunen delt i Nord-Aukra, som besto av Gossa og fastlandsdelen (hvorav en del ble avgitt til Molde i 1964), og Sør-Aukra, som bestod av Otrøya og en del av Midøya i det som nå er Midsund kommune. Aukra fikk dagens grenser ved avståelsen av Mordal til Molde i 1964 og har hett Aukra siden 1965, samme år som Sør-Aukra ble slått sammen med resten av Midøya samt Dryna fra Vatne kommune og byttet navn til Midsund.
Navnet Aukra, som er unikt i Norge, kommer trolig av Aukrin, en sammensetning av akr og vin: åker og eng. Fra 1600-tallet og frem til 1917 var navnet fordansket med endelsen -ø(e): «Akerø» (Dan Børge Akerø).
Økonomi
Gassterminalen for Langeled-ledningen ligger på Nyhamna på øya Gossa. Første del av ledningen ble åpnet i 2006, og i oktober 2007 ble hele ledningen satt i drift.
Adolfkanon
«Adolfkanon», egentlig 40,6 cm Schiffskanone Construktionsjahr 1934 (40,6 cm SK C/34) er en tysk kanon med kaliber 40,6 cm, konstruert i 1934. Kanonen var planlagt montert i tvillingtårn, Drehlafette C/34 (Drh.L. C/34) på slagskip. Skipene ble imidlertid aldri bygget, og de kanonene man hadde rukket å produsere, ble frigitt til bruk som kystartilleri. Til dette formål ble det utviklet et eget pansertårn/lavett for innbygging av enkeltvis kanon i betongbunker, Bettungschießgerüst C/39 (Bsg. C/39). Full betegnelse på kanonen som kystartilleri var 40,6 cm SK C/34 in Bsg C/39.
Tekniske spesifikasjoner
Adolfkanonen har et kaliber på 40,6 cm og en maksimal rekkevidde på 56 km. Den kunne avfyre prosjektiler på ca. 1030 kg. Den lette «Adolfgranaten» på 600 kg kunne nå fra Trondenes til Narvik.
Siden de var opprinnelig ble tegnet og produsert for montering i kanontårn på slagskip, ble kanonene produsert i venstre- og høyrehåndspar. Det vil si at kanonene skulle brukes parvis i tvillingtårn ombord på slagsskip. Parene ble splittet for individuell montering i helt andre kanonhus i sin kystforsvarsrolle. En annen betydelig forskjell er affutasjen. På skip ville kanonen vært montert på toppen av et «tårn» som ned gjennom flere dekk. Dette «tårnet» ville rotert sammen med kanonene og inneholdt ammunisjonsheiser fra magasinene under panserdekket og opp til kanonhuset. All lading ville vært mekanisert. I landmontasje settes kanonen opp på en pivot i en grunn betongbrønn. Ladingen er mer manuell og en får en lav skuddtakt, ned mot 3 min/skudd. Til sammenligning hadde 28 cm batteriet på Oscarsborg en takt på 3 min/skudd.
Loppekalven
Loppekalven (nordsamisk: Gálbi) er ei øy i Loppa kommune i Troms og Finnmark. Loppekalven ligger sørvest for øya Loppa, skilt av Kalvesundet.
Adolfkanon
Tekniske spesifikasjoner
Kanonrør og bakstykke var 21,5 meter langt. I en kystforsvarsstilling kunne kanonen eleveres til 52 grader, noe som ga den en rekkevidde på 56 km med Adolfgranaten på 600 kg. Konstruksjonsmessig var 40.6-kanonene identiske med 38 cm SK C/34 – bortsett fra at rørets kaliber var større. Skuddhastigheten til våpenet var avhengig av elevasjon/plongé på røret; under 20 grader ca. 1 skudd pr. minutt, over 20 grader ca. 3 skudd pr. minutt.
