cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Institutt for sosiologi og statsvitenskap (Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet)
Institutt for sosiologi og statsvitenskap er et institutt ved Fakultet for samfunns- og utdanningsvitenskap ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). Instituttet driver forskning og utdanning innen sosiologi, statsvitenskap, idrettsvitenskap og medievitenskap på bachelor-, master- og ph.d.-nivå.
Ahasverus
Historikk
Den eldste kjente nedtegnelsen av legenden om Den evige jøde forekommer i en engelsk krønike av Eoger de Wendover og i den engelske historieskriveren Matheus Parisiensis’ Historia major fra omkring 1250. På trykk fortelles legenden i en tysk folkebok fra 1602, der hovedpersonen blant annet får navnet Ahasverus. Den kom i dansk oversettelse allerede i 1631 og til Sverige i 1643.
Institutt for sosiologi og statsvitenskap (Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet)
Historie og organisering
Instituttet kan føres tilbake til sosiologiemner som ble etablert på studiet i samfunnskunnskap ved Universitetet i Trondheim. I 1971 ble Institutt for sosiologi og samfunnskunnskap etablert. I 1992 endret instituttet navn til Institutt for sosiologi og statsvitenskap som følge av at statsvitenskap hadde blitt en del av instituttets virkeområde.
Ahasverus
Historikk
Kilden til sagnet antas å være Evangeliet etter Matteus 16. kapittel, 28. vers («Deretter sa Jesus til disiplene: «Om noen vil følge etter meg, må han fornekte seg selv og ta sitt kors opp og følge meg.») og Evangeliet etter Johannes 21, 20-24 (blant annet «Peter snudde seg og så at disippelen som Jesus hadde kjær, fulgte etter. (...) Det ryktet kom da ut blant søsknene at denne disippelen ikke skulle dø. Men Jesus sa ikke at han ikke skulle dø. Han sa: «Om jeg vil at han skal leve til jeg kommer, hva angår det deg?» ) som har blitt blandet med forskjellige eventyrmotiv. Fra midten av 1700-tallet ble sagnet også tatt opp i kunstdiktningen der den ble svært populær og utbredt som uttrykk for varierende ideer. Det er i dag registrert over hundre forskjellige versjoner av historien i europeisk folketro, hvorav femti bare i Tyskland. I Norge er sagnet om den evige jøde blant annet kjent fra Just Qvigstads Lappiske Eventyr og Sagn fra Troms og Finnmark.
Institutt for sosiologi og statsvitenskap (Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet)
Historie og organisering
Før 2017 lå instituttet under daværende Fakultet for samfunnsvitenskap og teknologiledelse. Etter fusjonen mellom NTNU, Høgskolen i Gjøvik (nå: NTNU i Gjøvik), Høgskolen i Sør-Trøndelag og Høgskolen i Ålesund (nå: NTNU i Ålesund) ble instituttet en del av det sammenslåtte Fakultet for samfunns- og utdanningsvitenskap.
Ahasverus
Litterære verk påvirket av sagnet (utvalg)
Det kristne sagnet om «den evige jøde» har inspirert en mengde forfattere og andre kunstnere. Fra 1770- til 1930-åra skal det ha kommet ut 1460 variasjoner over dette motivet i Europa. I Norden har Ahasverus-myten blitt behandlet av Kristoffer Nyrop (1907), Per Lagerkvist (1958-1960), Bergljot Hobæk Haff (2001) og andre.
Den tyske dikteren Johann Wolfgang von Goethe (1749–1832) behandlet sagnet i eposform i 1774. Seinere fulgte blant andre tyskerne August Wilhelm von Schlegel (1767–1845), Wilhelm Müller (1794–1827) og Nikolaus Lenau (1802–1850), J. Moser, franskmennene Eugene Sue (1804–1857) og Edgar Quinet (1803–1875), H. K. Andersen og Robert Hamerling. Det samme gjelder svenskene Eydberg (Prometeus och Ahasverus, Den flygande holländaren), Fröding, Levertin og Per Hallström.
Lista her viser et utvalg verk, særlig bøker, som bygger helt eller delvis på denne historien.
Av andre kulturprodukter basert på det gamle sagnet, kan nevnes de tyske nazistenes antisemittiske utstilling Der Ewige Jude fra 1937 og en propgandafilm med samme navn som kom tre år seinere.
Herskere ved navn Ahasverus
Navnet Ahasverus er i det gamle testamente i Bibelen også en betegnelse for den mektige perserkongen Xerxes som regjerte fra år 485 til 465 før Kristus. Ahasverus, eller egentlig Achaschverosch, er den hebraiske formen av Khschajarscha, det vil si Xerxes. Ahasverus er dessuten navn på en hersker omtalt i Tobits bok kapittel 14, vers 15, som hjalp babylonerkongen Nebukadnesar da han inntok den assyriske byen Nineve.
1495 Helsinki
1495 Helsinki er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Eunomia. Den ble oppdaget 21. september 1938 av Yrjö Väisälä i Åbo. Asteroiden har fått sitt navn etter det finske navnet på Helsingfors.
1496 Turku
1496 Turku er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Flora. Den ble oppdaget 22. september 1938 av Yrjö Väisälä i Åbo. Asteroiden har fått sitt navn etter det finske navnet på Åbo.
Conca de Barberà
Conca de Barberà er et comarca i Catalonia, hvis hovedstad er Montblanc.
Det grenser i nord til Segarra og Urgell, i øst til Anoia, i sør til Alt Camp og Baix Camp, og i vest til Priorat og Garrigues.
Conca de Barberà har 20 057 innbyggere og et areal på 650,24 km².
Kommuner
Conca de Barberà er delt inn i følgende 22 kommuner (municipis):
Nedre Veikvatnet
Nedre Veikvatnet (lulesamisk: Vuolep Viejekjávrre) er en innsjø i Sørfold kommune i Nordland. Nedre Veikvatnet er del av Kobbelvvassdraget. Vannet har største tilløp er Stillelva fra Øvre Veikvatnet. Utløp er i vest gjennom Austerelva, som renner videre ned til Kobbvatnet. Nedre Veikvatnet er ikke regulert, men store deler av det naturlige tilløpet er overført til Kobbelv kraftverk. Rett sørøst for vannet ligger Veikdalen naturreservat.
