cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Muscle Museum (EP)
Muscle Museum er Muses tredje EP og det siste før utgivelsen av deres debutalbum Showbiz i 1999. Det ble bare trykket opp 999 kopier av EP-en.
Den store jakten
Den store jakten (engelsk: The Great Hunt) er den andre boka i fantasy-serien Tidshjulet, skrevet av Robert Jordan. Boka ble gitt ut 15. november 1990 i USA, og ble første gang utgitt i Norge i 1997 av Tiden Norsk Forlag. De ga den ut i to deler: Valeres horn (prolog til kapittel 24) og Tomans Hode (kapittel 25 til 50), men har senere gitt den ut i en enkeltutgave. Den norske boka er oversatt av Jens Erik Røsåsen.
Paraschistura cristata
Paraschistura cristata er en fiskeart.
Denne smerlingen kan skilles fra andre arter på at ryggfinnen har åtte grenede stråler og på de karakteristiske fargetegningene. Den kan bli 8 cm lang. Arten er utbredt i nordskråningen til Kopet Dag og i nedslagsfeltet til Hari Rud i Iran, Turkmenistan og Afghanistan.
Arten ble beskrevet som Nemachilus cristatus av Lev Berg i 1898. Bănărescu & Nalbant flyttet den i 1995 til Schistura. I 2009 opprettet Prokofiev den monotypiske slekten Metaschistura for arten, men i 2015 flyttet Freyhof et al. den til Paraschistura etter undersøkelser av mitokondrielt DNA.
Cisleithania
Cisleithania (latin for «på denne siden av elven Leitha», tysk Cisleithanien) var (den uoffisielle) betegnelsen for den østerrikske (tyske) delen av dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn. Det offisielle navnet var Die im Reichsrat vertretenen Königreiche und Länder («kongerikene og landene representert i riksrådet»). Cisleithanias hovedstad var Wien, og området hadde en total befolkning på 28 571 900 (1910).
Kronland
Cisleithania bestod av 15 kronland som alle var representert i Riksrådet.
Politikk
Hvert kronland hadde sin egen landdag (parlament), som sendte representanter til riksrådet inntil 1873, da allmenn stemmerett ble innført basert på et flerklassesystem.
Riksrådet hadde 498 medlemmer, og var åsted for nasjonalistisk strid mellom tyskere og slavere (særlig tsjekkere) i riket.
For representasjon i føderale anliggender (finans, forsvar) oppnevnte riksrådet en delegasjon på 60 medlemmer for å diskutere sakene med keiseren.
De politiske organene var ofte handlingslammet på grunn av uenighet mellom de forskjellige nasjonalitetene. Fra 1909 styrte keiser Franz Joseph I autokratisk gjennom keiserlige dekreter. Riksrådet ble oppløst i mars 1914 og møttes ikke igjen før etter at keiser Karl I hadde overtatt tronen i 1916.
Maji-demningen
Maji-demningen er en demning med vannkraftverk under planlegging i provinsen Yunnan i Kina, i elven Nu (Salween) nær Myanmar. Anlegget er svært omstridt. Det ble planlagt igangsatt i 2008, og skal eter tidligere vedtak stå ferdig i 2015. Det er usikkert om tidsplanen vil holdes.
Total effekt blir inntil 4 200 MW, som vil gjøre kraftverket til et av de tretti kraftigste i verden.
Jean-Pierre Bemba
Jean-Pierre Bemba Gombo (født 4. november 1962 i Bokada i provinsen Équateur ) er en politiker fra Den demokratiske republikken Kongo. Han var visepresident i landet fra 2003 til 2006.
I mars 2016 ble han av Den internasjonale straffedomstolen kjent skyldig i krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten begått av Mouvement de libération du Congo (MLC) i Den sentralafrikanske republikk i 2002 og 2003. Dommen ble anket, noe som førte til at han ble frikjent i 2018.
Bakgrunn
Han er sønn av Jeannot Bemba Saolona. Saolona sto Zaïres president Mobutu nær og ble en av landets rikeste forretningsmenn. Bembas søster giftet seg med Mobutus sønn, Nzanga.
Seks år gammel ble Bemba sendt til Belgia for å gå på skole. Han har det meste av sin utdannelse derfra. I 1986 fullførte han studier i utviklingsøkonomi ved Institut catholique des hautes études commerciales (ICHEC) i Brussel.
Etter endt utdannelse i Belgia vendte deretter tilbake til hjemlandet fro å hjelpe sin far med forretningene. I 1990-årene var han også personlig rådgiver for Mobutu. Fra 1991 engasjerte han seg i forretninger på egen hånd, med budfirma, flyfraktfirmaet SBZ Cargo, mobiltelefonselskapet Comcell, fjernsynsselskapene Canal Kin Tv og CCTV.
Opprørsgruppen MLC
Kort før Mobutu forlot landet og Laurent-Désiré Kabila inntok Kinshasa, dro Bemba til Belgia. Derfra planla han hvordan han kunne engasjere seg mot Kabila. Han fikk støtte fra Ugandas president Yoweri Museveni, som hadde brutt med Kabila.
Med støtte fra Uganda etablerte Bemba i mai 1998 opprørsgruppen Mouvement de libération du Congo (MLC). Målet var å kjempe mot Laurent Kabila. MLC erobret de nordre delene av Den demokratiske republikken Kongo. Opprørsgruppen etablerte seg nordøst i Kongo og allierte seg med andre ugandiskstøttede opprørere. I løpet av noen måneder i 1999 erobret MLC store områder nord i Kongo.
I 2002 ba president Ange-Félix Patassé i Den sentralafrikanske republikk ham om hjelp til å slå ned et kuppforsøk. Fra oktober 2002 til mars 2003 var Bembas gruppe aktiv i Den sentralafrikanske republikk. MLCs drap på sivile, massevoldtekt av hundrevis av kvinner og plyndring medførte at Den internasjonale straffedomstolen senere tiltalte ham for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten.
MLC kom med i forhandlinger om å få slutt på krigen og Bemba gikk med på å legge ned våpnene mot å få en posisjon i en ny regjering. Fra juli 2003 til desember 2006 var han en av fire visepresidenter i overgangsregjeringen i Den demokratiske republikken Kongo. Han stilte som kandidat ved presidentvalget i 2006 og fikk nest flest stemmer i et valg Bemba anklaget for å være avgjort av valgfusk. I januar 2007 ble han valgt til Senatet. Etter at livvaktene hans støtte sammen med presidentgarden i Kinshasa i mars 2007  flyktet han med familien til Portugal.
