cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joseph Jiang Mingyuan
Han var medlem av kongregasjonen Herrens disipler, som ble grunnlagt av den apostoliske delegat erkebiskop Celso Costantini i Kina i 1927.
Jiang Mingyuan kom fra en katolsk familie. Han studerte ved et juniorseminar 1944-1946, og gjennomførte sine filosofiske og teologiske studier 1953-1958. De kommunistiske makthavere tvang ham til å bli vanlig arbeider sent i 1958, men han ble likevel arrestert i 1961 og dømt til reform ved arbeid. Han ble ikke løslatt før i 1969, og ble holdst under oppsikt etter løslatelsen.
Kort etter at biskop Raymond Wang Chonglin av Zhaoxian hemmelig vigslet ham til sin koadjutorbiskop 8. januar 2000, ble biskop Jiang arrestert og holdt fengslet i fem måneder. Senere samme år ble han rammet av hjerneblødning.
Biskop Jiang ble innsatt som biskop av Zhaoxian under en oljevigselsmesse den 22. mars 2006, etter at pave Benedikt XVI innvilket biskop Wangs avgang. Men bare ett år etter måtte biskop Jiang overdra styringsansvaret tilbake til biskop Wang på grunn av svekket helse.
Etter et hjerteslag i mars 2008 ble biskop Jiang to ganger innlagt på sykehus. Derette bodde han på et kirkelig drevet sanatorium til sin død.
Yrkesskade
Yrkesskade er personskade, sykdom eller dødsfall som følge av arbeidsulykke. Det er et vilkår at arbeidsulykken har skjedd mens man er yrkesskadedekket.
De gruppene som er dekket av yrkesskade, er nevnt i folketrygdloven §§13-6 til 13-13. Ettersom arbeidsgiver har plikt til å forsikre arbeidstakere mot yrkesskade i forsikringsselskaper, vil de fleste arbeidstakergruppene være dekket gjennom sitt arbeidsforhold, men selvstendig næringsdrivende og frilansere må tegne frivillig trygd for å få rett til yrkesskadedekning.
En sykdom kan også godkjennes som yrkessykdom, hvis den er en følge av skadelig påvirkning fra arbeidsmiljøet og er en av de sykdommer som er nevnt i forskrift om yrkessykdommer. I denne forskriften gjelder imidlertid 88% av de godkjente yrkessykdommene klassiske mannsyrker, mens hjelpepleiere, omsorgsarbeidere, renholdsarbeidere og sykepleieres belastningsbaserte sykdommer ikke er omtalt.
Kostnader
Den ordning man har i dag, koster nesten en milliard kroner. Om belastningsskader som rammer kvinner blir inkludert i ordningen, er utgiftene anslått til å komme opp mot det dobbelte av dagens ordning. Regjeringen Stoltenberg arbeider med en ny lov om yrkesskade med sikte på å få den vedtatt våren 2009.
Fyrsten av Orange
Fyrsten av Orange er en fyrstelig adelstittel som var knyttet til Fyrstedømmet Orange, i dag sør i Frankrike.
Tittelen hører i dag til huset Orange-Nassau som arvinger til kronen av Nederland, og blir også noen ganger brukt av medlemmer i huset Hohenzollern. I dag blir tittelen brukt av Willem-Alexander av Orange (Orange-Nassau) og pretendenten Georg Friedrich av Preussen (Hohenzollern).
Tekle Haimanot (patriark)
Inntil innsettelsen som patriark hadde Tekle Haimanot ført et anonymt liv som munk. Grunnen til at han ble plukket ut av Derg-juntaen var sannsynligvis at han kirkelig sett var et ubeskrevet blad og de anså ham som lett å kontrollere. Siden han bare var munk, måtte Tekle Haimanot i løpet av én dag bli viet til både diakon, prest og biskop før han kunne bli patriark.
Patriarken levde ytterst spartansk og brukte mesteparten av sin tid til botsøvelser og bønn. I strid med juntaens antatte forhåpninger var han alt annet enn lett å påvirke, samarbeidet dårlig med juntaen og skal sågar ha tillatt seg å kritisere noen av regimets overgrep. Dette gjorde ham derimot populær blant de troende.
Etter hans død i 1988 ble han gravlagt i Treenighets-katedralen i Addis Abeba.
Merkorios
Patriark og katolikos Merkorios av Etiopia (borgerlig navn Abba Ze Libanos; født i Farta, Etiopia 1938 - død 3. mars 2022) var den fjerde patriark av Etiopia og den 60. itsjege av St. Tekle Haimanots stol.
Karriere
Abba Ze-Libanos ble salvet til biskop av patriarken Abuna Takla Haymanot i 1976 over sin hjemmeprovins Begemder (den gangen kjent som Gondar-provinsen). Han tok da navnet Merkorios.
Merkorios ble 1988 innsatt som patriark av Etiopia og overhode for den etiopisk-ortodokse kirke av Derg-juntaen etter patriark Tekle Haimanots død. Den etiopisk-ortodokse synoden godtok den nye patriarken, men han ble ikke anerkjent av de andre orientalsk-ortodokse kirkene. Grunnen til at spesielt den koptisk-ortodokse paven av Alexandria og patriarken av hele Afrika anså Merkorios som ikke-kanonisk, var at juntaen fremdeles ikke hadde offentliggjort patriark Tewophilos' skjebne. Selv om det senere viste seg at Tewophilos hadde blitt skutt i 1977, anså de andre kirkene Tewophilos som den rettmessige patriarken av Etiopia, siden han ikke var erklært død og ikke hadde fått noen begravelse.
Etter Derg-regimets fall abdiserte Merkorios i august 1991 og forlot landet. Etter hans avgang og etter at Tewophilos' levninger var blitt frigitt og begravd, ble Merkorios etterfulgt av Paulos som patriark av Etiopia. I sitt eksil i Kenya hevdet Merkorios imidlertid å ha blitt tvunget til å abdisere, og erklærte derfor sin tidligere abdikasjonen for ugyldig. I 1997 flyttet han til USA. En del av de etiopisk-ortodokse diaspora-meninghetene der antok Merkorios som kirkens rettmessige patriark. I 2007 salvet han 13 biskoper, og dannet dermed en separat etiopisk-ortodoks eksil-synode i USA.
Gjeninnsettelse
Oppmuntret av Etiopias nyvalgte statsminister Abiy Ahmed, førte forhandlinger mellom de to synodene til enighet 27. juli 2018. Avtalen ble at Abune Merkorios skule gjeninnsettes som patriark ved siden av Abune Mathias. Mathias skulle fortsette sine administrative oppgaver. De to synodene skulle forenes, og all gjensdig ekskommunikasjon skulle oppheves.