Bakgrunn
40,6 cm SK C/34 ble konstruert i 1934 av Krupp, og var i utgangspunktet tiltenkt slagskipene i seriene H og J. som skulle etterfølge Bismarck-klassen. Slagskipene ble bestilt og påbegynt, men ikke ferdigstilt. Etter at beslutningen var tatt om å skrinlegge byggingen ble det bestemt å bruke de ferdige kanonene som kystartilleri. Som landkanoner ble det tilrettelagt for utskiftbare kjernerør som fikk navnet «Adolf-Rohr». Det ble også konstruert en litt lettere granat med lengre rekkevidde beregnet for «bombardement over Kanalen» spesielt for batteri Lindemann. Granaten fikk navnet «Adolfgranate». Disse granatene gav opphavet til det navn som kanonen siden har hatt – «Adolfkanonen».
Kanonene fikk liten eller ingen modifisering etter at de ble satt på land og brukt som kystartilleri, bortsett fra at de fikk større kammer, slik at det kunne brukes større drivladninger for å oppnå større rekkevidde.
De første kanonene var ferdige fra fabrikken i 1939, og de tre første ble satt opp i Batterie Schleswig-Holstein ved fiskerlandsbyen Hel utenfor Danzig ((Gdańsk)) og Gotenhafen ((Gdynia)). Disse tre kanonene ble i 1941 flyttet til Sangatte like sør for Calais ved Den engelske kanal og inngikk der i Batterie Lindemann. Da beslutningen om å bygge Atlanterhavsvollen ble tatt i 1942, ble det også bestemt å bruke åtte av de ferdige 40,6 cm kanonene i to batterier i Norge. Fire av disse kom til Batterie Trondenes ved Harstad og tre til Batterie Dietl på Engeløya i Steigen. Man vet med sikkerhet at tolv kanoner ble produsert; syv ble plassert i Norge, og de andre tre ble som nevnt først brukt i Polen, i Hel (tysk navn Hela) nær Gdańsk som Batterie Schleswig-Holstein. I 1942 ble disse tre kanonene flyttet til Frankrike og plassert nær Sangatte i Batterie Lindemann. Det eneste av de tre batteriene som aktivt deltok i krigshandlinger var Batterie Lindemann. Dette batteriet kunne, sammen med flere andre mindre batterier i samme område, beherske hele den nordre innseilingen til Den engelske kanal. Beskytning av Dover, Folkstone og andre byer og tettsteder i Kent forgikk fra batteriet sto ferdig sommeren 1942 til kanadiske styrker erobret området i september 1944. Av de to siste kanonrørene vet man at minst ett rør ble skiftet på batterie Lindemann, mens serienummer 11 ikke er gjort rede for (kan også ha blitt benyttet ved Lindemann).
Kanonbunkerne for de fire batteriene (unntatt batteriet i Polen) med 'Adolfkanoner' ble bygd i 1942-43 av den tyske byggeorganisasjon Todt. Bunkerne var av typen Regelbau S70/80 i Polen, Regelbau S 384 ved de norske batteriene og Regelbau S 262 i Frankrike. I Norge ble det i stor utstrekning brukt russiske krigsfanger som slavearbeidere under byggingen.
Prosjektiler
Til kanonen var det utviklet i alt fem typer granater, inklusive treningsgranaten.
Polen og Frankrike
De tre første kanonene, som ble plassert på Helhalvøya i Polen, inngikk i Schleswig-Holstein-batteriet. De kom på plass deri løpet av 1940/1941. Batteriet skulle beskytte Gdańskbukten. Alle tre kanonene ble prøveskutt i løpet av mai og juni i 1941, og ble kort tid etter transportert med jernbane til Frankrike for å brukes i Batterie Lindemann. I dag finnes det et kystforsvarmuseum i bunkerne etter batteriet i Hel. Av Batterie Lindemann finnes det i dag nesten ikke spor igjen. Området ble brukt til deponi for utsprengt stein under byggingen av Euro-tunnelen mellom England og Frankrike.
Norge
De syv kanonene ble fordelt på følgende batterier:
Etter krigen ble kanonene på Trondenes tatt over av det norske forsvaret. Siste skarpskyting med batteriet ble gjennomført i 1957 før det ble tatt ut av Kystartilleriets struktur og formelt nedlagt 1. juli 1964.