I 2007 startet Den internasjonale straffedomstolen etterforskning av ham i forbindelse med MLCs aktiviteter i Den sentralafrikanske republikk i 2002 og 2003. Den 9. mai 2008 ble det utstedt arrestordre på ham og den 24. mai 2008 ble han arrestert av de belgiske myndigheter. Han ble overlatt til straffedomstolen i juni 2008 og overført til Haag.
Saken mot ham startet den 22. november 2010. Den 21. mars 2016 ble han som MLCs leder funnet skyldig i krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten. Bemba var den første Den internasjonale straffedomstolen dømte for å ha brukt voldtekt som våpen i krig. Straffedomstolen fant at Bemba kjente til MCLs framferd, men at han som militær sjef ikke gjorde noe for å stanse den. Han anket dommen og i 2018 ble han frikjent.
Samoaøyene
Samoaøyene er ei øygruppe på 3,030 km² sentralt i det sørlige Stillehavet, og er en del av Polynesia. Samoaøyenes befolkning er på rundt 250,000, og har et felles språk, felles kultur (kalt fa'a Samoa) og et tradisjonelt styresett kalt fa'amatai. På grunn av kolonialismen ble Samoaøyene og samoanerne delt av europeiske makter. I dag tilhører øyene politisk to jurisdiksjon; det uavhengige landet Samoa i vest, og Amerikansk Samoa, et avhengig område tilhørende USA, i øst. De to områdene er skilt av 64 km med hav.
Dead By Sunrise
Dead By Sunrise er et amerikansk band og sideprosjektet til Linkin Park vokalist Chester Bennington og medlemmer av Julien-K. Bandet ble etablert i 2005 og het opprinnelig Snow White Tan. Bandet har spilt inn et album som opprinnelig skulle gis ut i 2006. Utgivelsen ved navnet Out of Ashes kom ut 29. september 2009.
Sanger på albumet
Disse sangene er på albumet:
Samut Prakan (provins)
Samut Prakan (สมุทรปราการ) er en provins i det sentrale Thailand. Den er en kystprovins som ligger øst i Bangkokbukten, lengst nord i Siambukten. Provinsen ligger umiddelbart sør for provinsen Bangkok, og er en av de seks provinsene som utgjør metropolen Stor-Bangkok. Provinshovedstaden er Samut Prakan.
I provinsen renner Thailands største elv, Chao Phraya, ut i Siambukten. Provinsen preges av elvedeltaet som dekker nesten hele området.
Administrativ inndeling
Provinsen har seks distrikter (amphoe):
Bjørsjøen
Bjørsjøen er en liten innsjø i Trondheim kommune i Trøndelag. Den ligger like nedenfor Selbusjøen, og de to innsjøene er adskilt med Brøttemstrømmen og kanalen som ble laget i forbindelse med reguleringen av vassdraget på 1920- og 1930-tallet. Bjørsjøen er magasin for Løkaunet kraftverk. Når magasinet er oppfylt har Bjørsjøen samme vannspeil som Selbusjøen.
Ajmal Ahmadi
Ajmal Ahmadi (født 1978) er en afghansk økonom, som fra juni 2020 til august 2021 var fungerende sentralbanksjef for Afghanistans bank, som er sentralbanken i Afghanistan.
Ahmakdi har en Master of business administration-grad fra Harvard Business School, og en Master of Economics and Public Administration-grad fra Harvard Kennedy School ved Harvard University. Han ble utnevnt til fungerende sentralbanksjef i juni 2020, og har før dette jobbet for blant annet Verdensbanken og Finansdepartementet i USA, og han har vært seniorrårdiver for bank- og finansnæringen for Afghanistans president. Han har også vært fungerende handels- og industriminister.
Den 15. august 2021 forlot han Afghanistan, da Taliban overtok makten i landet. Taliban utnevnte da Haji Mohammad Idris som fungerende sentralbanksjef.
Referanser
<References />
Kim Astrup
Kim Astrup (født 6. mars 1992) er en dansk badmintonspiller.
Han representerte Danmark under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i kvartfinalen i dobbel.
Game Maker
Game Maker er et dataprogram, skrevet av Mark Overmars i programmeringsspråket Delphi. Game Maker er tilgjengelig til Microsoft Windows og Apple Macintosh. Programmet lar brukerne utvikle videospill uten å være nødt til å lære et avansert programmeringsspråk, som C++ eller Pascal. For erfarne brukere har Game Maker et innebygget skriptspråk, Game Maker Language (GML). Spillene kan distribueres under en hvilken som helst lisens (også uten lisens), som ikke-redigerbare kjørbare programfiler eller som kildekode.
For å utvide dra-og-slipp-funksjonaliteten i Game Maker kan man bruke filer kalt Libraries, eller bibliotek, for å legge til flere dra-og-slipp-elementer.
Game Maker har svært få begrensninger ettersom man kan utvide spillene med DLL-filer for å utføre andre avanserte funksjoner laget i språk som for eksempel C++, Delphi, Pascal og assembler. Game Maker 7.x og 8.x Pro har også støtte for tilleggs pakker som brukerne selv kan lage. Disse inneholder alt fra DLL-filer og dens funksjoner, til simple dra-og-slipp funksjoner.
Registrering
Game Maker kommer i to versjoner: Lite og Pro. Registrering av Pro-utgaven koster 25 dollar (ca. 140 kroner). Ved å registrere Game Maker får du tak i funksjoner som forstørrelse, musepeker (av/på/egen), 3D funksjoner, multiplayer(flerspiller modus) funksjoner, mulighet til å ta i bruk Dynamic-Link Libraryer og veldig mye mer. I tillegg at du får fjernet GameMaker logoen som viser oppe i venstre hjørne når man spiller spill fra uregistrert GM.
Syntaks
Syntaksen i Game Maker er relativt løs. Forskjellige stiler er tillatt, så det er relativt lett å skifte mellom GML og et annet språk uten for mye problemer. (Selvsagt, dette kommer an på hvor erfaren man er med andre programmeringsspråk.)
Eksempler på tillatt syntaks:
var tekst, i; if keyboard_check(vk_left) then x = x - 1 if keyboard_check(vk_right) then x = x + 1 y = y + 1 if not keyboard_check(vk_enter) then exit y = 0 tekst = "Hei." tekst = tekst + chr(10) + "Tester..." i = 0 repeat(10) begin tekst = tekst + " " + string(i) i = i + 1 end show_message(tekst)
Marcal
Marcal [] er en ca 100 kilometer lang sideelv til Rába fra høyre. Den har utspring ved Sümeg i Bakonyfjellene, vest i Ungarn. Elven renner nordover og når den lille ungarske slette ved Ukk. På veien dit samler elven en rekke småelver fra Bakonyfjellene. Marcal renner i meandere mot nordøst og i nedre løp nesten parallelt med Rába. Begge elvene løper sammen i Győr og vassdraget fortsetter som Rába til Mosoni-Duna, en sidearm av Donau.
