cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sør-Dakota
Klima
Sør-Dakota har et typisk innlandsklima med fire forskjellige årstider, som spenner fra kalde, tørre vintre til varme, halvfuktige somre. Om sommeren er den normale maksimaltemperaturen ofte opptil 32 °C, men kjøles ned til rundt 16 °C om natten. Det er ikke uvanlig med svært varme perioder om sommeren med temperaturer på over 38 °C flere ganger i året. Vintrene er kalde, og den normale maksimaltemperaturen i januar ligger under frysepunktet, mens minimumstemperaturen ligger under −12 °C over det meste av delstaten. Den høyeste temperaturen som er målt, er 49 °C i Usta i Perkins County den 15. juli 2006, og den laveste er −50 °C i McIntosh i Corson County den 17. februar 1936.
Den normale årsnedbøren varierer fra 380 mm i det halvtørre klimaet i nordvest til 640 mm i det halvfuktige klimaet i sørøst. Den største årsnedbøren finnes i et lite område rundt Lead i Black Hills, hvor nedbørsnormalen er 760 mm i året.
Verneområder
Sør-Dakota har flere steder som er administrert av nasjonalparkvesenet. Det finnes to nasjonalparker, som begge ligger sørvest i delstaten. Wind Cave nasjonalpark, opprettet i 1903 i Black Hills, har et stort grottesystem med spektakulære kalsittformasjoner, i tillegg til et stort prærieområde med en av de siste viltlevende bisonstammene i USA. Badlands nasjonalpark ble opprettet i 1978. Her finnes et erodert, fargerikt landskap omgitt av halvtørre gressletter. Mount Rushmore ble et nasjonalt minnesmerke i 1925. Granittskulpturene av fire av USAs presidenter ble hugget ut i fjellsiden av skulptøren Gutzon Borglum.
Et annet sted med status som nasjonalt minnesmerke under nasjonalparkvesenet, er Jewel Cave i Black Hills, som med sine 332,4 km med kartlagte passasjer er verdens tredje lengste grotte. Turstien som følger ruten til Lewis og Clarks ekspedisjon, krysser også Sør-Dakota. Vest i Sør-Dakota står en utrangert rakettsilo og et rakettkontrollområde til minne om atomvåpenkappløpet under den kalde krigen. Mot grensen til Nebraska er det opparbeidede friluftsområder langs elven Missouri, som også er administrert av nasjonalparkvesenet. Minnesmerket over Crazy Horse er en stor granittskulptur i nærheten av Mount Rushmore som bygges med private bidrag. Ved Hot Springs i Black Hills finnes et utgravingsfelt med et av verdens største funn av mammutrester.
Demografi
Den 1. juli 2018 ble folketallet i Sør-Dakota anslått til å være 882 235, en økning på 8,4 % siden folketellingen i 2010. Av USAs 50 delstater er Sør-Dakota den 46. største i folketall og den 46. tettest befolkede. De tettest befolkede områdene finnes lengst vest og øst i delstaten, de tynnest befolkede i nordvest. De største befolkningssentrene er Sioux Falls med 181 883 innbyggere i selve byen og 265 653 i hele storbyområdet i 2018, og Rapid City med 75 443 innbyggere i selve byen og 148 749 i hele storbyområdet.
Sør-Dakota har fødselsoverskudd. I 2017 hadde Sør-Dakota et samlet fruktbarhetstall på 2,2 barn per kvinne, det høyeste blant alle amerikanske delstater.
Ved folketellingen i 2010 var 65,5 % av befolkningen født i Sør-Dakota, 32 % var født på annet amerikansk territorium eller i utlandet av amerikanske foreldre, mens 2,3 % var født i utlandet. 24 % av delstatens befolkning var under 18 år, mens 14,3 % var 65 år eller eldre.
I perioden 2013–2017 bestod anslagsvis 63,7 % av delstatens husholdninger av familier, hvorav 27,9 % hadde barn under 18 år. De fleste familier, om lag halvparten av alle husholdninger, var ektepar med eller uten barn under 18 år. Noe over en tredjedel av alle husholdninger bestod av enslige.
Befolkningstyngdepunktet i Sør-Dakota ligger i landsbyen Gann Valley i Buffalo County.
Etniske grupper og språk
Av befolkningen på 882 235 den 1. juli 2018 var 84,4 % hvite (81,4 % unntatt latinamerikanere), 9 % indianere, 2,4 % svarte eller afroamerikanere og 1,7 % asiater. 0,1 % hadde en annen etnisitet, mens 2,1 % hadde blandet etnisitet. Latinamerikanere utgjorde 4,1 % av befolkningen. I 2017 tilhørte 29 % av alle fødende i Sør-Dakota etniske minoriteter.
I perioden 2013–2017 var anslagsvis 38,4 % av Sør-Dakotas befolkning av i hovedsak tysk avstamning. Tilsvarende var 13,8 % av norsk, 10,4 % av irsk, 5,7 % av engelsk, og 4,5 % av nederlandsk avstamning. De tyskættede er den største gruppen i mesteparten av delstaten, særlig i øst. De nedstammer for en stor del fra volgatyskere. Det er også en stor skandinaviskættet befolkning i noen fylker. Sør-Dakota er den delstaten med tredje størst andel både skandinaviskamerikanere og norskamerikanere i befolkningen, etter Nord-Dakota og Minnesota.
Indianere, i første rekke siouxstammene lakota, dakota og nakota, er den største etniske gruppen i flere fylker og utgjør 20 % av befolkningen vest i delstaten. Sør-Dakota er den delstaten med tredje størst andel av indianere, etter Alaska og New Mexico. Fem av fylkene i delstaten ligger i sin helhet innenfor indianerreservater. Reservatene ligger spredt og er svært mye mindre enn det opprinnelige Siouxreservatet, som ble opprettet av myndighetene i 1868, og som den gangen innbefattet hele det vestlige Sør-Dakota. Reservatene er avsidesliggende og mangler naturgitte forutsetninger for næringsutvikling, noe som gjør at levestandarden i mange av reservatene er blant de laveste i hele USA. Så sent som i 1995 manglet 58 % av husstandene i Pine Ridge-reservatet telefon. I 2002 var arbeidsledigheten i Fort Thompson i Crow Creek-reservatet 70 %, og 21 % av husstandene hadde ikke innlagt vann eller grunnleggende kjøkkenfasiliteter. Rusmisbruk er langt mer utbredt enn i befolkningen ellers.