De tre kanonene på Engeløya ble solgt til skraphandlere i 1956, mens de fire kanonene på Trondenes er bevart, hvor kanon 1 med bunker er fullt restaurert og ivaretatt som museumsanlegg åpent for publikum på guidede omvisninger. De øvrige kanonene er kun vedlikeholdt utvendig. Hele batteriet er på Riksantikvarens ønskeliste over bevaringsverdige festningsverk.
Eksterne lenker
<!-- Tekst til oversetting. med referanser.
Ein furchtbares Relikt des Krieges im Museum Eine Granate einer Adolf Kanone in Sinsheim
In Trondenes bei Narvik in Nordnorwegen hinterließ die Wehrmacht am Ende des zweiten Weltkrieges eine Batterie von vier 40,6 Zentimeter-Kanonen. Sie ist inzwischen eine große Touristenattraktion geworden. Das Auto & Technik MUSEUM SINSHEIM hat eine Granate dieser Kanonen in der Ausstellung. Adolf Kanonen wurden sie genannt. Zwölf Exemplare wurden von den Krupp-Werken für den Schlachtschifftyp „H“ gebaut der aber nie fertiggestellt wurde. Eine Batterie dieser Riesengeschütze wurde an der französischen Küste aufgestellt und bekam den Namen „Batterie Lindemann“. Eine andere, die erhalten ist, ist die Batterie Trondenes. Kanonen mit 40,6 cm Kaliber sind die größten die je als Küstenartillerie aufgestellt wurden. Allerdings gab es Schiffsartillerie mit noch größerem Kaliber.
Der Krupp-Konzern benötigte 120 000 Arbeitsstunden, um ein einziges Rohr fertig zu stellen. Ein so großer Aufwand an Präzision war notwendig. Trotzdem wurde das Material derart beansprucht, dass ein Rohr nur etwa 240 Schuss aushielt. Das Rohr mit dem Hinterstück maß 21,5 m und wog ungefähr 160 to. Die Standardgranate wog 1 023 kg. Die Reichweite betrug 42.800 m – also über den Horizont hinaus. Die maximale Höhe der Flugbahn war 12 700 m, genauso hoch, wie heute Düsenflugzeuge fliegen.
Für die Batterie in Trondenes wurde eine Spezialgranate hergestellt, die ebenfalls „Adolf“ genannt wurde. Sie war leichter, hatte aber eine größere Reichweite.
utdrag:http://www.museum-sinsheim.de/index.html
Bør ikke hete Adolfkanon: http://www.lexikon-der-wehrmacht.de/Waffen/eisenbahngeschutze.htm
-->
Mære
Mære er ei bygd og et tettsted i Steinkjer kommune i Trøndelag. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger omtrent 10 kilometer sør for Steinkjer sentrum langs E6. Stedet var tidligere en del av Sparbu kommune frem til den store kommunesammenslåingen i 1964.
Mære har barneskole, en ny butikk som ble åpnet i 2009, og et nytt idrettsanlegg som sto klart til bruk sommeren 2008.
Bygda har navn etter gården Mære. Frem til 2001 var bygda tilknyttet jernbanenettet ved Mære stoppested. Mære landbruksskole ble etablert i 1895, og er i dag en videregående skole.
Torre Iberdrola
Torre Iberdrola er en kontorbygning og skyskraper i Bilbao, Spania. Byggingen av tårnet startet den 19. mars 2009. Den offisielle innvielsen fant sted 1. februar 2012. Tårnet er 165 meter høyt og har 40 etasjer, og er med dette den høyeste bygningen i Baskerland. Bygget huser blant annet energiselskapet Iberdrola, som har sitt hovedkvarter her.
Kstovo
Kstovo (russisk: Ксто́во) er en by i Nizjnij Novgorod oblast i Russland. Byen ligger på Volgas høyre bredd, 20 km sørøst for Nizjnij Novgorod. Innbyggertall: 66 944 (folketelling 2002), 62 414 (folketelling 1989).