Marcal ble i oktober 2010 rammet av en stor forurensning av rødt industrislam. Slammet hadde fulgt bekken Torna løp fra byen Ajka til utløpet ved Karakó,
* Se hovedartikkel: Giftutslippet i Ungarn 2010
Outeniqua Choo Tjoe
Outeniqua Choo Tjoe var det siste bevarte damptog i drift i Afrika. Frem til linjen ble stengt i 2009 var det avganger seks dager i uken.
Jernbanen ble ferdigbygget i 1928 og forbant byene George og Knysna i Western Cape-provinsen i Sør-Afrika, en strekning på 67 km. Turen tok tre timer, og toget stanset underveis i Wilderness, Goukamma og Sedgefield. Sporet følger kysten (her kalt Garden Route) og ender i en bro over lagunen i Knysna.
Outeniqua Choo Tjoe hadde, da den i 1992 offisielt ble erklært bevaringsverdig, omkring 40 000 passasjerer i året. Ti år senere var tallet på 115 000, av disse var 70% utenlandske turister.
London i fare
London i fare (originaltittel: Sabotage) er en britisk spenningsfilm fra 1936 regissert av Alfred Hitchcock.
Sammendrag
I London putter en gruppe terrorister sand inn inni en elektrisk generator, noe som forårsaker store strøm-brudd. På en kino drevet av Karl Verloc krever folk pengene sine tilbake fordi de ikke fikk se hele filmen. Verloc og hans kone bor i en liten bolig over kino-salen. i det pengene er i ferd med å bli utbetalt til kundene, tennes alle lysene igjen. Dagen etter møter Verloc en gjeng terrorister fra et ikke-navngitt europeisk land som planlegger en rekke angrep i London. Verlocs kontakt instruerer ham i å plassere en pakke "fyrverkeri" på Piccadilly Circus undergrunnsstasjon. Verloc er ikke komfortabel med dette oppdraget, men kontakten hans sier at han kan få noen andre til å gjennomføre det. Verloc får adresse til en fuglebutikk, hvis eier produserer bomber.
Scotland Yard mistenker at Verloc er involvert, og etterforsker Ted Spencer går undercover som grønnsak-selger ved siden av kino-salen. Han blir venn med Verlocs kone og hennes lillebror, Stevie, som bor sammen med Verloc. Spencer og Scotland Yard usikre på om Verlocs kone er med-skyldig i terrorhandlingene eller uskyldig og uvitende. Spencer begynner etter hvert å få romantiske følelser for Verlocs kone.
Verloc går til fuglebutikken. Bombe-produsenten sier at han skal forberede en tidsinnstilt bombe som skal eksplodere klokken 13:45 på en lørdag. Senere den kvelden møtes medlemmer av terror-gruppen i Verlocs stue over kinoen. Etterforsker Spencer forsøker å avlytte samtalen, men blir oppdaget og avslørt. Møtet avsluttes deretter brått, og medlemmene sprer seg - bekymret for at alle sammen blir forfulgt. Verloc forteller sin kone at politiet etterforsker ham, men Verloc påstår at han er uskyldig.
Belgia under EM i friidrett 1962
Belgia deltok med 11 utøvere under EM i friidrett 1962 som ble arrangert 12.–16. september 1962 i Beograd. Belgia tok to medaljer under mesterskapet.
Elis Lapenmal
Elis Lapenmal (født 6. september 1987) er en vanuatisk friidrettsutøver, som konkurrerer i sprintløp. Hun representerte Vanuatu under Sommer-OL 2008, der hun ble utslått i de innledende rundene.
Liste over ordførere i Meland
Liste over ordførere i Meland er ei liste over ordførere i Meland kommune i Hordaland.
Ålstorp
Ålstorp er et småsted i Ränneslöv sogn i Laholm kommune, Hallands län.
Hans Enoksen
Enoksen er handelsutdannet, og har vært bygdekjøpmann i Itilleq. Han snakker kun sitt morsmål, grønlandsk. Han fikk sitt første tillitsverv da han ble valgt til medlem av menighetsrådet på hjemstedet Itilleq i 1979. Han var medlem av Itilleq bygderåd 1987–2001, medlem av Sisimiut kommunestyre 1989–2001, varaordfører 1997–2001 og fungerende ordfører et halvt år i 1998. I 2001 var han formann i kommunenes interesseorganisasjon, KANUKOKA.
Etter å ha vært medlem av Landstinget siden 1995, ble han utnevnt til fiskeri-, fangst- og bygdeminister i 2001. Samme år ble han formann i Siumut, og fikk støtte fra 53 % av partimedlemmene i en uravstemning året etter. Etter valget i 2002 dannet han sin første regjering, utgått fra Siumut og Inuit Ataqatigiit. En viktig sak for regjeringen ble forhandlinger med Danmark og USA om kompensasjon for den amerikanske flybasen ved Thule. Regjeringen avskaffet også priskontrollen på forbruksvarer, elektrisitet og brennstoff. Etter valget i 2005 ble regjeringen utvidet med Atassut. Siumuts oppslutning var stabil på rundt 30 %. I 2007 brøt Inuit Ataqatigiit samarbeidet, og regjeringen fortsatte som en mindretallsregjering, den såkalte nordlyskoalisjonen.
Enoksen ivret for utvidet grønlandsk selvstyre foran folkeavstemningen i 2008. Resultatet gav Grønland utvidet selvstyre på 30 saksfelt, med virkning fra 21. juni 2009, 30-årsdagen for etableringen av hjemmestyret.
Ved valget i 2009 led Siumut nederlag, og Enoksen måtte som første Siumut-formann overlate regjeringsmakten til et annet parti. Samme dag fratrådte Enoksen som partiformann, og aktet å flytte tilbake til Itilleq.
Utmerkelser
Enoksen er ridder av Dannebrogordenen.