1. august 2018 kom Abune Merkorios tilbake til Etiopia for først gang på 27 år, i fly sammen med Abiy Ahmed.
Svartsøndag
Svartsøndag (noen steder kalt skittensøndag) er i norsk tradisjon siste søndag før jul.
Navnet kommer av at søndagen er nær vintersolverv i tid. Aktiviteter som ifølge tradisjonen ikke var lov å utføre på en søndag kunne likevel gjøres på svartsøndagen. Da skulle alt gjøres ferdig til jul.
Kunståret 1283
Kunståret 1283 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1283.
Dødsfall
…
1283 in art
Ching (England)
Ching er en elv som renner fra Epping Forest i Essex til Lee i Waltham Forest.
Elven renner gjennom Chingford. Selv om det kan se ut som om byen har navn etter elven, «krysningssted i Ching», er det omvendt idet elvens navn er en tilbakedannelse fra bynavnet.
Belyj Ijus
Belyj Ijus (russisk: Белый Июс – oversatt: Hvite Ijus) er ei elv i republikken Khakasia i Russland. Den er elva Tsjulyms høyre tilløp, og er 224 kilometer lang, med et nedbørfelt på 5 370 km².
Udlændingestyrelsen
Udlændingestyrelsen er en etat under Justisministeriet. Etaten behandler saker om oppholds- og arbeidstillatelse i Danmark samt visumsaker. Etatens tidligere navn var Udlændingeservice og Direktoratet for Udlændinge.
Belyj Ijus
Belyj Ijus har sitt utspring på østsiden av Kuznetskij Alatau i 712 meters høyde. Ved landsbyen Malyj Sjutik (russisk: Малый Сютик) løper den på rundt 400 moh sammen med Tsjulyms kortere (178 km) venstre tilløpselv Tsjornyj Ijus (russisk: Чёрный Июс – Svarte Ijus). Tsjulym har sammen med Belyj Ijus en lengde på 2023 km, og er dermed en av Sibirs betydeligste elver.
Udlændingestyrelsen
Udlændingestyrelsen er organisert i Center for Asyl og Familiesammenføring, med ansvar for politisk asyl og familiegjenforening, og Center for Job og Service, som har ansvar for oppholds- og arbeidstillatelser og visum. Etaten ledes av direktør Henrik Grunnet.
Udlændingestyrelsen administrerer den danske utlendingsloven, som innebærer behandling av søknader om politisk asyl, visum, familiesammenføring, arbeidstillatelser med mer. I tillegg har Udlændingestyrelsen en lang rekke andre oppgaver på utlendingsområdet, for eksempel oppgaven med å sørge for innkvartering av asylsøkere. Langt de fleste av Udlændingestyrelsens avgørelser kan påklages til enten Flygtningenævnet eller til Justitsministeriet.
Type 64 (motorvogn)
NSB type 64 er en elektrisk motorvogn som tjenestegjorde i Norges Statsbaner mellom 1934 og 1985. Tre enheter ble bygget av Strømmen og Norsk Elektrisk & Brown Boveri i 1934. To av disse har blitt bevart av Norsk Jernbaneklubb på Gamle Vossebanen. Før 1956 var disse motorvognene nummerert 18 505-507, men etter dette gikk de under numrene 64.05-64.07.
Alle de tre eksemplarene av denne typen ble bygget med en ekstra vogn for bruk på Hardangerbanen, som var en av NSBs første elektrifiserte hovedlinjer. Som følge av den lave trafikken på Hardangerbanen og mangelen på elektrifisering på Bergensbanen, så var type 64 i utgangspunktet bygget kun til bruk på Hardangerbanen.
Type 64 var bygget opp av tre med plattekledning av aluminium og hadde samtidig motstandsbrems og skinnebrems. Typen ble for øvrig også brukt på Flåmsbana hvor den gikk i forspann med El 9 under sommertrafikken. De forble i tjeneste på inntil Hardangerbanen ble nedlagt i 1985, med unntak av 64.05 som gikk ut av tjeneste i 1982.
Thomas Gage
Thomas Gage (født 1719, død 2. april 1787) var en britisk general og øverstkommanderende over de nord–amerikanske styrkene fra 1763 til 1775 i de tidlige dagene til den amerikanske uavhengighetskrigen.
Tidlig liv
Gage ble født i Firle, Sussex, og var den andre sønnen til den første Thomas Gage. Gage begynte ved den prestisjefulle Westminster School i 1728 hvor han møtte personer som John Burgoyne, Richard Howe, Francis Bernard og George Germain. Gage sluttet seg til British Army etter at han tok eksamen, først som fenrik før han kjøpte graden løytnant i 1st Northampton Regiment den 30. januar 1741. Året etter ble han overført til Battereau's Foot Regiment og ble kaptein. Gage ble kaptein i 1743 og tjente som aide–de–camp for jarlen av Albemarle i slaget ved Fontenoy og i felttoget Culloden. Fra 1747 til 1748 deltok Gage i kampene i Nederlandene og kjøpte graden major i 1748. Han ble overført til 55th Foot Regiment (senere fikk det nummeret 44th) og ble forfremmet til oberstløytnant i mars 1751.
Krigen mot franskmenn og indianere
Gage ble sendt i 1754 til Amerika som del av general Edward Braddocks ekspedisjonsstyrke. Den fremtidige fienden George Washington tjente sammen med Gage i den samme ekspedisjonen. Oberst Peter Halkett, kommandant i 44th Regiment, ble skutt og drept i juli 1755 under slaget ved Monongahela. Gage tok kommandoen over regimentet og ble lettere såret under kampene. Regimentet var redusert, og kaptein Robert Orme (General Braddocks aide–de–camp på det tidspunktet) la frem anklager om at dårlig felttaktikk av Gage hadde ført til nederlaget. Orme sa opp sin stilling året etter, men hans anklager førte til at Gage ble nektet permanent kommando over 44th Regiment.
Gage tilbrakte 1756 som nestkommanderende for en feilslått ekspedisjon til elva Mohawk. Året etter ble han knyttet til general John Campbell i Halifax, Nova Scotia hvor Gage ledet 80th Regiment og ble forfremmet til oberst. Gage ble såret igjen under et feilslått forsøk på å ta Fort Ticonderoga. Til tross for dette nederlaget ble Gage forfremmet til brigadegeneral, hovedsakelig gjennom den politiske manøvreringen til hans bror William Hall Gage. Mens han rekrutterte lokale til sitt nye regiment, møtte og senere giftet Gage seg med Margaret Kemble fra Brunswick, New Jersey, datteren til en venn fra Westminster School som nå tjente i rådet til New Jersey. De to giftet seg i desember 1758. Deres første sønn, Henry Gage, ble født i 1761. Margaret Kemble var barnebarnet til borgermesteren i New York Stephanus Van Cortlandt.
