cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Władysław Reymont
Forfatter
Hans fremste verk er den store, episke bonderomanen Chłopi (1903-06, Bøndene), for hvilken han i 1924 mottok nobelpris i litteratur. Romansuiten er fordelt på fire bind etter de fire årstider, med skildringer av polsk landsbyliv på slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet.
Reymont hørte til dikterkretsen Młoda Polska («Ungpolakkene»).
Under store deler av sitt liv hadde Reymont skjør helse. Han døde 58 år gammel.
Warwickshire Police
Organisering
Politienheten ledes av en Chief Constable, en Deputy Chief Constable, to Assistant Chief Constabler og em sivil Director of Finance. Hovedkvarteret ligger i Woodcote som er et 1800-talls herskapshus og eiendom i landsbyen Leek Wootton, som har vært enhetens hovedkvarter siden 1949.
Abdullah Gül
Abdullah Gül (født 29. oktober 1950 i Kayseri) er en tyrkisk politiker. Han tilhører partiet AKP.
Han har utdannelse i økonomi fra Universitetet i Istanbul, med doktorgrad derfra i 1983. Han arbeidet som økonom ved Den islamske utviklingsbank i Jidda fra 1983 til 1991.
Gül var statsminister fra november 2002 til mars 2003. Han ble landets visestatsminister og utenriksminister i 2003. Som utenriksminister var Gül aktivt med i forhandlingene med EU angående et tyrkisk EU-medlemskap, som han selv er tilhenger av.
Warwickshire Police
Organisering
Fylket er delt inn i distrikter/boroughs som hver er kommandert av en Chief Inspector. De fleste sektorene har kun en politistasjon, mens noen har noen flere.
Abdullah Gül
Privatliv
Abdullah Gül ble født i Kayseri 29. oktober 1950. Hans mor er Adeviye Gül og hans far Ahmet Hamdi Gül..
Den 20. august 1980 giftet Abdullah Gül seg med sin da 15 år gamle kusine Hayrünnisa Özyurt (født 1965). Paret har tre barn; to sønner kalt Mehmet Emre og Ahmet Münir og en datter kalt Kübra. Gül er fan av fotballklubben Beşiktaş J.K..
Lars Fr. H. Svendsen
Han har vært anmelder i Dagsavisen og fast spaltist i Aftenposten. I 2002 var han også fast paneldeltaker i talkshowet Store Studio på NRK1.
I 2003 var han sammen med Jan Valentin Sæther kurator for Vestlandsutstillingen.
Han tok doktorgraden på en avhandling om Kants hermeneutikk ved Universitetet i Oslo.
Sevilla FC
Sevilla Fútbol Club er en spansk fotballklubb som spiller i Primera Division. Sevilla ble grunnlagt 25. januar 1890, noe som gjør at det er den eldste klubben i Sevilla.
Historie
Sevilla ble grunnlagt i 1905, og de spilte sin første offisielle kamp i 1908. Det var mot Recreativo Huelva. I 1914 vant laget det første Copa de Sevilla. I 1935 vant de deres første spanske cupmesterskap, Copa del Rey.
Sesongen 1939/1940 ble en veldig bra sesong for Sevilla. De slo blant annet FC Barcelona 11-1 og Valencia CF 10-3, men selv om sesongen var meget bra, så ble de nummer etter at det bare ble uavgjort i siste serierunde. I sesongen 1945/1946 vant de sitt hittil eneste seriemesterskap. I 1939, 1948 og 2007 vant laget Copa del Rey. Det er også hittil de siste cupmesterskapene i Spania. Klubben ble i 2007 rammet av dødsfallet til Antonio Puerta av hjerteinfarkt, som skapte sjokk og et minutts stillhet ved mange anledninger verden over.
I Europa
Per 2016 har Sevilla vunnet UEFA-cupen og Europaligaen flest ganger med fem triumfer. De to første seirene kom i UEFA-cupen: Først i 2006, da de slo Middlesbrough 4-0 i finalen, og deretter i 2007, da de vant etter straffesparkkonkurranse mot RCD Espanyol. Samme år vant de UEFA Super Cup med seier 3-1 over AC Milan.
Sevilla har vunnet Europaligaen tre år på rad, en bedrift de er alene om. I 2014 slo de SL Benfica på straffesparkkonkurranse. Året etter vant klubben 3-2 over Dnipro Dnipropetrovsk i finalen, og i 2016 ble det seier 3-1 over Liverpool.
Sevilla-derby
I Sevilla er det oppgjøret mellom Sevilla og Real Betis som er det store. 8. oktober 1915 tok det første Sevilla-Betis sted. Det endte med 4-3 seier til Sevilla. Sevilla har vunnet 34 kamper, Betis har vunnet 26 kamper og det er blitt 16 uavgjorte kamper.
Stadion
Sevillas hjemmebane heter Estadio Ramón Sánchez Pizjuán og den har en kapasitet på 45 500 tilskuere. Den er oppkalt etter tidligere klubbpresident Ramón Sánchez Pizjuán.
Sam Neill
Nigel John Dermot «Sam» Neill (født 14. september 1947 i Omagh i Nord-Irland) er britisk-nyzealandisk skuespiller som debuterte i filmen Sleeping Dogs (1977).
Sevilla FC
Spillerstall
Oppdatert 25. mars 2023.
Sam Neill
Neill har hatt en rekke høyprofilerte roller i flere filmer, blant annet Damien i Omen III: The Final Conflict, trollmannen Merlin i mini-TV-serien Merlin, Vasily Borodin i Jakten på Rød Oktober, Lord Friedrich Hoffman i Snow White: A Tale of Terror, Alisdair Stewart i The Piano og paleontologist Dr. Alan Grant i Jurassic Park og Jurassic Park III.
Sevilla FC
Kjente tidligere spillere
• Diego Maradona
Sam Neill
Neill ble i 2006 utnevnt til fremtredende følgesvenn av New Zealands fortjenstorden. Da æresbevisningen i 2009 ble omgjort til ridder følgesvenn med medfølgende adelstittel og rett til å føre tiltaleformen Sir foran sitt, navn avslo Neill tilbudet. Han er derfor medlem av ordenen i den opprinnelige tittelløse grad. Neill er også offiser av Order of the British Empire.