Mai 1968
Maiopprøret 1968 i Frankrike («Mai ’68») er betegnelsen på en rekke med samfunnsmessige uroligheter og påfølgende hendelser i Frankrike som startet med et studentopprør i Paris i mai 1968. Det hele utviklet seg til en generalstreik, okkupasjon av universiteter og fabrikker, som lammet deler av landet og medførte politisk krise for de Gaulle-regjeringen. På høyden av opprøret ble hele den franske økonomien brakt til opphør. Protestene nådde et punkt hvor de etablerte politiske lederne fryktet borgerkrig eller revolusjon; den nasjonale regjering i seg selv opphørte å fungere en tid da president Charles de Gaulle i hemmelighet forlot landet for noen få timer. Opprøret var en del av samfunnsmessige prosessen på 1960-tallet som endret en del av de gamle låste og stereotypiske normer som var framherskende på denne tiden. Protestene forgreinet seg til en kunstnerisk bevegelse, med sanger, fantasifull graffiti, slagord, postere og plakater.
«Mai ’68» hadde en virkning på det franske samfunn som hadde ettervirkninger i flere tiår etter. Det er betraktet til denne dag som en kulturell, samfunnsmessig, og moralsk vendepunkt eller et vannskille i landets historie. Som Alain Geismar, en av lederne på denne tiden, senere pekte på, bevegelsen lyktes «som en sosial revolusjon, ikke som en politisk.»
Uroen begynte med at studenter gjorde en rekke okkupasjoner i protest mot kapitalisme, konsumerisme, amerikansk imperialisme og tradisjonelle institusjoner, verdier og orden. Det spredte seg deretter til fabrikker med steiker som involverte 11 millioner arbeidere, mer enn 22 prosent av den totale befolkningen i Frankrike på denne tiden. Det hele varte i to sammenhengende uker. Bevegelsen var preget av sin spontanitet og desentralisert ville streiker; det skapte kontrast og tidvis også konflikt mellom opprørerne på den ene siden og det etablerte samfunnet, fagforeningene, og det franske kommunistpartiets ledere på den andre siden. Det var den største generalstreik noen gang i Frankrike og den første landsomfattende ville generalstreiken.
Studentokkupasjonene og de ville streikene som ble satt i gang over hele Frankrike ble møtt med voldelige konfrontasjoner av universitetenes administrasjon og politiet. Myndighetenes forsøk på å knuse opprørerne og de streikende med politiaksjoner bare oppflammet situasjonen ytterligere. Det første til gatekamper med politiet i Latinerkvarteret i Paris, fulgt av en utstrakt streikebølge og okkupasjoner over hele Frankrike. De Gaulle reiste til en fransk militærbase i Tyskland, og etter at han kom tilbake ble Frankrikes nasjonalforsamling oppløst, og han utlyste nyvalg den 23. juni 1968. Volden forsvant bort imot like raskt som den oppstått. Arbeiderne vendte tilbake til sitt arbeid, og da valget ble gjennomført i juni, ble gaullistpartiet sterkere enn noen gang tidligere. Maiopprøret ble beskrevet av den franske innenriksministeren Christian Fouchet som «det verste politiet har vært med på siden 1936.» Samtidshistorikeren Pierre Viansson-Ponté uttalte så tidlig som på begynnelsen av 1970-tallet at hendelsene under mai 1968 var mer omtalt enn hva tilfellet var med den franske revolusjon.
Bakgrunn: hendelser før mai 1968
Tidligere i 1968 hadde studenter i blant annet Polen, USA og Tyskland avholdt voldsomme demonstrasjoner. Situasjonen i Frankrike var mer preget av kjedsommelighet; Charles de Gaulle hadde styrt landet i to tiår med sin egen forfatning som var grunnvollen for den femte republikken, og Frankrike hadde under 1960-tallet hatt en periode av stabilitet og økonomisk vekst. General de Gaulle hadde kommet til makten i forbindelse med Frankrikes krig i Algerie, en krig som han klarte å få avsluttet, men som hadde radikalisert den franske studentbevegelsen. Mot slutten av tiåret ble landet rammet av inflasjon og arbeidsledigheten steg. I 1967 vedtok regjeringen lover for å løse problemene: lønningene skulle holdes nede og avgiftene til trygdesystemet ble økt ettersom også landbruksarbeidere skulle få disse rettighetene.
Undervisningssystemet var foreldet og de franske universitetene ble styrt uten at studentene selv hadde innflytelse. Samtidig hadde ikke universitetene tatt høyde for den store befolkningsveksten i landet grunnet høykonjunktur av spedbarn i etterkrigstiden. Den store andelen av økte studenter som manglet undervisning- og lesesaler ble plassert i provisoriske lokaler rundt om. Under et tiår hadde antallet studenter i landet økt fra rundt 170 000 i 1958 til rundt 600 000 i 1968. Samtidig var det også en mangel på lærere og forelesere for å ta imot den store tilstrømningen av studenter. Den radikale studentbevegelsen krevde også i tidens ånd en seksuell frigjøring, og den strenge kjønnsskillet på studenthjemmene var blant det første som ble avskaffet. Som i mange andre vestlige land var de franske studentene opprørt over USAs krigføring i Vietnam og krevde en slutt på Vietnamkrigen.
Den 1. mai 1968 ble det lagt fram en rapport fra en gruppe amerikanske akademikere om verdens utdannelsessystemer. Om Frankrike sto det å lese at en reform var på vei. Denne reformen hadde utdanningsminister Alain Peyrefitte lagt fram måneden tidligere og fått den godkjent av de Gaulle, som hadde ivret for en reform i noen år allerede. Til tross for all informasjon fra universitetene kom hendelsene i mai 1968 fullstendig uforutsett på de franske myndighetene.
I februar 1968 hadde de franske kommunistene og de franske sosialistene dannet en valgallianse. Kommunistene hadde lenge støttet sosialistpartiet ved valg, men i februarerklæringen var de to partiene blitt enige om å arbeide for å danne en fellesregjering for å erstatte president de Gaulle og hans gaullistparti.
Blosyrus
Blosyrus er en slekt av snutebiller som vanligvis er lett kjennelige på at snuten er høyst dobbelt så lang som bred, og at antennene er knebøyde.
Mai 1968
Studentopprøret
Maiopprøret minnet om situasjonistene, en litterær bevegelse tidlig på 1960-tallet som hadde utviklet seg til politisk aktivisme. Situasjonistene trodde at man kunne skape en situasjon, derav navnet, og deretter stille seg bakgrunnen og se hendelsene utvikle seg av seg selv. Skandalen i Strasbourg i 1966, hvor situasjonist-studenter ved byens universitet hadde satt i gang en rekke politiske skøyerstreker for skandalisere myndighetene, var den første av disse «situasjoner». En gruppe Les Enragés («De rasende, navnet var tatt fra en gruppe under den franske revolusjon) og situasjonister tok over studenttinget ved universitetet, og anvendte tingets økonomiske midler til å trykke et stort opplag av Mustapha Khayatis skrift «Om elendighetens i studentenes miljø». Utgivelsen fikk voldsom oppmerksomhet og etterfulgt av domstolen. Den anarkistiske sivilisasjonskritikk som ble lagt fram her kom til å bli et tema for hele maiopprøret med paroler som «Under brosteinene finnes en sandstrand» og «All makt til fantasien!»
