cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sleppverk
Industriell tilpassing
«Stavlaft» og «slepplaft» er uhistoriske betegnelser brukt i markedsføringen av moderne tømmerhus, oppført i en industrielt tilpasset versjon av sleppverk. Teknikken er i prinsippet identisk med tradisjonelt sleppverk, men betegnelsen «laft» strider mot ordets etymologi. Dimensjonene er større og utførelsen mer presis og tettere. Veggene oppføres av kortere stykker av tømmer (gran eller furu) som felles inn mellom stolper. Stokkene bearbeides maskinelt i over- og underkant og sammenføyes med not og fjær. Byggemetoden er klimavennlig og økonomisk.
Eupogonius
Eupogonius er en slekt av biller som tilhører den store underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Små til middelsstore, mer eller mindre brune trebukker. Antennene er oftest omtrent så lange som kroppen, men kan være betydelig lengre. Noen av artene er kledt med lange, oppstående hår, andre har slike hår bare på antennene.
Utbredelse
Slekten er utbredt fra det sørvestlige USA i nord til Brasil i sør, inkludert Karibia. De fleste artene lever i Mellom-Amerika.
Franck Ducheix
Franck Ducheix (født 11. april 1962 i Renan), fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1984 i Los Angeles, 1988 i Seoul, 1992 i Barcelona og 1996 i Atlanta. Ducheix vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Han var med på det franske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i sabel bak Italia. De andre på laget var Pierre Guichot, Jean-François Lamour, Philippe Delrieu og Hervé Granger-Veyron.
Åtte år senere, under Sommer-OL 1992 i Barcelona, vant han en bronsemedalje i lagkonkurransen i sabel.
Det vestgotiske rike
Det vestgotiske kongerike (latin: Regnum Gothorum) var et kongedømme som i utstrekning utgjorde hva som i dag er sørvestlige Frankrike og den iberiske halvøy (Spania og Portugal) som eksisterte fra 400- til 700-tallet. Det var en av de germanske etterfølgerstatene til oppsto i kjølvannet av Vestromerrikets sammenbrudd på begynnelsen av 400-tallet. Det ble opprinnelig opprettet av vestgotere som under kong Wallia som ble bosatt i provinsen Aquitaine i sørvestlige Frankrike av de romerske myndighetene. Deretter utvidet de sitt område ved erobring sørover til hele den iberiske halvøy. Det vestgotiske kongeriket fikk uavhengighet til Østromerriket (det bysantinske riket), og forsøkene på å gjenetablere romersk autoritet på Iberia var bare delvis vellykket eller kortvarig. Vestgoterne ble betraktet som de mest siviliserte blant de barbariske folkene, og betraktet seg selv som «Romerrikets arvinger». Goterne var de første folkene som invaderte Roma og beseiret en romersk keiser i slag. Vestgoterne ble foederati, allierte, av Roma som ønsket å gjenopprette romersk orden mot horder av barberere, vandaler, alanere, og svebere. Den romerske orden falt sammen i 476, dermed hadde vestgoterne retten til å overta de områder som Roma hadde gitt løfter om i Hispania i bytte for å gjenopprette romersk orden.
Balduin II av Jerusalem
Balduin II av Jerusalem, også Balduin II av Edessa, Balduin av Bourcq, født Balduin av Rethel greve av Burg (født kanskje i 1060, død 21. august 1131 i Jerusalem) var regent av kongedømmet Jerusalem og greve av grevskapet Edessa.
Det vestgotiske rike
Det vestgotiske riker ble tidvis referert til som Regnum Tolosanum (kongeriket Toulouse) etter dets hovedstad Toulouse i moderne historiografi, men kongeriket mistet det meste av sitt område i Gallia til frankerne tidlig på 500-tallet, bortsett fra en smal stripe langs kysten som kalles Septimania. Vestgoternes kontroll over Iberia var sikret mot slutten av århundret ved at sveberne underkastet seg. Kongeriket på 500- og 600-tallet er tidvis kalt for Regnum Toletanum etter dets nye hovedstad i Toledo.
Balduin II av Jerusalem
Liv og virke
Balduin var sønn av greve Hugo I av Rethel, deltok i det første korstog og ble i 1110 nevøen Balduin I av Jerusalems etterfølger som greve av Edessa. Han regjerte korsfarerstaten Jerusalem årene 1118-31. Balduin var 1123-24 i fangenskap hos mohammedanerne, men klarte eller å kjempe med fremgang mot dem og lyktes i å utvide sitt rike anselig.
Han døde i 1131 og ble etterfulgt av sin datter Melisende av Jerusalem og sin svigersønn, greve Fulko av Anjou.
Det vestgotiske rike
Den etniske forskjellen mellom den innfødte hispansk-romerske befolkningen og vestgoterne hadde i stor grad blitt visket ut på denne tiden. Gotiske språk hadde gått tapt og var antagelig i nedgang som kirkespråk da vestgoterne konverterte til katolisismen i 589. Klesdrakter og gravskikker hadde opphørt som trekk som adskilte goterne ved 570-580. Det vestgotiske lovverket (latin: Lex Visigothorum), fullført 654, opphevet den gamle tradisjonen ved å ha forskjellige lover fra romerne (leges romanæ) og vestgoterne (leges barbarorum), og hvor alle undersåtter av det vestgotiske kongeriket sluttet å være romani og gothi og ble isteden hispani. Således ble alle samlet under det samme rettsvesen og bidro til støtte assimilasjon.
Den sivilisasjon og religion som det vestgotiske riket hadde bygd opp ble ødelagt da det meste av kongedømmet ble erobret av muslimske soldater fra Nord-Afrika som representerte det det arabiske umajjad-kalifatet i 711 og hvor kun de nordligste områdene forble på kristne hender. Disse overlevende områdene i nord ble til det middelalderske kongeriket Asturias, etablert i 718 av den lokale landeieren og adelsmannen Pelayo (eller Pelagius), antagelig av vestgotisk opprinnelse. Ved sin seier i slaget ved Covadonga, er han blitt kreditert for å ha startet gjenerobringen, reconquista, av halvøya fra de muslimske maurerne.