Carlo Grassi
Carlo Grassi (født 1520 i Bologna i Kirkestaten, død 25. mars 1571 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han ble biskop av Montefiascone og Corneto, og arbeidet i den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal den 17. mai 1570 av pave Pius V, med Sant'Agnese in Agone som tittelkirke.
Han var i slekt med kardinal Achille Grassi (kreert 1511).
416 Vaticana
416 Vaticana er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 4. mai 1896 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Den er oppkalt etter Vatikanhøyden i Roma, hvor Vatikanstaten nå ligger.
Alexis Pinturault
Alexis Pinturault (født 20. mars 1991 i Môutiers) er en fransk alpinist. Han har norsk mor, og har derfor delt statsborgerskap mellom Norge og Frankrike. Han har tre VM-gull, og han vant verdenscupen sammenlagt sesongen 2020/21. Han vant også kombinasjonscupen i 2013, 2014, 2016, 2017 og 2019 og storslalåmcupen 2020/21.
Biografi
Pinturault vokste opp i Annecy. Han er dobbel juniorverdensmester i storslalåm, da han tok gull både i 2009 og 2011. Han deburte i verdenscupen i Åre 13. mars 2009. Hans første pallplassering i verdenscupen kom 5. mars 2011 da han ble nummer to i storslalåm i slovenske Kranjska Gora. Han fulgte opp dette i Sölden i Østerrike i oktober samme år. Han deltok også i VM i 2011. Han tok sin første seier i verdenscupen 21. februar 2012 da han vant parallellslalåm i Moskva.
I OL 2014 i Sotsji tok han bronse i storslalåm etter Ted Ligety og Steve Missillier. I VM i alpint 2015 i Beaver Creek tok han bronse i storslalåm etter Ted Ligety og Marcel Hirscher.
Han tok gull i kombinasjonen og bronse i storslalåm under VM i alpint 2019 i Åre. Han vant verdenscupen sammenlagt sesongen 2020/21, og han ble tildelt Skieur d’Or for denne sesongen.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, ble han nummer 5 i storslalåm.
Pallplasseringer i verdenscupen
Oppdatert etter sesongen 2019/20
Rundvatnet
Rundvatnet er en innsjø i Sørfold kommune i Nordland. Rundvatnet er i vest forbundet med Sisovatnet via det smale sundet Rundvasstraumen.
El Palmar-demningen
El Palmar-demningen er en demning med et vannkraftverk i elva Negro i Uruguay, og driftes i samarbeid med Brasil. Demningen ligger ved tettstedet Pueblo Palmar på grensa mellom fylkene Río Negro i nord og Soriano i sør. Vannkraftverket heter formelt Constitución vannkraftverk (Represa Hidroelectrica Constitución).
Anlegget ble startet utbygd i 1977 og ferdigstilt i 1982, og er landets nest største kraftverk målt etter installert kapasitet med sine 660 MW fordelt på tre turbiner. Halvparten av kraften leveres til hvert av de to landene. Reservoaret som demmes opp er landets nest største innsjø.
Demningen er 2.080 meter lang, og 45,5 meter høy. Reservoaret som demmes opp har et areal på 320 km², mens nedbørfeltet som utnyttes er 62.950 km². På stedet er årlig i gjennomsnitt 1.170 mm nedbør, og vannføringen i elven er 458 m³/sek. Vertikalt hydraulisk fallhøyde er på 27,5 meter.
Dette er det nederste, og samtidig største kraftverket på Río Negro, de øvrige er Gabriel Terra-demningen (øverst) på 148 MW, og Baygorria-demningen (i midten) på 108 MW.
Ascoli Calcio 1898
Ascoli er en italiensk fotballklubb. Klubben har vunnet Serie B to ganger, i 1977–1978 og 1985–1986 og Mitropa Cup i 1987.
Imre Németh
Under OL i Helsingfors fire år senere tok han bronsemedalje i den samme øvelsen.
Németh forbedret verdensrekorden i sleggekast tre ganger i løpet av karrieren, og var innehaver av rekorden fra 1948 til 1952.
Sønnen Miklós Németh vant OL-gull i spydkast i 1976.
Mihaela Melinte
Mihaela Melinte (født 27. mars, 1975 i Bacău, Romania), er en rumensk sleggekaster. Hun har verdensrekorden for juniorer, og hadde senior-rekorden på 76.07 meter inntil Tatjana Lysenko slo rekorden i juli 2005. Før OL i 2000 i Sydney testet hun positivt på nandrolon, og ble utestengt i to år.
Tique
Initiativtager og første redaktør var typografen Morten Qvale, og som fotograf brukte de blant andre den franske Dick Ballarian fra tyske Vogue og etterhvert Tom Nilsen fra Punktum Finale. Det gikk mest i rimeligere moter for damer og litt for herrer (leserandel for herrer var 40 prosent). Opplaget etter ett år (seks nummer i året) var 40 000 med distribusjon også til Finland og Danmark. Høsten 1984 fikk tusen abonnenter tilgang til motemandag på Hroar Dege sitt «Tre kokker» med Lars Mjøen som konferansier. I mars 1985 utkom den danske utgaven under ledelse av redaktør Helle Sloth og direktør Christian Egge. Etter to års drift var Tique i mai 1985 blitt landets fjerde mest solgte ukeblad og hadde passert Det Nye og Klær i lesergruppen 25 til 30 år. Henning Herding ble andre redaktør for Tique, og på eiersiden gikk Mediavision inn 1985-86. Morten Qvale etablerte sent i 1986, Menn Tique.
I 1987 ble Tique solgt til svenske Bonnier Media, som i 1989 solgte det tilbake til Qvale og Herding. I 1993 var Lisbeth Gulbrandsen moteredaktør og Bent Arnesen redaksjonssjef. Ny redaktør i mars 1994 var Anette Stai, men i juni 1994 gikk eieren Rosenudde Forlag konkurs. Herding eide Rosenudde Forlag, som eide Tique og Menn Tique. Etter konkursen fortsatte Tique med Bonniers som nye eiere og det nye Semic Nordisk Forlag som utgiver. Opplaget var på dette tidspunkt 30 000 og 12 nummer årlig. Året etter, i 1995, solgte Qvale og Herding seg ut for godt.