Historie
Landsbyen Kstovo ble første gang nevnt allerede på 1300-tallet. Med byggingen av Novogorkovskij Oljeraffineri (russisk: Новогорьковский нефтеперерабатывающий завод) på 1950-tallet ble det bygget en ny by noen få kilometer sørøst for den gamle landsbyen Kstovo, på det høyereliggende landet mellom elvene Volga og Kudma.
Siden da har den vestlige delen av byen sentrert seg rundt den opprinnelige landsbyen, og er fremdeles landlig i karakter, og blir vanligvis kalt Gamle Kstovo (Staroje Kstovo), mens den nyere østlige delen av byen, som ble bygget på 1950-tallet og fremdeles ekspanderer, kalles Nye Kstovo (Novoje Kstovo). Nye Kstovo har gjennom sin ekspansjon helt eller delvis tatt opp i seg flere mindre landsbyer.
Kstovo fikk status som bymessig bosetning i 1954 og bystatus i 1957.
Økonomi
Byens viktigste arbeidsgiver, og historisk sett årsaken til byens eksistens, er LUKOIL-Nizjegorodnefteorgsintez (tidligere NORSI-Oil og Novogorkovskij Oljeraffineri).
Det er også et asfaltverk, et spritdestilleri, en fabrikk for regummiering og resirkulering av dekk, og ellers den vanlige samlingen av lokale matindustrivirksomheter. Et kraftvarmeverk forsyner det lokale nettet med elektrisitet, og varmt vann til byens leilighetsbygninger.
Byen har et stort marked for jordbruksprodukter, og et anstendig utvalg av supermarkeder og andre butikker.
Gullbust
Gullbust (Leuciscus leuciscus) er en fiskeart i karpefamilien. Den bli også kalt haslong, hisling, hersling og slom.
Beskrivelse
Gullbusten kan bli opptil 40 cm lang og 1 kg tung, men er sjelden over 35 cm og 0,5 kg. Den kan ligne litt på mort, men har en rundere kropp. Sidelinjen er ofte mørk. Gullbusten har en ryggfinne som har 10 – 11 finnestråler. Gattfinnen har 10 – 12 finnestråler.
Utbredelse og habitat
Gullbust finnes i det meste av Europa nord for Pyreneene og Alpene. På De britiske øyer finnes den i England, Wales og sørlige deler av Skottland. Den har spredt seg til Irland ved hjelp av fiskere som bruker den som agn. Gullbusten finnes også i store deler av det nordlige Asia. I Norge finnes den kun på østlandet.
Gullbusten lever hovedsakelig i elver og i nærheten av innløp og utløp i innsjøer. Kan av og til oppholde seg i brakkvann. I Norge er den blant annet kjent fra skogsvannet Ormetjern i Finnemarka, Øvre Eiker, og i elvemunninger ved Drammen og Fredrikstad.
Adferd
Gullbusten lever av insekter, krepsdyr og planter. Den svømmer ofte i store stimer. Gytingen foregår i april-mai på grus eller sandbunn.
Hogstad kraftverk
Det utnytter et fall på 136 meter mellom Vanebuvatnet og Hogstad. Kraftverket regulerer Vanebuelven.
Kraftverket ble satt i drift i 1921, og er oppgradert med nytt maskineri i 1993. Det gamle maskineriet står intakt.
Det er installert to francisturbiner på 9 og 0,6 MW. Midlere årsproduksjon er på 37 GWh.
Eier er Skagerak Kraft.
Dette er et besøkskraftverk. Skagerak kraft tilbyr omvisning for bla.a skoleklasser i nærmiljøet.
Kalonzo Musyoka
Stephen Kalonzo Musyoka (født 24. desember 1953 i Tseikuru i Mwingi-distriktet) er en kenyansk politiker og var utenriksminister i Kenya fra 1993 til 1998 og fra 2003 til 30. juni 2004, da han ble erstattet i en endring av regjeringen. Han ble utnevnt til visepresident i Kenya 8. januar 2008.
