cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stjernedanio
Stjernedanio eller galaxyrasbora (Danio margaritatus, tidligere også kalt Celestichthys margaritatus og Microrasbora sp. «Galaxy») er en ny art karpefisker (beskrevet i 2007) som kun er funnet i Inle-sjøen i Burma på en høyde over 1000 moh. Habitatet er en del av Salween-vassdraget. Den ble oppdaget i 2006 og ble snart tilgjengelig i akvariehandelen hvor dens beskjedne størrelse og sterke farger øyeblikkelig gjorde den til en salgssuksess.
Det var tidligere den eneste arten i slekten Celestichthys, og dermed verken en Microrasbora som antydet av det midlertidige artsnavnet, eller en Rasbora som antydet av populærnavnene. Senere undersøkelser av artens DNA har vist at den tilhører slekten Danio.
Fisken lever i relativt kjølig (22-24 °C), alkalisk vann, i små, grunne dammer, sjelden dypere enn 30 cm. Den anbefales ofte for små akvarier.
Stjernedanio ligner mye på Microrasbora erythromicron i utseende.
Innen seks måneder etter at den hadde dukket opp i akvariehandelen, ble fisken så sjelden at samlere kun fikk samlet «noen få dusin fisk hver dag». Dette var imidlertid ikke forårsaket av fangst for akvariehandelen, men på grunn av lokale utbyggingsprosjekter som truet fiskenes habitat. Noen akvarister har klart å drette opp denne arten, men nesten alle fiskene som selges i dag er viltfangede. Det britiske akvariebladet Practical Fishkeeping ba derfor om at bare akvarister som er forberedt på å drette opp fisken burde kjøpe fisk som de ser til salgs. Dette var for å redusere presset på ville bestander. Senere har flere nye, livskraftige bestander av arten blitt oppdaget nær Hopong.
Burma forbød eksport av arten i 2007, men det er uklart hvorvidt dette forbudet følges opp.
Pinsekirka Filadelfia
Misjon
Pinsekirka Filadelfia er engasjert i misjonsarbeid i Kenya, Ukraina og Russland, og er utsendermenighet for misjonærene Hege og Yngvar Aarseth. Menigheten støtter arbeidet til Halvard Hasseløy, Lisa og David Loen sitt arbeide. I 2007 var menighetens misjonsregnskap på 665 700,- kr. .
Ibicaré
Ibicaré er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Svart te
Produksjon
Etter at teen er plukket, blir bladene oksidert. Denne prosessen fører til at bladene mister den opprinnelige grønne fargen og blir svarte. Senere tørkes, sorteres og pakkes teen. Svart te mister ikke smak like fort under lagring som grønn te.
I Kina, hvor svart te først ble laget, kalles denne kategorien «rød te» etter fargen av trekking av cirka ti år gamle blader. I dag er de største produsentlandene India og Sri Lanka.
Stilleben
Stilleben (fra tysk Still-leben: «stille liv», fransk: Nature Morte «død natur») er et kunstverk som gjengir objekter i ro, ofte som oppstillinger av hverdagslige gjenstander som enten er fra naturen (blomster, frukt o.l.) eller menneskelaget; vaser, glass, mat osv. Genren er i slekt med dekorasjonsmaleriet og har vært dyrket siden oldtiden.
Det er vanlig å skille mellom stilleben og eksempelvis portretter, landskaper, historiemaleri, maritimt maleri eller religiøse motiver.
Historie
De gamle egyptiske gravmaleriene av mat og bruksgjenstander kan ha hatt sammenheng med den dødes behov i neste eksistens, mens veggmotiver på fresker fra Pompeii klart er dekorative. I det gamle Hellas finnes en legende om Zeuxis og Parrhasius som forteller om at man på den tid satte pris på kunstnerisk dyktighet.
Stilleben som teknisk ferdighet ble tatt vare på gjennom middelalderen og den tidlige renessansen ved at kunstnerne la mye arbeide i plassering og utforming av slike detaljer, selv om motivene var religiøse eller andre. Spesielt gjorde denne tendensen seg gjeldende nordover i Europa. I Nederland ble uttrykket Stilleven brukt første gang i 1650. Senere kunstnere utviklet stilen til nær fullkommenhet når det gjaldt å være naturtro. Her kan bare nevnes noen få, som Jan van Huysum (blomster), Jan van Eyck (religiøs ikonografi), Abraham van Beyeren (fisk) og i Frankrike: Jean-Baptiste Oudry og fra 1800-tallet Jean-Baptiste Chardin som regnes for en av de beste.
Pinzgau
Pinzgau er et landskap i den østerrikske delstaten Salzburg som består av de øverste dalførene til elvene Salzach og Saalach. Landskapet er sammenfallende med delstatens største og vestligste forvaltningsdistrikt, distriktet Zell am See.
Dalen til Salzach (Ober- og Unterpinzgau, dvs. Øvre og Nedre Pinzgau) strekker seg i vest–østlig retning. Den avgrenses av Hohe Tauern med noen av Østerrikes høyeste fjell i syd (3798 moh. i Großglockner) og av Kitzbühel-Alpene og Salzburger Schieferalpen i nord. Hohe Tauern danner landskapets sydgrense mot Syd-Tirol (distriktet Pustertal, Øst-Tirol (distriktet Lienz) og Kärnten (distriktet Spittal). Nord for Salzburger Schieferalpen grenser Pinzgau til Bayern. Via Gerlospasset øverst og lengst vest i dalen er den forbundet med Zillertal i Tirol (distriktet Schwaz). I øst fortsetter Salzach inn i nabolandskapet Pongau (distriktet St. Johann).
Dalen til Saalach (Mitterpinzgau, dvs. Mellom-Pinzgau) ligger på nordsiden av Kitzbühel-Alpene og grenser i øst mot Salzburger Schieferalpen og Berchtesgaden-Alpene. Dalen er først parallell med Salzach (dvs. vest–østlig retning), men svinger nordover i nærheten av innsjøen Zeller See. Saalach forlater Pinzgau lengst i nord ved grensen til Bayern. I vest grenser dalen til Tirols distrikt Kitzbühel.
Stilleben
Historie
Spesielt populære motiver var oppstillinger med overdådige bankettkuverter med fint servise og bestikk, dekket med lekre retter - og gjerne med symboler på død og elendighet som et kranium, et timeglass eller et nesten nedbrent lys kunne gi en påminnelse om forgjengelighet - og gi et alibi i forhold til religiøse krav. Ser man nærmere på bildene, ser man ofte at frukten er mere enn moden, og der er både mark og fluer til stede. Bildene ble fort populære i Flandern, Spania, Frankrike og etterhvert også Italia.