Ekteparet Tone Skårdal Tobiasson og Pål Tobiasson kjøpte Tique fra Bonnier i 1997, Tonique ble ny utgiver og Tone Skårdal Tobiasson sjefredaktør, en rolle hun hadde fungert i allerede en periode under Bonnier. Schibsted kjøpte Tique fra Tobiasson i 2002, men Tique fortsatte med henne som redaktør og samme stab. Kristin Ma Berg ble i 2006 ny redaktør og fortsatte frem til bladets nedleggelse i 2008.
Norges mest velkledde
Delvis i samarbeid med Moteuken i Oslo (MiO), kåret Tique årets mest velkledde kjendiser. Vinnerne fikk en statue av Nicolaus Widerberg. I juryen satt blant andre Kiki Sørum, som hadde hatt ansvaret for «Nicole», en av inspirasjonskildene til Tique. Fra 1997 overtok Dagbladet kåringen.
Shackleton isbrem
Shackletonisbrem er en stor isbrem som dekker om lag 380 kilometer av kysten av Øst-Antarktis fra 95° til 105° østlig lengde. Den strekker seg om lag 150 kilometer ut i sjøen i den vestlige delen og 65 kilometer i den østlige, og dekker et areal på 33 820 km². Den skiller Queen Mary Coast i vest fra Knox Coast i Wilkes Land i øst, og ligger ut mot Mawsonhavet.
Isbremmen ble oppdaget av Wilkes-ekspedisjonen 1838–1842, som kartla den østlige delen fra USS «Vincennes» i februar 1840. Den ble ytterligere utforsket av den australasiatiske antarktisekspedisjonen 1911–1914 under Douglas Mawson, som navnga den etter polarutforskeren Ernest Shackleton. Isbremmen ble kartlagt i 1955, basert på flyfotografier tatt under Operasjon Highjump 1946–1947.
Teksevatnet
Teksevatnet er en innsjø i kommunene Eigersund og Lund i Rogaland. Den er regulert som magasin for Øgreyfoss kraftverk.
Spetsnaz
Spetsnaz (russisk Войска специального назначения (спецназ) – Vojska spetsialnogo naznatsjenija (spetsnaz)) er en russisk fellesbenevnelse på militære spesialstyrker. Utenfor Russland er det vanlig at ordet bare viser til russiske spesialstyrker, som ble opprettet av KGB i Sovjetunionen. Styrkenes oppgave er alt fra hemmelige operasjonar til store offentlege kontraterror-aksjoner, for eksempel gisseldramaet i Beslan.
«Spetsnaz» består av flere grupperinger underlagte forskjellige kommandoer:
Erkeembeder
Erkeembeder (Erzämter eller Reichserzämter) var betegnelsen på de øverste hoffembeder i det tysk-romerske rike frem til 1806. Hvert erkeembede var forbundet med kurverdighet. Titlene var fra senmiddelalderen rent symbolske, men innebar bestemte seremonielle oppgaver ved kroningen av romersk konge i Aachen og Frankfurt am Main. Innehaverne hadde likevel betydelig politisk makt.
I middelalderen deltok kurfyrstene som regel personlig i kroningsseremonien, men etter reformasjonen lot flere seg representere av bestemte adelsslekter. Innen disse adelsslektene ble embedet også arvelig, og i noen tilfeller delegerte de selv embedet videre til andre slekter, slik at pliktene knyttet til embedet ved kroningsseremonien ble utøvet av en stedfortreder for stedfortrederen.
Keiser Karl IV bestemte i Den gyldne bulle fra 1356 følgende fordeling av erkeembeder:
Erkekanslerposisjonen hadde opprinnelig eksistert i Frankerriket under karolingerne.
Dertil kom embedet som erkejegermester, som markgrevene av Meissen innehadde. Det var imidlertid ikke forbundet med kurverdighet.
I 1692 ble hertugene av Braunschweig-Lüneburg opphøyet til kurfyrster i Hannover, og fikk embedet som erkebannerbærer. Hertugene av Württemberg, hvis forfedre hadde fått tildelt riksstormfanen, protesterte mot denne tildelingen. Da hertugene av Bayern i 1706 som resultat av den spanske arvefølgekrig ble frakjent kurverdigheten, fikk pfalzgrevene tilbake embedet som Erztruchsess, mens kurfyrstene av Hannover overtok erkeskattmesterembedet. I 1714 fikk hertugene av Bayern tilbake kurverdigheten, og forlangte å få tilbake sitt erkeembede. Striden om dette embedet endte først i 1777, da de pfalziske Wittelsbacherne arvet den bayerske linjen, og Bayern falt til Pfalz.
Som følge av den såkalte Reichsdeputationshauptschluss ble det i 1803 opprettet fire nye kurer for erkebispedømmet Salzburg, hertugdømmet Württemberg, markgrevskapet Baden og landgrevskapet Hessen-Kassel. Samtidig mottok Württemberg erkebannerembedet. De fire nye kurfyrstene utøvet imidlertid aldri sine embeder, ettersom det gamle riket ble oppløst i 1806.
Eksterne lenker
Archchancellor Эрцканцлер
Structurae
Structurae støttes av hundrevis av frivillige som bidrar med data, informasjon og bilder. De fleste oppføringene refererer fra spesialiserte journaler og andre kilder. Grunnleggeren, Nicolas Janberg, er en bro-ingeniør som bestemte seg for å lage databasen da han underviste ved Princeton University. Structurae var basert på arkitektur-databasen archINFORM, som regnes som et pionerprosjekt innen katalogisering av bygningsdata på Internett.
Structurae-databasen og dens nettside er tilgjengelig på tre språk – engelsk, fransk og tysk. Prosjektet finansieres gjennom reklame på nettsiden, sponsorer og salg av oppføringer for bedrifter. Nettstedet består av over 100 000 individuelle sider programmert i ColdFusion, og det bruker en MySQL-database.
Fylkesvei 875
Fylkesvei 875 er en kort forbindelsesvei mellom europavei 75 og Vadsø lufthavn.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 325 (Finnmark).
1497 Tampere
1497 Tampere er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Koronis. Den ble oppdaget 22. september 1938 av Yrjö Väisälä i Åbo. Asteroiden har fått sitt navn etter det finske navnet på byen Tammerfors.
Mike Easley
Michael Francis «Mike» Easley (født 23. mars 1950) er en amerikansk politiker for Det demokratiske parti. Han var guvernør i delstaten Nord-Carolina fra 2001 til 2009.
417 Suevia
417 Suevia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 6. mai 1896 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter en studentforening ved universitetet i Heidelberg. Navnet er latin for Schwaben.