I 2010 hadde over 93 % av befolkningen over 5 år engelsk som hjemmespråk. Mellom 2000 og 2010 ble tysk passert av spansk som det nest mest brukte hjemmespråket, som følge av latinamerikansk innvandring. I 2010 hadde rundt 2 % spansk, 1,4 % siouxspråk og 1,4 % tysk som hjemmespråk. De skandinaviskættede er for lengst språklig assimilert. Et svært lite antall snakker fortsatt norsk som hjemmespråk, og samtlige av disse er eldre mennesker. Det er samlet et talespråkkorpus av norsktalende i Midtvesten, deriblant fra Sør-Dakota, og påvist stor likhet i uttale og ordforråd dem imellom.
Religion
De fleste i Sør-Dakota oppgir å ha en gudstro, og nesten alle som bekjenner seg til en religion, er kristne. I 2010 mente flest av disse, 196 001 personer, å tilhøre hovedretningen innen amerikansk protestantisme, etterfulgt av katolisisme og evangelikalsk protestantisme, mens 337 348 personer ikke tilhørte noen bestemt trosretning. De største kirkesamfunnene var Den katolske kirke med 148 883 medlemmer, Den evangelisk-lutherske kirke i Amerika med 112 649, Metodistkirken med 36 020 og Missourisynoden med 30 487 medlemmer. Det er bare et lite antall som tilhører ikke-kristne trossamfunn.
Det er en viss sammenheng mellom etniske grupper og religiøs tilknytning, men de skiller seg ikke lenger fra hverandre med bruk av forskjellige kirkespråk. Både protestanter og katolikker er sterkt representert i den store, tyskættede delen av befolkningen. Noen av de første tyskerne som kom til Dakota-territoret, var mennonitter og hutteritter, som begge var protestantisk-anabaptistiske minoriteter som flyktet fra forfølgelse i Tsar-Russland i 1870-årene. Sør-Dakota har fortsatt USAs største gruppe av hutteritter. De skandinaviskættede er for det meste protestanter. Opprinnelig etablerte de mange egne kirkesamfunn. De fleste forble små, og særlig blant nordmennene var det mange splittelser. Mange stod opprinnelig i en haugiansk, lavkirkelig tradisjon i Eielsen- og Haugesynodene. Allerede tidlig på 1900-tallet begynte nordmenn å slutte seg til større kirkesamfunn som følge av språklig assimilering. Noen gamle, norske kirkebygninger og gravlunder er vernet som kulturminner.
Sentralisering
Store deler av landsbygda i Sør-Dakota opplever befolkningsnedgang. Mønsteret er det samme i de andre delstatene på De store slettene. Dette har blitt kalt «flukten fra landsbygda». Familiejordbruket har gått tilbake, og ungdom har flyttet inn til byene for å søke annet arbeid. Mellom 1990 og 2000 var det befolkningsnedgang i 30 fylker i Sør-Dakota; i ni av dem var nedgangen på over 10 %, og i Harding County, lengst nordvest i delstaten, så mye som 19 %. Lave fødselstall og netto fraflytting gjør at disse fylkene har en aldrende befolkning. I 24 fylker er minst 20 % av befolkningen over 65 år.
Ikke hele delstaten opplever befolkningsnedgang. Delstatens største by, Sioux Falls, vokste med 23 % mellom 1990 og 2000. Det var også befolkningsvekst i de store fylkene langs hovedveien Interstate 29, deriblant Lincoln County, i Black Hills og i mange indianerreservater. Veksten i disse områdene har kompensert for nedgangen i resten av delstaten. Sør-Dakotas samlede befolkning vokser jevnt, men saktere enn landsgjennomsnittet.
Fra førkolumbisk tid til europeisk kolonisering
Det har vært menneskelig bosetning i det som nå er Sør-Dakota i flere tusen år. De første innvånerne var paleo-indianere som levde som jegere og sankere. De forsvant fra området rundt 5000 år før Kristus. Mellom 500 og 800 år etter Kristus levde et nomadefolk i sentrale og østlige deler av Sør-Dakota. De regnes til de førkolumbiske kulturene som kalles «haugbyggere», etter de mange gravhaugene som de har etterlatt seg i det amerikanske landskapet. Midt på 1300-tallet ble hundrevis av menn, kvinner og barn massakrert i Crow Creek ved elven Missouri, noe som senere er avdekket ved arkeologiske utgravninger.
På 1500-tallet hadde arikaraene slått seg ned over store deler av nedbørsfeltet til elven Missouri. De første europeerne som kom til området, var franske pelsjegere og oppdagelsesreisende fra slutten av 1600-tallet. Franske kart viser at de besøkte dalføret ved elven Big Sioux flere ganger. La Vérendrye-brødrene og deres reisefølge gjorde krav på området på vegne av Frankrike som en del av Fransk Louisiana i 1743. Fra 1762 til 1802 var hele området en del av Spansk Louisiana (Ny-Spania). Tidlig på 1800-tallet hadde siouxstammene for det meste fortrengt arikaraene som den dominerende indianerstammen i området.
Ved Louisiana-kjøpet i 1803 ble det meste av Sør-Dakota kjøpt av USA fra Frankrike. Amerikanerne utrustet Lewis og Clarks ekspedisjon for å utforske området. I 1817 ble det etablert et amerikansk handelsfaktori for pels ved det som nå er Fort Pierre. Det ble begynnelsen på den varige amerikanske bosettingen i området. Det amerikanske forsvaret kjøpte Fort Pierre i 1855, men flyttet allerede i 1857 til Fort Randall lengre sør. Den amerikanske og europeiske bosettingen økte raskt, og i 1858 inngikk USA en avtale med indianerne om å overta kontrollen over det meste av det østlige Sør-Dakota.
Nybyggersamfunnet og indianerkrigene
To av de største byene i det østlige Sør-Dakota, Sioux Falls og Yankton, ble grunnlagt av eiendomsspekulanter i 1856 og 1859. I 1861 etablerte de føderale myndighetene Dakota-territoriet, som omfattet dagens Nord- og Sør-Dakota og deler av Montana og Wyoming. Nybyggere kom raskt til området fra østkysten og Vest- og Nord-Europa, særlig etter at Yankton ble tilknyttet jernbanenettet østover i 1873. Den økonomiske krisen i 1870-årene tvang også mange på østkysten til å søke annet arbeid, og siden mye av jordbruksarealet allerede var i drift, søkte mange vestover som nybyggere. Sør-Dakota lå på den nordlige ruten for norske utvandrere til USA. De fleste som utvandret før 1890, fulgte denne ruten.