Den nye generalen fikk kommandoen over posten Albany og tjente under generalmajor Jeffrey Amherst. Amherst beordret Gage til å marsjere mot franskmennene og ta Fort la Présentation (også kjent som Fort La Galette) og så ta Montréal. Gage var uenig med Amherst og foreslo i stedet at han egne styrker burde brukes til å forsterke Niagara og Oswego mens Amherst selv ledet styrkene mot Montreal. Gage endte opp med å falle i unåde hos sin overordnede og ble plassert med ansvaret for Fort Albany til Amherst selv var klar til å angripe Montreal i 1760, der Gage ledet Amherst bakre styrke.
Guvernør
Gage håpet å gjøre slutt på konflikten gjennom diplomati og beordret oberst John Bradstreet og oberst Henry Bouquet ut på militærekspedisjoner og beordret William Johnson om å opprette fredsforhandlinger. Oberst Bradstreet etablerte i august 1764 en egen avtale med indianerne som Gage forkastet. Oberst Bouquet fremforhandlet en slags våpenstillstand i oktober på et tidspunkt der Gage bare hadde igjen to av de opprinnelige ni fortene som indianerne hadde erobret. Gage fikk i 1765 42nd Royal Highland Regiment gjennom for å ta Fort Cavendish. Han etablerte en ny kommando bestående av tre distrikter i de vestlige, sørlige og nordlige områdene av pionérområdet. Den sommeren beordret Gage Johnson å sende en representant til Pontiac. Konflikten ble ikke helt løst før Pontiac selv reiste til Fort Ontario og signerte en formell avtale med Johnson i juli 1766.
Gages administrasjon opplevde nå en tid med økende politiske spenninger i de amerikanske koloniene. Han begynte å trekke tilbake styrker fra pionérområdet for å befeste de urbane sentrene som New York City og Boston. Ettersom antallet soldater som var stasjonert i byene vokste, ble behovet for å skaffe soldatene mat og husly viktig. Parlamentet vedtok Quartering Act av 1765 som tillot at britiske styrker kunne innkvarteres i private boliger. Gage reiste personlig til Boston og tilbrakte seks uker der for å sørge for innkvartering for de nye soldatene i 1768. Militærokkupasjonen av Boston førte til slutt til Boston–massakren i 1770. Samme år ble Gage forfremmet til generalløytnant.
Gage og hans familie returnerte til England i juni 1773 og gikk glipp av teselskapet i Boston i desember samme år. Den resulterende kontroversen førte til at havnen i Boston ble stengt frem til kolonistene hadde erstattet den tapte teen. Guvernør Thomas Hutchinson i Massachusetts var 62 år gammel på dette tidspunktet og viseguvernør Andrew Oliver var 67. Gage var litt over 50 år og med sin rike militærerfaring i Amerika, ble han regnet som den beste mannen til å ta seg av den voksende krisen.
Han ble utnevnt unntakstilstandsguvernør i Massachusetts i mai 1774 og erstattet den sivile guvernøren. Med denne fullmakten var han betrodd med å innføre Boston Port Act. General Gage utførte strengt konfiskeringen av våpenproduserende materiale.
Han sendte ut en avdeling i september 1774 for å ta krutt som var lagret i Somerville, Massachusetts. Gage lyktes med å i fullføre dette oppdraget, men andre raid var ikke like vellykket. Dette skyldtes hovedsakelig Paul Revere og Sons of Liberty. De holdt nøye øye med Gages aktiviteter etter dette tidspunktet og lyktes i å advare fremtidige offer før Gage kunne mobilisere styrkene sine mot dem.
Amerikansk revolusjon
Som militærguvernør gav Gage ordre om at de lokale politikerne Samuel Adams og John Hancock skulle arresteres for forræderi. Hancock og Adams unnslapp guvernørens agenter i Boston og oppholdt seg ved Lexington. Majoriteten av koloniens militser støttet det voksende opprøret og samlet et lager av våpen, krutt og forsyninger ved Concord. Natten til 18. april 1775 gav Gage ordre om at 700 britiske regulære soldater fra elitestyrken og grenaderkomapaniene skulle marsjere fra Boston til Lexington og Concord.
Slagene ved Lexington og Concord resulterte i 273 døde og sårede for britene og 95 døde og sårede for de amerikanske opprørerne. Britene drev de fleste minutemen fra sine landsbyer, men ble overfalt av en voksende styrke av irregulære under deres tilbakemarsj til Boston. Både Adams og Hancock flyktet, og Gage utstedte etter slaget en proklamasjon som gav en generell benådning til alle som ville vise sin lojalitet til kronen, med unntak av Hancock og Adams.
Gage begynte å mistenke at hans kone, Margaret, en innfødt kolonist, kunne ha sympatier med opprørerne. Han trodde at hun hadde forrådt hans tillit til den revolusjonære Joseph Warren og gav ordre om at Margaret skulle sendes med skip tilbake til Storbritannia.
Etter Lexington fulgte amerikanerne etter britene tilbake til Boston og okkuperte landhalsen som gikk ut til halvøya som byen lå på. Dette innledet beleiringen av Boston. Innledningsvis stod de mellom 6000 og 8000 opprørerne, hovedsakelig ledet av general Artemas Ward, ovenfor rundt 4000 av general Gages britiske regulære soldater som var innestengt i byen. Den britiske admiralen Samuel Graves ledet flåten som fortsatte å kontrollere havnen. 25. mai fikk Gage forsterkninger på 4500 soldater og tre nye generaler, generalmajor William Howe og brigadegeneralene Henry Clinton og John Burgoyne.
Gage startet arbeidet med sine nye generaler med å planlegge utbruddet fra den beleirede byen. De ville bruke et amfibieangrep for å fjerne amerikanerne fra Dorchester Heights eller ta deres hovedkvarter ved Cambridge. For å sette en stopper for disse planene gav general Ward general Israel Putnam ordre om å befeste Bunker Hill. 17. juni 1775 tok de britiske styrkene under Howe halvøya Charlestown i slaget ved Bunker Hill. De erobret sitt mål, men klarte ikke å bryte ut siden amerikanerne holdt området der halvøya startet. Gage kalte seieren «en dyrekjøpt seier, en til av disse ville ha ødelagt oss.» Britenes tapstall var så høye at fra dette tidspunktet av, var beleiringen en stillstand.
Tilbake til England
10. oktober 1775 ble Gage kalt tilbake til England. Generalmajor Howe erstattet ham som fungerende øverstkommanderende i den britiske hæren som okkuperte Amerika. Gage sin rapport til regjeringen gjentok hans advarsler om at «en stor armé må i lengden settes inn for å redusere disse folkene» og ville kreve «innleiing av utenlandske styrker.» I april 1776 overførte George Germain, den britiske utenriksministeren for Amerika, kommandoen fra Gage til Howe.