418 Alemannia
418 Alemannia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 7. september 1896 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter en studentforening ved universitetet i Heidelberg. Navnet betyr alamannernes land, og er beslektet med navnet på Tyskland på mange språk.
Morfjorden naturreservat
Morfjorden naturreservat ligger i Hadsel kommune i Nordland. Naturreservatet ligger ved Sommarhus i Morfjorden på Austvågøya. Området har et areal på 358 dekar, hvorav 54 dekar sjøareal. Området er vernet for å sikre et stort og unikt område med intakt, etablert sanddyne-vegetasjon.
Farmen
Farmen er en norsk realityserie som har gått på TV 2 siden 2001. Konseptet går ut på at 12–14 mennesker skal bo på en gård uten moderne hjelpemidler, slik det var for 100 år siden. Her skal de overleve ved å samarbeide så godt som mulig. I hver uke må to utvalgte deltakere kjempe en duell der den tapende part må forlate farmen. Programmet ble ledet av Gaute Grøtta Grav fra 2004 til 2019. Han var forøvrig seriens første vinner.
Det har blitt sendt en kjendisversjon av programmet under navnet Farmen kjendis siden 2017.
Programmet produseres av Strix Television.
Serien har vunnet Gullruten tre ganger: femte sesong vant klassen beste reality (konkurranse) under Gullruten 2013, Andreas Nørstrud ble kåret til årets deltaker samme år mens serien ble kåret til beste grønne produksjon under Gullruten 2022. I tillegg har Farmen kjendis vunnet to Gullrute-priser.
Farmen har vært en av de mest sette program på TV 2 med 2014-sesongen på topp.
Regler
Hver uke har tre av deltakerne roller som storbonde, førstekjempe og andrekjempe. Storbonden blir valgt av deltakeren som ble slått ut sist uke. Førstekjempen blir valgt av storbonden, og førstekjempen velger andrekjempe. Andrekjempen velger så en gren, før første- og andrekjempen møtes i en tvekamp, der taperen må forlate gården (farmen).
Hver uke har deltakerne et ukes-oppdrag de skal løse. Hvis de greier det vil storbonden få en finalekniv, og deltakerne vil få en sum penger de kan handle mat for.
I tvekampen andrekjempen velge mellom seks grener. Grener som har vært tilgjengelige i de forskjellige sesongene er: bryting, kunnskap, staurbæring, øksekast, slegge, saging, tautrekking, vardebygging, tenning av bål, bæring av vann, tømmerstokkrulling, melkespannholding og melkespannkasting.
Fotnoter
<references group='lower-alpha'/>
Akademisk frihet
Akademisk frihet er et juridisk og etisk grunnprinsipp i akademisk virksomhet som forskning og høyere utdanning. Det innebærer at forskere og studenter har rett til å undersøke ethvert område og fritt gi uttrykk for sine faglige synspunkter, og at denne retten er en «forutsetning for tillit, troverdighet og kvalitet».
Akademisk frihet bygger blant annet på den generelle lovfestede ytringsfriheten, men går utover denne retten. Akademisk frihet omfatter både institusjonell autonomi og faglig frihet for den enkelte forsker, spesielt faglig ytringsfrihet og retten til faglig integritet. Akademisk frihet er beskyttet av en rekke lovbestemmelser, sedvanerett og internasjonale erklæringer gjennom blant annet Europarådet, UNESCO, EU og andre internasjonale organisasjoner. I vestlige land er det konsensus om akademisk frihet som akademisk grunnverdi og deltagerne i Det europeiske forskningsområdet har forpliktet seg til aktiv beskyttelse av den akademiske friheten for all forskning. I Norge er akademisk frihet dels formelt lovfestet og dels ulovfestet rett, og gjelder for all forskning, både i universitets- og høgskolesektoren og i instituttsektoren; den akademiske friheten regnes også som et helt grunnleggende forskningsetisk prinsipp. I autoritære stater blir ikke alltid akademisk frihet etterlevd.
UNESCO har definert akademisk frihet som «retten til, uten innskrenkninger i vedtatte doktriner, fritt å kunne undervise og diskutere, frihet til å forske og utbre og publisere forskningsresultater, frihet til fritt å uttrykke meninger om den institusjon eller de system man arbeider innenfor, frihet fra institusjonell sensur og frihet til å delta i faglige og representative akademiske organisasjoner» og retten til «å velge majoriteten av representantene til akademiske organer».
Historie og innhold
Akademisk frihet innebærer at forskere skal kunne formidle idéer eller fakta, også slike som strider med oppfatningene til kolleger, ledelsen hos egen institusjon, myndighetene eller politiske aktører, uten å bli utsatt for noen form for sanksjoner. Akademisk frihet omfatter publisering av forskningsresultater i faglige kanaler, undervisningsvirksomhet og formidling i offentligheten; det innebærer som sentrale momenter også retten til å velge hvilken kanal man vil ytre seg i og retten til å ytre seg uten sensur. Albert Einsteins definisjon har blitt stående som svært innflytelsesrik: «med akademisk frihet forstår jeg retten til å søke etter sannhet og publisere og lære [undervise og formidle] det jeg anser som sannhet».
Forståelsen av akademisk frihet som en særegen verdi kan spores tilbake til begrepet lærefrihet (Lehrfreiheit) i tysk universitetsdebatt på 1800-tallet, som handlet om de vitenskapelig ansattes rett til å utøve embetene sine gjennom undervisning og forskning uten innblanding fra statlige byråkrater, uten å be om tillatelse og uten fare for represalier. Motsatt hadde studentene læringsfrihet (Lernfreiheit); studentene ble ansett som voksne med frihet og evne til å ta ansvar for sin egen læring. Den akademiske friheten handlet i dette perspektivet om å skape en spesiell plass for akademiske institusjoner i en byråkratisk og autoritær stat, og beskytte forskning og høyere utdanning mot utidige byråkratiske inngrep.