Bakgrunn
Historikerne har ingen forklaring på hvorfor folkevandringene skjedde; det er like mange grunner til «den germanske rastløsheten» som for Romerrikets undergang. Det er mulig det er en kombinasjon av flere årsaker: overbefolkning, klimaforverring, uår, kvegdød, og pest. En ny krigerelite hadde kommet til makten, basert på kontrollen av jord og mennesker som ikke var basert på de gamle slektskapstrukturen. Mange germanske stammer brøt opp fra sine hjem og dro på vandring sørover fra nordlige Europa. Goternes etniske sammensetning er kjent ved at en stor del av deres vandringer skjedde på romersk territorium. Vesensforskjellig fra andre germanske stammer var de neppe. De tilhørte, i det minste ideologisk, den samme slektsgruppe, men selv om den gotiske hæren var like lite «gotisk» som den romerske hæren var «romersk», var hovedforskjellen at den romerske hæren oppfattet seg selv som en hær mens den gotiske så på seg selv som et folk. Et folk var definert av den hærfører som ledet dem, og det som knyttet dem sammen var de lojalitetsbånd og eder som forpliktet dem til et fellesskap.
Det føderate kongerike
Fra 407 til 409 e.Kr. krysset de germanske vandaler, sammen med sine allierte stammer, alanere og svebere, over den frosne Rhinen og raste gjennom Gallia og inn i den iberiske halvøy. I mellomtiden invaderte vestgoterne, ledet av deres leder Alarik og herjet Roma i 410, tok Galla Placidia, søster av den vestromerske keiser Honorius, til fange.
Ataulf, konge av vestgoterne fra 410 til 415, tilbrakte de neste få årene i landskapene i Gallia og Hispania, diplomatisk spilte de konkurrerende fraksjonene av germanske og romerske hærledere opp mot hverandre i dyktig effekt, og tok selv over byer som Narbonne og Toulouse (i 413). Etter å ha giftet seg med Galla Placidia, ble han vervet av keiser Honorius for å gi vestgotisk støtte i den gjenværende nominelle romerske kontroll av Hispania mot vandalene, alanerne og sveberne. Under Ataulfs tid ble den vestgotiske stat omformet fra et stammekongedømme til en betydelig politisk maktfaktor i senantikken.
Jonny Sjo
Jonny Sjo (født 7. april 1969 i Molde) er en norsk bassist, kjent som medlem i D'Sound som startet i 1993 og som bassist i Lava.
Det vestgotiske rike
Det føderate kongerike
I 415 ble Ataulf myrdet, romerske hærer drev vestgoterne inn i Hispania, men Ataulfs etterfølger, Wallia (styrte 415–419) stiftet fred med Honorius, som til sist gikk med på den avtalen han hadde nektet Alarik. Wallia sendte Honorius’ søster Galla Placidia tilbake til ham og fikk i 417 overdratt Gallia Aquitania i dalen Garonne som en region hvor vestgoterne kunne oppholde seg som feoderati, romerske forbundsfeller. Det var det Alarik hadde kjempet for å oppnå, et gotisk territorium innenfor Romerriket, og ikke ved dets utkant. Wallia etablerte sitt hoff i Toulouse, som ble hovedstaden i et kristent vestgotisk kongedømme.
Jonny Sjo
I sin oppvekst i Molde, spilte han i jazzrockbandet TinTin med blant andre Lars Jones (1965–) og Åse Karin Hjelen (1965–). Sjo har Ella Fitzgerald, Russ Taff og George Duke som store inspiratorer innen musikk. Bassisten Abe Laboriel var den som fikk han til å velge bassgitar som musikkinstrument. Sjo studerte i fire år ved Berklee College of Music i Boston. Der traff han Kim Ofstad og sammen jobbet de derpå blant annet i NRK som produsent av musikkvideoer i ungdomsprogrammer. Han har også vært studiomusiker for flere norske artister, som Bjørn Eidsvåg, Anne Grete Preus og a-ha. Han fikk Gammleng-prisen i klassen studiomusiker i 2010. Sjo ble ny bassist i Lava etter at Rolf Graf døde i 2013. Sjo spiller på en Yamaha BB5000 bassgitar.
Det vestgotiske rike
Det føderate kongerike
Det skjedde antagelig under hospitalitas, reglene for å belønne hærens soldater. Det synes sannsynlig at vestgoterne ikke ble gitt store områder med landeiendommer i regionen (som historikerne trodde tidligere), men at kunne skattlegge regionen og hvor de lokale galliske godseierne nå betalte sine skatter til vestgoterne framfor til den romerske regjering.
Vestgoterne begynte snart å ekspandere fra Toulouse og videre inn i romerske områder på bekostning av det svekkede Romerriket. Under Teoderik (styrte fra 418 til 451) angrep vestgoterne Arles i 425 og 430 og Narbonne i 436, men ble slått tilbake av Flavius Aetius som benyttet huniske leiesoldater, og Teoderik ble besieret i 438. Ved 451 hadde situasjonen snudd seg, og hunerne invaderte Gallia. Nå kjempet Teoderik under Aetius hunerne, ledet av Attila, i slaget ved Chalons. Attila ble drevet tilbake, men samtidig ble Teoderik drept i slaget.
Vandalene fullførte sin erobring av Nord-Afrika da de tok Kartago den 19. oktober 439 og sveberne hadde underlagt seg det meste av romerske Hispania. Den romerske keiser Avitus sendte da vestgoterne inn i Hispania. Teoderik II (453–466), en sønn av den foregående med samme navn, invaderte og beseiret svebernes kong Rechiarius i slaget ved elven Orbigo i 456 i nærheten av Asturica Augusta (Astorga) og herjet og plyndret deretter Bracara Augusta (Braga), svebernes hovedstad. Vestgoterne herjet brutalt byene i Hispania: de massakrerte en andel av befolkningen og angrep også hellige steder, antagelig grunnet presteskapets støtte til sveberne. Teoderik II tok kontroll over Hispania Baetica, Carthaginiensis og sørlige Lusitania. I 461 mottok vestgoterne byen Narbonne fra keiser Libius Severus i bytte for deres støtte. Det førte til et opprør av hæren og ved gallo-romerne under Aegidius. Resultatet var vestgoterne og romerne under Severus kjempet mot andre romerske tropper, og opprøret ble avsluttet først i 465.
Sykling under Asialekene 2010
Sykling under Asialekene 2010. Sykling var en av flere grener i de 16. Asialekene som ble arrangert i Guangzhou i Kina. Konkurransene ble avviklet mellom 22. og 26. november 2010. Det var 18 øvelser ti for menn og åtte for kvinner. 217 utøvere fra 27 nasjoner deltok. Kina ble beste nasjon med sju gullmedaljer foran Hongkong og Sør-Korea med fire hver.