Gage ble innsatt i tjenesten igjen i april 1781 da Amherst utnevnte ham til å mobilisere styrker for en mulig fransk invasjon. Året etter overtok Gage kommandoen, som oberst, av 17th Light Dragoons. Han ble til slutt forfremmet til general 20. november 1782 og senere overført til 11th Dragoons. Gage døde på Isle of Portland 2. april 1787 og hans kone levde i ytterligere 37 år. En annen Thomas Gage, en ung slektning som ville bli kjent innen botanikk, levde også lenger enn ham.
Noen briter føler at Thomas Gage, en viktig mann i nordamerikansk historie, har blitt urettferdig dømt av amerikanske historikere på grunn av at Gage kjempet på britenes side.
VM i turn 1993
Det 28. verdensmesterskapet i turn ble arrangert 12. til 18. april 1993, i Birmingham i Storbritannia.
Serket
Serket (også transkribert som Selqet, Selket, Serket eller Selkis) er i henhold til oldtidens egyptiske religion og mytologi en fruktbarhetsgudinne. Hun var generelt knyttet til naturen, dyr, medisin, magi og leging av giftige stikk og bitt; opprinnelig en guddommeliggjøring av skorpionen, som er hennes symbol.
Hun hadde en viktig rolle i dødskulten. Sammen med Isis, Nefthys og Neith beskyttet hun den dødes innvoller og den balsamerte kroppen. Hun ble forstått som en beskyttende gudinne, men hadde også en mørkere side ved hennes makt over giftige slanger og skorpioner, som Meretseger og Isis. Hun ble opprinnelig dyrket i Nildeltaet, men hennes popularitet spredte seg sørover og kultsentre ble etablert ved Djeba (Idfu) og Per-Serqet (Pselkis, el-Dakka) i nordlige Nubia. Imidlertid er det ikke påvist noe tempel som var særskilt dedikert til henne.
Bloody Sunday
Bloody Sunday kan vise til:
Serket
Skorpiongudinne
Stikk fra skorpioner fører til lammelse og Serkets navn henspiller på dette da det har betydningen «(hun som) strammer strupen», men hennes navn kan også bli lest som «(hun som) får strupen til å puste». Hun var således assosiert med giftens dødelige og helsebringevirkninger. Hun hadde makt over skorpioner til å få dem til å bite, men også den som kunne helbrede skorpionstikk og effektene fra annen gift som slangebitt.
I kunstneriske framstillinger ble Serket vist som en skorpion, et symbol som er funnet på de eldste objekter i tidlige kulturer som Naqada III, den siste faste i Naqadakulturen. Hun kunne også bli framstilt som en kvinne med en skorpion på hodet. Selv om hun tilsynelatende ikke hadde egne templer, hadde hun en betydelige mengde av prester i mange samfunn. De aller farligste skorpionarter finnes i Nord-Afrika, og dets stikk kan drepe sin ofre. Serket var således betraktet som en meget viktig gudinne, og ble tidvis betraktet som beskytter av faraoene. Hennes nære tilknytning til de eldste herskerne antyder at var deres beskytter, særskilt de førdynastiske herskerne med navn som Skorpion I og Skorpion II. Hva de egentlig hette er ukjent, navnene er moderne, etablert fra deres totemsymboler.
Som en beskytter mot gift og slangebitt ble Serket ofte forstått som en beskytter av andre guddommer mot den onde slangeguden Apep, tidvis avbildet som vokter mens Apep ble fanget.
Dødsgudinne
Forbindelsen til gift og død førte til at Serket også ble betraktet som en beskytter av de døde, særskilt assosiert med slangegift og væske som førte til lammelse. Hun ble en særskilt skytsgudinne for teltene til balsamererne, og de kanopiske krukker assosiert med slangegift, krukken med innvoller, som senere ble gjort til en egen guddom i form av Kebehsenuf, en av Horus’ fire sønner, og da forklart som at Serket var mor til, enten med Heru-pa-khered (Horus den yngre) eller Her-ur (Horus den eldre). Som vokter av den ene av de fire kanopiske krukker fikk Serket en sterk tilknytning til Isis, Nefthys og Neith, som alle hadde tilsvarende funksjoner. Til sist i senere egyptisk historie, som hadde en utvikling over tusenvis av år, og med en gudeverden som utviklet seg mot en sammensmeltning av mange guddommer, begynte Serket å bli identifisert og absorbert med Isis. De delte mange billedframstillinger og slektskap, og til sist ble Serket sagt å være kun et aspekt av Isis da denne gudinnens kult ble dominerende.
De ble framstilt amuletter med hennes navn som ble benyttet av folk for å beskytte seg mot skorpionbitt eller for å hjelpe dem å puste om de ble bitt. Hun er i dag best kjent for en gullstatue (se bilde) og en kanopiske krukke av alabast fra graven til Tutankhamon (KV 62). Statuen er en av fire lignende kvinnestatuer, alle skytsgudinner, som alle ser like ut med lang, plissert drakt og pungparykk. De skiller seg fra hverandre med de emblemet de har på hodene og som identifiserer dem. I Serkets tilfelle en stilisert skorpion.
Wilhelm Maribo Schøyen
Wilhelm Maribo Schøyen (født 1844 i Grue, Hedmark, død 1918) var en norsk entomolog. Han var Norges første statsentomolog og har publisert mange vitenskapelige artikler. Han var ridder av St. Olavs Orden.
Wilhelm Maribo Schøyen regnes som en av Norges mest markante entomologer. Han var en ivrig skribent og etterlot seg en stor samling vitenskapelige publikasjoner. Statsentomolog Thor Hiorth Schøyen er sønn av W.M. Schøyen.
Entomologen
Schøyen tok eksamen ved Ås høyere landbruksskole i 1867. Han begynte også på medisinstudier, uten å fullføre med en eksamen.
Fra 1884 til 1891 var Schøyen konservator ved Zoologisk museum i Oslo, han gjennomgikk og systematiserte museets samlingen av de lavere dyregruppene.
Fra 1891 var han landbruksentomolog. Hvert år utga han en beretning om skadeinsekter og plantesykdommer. Disse inneholdt rapporter fra hele Norge, men også litt om skadedyrenes biologi og hvordan bekjempe dem.
I 1894 ble Schøyen Norges første statsentomolog. Denne stillingen hadde han til 1912.