Blosyrus
Utseende
Små til middelsstore, kraftige, ofte skjellkledte snutebiller med kort snute. Snuten er kort og bred. Noen av artene er svært knudrete.
Mai 1968
Studentopprøret
Urolighetene begynte på Universitetet i Nanterre (Université Paris X: Nanterre) der en gruppe på rundt 25 Les Enragés ble dannet etter et mislykket forsøk på å reformere universitetet. Ved en demonstrasjon Den 26. januar forsøkte politiet å oppløse en demonstrasjon, noe som opprøret studentene. Les Enragés gjennomførte flere aksjoner, og da dette ble forsøkt tystet ned, økte det radikalismen blant studentene. Nanterre ble et sentrum for venstreorientert aktivisme. Den 22. mars okkuperte venstreradikale grupper, et lite antall framtredende poeter og musikere, og 150 studenter administrasjonsbygningen ved Universitetet i Nanterre og holdt et møte i universitetets styrerom for å diskutere klassediskrimineringen i det franske samfunnet og de politiske byråkratiet som kontrollerte universitetets finansiering. Universitetets administrasjon tilkalte politiet som omringet universitetet. Etter at okkupantenes krav var blitt publisert ble bygningen forlatt uten vanskeligheter. Etter denne hendelsen ble en del av lederne som ble kalt for «bevegelsen av 22. mars» innkalt av en disiplinærkomite ved universitetet.
Blosyrus
Levevis
Larvene lever i jorden, av ulike slags røtter, mens de voksne billene gnager på blader og knopper av mange forskjellige planter. De voksne billene har et allsidig kosthold, og er sjelden knyttet til spesielle plantearter. Noen arter kan gjøre skade på søtpoteter.
Mai 1968
Studentopprøret
Blant lederne var anarkisten Daniel Cohn-Bendit. Han var juridisk sosiologistudent. Hans familie stammet fra Tyskland som hadde unngått nazistene ved å holde seg skjult i Frankrike. De hadde siden oppholdt seg i begge land. Samtidig ble det den 3. mai besluttet at USA og Nord-Vietnam skulle holde en fredskonferanse i Paris om Vietnamkrigen. Ved denne anledningen beordret de Gaulle at flere enheter fra den franske opprørspolitiet (Compagnies républicaines de sécurité, CRS) skulle være i Paris. Den dagen før, den 2. mai, stengte utdanningsdepartementet det humanistisk-samfunnsvitenskapelige fakultetet ved Nanterre. Dagen etter møtte studentene opp for å protestere mot stengingen og trusselen om at flere studenter ville bli utvist. Det fikk rundt 500 studenter med Cohn-Bendit i spissen til å ta seg til Sorbonneuniversitetet i sentrale Paris, hvor det brøt ut opptøyer med opprørspolitiet. For første gang i universitetets historie gikk politiet inn på universitetets område og angrep og arresterte rundt 600 demonstrerende studenter.
Blosyrus
Utbredelse
Gruppen er utbredt i varme områder av den Gamle verden, de fleste av artene i Afrika.
Mai 1968
Studentopprøret
Den 6. mai møtte Cohn-Bendit opp for disiplinærkomiteen på Sorbonne. Regjeringen forbød alle demonstrasjoner på denne dagen, noe som fikk motsatt effekt. Som en reaksjon på politiets tidligere aggressivitet samlet noen tusen studenter seg i en spontan protest mandagen den 6. mai. Den nasjonale studentunionen, Union Nationale des Étudiants de France (UNEF) — fortsatt den største studentforening i Frankrike den dag i dag — og sammen med foreningen til universitetslærerne, marsjerte mot Sorbonne som var forseglet av politiet. Disse studentene tilhørte ikke den gruppe aktivister som først hadde begynt protestene, men som demonstrerte til fordel for den akademiske friheten. Mer enn 20 000 studenter, lærere og støttespillere deltok, men i møte med demonstrantene angrep politiet med køller. En del av menneskemengden spredte seg, men andre begynte som i revolusjonstiden i Paris på 1800-tallet å bryte opp brostein som ble kastet mot politiet, og tvang dem på retrett for en tid. De veltet også biler for å bygge barrikader. Politiet svarte med tåregass og angrep på nytt. Flere hundre studenter ble arrestert. I henhold til offisielle tall ble rundt 600 demonstranter og 345 politifolk skadet. Demonstrantene var mer utholdende enn hva politiet var vant til, og de ble av den grunn mer frustrerte og mer brutale, men til forskjell fra demonstrasjonene mot Frankrikes krig i Algerie på 1950-tallet var politiet fast bestemt på ikke å åpne opp ild. Innenriksministeren svarte med å stenge nær hele Universitetet i Paris.
Foreningen til de videregående studenter og elever uttalte seg til støtte for studentene ved opptøyene den 6. mai. Dagen etter slo de seg sammen med studentene, lærerne og et økende antall unge arbeidere som samlet seg ved Arc de Triomphe (Triumfbuen) for å kreve at:
Forhandlingene brøt sammen, og studentene vendte tilbake til sine campus etter falsk melding om at regjeringen hadde gått med på å gjenåpne dem, kun for å oppdag at politiet fortsatt okkuperte lærestedene. Det førte til et raseri og en nær revolusjonær intensitet blant studentene.
Fredag den 10. mai begynte fredskonferansen i Paris mellom USA og Nord-Vietnam. Samme dag samlet en stor menneskemengde seg ved Rive gauche («Venstre bredd»), den delen av Paris som lå sør for elven Seinen). Da opprørspolitiet igjen blokkerte veien og hindret dem å krysse elven, begynte demonstrantene igjen å bygge barrikader som politiet angrep kl 12.15 om morgenen etter forhandlingene igjen brøt sammen. Konfrontasjonen, som førte til hundrevis av arrestasjoner og skader, varte fram til neste morgen. Hendelsene ble rapportert på radio etter hvert som de skjedde og ettervirkningene ble vist på TV den påfølgende dagen. Det kom anklager om at politiet hadde selv deltatt gjennom sivile provokatører, agent provocateur, i opptøyene ved å brenne biler og kaste molotovcocktailer.