Det vestgotiske rike
Kongeriket Toulouse
I 466 ble Eurik, den yngste sønnen til Teoderik I, vestgoternes konge. Han er beryktet for å ha myrdet sin eldre bror Teoderik II, som selv ble konge etter å ha myrdet sin eldre bror Torismund. Under Eurik (466–484) begynte vestgoterne sin ekspansjon i Gallia og befestet sin tilstedeværelse i Iberia. Eurik utkjempet en rekke kriger mot sveberne som fortsatt hadde beholdt en del innflytelse i Lusitania, og brakte til sist det meste av denne regionen under vestgotisk herredømme da Emerita Augusta (Mérida) ble erobret i 469.
Eurik angrep også det vestromerske riket, erobret Hispania Tarraconensis i 472, den siste bastion av romersk styre i Hispania. Ved 476 hadde han også utvidet sitt styre til elvene Rhône og Loire som utgjorde det meste av sørlige Gallia. Han okkuperte også de romerske nøkkelbyene Arles og Marseille. I sine kriger hadde han en andel gallo-romerske og hispano-romerske adelsmenn som tjenestegjorde under ham som hærførere og guvernører. Det vestgotiske kongerike ble formelt anerkjent da den vestromerske keiser Julius Nepos (473–480) signerte en allianse med Eurik, ga ham land sør for Loire og vest for Rhône i bytte for militærtjeneste, foruten land i Provence (som inkluderte Arles og Marseille). Land i Hispania forble under faktisk vestgotisk kontroll. Etter at den germanske hærføreren Odovakar avsatte den aller siste romerske keiser i vest, Romulus Augustulus, gjenerobret Eurik raskt Provence, noe Odovakar formelt anerkjente i en avtale.
Ved 500 kontrollerte det vestgotiske kongeriket med sentrum i Toulouse områdene Gallia Aquitania og Gallia Narbonensis og det meste av Hispania, unntatt det svebiske kongeriket i Galicia i nordvest og mindre områder som var kontrollert av selvstendige iberiske folk, slike som baskere og kantabrere. Euriks sønn AlariK II (484–507) utstedte et nytt lovverk, Breviarium Alarici, og holdt kirkemøte ved Agde.
Vestgoterne kom deretter i konflikt med frankerne under deres kong Klodvig I, som hadde erobret nordlige Gallia. Som følge av en kortvarig krig med frankerne ble Alarik tvunget til å slå ned et opprør i Tarraconensis, antagelig utløst av en nyere vestgotisk innvandring til Hispania grunnet presse fra frankerne. I 507 angrep frankerne på nytt, denne gangen alliert med burgundere. Alarik II ble drept i slaget ved Vouillé (Campus Vogladensis) i nærheten av Poitiers. Deretter ble Toulouse herjet og plyndret. Ved 508 hadde vestgoterne tapt det meste av deres områder i Gallia, unntatt Septimania, en smal kyststripe i sør.
Det arianske kongerike Hispania
Etter at Alarik II døde i 507 var det hans illegitime sønn Gesalek som tok makten inntil han ble avsatt av Teoderik den store, mektige østgotiske konge over Italia, som invaderte og beseiret ham ved Barcelona. Gesalek flyktet og regrupperte, men ble beseiret på nytt ved Barcelona, tatt til fange og drept. Teoderik innsatte deretter sin eget barnebarn Amalarik (511–531), sønn av Alarik II, som konge. Han var imidlertid kun et barn og makten i Hispania forble under den østgotiske hærfører Teudis som fungerte som regent. Kun etter at Teoderik døde i 526 greide Amalarik å oppnå kontroll over sitt kongerike. Hans styre varte ikke lenge. I 531 ble han beseiret av den frankiske kong Kildebert I og deretter myrdet i Barcelona. Deretter ble Teudis (531–548) konge. Han ekspanderte vestgotisk kontroll over de sørlige områdene, men ble også myrdet etter en mislykket invasjon av Afrika. Vestgotiske Iberia led under en innbyrdeskrig under kong Agila (549–554), noe som førte til at den østromerske keiser Justinian I den store sendte en hær som hogde ut en liten spansk provins for Østromerriket langs kysten av sørlige Spania. Agila ble til sist myrdet, og hans fiende Atanagild (552–568) ble den nye kongen. Han angrep bysantinerne, men klarte ikke å fordrive dem fra sørlige Spania, og ble tvunget til formelt å anerkjenne Østromerrikets overhøyhet.
Den neste vestgotiske konge var Liuvigild (569 – 21. april 586). Han var en effektiv militær leder og befestet vestgotisk makt i Spania. Liuvigild kriget også mot romerne i sør på 570-tallet og han gjenerobret Cordova etter ytterligere et opprør. Han kjempet også i nord mot svebere og ulike mindre selvstendige stater, inkludert baskere og kantabrere. Han pasifiserte nordlige Spania, men greide ikke å fullstendig erobre disse folkene. Da Liuvigild etablerte sin sønn Hermenegild som samkonge, varte ikke freden lenge mellom dem. Hermenegild ble den første vestgotiske konge som konverterte til den nikenske kristendom. Vestgotere var tradisjonelt arianske kristne. Liuvigild gikk til krig mot sin sønn, og beseiret ham i 584 og halshogde ham i 585. Ved slutten av sitt styre hadde Liuvigild forent hele Iberia, inkludert det svebiske kongerike som han erobret i 585 mens sveberne utkjempet en innbyrdeskrig som ble utløst etter at deres kong Miro døde i 583. Liuvigild etablerte vennskapelige forbindelser med frankerne i nord ved å gifte to av sine døtre inn i frankiske riker, og frankerne forble fredelig gjennom det meste av hans styre. Liuvigild grunnla også nye byer, som Reccopolis og Victoriacum (Vitoria), som den første barbarkongen som gjorde så.
Det katolske kongerike i Toledo
Da Liuvigilds sønn, Reccared I (586–601), ble konge, konverterte han fra arianismen og til den katolske kristendom. Det førte til i uro i kongeriket, mest kjent er et opprør av den arianske biskop i Mérida som ble slått ned. Han slo også tilbake et frankisk angrep i nord, men det var ikke religiøst motivert da også frankerne var motstandere av arianismen. Reccared ledet deretter det tredje konsil i Toledo i 589 hvor han annonserte sin tro på den nikenske trosbekjennelse og fordømte arianismen. Han adopterte også navnet Flavius, familienavnet til det konstantinske dynasti, og omtalte seg selv som etterfølger av de romerske keisere. Han kjempet også mot bysantinerne i Hispania Baetica etter at de begynte en ny offensiv.