Insektsamler
Schøyen samlet på sine reiser i Norge særlig sommerfugler. I 1893 utga han en Fortegnelse over Norges Lepidoptera.  Men han samlet sopp og flere grupper av insekter. Særlig de dyr som regnes som skadedyr i landbruket, som han skrev flere populærvitenskapelige artikler om. Hans meget store insektsamling er i dag på Zoologisk museum i Oslo.
Utmerkelser
Wilhelm Maribo Schøyen ble utnevnt til ridder av St. Olavs Orden.
Bøker og publikasjoner
Schøyen er forfatter til mer enn 300 populærvitenskapelige og vitenskapelige publikasjoner. Disse fordeler seg med sju bøker, 70 vitenskapelige artikler, 26 årsberetninger og nesten 200 populærvitenskapelige artikler i blader og tidsskrifter. En fullstendig liste er utarbeidet av L. R. Natvig
Noen av de viktigste av hans publikasjoner:
Likbrenning
Kremasjon ble opprinnelig utført på store bål, og denne formen er fortsatt vanlig i store deler av verden. I vestlige land utføres kremasjoner i godkjente krematorier.
Religiøse holdninger til kremasjon varierer fra å mene at det er den foretrukne måte (for eksempel hinduisme) til å være forbudt (for eksempel jødedom og bahai).
Kremasjon i Norge
I store deler av bronse- og jernalder var likbrenning vanlig i Norge. Fra 1000-tallet ble det stadig mer uvanlig, fordi kristendommen tradisjonelt har vært negativ til likbrenning.
På 1800-tallet var kremasjon en viktig kampsak for fritenkerbevegelsen i Europa. Det fantes egne likbrenningsforeninger både i Norge, Danmark og Tyskland. Bergens Likbrendingsforening, de første årene ledet av arkitekt Schak Bull, arbeidet for saken fra 1893. Likbrenningsloven (Lov om Ligbrænding) ble innført i Norge 11. Juni 1898. Den var en av Europas mest liberale lover innen dette området. Den sikret også gratis kremasjon for dødsboet. De første årene måtte likevel likene sendes til Göteborg for å kremeres. Bergen fikk Norges første krematorium i 1907. Krematoriet lå på Møllendal og var tegnet arkitekt Schak Bull i 1906.
Peter John Haworth Doyle
Peter John Haworth Doyle (født 3. mai 1944 i Wilpshire nær Blackbum) er katolsk biskop i Northampton bispedømme.
Han ble presteviet 8. juni 1968 i Portsmouth. Etter å ha arbeidet som sogneprest i Portsmouth, Windsor, Winchester, Maidenhead, Alresford i en årrekke, og fra 2001 også som generalvikar, ble han 24. mai 2005 utnevnt til biskop. Han ble konsekrert 28. juni samme år av kardinal Cormac Murphy-O'Connor:medkonsekrerende var biskopen ab Portsmouth, Crispian Hollis, og biskopen av Clifton, Declan Ronan Lang.
Likbrenning
Lovregulering
I dag reguleres kremasjon i lov om kirkegårder, kremasjon og gravferd (gravferdsloven) fra 1996-06-07 og Forskrift til lov om kirkegårder, kremasjon og gravferd (gravferdsloven) fra 1997-01-10.
Peter John Haworth Doyle
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Likbrenning
Lovregulering
Asken fra dem som blir kremert samles i en askeurne. Den skal normalt settes ned på offentlig kirkegård eller gravplass. Oftest skjer dette i en egen seremoni. En slik seremoni kan gjennomføres med eller uten kirkelig medvirkning.
Iah
Iah (gammelegyptisk: Jˁḥ, også transkribert som Yah, Jah, Jah(w), Joh eller Aah) var i henhold til oldtidens egyptiske religion og mytologi en månegud. Navnet betyr rett og slett «måne», men likheten i navnet med de eldste formene av navnet på jødedommens gud, Jahve (hebraisk ), foruten det faktum at jødenes forfedre hadde tett politisk og kulturell kontakt med oldtidens Egypt, har skapt utfordringer for forståelsen av betydningen av Iah.
Likbrenning
Lovregulering
På 2000-tallet har innføring av strengere utslippskrav for krematorier gjort det nødvendig å oppgradere mange kremtorieanlegg i Norge. En rekke krematorier drev i flere år på dispensasjon med et tak på 200 kremasjoner i året før de ble enten nedlagt eller oppgradert. Det har skjedd en konsolidering av kremasjonsvirksomheten i færre krematorier. Typisk i så måte er situasjonen i Vestfold, der krematorier i fire byer (Horten, Tønsberg, Sandefjord og Larvik) er nedlagt, mens det nyåpnede Vestfold krematorium utfører kremasjonstjenester for hele fylket.
Iah
Utvikling
Iah synes å ha vært en gammel, om enn en mindre betydningsfull månegud, en personifisering av den fysiske månen, akkurat slik som Aton, solskiven, var den guddommelige personifisering av solen. Det var andre, mer betydningsfulle måneguder, Tot og Khonsu, som han senere ble sammensmeltet med. Som disse månegudene kunne Iah bli manifestert som nymånen, som ibisfuglen eller falken. Det er ikke avdekket noen referanser til templer og steder hvor han ble dyrket.
Han ble tidvis betraktet som den voksne formen av Khonsu og ble deretter i økende grad absorbert av denne guden. Han fortsatte å opptre på amuletter og tidvis på andre objekter, da tilsvarende som Khonsu i framtoning med de samme månesymbolet på hodet og tidvis de samme kledningene. Han adskilte seg ved at han hadde full parykk fram et barns sidelokker, og tidvis var han framstilt med Øvre Egypts hvite krone som ble toppet med andre symboler. Med tiden fikk han tittelen Iah-Djuhti, «nymånens gud».
Han ble en del av kulten til Osiris, de dødes gud, ved det femte dynasti. Årsaken kan være at i månens månedlige syklus fornyet den seg. Han synes også ha tatt til seg måneaspektet til Tot, gud for kunnskap, skriving og matematikk; månens sektorer ble benyttet som symboler for brøk.
Ved tiden til Det nye rike var han mindre framtredende enn de andre gudene med månetilknytning, Tot og Khonsu, og grunnet deres felles funksjoner ble han identifisert med den ene eller den andre av de to guddommene.
Referanser
Llista de personatges de la mitologia egípcia
Kunståret 1284
Kunståret 1284 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1284.
Dødsfall
1284 in art
Else Jacobsen
Else Agnes Ella Jacobsen (født 31. mai 1911 i Ordrup, død 3. april 1965 i København) var en dansk svømmer som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam og 1932 i Los Angeles.
Jacobsen vant en olympisk bronsemedalje i svømming under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Hun kom på tredjeplass på 200 meter bryst for damer, bak Clare Dennis fra Australia og japanske Hideko Maehata.