Under en militær ekspedisjon ledet av George Armstrong Custer i 1874, ble det oppdaget gullforekomster i Black Hills. Gullgravere og oppdagelsesreisende begynte å trenge inn i området som var lovet lakotastammen. I en avtale med siouxindianerne av 1868 var hele det vestlige Sør-Dakota forbeholdt et indianerreservat. Siouxindianerne tillot hverken gruvedrift eller salg av eiendom i Black Hills. Da USA ikke stanset gullgravere eller nybyggere i området, brøt Black Hills-krigen ut. Slaget ved Little Bighorn er for ettertiden det mest kjente, fordi indianerne under ledelse av høvdingene Crazy Horse og Sitting Bull vant. USA overvant til slutt indianerne, og det store reservatet ble redusert til fem mindre reservater, hvor lakotastammen også ble henvist. USAs høyesterett og USAs kongress vedtok i 1980 å utbetale erstatning til lakotastammen for den ulovlige ervervelsen av Black Hills. Tvisten er fortsatt ikke løst, ettersom lakotastammen nektet å motta erstatningen, og i stedet opprettholdt kravet på området.
Det var hensynet både til en voksende befolkning og til politisk taktikk som førte til at Sør-Dakota ble en egen delstat. I februar 1889 underskrev den avtroppende president Grover Cleveland et forslag om å dele Dakotaterritoriet og innlemme Montana og Washington som delstater innen ni måneder. Republikanerne i Kongressen innså at de sannsynligvis ville tjene på at Dakota ble delt, og holde New Mexico utenfor unionen, og overså at en stor del av den kommende delstaten Sør-Dakota tilhørte siouxindianerne. President Benjamin Harrison underskrev erklæringene som opptok Nord- og Sør-Dakota som delstater i november 1889. Harrison fikk seg forelagt papirene i tilfeldig rekkefølge, dermed visste han ikke hvilket domument som ble underskrevet først. Presidentens ordre ble heller ikke protokollført.
I 1890 ble minst 146 siouxindianere, mange av dem kvinner og barn, drept i massakren ved Wounded Knee på Pine Ridge-reservatet. 31 amerikanske soldater ble også drept i sammenstøtet. Massakren ved Wounded Knee regnes som det siste væpnede sammenstøtet mellom den innfødte lakotanasjonen og USA, og som avslutningen på indianerkrigene. Etter 1890 fantes det ikke lenger noe klart grenseland mellom de fremrykkende nybyggerne og indianerne. Historiker Frederick Jackson Turner mente at dette avsluttet en periode der fremrykningen i grenselandet definerte den amerikanske folkekarakteren.
Industrialisering og modernisering
Fra slutten av 1800-tallet og frem til 1930-årene, da veinettet ikke var konkurransedyktig og ikke hadde helårs bilveier, ble mye av den økonomiske aktiviteten og bosetningen styrt av jernbaneutbyggingen. I denne perioden bygget ulike jernbaneselskaper over 7 000 km jernbanespor i Sør-Dakota; under 3 000 km av disse var trafikkert i 2007. Jernbaneselskapene spekulerte i fremtidig inntjening fra godstransport, solgte jord langs jernbanen til nybyggere og etablerte små stasjonsbyer for å tiltrekke seg handel og fungere som trafikale knutepunkt. Jernbanetelegrafen og postgangen var også viktig. Det var for det meste godstrafikk på jernbanen. Etter at den store innvandringen fra Europa avtok, ble passasjertrafikken enda mindre i omfang og lønnsomhet. I 1969 opphørte den siste regulære passasjertrafikken på jernbanen i delstaten.
Jordbruket gikk inn i en krisetid i 1920- og 1930-årene, da de høye matvareprisene fra den første verdenskrigen normaliserte seg og eiendomsprisene falt. Sør-Dakota og de andre præriestatene gikk inn i en økonomisk depresjon flere år før resten av landet. I 1924 hadde 175 banker i Sør-Dakota gått konkurs. Svært mange ble tvunget til å forlate gårdene sine. Børskrakket i 1929 og den store depresjonen forverret situasjonen. Årelang tørke og dårlige jordbruksmetoder kom til å forårsake Dust Bowl, som ødela jordsmonnet og hele avlinger. Antallet gårdsbruk ble redusert med nesten en tredjedel mellom 1915 og 1940.
I etterkrigstiden ble jordbruket preget av sterk mekanisering og strukturrasjonalisering. I 1974 var antallet gårdsbruk redusert til 43 500. Utbyggingen av det delstatseide hovedveinettet fra og med 1950-årene effektiviserte veitransporten og førte til stor vekst i lastebilnæringen. Veiutbyggingen la også grunnlaget for vekst i reiselivsnæringen, særlig i Black Hills. Finansnæringen begynte særlig å vokste idet Citibank flyttet sine kredittkorttjenester fra New York til Sioux Falls i 1981. Sør-Dakota var den første delstaten som fjernet rentetaket. Citibank har siden fått følge av flere andre virksomheter innen bank, forsikring og kapitalforvaltning i Sioux Falls og Rapid City.
Politikk og administrasjon
Delstatsmyndighetene i Sør-Dakota følger den samme maktfordelingen som på føderalt nivå med en utøvende, lovgivende og dømmende makt. Oppbygningen og maktfordelingen er bestemt av Sør-Dakotas grunnlov. Grunnloven kan endres av et flertall i begge kamrene i delstatsforsamlingen, eller ved borgerinitiativ.
Sør-Dakotas guvernør har den utøvende makten. Guvernøren har myndighet å utnevne en regjering, til å sanksjonere eller nedlegge veto mot lovgivning som delstatsforsamlingen har vedtatt, til å være øverstkommanderende for nasjonalgarden (reservestyrkene), og til å forkorte straffer eller benåde straffedømte. Guvernøren velges for en fireårsperiode ved direkte valg, og kan ikke sitte lengre enn to sammenhengende perioder.
Delstatsforsamlingen består av to kamre; Senatet med 35 medlemmer og Representantenes hus med 70 medlemmer. Sør-Dakota er inndelt i 35 valgkretser, som hver velger én senator og to representanter ved direkte valg.
Sør-Dakotas høyesterett har fire høyesterettsdommere og en høyesterettsjustitiarius. Under høyesterett finnes det 7 distriktsdomstoler med 41 distriktsdommere. Under distriktsdomstolene finnes magistratdomstoler, som dømmer i mindre straffesaker og sivile saker.