Ustabilitet og uroen i denne perioden kan bli tilskrevet maktkampen mellom kongene og adelen. Religiøs forening styrket kirkens politiske makt som den utøvet via kirkeforsamling i Toledo sammen med adelen. Det fjerde konsilet, som ble holdt under det korte styret til Sisinand i 633, bannlyste og forviste kongen, og erstattet ham med Chintila (636–639). Konsilene var nå blitt den mektigste institusjonen i den vestgotiske staten. De tok rollen som regulerte prosessen med etterfølgelse av kongene som ble valgt av adelen, senatorer, og presteskapet. De besluttet også å møtes jevnlig for å diskutere kirkelige og politiske emner som angikk kirken og samfunnet. De besluttet også hvilke konger som skulle dø i fred og erklærte deres personer for hellig, søkte en slutt på den vold og kongedrap som hadde rådet tidligere. Til tross for dette skjedde det ytterligere et statskupp og Chintila ble avsatt i 639, og kong Tulga tok hans plass; han ble også avsatt i sitt tredje år som konge og rådet valgte adelsmannen Chindasuinth som konge.
Under Chindasuinth og hans sønn Recceswinth ble den aller viktigste vestgotiske lovverket satt sammen, Liber Iudiciorum, fullført i 654. Lovverket inkluderte de gamle lovene til fortidens konger, slik som Alarik II i hans Breviarium Alarici, og Leovigild, men mange måter var det også et nytt lovverk. Det var basert bort imot i sin helhet på romersk lov, men med en del innflytelse av germanske lover i en del sjeldne tilfeller. De nye lovene var rettet mot både de vestgotiske som spanske befolkningene som tidligere hadde hatt forskjellige lover, og den erstattet således alle gamle lover. Blant de lovene som ble fjernet var de grusomme lovene mot jødene. Lovverket viste også at det gamle systemet for militær og sivil administrasjonsinndeling var i endring, og hertugene/guvernørene (duces provinciæ) og grevene (comites civitatis) hadde begynt å ta mer ansvar utenfor deres rene militære og sivile plikter. Tjenerne, eller slavene, til kongen ble meget framtredende i administrasjonen og byråkratiet og utøvde bred administrativ makt. I henhold til vestgotisk lov kunne kvinner arve eiendom og titler og forvalte dem uavhengig av deres ektemenn eller mannlige slektninger, gi bort eiendom på lovlig vis i testamenter om de ikke hadde arvinger, og kunne representere seg selv og være vitne i domstolen ved fylte fjorten år, og sørge for sine egne ekteskap ved fylte tjue år.
Chindasuinth (642–653) styrket monarkiet på bekostning av adelen. Han henrettet rundt 700 adelsmenn, tvang de øvrige til sverge troskapseder og i det sjuende konsil i Toledo etablerte også hans rett til å bannlyse presteskap som handlet mot regjeringen. Han var også i stand til å manøvrere sin sønn Recceswinth, noe som utløste et opprør fra adelen som allierte seg med baskere, men det ble slått ned. Reccesuinth (653–672) holdt også et konsil i Toledo som reduserte straffen for forræderi og bekreftet rådets rett til å velge kongene.
Etter Reccesuinth ble Wamba (672–680) valgt til konge. Han måtte ta seg av opprør i Tarraconensis, og på grunn av det følte han behovet for å reformere hæren. Han vedtok en lov som erklærte at alle hertuger, grever og andre militærledere, foruten også biskoper, måtte yte hjelp når kongedømmet var i fare eller risikere hard straff. Wamba ble til sist avsatt i et blodløst statskupp. Kong Ervig (680–687) holdt ytterligere konsil og trakk tilbake de tidligere harde lovene som Wamba hadde vedtatt, men han gjorde fortsatt bestemmelser som angikk hæren. Ervig fikk gjort sin svigersønn Ergica til konge. Til tross for et opprør, ledet av Sisebert, biskopen i Toledo, for å få innsatt en annen konge, ble biskopen fordømt under det 16. konsilet i Toledo i 693. Det 17. konsilet i Toledo vedtok harde lover mot jødene. Kongen hevdet å vite at jødene hadde sammensverget seg mot ham, og erklærte at alt land som jøder eide skulle betraktes som uten eier, alle jøder skulle være slaver og at alle jødiske barn over sju år skulle tas fra deres hjem og oppfostres som kristne. Han var også rasende på homofile og de som ble anklaget for det ble kastrert. Egica opphøyde sin sønn Wittiza som medkonge i 698. Ikke mye er kjent fra hans styre, men en periode med innbyrdesstrid fulgte mellom hans sønn Achila og Ardo, og kong Roderik, som hadde tatt makten i Toledo. Han ble den siste konge av det vestgotiske rike.
Den muslimske erobringen
Tidlig i 711 ble den iberiske halvøy invadert via Gibraltar av en muslimsk hær på rundt 12 000 menn, ledet av Tariq ibn Ziyad, guvernør av islamske Afrika og underlagt umajjad-kalifatet. Den vestgotiske kongen Roderik var da i nord og slåss mot baskere. Ved slutten av juli samme år skjedde et slag ved elven Guadalete i provinsen Cádiz i sørlige Spania. I dette slaget ble Roderik drept og nederlaget var så fullstendig at det fikk avgjørende konsekvenser for den iberiske halvøy og markerte slutten på det vestgotiske rike i Spania. Muslimene underla seg det meste av sørlige Spania uten større motstand og fortsatte til Toledo hvor vestgotisk adel ble henrettet. I 712 kom Musa, guvernør av Ifriqiya (tilsvarende dagens Tunisia og vestlige Algerie) med ytterligere en hær på kanskje opp til 18 000 menn. Mérida ble erobret i 713 og deretter ble den nordlige delen invadert, tok i 714 Zaragoza og León, som fortsatt var under kong Ardo. Ved 716 var det meste av den iberiske halvøy underlagt islamsk styre. I 717 hadde den kombinerte muslimske styrken krysset Pyreneene og inn Septimania og truet således Frankerriket og resten av vestlige Europa, men ble stoppet av Karl Martell. Den eneste effektive motstand i Spania var i Asturias hvor en vestgotisk adelsmann ved navn Pelagius (Pelayo) gjorde opprør i 718 og som i allianse med baskere beseiret muslimene i slaget ved Covadonga.
Muslimene innførte lagdelt samfunn i al-Andalus hvor kristne fikk i begynnelsen praktisere sin religion, men ble underlagt islamsk lov og ble behandlet som annenklasses borgere som ble hardere skattet og med færre rettigheter. Samfunnet var inndelt i tre religiøse grupper: muslimer, kristne og jøder. Muslimene, selv om de var forent på religiøst nivå, hadde flere etniske inndelinger og hvor det fremste skillet var mellom arabere og berbere. Den arabiske eliten betraktet ikke-arabere som mindreverdige. De ulike samfunnene måtte holde seg adskilte i ulike gettoer i byene, og grunnet dette presset var det omfattende konverteringer av kristne til islam i løpet av 900-tallet. Jøder utgjorde rundt fem prosent av befolkningen og fikk på mange måter bedre levevilkår enn under kristent styre. De kunne arbeide som skatteoppkrever, handelsmenn, leger og ambassadører. Kvinner uansett samfunnsklasse og tilhørighet fikk generelt dårligere levevilkår ved opphevelsen av vestgotisk lov og innførselen av muslimsk lov.