Sevilla FC
Kjente tidligere spillere
•  Bebeto
•  Ilie Dumitrescu
•  Daniel Bertoni
•  Javier Saviola
•  Diego Simeone
•  Davor Suker
•  José Antonio Reyes
•  Carlos Marchena
•  Sergio Ramos
•  Rinat Dasaev
•  Daniel Alves
•  Christian Poulsen
Valsalvas manøver
Valsalvas manøver er en medisinsk prosedyre for å presse luft gjennom øretrompeten og inn i mellomøret. Prosedyren har fått navnet etter Antonio Maria Valsalva, som studerte og beskrev ørets anatomi på begynnelsen av 1700-tallet. Manøveren utføres ved å klemme for neseborene samtidig som man kniper igjen munnen, mens man presser luft opp i nesesvelgrommet.
Manøveren benyttes i forbindelse med observasjon og diagnostisering av en lang rekke sykdommer og tilstander i kraniet og luftveiene. Dessuten er det en enkel og mye brukt metode for å åpne øretrompeten ved luftveisinfeksjoner, eller for å utligne trykkforskjellen som oppstår i mellomøret ved plutselige trykkforandringer i omgivelsene rundt for eksempel i forbindelse med dykking eller flyreiser.
Orgelbüchlein
Orgelbüchlein (BWV 599–644, «Liten orgelbok») av Johann Sebastian Bach er en samling koralforspill for orgel som han for det meste komponerte i den tiden han fungerte som hofforganist i Weimar (1712 til 1717).
Enkeltsatsene kombinerer et høyt kunstnerisk nivå med omtanke for at samlingen skal være andvenbar både i gudstjenesten som i instrumental- og komposisjonundervisningen. Ifølge Christoph Wolff «kombinerer den typiske Orgel-Büchlein-koralen stram motivisk oppbygning og kontrapunktisk raffinement (inkludert strenge kanons) med et dristig ekspressivt musikalsk språk og subtile musikalsk-teologiske tekstfortolkninger; i hver av dem forbindes manual- og pedalstemmene elegant til et mønstergyldig orgelpartitur.»
Opprinnelse
Bach startet opp med den nitti siders boka i begynnelsen av tiden i Weimar, altså allerede rundt 1708, og skrev inn alle titlene på de 164 planlagte koralene. Dermed viste han ikke bare hvilke koraler han planla å kopiere inn eller tonesette på nytt, men også hvem som skulle strekke seg over en eller to sider à seks notelinjer. Rekkefølgen av satsene følger kirkeåret, slik det har vært vanlig i tyske lutherske sangbøker fram til i dag. Halvparten av satsene er renskrifter, dvs kopier av allerede eksisterende verk, sannsynligvis kopiert fra en mye tidligere koralsamling.
Den første delen, fra advent til påske, er nesten fullstendig, deretter blir det større og større luker jo lengre utover en kommer. Sannsynligvis mistet Bach interessen for denne typen koralbearbeidelser etterhvert som nye komposisjonsprosjekter opptok ham. Tittelen han skrev inn langt senere, i 1720, gjenspeiler at verket nå først og fremst var blitt et pedagogisk verktøy. Bach beholdt heftet for undervisningsformål og etter 1727 føyde han bare til en eneste fullstendig koral, begynte på en annen og foretok noen revisjoner her og der. Den endelige Orgelbüchlein inneholder i dag 46 fullførte koralpreludier, eller «46 ausgeführte Choralvorspiele» som en ukjent hånd har utvidet Bachs tittel med.
I 1739, på den tiden tredje del av Clavierübung ble til, var disse satsene åpenbart allerede for gammeldagse til å brukes om igjen, Bachs koralbearbeidelser fra senere tid har stort sett et mye større omfang.
Utgaver
Orgelbüchlein finnes i flere utgaver:
Genèvekonvensjonene
Genèvekonvensjonene er fire traktater som ble utarbeidet i Genève og som er en viktig del av humanitær folkerett. Konvensjonene var resultatet av en innsats nedlagt av Henri Dunant, som var motivert av krigshandlingene han var vitne til under slaget ved Solferino.
Jevnfør artikkel 49, 50, 129 og 146 i henholdsvis Genèvekonvensjon I, II, III og IV, er alle signatarstatene pålagt å vedta et tilstrekkelig nasjonalt lovverk for å gjøre alvorlige brudd på Genèvekonvensjonene straffbare.
Konvensjonene
Konvensjonen om forbedring av sårede og sykes kår i de væpnede styrker i felten (den første Genèvekonvensjonen) av 1949 ble først vedtatt i 1864 etter den brutale krigen mellom Sardinia, Frankrike og Østerrike. Den fastslår blant annet at sanitetspersonell skal beskyttes, og at syke og sårede soldater på land skal samles og få behandling.
Konvensjonen om forbedring av sårede, syke og skibbrudnes kår i de væpnede styrker til sjøs (den andre Genèvekonvensjonen) av 1949 ble først vedtatt i 1907 som et resultat av sjøkrigen mellom Japan og Russland. Den ble vedtatt for å beskytte sanitetspersonell, syke og sårede ved krigføring til sjøs.
Konvensjonen om behandling av krigsfanger (den tredje Genèvekonvensjonen) av 1929 ble vedtatt etter første verdenskrig og omhandler beskyttelse av krigsfanger.
Konvensjonen om beskyttelse av sivile i krigstid (den fjerde Genèvekonvensjonen) av 1949 ble vedtatt etter andre verdenskrig og omhandler beskyttelse av sivilbefolkningen i krig.
Tilleggprotokoller
I tillegg er det vedtatt tre tilleggsprotokoller til Genèvekonvensjonene:
Symboler anerkjent av Genèvekonvensjonene
Genèvekonvensjonene anerkjenner tre symboler som skal plasseres på humanitære og medisinske kjøretøyer og bygninger for å beskytte dem mot militært angrep. Misbruk av symbolene er et brudd på Genèvekonvensjonene.
Symbolene har i Norge en strafferettslig beskyttelse i straffeloven § 166, mot misbruk av internasjonalt kjennetegn eller betegnelse som «er bestemt til bruk i samband med hjelp til sårede og syke eller vern av kulturverdier i krig». Rettsbeskyttelsen er også rettet mot uhjemlet bruk av «betegnelse, merke, segl eller kjennetegn som lett kan forveksles med» disse. Symbolene kan heller ikke registreres i varemerke eller design.
Aachenkatedralen
Aachenkatedralen (på tysk også kalt Aachener Münster eller Kaiserdom) i byen Aachen, Nordrhein-Westfalen er katedral i Aachen bispedømme i Tyskland. Kirken er viet til jomfru Maria. Dagens kirke består av flere deler: Den karolingiske oktogon er det viktigste bidrag til den karolingiske renessanse. Den er omgitt av flere senere påbygninger. Blant disse er den gotiske korhallen i øst, vestverket og enkelte sidekapeller. Det var Karl den store som startet byggingen av slottskirken i år 786. Han ble begravet i kirken i 814, hvor hans etterlevninger fortsatt finnes. Kirken ble oppført på UNESCOs verdensarvliste i 1978.