Sør-Dakota er dominert av Det republikanske parti, som har vunnet delstatens valgmannsstemmer ved alle presidentvalg unntatt i 1896, 1932, 1936 og 1964, da Det demokratiske parti vant, og i 1912, da Theodore Roosevelts progressive parti vant. Ikke engang George McGovern, som var demokratenes presidentkandidat i 1972 og kom fra Sør-Dakota, vant hjemstaten. Bare Alaska har blitt vunnet færre ganger av demokratene. Ingen demokrat har blitt valgt til guvernør i Sør-Dakota siden 1974. Demokratene har derimot vunnet flere valg til Kongressen. Tom Daschle fra Sør-Dakota var også leder for Det demokratiske parti i Senatet fra 1995 til 2005.
Næringsliv
Sør-Dakota står for en liten andel av den amerikanske økonomien. I 2018 hadde Sør-Dakota et BNP på 52,5 milliarder amerikanske dollar. I BNP per innbygger lå Sør-Dakota omtrent på landsgjennomsnittet. Inntektene er størst i byene. Sioux Falls hadde det 30. høyeste BNP per innbygger blant storbyområdene i USA i 2017. Arbeidsledigheten er stabilt lav; mellom 2008 og 2018 varierte ledigheten mellom 2,5 og 5 %.
Sør-Dakota er en utpreget jordbruksstat med det sjette største jordbruksarealet i USA. Gårdsbrukene er relativt store. Med 3,7 millioner storfe er staten blant de største kjøttprodusentene i USA, svineproduksjonen er også stor, i tillegg dyrkes betydelig hvete, mais og soyabønner. Sør-Dakota har også en stor næringsmiddelindustri med blant annet matvareforedling og fremstilling av bioetanol til innblanding i drivstoff.
Tjenesteytende næringer er svært viktige for Sør-Dakotas økonomi. Noen viktige bransjer er handel, finans og helsetjenester. Militær virksomhet er også viktig for økonomien, spesielt vest i delstaten. Ellsworth Air Force Base ved Rapid City er en av de største arbeidsgiverne i delstaten. Reiselivsnæringen er også viktig, spesielt er det naturopplevelsene i Black Hills som tiltrekker besøkende. I 2018 hadde Sør-Dakota over 14 millioner besøkende som kjøpte varer og tjenster for nesten 4 milliarder dollar. I 2017 ble friluftsaktiviteter som jakt, fiske, camping, padling, sykling, vinteridretter, turmarsj, klatring og villmarksafari anslått til å bidra direkte eller indirekte til 1,9 milliarder dollar i Sør-Dakotas økonomi, noe som gir 18 000 arbeidsplasser, heltid eller deltid.
Transport og infrastruktur
Vei- og gatenettet i Sør-Dakota har en samlet lengde på 134 556 km, i tillegg til 1 093 km med delstatseide hovedveier (Interstate Highway). En stor del av veinettet eies og vedlikeholdes av lokale myndigheter, men de delstatseide hovedveiene står for nesten halvparten av veitrafikken i delstaten. Især to av disse er viktige i Sør-Dakota: Interstate 90, som går fra øst til vest i den sørlige delen av delstaten, og Interstate 29, som går fra nord til sør i den østlige delen av delstaten. Det går flere føderale hovedveier gjennom Sør-Dakota. U.S. Route 12, 14, 16, 18 og 212 går fra øst til vest, og U.S. Route 81, 83, 85 og 281 går fra nord til sør.
Sør-Dakota hadde 2 960 km med jernbanespor som ble trafikkert i 2007. All jernbanetrafikk i Sør-Dakota er godstrafikk, unntatt to museumsjernbaner i Black Hills. Det største jernbaneselskapet i Sør-Dakota er BNSF Railway, etterfulgt av Rapid City, Pierre and Eastern Railroad (tidligere Dakota, Minnesota and Eastern Railroad). I 2014 eide de til sammen 80 % av jernbanenettet. Sør-Dakota og Wyoming er de eneste delstatene i det kontinentale USA som ikke betjenes av Amtrak.
Sør-Dakotas største kommersielle lufthavner etter passasjertall er Sioux Falls regionale lufthavn og Rapid City regionale lufthavn. Flere andre byer betjenes også av mindre regionale lufthavner. Noen av disse støttes økonomisk av føderale myndigheter.
Skolevesen
De fleste barn i skolepliktig alder i Sør-Dakota går på offentlige grunnskoler. De offentlige skolene drives innen skoledistrikter med hvert sitt skolestyre som øverste myndighet. I 2017/2018 var det 149 skoledistrikter. På landsbygda er det mange små skoler. Ingen delstat har flere skoler i forhold til folketallet enn Sør-Dakota, noe som gir høy lærertetthet. Likevel var lærerlønningene og skolebevilgningene per elev blant de laveste i USA i 2017/2018. På de nasjonale utvalgsprøvene (ACT) i 2013 og 2017 scoret elevene i Sør-Dakota noe over gjennomsnittet for hele USA. I perioden 2013–2017 hadde 91,4 % av befolkningen i Sør-Dakota over 25 år fullført high school, og 27,8 % hadde en collegeutdannelse eller høyere grad.
Sør-Dakota har seks offentlige universiteter med et felles universitetsstyre, oppnevnt av guvernøren. Det største universitetet er South Dakota State University i Brookings med over 12 000 studenter i 2018. University of South Dakota i Vermillion er delstatens eldste universitet, og det eneste med fakulteter for jus og medisin. Det finnes også flere private universiteter, hvorav det største er Augustana University i Sioux Falls, som har en luthersk tradisjon og ble grunnlagt av skandinaviske innvandrere.
Medier
Sør-Dakotas første avis, Dakota Democrat, ble utgitt i Yankton i 1858. Mellom 1880 og 1930 ble det utgitt flere norskspråklige aviser i Sør-Dakota, deriblant Fremad og Sioux Falls Posten i Sioux Falls, Syd Dakota Ekko i Brookings, For Fattig og Rig i Madison og Almuevennen i Pierre.
I 2018 var den største dagsavisen Argus Leader i Sioux Falls med et opplag på 20 513, etterfulgt av Rapid City Journal i Rapid City med et opplag på 15 834. Argus Leader eies av mediekonsernet Gannett, som eier USA Today og en mengde lokalaviser i USA. De fire neste avisene i Sør-Dakota etter opplagstall i 2018 var The American News i Aberdeen, Mitchell Daily Republic i Mitchell i Davison County, Watertown Public Opinion i Watertown og Yankton Daily Press & Dakotan i Yankton. I 1981 grunnla Tim Giago en avis for indianersamfunnet i Pine Ridge-reservatet, Lakota Times, som nå utgis i New York og distribueres over hele USA som Indian Country Today. Sioux City Journal, som utgis i Sioux City i Iowa, dekker også deler av Sør-Dakota.