Vestgotisk bosetning
Den vestgotiske bosetningen i nord var konsentrert langs elven Garonne mellom Bordeaux og Toulouse i Aquitaine, og senere i Spania og Portugal langs elven Erbo, rundt byen Mérida, mellom de øvre rekkeviddene av elven Douro, i Tierra de Campos, også kjent som Campi Gothorum i sentrale Castilla y León, Asturias og Toledo, og langs elven Tagus (Tajo) nord for Lisboa. Det synes som om det var liten vestgotisk bosetning andre steder i kongeriket.
Nye byer
Vestgoterne grunnla på grunnla av spanske redegjørelser fire byer, og muligens en femte by som er blitt tilskrevet dem av en senere arabisk kilde. Alle disse byene ble grunnlagt av militær hensikt og tre av dem for å feire og merkere en militær seier.
Noe senere grunnla Liuvigild en by han kalte Victoriacum etter hans seier over baskerne. Denne er antatt å ha overlevd som byen Vitoria, samtidige kilder fra 1100-tallet refererer til den sistnevnte byens grunnleggelse ved Sancho VI av Navarra.
Den fjerde og muligens siste byen som ble grunnlagt av vestgoterne var Ologicus (kanskje Ologitis), bygget ved hjelp av baskisk arbeidskraft i 621 av Suintila som en befestning mot baskere som var nylig blitt undertrykt. Den er identifisert med den moderne byen Olite.
En mulig femte vestgotisk bygrunnleggelse er Baiyara (kanskje dagens Montoro), nevnt som grunnlagt av Reccared i det geografiske verket til Kitab al-Rawd al-Mitar.
Militære
Den vestgotiske hæren var i vesentlighet føydal i sitt vesen. Som med andre germanske kongeriker var hærføreren kongen selv, støttet av dux exercitus og comes exercitus. Kongens livvakt var kjent som spatharii, «sverdbærerne», en germansk institusjon som også fant sin vei til Østromerriket som spatharios. Disse ble dannet av adelsmenn og talte rundt hundre menn. De ble kommandert av en comes spatharium, skjønt det er mulig det var en ærestittel. På krigstokt kunne kongen rådføre seg med maiores palatii. Umiddelbart under seg i rang sto dux exercitus Spaniae. Kun adelen og kongen bar hjelmer. Vestgotiske mynter vitner om to typer hjelmer. Den mest populære typen var spennehjelmer. De er bevitnet på mynter for Leovigild, Chintasuinth, Recceswinth, Wamba, Egica og Witiza. De var de mest vanlige hjelmene i tidlig middelalder og forble i bruk selv etter det vestgotiske rikets fall. Den andre typen opptrer på noen få mynter til Ervig, Egica og muligens Leovigild. Den synes svært lik en nordisk hjelm fra vendeltiden. På en mynt er hjelmen dekorert med en busk med fjær.
Kultur og klassisk arv
Det vestgotiske har blitt tilskrevet som en del av middelalderen, den såkalt mørke tidsalder, en tid med kulturell og kunnskapsmessig nedgang og svekkelse, først endret ved muslimske Andalusia. Skjønt årsaken til deres eksistens, vestgoterne skal etter sigende ha forblitt «menn fra skogene som aldri oppholdt seg langt derfra», slik den amerikanske historikeren Thomas F. Glick uttrykte det.
I virkeligheten bidro vestgoterne å bevare den klassiske kulturarv. Eksempelvis er Andalusias badekultur ofte blitt hevdet var en muslimsk oppfinnelse, men var en direkte fortsettelse av en romersk-vestgotisk tradisjon. Vestgotiske Mérida huset badehus som fikk vann fra akvedukter, og slike akvedukter er også dokumentert i Córdoba, Cádiz og Recopolis. Utgravninger har bekreftet at Recopolis og Toledo, den vestgotiske hovedstad, var meget påvirket av den samtidige bysantinske arkitekturen. Da muslimene plyndret og herjet Spania under deres invasjon og erobring ble de forbløffet over fine og tallrike vestgotiske skatter. Noen få av disse skattene ble bevart ved at de ble gravd under invasjonen, eksempelvis votivkronen fra Guarrazarskattene.
Mens kun eldre munker hadde tillatelse til å lese bøker av ikke-kristne eller kjetterske forfattere, forhindret ikke det framveksten av høyt utdannede enkeltindivider som den framstående Isidor av Sevilla, en av de mest siterte lærde i middelalderen, Eugenius I av Toledo, en framstående ekspert innen matematikk og astronomi, eller Teodulf av Orléans, en teolog og poet som etter at han flyktet til Frankerriket grunnet den muslimske undertrykkelsen, ble en framstående deltaker i den karolingiske renessanse. En muslimsk kilde refererte til vestgotiske Sevilla som «vitenskapenes tilholdssted». Institutionum disciplinæ fra midten av 600- og tidlig på 700-tallet bekrefter at vestgotiske adel ikke bare ble undervist lesing og skriving, men også i medisin, jus og filosofi. Et eksempel på en høyt utdannet adelsmann var kong Sisebut, som var en beskytter av lærdom og selv skrev poesi, en av dem om astronomi.
Tervingerkonger
Disse kongene og høvdingene – med unntak av Fritigern og muligens Alavivus – var hedninger.
Balti-dynastiet
Disse kongene var arianere, tilhengere av den teologiske lære til Arius. De tenderte å etterfølge sine fedre eller nære slektninger på kongetronen og utgjorde således et dynasti, Balti-dynastiet.
Egill Knutzen
Egill Knutzen (født 28. april 1914, død 6. mars 1990) var en norsk fekter som konkurrerte i kårde.
Han representerte Norge under tre OL, der hans beste resultat var en kvartfinale.