Le Cid
Le Cid er et skuespill skrevet av den franske forfatteren Pierre Corneille (1606–1684) og først utgitt i 1636. Det er karakterisert som en tragikomedie og bygger på sagnkretsen om den spanske ridderen El Cid og mer konkret på Guillen de Castros Modedades del Cid fra 1631.
Stykkets intrige omfatter død, kjærlighet, hevn og ære. Hovedpersonen Rodrigue elsker Chimène. De to elskendes fedre er imidlertid uvenner og rivaler og tragedien begynner når Rodrigue på vegne av sin far må utfordre sin kommende svigerfar til duell som svar på en fornærmelse. Svigerfaren dør i duellen, og til tross for at Chimène fremdeles elsker Rodrigue oppsøker hun kongen for å få sin rettmessige hevn. Rodrigue deltar i krigen mot maurerne og vinner ære og heltenavn. Kongen utpeker en ridder, don Sanche, til å kjempe på Chimènes vegne mot Rodrigue i en duell. Rodrigue er i strid med seg selv om hvorvidt han skal forsøke å vinne i duellen, eller om han skal la seg beseire av den som kjemper på vegne av hans elskede. Han vinner imidlertid duellen, og stykket avsluttes med at kongen gir paret ett års hviletid, «til å tørre sine tårer», før de gifter seg. Et sidemotiv i historien er prinsesse Urraques ulykkelige kjærlighet til Rodrigue.
Corneilles stykke dannet senere grunnlaget for Jules Massenets opera Le Cid og delvis også for Händels Flavio.
Lauritz Sømme
Lauritz Sverdrup Sømme (født 7. mars 1931) er en norsk entomolog. Hans arbeidsfelt har vært insekter i hus og lagrede matvarer, men særlig om enkelte leddyrs overvintring og kuldetoleranse. Sømme har vært med på flere ekspedisjoner til Antarktis, hatt feltopphold på Svalbard og ellers besøkt flere steder på jorden i sine undersøkelser omkring leddyr og kuldetoleranse.
Sømme er redaktør for fagtidsskriftet Norwegian Journal of Entomology og han har utgitt flere bøker. Han er æresmedlem i Norsk entomologisk forening. Fra 2011 er Sømme fagansvarlig for virvelløse dyr i Store norske leksikon.
Han var tidligere gift med professor Randi Sømme.
Forskning
Lauritz Sømme tok sitt hovedfag (cand. real.) ved Universitetet i Oslo i 1958 på resistens mot insektmidler (DDT) hos stor husflue Musca domestica. I norske fjøs fant Sømme ut at det ikke var særlig mange husfluer. Derimot var det mange andre arter fluer, som loftsfluer og den blodsugende parasitten vanlig stikkflue Stomoxys calcitrans, en stikkflue i slekt med tsetsefluen. Både denne og husfluene var resistente mot DDT.
Operasjon Karbala 3
Operasjon Karbala 3 var en iransk offensiv under Iran–Irak-krigen. Offensiven varte fra 1. til 23. september 1986 og ble utkjempet på Al-Faw-halvøya ved Den persiske gulfen. Det var en spesialoperasjon av utført av de iranske pasdaran-enhetene som var trent for maritime operasjoner. Deres mål var den strategisk viktige oljeinstallasjonen Al-Amarahplattformen. Denne plattformen hadde blitt en viktig observasjonspost for anslag mot trafikken på vestre del av gulfen. På sjøen var iranerne meget sårbare for fly og kamphelikoptre. Irakerne angrep dessuten det store komplekset Al-Amarah uten skrupler. Irak tvang iranerne vekk etter få dager. De iranske tapene ble av motparten anslått til omkring to tusen døde, mens Iran selv hevdet å ha mistet 60 mann.
Lauritz Sømme
Forskning
Etter hovedoppgaven begynte Sømme å arbeide som stipendiat ved Statens plantevern på Ås. Her var han i 12 år, hvor han arbeidet særlig med insekter i hus og lagrede matvarer og insektenes resistens mot insektmiddel.
I 1962 var Sømme et år i Canada, og studerte kuldetoleranse hos insekter, ved Canada Agriculture Research Station i Lethbridge, Alberta. Sømmes doktorgrad handlet om kuldetoleranse hos insekter.
I 1970 skiftet Sømme arbeidssted fra Statens Plantevern, til Universitetet i Oslo, hvor han ble dosent i entomologi. Senere, i 1985, ble han professor i faget. Han fortsatte nå sine studier på kuldetoleranse hos biller, spretthaler og midder. Særlig nyttig for han ble den nylig opprettede forskningsstasjonen på Finse. Det ble studert kuldetoleranse hos midder og spretthaler på avblåste og snøfrie rabber i høyfjellet. Fjellbladbille Chrysomela collaris hadde et underkjølingspunkt ved minus 40° C før kroppsvæsken frøs og dyret døde. På Finse ble det også oppdaget at løpebillen Pelophila borealis kunne la seg totalt innfryse i is over en lengre periode. Billens underkjølingspunkt er bare minus 5° C, men dette er trolig nok da den overvintrer under snø, som isolerer. Stedene den overvintrer er av og til fuktige og våte, og billen kan risikere å fryse helt inn i is. Det ble observert at den kunne overleve i et miljø uten ny tilgang på oksygen (anoxia).
Lauritz Sømme har fra 1977 vært med på flere norske forskningsekspedisjoner til Antarktis. Hans oppgave var å undersøke faunaen av leddyr (midder og spretthaler) på Bouvetøya og Dronning Maud Land. Dyrene her hadde de samme overlevelsesmekanismer som Sømme tidligere hadde funnet i det norske høyfjellet, på Finse.
På Bouvetøya finnes 8-10 arter midder og spretthaler. Øya ligger 2 000 km fra nærmeste kontinent. Den ligger øst for Sør-Shetlandsøyene og vinden i området er ofte fra vest. Det er derfor naturlig å tenke seg at både dyrene og floraen på øya har kommet med fugler som har krysset havet.
I Antarktis er det bare funnet et par arter tovinger, utenom spretthaler og midder. Det er noen små fjærmygg som lever på egnede steder langs kysten. Det største landlevende dyr er en spretthale (Collembola) som er omtrent 2 mm lang. På Antarktis finnes ikke isbjørn eller fjellrev, og sel og fugler regnes ikke til de landlevende dyrene.
Sømme har også deltatt i britiske ekspedisjoner til Sør-Georgia og Signy Island.
Forfatteren
Lauritz Sømme har oversatt flere bøker i faglitteratur til norsk. Han har skrevet flere bøker og en rekke kortere artikler om sitt fagområde på norsk. Han har som fagperson skrevet vitenskapelige publikasjoner i en rekke fagtidsskrift. Sømme har fungert som redaktør og bidratt for fagtidsskriftet Norwegian Journal of Entomology over flere år.
Utmerkelser
Sømme har fått Framkomiteens Nansenbelønning for sitt arbeide i polare områder.
Sømme ble medlem i Norsk Entomologisk forening i 1955. Han har flere perioder bak seg i styret. I 2006 innstilte styret i Norsk entomologisk forening enstemmig at Sømme skulle utnevnes til æresmedlem av foreningen, noe som skjedde på foreningens årsmøte 13. februar 2007. Æresmedlemskapet fikk han ikke for sitt yrkesaktive liv som entomolog, men for sin innsats for foreningen med fagtidsskriftet Norwegian Journal of Entomology hvor han har vært redaktør fra 1966 til 1978, og fra 1999. Og ikke minst fordi han skrev norsk entomologis historie og utgav den i en 326 sider bok, da Norsk entomologisk foreningen rundet 100 år i 2004.
Fritenker
Fritenker er et begrep som kommer opprinnelig fra det engelske ordet free-thinker, og viser til person som tenker ubundet av kirkens autoritet i religiøse spørsmål, eller generelt forholder seg fritt i forhold til religion, dogmer og andre autoriteter.
Ordet free-thinker ble først brukt av de engelske deistene på slutten av 1700-tallet, og etter hvert fikk ordet allmenn utbredelse blant en rekke filosofer også i Frankrike og Tyskland. Ordet ble først brukt om og av filosofen John Toland.
Det fantes egne fritenkerklubber i Norge rundt 1900. Fritænkerklubben i Bergen var en pådriver når det gjaldt innføring av kremasjon (likbrenning), og den radikale likbrenningsloven av 1912.
Holmen Red Eagles
Historikk
Ishockeyklubben ble stiftet i 1934, som en avdeling i Holmen Idrettsforening, og er en av landets eldste ishockeyklubber. Klubben var en av ti klubber som i 1934 startet Norges Ishockeyforbund, og ble skilt ut som eget idrettslag i 1999.
Kleifarvatn
Kleifarvatn er den største innsjøen på Reykjanes på Island. Den ligger i den sørlige delen av sprekksonen til Den midtatlantiske ryggen. Det går en sti til innsjøen og to områder med høye temperaturer ligger like ved, Seltún/Krýsuvík og en annen like øst. Det største dypet i innsjøen er 97 m. Etter et stort jordskjelv i 2000 begynte innsjøen å forsvinne og i dag er overflata 20 % mindre.
Kleifarvatn er også den islandske tittelen på en kriminalroman av Arnaldur Indriðason som på norsk har blitt omsatt til Vannet. Boka blei utgitt i 2007.
PRO-drop-språk
Et PRO-drop-språk (eller null-anaforspråk) er et språk som har visse typer pronomen som ikke trenger å uttrykkes. Eksempler er finsk (minä) tulen kohta («(jeg) kommer snart"») og spansk (yo) leo («(jeg) leser»). I disse språka er ikke subjektet nødvendig, fordi bøyningsendelsen til verbet forteller hvilken person som er subjektet. PRO-drop-språk kan omgå pronomener som fungerer enten som subjekt eller som objekt. Alle språk som ikke trenger å uttrykke pronomenet når det fungerer som subjekt, kalles null-subjektsspråk.
Begrepet oppsto i styrings- og bindingsteorien på 1980-tallet.
Drevsjø kirke
Drevsjø kirke er en langkirke fra 1848 i Engerdal kommune, Innlandet fylke.
Zgierz
Zgierz ligger i Łódź voivodskap og er hovedstaden i Zgierz-powiaten. Den er en av de eldste byene i det sentrale Polen. Navnet «Zgierz» dukket for første gang opp i 1131, og i 1288 eller før fikk byen byrettigheter, som i 1420 ble bekreftet av kong Vladislav II Jagello.
I 1793 havnet byen under Preussen etter Polens delinger, fra 1807 ble den del av Storhertugdømmet Warszawa og fra 1815 del av Kongress-Polen. På midten av 1800-tallet oppstod tekstilindustri i byen, og utviklingen skjøt da fart. Frem til 1975 hadde byen Zgierz status som distriktsnivåby.
Vennskapsbyer
Glauchau, Hódmezővásárhely, Kežmarok, Kupiškis, Orzysz, Supraśl, Manevytsji
Corydoras
se tekst
Corydoras er en slekt pansermaller. Navnet kommer av gresk kory (hjelm) og doras (hud). Corydoras er en veldig stor slekt med over 180 beskrevne arter. I tillegg finnes det mange varianter. Flere hundre Corydoras-arter har ikke blitt klassifisert enda, men holdes av akvarister. Disse artene gis C-numre. Pr. 2006 er 153 C-numre utdelt, hvorav 32 senere har fått skikkelige vitenskapelige navn.
Corydoras finnes i naturen i saktestrømmende og nesten stille (men sjelden stagnant) vann, hvor vannet er grunt og klart. Pansermaller finnes i store deler av Sør-Amerika, men finnes kun på dette kontinentet. Disse fiskene ser ut til å foretrekke sandbunn, eller sand blandet med gjørme, enkelte ganger dekket med detritus eller døde blader. Elvebankene og -breddene har rik plantevekst, og her er det Corydoras-fiskene finnes. De lever i et bredt spekter av vanntyper, men er oftest å finne i bløtt vann som er nøytralt eller svakt alkalisk. De tåler veldig lite salt i vannet (noen arter tåler ikke salt i det hele tatt), og holder derfor ikke til i områder med tidevann. Mange arter samles i stimer på hundrevis eller tusenvis av individer, vanligvis av en enkelt art, men noen ganger med andre arter i blandingen.
Kunståret 1286
Kunståret 1286 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1286.
Fødsler
…
Dødsfall
…
1286 in art
Ritualmordanklagen på Rhodos
Ritualmordanklagen på Rhodos, også Blodsaken på Rhodos, var en sak med falske mordanklager på den osmanske øya Rhodos i 1840, hvor øyas jødiske befolkning ble anklaget for å rituelt ha myrdet en ung kristen gutt.
De falske anklagene oppstod blant øyas gresk-ortodokse befolkning og ble aktivt støttet av konsuler fra flere europeiske land, blant dem konsulene fra Storbritannia, Frankrike, Keiserdømmet Østerrike, Sverige og Hellas. Den osmanske guvernøren på Rhodos brøt med en lang osmansk tradisjon og støttet anklagene. En rekke lokale jødiske innbyggere ble arrestert, og flere ble torturert så hardt at de til sist ga falske tilståelser. Det jødiske kvarteret ble også blokkert i tolv dager.
Innsbruck bispedømme
Innsbruck bispedømme er et av Østerrikes ni katolske bispedømmer. Det omfatter størsteparten av delstaten Tirol og har sitt sete i Innsbruck.
Bispedømmets østgrense i Nord-Tirol følger av historiske årsaker elven Ziller. Zillerdalens høyre side samt distriktene Kitzbühel og Kufstein hører dermed til Salzburg erkebispedømme, som også er Innsbrucks metropolitanbispedømme.
Innsbruck bispedømme ble opprettet i 1964 av de østerrikske delene av Brixen bispedømme. Den gang omfattet bispedømmet også Vorarlberg og het Innsbruck-Feldkirch bispedømme. Vorarlberg ble skilt ut som Feldkirch bispedømme i 1968.
Fra delingen av Tirol i Nord- og Syd-Tirol og frem til 1964 utgjorde det fremtidige bispedømmet en såkalt apostolisk administrasjon som var direkte underlagt paven. Før den første verdenskrig hadde dagens bispedømme hørt til Brixen. I middelalderen (og delvis frem til 1819) var enkelte av Nord-Tirols sogn derimot underlagt bispedømmene Augsburg (Ausserfern), Chiemsee (bl.a. Brixental og St. Johann), Chur (Nauders og Paznaun) og Freising (bl.a. Brandenberg og Thiersee). Lavant og Tristach lengst syd i Øst-Tirol hadde inntil 1789 hørt til patriarkatet Aquileia (respektive Görz erkebispedømme).
John Chrysostom Lan Shi
John Chrysostom Lan Shi (født 1925, død 21. september 2014) var en kinesisk katolsk biskop i Sanyuan i provinsen Shaanxi i Folkerepublikken Kina. Han ble hemmelig bispeviet i 2000, uten regjeringens approbasjon.
Norled
Norled AS (tidligere HSD Sjø AS og Tide Sjø AS ) er et norsk rederi. Selskapet har 78 fartøy som er i rutetrafikk på en rekke ferje- og hurtigbåtsamband langs store deler av Norges kyst (Trøndelag, Møre og Romsdal, Hordaland, Rogaland, Vest-Agder, Indre Oslofjord og Nord-Troms). Norled har administrasjonskontor i Bergen og Stavanger samt regionskontor i Ålesund og Oslo. Norled eies av Norled Holding AS som igjen eies av nordiske CapMan Infra og kanadiske CBRE Caledon Capital Management. Selskapet var inntil 2011 et heleid datterselskap av Tide ASA, og til 2019 eid av Det Stavangerske Dampskibsselskab.
Norleds historie går tilbake til etableringen av Det Stavangerske Dampskibsselskab i 1855, Interessentskabet Hardangeren i 1868 og Det Søndhordlandske Dampskibsselskab i 1871. Norled har ca. 1400 ansatte og selskapet omsetter for ca. 1,6 milliarder kroner årlig.
Stavangerske
Siden midten av 1800-tallet hadde dampskipsfarten begynt å ta seg opp på Vestlandet. Det Stavangerske Dampskibsselskab ble etablert på konstituerende generalforsamling 12. februar 1855. Konsul C.E. Buch ble valgt til direksjonens formann, og med seg i direksjonen hadde han konsul Jens Zetlitz Kielland, Kjøpmann H. Svendsen, kjøpmann M. Mangnesen og kjøpmann A. Høy. Allerede i løpet av 1870-årene økte flåten til syv skip. Selskapet drev i mange år den viktige stamruten mellom Bergen og Kristiania med de tre største skipene; D/S «Kong Sverre», D/S «Kong Haakon» og D/S «Kong Olaf». Senere ble D/S «Christiania» og D/S «Rogaland» satt inn i denne ruten.
I 1914 hadde Stavangerske 19 skip, hvorav 2 på Nattruten mellom Stavanger og Bergen, 7 i annen kystrutefart og 10 på lokalruter. i 1939 var tallet på skip kommet opp i 30, fordelt på 13 kystruteskip, 12 lokalbåter, 3 lastebåter og 2 slepebåter. På dette tidspunkt rangerte Stavangerske som nummer tre etter Bergenske og Nordenfjeldske, mens Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap var rangert som nummer 7, målt etter størrelsen på de årlige fraktinntektene.
På slutten av 30-årene revolusjonerte Stavangerske lokalbåtmarkedet med introduksjonen av moderne ekspressbåter, eller sjøbusser som de også ble kalt. Den første het MS Ekspress og ble levert fra selskapets eget verft på Skjæret i 1937, og den ble etterfulgt av MS Ekspress II og MS Fjorddrott året etter.
Fra mellomkrigstiden og etter krigen drev Stavangerske i samarbeid med andre aktører også en del utenriksfart til Østersjøen, både mot østblokklandene og Sverige / Finland. I tiden etter krigen hadde Stavangerske i tillegg til lokalbåtene og Nattruten mellom Stavanger og Bergen nærmest et slags hegemoni på rutefarten mellom vestlandet og Oslo, med Hurtigruten Oslo – Stavanger (40 timers tur), Kystruten Oslo – Bergen (65 timers tur) og Godsruten Oslo – Bergen 115 timers tur). Stavangerske deltok også i Hurtigrutesamarbeidet for Hurtigruten mellom Bergen og Kirkenes.
I 1960 var Stavangerske sammen med Sandnes Damp først ute i landet med de moderne hurtiggående hydrofoilbåtene som markerte en ny æra i kysttrafikken. Den første båten het HF «Vingtor» og gikk hele 35 knop. Den brukte bare fire timer mellom Bergen og Stavanger, godt under halvparten av den tiden Nattruten tok. Billettprisen var et par kroner rimeligere enn 1. klasse på Nattruten med sovelugar.
I 1974 ble Flaggruten etablert i samarbeid med Sandnæs Damp og HSD. I 1976 ble alle lokalbåtrutene i Rogaland samordnet og Stavangerske fusjonerte med Høgfjord Rutelag og Jøsenfjord Rutelag og overtok deres 8 skip. Etter dette opererte selskapet 23 samband med 31 båter.
1. januar 1990 ble Rogaland Trafikkselskap AS etablert som et eget datterselskap for å drive den subsidierte ferje og lokalfarten.Før dette hadde styret og bedriftsforsamlingen i mange år pendlet mellom å beholde eller kvitte seg med den subsidierte ferje- og lokalfarten. Da Folke Hermansen i 1987 overtok aksjemajoriteten i selskapet og overtok som styreformann fikk han etterhvert folket med seg på å beholde ferje- og lokalfarten. Selskapet ble nå organisert i 3 rendyrkede hovedområder: Rogaland Trafikkselsskap, Godsdivisjonen og Shipping divisjonen.