Det finnes en rekke TV- og radiostasjoner i Sør-Dakota. South Dakota Public Broadcasting (SDPB), som eies av delstaten, begynte med radiosendinger i 1922 og TV-sendinger i 1961. SDPB sender fra flere steder i delstaten. KELO-TV sender fra Sioux Falls og dekker hele Sør-Dakota og store deler av Iowa, Minnesota, Nord-Dakota og Wyoming. KELO-TV har det største dekningsområdet av alle TV-stasjoner i USA.
Kultur
Sør-Dakotas kultur preges av både indianske og europeiske røtter, westernkultur og landsbygdkultur. Det finner sted en rekke feiringer og markeringer av ulike sider ved delstatens kulturarv, for eksempel rodeo i Deadwood, tsjekkiske dager i Tabor, og de årlige feiringene av St. Patricks dag og Cinco de Mayo i Sioux Falls. Indianerstammene har sine årlige dansefester på reservatene i delstaten, og noen inviterer også ikke-indianere til å delta. Custer State Park arrangerer sin årlige Buffalo Roundup, hvor frivillige ryttere samler nasjonalparkens bisonbestand på rundt 1 500 dyr.
Lakotaindianeren Black Elk var medisinmann og spirituell leder. Han opplevde overgangen fra et tradisjonelt levevis til å leve i et indianerreservat. Hans skildringer av indianerkrigene og åndedansbevegelsen på 1800-tallet, og hans dype tanker om egne syner og naturreligion, er utgangspunkt for boken Black Elk Speaks, som først ble utgitt i 1932.
Laura Ingalls Wilder er en av Sør-Dakotas mest kjente forfattere. Hennes bøker er «en krønike om en nybyggerfamilies skjebne, konsekvent sett med et barns øyne av en stor forfatter», basert på hennes egen barndom og tidlige voksenliv. Hun brukte minner fra oppveksten ved De Smet i Sør-Dakota i fem av sine romaner: Det vesle huset langt mot vest og Det vesle huset og den lange vinteren, som begge er oversatt til norsk, og Little Town on the Prairie, These Happy Golden Years og The First Four Years. Wilders bøker ble igjen meget populære i USA og flere andre land idet Huset på prærien ble en TV-serie i 1974.
En annen forfatter som skildret nybyggersamfunnet, var norskamerikaneren Ole Rølvåg, som kom til Sør-Dakota som gårdsarbeider i 1896. Som hans mest betydelige verk regnes de fire innvandrerromanene I de dage, Riket grundlægges, Peder Seier og Den signede dag, som alle ble oversatt til engelsk og fikk en større leserkrets blant amerikanere.
Sør-Dakota har også fostret kjente kunstnere. Harvey Dunn vokste opp på en gård på prærien, ikke langt fra Laura Ingalls Wilder, på slutten av 1800-tallet. Selv om Dunn arbeidet det meste av sin karriere som reklametegner, er hans mest kjente verker med motiver fra nybyggersamfunnet. Oscar Howe var dakotaindianer, født på Crow Creek-reservatet, og kjent for sine kaseintemperamalerier med abstrakte motiver. Terry Redlin, opprinnelig fra Watertown, ble kjent som figurativ maler med motiver fra landsbygd og villmark. Mange av hans verker er utstilt på kunstgalleriet i Watertown.
Organisert idrett
Ingen lag fra Sør-Dakota spiller i de øverste divisjonene på profesjonelt nivå innen de store publikumsidrettene i USA, men delstaten har flere lag på et semiprofesjonelt mellomnivå. Sioux Falls har baseballklubben Sioux Falls Canaries, basketballklubben Sioux Falls Skyforce, ishockeyklubben Sioux Falls Stampede, samt Sioux Falls Storm, som spiller innendørs amerikansk fotball. Rapid City har ishockeyklubben Rapid City Rush.
Universitetene i Sør-Dakota stiller lag innen en rekke idretter. Både South Dakota State University og University of South Dakota har baseballag og amerikanske fotballag som spiller i førstedivisjon innen National Collegiate Athletic Association.
Noen kjente idrettsutøvere fra Sør-Dakota er friidrettsutøveren Billy Mills, basketballspillerne Mike Miller og Becky Hammon, fribryter og MMA-utøver Brock Lesnar, baseballspilleren Mark Ellis og de amerikanske fotballspillerne Chad Greenway og Adam Vinatieri. Billy Mills fra Pine Ridge ble den første amerikanske indianeren noensinne som tok et OL-gull; han ble olympisk mester på 10 000 meter under de olympiske sommerlekene i 1964. Mike Miller er to ganger mesterskapsvinner i National Basketball Association. Brock Lesnar er tidligere mester i tungvektklassen innen både Ultimate Fighting Championship og World Wrestling Entertainment.
Friluftsliv
Jakt og fiske er populære friluftsaktiviteter i Sør-Dakota. I 2007 ble det solgt over 275 000 jaktlisenser og 175 000 fiskekort i delstaten, hvorav halvparten og mer enn to tredjedeler til fastboende. Fasanjakt på prærien er populært. Årlig blir det skutt rundt en 1 million fasaner i Sør-Dakota. Det jaktes også på småvilt som skoghøns og andre hønsefugler, vaktel, sørgedue, kanin og kråke, og på sjøfugler som stokkand, kanadagås, snøgås, trane og svane. Storviltjakt foregår på hvithalehjort, mulhjort, elg, gaffelbukk, kalkun, tykkhornsau og puma. Fiskere trakter gjerne etter gjørs i innsjøene i øst og i reservoarene i Missouri-elven, kongelaks i Oahesjøen, og ørret i Black Hills.
Ellers er det godt tilrettelagt for telting, padling, sykling, vinteridretter, turmarsj, klatring og villmarksafari. I 1991 åpnet delstaten en 175 km lang tursti i Black Hills, George S. Mickelson Trail. Et årlig halvmaratonløp, Mount Rushmore Marathon, går delvis langs sti, i terreng som ligger over 1 200 moh. Andre kjente begivenheter er sykkelrittet Ride Across South Dakota (RASDak) og motorsykkeltreffet Sturgis Motorcycle Rally.
Natalie Portman
Natalie Portman (født Natalie Hershlag; 9. juni 1981 i Jerusalem i Israel) er en israelsk  og amerikansk skuespiller, filmregissør, filmprodusent og manusforfatter. Hun fikk sitt gjennombrudd som tolvåring i filmen Léon i 1994. Senere har hun spilt i mange storfilmer. Hun spilte blant annet rollen som Padmé Amidala i Star Wars-filmene, og har spilt i Garden State, Heat, Cold Mountain, V for Vendetta, Closer, Black Swan og Thor.
Hun vant en Golden Globe og ble nominert til både Oscar og BAFTA for sin rolle i Closer. Portman vant Golden Globe som beste kvinnelige skuespiller for rollen i Black Swan og Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for den samme rollen under den 83. Oscar-utdelingen. I 2013 returnerte hun til filmlerretet etter sin første fødsel, med filmen Thor: The Dark World. I denne filmen gjentok hun rollen som Jane Foster, tordenguden Thors menneskelige kjæreste. Portman ble senere nominert til en ny Oscar for rolleskildringen i Jackie (2016).
Portman har vist interesse for filmproduksjon og hadde sin regissørdebut i filmen Eve fra 2008. Denne ble presentert på den 65. årlige filmfestivalen i Venezia. Hun har regissert et segment i den romantiske komedien New York, I Love You, som var en etterfølger til Paris, je t'aime, hvor Portman portretterte Francine. Spillefilmdebuten hennes som regissør er dramafilmen A Tale of Love and Darkness, som hadde verdenspremière på filmfestivalen i Cannes i mai 2015.
Bakgrunn og familie
Portmans familie er jøder som utvandret fra Polen, Romania, Østerrike og Russland. Hun vokste opp med en far som var lege og en mor som var husmor; moren ble senere Natalie Portmans agent. I 2010 ble Portman forlovet med den franske koreografen Benjamin Millepied, som hun møtte under innspillingen av Black Swan, og i juni 2011 ble de foreldre til en gutt de ga navnet Aleph.
Sun Hao
Sūn Hào (tradisjonell kinesisk: 孫皓; forenklet kinesisk: 孙皓; født 242, død 284), stilnavn Yuánzōng (元宗), opprinnelig kalt Sūn Péngzǔ (孫彭祖), var den fjerde og siste keiseren av Østlige Wu i de tre rikers tid i Kinas historie. Han var sønnen til Sun He, som en gang hadde vært kronprinsen til dynastiets grunnlegger Sun Quan. Hào kom til makten da hans onkel Sun Xiu, keiser Jing, døde, siden folket da ønsket å ha en eldre keiser med tanke på den nylige ødeleggelsen av Wus allierte Shu Han av Cao Weii 263. Hào viste seg derimot å være et dårlig valg på grunn av sin råskap, ekstravaganse og manglende evne til å løse innenrikssaker, og Wu ble endelig erobret av det nye Jìn-dynastiet, erklært av Sima Yan etter han hadde styrtet den siste Cao Wei-keiseren i 265, i 280, noe som ble slutten på de tre rikers tid.
Natalie Portman
Bakgrunn og familie
Natalie Portman ble født i Jerusalem i Israel, fødenavn på נָטַלִי הֶרְשְלַג (Neta-Lee Hershlag). Hun er eneste barn av Shelley (født Stevens), en amerikansk husmor som jobber som Portmans agent, og Avner Hershlag, en israelsk statsborger som er gynekolog og spesialist på fruktbarhet. Morens forfedre var jødiske immigranter til USA (fra Østerrike og Russland). Familien hadde skiftet etternavn fra «Edelstein» til «Stevens».
Portmans besteforeldre på farsiden var jøder fra Polen og Romania. Portmans farfar, Zvi Yehuda Hershlag, ble født i Polen i 1914 og flyttet i 1938 til det daværende Palestinamandatet, hvor han ble økonomiprofessor. Zvis foreldre døde i Auschwitz. Portmans rumenskfødte oldemor var spion for den britiske etterretningstjenesten under andre verdenskrig. Portmans oldeforeldre Leiser og Leah Hershlag ble drept i Auschwitz.
Portmans foreldre møttes på det jødiske studentsenteret ved Ohio State University, hvor moren solgte billetter. De giftet seg og bodde en tid i Israel. I 1984, da Portman var tre år gammel, flyttet familien til USA, hvor faren tok medisinsk utdannelse. Portman har både amerikansk og israelsk statsborgerskap. Hun har uttalt at selv om hun «virkelig elsker USA … tilhører mitt hjerte Jerusalem. Det er der jeg føler meg hjemme.»
Familien bodde først i Washington, DC, men flyttet til Connecticut i 1988 og deretter til Jericho på Long Island i 1990.
Skole og utdanning
mini|Portman på [[filmfestivalen i Toronto i 2009 ved premièren på The Other Woman.
Senere studerte hun ballett og moderne dans ved American Theater Dance Workshop i New Hyde Park, og hun gikk på Usdan Center for Creative and Performing Arts i Wheatley Heights, begge på Long Island.
I 2003 ble Portman uteksaminert fra Harvard University med en bachelor of arts-grad i psykologi. «Jeg bryr meg ikke om [utdanningen] ødelegger karrièren min,» sa hun til New York Post. «Jeg vil heller være smart enn filmstjerne.» På Harvard var Portman forskningsassistent for Alan Dershowitz som er en kjent amerikansk jurist. I denne perioden bodde hun på Lowell House, et studenthjem på Harvard. . Til studentavisen Harvard Crimson bidro hun med et innlegg som svarte på en artikkel som var kritisk til israelske handlinger mot palestinerne.
Natalie Portman fulgte studier ved det hebraiske universitetet i Jerusalem våren 2004. I mars 2006 bidro hun ved et kurs om terrorisme og kontraterrorisme ved Columbia University. Hun diskuterte filmen V for Vendetta, hvor hun hadde en av hovedrollene. Portman har dyrket interessen for fremmedspråk siden barndommen, og hun har studert fransk, japansk, tysk og arabisk.
Mens Portman var student, var hun medforfatter på to artikler som ble publisert i vitenskapelige tidsskrifter. På high school skrev hun «En enkel metode for å demonstrere den enzymatiske produksjon av hydrogen fra sukker» sammen med forskerne Ian Hurley og Jonathan Woodward. Arbeidet deltok i Intel Science Talent Search, en vitenskapkonkurranse for high school-elever. I 2002 bidro hun – som et ledd i psykologistudiene – til en hukommelsesstudie med tittelen «Frontal Lobe Activation during Object Permanence: Data from Near-Infrared Spectroscopy».
Barneskuespiller
Natalie Portman begynte å ta dansetimer da hun var fire år, og hun opptrådte med lokale dansegrupper. Ti år gammel fikk hun tilbud om å bli barnemodell for kosmetikkprodusenten Revlon, men hun takket nei for å konsentrere seg om skuespillerkarrieren. I et intervju har Portman uttalt at hun var «annerledes enn andre barn. Jeg var mer ambisiøs. Jeg visste hva jeg likte og hva jeg ville, og jeg jobbet veldig hardt. Jeg var et veldig seriøst barn.»
I skoleferiene deltok Portman på teaterleirer. Da hun var ti år, prøvespilte hun for off-Broadway-showet Ruthless!, en musikal om en jente som er villig til å begå mord for å få hovedrollen i en skoleforestilling. Portman og den senere popstjernen Britney Spears, ble valgt som reserver for stjernen Laura Bell Bundy.
I 1993 prøvespilte Portman for rollen som et barn som blir venn med en middelaldrende leiemorder i Luc Bessons film Léon. Hun fikk rollen, og kort tid etter tok hun farmors pikenavn «Portman» som artistnavn for å skjerme familiens privatliv. Léon hadde premiere 18. november 1994, og den ble hennes spillefilmdebut. Samme år var hun med i kortfilmen Developing, som ble sendt på TV.
1995–1999
Natalie Portman hadde mindre roller i filmene Heat (1995), Everyone Says I Love You (1996) og Mars Attacks! (1996), samt en større rolle i Beautiful Girls (1996). Hun prøvespilte som Juliet Capulet i Baz Luhrmanns film Romeo + Juliet, men produsentene mente at hun var for ung for rollen. I 1997 spilte Portman rollen som Anne Frank i Broadway-oppsetningen av The Diary of Anne Frank.
Det samme året ble Portman valgt til å portrettere Padmé Amidala i forløper-trilogien av Star Wars. Opptakene til den første filmen, Den skjulte trussel, begynte i juni 1997, og premieren var i mai 1999.
Natalie Portman avslo først en hovedrolle i filmen Anywhere But Here da hun forsto at den innebar en sexscene, men regissør Wayne Wang og skuespilleren Susan Sarandon (som spilte Portmans mor i filmen) krevde omskriving av manuset. Portman ble vist et nytt utkast, og hun bestemte seg for å akseptere rollen som Ann August likevel. Filmen hadde premiere i slutten av 1999, og hun ble nominert til Golden Globe for beste kvinnelige birolle. Anmelder Mary Elizabeth Williams fra Salon.com kalte Portman «forbløffende» og mente få andre skuespillere på samme alder ville evnet å gi et så mangefasettert bilde av den unge Ann. Etter dette spilte hun hovedrollen som tenåringsmor i Der det er hjerterom, med premiere i april 2000.
2000–2005
Etter å ha spilt inn Der det er hjerterom fullførte Natalie Portman sin bachelorgrad i psykologi ved Harvard University. Hun sa i et intervju i 1999 at med unntak av Star Wars-forløperne ville hun ikke spille i flere filmer de neste fire årene, men heller konsentrere seg om studiene. I sommerferien 2000, fra juni til september, ble så Klonene angriper spilt inn i Sydney og London.
I juli 2001 spilte Portman i Tsjekhovs Måken på New Yorks Public Theater, regissert av Mike Nichols; Portman hadde rollen som Nina og spilte mot Meryl Streep, Kevin Kline og Philip Seymour Hoffman. Stykket gikk på friluftsscenen Delacorte Theater i Central Park. Samme år var hun en av flere kjendiser som hadde gjesteopptredener i komedien Zoolander. Portman hadde en liten rolle i filmen Cold Mountain, sammen med Jude Law og Nicole Kidman.
I 2004 spilte Natalie Portman i de uavhengige filmene Garden State og Closer. Garden State ble vist i hovedprogrammet ved Sundance filmfestival og vant prisen for beste spillefilm under Independent Spirit Awards. Prestasjonen som Alice i Closer ga henne en Golden Globe og en nominasjon til Oscar for beste kvinnelige birolle.
Den siste Star Wars-filmen i forløper-trilogien, Star Wars Episode III: Sithene tar hevn, hadde premiere 19. mai 2005. I forbindelse med filmen fortalte Portman i et intervju at rollen som Padmé Amidala representerer en egentlig feminisme; mange rundt henne lar seg styre av ektemennenes valg, mens Padmé selv holder fast ved sin medfølelse og sin tro på demokratiet og menneskeheten. En av replikkene hennes i filmen, «So this is how liberty dies ... with thunderous applause» («Så dette er hvordan frihet dør ... til tordnende applaus»), ble brukt av Venstres leder Trine Skei Grande på Stortinget under debatten om datalagringsdirektivet.
I 2005 spilte Portman i Free Zone og Goyas gjenferd. Dramafilmen Free Zone foregår i Israel og i grenseområdene mellom Jordan, Irak og Saudi-Arabia; Portman spiller en jødisk-amerikansk kvinne som blir med en jødisk og en palestinsk kvinne på en biltur for å innkassere gjeld. I Goyas gjenferd spilte hun mot Javier Bardem og Stellan Skarsgård. Filmens regissør, Miloš Forman, hadde ikke sett noen av Portmans filmer, men mente hun så ut som en person i et av Francisco Goyas malerier, så han ba om et møte med henne.
2006–2009
V for Vendetta hadde première i begynnelsen av 2006. Portman portretterte Evey Hammond, en ung kvinne som blir reddet fra det hemmelige politiet av hovedpersonen V. Portman jobbet med en stemmetrener for rollen, ettersom hun måtte lære å snakke med engelsk aksent. At hun barberte vekk håret for rollen, ble mye omtalt. For rollen ble Portman tildelt Saturn Award, en pris som utdeles for filmer i kategoriene science fiction, skrekkfilm og fantasy.
I en kommentar til V for Vendettas politiske relevans, kom Portman inn på at hovedpersonen, som rekrutterer Evey til å bli med i en undergrunnsgruppe som arbeider mot regjeringen, ofte er «ondsinnet og gjør ting som du ikke liker», og at det «at jeg er fra Israel, var en grunn til at jeg ønsket å gjøre dette, fordi terrorisme og vold har vært et daglig samtaletema siden jeg var liten.» Hun sa at filmen «ikke har et tydelig budskap om hva som er rett og galt, men respekterer publikum nok til å la dem gjøre seg opp sin egen mening».