Chebera-Churchura nasjonalpark
Chebera-Churchura nasjonalpark (også stavet Chorchora) er en nasjonalpark som ligger i Etiopia. Parkens areal er 1 215 km², og ligger i regionen for sørlige nasjoner, nasjonaliteter og folk. Parken var tidligere del av Kulo Konta kommersielle jaktområde for elefantjakt. Nedgangen i elefantbestanden i Afrika og behovet for å ha uberørte leveområder for elefanten var motivasjonen for å opprette nasjonalparken. Den fikk i 2005 offisielt status som nasjonalpark etter diskusjoner og forhandlinger med lokalbefolkningen. Nasjonalparkens område ligger på mellom 550 og 1 700 moh, og varierer mellom høylandsskoger og kupert terreng med buskvegetasjon. Klimaet er varmt men frodig, siden det normalt faller mellom 1000 mm og 3500 mm nedbør årlig – mest i regntiden fra april til august. Det er mange småelver og bekker i parken som danner tre mindre innsjøer (Keriballa, Shasho og Koka). Parkens hovedkvarter ligger i landsbyen Ameya like utenfor parkens grenser.
Chebera-Churchura nasjonalpark ligger omtrent 460 kilometer sørvest for hovedstaden Addis Abeba, og kan nås med bilvei. Siden parken er ny, er det (pr. 2014) få fasiliteter for turister. 2010 var det første året parken hadde utenlandske besøkende, men antallet var bare 20.
Dyreliv
Bekkene og vannhullene i parken gir grunnlag for et rikt dyreliv med 37 større pattedyrarter og 237 fuglearter registrert hittil (2014). Av elefanter er det minst 60 individer i forskjellige flokker som lever i parken. I tillegg er det (blant annet) afrikansk bøffel (kafferbøffel), flodhest, vannbukk, løver, servaler, leoparder og vortesvin her. I en spørreundersøkelse blant lokalbefolkningen i 2012 konkluderes det med at rovdyr i nasjonalparken utgjør et problem for bønder som driver husdyrhold.
Nordfjorden (Malangen)
Nordfjorden (nordsamisk: Nuortavuotna) er en fjordarm av Malangen i Balsfjord og Målselv kommuner i Troms. Fjorden strekker seg 19 kilometer sørvestover til Nordfjordbotn i botn av fjorden.
Fjorden har innløp mellom Sandsneset i nord og Målsnesodden i sør. Vest for Målsnesodden går Målselvfjorden sørover. Mens Nordfjorden går mot øst fra Målsnes går fjordarmen Aursfjorden sørover langs østsiden av Målsneset. På nordsida av fjorden ligger bygdene Nordby og Mestervik, mens Hamnvåg ligger på sørsida. Mellom Mestervik og Laneset svinger fjorden sørover til Nordfjordbotn. På sørsida av Laneset ligger vågen Stålvikbotn.
Parlamentsvalget i Hellas mai 2012
Parlamentsvalget i Hellas mai 2012 ble avholdt 6. mai som et nyvalg. Hellas' president Karolos Papoulias hadde 11. april 2012 oppløst parlamentet etter forslag fra statsminister Loukas Papadimos.
Nordfjorden (Malangen)
Fylkesvei 858 går langs nordøstsida av den indre delen av fjorden til Oldervik. Herfra og videre ut fjorden går fylkesvei 286. På sørsida går fylkesvei 184.
Parlamentsvalget i Hellas mai 2012
Regjeringsdannelse
Ifølge Hellas' Grunnlov artikkel 37 skal etter et valg, lederen av det største partiet få i oppdrag av presidenten å danne regjering. Dersom dette mislykkes går oppdraget videre til det nest største partiet og om heller ikke dette lykkes, endelig til det tredje største partiet. Dersom samtlige tre forsøk mislykkes skal det skrives ut nyvalg. Hvert sonderingsforsøk kan vare inntil tre dager. Fristen for å danne regjering etter valget 6. mai var 17. mai.
Den drammenske kongevei
Den drammenske kongevei, også kalt Gamle Drammensvei eller Kongeveien, går mellom Kongsberg og Christiania.
En del av den ga Kong Christian IV ordre om å bygge i 1624, den skulle gå fra sølvverket i Kongsberg forbi Sem til "Haugsund" hvor frakten videre kunne foregå på Drammenselva, dette er landets eldste riksvei.
Traseen gjennom Asker og Bærum ble omlagt omkring 1770. I 1824 ble den omklassifisert til hovedvei. Strekningen fra Oslo til Drammen følger i grove trekk korridoren til Europavei 18. Traseen fra 1665 antas å ha krysset Lysakerelva omtrent samme sted som seinere bruer. Traseen er usikker derfra og vestover, men har antakelig vært delt i en sommer- og vintervei. Sommerveien har antakelig fulgt åsryggen mot Stabekk, hvor det som skulle bli Den bergenske kongevei. Derfra følger den i store trekk traseen til nåværende Gamle Drammensvei til Sandvika, hvor den krysset Rønne bru. Derfra gikk den opp på innsida av Jongsåsen og kom ned til fjorden igjen ved Slependen. Veien krysset Neselva i Asker over Nes bru. Da traseen gjennom Asker og Bærum ble lagt om i 1770, ble en trebru bygd på stedet, erstattet omkring 1800 av en tørrmurt steinhvelvsbru. Fram til 1923 fulgte Gamle drammensvei traseen til den seinere Nesbruveien. Veien fortsatte forbi Ravnsborg, hvor det var skysstasjon, opp bakkene forbi Hvalstad, Asker museum og Asker kirke. Derfra fortsatte den over Askerelva og videre langs nåværende Gamle Drammensvei til grensa mot Lier. En godt bevart strekning finnes fra Liahagen til kommunegrensa.
Tanzania under VM i svømmesport 2019
Tanzania deltok under VM i svømmesport 2019 i Gwangju i Sør-Korea fra 12 til 28. juli 2019.
Svømming
Tanzania stilte med fire svømmere.
Sverre Gillebo
Sverre Gillebo (født 9. desember 1912, død 24. mai 1971) var en norsk fekter som konkurrerte i kårde.
Han representerte Norge under to OL, der hans beste resultat var en kvartfinaleplass.
The Yellow Shark
The Yellow Shark er et konsertalbum med orkestermusikk av Frank Zappa, utgitt i november 1993. Det var det siste albumet Zappa ga ut i sin levetid, nesten eksakt en måned før han døde av kreft som han hadde kjempet mot i flere år. Albumet inneholder konsertinnspillinger fra 1992 med Ensemble Moderns fremføringer av Zappas komposisjoner. I albumets notater beskriver Zappa The Yellow Sharksom en av de beste prosjektene i sin karriere, og som den aller beste av sine orkestrale utgivelser.
Sangeren Tom Waits har nevnt dette albumet som et av sine favorittalbum.