Myndighetenes hardhendte reaksjon førte til en bølge av sympati for demonstrantene. Mange av Frankrikes fremste sangere og poeter slo seg sammen med opprørerne etter at politiets brutalitet ble åpenbar. Utenlandske musikere og kunstnere uttalte seg også til støtte. Fagforeningene kom på banen, Confédération Générale du Travail (CGT) og Force Ouvrière (CGT-FO), utlyste en dags generalstreik og demonstrasjon mandag 13. mai. Godt over en million mennesker marsjerte gjennom Paris på denne dagen. Politiet holdt seg hovedsakelig ute av syne. Statsminister Georges Pompidou annonserte personlig at arresterte demonstranter skulle bli sluppet fri og at Sorbonne skulle gjenåpnes. Imidlertid var det hele blitt til en politisk bølge som ikke lenger lot seg stanse, og isteden ble demonstrantene enda mer aktive.
Da Sorbonne ble gjenåpnet ble det øyeblikkelig okkupert av studentene som erklærte det til et selvstyrt «folkets universitetet». Folkemeningen sto på studentenes side, men snudde seg raskt da opprørernes ledere ble invitert til å uttale seg på riksdekkende fjernsyn og «oppførte seg som uansvarlige utopister som ønsket å ødelegge ’forbrukersamfunnet’». Uansett, i ukene som fulgte ble rundt regnet 401 aksjonskomiteer opprettet i Paris, inkludert Sorbonne Occupation Committee, og andre steder for å behandle klagemål mot den franske regjeringen og samfunnet. Studentene Daniel Cohn-Bendit og Alain Krivine hadde blitt de fremste studentlederne på denne tiden.
Blant studentene i byen var det kun en mindre minoritet som var revolusjonære aktivister. Det var framstående intellektuelle med sterke venstreorienterte synspunkter, blant annet filosofiprofessor Herbert Marcuse og situasjonisten Guy Debord, som har blitt utpekt som bakenforliggende drivkrefter for studentenes aksjoner. Hva som er klart er at studentenes krav ble sterkt radikalisert i løpet av opprøret. Mot slutten krevde de en total samfunnsendring og opprettelsen av et nytt, revolusjonært samfunn. Det franske kommunistpartiet var imot studentene, og partilederen Georges Marchais skrev i den kommunistiske avisen l’Humanité at «disse falske revolusjonære må demaskeres», samt at «disse smågruppene som søker å skade demokratiske framskritt under dekke av revolusjonær terminologi». Årsakene til hans avvisning kan ha vært at Daniel Cohn-Bendit hadde tatt skarpt avstand fra Josef Stalin, at de Gaulle hadde gode forbindelser med Sovjetunionen, eller kanskje at kommunistene ikke mente at tiden var «vitenskapelig sett» inne for en revolusjon. Jean-Paul Sartre og andre intellektuelle tok derimot studentenes parti.
Arbeiderne blir med i opprøret
Den 13. mai gikk alle de store fagforeningene ut i generalstreik. De påfølgende dagene begynte arbeidene å okkupere fabrikkene: Det ble organisert en sitte-ned-streik ved flyfabrikken Sud Aviation i nærheten av byen Nantes den 14. mai. Det var en annen streik ved fabrikk som framstilte deler for Renault i nærheten av Rouen, noe som spredte seg til andre Renault-fabrikker ved Flins ved Seinen og Boulogne-Billancourt, en forstad til Paris. Arbeiderne hadde okkupert rundt femti fabrikker ved 16. mai og 200 000 var i streik ved den 17. mai. Det økte på til to millioner var i streik dagen etter, og deretter mellom 10 og 12 millioner arbeidere som la ned arbeidet. Det var rundt regnet to-tredjedeler av den franske arbeidstokken.
Regjeringen tar initiativet
President de Gaulle hadde under den første uken av urolighetene befunnet seg på statsbesøk i kommunistiske Romania, men som da hadde vist selvstendige tendenser mot Sovjetunionen. Charles de Gaulles drøm var et Europa som en tredje verdensmakt, ledet av Frankrike, og han strakte således ut hånden i Romania. Statsminister Georges Pompidou forsøkte å holde stillingens i hans fravær, og utarbeidet en overenskomst som møtte de fleste av studentenes krav, og besluttet den 11. mai å gjenåpne Sorbonne den 13. mai samt føre de arresterte studentene for en ankedomstol for revidering. Dagen etter at universitetet ble åpnet, den 14. mai, ble det okkupert av studentene som reiste det røde flagget ved bygningen. Lignende okkupasjoner skjedde over hele Frankrike av studenter og universitetslærere. Studentene krevde et reformert utdanningssystem, samt at to regjeringsmedlemmer, utdanningsminister Alain Peyrefitte og innenriksminister Christian Fouchet, samt politisjef (Préfet de police) Maurice Grimaud, skulle avsettes. Foruten universitetet okkuperte studentene det nærliggende Odéonteateret hvor de heiste svarte anarkistflagg. Teateret skulle, i henhold til disse studentene, bli det nye revolusjonsteateret.
I tiden mellom 13. og 20. mai besatte studentene hele Latinerkvarteret i Paris, og politiet var da helt fraværende. Under disse dagene ble alt arbeid og all trafikk i Paris lagt ned. Urolighetene hadde avtatt den 22. mai da Cohn-Bendit ble nektet innreise til Frankrike etter han hadde vært i Vest-Tyskland. Den 29. mai ankom han til sist til Sorbonne og sluttet seg til studentene. Cohn-Bendit var født i Frankrike av en tysk-jødisk far og en fransk mor, og da myndighetene senere besluttet å utvise ham til Tyskland, vakte det ubekvemme minner om fransk politis deltagelse i å sende franske jøder til Nazi-Tyskland under den andre verdenskrig. I studentenes propaganda ble de Gaulle sammenlignet med Hitler og de tok parolen «vi er alle tyske jøder».
Den 25. mai og 26. mai ble Accords de Grenelle (Grenelle-enigheten) inngått av Pompidou som innebar en økning på 25 prosent av minimumslønnen og økning av gjennomsnittlig lønn på 10 prosent. Finansminister Michel Debré var ikke blitt rådført, og da tilbudet ble offentliggjort gikk han av. Tilbudet var en total endring av tidligere økonomisk politikk, men det ble avslått og steikene fortsatte. Intellektuelle solidariserte seg med arbeiderklassen for betydelige endringer i arbeidernes rettigheter. President de Gaulle avbrøt sin utenlandsreise og kom tilbake den 19. mai og var da tilsynelatende forvirret over opprørets asymmetri, og uttalte at han ikke kunne få grep om situasjonen.