Akademisk frihet er ikke en absolutt rett til å velge sine egne arbeidsoppgaver (i arbeidstiden), men handler først og fremst om de kravene til integritet og etikk som forventes ved utførelsen av oppgavene, spesielt det forskningsetiske sannferdighetskriteriet, og retten til å formidle funn og innsikter i tråd med dette gjennom undervisning, publisering og deltagelse i den offentlige diskusjonen. I hvor stor grad akademikere velger sine arbeidsoppgaver er avhengig av innholdet i stillingen; den som er professor i kjemi vil i regelen ha stor frihet til å velge arbeidsoppgaver som med rimelighet kan forstås å falle innenfor dette fagområdet. For forskere som utfører forskningsprosjekter på oppdrag fra ulike eksterne finansiører – enten det er forskningsråd, EU, nasjonale myndigheter (departementer, direktorater), organisasjoner eller bedrifter, og enten de jobber ved universitetene eller i instituttsektoren – er det i større grad kontraktsmessig bestemt hvilke prosjekter de skal arbeide med i arbeidstiden, men de har den samme retten til akademisk frihet som andre forskere når det gjelder kravene til faglig integritet i utførelsen av forskningen og i retten til å formidle funn og innsikter. På denne måten skiller forskningsvirksomhet seg fra konsulentvirksomhet og utredninger og innovasjon i forvaltning og næringsliv. Den som er prosjektleder for et forskningsprosjekt har også retten til å bestemme hvordan forskningen skal gjennomføres, innenfor det som eventuelt er kontraktsmessig bestemt. Så lenge det ikke går utover arbeidsoppgavene i arbeidstiden har en akademisk ansatt også full anledning til å engasjere seg i helt andre fag og forskningsområder enn de som inngår i stillingen. Akademisk frihet omfatter også generelt retten til å være engasjert som fagperson og samfunnsborger, delta i offentlige arenaer og nyte godt av den generelle ytringsfriheten alle borgere har.
Akademisk frihet internasjonalt
Akademisk frihet regnes i demokratiske stater som et viktig prinsipp og grunnverdi for all akademisk virksomhet.
I 1997 definerte UNESCO akademisk frihet som «retten til, uten innskrenkninger i vedtatte doktriner, fritt å kunne undervise og diskutere, frihet til å forske og utbre og publisere forskningsresultater, frihet til fritt å uttrykke meninger om den institusjon eller de system man arbeider innenfor, frihet fra institusjonell sensur og frihet til å delta i faglige og representative akademiske organisasjoner» og retten til «å velge majoriteten av representantene til akademiske organer».
Europarådet, Organisasjonen av amerikanske stater og flere samarbeidspartnere vedtok en felleserklæring om akademisk frihet i 2019, der akademisk frihet ble beskrevet som et grunnprinsipp for all forskning. I oktober 2020 vedtok ministerkonferansen i Det europeiske forskningsområdet Bonn-erklæringen om akademisk frihet, etter forslag fra det tyske EU-formannskapet. Erklæringen fremhever akademisk frihet som grunnleggende for vitenskapelige fremskritt og regjeringenes ansvar for å beskytte den akademiske friheten. Erklæringen krever aktiv oppfølging med mer effektive instrumenter for å beskytte den akademiske friheten og foreslår etableringen av et overvåkningssystem for akademisk frihet i Europa.
I mange vestlige land er akademisk frihet lovfestet, grunnlovfestet, følger av sedvanerett og/eller forstås som en del av den mer generelle retten til ytringsfrihet. Selv om ytringsfrihet er en helt grunnleggende komponent i og forutsetning for den akademiske friheten, omfatter akademisk frihet mer enn bare vanlig ytringsfrihet.
Innskrenkninger i den akademiske friheten
I land der ytringsfriheten og andre demokratiske prinsipper generelt står svakt, herunder i Folkerepublikken Kina, flere land i Sentral-Asia som Usbekistan og Kasakhstan, og flere land i Midtøsten og Afrika, står også den akademiske friheten svakt. Ytringsfrihet og akademisk frihet er også under press i Russland og flere andre østeuropeiske land i større eller mindre grad; innen EU har særlig den ungarske Orbánregjeringens politikk på dette området blitt kritisert for å innskrenke den akademiske friheten.
I Norge
Akademisk frihet er dels formelt lovfestet og dels ulovfestet rett i Norge og gjelder for all forskning. Den akademiske friheten i Norge er dels utledet av den grunnlovfestede generelle ytringsfriheten (Grl. § 100), dels av sedvane ved norske akademiske institusjoner siden tidlig på 1800-tallet og dels av internasjonale forsknings- og utdanningspolitiske utviklingstrekk. Kunnskapsdepartementet fastslår at «akademisk frihet er et grunnleggende prinsipp i forsk­ningen og en viktig betingelse for å sikre uavhengig og pålitelig forsk­ning». Norge er deltager i Det europeiske forskningsområdet, som gjennom Bonn-erklæringen har forpliktet seg til aktiv beskyttelse av den akademiske friheten.
Forarbeidene til ny universitets- og høyskolelov (NOU 2020: 3) fastslår at prinsippet om individuell akademisk frihet i Norge tidligere var å anse som ulovfestet rett. Den individuelle akademiske friheten ble eksplisitt lovfestet ved institusjoner under universitets- og høyskoleloven i 2007. Ved institusjoner utenfor universitets- og høyskoleloven gjelder prinsippet om akademisk frihet fortsatt som ulovfestet rett. I 2010 vedtok Stortinget enstemmig etter forslag fra Trine Skei Grande og Borghild Tenden en presisering av at den akademiske friheten også omfatter forskere ved institusjoner som ikke omfattes av universitets- og høyskoleloven, slik som i instituttsektoren, helseforetakene og forvaltningsorganer med forskningsvirksomhet (f.eks. Folkehelseinstituttet), og bad regjeringen «fremme forslag som på egnet måte tydeliggjør den akademiske frihet for forskere ved institusjoner som ikke omfattes av universitets- og høyskoleloven»; disse institusjonene står for rundt 70% av den samlede forskningsinnsatsen i Norge. Norges forskningsråd stiller krav om at institutter «må legge til rette for at prinsippene om akademisk frihet skal gjelde for all offentlig finansiert forskning», uavhengig av om de er underlagt universitets- og høyskoleloven, herunder i retningslinjene for statlig basisfinansiering.
Forskerforbundet har uttalt at «akademisk frihet er en forutsetning for at de vitenskapelig ansatte i alle fagområder og forskningsutøvende sektorer skal kunne utfordre etablerte sannheter og flytte grensene for vår kunnskap, og dermed også en forutsetning for tillit, troverdighet og kvalitet». Forskerforbundet har som politikk at også de institusjonene som ikke direkte faller under universitets- og høyskoleloven, slik som andre forskningsinstitutter og helseforetak, skal innarbeide prinsippet om akademisk frihet i sine vedtekter og plandokumenter for å sikre at prinsippet etterleves. For eksempel har Folkehelseinstituttet forankret i interne retningslinjer at forskere oppfordres til å være aktive i samfunnsdebatten og formidle sin forskning fritt og uten sensur. Forskerforbundet har uttalt at «det er viktig at forskning som finansieres over statsbudsjettet legger til grunn akademisk frihet for forskerne og åpenhet om forskningsresultatene. Dette er viktig for å sikre at kunnskapsproduksjonen skjer i henhold til vitenskapelige anerkjente prinsipper».
NOU 2006: 19 definerte akademisk frihet for forskerrollen som
Meld. St. 19 (2020–2021) uttalte at akademisk frihet «innebærer også frihet internt på institusjonene og setter skranker for hvordan ledelsen, administrasjonen og kollegaer kan opptre overfor den enkelte ansatte i faglige spørsmål. Det siste har vært et viktig punkt helt siden Humboldt, og for Underdal-utvalget var det en viktig begrunnelse for å pålegge institusjonene en plikt til å verne om den akademiske friheten». Regjeringen varslet i 2021 at den vil nedsette et eget utvalg som skal utrede hvordan den akademiske friheten kan beskyttes.
Kristian Gundersen har uttalt at det er «sikker sedvane for at den enkelte faglige ansatte har full rett til å uttale seg med sin tittel og institusjonstilhørighet uten at dette gir institusjonene noen rett til å regulere innholdet, heller ikke med tanke på sitt eget omdømme». Synspunktet støttes av jussprofessor Morten Holmboe: «En forsker som uttaler seg og oppgir tittel og institusjonstilknytning, taler ikke på vegne av institusjonen»; han utdypet i en artikkel i Kritisk juss at «så lenge den ansatte ikke uriktig gir inntrykk av å tale på vegne av arbeidsgiveren, skal det mye til for at arbeidsgiveren har grunnlag for å gripe inn overfor arbeidstakeren. Det gjelder også når arbeidstakeren har oppgitt tittel og arbeidssted. Det kan ha betydning for mottakelsen av en ytring at man kjenner til avsenderens tittel og yrkestilknytning (...) For forskere og andre fagansatte (...) vil det ofte være en relevant opplysning hvilken tittel og hvilket arbeidssted man har, så lenge man uttaler seg om noe i tilknytning til eget fagfelt. De vil normalt ikke uttale seg på vegne av institusjonen». I de etiske retningslinjene for statstjenesten heter det at «det er bare ytringer som kan skade virksomhetens saklige og legitime interesser, som vil bryte lojalitetsplikten. Dette vil likevel ikke i seg selv være tilstrekkelig for å innskrenke den ansattes ytringsfrihet. Det må foretas en helhetlig vurdering i det enkelte tilfellet, hvor grunnene for å gjøre inngrep i den ansattes frihet veies opp mot hensynet til demokrati, sannhetssøken og individets frie meningsdannelse. For kritiske ytringer på eget fagområde skal det i utgangspunktet særlig tungtveiende grunner til før et inngrep er legitimt». Sivilombudsmannen har uttalt at «det rettslige utgangspunktet er (...) at arbeidsgiver ikke har adgang til å reagere på en ansatts ytringer, med mindre det foreligger en åpenbar risiko for skade på arbeidsgiverens legitime og saklige interesse». Jurist og ytringsfrihetsekspert Anine Kierulf har uttalt at et krav om at forskere skal presisere at de «ikke uttaler seg som forskere» i seg selv strider med ytringsfriheten.
Advokat og ytringsfrihetsekspert Jon Wessel-Aas har uttalt at «den enkelte forsker ytrer seg på egne vegne og står fritt til å mene hva de vil (...) en forskningsinstitusjon som sådan mener ikke det som de enkelte forskerne mener (...) institusjonen har ikke ansvar for forskernes meninger (...) du uttaler deg ikke på vegne av institusjonen når du uttaler deg som forsker, selv om tittelen din viser at du har et ansettelsesforhold ved institusjonen». Wessel-Aas påpekte at det i utgangspunktet er styret eller daglig leder som uttaler seg på vegne av en institusjon, og at utgangspunktet for vanlige ansatte (dersom noe annet ikke er presisert eksplisitt) er at deres uttalelser er i en personlig/individuell egenskap og ikke på vegne av institusjonen. Wessel-Aas uttalte videre at «det er ikke forenlig med grunnloven at forskere må forelegge kronikker de vil skrive som forsker for instituttledelsen før publisering».
Jussprofessor Jan Fridthjof Bernt har uttalt at «de vitenskapelige ansatte er i en selvstendig posisjon, og kan ikke instrueres så lenge de oppfyller sine forpliktelser når det gjelder forskning og undervisning. De skal først og fremst være lojale overfor sitt fag. Det er dermed ikke illojalt å være uenig med faglig og administrativ ledelse, og gi uttrykk for dette.» Stig S. Gezelius og Klaus Mittenzwei skriver at «sannferdighetsplikten innebærer at forskere ikke kan ytre seg i strid med egen faglig overbevisning, og følgelig ikke kan ytre seg etter instruks fra andre».
Universitetsrektor Ole Petter Ottersen har uttalt at «et universitet kan ikke og bør ikke ta stilling til meninger fra enkeltforskere. Som universitet og statlig myndighet er vår oppgave å beskytte retten til å uttrykke sine meninger, og å være en arena for en informert og seriøs debatt.» Ottersen fremhever at formidling er universitetets «tredje oppgave» (ved siden av forskning og undervisning) og at «akademisk frihet skal ikke ha noen begrensninger». Universitetsrektor Klaus Mohn har uttalt at «universitetet er et akademisk fellesskap, ikke et foretak. Som ansatt eller student [...] trenger man ikke ryggdekning fra ledelsen for ytringer i offentlig debatt. Og det er heller ikke slik at rektor går god for alle oppfatninger og ytringer fra ansatte og studenter [...] At deltagelsen i diskusjon og debatt fra ansatte og studenter [...] skal være klar, konsistent og enstemmig er hverken et mål eller et ideal [...] derfor er det mitt håp at ansatte og studenter [...] vil fortsette å engasjere seg i aktuelle samfunnsspørsmål».