Historie
I 1991 ble Zappa valgt som en av fire komponister ved Frankfurt-festivalen i 1992, de tre andre var John Cage, Karlheinz Stockhausen og Alexander Knaifel. Zappa ble kontaktet av det tyske kammerorkesteret Ensemble Modern, som var interessert i å spille sammen med Zappa på festivalen. Selv om Zappa var syk, inviterte han dem til Los Angeles for å øve på noen nye komposisjoner og noen nye arrangementer på noe eldre materiale. I tillegg til å være fornøyd med ensembelets opptreden med hans komposisjoner, ble Zappa også god venn med musikerne i ensembelet og turneen i Tyskland og Østerrike ble planlagt for høsten. Den canadiske koreografen Édouard Lock, den canadiske danseren Louise Lecavalier med sitt kompani La La La Human Steps ble en del av showet.
I september 1992 startet turneen etter planen, men Zappa kunne bare opptre under to konserter i Frankfurt på grunn av sykdommen. På den første konserten dirigerte han åpningslåten «Overture» og finalen «G-Spot Tornado» samt den teatralske «Food Gathering in Post-Industrial America, 1992» og «Welcome to the United States». Resten av programmet ble dirigert av ensemblets faste dirigent, Peter Rundel. Den første konserten ble sendt direkte på en tysk TV-kanal og presentert av kanalens vert, Christian Eckert. Zappa mottok en 20 minutter lang ovasjon. Dette ble Zappas siste profesjonelle, offentlige opptreden, før kreften spredde seg så voldsomt at han fikk så store smerter at han ikke lenger fant noen glede i opptredener.
Det posthume albumet Everything Is Healing Nicely, utgitt i 1999, inneholder innspillinger som ble foretatt under øvingene til opptredene som er dokumentert på dette albumet.
Personell
Musikere
Teknikere
Tysværtunet badeanlegg
Tysværtunet badeanlegg er et badeanlegg lokalisert i Aksdal i Tysvær kommune. Badeanlegget ligger i Tysværtunet kulturhus og sto ferdig i februar 1999. Anlegget har 2 basseng; et 25 meters basseng med 30 grader og et lite barnebasseng med 34 grader. Anlegget har 2 vannsklier.
I årene 2012–2019 har det vært rundt ca. 60 000 betalende besøkende, i tillegg kommer ca. 20 000 besøk fra lag/foreninger, svømmekurs og skolebading på dagtid. Badeanlegget ble i sin tid prosjektert for ca. 25 000 besøkende årlig.
Nørdre Svarthammaren
Nørdre Svarthammaren er et fjell i Dovrefjell-Sunndalsfjella nasjonalpark sør i Sunndal kommune i Møre og Romsdal. Det har en høyde på 1 798 meter over havet.
Mesterverk
Et mesterverk, eller mesterstykke, (fransk: chef-d'oeuvre, bokstavelig talt «mesterens arbeid»), refererer i dag til et verk som har høstet utbredt anerkjennelse og ros, særlig et verk som anses som en persons fremste verk i karrieren, eller til et verk som viser enestående kreativitet, dyktighet, dypsindighet eller utførelse. Historisk sett var «mesterverk» eller «mesterstykke» et begrep brukt om et prøvearbeid av en meget høy standard, produsert av en svenn eller lærling, for å få medlemskap i et laug eller akademi, og den tilhørende betegnelsen «mester».
Etymologi og begrep
Mesterstykke stammer antagelig fra nederlandsk meesterstuk eller tysk meiserstück. Det norske ordet er sammensatt av «mester», gjennom norrønt meistari og middellavtysk mēster, fra latin magister, og «stykke» – av norrønt stykki. Det engelske masterpiece kommer av den tyske eller nederlandske formen, og er å finne allerede i 1605 brukt utenfor laugsammenheng, da i et stykke av Ben Jonson.
Historie
Opprinnelig refererte «mesterstykke» til et arbeid eller verk produsert av en svenn eller lærling som ønsket å bli håndverksmester i det gamle laugssystemet. Vedkommendes egnethet for medlemskap i lauget ble delvis avgjort på grunnlag av kvaliteten til mesterstykket, og hvis han lyktes ville stykket beholdes av lauget. Dermed ble det gjort stor flid i å produsere et stykke av høy kvalitet, uansett yrke (konfekter, maler, gullsmed, knivmaker, osv.). I middelalderen var tittelen «mester» knyttet til fornavnet til en person med akademisk grad. Innen håndverket var «mester» en betegnelse for en selvstendig drivende håndverker. For å kunne bli betegnet som «mester» krevde det av håndverkerne i den gamle laugstiden at de hadde utført et mesterstykke etter utstått svenne- og læretid, og antallet håndverksmestere var begrenset. Hva mesterstykkene i de forskjellige fag skulle gå ut var det laugsskråene som bestemte. Mesterprøven opphørte da håndverksloven opphevet laugene i 1839 og 1866; tittelen ble derimot beholdt som en betegnelse på en selvstendig håndverker.
Mellom 1531 og 1572 i Nürnberg i Tyskland måtte lærlinger som ønsket å bli mestre produsere en «akeleiekopp» (som tok navnet grunnet likhet i form med akeleieblomsten), deler til en stålforsegling, og gullringer satt med edelstener før de kunne tas opp i lauget. Hvis det ikke lyktes å bli innlemmet kunne de fortsette å arbeide for andre gullsmeder, men ikke som mester selv. I noen laug fikk ikke lærlinger lov til å gifte seg før de hadde oppnådd fullstendig medlemskap.
Praksisen men mesterstykker har fortsatt i noen moderne kunstakademier, hvor det generelle begrepet på slike verk i dag er resepsjonsstykke. The Royal Academy i London bruker begrepet diploma work, og har ervervet en stor samling diplomstykker som vilkår for medlemskap.
Pierre Guichot
Pierre Guichot (født 16. februar 1963 i Aureilhan), fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1984 i Los Angeles, 1988 i Seoul, 1992 i Barcelona. Guichot vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Han var med på det franske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i sabel bak Italia. De andre på laget var Franck Ducheix, Jean-François Lamour, Philippe Delrieu og Hervé Granger-Veyron.
Åtte år senere, under Sommer-OL 1992 i Barcelona, vant han en bronsemedalje i lagkonkurransen i sabel.
Claus Mørch sr.
Claus Mørch sr. (født 16. april 1912, død 14. mars 2004) var en norsk fekter som konkurrerte i kårde.
Han representerte Norge under Sommer-OL 1948, der hans beste resultat var en kvartfinaleplass.
Transparency International
Transparency International er en ikke-statlig organisasjon etablert i 1993 med det formål å kjempe mot korrupsjon. Organisasjonen publiserer blant annet den kjente International Corruption Perceptions Index som rangerer lands korrupsjonsnivå.
Center Sandholm
Center Sandholm, tidligere kalt Sandholmlejren, er en tidligere kaserne som fungerer som Danmarks største asylsenter. Senteret ligger nord for Blovstrød i Nordsjælland og drives av Dansk Røde Kors. Det fungerer både som mottaks- og utreisesenter, det vil si både for nyankomne asylsøkere og for asylsøkere som har fått endelig avslag og skal reise hjem.
Transparency International
Transparency International har hovedkontor i Berlin og avdelinger i over 90 land.
Center Sandholm
Adskilt fra Røde Kors’ fasiliteter huser Sandholm også en avdeling av Udlændingestyrelsen, politiets nasjonale utlendingssenter samt Kriminalforsorgens anstalt for frihetsberøvede asylsøkere.
Transparency International
Mye av organisasjonens arbeid går ut på å sette korrupsjon på den internasjonale dagsordenen, blant annet ved produksjon av rapporter og rangeringer. Organisasjonen arbeider også som pressgruppe nasjonalt og internasjonalt, og forsøker å påvirke innholdet i lover og traktater.
Center Sandholm
Historie
Kasernen ble oppført sammen med mange andre sjællandske kaserner etter hærloven av 1909 i tiden 1909–1912 ved arkitekt Viggo A. Thalbitzer og senere utvidet. I 1945 ble tvangsevakuerte tyske flyktninger holdt i leiren, under tilsyn og bevoktning, inntil bortsendelse kunne finne sted. Fra 1945–1985 huset Sandholmlejren Den Kongelige Livgarde. 1. oktober 1989 overtok Kriminalforsorgen bruksretten til de første bygningene i Sandholmlejren til bruk for asylsøkere.
Transparency International
Organisasjonen finansieres hovedsakelig av støtte fra bistandsdepartementer i ulike land, og av donasjoner fra stiftelser.
Center Sandholm
Fasiliteter
Center Sandholm huser omkring 500 beboere. Der er tre typer beboelse: en bygning med familieværelser med eget bad og toalett, to bygninger med firemannsrom og felles bad og toaletter på gangen, og dessuten seks nyoppførte bygninger med dobbeltværelser med eget bad og toalett. Der er dessuten vaskeri, kafeteria, helseklinikk, beboertelefoner og forskjellige beboerstyrte aktiviteter som systue, infocafé, kvinnegruppe og sykkelverksted. Beboerne kan enten spise i senterets kafeteria eller få utbetalt penger til selv å lage mat.
Nyankomne asylsøkere får tilbudt et kort kurs i dansk og kunnskap om Danmark til hverdagsbruk. Der formidles videre interne arbeidsplasser i Center Sandholm.
Skolepliktige barn går i Dansk Røde Kors’ skole i Allerød kommune eller i de lokale folkeskolene. I Center Sandholm er det dessuten lekestue for de mindre og klubb for de større barna.
Brachyolenecamptus
Brachyolenecamptus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Dorcaschematini er middelsstore, brunlige trebukker. Denne gruppen utmerker seg særlig ved sin langstrakte kroppsform, pronotum er tydelig lengre enn bredt, uten pigger på sidene. Antennene hos hannene er rundt dobbelt så lange som kroppen.
Anne Vik (professor)
Anne Vik er en norsk lege som er professor på Fakultet for medisin og helsevitenskap ved NTNU og overlege i nevrokirurgi ved Nevrokirurgisk avdeling St. Olavs hospital. Vik forsker på hodeskader. Hun leder Trondheim TBI (Traumatic Brain Injury) group ved NTNUs Institutt for nevromedisin og bevegelsesvitenskap, sammen med professor Asta Håberg fMRI.
TBI-gruppen forsker på traumatiske hodeskader, som kan påvirke og svekke psykiske, kognitive, følelses og sosiale funksjoner. Forskningen gjøres med vekt på bruk av MR-bilder fra hodeskadepasienter for vurdering av hvordan pasienter bør følges opp.
TBIs forskning er tverrfaglig med samarbeid av klinikere og forskere fra flere avdelinger ved St.Olavs hospital og ulike institutter ved Fakultet for medisin og helsevitenskap, NTNU. TBI-gruppen har flere internasjonale og nasjonale samarbeidspartnere. Forskningsgruppen deltar fra februar 2015 i EU-studien Center-TBI (2014-2021).
Thordis Støren
Thordis Støren (født Lundegaard 30. mars 1914 i Arendal, død 23. januar 2002 i Oslo) var en norsk advokat, kvinnesaksforkjemper og forfatter. Hun er særlig kjent for sin forskning på kvinner i den norske juristprofesjonen.
Hun ble cand.jur. ved Universitetet i Oslo i 1938, ble senere advokat og skrev blant annet boken Justitias døtre om de første kvinnelige juristene i Norge og Justitias gode tjenere om de første kvinnelige advokatene. Hun var i 1950- og 1960-årene landsstyremedlem i Norsk Kvinnesaksforening, der hennes kusine Eva Kolstad da var leder. Hun utgav i 1960 De unge og lovene sammen med Ragnar Kolstad (gift med Eva Kolstad).
Hun var datter av ordfører i Arendal Oscar Lundegaard og var etterkommer etter eidsvollsmannen Teis Lundegaard; hennes morfar var skipsreder Carl Herlofsen Sørensen som grunnla C. H. Sørensen & sønner. I 1968 var hun gudmor for tørrlasteskipet «Viator».
I et intervju med A-magasinet fra 1989 het det at «oppvokst som hun er i Arendal, var Thordis Støren byens første kvinnelige jurist. Helst ville hun nok blitt skrankeadvokat, men i hennes ungdom hadde ingen tillit til en kvinnelig jurist. De jobbene hun søkte som dommerfullmektig, fikk hun ikke svar på engang. Hun var simpelthen nødt til å bli kvinnesakskvinne, og hun har slåss for sine medsøstre i faget.»
Baselios Mar Thoma Paulose II
Baselios Marthoma Paulose II. (malayalam: ബസേലിയോസ് മാർത്തോമ്മാ പൗലോസ്_ദ്വിതിയൻ; født 30. august 1946 i Mangad i distriktet Thrissur i Kerala som K. I. Paul, død 12. juli 2021 i Parumala i Kerala) var Katholikos av Østen og av den hellige Thomas' apostoliske trone innen Den malankarisk-ortodoks-syriske kirke.
Bakgrunn
K. I. Paul var annen sønn av K. I. Iype av huset Kollannur i Mangad nær Pazhanji i Kerala. Hans mor Kunjeetty var fra familien Pulikkottil. Han fikk navnet Paul etter som bestefar, og ble døpt i Pazhanji.