Den 24. mai forsøkte de Gaulle å ta kommandoen og i en TV-tale sendt til nasjonen utlyste han en nyvalg i juni om han skulle avgå eller ikke. Det førte til nye opptøyer som krevde to dødsoffer, en politi i Lyon og en student i Paris, i tillegg ble et hundretall såret. Sammen med en student som druknet i Seinen i et forsøk på å unngå politiet var disse to de eneste dødsfallene under demonstrasjonene.
Den 27. mai holdt Union Nationale des Étudiants de France (UNEF) en samling ved Stade Sébastien Charléty i Paris som samlet mellom 30 000 og 50 000 mennesker. Møtet var meget militant hvor talerne krevde at regjeringen ble veltet og det ble holdt valg.
Sosialistene så en mulighet for å fungere som et kompromiss mellom de Gaulle og kommunistene. Den 28. mai erklærte François Mitterrand fra Føderasjonen av demokratiske og sosialistiske venstre (Fédération de la gauche démocrate et socialiste, FGDS) at «det er ingen stat lenger» og uttalte at han var klart til å danne en ny regjering. Han fått overraskende høy 45 prosent i stemmetallet ved presidentvalget i 1965. Den 29. mai uttalte også Pierre Mendès France at han var klar til å danne en regjering. I motsetning til Mitterrand var han villig til å inkludere kommunistene. Selv om sosialistene ikke hadde kommunistenes mulighet til å organisere storstilte gatedemonstrasjoner, hadde de mer enn 20 prosent av landets støtte.
Presidenten forlater Frankrike
Om morgenen den 29. mai utsatte de Gaulle møtet med ministrene som skulle holdes og i hemmelighet fjernet han sine personlige papirer fra Elyséepalasset. Han fortalte sin svigersønn Alain de Boissieu at «Jeg vil ikke gi dem en sjanse til å angripe Elysée. Det ville være beklagelig om blod ble spilt i mitt personlige forsvar. Jeg har besluttet å dra: ingen angriper et tomt palass.» De Gaulle avslo Pompidous anmodning om at han oppløste nasjonalforsamlingen da han mente at deres parti, gaullistene, ville tape et påfølgende valg. Klokken 11 sa han til Pompidou, «Jeg er fortiden; du er framtiden, jeg omfavner deg.»
Regjeringen annonserte at de Gaulle ville reise til sitt landsted i Colombey-les-Deux-Églises før han kom tilbake neste dag, og ryktene spredte seg at han ville forberede sin avskjedstale der. Presidentens helikopter kom derimot ikke til Colombey, og de Gaulle hadde ikke fortalt noen i regjeringen hvor han dro. I mer enn seks time visste verden ikke hvor Frankrikes president var. Kanselleringen av ministermøtet og presidentens merkelig forsvinning, sjokkerte franskmennene, inkludert Pompidou som ropte: «Han har flyktet fra landet!»
Nasjonens regjering hadde i prinsippet opphørt å fungere. Édouard Balladur skrev senere at da statsminister Pompidou «ved seg selv var hele regjeringen» da de fleste myndighetspersoner var «en usammenhengende gruppe av pratmakere» som trodde revolusjonen var i ferd med å bryte ut. En venn av statsministeren tilbød ham et våpen, «du vil trenge det!», men Pompidou rådet ham til å gå hjem. En myndighetsperson skal ha begynt å brenne dokumenter, mens andre spurte hvor langt de ville komme ved å flykte med bil om de revolusjonære tok kontroll over bensinstasjonene. Å få penger fra bankene var vanskelig, bensin til private biler var ikke tilgjengelig, og en del forsøkte å skaffe seg private fly eller falske nasjonale identitetspapirer (Carte nationale d’identité).
Copa América 1916
Copa América 1916 eller Campeonato Sudamericano 1916 (portugisisk: Campeonato Sul-Americano de Futebol de 1916) var den første utgaven av Copa América, det søramerikanske mesterskapet i fotball. Det blei organisert av CONMEBOL og arrangert i Argentina fra 2. til 17. juli 1916.
Mai 1968
Presidenten forlater Frankrike
Pompidou anmodet uten hell om at den militære radar ble benyttet til å følge de Gaulles to helikoptre, men fikk snart vite at han hadde reist til hovedkvarteret til det franske militæret i Baden-Baden i Vest-Tyskland. Det er mulig at reisen var for å sikre seg støtte fra militæret, noe som betydde at han måtte frigjøre 14 medlemmer, blant annet general Raoul Salan og Georges Bidault, fra Organisation de l'armée secrète (OAS) (Den hemmelige armeens organisasjon). Den samme organisasjonen hadde tidligere forsøkt å få de Gaulle myrdet. Han møtte general Jacques Massu som overtalte en mismodig president til å reise tilbake til Frankrike. Da de Gaulle var forsikret om at han hadde militærets støtte reiste han tilbake til Frankrike. Han innkalte til ministermøte den neste dagen, den 30. mai, og reiste deretter til Colombey. Hans hustru Yvonne overrakte familiejuvelene til deres sønn og svigerdatter — som ble værende i Baden-Baden for ytterligere noen dager — for sikker forvaring, men det indikerte at de Gaulle og hans familie fortsatt betraktet Vest-Tyskland som et mulig tilfluktssted. Massu oppbevarte de Gaulles manglende selvtillit som en statshemmelighet inntil andre lot det avsløre i 1982. Fram til da trodde de fleste observatører at hans forsvinning hadde til hensikt å minne det franske folk om hva de kunne tape. Selv om forsvinningene var virkelig og ikke ment å være en politisk motivasjon, fikk det en slik effekt på Frankrike.
Den 30. mai marsjerte mellom 400 000 og 500 000 protestanter, mange flere enn de 50 000 som politiet forventet, ledet av CGT, gjennom Paris mens de ropte «Adieu, de Gaulle!» Maurice Grimaud, leder av politiet i Paris, spilte en nøkkelrolle ved å unngå revolusjon ved å både snakke med og spionere på de revolusjonære, og ved omsorgsfullt å unngå brukt av makt. Mens kommunistlederne senere nektet for at de hadde planlagt et bevæpnet statskupp, og ekstreme militanter utgjorde kun 2 prosent av befolkningen, hadde de overvurdert de Gaulles styrke og kraft som vist ved hans flukt utenlands.