Pinzgau
Dalene til Salzach og Saalach møtes ved Zeller See. Ved vestbredden av denne innsjøen ligger distriktets forvaltningssted, Zell am See. Vannskillet mellom elvene går litt nord for innsjøen, men er ikke markert gjennom noen fjellpass eller åser. Her passerer da også jernbanelinja mellom det østlige (Salzburg, Graz, Wien) og vestlige Østerrike (Innsbruck, Bregenz).
Stilleben
Historie
Den franske adelen ville heller ha bilder uten innebygd moral. Rokokkotiden førte med seg at stilen også fikk en avlegger i trompe l'oeil.
Pinzgau
Andre viktige trafikkforbindelser er
Kommuner
Pinzgau har 28 kommuner:
Stilleben
Kunstakademiene
Kunstakademiene som vokste fram, ga formell skolering i malekunst. Der lærte man om genrenes rangordning (hierarki) og la vekt på at det var temaets tyngde som ga kunsten verdi. Stilleben var i bunnen av denne verdiskalaen, mens historiske og religiøse motiver var øverst. Først da akademikunsten selv var blitt historie, kom stillebenet til verdighet igjen. Både impresjonister og postimpresjonister var mere opptatt av billedflaten og det som skulle være på den, enn av hva som var modell til den. Henri Fantin-Latour er kjent nesten bare for sine stilleben. van Gogh s Solsikker er gode eksempler på stilleben, mens Paul Cézannes geometriske behandling av billedflaten pekte mot nye tolkninger av hva stilleben kunne være. Videreføringen fra Cézanne finnes i arbeidene til de fleste store kunstnerne omkring 1900 – 1920. Både Picasso, Georges Braque og Juan Gris malte stilleben, ofte med musikkinstrumenter. En videreføring kalles Syntetisk kubisme og dreide seg om collage.
Alan Smith
Alan Smith (født 28. oktober 1980) er en britisk fotballtrener og tidligere fotballspiller.
Stilleben
Kunstakademiene
I USA var kunstnere fri fra akademiske restriksjoner og det ble malt og solgt mange stillebener fra midten av 1700-tallet og utover. Tradisjonen var spesielt sterk i Philadelphia, hvor den holdt seg til utover begynnelsen av 1900-tallet.
Alan Smith
Leeds United
Smith ble knyttet til Leeds United AFC i 1990, da han var ti år gammel. Han ble da tilknyttet «the Leeds United Centre of Excellence». I mars 1998 ble han tatt opp i A-stallen til Leeds, etter å ha signert proffkontrakt 1. oktober 1997.
I 1998/99-sesongen fikk Smith sin debut for Leeds, i en kamp på Anfield mot Liverpool FC. Smith scoret med sin første ballberøring, og ble en umiddelbar suksess for klubben. I sin første sesong fikk han mye spilletid, og dannet sammen med Jimmy Floyd Hasselbaink et fryktet spisspar.
I 2001 hjalp Smith laget sitt med å komme til semifinalen i Mesterligaen. Champions League-eventyret endte imidlertid med en utvisning i semifinalen, da Leeds ble utslått til fordel for John Carews Valencia CF.
Neste sesong ble Smith omskolert til en sentral midtbanerolle. Han fikk også mer spilletid på dette året, etter at han fikk sin debut i mai 2001. Smith ble imidlertid ikke funnet verdig til en plass i troppen til VM i fotball i 2002.
Manchester United
På tross av at Smith hevdet at han vil forbli lojal mot United, spekulerte mange i at han var på vei bort fra klubben. Han har hadde problemer med å spille seg til fast plass på laget på grunn av den harde konkurransen med verdenstopper som Ruud van Nistelrooy og Wayne Rooney, og ble derfor ofte blitt plassert på benken. Smith brakk foten i en kamp mot Liverpool FC der han blokkerte et skudd fra John Arne Riise.
Sommeren 2005 gikk Uniteds manager Alex Ferguson ut i media og sa at Smith var tiltenkt rollen som erstatter for midtbanemotoren Roy Keane. I 2005/06-sesongen spilte derfor Smith ofte på midtbanen.
Newcastle United
Etter en tid med mange rykter om Smiths fremtid på Old Trafford, ble han 3. august 2007 klar for Newcastle United FC.
MK Dons
Smith ble i 2012 lånt ut til MK Dons. Dette ble etterhvert gjort permanent. Før 2014/2015-sesongen signerte Smith for Notts County i League One.
Karriere som spiller (alle turneringer)
Per 5. oktober 2012
Stilleben
Moderne kunst
Kombinasjon av amerikansk realisme og kubisme ga arbeider på tidlig 1900-tall fra kunstnere som Georgia O'Keeffe, Stuart Davis og Marsden Hartley, foruten fotografiske verker av Edward Weston.
Elementær algebra
Elementær algebra er en grunnleggende og relativt enkel form for algebra undervist til studenter som antas å ha liten eller ingen formell kunnskap om matematikk utover aritmetikk. Det er vanligvis undervist i videregående skole under betegnelsen «algebra». Den største forskjellen mellom algebra og aritmetikk er inkluderingen av variabler. Mens man i aritmetikk bare anvender tall og aritmetiske operasjoner (for eksempel +, -, ×, ÷), bruker man i algebra også variabler, som x og y.
Stilleben
Moderne kunst
Norske kunstnere begynte å dyrke stillebenet fra 1900-tallet av. (Dekorasjonsmaleri og rosemaling synes å ha dekket eventuelle behov før det). Av norske utøvere kan nevnes: Frants Bøe, Wilhelm Peters, Oluf Wold-Thorne og Alexander Schultz. Mange av dagens grafikere og malere har stilleben som en del av sitt repertoar.
Elementær algebra
Variabler
Hensikten med å bruke variabler, symboler som betegner tall, er å tillate inngåelse av generaliseringer i matematikk. Dette er nyttig fordi:
Uttrykk
I elementær algebra kan et uttrykk inneholde tall, variabler og aritmetiske operasjoner. Disse blir vanligvis skrevet med leddet med høyest grad til venstre (se polynom), noen få eksempler er:
I mer avansert algebra, kan et uttrykk også omfatte elementære funksjoner.
Fylkesvei 3154
Fylkesvei 3154 går mellom Melsomvik og Sandskje i Sandefjord kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 554 (Vestfold).
John Koss
Koss var født i Argentina. Hans far var en nordmann som jobbet i shipping, hans mor var argentinsk. Begge foreldrene døde mens han var barn, og han vokste opp hos slektninger i Oslo.
Benzie County
Benzie County er et fylke i den amerikanske delstaten Michigan. Det ligger nordvest på den sørlige halvøya ved Michigansjøen og grenser mot Leelanau County i nord, Grand Traverse County i øst og mot Manistee County i sør.
John Koss
Han var bildende kunstner, men døde brått før han fylte 30.
Benzie County
Benzie Countys totale areal er 2,226 km² hvorav 1,394 km² er vann. I 2000 hadde fylket 15,998 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Beulah.
Fylket ble grunnlagt i 1863 av land fra Leelenau County og har fått sitt navn etter en amerikanisering av det franske navnet på elven Riviere Aux-Bec-Scies.
Pietro Riario
Pietro Riario (født 21. april 1445 i bystaten Savona, død 3. januar 1474 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Kardinal
Han ble kreert til kardinal 16. desember 1471 av sin onkel pave Sixtus IV, med San Sisto og dessuten in commendam Santi XII Apostoli som tittelkirker.
Under konklavet i august 1471 var det etter flere nokså sikre indikasjoner meget på grunn av Riarios innsats (taktiske spill, løfter og fremtidige forfremmelser og embeder som innebar større inntekter) som bragte de fastlåste kardinalene ut av dødvanne og sikret sin onkels valg til pave.
Etter Sixtus IVs innsettelse fikk Riario nærmest frie hender til å bygge opp en maktposisjon innen kurien. Av finansiell betydning ble embedene som abbed av et kloster nær grensen til Frankrike, og bispeembedet Treviso, av stor betydning. I en tremånedersperiode i 1471 bekledte han også embedet som ansvarlig for det pavelige skattkammer. Før jul ble han dessuten kreert til kardinal.
Også etterpå fortsatte de pavelige gunstbevisninger, – innen kort tid akkumulerte Riario embedene som latinsk titulærpatriark av Konstantinopel, erkebiskop av både Firenze og Sevilla, biskop av Valencia, Salona og Mende, og abbed for en rekke klostre. De prebendene dette innbragte gav han en årlig inntekt på 60 000 dukater. Med disse midlene finansierte kardinalen en overmåte sløsaktig livsstil: Han omgav seg med et personlig hoff, begunstiget diktere og kunstnere, begynte byggingen av et kjempepalass ved basilikaen SS. Apostoli, og foranstaltet fremfor alt stadig pompøse gjestebud og fester som representerer et høydepunkt i renessansens festkultur. Imidlertid var ikke denne luksus bare uttrykk for sløsaktighet, men også tildels for en bevisst politisk kalkyle. Det gjaldt å stille til skue pavedømmets verdslige glans og rikdom både overfor den romerske adel og overfor de italienske republikker og fyrstedømmer. Dette førte til diplomatiske kontakter og politiske gjennombrudd. Blant annet fikk han i stand et for Roma og for seg selv gunstig bryllup mellom sin bror Girolamo med en Sforza-datter.
En legasjonsreise sommeren 1473 til Nord-Italia hadde som mål å kjøpe tilbake byen Imola fra milaneserne. Kort etter hjemkomsten til Roma døde kardinal Riario plutselig og uventet. Samtidige var av forskjellige oppfatninger om dødsårsaken – vellevnet eller giftmord?
Han fikk et av renessansens aller vakreste gravmonumenter i kirken SS. Apostoli.
Kardinal Pietro Riario, som i løpet av få år ble sin tids rikeste og mektigste kardinal, er det tidligste eksempel på den nepotisme som satte inn fra pave Sixtus' dager i renessansepavedømmet. Riario skapte skole for andre andre levemenn i kardinalskollegiet.
Darren Fletcher
Darren Fletcher (født 1. februar 1984) er en skotsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er assistenttrener for Manchester United.
Han er mest kjent fra sin tid hos Manchester United, men også fra opphold hos West Bromwich Albion FC og Stoke City FC.
Han var en trofast spiller for Manchester United gjennom 15 år, og fikk til sammen 223 opptredener for klubben.
Manchester United
Fletcher fikk lærlingkontrakt med Manchester United i juli 2000, og ble profesjonell fotballspiller året etter da han signerte en proffkontrakt med klubben i februar 2002. Han ble ansett som et stortalent, og ble først sett på som en arvtager til David Beckham. Hans spillestil gjorde at han ble regnet mer som en arvtager til Roy Keane, med sine taklinger og sitt pågangsmot.
De første sesongene i klubben var Fletcher plaget av skader, så det var ikke før i 2003/04-sesongen at han kom inn i førstelaget til Manchester United. Han slet imidlertid med å spille seg til fast plass på laget, men da han fikk spille viste han stor bevegelse, løpskraft og bra arbeidskapasitet. I 2004/05-sesongen scoret Darren Fletcher sitt første mål for Manchester United, i en Premier League-kamp mot Middlesbrough FC. 2009/2010-sesongen var kanskje Fletchers beste sesong for klubben, da han spilte 30 ligakamper og scoret fire mål.
13. desember 2011 gjorde Manchester Uniteds offisielle hjemmesider det klart at han hadde en kronisk tarmsykdom, ulcerøs kolitt, og at det var dette som gjorde at han mistet de tre siste månedene av 2010/11-sesongen. Han måtte etter denne diagnosen ta en lengre pause fra fotballen, og det var usikkert om han noen gang kom til å spille igjen.
12. juli 2012 ble det bekreftet at han skulle legge opp, men 19. september 2012 gjorde han comeback i Mesterligakampen mot Galatasaray. Han kom inn for Paul Scholes i det 79. minutt.
Landslagskarriere
Fletcher spilte på, og sørget blant annet for et viktig mål i en avgjørende kvalifiseringskamp mot i kvalifiseringen til EM i fotball 2004, noe som førte Skottland til play-off. I mai 2004 ble han landslagskaptein, da han ledet laget i 1–0-seieren mot. Dette gjorde at han ble den yngste skotske landslagskapteinen på 118 år.
Karriere som spiller (alle turneringer)
Per 24. mai 2015
Ibirama
Ibirama er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Trafikklys
Et trafikklys eller lysregulering er en teknisk innretning som ved hjelp av lyssignaler regulerer trafikken av biler så vel som fotgjengere og syklister i et område som av offentlige myndigheter oppfattes som tilstrekkelig trafikkert til å fordre en slik innretning. Trafikklysene har mange steder erstattet tidligere manuell dirigering av trafikken. Denne dirigeringen ble tidligere som oftest besørget av personer med politimyndighet. Manuell dirigering av trafikken skjer enda i områder som er akutt trafikalt belastet eller på andre steder der det oppstår spesielle situasjoner som krever ekstraordinær oppfølging av trafikkpolitiet (f.eks. ved brann eller trafikkulykker). Ordinære trafikklys er utstyrt med lysende lamper i tre farger som indikerer ulik informasjon til trafikantene:
For kjørende (eksempelvis bilister og syklister)
I Oslo er gjennomsnittsvariablen på grønt og rødt lys på ca. 55 sekunder. Ingen av lyskryssene i Oslo har rødt lys i mer enn 1 minutt og 15 sekunder av gangen. Enkelte kryss har egne signaler for syklister.
For fotgjengere
Lyssignalene for fotgjengere gjengis med minst et rødt og et grønt fotgjengersymbol. Grønt lysende fotgjengersymbol indikerer at øvrig trafikk skal vente på fotgjengere som skal krysse gaten. Blinkende grønt lys tilsvarer gult lys for kjørende og viser at lyset snart slår over til rødt. Rødt lysende fotgjengersymbol betyr at gående ikke må begynne kryssing av kjørebanen hvis dette vil være til hinder for kjørende, eller innebære fare. Gående som allerede er kommet ut i kjørebanen, kan fortsette kryssingen. Til hjelp for blinde og svaksynte gir mange trafikklys et lydsignal når de lyser grønt.
I Norge er det tillatt å gå på rødt lys så lenge man ikke er til hinder for kjørende, og dette ikke innebærer fare. I mange andre land som Australia, Danmark, Tyskland og USA er det forbudt å gå på rødt lys. I Sverige er det også forbudt, men ingen bøter om ingen farlig situasjon oppstår.
For kollektivtrafikk
Kollektivfelt kan ha egne trafikklys. I Norge består disse av hvite signaler, der «S» betyr stans, «–» representerer fargen gult på et vanlig trafikklys og «|» eller en pil mot høyre eller venstre representerer fargen grønn.
Natriumkloritt
Natriumkloritt er et salt med nettoformel NaClO2.
Bruk
Kjemikaliet brukes i papirindustrien for å bleke papirmasse. En annen vanlig bruk er klorering av vann, herunder drikkevann og svømmebasseng.
Erna Skaug
Erna M. Skaug (født 31. januar 1923 i Skien, død 26. februar 2020) var en norsk operasanger og musikkpedagog.
Bakgrunn
Erna Skaug var født i Skien og vokste opp i Oslo. Hun tok examen artium i 1943 og studerte sang hos Gudrun Bøllemose ved Musikkonservatoriet i Oslo og piano med Hampus Huldt-Nystrøm. Hun studerte deretter hos Paul Lohmann i Wiesbaden.
Karriere
Erna Skaug debuterte i Universitetets Aula i 1954 med Robert Levin som akkompagnatør, og to år senere i opera i Norsk Operaselskap hvor hun spilte Constanze i «Bortførelsen fra Seraillet».
Senere var hun engasjert ved Stora Teatern i Göteborg, Svenska Teatern (Fiametta i Boccaccio, 1958), Rogaland Teater, Trøndelag Teater, Den norske Opera, Oslo Nye Teater (Nitouche, 1959), Festspillene i Bergen i tillegg til tallrike kirkekonserter og solistoppdrag med symfoniorkestre. Hun var «Den glade enke» i over 300 forestillinger, Michaela i Carmen og Fiordiligi i Così fan tutte (Opera Comique 1966; Norske Opera 1969).
Erna Skaug var førsteamanuensis ved Østlandets Musikkonservatorium fra 1970 til 1989, og med Paul Lohmann foresto hun sommerskoler for sangere i tjue år.
Hun ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i 1998.
Riksvei 9 (Finland)
Riksvei 9 (Finland) (finsk: Valtatie 9) er en finsk riksvei som går mellom Kuopio og Åbo. Veiens lengde er 454 km, og den er del av europavei 63.
Manhattanprosjektet
Manhattanprosjektet var et forsknings- og utviklingsprogram, som under amerikansk ledelse og med deltakelse av Storbritannia og Canada førte til fremstillingen av de første atombombene under andre verdenskrig. Fra 1942 til 1946 ble prosjektet ledet av generalmajor Leslie Groves fra den amerikanske hærens ingeniørkorps (US Army Corps of Engineers). Hærens del av prosjektet fikk betegnelsen Manhattan District. Manhattan avløste etter hvert det offisielle kodenavnet Development of Substitute Materials som betegnelse for hele prosjektet. Underveis slukte Manhattanprosjektet også den tidligere britiske motparten, kalt Tube Alloys. Blant fysikerne som tok del i Manhattanprosjektet var Albert Einstein, Edward Teller og danske Niels Bohr.
Manhattanprosjektet begynte i det små i 1938, men det vokste raskt og tilsammen beskjeftiget det over 130,000 personer og kostet nesten 2 milliarder dollar (tilsvarende ca. 150 milliarder i 2012). Over 90 % av pengene gikk til byggingen av fabrikker og produksjonen av spaltbart materiale, mens under 10 % gikk til selve utviklingen av våpnene. Forskning og utvikling foregikk på mer enn 30 forskjellige steder rundt om i USA, Storbritannia og Canada, og noen av disse var hemmelige.
Massegrav
En massegrav er en grav som inneholder flere antall lik, hvor både identiteten kan være kjent eller ukjent før begravelsen. FN definerer en massegrav som et gravsted med tre eller flere ofre for en henrettelse.
Manhattanprosjektet
Det ble bygget to typer atombomber under andre verdenskrig. En forholdsvis enkel uranbombe som benyttet uran-235, som er en relativt sjelden uranisotop som kun utgjør 0,7 % av naturlig forekommende uran. Da uran-235 kjemisk sett er identisk med den vanlige uran-238-isotopen, og veier nesten det samme, var den svært vanskelig å skille ut. Det ble brukt tre forskjellige metoder for anrikelse av uranen: elektromagnetisk diffusjon, gassdiffusjon og termodiffusjon. Hoveddelen av arbeidet ble utført i Oak Ridge i Tennessee.
Samtidig med arbeidet med å skille ut uran-235, arbeidet man også med å lage plutonium. Det ble bygget reaktorer i Hanford i Washington hvor uran ble bestrålt og omdannet til plutonium. Plutoniumet ble deretter adskilt fra uranen på kjemisk måte. Plutoniumbomben krevde et mer komplisert våpen som skapte en implosjon og ble designet og bygget på prosjektets våpendesign- og konstruksjonslaboratorium ved Los Alamos i New Mexico. Den første atombomben som ble sprengt var en plutoniumbombe som ble detonert under Trinityprøvesprengningen i Alamogordo i New Mexico 16. juli 1945. Atombombene over Hiroshima og Nagasaki bestod av uranbomben «Little Boy» og plutoniumbomben «Fat Man».
Manhattanprosjektet ble gjennomført under omfattende sikkerhetsforanstaltninger, men sovjetiske spioner lyktes likevel i å trenge inn. Gjennom Operasjon Alsos gjorde personell fra Manhattanprosjektet tjeneste i Europa for å samle inn opplysninger om det tyske atomprosjektet. Det foregikk til tider bak fiendens linjer, hvor de samlet inn nukleært materiale og fanget tyske vitenskapsfolk. I perioden like etter krigen gjennomførte Manhattanprosjektet prøvesprengninger på Bikiniatollen som et ledd i Operasjon Crossroads, utviklet ny våpen, støttet utviklingen av nettverket av amerikanske atomlaboratorier, støttet medisinsk forskning innenfor radiologi og la grunnsteinen for den atomdrevne flåten. Prosjektet beholdt kontrollen over den amerikanske atomforskningen og produksjonen av atombomber frem til etableringen av United States Atomic Energy Commission i januar 1947.
Opprinnelsen
I august 1939 skrev de to fremtredende fysikerne Leó Szilárd og Eugene Wigner et utkast til det såkalte Einstein–Szilárds brev, som advarte om den mulige utviklingen av «ekstremt kraftige bomber av en ny type». I brevet oppfordret de USA til å ta skrittet med å anskaffe et lager av uranmalm og fremskynde forskningen som Enrico Fermi og andre arbeidet med angående nukleære kjedereaksjoner. De fikk Albert Einstein til å signere brevet og avlevere det til president Franklin D. Roosevelt. Roosevelt oppfordret videre Lyman Briggs fra National Bureau of Standards til å lede en rådgivende urankomite, som skulle undersøke forholdene som ble omtalt i brevet. Briggs holdt et møte 21. oktober 1939, med deltakelse av Szilárd, Wigner og Edward Teller. Komiteen svarte tilbake til Roosevelt at uran «ville være en mulig kilde til bomber, som ville være langt mer destruktive enn noen kjente hittil».
Nordskogen skole
Nordskogen skole kan referere til:
Manhattanprosjektet
Opprinnelsen
I juni 1939 kom de britiske forskerne Otto Frisch og Rudolf Peierls ved University of Birmingham frem til et gjennombrudd i undersøkelsen av den kritiske massen til uran-235. Deres beregninger antydet at den kritiske størrelsen lå i en størrelsesorden på 10 kg, noe som var tilstrekkelig lite til at en uranbombe kunne brukes fra et av datidens bombefly. Deres Frisch–Peierls memorandum fra mars 1940 satte gang i det britiske atombombeprosjektet og dets Maud Committee, som enstemmig anbefalte at man forsøkte å utvikle en atombombe. Et av medlemmene, den australske fysikeren Mark Oliphant, fløy til USA i slutten av august 1941 og konstaterte at de opplysningene som Maud-komiteen hadde stilt til rådighet ikke var nådd frem til de amerikanske fysikerne. Oliphant forsøkte deretter å finne ut av hvorfor komiteens opplysninger tilsynelatende hadde blitt ignorert. Han møtte med urankomiteen og besøkte Berkeley i California, hvor han nådde langt i en samtale med Ernest Lawrence. Lawrence var tilstrekkelig imponert til at han selv innledet en uranforskning. Han talte selv med James B. Conant, Arthur Compton og George Pegram. Oliphants oppdrag var derfor en suksess, i det betydningsfulle amerikanske fysikere nå var klar over potensialet i en atombombe.
Scotia
Scotia var i middelalderen aldri et bestemt sted. Det var en måte å si «landet til gælerne», sammenlignbart med Angli (anglerne) i Anglia, Franci (frankerne) i Francia, Romani (romanerne) i Romania etc. Begrepet kan derfor også inkludere Irland, men konnotasjonen er fortsatt etnisk. Det er slik det er brukt, for eksempel, av kong Robert Bruce og Domhnall Ua Neill i den skotske uavhengighetskrig da Irland ble kalt for Scotia Maior og Skottland ble kalt for Scotia Minor. På denne måten kan ordet Scotia i middelalderen være sammenlignbart med 1000-tallets bruk av ordet Gaidhealtachd. Begge betyr det samme, og som Scotia, hadde Gaidhealtachd oppnådd en offisiell og bestemt betydning mens det fortsatt hadde beholdt sin beskrivende mening (dvs området Høylandet i Skottland eller kommunen Highland, skjønt Høylandet var ikke en språkgrense, og det var heller ikke Gaeltachtaí i Irland).
Manhattanprosjektet
Opprinnelsen
Under et møte mellom president Roosevelt, Vannevar Bush og visepresident Henry A. Wallace 9. oktober 1941, godkjente presidenten atomprogrammet. Til å lede programmet nedsatte han en overordnet politisk gruppe bestående av ham selv, selv om han aldri deltok i noen møter, Wallace, Bush, Conant, krigsminister Henry L. Stimson og hærens øverstkommanderende, general George Marshall. Roosevelt valgte å la hæren styre prosjektet fremfor marinen, fordi hæren hadde mest erfaring med styring av storstilte prosjekter. Han gikk også inn for å koordinere innsatsen med britene, og den 11. oktober sendte han en meddelelse til statsminister Winston Churchill hvor han foreslo at de skulle skrive sammen om atomspørsmål.
Scotia
I den byråkratiske verden til den katolske kirke bevilget pave Leo X Skottland eneretten til ordet og det ledet til anglo-skottenes overtagelse av de kontinentale gæliske klostre, de såkalte Schottenklöster.
Det er fra Scotia at alle romanske navn for Skottland er avledet, navn slik som det franske Écosse.
Manhattanprosjektet
Forslag
I mellomtiden ble det forsket på to typer reaktorteknologi. Harold Urey fortsatte sin forskning på tungtvann ved Columbia-universitetet, mens Arthur Compton tok med seg de forskerne som arbeidet under hans ledelse på Columbia og Princeton University til University of Chicago. Her bygget han opp det metallurgiske laboratorium i begynnelsen av 1942 for å studere plutonium og reaktorer som brukte grafitt som nøytronmoderator. Briggs, Compton, Lawrence, Murphy og Urey møttes 23. mai 1942 for å ferdiggjøre S-1-komitéens anbefaling, som gikk ut på at man skulle arbeide videre med alle fem teknologier. Dette ble godkjent av Bush, Conant og brigadegeneral Wilhelm D. Styer, stabssjef for generalmajor Brehon B. Somervells forsyningstjeneste, som var blitt utpekt til å være hærens representant i atomære spørsmål. Bush og Conant tok anbefalingen med til den overordnede politiske gruppen med et budsjettforslag på 54 millioner amerikanske dollar til byggeprosjekter som skulle utføres av hærens ingeniørkorps, 31 millioner til forskning og utvikling i OSRD og 5 millioner til uforutsette utgifter i finansåret 1943. Den overordnede politiske gruppen sendte anbefalingen videre til presidenten 17. juni 1942, og han godkjente budsjettet ved å skrive «OK FDR» på dokumentet.
Scotia
Begrepet er også benyttet i en kanadisk provins kalt Nova Scotia (= Ny Skottland), landsbyen Scotia i staten New York i USA, Scotia-sjøen mellom Antarktika og Sør-Amerika og Scotiabank, et handelsnavn for en bank i Nova Scotia.
Manhattanprosjektet
Skisser til utforming av en bombe
Compton ba den teoretiske fysikeren Robert Oppenheimer fra Berkeley om å ta over ansvaret for forskningen på hurtige nøytronkalkulasjoner – nøkkelen til beregningen av den kritiske massen og detoneringen av våpenet – etter Gregory Breit. Breit hadde sagt opp 18. mai 1942 på grunn av bekymringer om slapp operasjonssikkerhet. John H. Manley, en fysiker fra det metallurgiske laboratoriet, fikk som oppgave å assistere Oppenheimer ved å kontakte og koordinere grupper av eksperimentelle fysikere spredt over hele landet. Oppenheimer og Robert Serber fra University of Illinois undersøkte problemene rundt nøytronspredning – hvordan nøytroner beveger seg i en kjedereaksjon – og hydrodynamikk – hvordan eksplosjonen som følge av en kjernereaksjon kunne tenkes å oppføre seg.
Der var fremdeles mange ukjente faktorer. Man visste ikke mye om hvordan rent uran-235 oppførte seg, og det samme gjaldt plutonium – et grunnstoff som først var blitt fremstilt i februar 1941 av Glenn T. Seaborg og hans gruppe. Vitenskapsfolkene på Berkeley-konferansen forestilte seg at man skulle lage plutonium i atomreaktorer hvor uran-238-atomer opptok nøytroner som var blitt utsendt ved spaltning av uran-235-atomer. På dette tidspunktet var det enda ikke bygget noen reaktor, og det var kun svært små mengder plutonium til rådighet fra syklotroner. Selv i desember 1943 var det kun blitt fremstilt 2 mg.
Det var mange måter å forme spaltbart materiale slik at det ble til en kritisk masse. Den enkleste bestod i å støte en sylinder inn i et hull i en kule omkranset av et materiale som holdt nøytronene inne i det spaltbare materialet for å øke effekten.. De undersøkte også former som kuler, en primitiv form for «implosjon» foreslått av Richard Tolman, samt muligheten for autokatalytiske metoder som ville øke kraften av bomben under eksplosjonen.
Da de anså tanken om en fisjonsbombe som avklart i teorien – i det minste inntil det var innsamlet flere eksperimentelle data – skiftet deltakerne på Berkeley-konferansen emne. Edward Teller mente at de skulle diskutere en kraftigere type bombe, kalt «super», som vi i dag kjenner som en «hydrogenbombe», og som ved hjelp av en atombombe som detonator skulle skape en fusjonsprosess mellom deuterium og tritium. Teller foreslo den ene metoden etter den andre, men Bethe avslo dem alle. Tanken om en fusjonsbombe ble lagt til side slik at man kunne konsentrere seg om å lage en fisjonsbombe.
Teller tok også opp problemstillingen om at det en detonasjon kunne føre til at atmosfæren ble antent som følge av fusjon av hydrogenkjerner. Bethe beregnet at dette ikke ville skje, og en rapport med Teller som medforfatter sa at «ingen selvforsterkende kjedereaksjon er sannsynlig». Ifølge Serbers beretning, nevnte Oppenheimer det for Arthur Compton, som «ikke hadde tilstrekkelig sunn fornuft til å holde munn om det. Det endte i et dokument som ble sendt til Washington» og «aldri ble begravd».
Manhattandistriktet
Sjefen for ingeniørkorpset, generalmajor Eugene Reybold, valgte oberst James C. Marshall til å lede hærens andel av prosjektet i juni 1942. Marshall etablerte et forbindelseskontor i Washington, D.C., men etablerte et midlertidig hovedkontor på 18. sal av 270 Broadway i New York hvor han kunne trekke administrativ støtte fra ingeniørkorpsets nordatlantiske divisjon. Det lå tett på ' kontorer på Manhattan – de var den viktigste leverandøren til prosjektet – og på Columbia University. Marshall hadde tillatelse til å rekruttere folk fra sin tidligere stab i Syracuse District, og han startet med å hente oberstløytnant Kenneth Nichols som ble hans nestkommanderende.
Da de fleste av hans oppgaver dreide seg om bygging, jobbet Marshall sammen med lederen av ingeniørkorpset bygningsdivisjon, generalmajor Thomas M. Robbind og dennes nestkommanderende, oberst Leslie Groves. Reybold, Somervell og Styer besluttet å kalle prosjektet «Utvikling av erstatningsmaterialer», men Grove mente at dette kunne tiltrekke oppmerksomhet. Siden ingeniørdistrikter som regel var oppkalt etter byen de var plassert, ble Marshall og Groves enige om å kalle hærens del av prosjektet for Manhattandistriktet. Dette ble den offisielle betegnelsen den 13. august da Reybold utstedte ordren som etablerte det nye distriktet. Uformelt var det kjent som Manhattan ingeniørdistrikt, eller MED. I motsetning til andre distrikter hadde det ikke noen geografisk avgrensing, og Marshall fungerte som en divisjonsingeniør. Utviklingen av erstatningsmaterialer forble det offisielle kodenavnet for prosjektet som helhet, men ble etter hvert erstattet med «Manhattan».
Marshall innrømmet senere at «jeg hadde aldri hørt om fisjon før, men jeg visste at man ikke kunne bygge noe stort fabrikkompleks – for ikke å snakke om fire – for 90 millioner dollar». En fabrikk for fremstilling av TNT som Nichols nylig hadde bygget i Pennsylvania hadde kostet 128 millioner dollar.. De lot seg heller ikke imponere over estimatene som lå innenfor en faktor på 10 i begge retninger, noe Groves sammenlignet med en festarrangør som skulle lage mat til mellom 10 og 1,000 gjester. En undersøkelsesgruppe fra Stone & Webster hadde allerede funnet et passende sted og plassere fabrikkene. War Production Board anbefalte en plassering rundt Knoxville i Tennessee, et isolert område hvor Tennessee Valley Authority kunne levere rikelig med elektrisk strøm og elvene kunne levere kjølevann til reaktorene. Etter å ha undersøkt de forskjellige stedene falt valget på et område nær Ela i Tennessee. Conant anbefalte at området straks ble anskaffer. Styer var enig, men Marshall forsøkte å vinne litt tid idet han avventet resultatene fra Conants reaktoreksperimenter før han gikk i gang. Blant de mulige prosessmulighetene viste det seg at kun Lawrences elektromagnetiske separering fungerte godt nok til at man kunne gå i gang med å bygge.
Marshall og Nichols begynte å samle de ressursene de hadde behov for. Det første skrittet bestod i å få prosjektet tildelt topp prioritet. De høyeste prioritetene var AA-1 til AA-4 i synkende rekkefølge, og det fantes også en AAA-prioritet forbeholdt nødstilfeller. Prioritetene AA-1 og AA-2 ble brukt til avgjørende våpen og utstyr, så oberst Lucius D. Clay, som var visestabssjef i tjenester og leveranser av bestillinger og ressurser, mente at AA-3 var den høyeste prioriteten han kunne gi, men han var villig til å gi AAA-prioritet til kritiske materialer hvis behovet oppstor. Nichols og Marshall var skuffet. AA-3 var den samme prioriteten som Nichols' TNT-fabrikk i Pennsylvania.
Militærpolitisk komite
Bush ble utilfreds av at oberst Marhsall ikke kunne få prosjektet til å gå raskt nok fremover, at de ikke hadde lyktes i å skaffe området i Tennessee, den lave prioritet som hæren hadde gitt prosjektet og å beskytte hæren og plasseringen av hans hovedkvarter i New York. Bush mente at det var behov for en mer energisk ledelse, og tok derfor kontakt med Harvey Bundy og generalene Marshall, Somervell og Styer om sine bekymringer. Han ønsket at prosjektet skulle plasseres under en høyt rangerende politisk komite med en høyt ansett offiser – helst Styer – som øverste leder.
Somervell og Styer valgte Groves til denne stillingen, og ga ham beskjed om dette 17. september. Samtidig ga general Marshall ordre om at skulle forfremmes til brigadegeneral, da han mente at tittelen general ville gi pondus overfor vitenskapsmennene som deltok i Manhattanprosjektet. Groves' ordre plasserte ham direkte under Somervell i stedet for under Reybold, mens Marshall nå var underlagt Groves. Groves slo opp sitt hovedkvarter i Washington, D.C. i femte etasje i krigsministerens nye bygning, hvor også oberst Marshall hadde sitt forbindelseskontor. Han overtok formelt kommandoen over Manhattanprosjektet 23. september. Senere samme dag deltok han i et møte innkalt av Stimson, som dannet en militærpolitisk komite som skulle være ansvarlig ovenfor den øverste politiske gruppen. Denne komiteen bestod av Bush (med Conant som reserve), Styer og kontreadmiral William R. Purnell. Tolman og Conant ble senere utpekt til vitenskapelige rådgivere for Groves.
Den 19. september oppsøkte Groves Donald Nelson, formannen for War Production Board, og bad om en bred autoritet til å utstede AAA-prioriteter når det var nødvendig. I starten strittet Nelson i mot, men han ga raskt opp etter at Groves truet med å gå til presidenten. Groves lovte å ikke bruke AAA-prioriteten med mindre det var helt nødvendig. Det var tidlig klart at for prosjektets alminnelige behov, var AAA-prioriteten alt for høy, men samtidig var AA-3-prioriteten alt for lav. Etter en lang kamp fikk Groves til slutt tildelt prosjektet AA-1-status den 1. juli 1944.
Et av Groves første utfordringer bestod i å finne en direktør for Procjet Y – den gruppen som skulle utforme og bygge bomben. Det opplagte valget var en av de tre laboratorielederne, Urey, Lawrence eller Compton, men de kunne ikke unnværes. Compton anbefalte Oppenheimer, som allerede hadde stor kjennskap til konseptene for hvordan bomben kunne bygges. Oppenheimer hadde imidlertid ikke noen stor administrativ erfaring, og i motsetning til Urey, Lawrende og Compton hadde han ikke vunnet Nobelprisen, noe mange fysikere mente at lederen av et slikt prosjekt burde ha. Det var også problemer med Oppenheimers sikkerhetsstatus. Flere i hans omgangskrets var kommunister, deriblant hans bror Frank Oppenheimer, hans kone Kitty og hans venninne Jean Tatlock. En lang samtale på et tog i oktober 1942 overbeviste Groves og Nichols om at Oppenheimer fullt ut forstod de problemene som var ved å etablere et laboratorium på et avsidesliggende sted, og at han skulle utpekes til direktør for dette laboratoriet. Groves avviste personlig betenkelighetene med sikkerhetsstatusen, og utstedte en sikkerhetsklarering av Oppenheimer 20. juli 1943.
Samarbeid med Storbritannia
Britene og amerikanerne utvekslet informasjon om atomære emner, men i starten var ikke innsatsen dem imellom koordinert. I 1941 avslo Storbritannia et forsøk fra Bush og Conant om å styrke samarbeidet med deres eget prosjekt, som gikk under navnet Tube Alloys, fordi de ikke var villige til å dele av sin kunnskap og hjelpe USA med å utvikle en atombombe. En amerikansk forsker som overbrakte et personlig brev fra Roosevelt til Churchill, hvor han tilbød seg å betale for all forskning og utvikling i et anglo-amerikansk prosjekt, ble dårlig behandlet, og Churchill svarte ikke på brevet. Som et resultat besluttet USA så tidlig som i april 1942 at tilbudet ble avvist, og at de skulle gå videre alene.
Storbritannia kunne imidlertid ikke mønstre den samme mannskapsstyrken som amerikanerne, og til tross for den tidlige og lovende starten, seilte det britiske prosjektet raskt akterut i forhold til det amerikanske. 30. juli 1942 anbefalte John Anderson – den ansvarlige ministeren for prosjektet – overfor statsministeren at «Vi må innse det faktum, at … [vårt] pionerarbeid … er et aktiv av fallende verdi, og at hvis vi ikke kapitaliserer det rask, vil vi falle av. Vi kan på nåværende tidspunkt bidra vesentlig ved en 'sammenslåing', men snart vil vi ikke kunne bidra med noe.»
På dette tidspunktet var britenes forhandlingsposisjon blitt endret. Bush og Conant hadde besluttet at USA ikke lengre hadde behov for hjelp utenfra, og de andre i den bombepolitiske komiteen ønsket å forhindre britene i å bygge en atombombe etter krigen. Komiteen støttet dette, og Roosevelt var innforstått med at strømmen av informasjon ble innskrenket til det britene kunne bruke under krigen, og spesielt ikke utformingen av bomben, til tross for at det amerikanske prosjektet dermed ble forsinket.
Overføringen av informasjon til britene avtok da Bush og Conant fortalte britene av ordren kom «fra toppen». I begynnelsen av 1943 sluttet britene å sende forskningsresultater og vitenskapsfolk til USA, og som en følge av det stanset amerikanerne utveksling av all informasjon. Britene vurderte også å stoppe leveransen av uran og tungtvann fra Canada for å tvinge amerikanerne til å dele informasjon, men Canada måtte ha forsyninger fra USA for å kunne produsere begge deler. De undersøkte muligheten for et selvstendig program, men fant ut at de ikke kunne bli ferdig i tide til at de kunne få betydning for krigens utfall i Europa.
I mars 1943 besluttet Conant at det ville være en fordel for prosjektet hvis de kunne få britisk bistand på enkelte områder. James Chadwick og et par av de andre britiske forskerne var tilstrekkelig viktige til at bombedesignerne ved Los Alamos hadde bruk for dem, til tross for risikoen for å avsløre hemmeligheter om bombens utforming. I august 1943 forhandlet Churchill og Roosevelt frem Québec-avtalen, noe som førte til en gjenopptagelse av samarbeidet mellom forskere som arbeidet med de samme problemstillingene. Storbritannia godtok imidlertid restriksjoner på data om byggingen av de storstilte produksjonsanleggene som van nødvendig for fremstilling av bomben. Den etterfølgende Hyde Park-avtalen i september 1944 utvidet dette samarbeidet til også å omfatte tiden etter krigen.
Da samarbeidet ble gjenopptatt etter Quebec-avtalen, ble britene forbløffet over hvor langt amerikanerne hadde kommet, og hvor store ressurser de satte inn. USA hadde allerede brukt over én milliard amerikanske dollar (ca. 13,4 mrd. dollar i 2012) mens britene i 1943 hadde brukt ca. 0,5 millioner britiske pund. Chadwick la derfor opp til at britene skulle delta mest mulig i Manhattanprosjektet og gi opp alt håp om å selv kunne gjennomføre et prosjekt etter krigen. Med Churchills støtte forsøkte han å sikre at enhver anmodning fra Groves om assistanse ble imøtekommet. Den britiske delegasjonen som ankom USA i desember 1943 talte Niels Bohr, Otto Frisch, Klaus Fuchs, Rudolf Peierls og Ernest Titterton.
Flere vitenskapsfolk kom også over i begynnelsen av 1944. Mens de som deltok i gassdiffusjonen dro tilbake høsten 1944, ble de 35 som jobbet med Lawrence ved Berkeley fordelt på de eksisterende laboratoriegruppene, og de ble der frem til krigens slutt. De 19 som ble sendt til Los Alamos ble også med i eksisterende grupper som fortrinnsvis hadde med implosjon og bombesamling å gjøre, men ikke med plutoniumbombene. En del av Quebec-avtalen gikk ut på at det ikke ville bli brukt atomvåpen mot et land med mindre det var enighet om det. I juni 1945 gikk Wilson med på at bruken av atomvåpen mot Japan skulle fastslås i en beslutning i Combined Policy Committee.
I juni 1944 ble Combined Development Trust (CDT) med Groves som formann dannet av Combined Policy Committee med det formål å anskaffe uran- og thoriummalm på verdensmarkedet. I Belgisk Kongo og Canada lå en stor del av verdens uran utenfor Øst-Europa, og den belgiske eksilregjeringen satt i London. Storbritannia innvilget å gi USA hoveddelen av den belgiske uranmalmen da de ikke kunne bruke størsteparten av den uten amerikansk kunnskap. I 1944 kjøpte CDT 1,560 tonn uranoksidmalm fra selskaper som drev minedrift i Belgisk Kongo. For å unngå å orientere den amerikanske finansministeren Henry Morgenthau jr. om prosjektet, ble det opprettet en egen konto som ikke var underlagt de vanlige revisjonene og kontrollen. Fra 1944 og frem til han trakk seg tilbake fra CDT i 1947, satte Groves inn totalt 37,5 millioner dollar på CDTs konto.
Groves verdsatte britenes tidlige atomforskning og de britiske forskernes bidrag til Manhattanprosjektet, men han uttalte at USA også ville ha klart seg uten dem. Uansett om han hadde rett eller ikke, var britenes deltakelse under krigen av avgjørende betydning for at britenes utvikling av egne atomvåpen etter krigen, da McMahon-loven kom i 1946 og satte en midlertidig stopp for det amerikanske samarbeidet på atomområdet.
Oak Ridge
Dagen etter at han overtok prosjektet, tok Groves toget til Tennessee sammen med oberst Marshall for å inspisere den foreslåtte plasseringen der, og han ble imponert. 29. oktober godkjente visekrigsminister Robert P. Patterson ingeniørkorpset til å ekspropriere 23,000 ha for 3,5 millioner dollar. Ytterligere 1,200 ha ble føyd til senere. Totalt ble ca. 1,000 familier berørt av ekspropriasjonen som ble gjennomført 7. oktober. Protester, juridiske appeller og en kongressundersøkelse i 1943 var nytteløse.