Genèvekonvensjonene
Det røde kors
Det røde kors er hentet fra det sveitsiske flagg. Symbolet benyttes også av Røde Kors. En av grunnleggerne av Røde Kors, Guillaume Henri Dufour, som hadde sørget for at det sveitsiske flagget skulle brukes i hele Sveits i 1840, foreslo å benytte det samme flagget med fargene invertert som emblem for organisasjonen, da slik at emblemet for Røde Kors har rødt kors på hvit bakgrunn. Korset har like lange korsarmer og kalles ofte «gresk kors». Denne enkle korsformen er kjent gjennom flere tusen år i forskjellige kulturer rundt om i verden.
Aachenkatedralen
Historie
Katedralen har fått sitt nåværende utseende gjennom mer enn ett årtusen med bygging. Den eldste del er slottskapellet med den oktogone domen, som senere ble utvidet til katedralen slik vi ser den idag. Kapellet var ved oppføringen den største offentlige bygningen nord for alpene. Arkitekturen har innslag av klassiske, bysantinske og tysk-franske elementer.
Kroningshallen (Aula Regia) er oppført på 1300-tallet og regnes som en del av det originale anlegget. Hallen er idag en del av rådhuset.
Genèvekonvensjonene
Den røde halvmåne
Opprinnelig var det meningen at kun Det røde kors skulle benyttes som symbol for Genèvekonvensjonene, men de fleste muslimske land (hovedsakelig Det osmanske riket, senere Tyrkia) protesterte mot dette. Som et resultat ble derfor et ekstra symbol, Den røde halvmåne, tatt i bruk. Halvmånen er et gammelt symbol i både muslimske og kristne land: vi finner halvmåne allerede fra middelalderen i europeiske segl, samt i både offentlige våpen og slektsvåpen. I nyere tid er det bare muslimske land som har halvmånen i nasjonalflagg.
Aachenkatedralen
Historie
Byen Aachens viktigste periode startet ved Karl den stores overtakelse av byen i 768. Aachen ble snart residens (pfalz) for keiseren i varme perioder på våren. Kirken var deretter fra 936 til 1531 kroningskirke for 30 konger i det tysk-romerske riket.
Genèvekonvensjonene
Den røde krystall
Signatarstatene vedtok en endring av Genèvekonvensjonene 8. desember 2005 for å anerkjenne et nytt symbol, et rødt rombe- eller ruteformet tegn (engelsk: diamond) på hvit bakgrunn, kalt Den røde krystall. Symbolet ble utviklet for å være lett gjenkjennelig og, for å kunne brukes over hele verden, være uten religiøs tilknytning og bibetydning (til forskjell fra Det røde kors og Den røde halvmåne, som ofte forbindes med henholdsvis kristendom og islam). Ingen land er forpliktet til å ta i bruk det nye symbolet, men alle er forpliktet til å respektere det på samme måte som Det røde kors og Den røde halvmåne. Eritrea har uttalt at det planlegger å ta i bruk det nye symbolet fordi det har en blanding av kristne og muslimske innbyggere. Innføringen av den røde krystallen gjorde det også mulig for israelske Magen David Adom å gå inn i Det internasjonale forbundet av Røde Kors- og Røde Halvmåneforeninger, etter at de i alle år hadde blitt nektet å delta med sin egen røde davidsstjerne.
Aachenkatedralen
Historie
Karl den store ble kanonisert to hundre år etter sin død. For å klare den enorme tilstrømmingen av pilegrimer ble det i 1414, etter 60 års byggetid, innviet en stor korhall. Korhallen er formet som et stort glasskapell i forlengelse av oktogonen.
Genèvekonvensjonene
Moderne angrep på konvensjonene
I 2002 fikk president George W. Bush et notat om tortur fra sin rådgiver Alberto Gonzales i Det hvite hus, forfattet av Office of Legal Counsel (= justisdepartementets kontor for juridisk rådgivning). Gonzales rådet her Bush til å oppheve Genèvekonvensjonene, som til tross for at de danner grunnlaget for dagens internasjonale rett, inneholder bestemmelser som Gonzales beskrev som «kuriøse» og «foreldede». Han tilrådet opphevelse av dem, fordi det «vil innebære en betydelig reduksjon av trusselen om hjemlig rettsforfølgelse i henhold til War Crimes Act». Han viste her til loven om krigsforbrytelser, vedtatt i 1996, som setter streng straff for brudd mot konvensjonene. Gonzales ble senere utnevnt til justisminister og ville trolig blitt nominert til høyesterett om ikke Bushs valgkrets hadde ansett ham for å være «for liberal».
Aachenkatedralen
Historie
I katedralen vises sakrale mesterverk av senklassisistisk, karolingisk, ottoniansk og staufiansk stil, og blant disse finner vi noen unike som «Lothairs kors», «Bysten av Karl den store» og «Persephone sarcohagus».
Fight of the Century
Fight of the Century var den første av tre boksekamper mellom Joe Frazier og Muhammad Ali. Den ble arrangert i Madison Square Garden i New York i USA den 8. mars 1971.
Generelt
Denne kampen var den første kampen i historien der to ubeseirede VM-mestre i boksing møttes til kamp. Etter at Ali nektet å delta i Vietnamkrigen i 1967, ble han fratatt bokselisens og utreisetilatelse. I begynnelsen sa boksesporten at titler ikke kunne tapes ved utestengelse, men etter hvert som tiden gikk ble det tydelig at boksesporten trengte en VM-mester i tungvekt.
Før kampen
Frazier hadde vunnet gull i tungvektsklassen i OL 1964. Da Ali ble utestengt hadde han allerede nådd såkalt «contender»-status, og da WBA beordret en turnering mellom de 8 beste tungvekterne for å kåre en ny VM-mester, var Joe Frazier blant dem. I finalen sto det mellom Frazier og Jimmy Ellis, og da de møttes i februar 1970 kjempet de om VM-tittelen som var erklært ledig etter Alis utestengelse. Da Frazier kjørte over Ellis i løpet av fem runder, ble han rangert som verdens ener i tungvektsklassen. Sent samme året ble Ali benådet av høyesterett og var igjen klar til å bokse. Etter to comeback-kamper var det klart for det første møte mellom de to. Kampen ble døpt «Fight of the Century», en vri fra Johnson og Jeffries' «Battle of the Century» 61 år tidligere.
Om kampen
Denne gangen sto imidlertid markedsføringen av kampen i forhold til forventningene. Muhammad Ali og Frazier bragte ut det beste i hverandre. I femten runder målte de krefter og satte rekord for antall slag i en tungvektskamp, en rekord som skulle stå i 26 år. Begge boksere var rystet i løpet av kampen, men det var Fraziers nådeløse stil som kom seirende ut.
Etter kampen
Etter kampen ble begge boksere kjørt til sykehus og fortsatte munnhuggeriet der. Kampen levde på alle måter opp til alle forventninger. Med seieren vant Frazier aksept som den ubestridte tungvektskongen. Senere skulle Ali og Frazier møte hverandre i ytterligere to klassiske møter og den ene av dem, «Thrilla in Manila», kjempet de en så brutal kamp mot hverandre at ingen av dem ble den samme igjen. Ali-Frazier-trilogien regnes av mange som den beste kampserien boksesporten har sett.
Graveløper
Graveløper (Clivina fossor ) er en av billene i delgruppen (underfamilien) graveløpere (Scaritinae) i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World.
Utbredelse
Graveløper finnes i så godt som hele Europa, i Asia og Nord-Afrika. Også i Nord-Amerika. Er vanlig i Norge
Utseende
Graveløper er mellom 5,5-6,5 millimeter lang. Kroppen er forholdsvis flattrykt, men sylindrisk avlang. Den har en mørk brunlig nesten svart matt farge (ikke metallisk), i motsetning til de like artene i slekten Dyschirius som har metallisk farge. Brystskjoldet (pronotum) er avskilt fra dekkvingene av en tydelig innsnøring (hals). Dekkvingene tredje rille-mellomrom (fra midten / sømmen) har fire børstepunkt, en fordypning med ett stivt oppstående hår. Antennens tredje ledd er kortere enn andre leddet. Beina er korte og omformet for graving. Frambeina er kraftigere og bredere enn de andre beina, leggen (tibia) har flere tagger som billen bruker til å grave med.
Levevis
Graveløper lever på flere ulike leveområder (habitat) hvor den med sine kraftige frambein graver ganger i jorden, like under overflaten. Larvene lever som predatore.
Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Filip II av Spania
Konge
Da hans far abdiserte i 1556 ble Filip II hersker over Spania og dets kolonier i Amerika, Nederlandene og de spanske besittelser i Italia (Milano, Napoli og Sicilia). Filip beseiret Frankrike i 1559 og tilintetgjorde tyrkernes flåte i slaget ved Lepanto 1571. Hans manglende forståelse for Nederlandene førte til den spansk-nederlandske krig. I 1580 annekterte han Portugal.
Filippinene (Islas Filipinas) var da allerede blitt oppkalt etter ham, mens han var arveprins. De var imidlertid ikke blitt kolonisert (Magellans flåte led i sin tid nederlag) og det var først under kong Filip II at den reelle erobring fant sted. Filip II av Spania hersket dermed på den tid da det spanske velde var på sit største og mektigste. Uttrykket «riket over hvilket solen aldri går ned» ble til på Filips tid.
På Filips tid var det flere statsbankerotter, i 1557, 1560, 1569, 1575 og 1596. Dette var en av grunnene til at den nederlandske republikk erklærte sin uavhengighet i 1581.
Filip anså som en av sine viktigste oppgaver å kjempe for den katolske tro. Han betraktet England som sin fremste protestantiske fiende, noe som ansporte ham til et forsøk på å invadere England i 1588. Filip sendte en stor flåte (den uovervinnelige armada) inn mot fienden. Styrken klarte imidlertid ikke å slå de engelsk-nederlandske sjøstridskreftene og således legge grunnen for en spansk invasjon. Den led et knusende nederlag i Den engelske kanal. Dette førte i sin tur til at Spanias herrevelde på havet minsket.
Han døde på El Escorial av en plagsom, giktlignende sykdom.
Fire ekteskap
Han var gift første gang i 1543 med niesen Maria av Portugal (1527–1545). Hun døde i barsel i 1545, da hun fødte sønnen Don Carlos av Spania. Han ble gift annen gang i 1555 med niesen Maria I av England, som døde i 1558.
Hans Hansen Pillarviken
Hans Hansen Pillarviken (født 15. mars 1798 i Lalm i Vågå, død 22. april 1863 i Sel) var en norsk skoleholder og folkeminnesamler. Som lærer fikk han i stand en fast skole i Sel. Arbeidet kostet mye strev og medførte mye motgang, og i en periode opplevde Hansen sviktende psykisk helse.
Filip II av Spania
Fire ekteskap
Han ble gift for tredje gang i 1560 med Elisabeth av Valois (1546–1568). De fikk fem barn, hvorav to vokste opp: Isabella (1566–1633; gift med erkehertug Albrekt VII av Østerrike, nevøer på farssiden) og Katarina (1567–1597; gift med hertug Karl Emanuel I av Savoien).
Han ble så gift for fjerde gang i 1570 med Anna av Østerrike (1549–1580), datter av keiser Maximilian II (hans nevø) og Maria av Habsburg (hans søster). Med søsterdatteren fikk han barna Filip III av Spania og Maria.
Hans Hansen Pillarviken
Informant for P. Chr. Asbjørnsen
Samarbeidet med Asbjørnsen tok en brå slutt da stykket «En Søndagskveld til Sæters» ble publisert i Norske Huldre-Eventyr og Folkesagn II (1848). Asbjørnsen ga her et ondsinnet portrett av «Skolemesteren» og beskrev ham under pseudonymet Halstén Røen, en uvitende og innbilsk figur som uttrykte seg i et kunstig språk, «... en paa Stylter gaaende komisk Efterligning af et forældet Bogsprog, hvori der af og til uforvarende plumpede grove Stumper ud fra den djærve gudbrandsdalske Dialekt».
Det var ikke vanskelig å gjenkjenne visse personlige trekk av Pillarviken i denne skissen. Selv fortalte han dessuten at han måtte tåle mye baksnakkelser etter at han som førtiåring, den 21. august 1842, giftet seg opp igjen med den 28 år gamle Ragnhild Olsdatter Syverstuen (døpt 7. mars 1814). Han hadde en datter med sin avdøde, første kone.
Renommé
Senere har flere av elevene hans gitt et ganske annet, positivt bilde av ham. Hans yndlingselev, Engebret Hougen, omtaler ham som en «ualmindelig fremragende Ungdomslærer». Og Paul Botten-Hansen skrev en meget sympatisk nekrolog over skoleholderen i Illustreret Nyhedsblad 28. juni 1863. Pillarviken ble også en gang hyllet i hollenderkretsen, som var ledet av Botten-Hansen. Historieprofessor Ludvig Daae forteller i brev til Engebret Hougen datert «28. Nov. 1879» at han selv hadde vært «en af Gjesterne i det lille Gilde, som P.B.H. holdt for sin Lærer. Foruden mig var – husker jeg – nuv. Rigsarkivar Birkeland, samt Henrik Ibsen tilstede. Ved Afskeden bad han os alle at skrive vore Navn til Anmeldelse i hans Lommebog.»
Da Asbjørnsen ryddet i sine notater i 1862, kom han over et manuskript han hadde fått tilsendt fra Pillarviken, ''Et St. Hans Nat Eventyr. Et Sendebrev, hvis Indhold er om de Underjordiske Boliger, samt en Del af Deres Slægtregister''. Angivelig skulle det være skrevet av den seks år gamle Botten-Hansen, men det var nok heller Pillarviken selv som var forfatteren. I denne fortellingen om «Ondebuande» og jotner, tyrkiske sultaner, indiske stormoguler, greske helter og danske baroner, anes et utkast til «Peder Jynt». Siden omarbeidet Botten-Hansen temaet til eventyret Huldrebryllupet, som Ibsen lånte motiv fra til sitt skuespill Peer Gynt.
I sin selvbiografi har Pillarviken opplyst at han i ungdommen «lod sig leie til at digte Kjærlighedsviser for skuffede Piger», og at han måtte møte på prestens kontor og svare for virksomheten. Han diktet og utga også en samling egne sanger og dikt.
Lars Mæhle
Lars Mæhle (født 6. januar 1971 på Sunndalsøra ) er en norsk forfatter, særlig av barne- og ungdomsbøker. Han har hovedfagseksamen i litteratur og arbeider som forlagsredaktør. Han debuterte med boka Keeperen til Tunisia i 2002.
Francis Hutcheson
Francis Hutcheson (8. august 1694 – 8. august 1746) var en irskfødt skotsk filosof som ble en av grunnleggerne av den skotske opplysningstiden. Han tilhørte de skotske moralfilosofene, men sto nærmest den engelske jarl Shaftesbury, hvis tanker han ga en mer systematisk form.
Bakgrunn
Det er antatt at Hutcheson ble født i Drumalig på Irland. Drumalig ligger i sognet Saintfield i fylket Down i det området som i dag er Nord-Irland. Han var «sønn av en presbyteriansk prest i Ulster-skotsk (eller skotsk-irsk) slekt som var født i Irland». Hutcheson tok sin utdannelse ved Killyleagh og dro siden til Skottland for å studere ved Universitetet i Glasgow, hvor han studerte filosofi, klassikerne og generell litteratur i seks år. Etterpå studerte han teologi. Han fikk sin akademiske grad i 1712 og deretter sin tillatelse til å preke i den presbyteriansk kirke i 1716.
Karriere
På grunn av mistenkeliggjøring av hans «irske» røtter og hans tilknytning til teologen John Simson (som da var under mistanke av den skotske kirkeretten), var det lite sannsynlig at han ville lykkes i en prestestilling i Skottland. Han forlot derfor kirken og reiste tilbake til Irland for å søke en akademisk karriere. Han ble overtalt til å åpne et privat akademi i Dublin, hvor han underviste i 10 år samtidig som han studerte filosofi. I Dublin utga han anonymt Inquiry concerning Moral Good and Evil i 1725 og Essay on the Nature and Conduct of the Passions and Affections and Illustrations upon the Moral Sense i 1728. I Dublin utga han også Thoughts on Laughter (1725), som var en kritikk av Thomas Hobbes, og Observasjoner Bienes Fabel. I tillegg bidro han til Hibernicus' Letters, et tidsskrift som ble utgitt i Dublin (1725–1727, 2. utg. 1734), med seks brev. I 1779 etterfulgte Hutcheson sin gamle lærer, Gershom Carmichael, i stolen for moralsk filosofi ved Universitetet i Glasgow. Han ble den første læreren der som underviste på engelsk framfor latin. I løpet av sin tid ved universitetet underviste han Adam Smith, økonomen og filosofen, og Hutchesons innflytelse er merkbar i Smiths forfatterskap.
Hutcheson døde i 1746 i Glasgow, på den samme dagen som han ble født, 8. august.
Magnus Andersen (redaktør)
Magnus Andersen (født 28. november 1857 i Larvik, død 9. juli 1938) var en norsk sjøoffiser, embedsmann og pressemann. Han var blant annet Norges første sjøfartsdirektør 1903–1911, og grunnlegger av avisen Dagens Næringsliv.
Han dro til sjøs i femtenårsalderen, og arbeidet seg opp fra dekksgutt til førstestyrmann i løpet av fire år. Sommeren 1880 ble Andersen kaptein på skonnerten «Ludvig».
Den første atlanterhavskrysningen
Andersen kom i offentlighetens søkelys for første gang i 1886, da han bekjentgjorde sine planer om å føre en åpen sjekte fra Kristiania (Oslo) over Atlanterhavet til New York. Sjekten het «Ocean», og var bygget noen år tidligere ved Sunnes Baadudsalg i Arendal. En rekke norske aviser anbefalte i mai 1886 publikum å ta båten i øyesyn ved båthuset på Vippetangen nedenfor Akershus festning i tiden frem til den fastsatte avseilingsdatoen. Det kostet 20 øre for voksne og 10 øre for barn å slippe inn for å se sjekten. Andersen var ikke alene om seilasen; med seg hadde han en styrmann fra Risør ved navn Christen Christensen. Andersen og Christensen var henholdsvis 28 og 29 år da overfarten startet.
Ifølge Dagbladet-artikkelen som stod på trykk før reisen begynte, hadde sjekten plass til proviant og vann for 50–60 dager. «Ocean» var til havs i 60 dager, og gikk rundt to ganger, før Andersen og Christensen til slutt lot seg fiske opp av et skip som passerte.
Engasjement for sjømennenes kår
Etter denne turen begynte Andersen å arbeide for sjøfolks interesser, og han ble bestyrer av det nyopprettede sjømannshjemmet i New York. Andersen ble i denne stillingen i to år.
Pressemann
I 1890 startet han avisen Norges Sjøfartstidende (den senere Dagens Næringsliv). Han var samtidig sekretær i Skipsførerforbundet og korrespondent for New York Herald.
Den andre atlanterhavskrysningen
Andersen dro til sjøs igjen i 1893 med «Viking», en kopi av Gokstadskipet. Denne seilte han fra Kristiania til verdensutstillingen i Chicago, der de feiret Columbus' oppdagelse av Amerika. Gjennom denne turen ønsket Andersen å sette fokus på Leiv Eiriksson kryssing av Atlanterhavet, noe han også lykkes med i det han fikk en hjertelig velkomst i Chicago.
Senere stillinger
Han gikk av som redaktør for Norges Sjøfartstidende i 1894, og startet deretter GÅ PÅ, et ukeblad for sjømenn. Fra 1896 til 1901 drev Andersen eksport- og importforretning, samtidig som han drev sjøfartsavisen Kysten. Andersen ble utnevnt til sjøfartsdirektør i 1903, i det nyopprettede Sjøfartskontoret. Han var tidvis kontroversiell i stillingen, og gikk av i 1911, da over på ventelønn. I 1913 ble han mønstringssjef i Kristiania, noe han var til han gikk av for aldersgrensen i 1927.
Forfatter, redaktør og forlegger
Andersen fikk utgitt flere bøker, blant annet to om atlanterhavsferdene sine og en større selvbiografi i 1932.
Hærens våpenskole
Hærens våpenskole (HVS) er en kompetanse-, utviklings- og utdanningsavdeling i den norske Hæren, direkte underlagt Sjef Hæren.
HVS består av 13 avdelinger, og er lokalisert i Østerdal Garnison (Rena leir, Terningmoen og Elverum Tekniske Verksted).
Oppdrag
HVS er ansvarlig for fag- og funksjonsrettet utdanning for Hæren, og bidrar til å øke Forsvarets operative evne ved å være ansvarlig for kurs og trening på alle nivå.
TRADOK
Hærens transformasjons- og doktrinekommando (TRADOK) ble opprettet som prosjekt 1. januar 2004, og hadde da rundt 80 ansatte. TRADOK hadde som formål å være Hærens «fremtidsøye» og skulle forske og utvikle den landmilitære kapasiteten i Norges forsvar. TRADOK hadde derfor et nært samarbeid med Hærens styrker og Hærens jegerkommando. Som hovedmål skulle TRADOK planlegge endringen fra mobiliseringshær til innsatshær, samt hjelpe Hæren og Forsvarets evne til å utvikle, tilpasse og implementere nye konsepter for doktrine, strukturutvikling og materiell. Disse oppgavene er videreført av HVS.
TRADOK besto av tre fagavdelinger samt en ressurs- og serviceseksjon: Avdeling for doktrine og operasjoner; Avdeling for strategisk personellplanlegging; og Avdeling for materiell. TRADOKs hovedbase lå i Østerdal Garnison (Terningmoen og Rena leir) men hadde også avdelinger på Linderud leir i Oslo. TRADOK hadde også ansvaret for kontaktoffiserer i inn- og utland.
Tidligere, på senhøsten 2003, startet noen offiserer planleggingen av TRADOK. Blant dem var Robert Mood, daværende kampinspektør, senere sjef for TRADOK og GIH. Hærens ulike fagmiljø ble i 2006 flyttet til TRADOK i forbindelse med omorganisering. I 2007 ble Hærens fagsjefer også overført til TRADOK, noe som fremtvang en omorganisering. Dagens organisasjon ble gjeldende fra 1. februar 2008, men endret navn til Hærens våpenskole 1. januar 2010. Tidligere har også Krigsskolen vært en del av TRADOK, men er nå direkte underlagt GIH.
Hærens våpenskole
«Gamle» HVS var før en del av Hærens kampsenter (HKS), sammen med HTTS og FVS, som igjen var en del av TRADOK. HKS ble lagt ned da avdelingen for Landmakt og operasjoner (LMO) ble etablert i 2008. HTTS og FVS besto, som egne utdanningsavdelinger underlagt TRADOK.
Organisasjon
Ledelse:
Underavdelinger:
São Sebastião da Vargem Alegre
São Sebastião da Vargem Alegre er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Liste over verdens lengste elver
Liste over verdens lengste elver omfatter elver som er over 1000 km lang.
Definisjon av lengde
Lengden på ei elv er i praksis svært vanskelig å beregne. Den avhenger av definisjonen av elvas utspring, definisjonen av munningen, og den faktiske målingen av elvas lengde fra utspring til munning. Som følge av dette er målinger av lengden til mange elver bare omtrentlige anslag. Det har lenge vært spesielt stor uenighet om hvorvidt Amazonas eller Nilen er verdens lengste elv.
Elvas utspring kan være vanskelig å fastslå, ettersom ei elv som regel har mange tilløp og sideelver. Blant de mange tilløpene blir i utgangspunktet den som starter lengst unna munningen regnet som elvas utspring, og dette gir elvas maksimale lengde. I praksis er det ikke alltid at tilløpselva med det fjerneste utspringet er den som gir navn til hovedelva. For eksempel er det fjernest liggende utspringet til Mississippi-systemet kilden til elva Jefferson, ei sideelv til Missouri, som igjen er ei sideelv til Mississippi. Det er imidlertid en annen (og kortere) sideelv som identifiseres som Mississippi, og når elva måles fra munning til sitt fjerneste utspring kalles den Mississippi-Missouri-Jefferson. I denne artikkelen betyr lengde lengden til hele elvesystemet, inkludert alle tilløp.
Det er også vanskelig å fastslå nøyaktig hvor ei elv begynner ettersom elver ofte dannes av sesongmessige bekker, sumper, myrer, eller innsjøer som tørker inn eller endrer seg på andre måter.
Elvas munning kan være vanskelig å bestemme i tilfeller hvor den danner et langstrakt utløp som gradvis utvider seg mot havet. Eksempler på dette er Río de la Plata og Saint Lawrence. Noen elver har ingen munning i det hele tatt, som for eksempel Okavango, Tarim og (etter 1960) Amu-Darja. Disse elvene minker gradvis i vannvolum til de til slutt forsvinner helt, på grunn av fordampning, infiltrasjon i bakken, eller de blir avledet til jordbruksformål. Det nøyaktige punktet hvor disse elvene slutter vil variere med årstidene.
Elvas lengde mellom utspring og munning kan ofte være problematisk å måle på grunn av mangel på nøyaktige kart. I disse tilfellene vil den målte lengden på elva avhenge av målestokken på kartet som benyttes. På grunn av et elvesystems fraktale egenskaper vil mer detaljerte kart som hovedregel resultere i at den målte lengden øker. Dette problemet ble oppdaget av Lewis Fry Richardson, og gjelder også ved måling av kystlinjer og grenser mellom land. Ideelt sett burde lengdemålinger baseres på kart som er detaljerte nok til å vise elvas bredde, og lengden måles langs midten av elva.
Selv når nøyaktige kart er tilgjengelige kan lengdemålingen ofte være problematisk. Spesielt elver i lavlandsområder, som for eksempel de sibirske elvene Ob og Jenisej, har ofte flere elvearmer med meandere og sandøyer i stadig endring, noe som gjør det vanskelig å fastslå hva som skal regnes som elvas hovedløp. Dette gjelder også elver med vidstrakte og forgrenete deltaer, som Volga eller Mackenzie. Det kan også være uklart hvordan det skal måles gjennom innsjøer i elveløpet, da disse også kan variere med årstidene.
Disse punktene gjør det vanskelig, for ikke å si umulig, å fremskaffe nøyaktige og sammenlignbare målinger av lengden på elver. På grunn av dette vil det forekomme avvik avhengig av hvilke kilder som benyttes.
Liste over elver lengre enn 1000 km
Man bør ta punktene i diskusjonen over med i betraktning når man bruker data fra tabellen under. For de fleste elvene vil forskjellige kilder gi motstridende informasjon om lengden på et elvesystem.
Fargekodene som brukes for kontinentene er:
Ved å trykke på firkantene ved siden av ordene Munning eller Kontinent, kan du sortere en liste som viser hhv de lengste elvene per hav, eller de lengste elvene per kontinent.
Ingemar Holde
Ingemar Reinhold Holde (2. januar 1916 i Norrköping død 22. mars 1982 i Upplands Väsby) var en svensk skuespiller.
Marisol Nichols
Marisol Nichols (født 2. november 1973 i Chicago i Illinois) er en amerikansk skuespiller, best kjent for sin rolle som spesialagent Nadia Yasir i CTU i den sjette sesongen av TV-serien 24. Hun debuterte som skuespiller i 1996 med TV-serien My Guys. Hun har vært med i flere kjente TV-serier, blant annet Vegas Vacation, Venner for livet, Cold Case, Nip/Tuck og Riverdale.
Marisol giftet seg med Taron Lexton 13. april 2008. Deres første barn Rain India Lexton ble født 30. september 2008.
Liste over byer i Alaska
Liste over byer i Alaska er en oversikt over de byene i den amerikanske delstaten Alaska som har over 4 000 innbyggere per 2013.
Folketallet fra 2010 er basert på en folketelling, og tallene fra 2013 er estimater basert på denne folketellingen.
Sist oppdatert i august 2014
Arbeideresperantobevegelsen
Den esperantistiske arbeiderbevegelsen, er en internasjonal bevegelse av venstre-orienterte esperantister, som ved hjelp av esperanto kjemper for arbeidernes rettigheter. Bevegelsen vokste fram etter første verdenskrig.
Rabiu Afolabi
Rabiu Afolabi (født april 1985 i Osogbo) er en nigeriansk profesjonell fotballspiller som spiller for den østerrikske fotballklubben Red Bull Salzburg. Han spiller forsvar, og er også en del av. Enyeama har spilt for flere andre klubber i sin karriere, NEPA Lagos fra Nigeria, Austria Wien fra Østerrike, Standard Liège fra Belgia, SSC Napoli fra Italia og FC Sochaux-Montbéliard fra Frankrike.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Arthur Studenroth
Arthur Addison Studenroth (født 9. oktober 1889, død 14. mars 1992) var en amerikansk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Studenroth vant en olympisk sølvmedalje i friidrett under OL 1924 i Paris. Han var med på det amerikanske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i terrengløp bak Finland. De andre på laget var Earl Johnson og August Fager.
Vostok-romskipet
Vostok (russisk: Восток, norsk oversettelse: øst) var den første serien romskip som ble bygd for bemannede romferder i det sovjetiske romfartsprogrammet. Det ble bygget en serie på tretten romfartøyer. Fem testfartøyer ble skutt opp som del av Sputnik-programmet fra 1960 til 1961. Deretter ble seks bemannede romfartøy, Vostok 1 til Vostok 6, skutt opp fra 1961 til 1963. Romfartøyet hadde plass til én kosmonaut. Den ble sendt i bane av en bærerakett av typen Vostok-K, en videreutviklet versjon av R-7 – et interkontinentalt ballistisk missil som allerede eksisterte. Vostok 1 var historiens første bemannede romskip og ble skutt opp den 12. april 1961 med kosmonauten Jurij Gagarin ombord. Vostok-programmet ble senere erstattet av Voskhod-programmet.
Historie
Allerede i 1948 ble de første planene om et bemannet romfartøy tatt opp av Sergej Pavlovitsj Koroljov, men det skulle gå ti år før arbeidet begynte. Koroljov var en visjonær og dyktig konstruktør som gjorde seg bemerket innenfor utviklingen av rakettmotorer og deretter raketter, men hans største talent var som sjef for det sovjetiske romfartsprogrammet. Gjennombruddet kom med R-7 prosjektet, som egentlige hadde sin sprede begynnelse i den tyske V-2-raketten, som hadde blitt kopiert og videreutviklet siden 1947. Koroljovs konstruksjonsbyrå OKB-I fikk ansvaret for prosjektet i 1953, men det var først i mai 1954 det endelige designet ble fastslått. Konstruksjonen skulle være et flertrinns langdistansemissil med kapasitet for en last på 300 kg mot mål over 8000 km unna. Planer om kunstige satellitter var allerede på bordet. Koroljov, som straks så hva slags potensial R-7 hadde, informerte regjeringen i Moskva om sitt forslag om å bruke langdistansemissilet som en bærerakett. Etter hvert ble det besluttet at et beskjedent satellittprogram ville få bruke R-7, men først etter at en til to oppskytninger av R-7 som langdistansemissil var fullført. Teknologisk sett var prosjektet banebrytende for sovjeterne, som opplevde tre mislykkede oppskytninger før den fjerde oppskytningen ble en suksess den 21. august 1957.
Satellittprogrammet som var kommet under sjefkonstruktørens kontroll, fikk sin første vellykkede oppskytning den 4. oktober det samme året, og den første kunstige satellitten i verdensrommet, Sputnik 1, var kommet ut i verdensrommet. Effekten på verden var elektrisk. Etter nyheten om oppskytningen ble formidlet i internasjonal presse kunne man snakke om «Sputnik-sjokket», spesielt for amerikanerne som mente sovjeterne hadde fått et teknologisk forsprang innenfor rakettutvikling. Statsminister Khrusjtsjov, som hadde observert verdens reaksjon, overførte deretter større ressurser til romfartsprogrammet for å bevare og styrke inntrykket av Sovjetunionen som en teknologisk avansert supermakt. Dermed var kappløpet mellom USA og Sovjet satt i gang. I november 1958 ble et nytt sivilt program startet av sovjetledelsen for å gjennomføre en bemannet romferd, men de første planene for det som skulle hete Vostok-programmet var allerede utviklet i april 1958.
R-7 raketten hadde ett trinn i tillegg til fire påspente hjelpetrinn, men det var mulig å ha ett ekstra trinn. Allerede i september 1958 ble den første R-7 varianten med to trinn under betegnelsen Luna 8K72 skutt opp med en romsonde til Månen. Til sammen ble ni romsonder skutt opp med Luna-raketten, men den første vellykkede oppskytningen skjedde først den 4. januar 1959 med sonden Luna 1. Med denne varianten som utgangspunktet utviklet OKB-I Vostok-L som bærerakett under prøveferdene med ubemannede Vostok-romfartøyer som betegnes som «Sputnik» eller «Korabl-Sputnik» i 1960-1961. Vostok-L ble modifisert med nyere rakettmotorer til en bedre variant med større lasteevne, Vostok-K som ble valgt som bærerakett under de bemannede Vostok-ferdene.
Utvelgelsen av de første kandidatene for Vostok-programmet startet i august 1959. Ettersom det var besluttet at Vostok-romfartøyet skulle ha samme konstruksjon som rekognoseringssatellitter av type Zenit, måtte kandidaten være under 1,70 meter høy og veie under 70 kilo. Det sovjetiske flyvåpenet tok inn 102 unge flyvere for grundigere medisinske og psykologiske prøver, og til slutt var den første gruppen på 20 utvalgt og tatt inn i programmet. Valget av den første kosmonauten som skulle få lov til å foreta den første ferden ble gjort den 8. april 1961. Det var vedtatt at Jurij Aleksejvetitsj Gagarin skulle få æren. Oppskytningen med en Vostok-K rakett skulle skje den 12. april, knapt fire dager senere, med Vostok 1-romfartøyet som last.
Konstruksjon
Sovjetunionen hadde begrensede ressurser for romfartsprogrammet, og ettersom det var viktig å få politbyråets støtte var det midlertidig nødvendig å bygge det bemannede romfartøyet over samme lest som den planlagte rekognoseringssatellitten som senere skulle få betegnelsen Zenit. Fotografier fra (eksponert) film fra satellitten Zenit, måtte produseres på jordoverflaten. Satellitten hadde en «tilbakevendings-seksjon» (som skulle inneholde den eksponerte filmen) for ferden gjennom atmosfæren. Denne teknologien kunne til en viss grad nyttiggjøres når kosmonauter skulle returneres til jordoverflaten. Sovjetunionen, i motsetning til USA, hadde ikke hypersoniske vindtunneler for test av hvilken form tilbakevendingsseksjonen måtte ha for en sikker retur, og valgte dermed ikke kjegleformen eller en butt underside. Koroljov mente kuleformen vil være et bedre valg for større stabilitet gjennom atmosfæren. Dette designet som i OKB-1 fikk betegnelsen «Objekt OD-2», var adoptert for tre bestemte fartøyer, prototypen 1K, rekognoseringssatellitten 2K og det bemannede romfartøyet 3K etter at sovjetledelsen aksepterte Koroljovs design i mai 1959.
Romfartøyet bestod av to hoveddeler: den kuleformede tilbakevendingsseksjonen og den kjegleformede utstyrsseksjonen (eller serviceseksjonen) som under ferden oppover til dels var innenfor bærerakettens øverste trinn, fram til omløp var oppnådd. Størrelsen på tilbakevendingsseksjonen var cirka 2460 kg med en diameter på 2,30 meter samt et varmeskjold på 837 kilo for å utholde varmeutviklingen ved høy hastighet inn i atmosfæren. Den hadde to runde luker, en for innstigning og en for katapultsetet som kosmonauten skulle sitte på under romferden, samt et rundt vindu man kunne se ut gjennom etter dekselet som beskyttet romfartøyet under oppskytningen var fjernet. Kabinen hadde en spartansk innredning ettersom Vostok hadde et automatisk styringssystem som gjorde kosmonauten mer til en passasjer eller observatør enn en pilot. I en nødsituasjon kunne han eller hun ta over, men måtte ha en kode som tillot manuell styring.
Khrusjtsjov bestemte at sovjetiske romfarere skulle ned på «moderlandets jord», og dermed måtte de sovjetiske romfartøyene alltid foreta en landing på land. For dette måtte tilbakevendingsseksjonen være av en robust konstruksjon, og ettersom en landingsfallskjerm ikke kunne dempe landingsstøtet nok for de første Vostok-romskipene var det dermed nødvendig med et katapultsete. Kosmonauten måtte dermed skyte seg ut i en høyde av cirka 7 km før sammenstøtet med bakken. De første kosmonautene hadde ikke en like effektiv trykkdrakt som amerikanernes drakt, som hadde samme trykk i drakten som i kabinen for å unngå dykkersyke ved kabinlekkasje. Koroljov valgte også en luftlignende blanding av 80 % nitrogen og 20 % oksygen ved vanlig atmosfæretrykk som kabinatmosfære. Amerikanerne foretrakk rent oksygen i sine første romskip.
Utstyrsseksjonen, som var kjegleformet, hadde en større bremsemotor og flere mindre stillingskontrollmotorer for å kunne kontrollere romfartøyets ferd i omløpet sammen med en strømforsyning i form av batterier og flere kuleformede tanker rundt øverste del, som inneholdt nitrogen og oksygen for kabinatmosfæren. Størrelsen på utstyrseksjonen var cirka 2270 kg, med størst diameter på 2,43 meter og lengde på 2,25 meter. Ved enden på romferden ville tilbakevendingsseksjonen skilles fra utstyrsseksjonen etter at tilbakevendingen var innledet. Dermed kunne kosmonauten returnere til bakken mens utstyrsseksjonen brant opp i møte med atmosfæren.