Utdannelse
Han ble født i en fjern del av Mwingi-distriktet. Mellom 1960 og 1967 studerte han ved Tseikuru Full Primary School. Så reiste han til Kitui High School i Kitui og videre til Meru High School i Meru der han gikk ut med eksamen i 1973. Musyoka fikk en bachelorgrad i rettsvitenskap ved University of Nairobi i 1977. Han fortsatte med videre studier ved Kenya School of Law og Mediterranean Institute of Management på Kypros.
Familie
Kalonzo Musyoka er gift med Pauline. De har fire barn sammen.
Privat liv
Han har også vært med i ledelsen av den kenyanske speiderbevegelsen.
Politisk karriere
Musyoka ble valgt inn i parlamentet i tilleggsvalg i 1985, 32 år gammel. I 1986 ble han utnevnt til visearbeidsminister. Han ble gjenvalgt i parlamentsvalget i 1988. Han var også partiets KANUs National Organizing Secretary fra 1988 til 1998.
Kenyas første flerparti-valg ble avholdt i 1992. Musyoka ble værende i KANU, ble igjen gjenvalgt og ble utnevnt til minister for utenrikssaker og internasjonalt samarbeid. Han hadde også flere andre minister-poster mens han var del av KANU-regjeringen.
I månedene før valget i 2002, under den daværende lederen av KANU, Raila Odinga, forlot han partiet for å bli med i partiet Liberal Democratic Party (LDP) under banneret til National Rainbow Coalition, som så vant valgene.
Han var lite fornøyd med at presidenten nektet å følge en avtale (inngått før valget) som var signert med presidents parti National Alliance Party of Kenya (NAK). Han ble miljøvern minister, sammen med å være leder i den suksessfulle nei-kampanjen i folkeavstemningen om ny grunnlov i 2005.
Presidentvalget 2007
Musyoka stilte som presidentkandidat ved valget 27. desember 2007, som kandidat for partiet ODM-Kenya. Hans forhold til en annen ODM-Kenya leder Raila Odinga, som også var presidentkandidat, ble gjenstand for mange spekulasjoner. ODM-Kenya delte seg etterhvert i to fraksjoner, en som støttet Musyoka og en som støttet Odinga, i august 2007. Musyoka ble valgt som sitt partis kandidat 31. august 2007.
Musyoka endte på tredjeplass i valget etter sittende president Mwai Kibaki og Raila Odinga. Musyoka fikk litt over 8,9 % av stemmene.
MF «Osafjord»
MF «Osafjord», nå MF «Showboat», er ei bilferge bygget i 1959. Fergen gikk i rutefart for Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap (HSD). Skipet har hjemmehavn i Bergen og eies av Sailr As.
Francesco Soriano
Francesco Soriano (1548/1549–1621) var en italiensk komponist fra senrenessansen.
Soriano var en framstående representant for den romerske skolen fra generasjonen umiddelbart etter Giovanni Pierluigi da Palestrina.
Liv og virke
Francesco Soriano studerte ved Laterankirken i Roma, blant andre med Palestrina og Giovanni Maria Nanino.
Soriano ble presteviet i 1570-årene. Fra 1580 var han maestro di cappella i San Luigi dei Francesi i Roma. I 1581 reiste han til Mantova hvor han aksepterte en stilling ved hoffet til fyrstefamilien Gonzaga, men returnerte til Roma i 1586 og fungerte der som korleder i tre ulike kirker, blant annet i Peterskirken. Han ble pensjonert i 1620.
I forbindelse med motreformasjonens krav om kirkemusikken etter konsilet i Trient samarbeidet Francesco Soriano og Felice Anerio om revisjonen av den romerske graduale; dette arbeidet ble ikke som ofte antatt utført av Palestrina – i det minst deltok han ikke i et større omfang.
Soriano skrev messer, motetter (enkelte for åtte stemmer), salmer (en samling som ble utgitt i 1616 i Venezia er skrevet for tolv stemmer og basso continuo), pasjoner for alle fire evangelisten, Maria-antifoner og flere madrigalbøker.