Filmene Goyas gjenferd og Free Zone fikk bare begrenset visning. I barnefilmen Den magiske leketøysbutikken, med innspilling fra april 2006 og premiere i november 2007, spilte Portman hovedrollen. Hun har sagt at hun var «begeistret for å få spille i en barnefilm». Mot slutten av 2006 var Portman med på Søstrene Boleyn, et historie-drama hvor hun spilte Anne Boleyn. Eric Bana og Scarlett Johansson hadde øvrige hovedroller. På denne tiden ble hun kåret til en av de hotteste kvinnene i film og TV av Blender Magazine.
I 2006 spilte Portman i Wong Kar-Wais My Blueberry Nights. Hun høstet anerkjennelse for sin rolle som gambleren Leslie, fordi hun for «første gang ikke spiller et hjemløst barn eller en barneprinsesse, men en fullmoden kvinne ... men hun lar ikke utseendet gjøre jobben ... Hun bruker sjarmen til på samme tid å flørte med og å såre gamblerne hun spiller mot». Portman hadde stemmen til Bart Simpsons kjæreste Darcy i episoden «Little Big Girl» i The Simpsons' 18. sesong.
Natalie Portman var med i Paul McCartneys musikkvideo «Dance Tonight» fra 2007-albumet Memory Almost Full, regissert av Michel Gondry. Portman hadde en rolle i Wes Andersons kortfilm Hotel Chevalier med Jason Schwartzman som motspiller. I mai 2008 var Portman det yngste medlemmet i juryen ved den 61. filmfestivalen i Cannes, hvor Sean Penn var president. Samme år hadde Portman sin regidebut med en kortfilm vist utenfor konkurranse på filmfestivalen i Venezia. Eve handler om en ung kvinne som blir dratt med på sin bestemors romantiske stevnemøte. Portman sa at hun alltid hadde vært fascinert av eldre, og at hun hentet inspirasjon til rollefiguren fra sin egen bestemor.
Portman var utøvende produsent og hadde hovedrollen i dramafilmen The Other Woman fra 2009, som er basert på boken Love and Other Impossible Pursuits av Ayelet Waldman. Opprinnelig hadde filmen det samme navnet som boken, men dette ble endret senere. Hun spilte Emilia Greenleaf, en kvinne som tror hun drepte sin egen baby, da barnet i realiteten led krybbedød. Filmen ble ferdigstilt i 2009, og hadde première på filmfestivalen i Toronto det samme året, men kom ikke ut i USA før i februar 2011. The Hollywood Reporters Michael Rechtshaffen mente at «Portman offisielt har vokst inn i sitt potensial som en skuespiller av kommanderende dybde og allsidighet» i denne filmen.
I 2009 spilte Natalie Portman mot Tobey Maguire og Jake Gyllenhaal i dramafilmen Brothers, en nyinnspilling av den danske filmen med samme navn, som kom ut i 2004. Anmeldere roste henne for rollen som Grace Hill, en tobarnsmor som sliter da mannen hennes blir antatt død. Anmelder James Berardinelli fra Reelviews mente at Portman «gjenskaper den konsistens og evne til å bebo en karakter som har definert hennes beste arbeid». Filmpolitiets Birger Vestmo mente imidlertid at «Natalie Portman spilte rollen godt,» men at hun ikke passet helt for rollen.
Black Swan (2010)
Natalie Portman spilte den unge ballerinaen Nina Sayers i Darren Aronofskys psykologiske thrillerfilm Black Swan i 2010, en rolle som kritiker Kurt Loder beskrev som «en av hennes mest overbevisende prestasjoner.» Filmen har Mila Kunis og Vincent Cassel i hovedrollene i tillegg til Portman, og handler om ballettdansere som deltar i en oppsetting av Svanesjøen.
For å forberede seg til rollen hadde Portman fem til åtte timers dansetrening hver dag i seks måneder, og hun mistet 20 kilo. Portman ble trent av den profesjonelle ballerinaen Mary Helen Bowers til sin rolle i filmen, og skrev senere forordet til Bowers' bok, Ballet Beautiful. I 2011 vant hun både Golden Globe og Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for sin tolkning i filmen. Roger Ebert fra Chicago Sun-Times var fornøyd: «Portmans opptreden er en åpenbaring fra denne skuespilleren som var en 13 år gammel sjarmør i Beautiful Girls (1996). Hun har aldri spilt en karakter så besatt før, og aldri møtt en større fysisk utfordring (hun trente for rollen i 10 måneder). På en eller annen måte går hun over toppen og likevel forblir i karakter: Selv på ytterpunktene ser du ikke at det kun er skuespill.»
Etter Natalie Portmans Oscar-seier oppsto en diskusjon om hvem som utførte mesteparten av dansingen i Black Swan på skjermen. Sarah Lane, en av Portmans dansereserver i filmen, hevdet at Portman spilte bare rundt fem prosent av filmklippene som inneholdt ballett i filmen, og legger til at hun ble spurt av filmens produsenter ikke å snakke offentlig om det, i løpet av Oscar-sesongen. Regissør Aronofsky forsvarte Portman ved å erklære at hun utførte 80 prosent av ballettdansingen i filmen.
Syntaks (programmering)
Syntaks for et programmeringsspråk er de reglene som definerer hvilken kombinasjon av symboler som utgjør korrekt struktur i sitt språk. En syntaksfeil oppstår når en datamaskin finner symboler som er i feil posisjon, er feilstavet eller ikke forekommer i kompilatorens vokabular.
Grunnkretser i Lurøy kommune
Grunnkretser i Lurøy kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Lurøy kommune, Nordland, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Natalie Portman
2010–i dag
I 2010 undertegnet Portman en kontrakt med det franske selskapet Dior, og dukket derfor opp i flere av selskapets reklamekampanjer. Storbritannias Advertising Standards Authority utestengte en Dior-reklame i oktober 2012, der Portman var iført Diors maskara, etter en klage fra konkurrenten L'Oréal. ASA mente at fotografiene av Portman var «villedende overdrevet av sannsynlige effekter av produktet». I april 2012 spilte hun i Paul McCartneys musikkvideo «My Valentine», sammen med den prisvinnende skuespilleren Johnny Depp. Innen februar 2012 hadde Portman takket ja til å delta i to Terrence Malick-prosjekter, Knight of Cups og Song to Song, begge planlagt for utgivelse innen de påfølgende årene. Knight of Cups hadde premiere i 2015, og Song to Song hadde premiere i 2017.