Gisle Andersen har uttalt at den eneste begrensningen av retten til akademisk frihet i instituttsektoren er at forskere i tråd med kontrakt kan pålegges å arbeide i bestemte prosjekter, og at retten til publisering av resultater i visse tilfeller kan begrenses der det har en konkret kommersiell begrunnelse, og f.eks. er omfattet av en kontrakt med oppdragsgiver.
Spørsmål om akademisk frihet har vært viktig i diskusjoner om norsk forskningssamarbeid med stater der den akademiske friheten står svakt, særlig Kina, og norske myndigheter, politikere og fagmiljøer har fremhevet akademisk frihet både som en sentral norsk verdi og som en universell verdi for forskning. I 2020 startet Studentenes og Akademikernes Internasjonale Hjelpefond kampanjen «Dominoeffekten» til forsvar for akademisk frihet.
Skjermingsmetoden
Skjermingsmetoden (også kalt skjermingsmodellen) er en fellesbetegnelse for aksjonærmodellen, deltakermodellen og foretaksmodellen som ble innført under skattereformen 2006. Det sentrale kjennetegnet ved skjermingsmetoden er at normalavkastningen av kapitalen skattlegges som alminnelig inntekt, mens avkastning over normalavkastningen ekstrabeskattes. Normalavkastningen av kapitalen «skjermes» for ekstrabeskatningen.
Wolrad Eberle
Wolrad Eberle (født 4. mai 1908 i Freiburg, død 13. mai 1949 i Köln) var en tysk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Eberle vant en olympisk bronsemedalje i friidrett under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Han kom på tredjeplass i tikamp bak James Bausch fra USA og finske Akilles Järvinen.
Con amore
Con amore (italiensk) for med kjærlighet er et – opprinnelig – musikkuttrykk som er glidd inn i dagligspråket.
Å spille con amore vil si å legge mere følelser og inderlighet i fremføringen enn å bestrebe seg på å være absolutt noteriktig. Også komponister kunne sette dette inn i notebladet for utvalgte avsnitt av følelsesladet musikk. Det kan også bety at en utøver velger repertoar ut fra sine verdier og preferanser, uten hensyn til hva som måtte ønskes av den som bestiller musikk. I det daglige vil uttrykket kunne beskrive en persons forhold til en hobby, eller et spesielt engasjement i et fag.
Et tilsvarende uttrykk fra amerikansk engelsk er «For the hell of it» om noe som bare «måtte» gjøres slik.
Akilles Järvinen
Akilles Eero Johannes Järvinen (født 19. september 1905, død 7. mars 1943) var en finsk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Järvinen vant en olympisk sølvmedalje i friidrett under Sommer-OL 1928 i Amsterdam. Han kom på andreplass i tikamp bak sin landsmann Paavo Yrjölä.
Fire år senere, under Sommer-OL 1932 i Los Angeles vant ble han igjen nummer to i tikamp, bak James Bausch fra USA. I samme OL tok Akikkes' bror Matti Järvinen gull i spydkast.
Akikkes' far, Verner Järvinen, vant en olympisk bronsemedalje i diskos under Sommer-OL 1908 i London og gull i diskos under Ekstralekene 1906 i Athen.
Gabriel Terra-demningen
Vannkraftverket heter formelt Dr. Gabriel Terra vannkraftverk.
John Hoeven
John Henry Hoeven III (født 13. mars 1957 i Bismarck i Nord-Dakota) er en amerikansk republikansk politiker. Han har representert Nord-Dakota i Senatet siden 2011, etter å ha vært guvernør i delstaten 2000–2010.
John Hoeven er av nederlandsk, svensk og engelsk slekt. Han er gift med Mical «Mikey» L. Hoeven, som har profilert seg i spørsmål som utdannelse og kampen mot alkoholbruk blant mindreårige. Ekteparet har to barn sammen. Etter Dartmouth College ble han MBA-kandidat fra Northwestern University i 1981. Før han ble politiker, var han viseadministrerende direktør i First Western Bank i Minot 1986–1993 og administrerende direktør i den delstatseide Bank of North Dakota i Bismarck 1993–2000.
Uten politisk erfaring ble Hoeven i 2000 valgt til guvernør i Nord-Dakota med 55 % av stemmene, mot 45 % til Heidi Heitkamp. Hoeven ble oppfattet som en moderat guvernør, og fikk støtte fra 87 % av de spurte på meningsmålinger i desember 2009. Han ble gjenvalgt med 71 og 74 % av stemmene i henholdsvis 2004 og 2008. I hans guvernørperiode opplevde delstaten stor økonomisk vekst og budsjettbalanse. I januar 2007 ble Hoeven den lengstsittende, daværende guvernøren i USA. I 2010 ble han valgt til Senatet med 76 % av stemmene.
Baygorria-demningen
Baygorria-demningen er en demning med et vannkraftverk på elva Negro i Uruguay. Anlegget ble ferdigstilt i 1962 og utvidet i 1988, og er landets fjerde største kraftverk målt etter installert effekt, som er 108 MW.
Anlegget ligger på grensen mellom fylkene Río Negro i nord og Durazno i sør. Dette er det midterste, og samtidig tredje største kraftverket på Río Negro, de øvrige er El Palmar-demningen (nederst) på 660 MW, og Gabriel Terra-demningen (øverst) på 148 MW.
Alexander L. Kielland (plattform)
Årsaken til ulykken var utmattingsbrudd i et støttestag i plattformens bærende konstruksjon. Dette førte til at en av de fem søylene (plattformbena) med pongtong (flyteelement) som bar plattformen, brakk av. Etter rundt 20 minutter kantret plattformen. Det er imidlertid satt spørsmål ved granskningskommisjonens konklusjon. Det kritiske spørsmålet er om tretthetsbruddet i støttestaget var den primære årsaken til forliset, eller om dette var en følge av andre forhold. Tidligere plattformsjef Nils Gunnar Gundersen var i Frankrike og fulgte hele byggingen av plattformen. Den franske lederen av plattformbyggingen presiserte for ham at alle spesikasjoner ved drift av platformen måtte følges nøye. Det innebar blant annet at den skulle stabiliseres med 10 ankre. På Kielland-platformen tok man imidlertid ikke i bruk 10 ankre, men 8. Dette kan ha ført til større belastning enn forutsatt på enkelte stag, hvilket kan ha resultert i skader som i neste omgang kan ha hatt som følge at ett av stagene ble revet av. Ulykken førte til en rekke endringer i kravene til kontroll mot utmatting og redundans av bærende konstruksjoner, flytestabilitet, beredskap og sikkerhetsutstyr på plattformer.
Utvikling
Det franske oljeinstituttet Institut français du pétrole gikk i 1963 inn i et samarbeidsprosjekt med det Schlumberger-eide letefirmaet Neptune for å utvikle en delvis nedsenkbar boreplattform som skulle hvile på fem oppdriftselementer eller pongtonger. Den første konstruksjonen, «P81», ble levert i 1969. På grunn av konstruksjonen med fem bærende søyler plassert i en nær likesidet femkant ble plattformene omtalt som Pentagon-plattformer. Konstruksjonen ble omarbeidet i samarbeid med en rekke andre aktører og en ny versjon, «P82», ble bygd i Brownsville i Texas. Denne ble prototyp for en serie på ytterligere ni plattformer, hvorav tre ble bygd i Finland og seks ved det franske firmaet Compagnie Française d’Entreprises Métalliques (CFEM) i Dunkerque.
Beskrivelse av «Alexander L. Kielland»
Plattformen var en halvt nedsenkbar konstruksjon med fem bærende skaft eller søyler. Hver av søylene stod på individuelle oppdriftselementer eller pongtonger. Oppdriftselementene var formet som flattrykte kuler med en diameter på 22 m og en høyde på 7,5 m. Søylene som bar plattformen hadde en diameter på 8,5 m og var 35,6 m høye. Søylene var forbundet med hverandre med en rekke rørformede stag, så vel horisontale som diagonale. De horisontale hadde en diameter på 2,6 m og en godstykkelse på 25 mm. Skråstagene hadde en diameter på 2,2 m. På dette fagverket av rør var det plassert et lukket dekkshus med tre dekk. Dekkshusvolumet var delt i tre: en aktre avdeling med skott P6 mot boreområdet og en større del foran skott P5. Akter om skott P6 var det opprinnelige mannskapsområdet med lugarer på begge dekk. På mellomdekket var det bysse og den lille kinosalen. I fremre del av dekkshuset var det diverse tekniske rom på begge dekk. Et større rom på mellomdekket var delvis avdelt til den store kinosalen med lettvegger av aluminium.
Inn til dekkshuset var det en rekke dører, vinduer, ventilasjonsåpninger, drensåpninger og eksosåpninger. Dekkshuset skulle likevel kunne avstenges og være nær vanntett. Dekkshustaket dannet plattformens hoveddekk. På aktre del var dette utvidet til et helikopterdekk. Under dette var de opprinnelige livbåtene 1 og 2. En mann-over-bord-båt (MOB-båt) var plassert på babord baug bak C-søylen.
I søylene og oppdriftselementene var det lagertanker for ballast- og drikkevann, drivstoff og smøreoljer for plattformens drift. Tre av søylene inneholdt maskinrom med adkomst via heiser i søylen. Disse søylene hadde også propeller slik at «Alexander L. Kielland» kunne forflytte seg over korte avstander. Til sammen fem dieselgeneratorer sørget for strømforsyning. Disse kunne fungere ved opp til 20° slagside. Søylene hadde også lensepumper om en fikk lekkasjer og for å kunne heve plattformen ved høye bølger (overlevelsesdypgang) og forflytning (transittdypgang).
Selve plattformdekket målte 103 x 99 m og veide 10,105 tonn. Plattformdekket lå under operasjon ca. 15 m over havflaten. Det var utstyrt med et 40 m høyt boretårn. Siden «Alexander L. Kielland» opprinnelig var tenkt brukt som boreplattform, hadde den komplett boreutrustning om bord, men helt fra den ble satt i tjeneste fungerte den som boligplattform. I fire omganger ble boligkapasiteten utvidet ved at det ble plassert boligmoduler på hoveddekket foran boretårnet. Til slutt i fire etasjer med messe og bysse i første etasje. Hver lugar hadde plass til fire personer. Livbåtkapasiteten ble øket tilsvarende til i alt syv livbåter pluss en MOB. Dermed var innkvarteringskapasiteten utvidet fra opprinnelig 80 til 348 personer.
For å holde plattformen i posisjon, var den utstyrt med ankervinsjer på toppen av hver av søylene. Den hadde ti ankerliner med ståltau. På grunn av at Edda-plattformen sto i veien, var bare åtte ankerliner i bruk. På sjøbunnen under plattformen var det plassert en akustisk sender. I tre av tverrstagene under plattformen var det montert hydrofoner. Signalene fra disse ble brukt til å og holde plattformen i korrekt posisjon uavhengig av værforholdene, og som et grunnlag for å styre ankervinsjene.
Sertifisering og idriftsetting
I den første perioden fra juli 1976 ble boreplattformen brukt som flotell for kompressorplattformen H-7. Fra 15. juli 1976 til 1. august 1979 ble Kielland blant annet bruk som boligkvarter for «Henrik Ibsen» og «Dyvi Alpha». 1. august 1979 gikk den fra «Albuskjell 2/4 F» til «Edda 2/7 C». Det meste av tiden fremover var «Alexander L. Kielland» forbundet med denne plattformen med en heisbar gangbro.
Sertifiseringen av plattformen ble utført av Det Norske Veritas. Ved gjennomgangen i forbindelse med sertifiseringen ble det bare funnet noen få, mindre feil. Den siste, årlige inspeksjonen ble gjennomført i september 1979. Den store fireårsinspeksjonen var etter en henvendelse fra eierselskapet, forskjøvet fra april til juni 1981.
Utgangspunkt før ulykken inntraff
«Alexander L. Kielland» lå tett ved og nordøst for produksjonsplattformen «Edda 2/7 C» i posisjon. Dette tilsvarer ca. samme nordlige bredde som Edinburgh og 385 km fra både norskekysten og Nederland. «Alexander L. Kielland» hadde da fungert som boligplattform for «Edda 2/7 C» i ca. 9 måneder og lå bare ca. 25 meter fra denne. Mellom dem var en gangbro som kunne heves i dårlig vær.
I løpet av 27. mars 1980 ble værforholdene dårligere. Vindhastigheten økte til 16–20 m/s med opp til styrke 10, full storm, i kastene. Signifikant bølgehøyde økte til 6–8 m. Lufttemperaturen var 4 til 6 grader og sjøtemperaturen på noe over 6 °C.