Selv om Francesco Sorianos stil minner om Palestrinas, inneholder musikken også trekk fra utviklingen rundt århundreskiftet. Han anvendte en antifon stil der han beholdt Palestrinas jevnt flytende polyfone stil og han hadde en forkjærlighet for en homofon komposisjonsteknikk som gjorde det enklere for tilhørerne å oppfatte sangteksten.
Denethor II
I J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard er Denethor II (T.T. 2930 – 15. mars 3019) den 26. og siste regjerende riksforstander av Gondor. Han etterfulgte sin far, Ecthelion II, som hadde dette vervet før han i år 2984 tredje tideverv da Ecthelion døde.
Denethor i bøkene
Det er kjent at Denethor i all hemmelighet brukte palantíren i Minas Tirith (som de fleste trodde var gått tapt) for å utforske Saurons styrke. Denne anstrengelsen gjorde at han eldedes raskt, og kjennskapen til Saurons overveldende styrke tynget han sterkt. Sauron brukte palantíren til å gjøre Denethor gal av fortvilelse. Han beholdt likevel sin makt og edelhet.
I tilleggsmaterialet som finnes bak i Atter en konge blir Denethor beskrevet som en mann med sterk vilje, og noe av synets gave (å kunne se noe av det som skulle komme), samt at han var intelligent. Til tross for dette blir han skuffet da han bare blir nummer to i hjertene til sitt folk, som holder mer av Thorongil, en av Nordens ferdamenn som tjener under Denethors far med stort hell og kyndighet, selv om Thorongil aldri åpenlyst prøvde å overta hans plass. Som et resultat av dette nektet Denethor å ta imot eller stole på Thorongils råd, og dette gjaldt spesielt hans råd om Gandalv som Thorongil var en sterk tilhenger av, og Denethor hardnet sitt hjerte da han fant ut at Thorongil i virkeligheten var av Isildurs ætt, den anerkjente men maktløse etterkommer av Arnor og Gondor.
I 2976 giftet han seg med Finduilas av Dol Amroth (2950–2988), datter av prins Adrahil av Dol Amroth. Han fikk to sønner: Boromir (2978–26. februar 3019) og Faramir (f. 2983).
Det farlige med Denethors galskap var at det lot til å følge en viss logikk. Sauron hadde virkelig store styrker, som han tydeligvis lot Denethor se i palantíren. Likevel viser ikke Denethors handlinger tegn på hans galskap med det første. Gondors vaktbauner blir tent, selv om Denethor venter lite hjelp fra Rohirrim. Denethor beordret Gondors styrker til de ytre forsvarsposisjonene av byen, ved Osgiliath og ved Rammas Echor, og ville på den måten gjøre motstand siden de var blitt bygd med store kostnader og ennå ikke var blitt tatt. Hans sønn Faramir og de andre hærførerne kom med innsigelser på grunn av fiendenes tallmessige veldige overmakt, og vill heller forsvare Minas Tirith selv, men Faramir fulgte likevel ordren av respekt for farens favoritt og førstefødte, Boromir, som tidligere var blitt drept. Å se Faramir nær døden i retretten, blandet med en åpenlys dommedag for hans by, drev ham inn i fullstendig galskap.
Denethor begikk selvmord på den 15. mars 3019, etter at han hadde gitt ordre om å brenne både seg selv og sin syke sønn Faramir på likbål som de hedenske kongene i gammel tid gjorde. Som riksforstander av Anárions hus, nektet han Gandalvs ønske om å innsette arvingen til Gondors trone, Aragorn. Han kastet en brennende fakkel på bålet. Han tok den hvite staven, som fulgte med embetet som riksforstander, og brakk den over kneet, og kastet den så inn i flammene for å symbolisere slutten på hans styre og slutten på riksforstandernes regjeringstid. Han la seg selv ned på bålet og døde slik, med palantíren i sine hender. Han prøvde også å ta med seg den hardt skadde og tilsynelatende døende sønnen Faramir med seg i døden, men ble stoppet av Peregrin Tók med hjelp av Beregond, en av byens voktere, og av Gandalv.