Bevegelsen hadde i stor grad sentrert seg rundt Paris’ metropolittområde sentralt i hovedstaden (aire urbaine de Paris). Hadde opprøret okkupert sentrale offentlige bygninger i byen ville regjeringen ikke ha hatt annet valg enn å bruke makt til å gjenerobre dem. Det ville ha tent en revolusjon hvor militæret hadde forflyttet seg fra provinsene for å gjenerobre hovedstaden slik som det skjedde i 1871. Forsvarsminister Pierre Messmer og sjef for forsvarets stab, Michel Fourquet, forberedte seg på en slik aksjon, og Pompidou hadde beordret tanks og panseret kjøretøy til Issy-les-Moulineaux. Mens militæret ikke var preget av revolusjonære stemninger, men bruken av militæret mot franske borgere var uansett svært farlig for regjeringen. En undersøkelse foretatt umiddelbart etter krisen viste at 20 prosent av franskmennene ville ha støttet en revolusjon, 23 prosent ville ha motsatt seg en, og 57 prosent ville ha unngått å fysisk delta i konflikten. 33 prosent ville ha bekjempet en militær innblanding, og kun 5 prosent ville ha støttet det, og et flertall av landet ville ha unngått enhver handling.
Klokken 2,30 den 30. mai klarte Pompidou å overtale de Gaulle til å oppløse nasjonalforsamlingen og utlyse nyvalg ved å true med å gå av. Klokken 4,30 talte han til nasjonen gjennom TV hvor han fortalte at han ikke ville gå av og utlyste valg den 23. juni. Han beordret alle arbeidere om vende tilbake til arbeidet og truet med å innføre unntakstilstand om det ikke skjedde. Han hevdet at kommunismen truet med å overta Frankrike og at han var den eneste som kunne stoppe de. Mitterrand svarte på dette utspillet med å si at det presidenten hadde gjort, ikke var «noen annet en oppfordring til borgerkrig». Regjeringen hadde samtidig lekket til media at militæret sto utenfor Paris. Umiddelbart etter talen var det rundt 800 000 støttetilhengere, inkludert André Malraux, som marsjerte gjennom Avenue des Champs-Élysées mens de veivet det franske flagg og de sang Marseillaisen. Gaullistene hadde planlagt en slik markering i flere dager. Kommunistene gikk med på valg og trusselen om revolusjon var over.
Senere hendelser
Fra dette tidspunkt begynte den revolusjonære stemningen hos studentene og arbeiderne å ebbe ut. Arbeiderne begynte gradvis å vende tilbake til arbeidet eller ble fjernet fra sine fabrikker av politiet. Den nasjonale studentunion avlyste gatedemonstrasjoner. Regjeringen forbød en rekke venstreorienterte organisasjoner. Politiet tok kontroll over Sorbonne den 16. juni.
Motsatt av hva de Gaulle fryktet vant hans parti den største seieren i fransk parlamentshistorie i valget som ble holdt i juni og tok 354 av 486 plasser. Kommunistene tok 34 og sosialistene 57 plasser. Med samarbeidspartiet som ble leddet av den framtidige presidenten Valéry Giscard d'Estaing fikk Gaullistpartiet en majoritet. I uroen som hadde vært kom de Gaulle til å representere en tilbakevending til orden. Den revolusjon som studentene ønsket uteble, men isteden fikk de reformer som gjorde deres situasjon bedre.
Februarerklæringen og dets løfte om å inkludere kommunistene i regjeringen hadde antagelig skadet sosialistene i valget. Deres motstandere henviste til eksempelet med koalisjonsregjeringen Den nasjonale front i Tsjekkoslovakia i 1945 som førte til at kommunistene overtok landet i 1948. Sosialistiske velgere var delt; i en undersøkelse i februar 1968 var et flertall for en allianse med kommunistene, men 44 prosent trodde at kommunistene ville forsøke å ta makten straks de kom i regjering. 30 prosent av kommunistiske velgere trodde det samme.
På Frankrikes nasjonaldag (Bastilledagen) blusset det opp nye gatedemonstrasjoner i Latinerkvarteret, ledet av sosialistiske studenter. Venstreorienterte og kommunister bar røde armbind og anarkistene bar svarte armbind. Politiet i Paris og opprørspolitiet svarte raskt og kontant, og konfrontasjonene fortsatte gjennom natten. Mange skadde ble fraktet til sykehus. Det var mange turister ute grunnet kveldens festivaler som ble ufrivillig skadelidende. Ingen anklager ble rettet mot politiet eller demonstrantene, men myndighetene i både Storbritannia og Vest-Tyskland ble nødt til å sende formelle protester for mishandlingene av landenes respektive borgere, inkludert usømmelig overgrep av politiet på en politistasjon på to britiske skolejenter.
Til tross for størrelsen på de Gaulles triumf var det ikke en personlig seier. Undersøkelse av tiden etter krisen viste at flertallet av landets velgere vurderte de Gaulle som altfor gammel, altfor selvsentrert, altfor autoritær, altfor konservativ, og altfor anti-amerikansk. Folkeavstemningen i april 1969 viste at landet var klar for en «gaullisme uten de Gaulle». President de Gaulle hadde blitt tvunget til etterkomme krav som innebar et prestisjetap. Hans eget parti tok skarp avstand fra reformene. De økonomiske konsekvensene bedømt umiddelbart etter opprøret var alvorlige da Frankrike allerede før maiopptøyene hadde problemer med å konkurrere med Vest-Tyskland, fransk valuta lå for høyt. De økte lønnsøkningene gjorde denne situasjonen verre. For å stabilisere økonomien ble arveskatten økt, noe som førte til vanskeligere kapitalflyt. I november 1968 måtte Frankrike gå igjennom en valutakrise. Til tross for den venstreradikale romantiseringen av mai 1968 har filosofen Régis Debray, en mindre figur i hendelsene i 1968, argumentert for at istedenfor en revolusjon bidro «les évènements de Mai» til framveksten av ultrakapitalismen på 1980- og 1990-tallet med Margaret Thatcher og Ronald Reagan.
Mai 1968 er et viktig referansepunkt i fransk politikk og historie. Det representerer for noe muligheten for frigjøring og for andre farene ved totalt kaos. For noen betydde mai 1968 slutten på tradisjonell kollektiv handling og begynnelsen på en ny tid dominert av de såkalte nye samfunnsmessige bevegelser (Les nouveaux mouvements sociaux, NMS).
Slagord og graffiti
Noe få eksempel på mangfoldet av slagord og graffiti under mai 1968: