cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Robert Trent Jones
Liv og virke
Jones ble født i Ince i England men flyttet med foreldrene til USA da han var fem år gammel. Familien slo seg ned i East Rochester i New York, der unge Robert fikk jobb i en lokal golfklubb. Han ble en ivrig golfspiller som ung, men helseproblemer gjorde at han ikke deltok i turneringer.
Jones gikk på Cornell universitet og satte sammen sitt eget studium for å bli profesjonell golfbanearkitekt, med kurs i landskapsarkitektur, agronomi, hortologi, hydraulikk, landmåling og økonomi.
Da han ble uteksaminert inngikk han et partnerskap med den canadiske arkitekten Stanley Thompson og bidro til å tegne flere baner i Canada. Mot slutten av 1930-årene startet han for seg selv og begynte å tegne og bygge lokale golfbaner i USA. Kort tid etter andre verdenskrig fikk han sitt første store oppdrag i å tegne Peachtree Golf Club i Atlanta i samarbeid med golflegenden Bobby Jones.
Jones' baner kjennetegnes ved sin kunstneriske utforming, kreativ bruk av bunkere, rikelig bruk av vannhindre og dyktig plassering av greener og hindre som fordrer til stor grad av strategisk spill. Jones mente at golf skal spilles med parolen ingen risiko, ingen uttelling, og banene hans stimulerer til dristig spill.
Bjørnsletta skole
Bjørnsletta skole er en barne- og ungdomsskole med tilhørende flerbrukshall. Skolen ble ferdigstilt til skolestart høsten 2014, og gjort om fra ungdomsskole med rundt 200 elever til en barne- og ungdomsskole. Skolen har plass til 792 elever, og har i tillegg en egen avdeling for barn med autisme. Uteområdet har et naturvitenskapelig tema med fokus på miljøvennlige løsninger. Det er tilrettelagt for redusert bilbruk ved skolen, blant annet ved at den er plassert inntil Åsjordet t-banestasjon på linje 3 Mortensrud-Kolsås, og den har universell utforming. Byggherre var Undervisningsbygg Oslo KF.
Dette er den første skolen i Oslo som er bygget etter passivhusstandard, og skolen er et forbildeprosjekt (FutureBuilt) der en rekke miljøtiltak har redusert klimagassutslippene med hele 50 prosent.
Xinjiang
Xinjiang (kinesisk: 新疆; pinyin: Xīnjiāng; uigurisk: شىنجاڭ; uigur-latin: Shinjang) er en autonom region i det nordvestlige Kina. Navnet betyr «nytt territorium»: 新 xīn – nytt; 疆 jiāng – territorium.
Den kinesiske enkelttegnsforkortelsen er 新 for Xin.
Regionen grenser til Tibet i sør, Kashmir, Kasakhstan, Kirgisistan, Afghanistan og Tadsjikistan i vest, Russland i nord og Mongolia, Gansu og Qinghai i øst.
Regionshovedstaden heter Ürümqi, en relativt ung by sammenlignet med historisk viktigere byer som Kashgar, Shache (i fylket Yarkant), Gulja eller Turfan. Andre viktige steder er den moderne by Shihezi, Ürümqi-forstaden Changji (i det autonome distrikt Changji), oljebyen Karamay, Altay – den kasakiske by ved foten av fjellkjeden av samme navn, Korla, Kumul/Hami, Manas (fylket Manas), Aksu og Hotan – en gammel by sør i Tarimbekkenet.
Den nordlige del av området kalles ofte Dzungaria, etter det mongolske Dzungar-khanatet (1634-1758). Den sørlige delen omfatter Tarim Pendi (Tarimbassenget).
Xinjiang administrerer helt i sør også det meste av Aksai Chin, en nær ubebodd høyslette (ca 5 000 m.o.h.) som historisk var eneste helårsrute mellom Tarimbassenget og Tibet. Territoriet var lenge definert som felleseie mellom tilgrensende riker, fram til engelskmennene inkluderte deler av området i britisk India på sine kart. På 1950-tallet tok Kina de facto kontrollen over Aksai Chin. India har krevd suverenitet over området siden 1962.
Geografi
Ettersom regionen geologisk er ung, den ligger der India-plata møter den eurasiske, er området rikt på jordskjelv. Fjellkjeden Tian Shan ligger på grensen mellom Kina og Kirgisistan.
Befolkning
Denne autonome regionen er tynt befolket, knapt 14 innbyggere pr. kvadratkilometer.
En stor del av befolkningen består av tyrkiske folkegrupper og er muslimsk. Den muslimske folkegruppen uigurer utgjør alene ca. 45 % av befolkningen i provinsen, mens ca. 40 % er han-kinesere. Uigurene har lenge følt seg sosialt og økonomisk marginalisert i Kina. Menneskerettighetsorganisasjoner hevder at uigurene blir utsatt for religiøs forfølgelse.
47 forskjellige etniske grupper er bosatt i Xinjiang.
Oldtiden
I det 2-3. århundre f.Kr. kom området under xiongnuenes (hunernes) herredømme, skjønt også det kinesiske da Qin-dynastiet forsøkte å få et fotfeste der. Det viktigste av dagens Xinjiang ble i 104 f.Kr. underkastet han-kineserne da Han-dynastiet ekspanderte kraftig mot vest. Kinesernes store interesse gjaldt særlig kontrollen med de viktige handelsveiene fra Kina gjennom Sentral-Asia og videre vestover (Silkeveien).
I år 25 ble kineserne stått tilbake av xiongnuene, men de klarte å gjenvinne kontrollen på nytt i år 73.
Etter Han-dynastiets sammenbrudd kontrollerte xianbei- og ruanruan-stammene territoriet. I annen halvdel av 500-tallet kunne det østtyrkiske rike etablere seg for en periode i Dzungaria, men under Tang-dynastiet gjenerobret kineserne sine tapte områder (645–763).
Middelalderen
Etter at uigurenes storrike ble tilintetgjort av kirgiserne, flyttet på 800-tallet storparten av de nomadiske uigurstammene fra Bajkalområdet og inn i Xinjiang. I Turfanbekkenet bygde de opp en egen stat, og den ble på 1100-tallet en vasall under kara-khitanerne. Senere måtte de underkaste seg mongolene, og området ble da del av Chagatai-khanatet.
En gang etter 1250 ble uigurene muslimer.
Etter at de gamle stater gikk under, ble det de vestmongolste oiratene (dsjungarene) som kunne opprette et khanat her.
Nytiden
I 1757 ble området endegyldig innlemmet i Kina av Qingriket under Qianlong-keiseren. I første halvdel av 1800-tallet anstiftet sentralasiatiske khaner i Kokand til stadige uroligheter i områdene rundt Yarkand og Kashgar.
Etter å ha slått ned det islamske emiratet som under Jakub Bek (1864–77) hadde vunnet en forbigående uavhengighet i Tarimbekkenet, forente Qing-dynastiet Dzungaria og Tarimbekkenet til provinsen Xinjiang.
I 1876 ble Kokand erobret av den russiske general Skobelev. Tsaren oppløste Kokandkhanatet og innlemmet det i russisk Turkestan. Mellom 1871 og 1881 var også Ili-området del av Det russiske rike.
Frem til Xinhai-revolusjonen i 1911 gjaldt Xinjiang som russisk innflytelsesfære.
Moderne tid
I 1944 løsrev provinsen seg under navnet Republikken Øst-Turkestan. Selvstendigheten varte kun i fem år før kommunistene i Kina igjen la under seg provinsen i 1949. Under kulturrevolusjonen ble alle moskeer stengt, og først gjenåpnet i 1979. Provinsens opprinnelige etniske grupper er i ferd med å utgjøre mindre enn halvparten av befolkningen i provinsen på grunn av stort press fra innvandring fra landets østlige provinser.
Den 5. januar 1945 ble hans regjering styrtet. De revolusjonære proklamerte den kommunistiske Republikken Øst-Turkestan, som hadde et territorium på ca. 10 % av dagens Xinjiang. Ingen stat anerkjente den nye republikken. Ett år etter kom nasjonalister og revolusjonære demokratiske krefter sammen og dannet en overveiende sosialistisk koalisjonsregjering.
I 1949 oppnådde de kinesiske kommunister en fredelig innlemmelse i Folkerepublikken Kina. I september 1955 ble Det uiguriske autonome område Xinjiang opprettet. Under kulturrevolusjonen (1966–76) måtte Xinjiang, likesom resten av Kina, lide under den råde terror, som kostet mange menneskeliv og etterlot seg store skader. Mange kulturgoder ble ødelagt. Siden Deng Xiaopings reformer profitterer Xinjiang i stor grad på det kinesiske økonomiske oppsving, skjønt det er særlig innflyttede han-kinesere som nyter fruktene av denne veksten.
Etter flere bombeangrep fra uigurske separatister på 1980- og 1990-tallet økte voldsbruken utover 2000-tallet, med støtte fra enkelte muslimske land og fra Tyrkia. Store, organiserte knivangrep og bussbomber drepte flere titalls mennesker over hele Kina i 2014. Mange uigurer bruker fredelige midler i sin kamp for rettigheter, mens radikale islamistske og/eller tyrkiskspråklige separatistgrupper fører en voldelig kamp for et tyrkiskspråklig og/eller islamsk hjemland. Noen av gruppene med etnisk/språklig beveggrunn kjemper for en stat for uigurer i Xinjiang alene, eller i Xinjiang sammen med deler av naboland. Andre kjemper for en stat for alle eller noen av de tyrkisktalende muslimske folkegruppene i grenseområdene, mens andre igjen slåss for å opprette et stortyrkisk rike fra Tyrkia til og med Xinjiang. Noen av separatistbevegelsene er på FNs samt USAs liste over terrororganisasjoner.
Dissidenten Rebiya Kadeer har symbolisert uigurenes rettighetskamp. Hun har slått seg ned i USA.
Administrative enheter
Disse 18 enhetene er delt inn i 99 enheter på fylkesnivå (11 distrikter, 20 byfylker, 62 fylker og 6 autonome fylker.
Disse er igjen delt inn i 1,009 enheter på kommunenivå (299 bykommuner, 582 kommuner, 43 etniske kommuner, 145 subdistrikter og 10 offentlige distriktskontor).
Næringsliv
Det er funnet olje i Xinjiang og det planlegges en oljeledning til Shanghai. Ellers er regionen kjent for frukt og landbruksprodukter. Det er etablert frihandelsområder for handel med Kasakhstan.
Ljønesøya
Ljønesøya er ei ca. 0,5 km² stor øy i Skjerstadfjorden i Bodø kommune (tidligere Skjerstad kommune) i Nordland. Øya er lav, med et høyeste punkt på bare 13 moh. Den har navn etter bygda Ljønes, som ligger på fastlandet et par kilometer øst for øya.
I tidligere tider lå Nordlands rettersted på Steggelvollen, ei slette på nordsiden av Ljønesøya. Her ble også hodene satt på stake, til skrekk og advarsel for de sjøfarende. Mest kjent blant de som ble henrettet her er Mille Eriksdatter og Rasmus Johansøn, som ble halshugget på Steggelvollen i 1680.
Ljønesøya er i dag Ljønesøya naturreservat, som ble opprettet 6. desember 2002. Naturreservatet er opprettet for å beskytte de gode hekkeområdene til sjøfugl, spesielt ærfugl, som ligger på øya.
Kaare Meland
Utdanning
Etter examen artium i 1933 og handelsgymnas i 1935 tok han diplomeksamen ved Norges handelshøyskole i 1939, etterfulgt av eksamen som statsautorisert revisor i 1945. Hele tiden etter examen artium kombinerte Meland studiene med fulltids arbeid i forskjellige stillinger i næringslivet.
Andre verdenskrig
Kaare Meland deltok i felttoget på Vestlandet i april 1940 og ble høsten 1940 engasjert i oppbyggingen av en hemmelig militærorganisasjon i bergensområdet – en av forløperne til Milorg.
Politisk karriere
Allerede i 1946 ble Kaare Meland medlem av Fana herredsstyre som representant for Høyre -først frem til 1951 og deretter i perioden 1956 til 1959, da han også var kommunens ordfører. Han var vararepresentant til Stortinget fra 1954 til 1961 og møtte i kortere perioder i årene 1959 til 1961. Meland hadde også flere partiverv i disse årene, både lokalt og sentralt.
Yrkeskarriere
Men han var mer opptatt av sine oppgaver i næringslivet, bl.a som kontorsjef i Det Bergenske Dampskibsselskab og som direktør i Johan C. Martens A/S, «Tranmartens». Han var mer opptatt av disse verv enn av politikken og ble nok like overrasket som de fleste andre da han fikk det krevende oppdraget å overta ledelsen av Industridepartementet etter Kings Bay-krisen i 1963. Både Høyres formann Sjur Lindebrække og statsminister John Lyng var imidlertid overbevist om at Kaare Meland hadde alle nødvendige kvalifikasjoner for å kunne lede nettopp det departementet som hadde stått mest sentralt i den utviklingen som førte frem til regjeringsskiftet.
Selv om funksjonstiden som industriminister ble kort, klarte Kaare Meland likevel å vise at han var oppgaven voksen. Han har selv i erindringsboken Spennende år i bank, næringsliv og politikk gitt en levende skildring av situasjonen han møtte i det kriserammede departementet, og av de personer og saker som han måtte håndtere i sin korte statsrådsperiode. Som sin statssekretær hadde han Torkild W. Schøyen, avdelingsingeniør ved Bergen Mekaniske Verksted.
Meland så på statsrådperioden som et midlertidig avbrudd i næringslivsinnsatsen, og i 1964 ble han ansatt som administrerende direktør i Bergens Sparebank. Han reagerte derfor særdeles negativt da Hordaland Høyre ønsket ham som førstemann på stortingsvalglisten i 1965. Protestene ble imidlertid ikke tatt til følge, og Kaare Meland ble meget motstrebende nominert på førsteplassen. Det viste seg at Hordaland Høyre hadde vurdert situasjonen riktig. Ikke minst takket være Kaare Meland gjorde Høyre et enda bedre valg i Hordaland enn på landsbasis. Meland ble naturlig nok medlem av finanskomiteen, hvor han med vanlig intensitet engasjerte seg med liv og lyst. Samtidig var han fast overbevist om at det fikk bli med fire år på Stortinget, og for å beholde kontakten med sitt sivile yrke valgte han å ivareta sine oppgaver i Bergens Sparebank ved siden av stortingsarbeidet. Konsekvent nok frasa han seg gjenvalg i 1969.
Kaare Meland ledet Bergens Sparebank frem til 1980 og brukte de siste to årene før han gikk av for aldersgrensen i 1982, til å sluttføre arbeidet med å samle sparebankene på Vestlandet i Sparebanken Vest. Meland var formann i Sparebankforeningen og hadde en rekke andre verv i forskjellige næringsorganisasjoner og arbeidsgiverorganisasjoner. I 1978 ble han for sin allsidige samfunnsinnsats utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden.
Ettermæle
Kaare Meland kombinerte stor faglig dyktighet og stor arbeidsinnsats med en sterk følelse av at den enkelte borger også har klare forpliktelser til å engasjere seg i storsamfunnet, selv når dette kommer på tvers av øyeblikkets personlige ønsker og interesser. Hans store innsats i norsk politikk er et resultat av nettopp denne pliktfølelsen. Han engasjerte seg ikke i politikk for å fremme egne interesser, men fordi andre mente at han hadde usedvanlig mye å bidra med. For å unngå å skape et inntrykk av at Kaare Meland utelukkende var pliktfølelser og arbeid er det nærliggende å låne noen ord fra nekrologen over Kaare Meland i Bergens Tidende: « Kaare Meland var en raus og varm personlighet med en stor venneflokk i høyst ulike miljøer. Han likte seg i godt lag, og dyrket fortellergleden selv med få tilhørere. Han hadde mye på hjertet, og det var mye han brant for. » Kaare Meland er far til Knut-Jacob Meland, Agnethe Meland og Øystein Meland.
Universitetet i Fort Hare
Universitetet i Fort Hare (engelsk: University of Fort Hare), forkortet UFH er et universitet i byen Alice i provinsen eastern Cape i Sør-Afrika. Det er også en campus i byen East London.
Fort Hare var opprinnelig et britisk fort fra krigene mot Xhosa, mens misjonæren James Stewart dannet en misjonsstasjon med undervisning her – som etterhvert utviklet seg til universitetet. Det regnes som Afrikas fremste «svarte» universitet, en rekke frigjøringsledere i både Sør-Afrika og fra andre afrikanske land har studert her i årene 1916 til 1959, da det ble undertvinget apartheid og raseskille. I dag har ANC sine arkiver plassert ved UFH.
UFH består av fem fakulteter:
Blant tidligere studenter finner vi Nelson Mandela, Oliver Tambo, Steve Biko, Mangosuthu Buthelezi, Chris Hani, Joshua Nkomo, Julius Nyerere, Kenneth Kaunda og Robert Mugabe.
Hans Pauli Strøm
Hans Pauli Torkilssonur Strøm (født 28. desember 1947 i Vágur) er en færøysk sosiolog og sosialdemokratisk politiker (Jv.). Han var sosial- og helseminister fra 3. februar 2004 til 4. februar 2008, deretter helseminister til 13. juli 2009. Han var innvalgt på det færøyske Lagtinget i periodene 1998–2002 og 2008–2011.
Familie og yrke
Han vokste opp i Vágur på Suðuroy som sønn av Herborg og Torkil Strøm. Han er kandidat i sosiologi fra Københavns Universitet fra 1986. I studietiden var han leder ved Føroyahúsið/Det færøske hus i København. Han var også medredaktør i studentbladene Oyggjaskeggi 1969–1975 og Framanum 1975–1985. Tilbake på Færøyene ble han i 1988 ansatt i Hagstova Føroya.
Han er gift med Gyðja Hjalmarsdóttir Didriksen og bor i Vestmanna. Deres datter Ingilín Didriksen Strøm ble i 2019 innvalgt på Lagtinget. Ingilín er gift med musikeren Teitur Lassen.
Politisk arbeid
I 1998 ble han valgt inn på Lagtinget fra Norðurstreymoy på et utjevningsmandat. Før ham var Thomas Arabo den eneste sosialdemokraten som hadde blitt valgt fra Norðurstreymoy. Strøm satt i Lagtingets justis- og velferdskomiteer. Han ble ikke gjenvalgt på noe utjevnings- eller kretsmandat i Norðurstreymoy i 2002, og gikk til stillingen som partisekretær for Javnaðarflokkurin, noe han var frem til han ble medlem av regjeringen to år senere.
I 2004 ble han utnevnt til sosial- og helseminister i Jóannes Eidesgaards første regjering. I 2008 ble valgordningen omgjort, så Færøyene ble én valgkrets, og Strøm ble valgt inn, men fortsatte i regjering. Mikkjal Sørensen møtte som varamann på Lagtinget. I september 2008 gikk Jóannes Eidesgaards andre regjering av til fordel for Kaj Leo Johannesens første regjering, hvor sosial- og helseområdet ble delt, så Strøm fortsatte som helseminister.
Da Lagtingets kontrollkomité gjennomførte en forvaltningsrevisjon i 2009, ble det kjent at Sosial- og helsedepartementet hadde hatt budsjettoverskridelser på 171 millioner danske kroner i årene 2005–2008. Opposisjonspartiet Tjóðveldi varslet at de ville reise et mistillitsforslag mot Strøm så snart Lagtinget trådde sammen. Før den tid valgte han selv å trekke seg fra vervet.
Strøm gikk tilbake til plassen på Lagtinget, men ble ikke gjenvalgt i 2011.
Enhagen-Ekbacken
Enhagen-Ekbacken er et tettsted i Västerås kommune i Västmanlands län i landskapet Västmanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1,012 innbyggere.
André Nieuwlaat
André Leonard Nieuwlaat (født 24. desember 1965) er en norsk tidligere fotballspiller.
Biografi
André Nieuwlaat har spilt i følgende klubber: Råde IL, Moss FK (1982-85), Drøbak/Frogn (1986), Rosenborg (1987), Drøbak/Frogn (1988), Frigg (1989), Vålerenga (1990), Sprint-Jeløy (1991), Fredrikstad (1992), Ekholt og Vansjø/Svinndal. Han ble toppscorer på Rosenborg i 1987 med ni mål. Han spilte 16 kamper på aldersbestemte landslag, derav sju på U-21 der han scoret ett mål. Han ble Norsk juniormester i 1983 der finalen gikk i Mosjøen mot heimelaget.
Ynglingeætten
Ynglingeætten skal ifølge sagatradisjonen være det eldste kjente skandinaviske herskerdynasti. Den er kjent fra tidlige skandinaviske kilder, i hovedsak kvadet Ynglingatal, som skal være diktet av skalden Tjodolv den kvinværske, og Ynglingesagaen i Snorres sagasamling Heimskringla. Ynglingesaga er skrevet av Snorre i 1220-årene, basert på kvadet Ynglingatal. Kvadet skal være fra slutten av 800-tallet, men dateringen er omstridt.
Fortellinger om Ynglingeætten finnes også i Historia Norvegiæ, i den korte sagaen Om Opplendingenes konger og i sagnet Hversu Noregr byggðist (Hvordan Norge ble bygget). I den islandske skalden Are Frodes Íslendingabók finnes en liste med navn på ynglingekongene. Noen av ynglingene er også nevnt i det gammelengelske kvadet Beowulf.
Ynglingene skal ifølge sagaene stamme fra de norrøne gudene. En forestilling om mennesker som stammer fra guder, kalles en evhemerisme. Ynglingene skal opprinnelig ha holdt til i Sverige, ved Uppsala, før en gren av ætten vandret over til Norge og ble konger der. Snorre og andre lærde i middelalderen mente at Halvdan Svarte, Harald Hårfagre og deres etterkommere tilhørte ynglingeætten.
Hvorvidt Ynglingeætten faktisk var en virkelig slekt, er moderne forskerne uenige om. Ingen samtidige kilder bruker begrepet «ynglingeætt»; bare yngling i entall. Noen forskere mener at ynglingeætten var en virkelig kongeslekt, mens andre mener det at ikke er grunnlag for å hevde at denne ætten har eksistert. At forbindelsen mellom Harald Hårfagre og ynglingeætten er konstruert, er imidlertid mange av dagens forskere enige om.
Kildene
Kvadet Ynglingatal er, dersom den tradisjonelle dateringen stemmer, den eldste kilden til informasjon om Ynglingeætten. Informasjonen i kvadet er imidlertid knapp. Islendingabok er fra tidlig 1100-tall, og blir således den nest eldste, men informasjonen om ynglingene består ikke av annet enn en liste med navn, og gir derfor lite å bygge på. En helhetlig fortelling kommer først med Historia Norvegiæ, som er fra rundt 1170. Historien om Ynglingene i Historia Norvegiæ er kort og enkel, og tar for seg ynglingeætten fra de norrøne gudene og frem til Halvdan Svarte. Om Opplendingenes konger er fra begynnelsen av 1200-tallet og gjengitt i Hauksbok. Den er trolig litt eldre enn Ynglingesaga, som er fra 1220-årene eller fra rundt 1230. Ynglingesaga begynner også med gudene, mens Om Opplendingenes konger tar til med den norske delen av yngligeætten. Hvordan Norge ble bygget er den yngste kilden, og er gjengitt i Flatøybok fra 1387.
Yngling
Hva benevnelsen «yngling» egentlig betyr, er usikkert. Vanligvis er det tolket som «etterkommere av Yngve», men det kan også (som i moderne nordisk) bety bare «ung mann». I skaldekvadene forekommer ordet yngling kun i entallsform. Det er bare i sagaene man har brukt det i flertall – ynglinger/ynglingene. Man kan altså egentlig ikke ut fra kvadene, som regnes for å være mer pålitelige kilder enn de yngre sagaene, definere ynglinger som én ætt. Kanskje var yngling bare en kjenning, en omskriving, for fyrste/konge, og ikke noe som hadde noe med en spesiell ætt å gjøre.
Evhemerismen
Forestillingen om Ynglingeættens opprinnelse er en opphavsmyte. Slekten ble regnet for å stamme fra gudene, en forestiling som kalles en evhemerisme. Slike myter forklarer allerede vunne posisjoner, og legitimerer en slekts opphøyde posisjon. Opphavsmyter som ynglingenes var vanlige i hele Europa i tidlig middelalder. Vi vet ikke når opphavsmyten om Harald Hårfagres ætt var laget, men det kan ha vært på 900-tallet, altså mens rikssamlingen pågikk. Enkelte forskere mener også at forestillingen om Ynglingeætten ble laget på 1000- eller 1100-tallet, slik at det først var i ettertid at Harald Hårfagre ble regnet for å stamme fra denne.
Ynglingeættens stamfar, vanen Frøy, sønn av Njord, fikk sønnen Fjolne med jotunkvinnen Gerd. Denne sønnen ble den første ynglinge-kongen. Fjolne var altså halvt gud, halvt jotun. Dette innebar at han måtte ha krefter fra begge verdener, og dermed være noe helt unikt. Dette er grunnidéen i myten: herskeren er noe særskilt, noe som gir ham og hans slekt en enestående posisjon i forhold til andre slekter.
Ifølge både Snorre og forfatteren av Om opplendingenes konger ble Frøy også kalt Yngve, og det var det navnet som var opphavet til betegnelsen yngling. I Ynglingesagaen står det at gudene kom fra Asia, mens forfatteren av Hvordan Norge ble bygget skriver spesifikt Tyrkland. De første Ynglingene var konger i Svitjod (det gamle navnet på deler av Sverige). Etterhvert kom noen av dem til Norge, og den første kongen der ble Halvdan Kvitbein.
Brukt i rikssamlingsprosessen
Før rikssamlingstiden i Norge, fantes det trolig forestillinger om at alle de store høvdingættene hadde guddommelig opphav. Under rikssamlingstiden, som begynte på slutten av 800-tallet på Vestlandet og i Trøndelag, endret dette seg. Bare to ætter ble nå regnet for å stamme fra gudene: Ynglingeætten og Håløygætten (også kjent som Ladejarlene). Både Heimskringla og Islendingesagaene forklarer Harald Hårfagres seire med at han hadde større hell (norrønt: gæfa eller hamingja) enn motstanderne. Dette hellet kom fra gudene. Det nyttet ikke kjempe mot Harald, for gudene var på hans side. Dette hellet, som før hadde vært knyttet til alle høvdingfamilier, gjaldt nå bare for to ætter. Dermed var opphavsmyten med på å svekke de andre høvdingslektenes posisjon, og tilsvarende øke Harald Hårfagres og Ladejarlenes makt. At bare to ætter kunne føre sin slekt tilbake til gudene, var et argument for at bare menn fra disse slektene kunne være konger eller jarler.
Harald Hårfagre
Ynglingeætten blir ofte forbundet med Harald Hårfagre, som regnes som Norges første konge. Harald er imidlertid ikke nevnt i kvadet Ynglingatal. Det er kun Snorre og andre sagaforfattere fra høymiddelalderen som kan fortelle at Harald og faren Halvdan tilhører Ynglingeætten. Harald kalles imidlertid for «yngling» i Haraldskvedet, et kvad som skal være skrevet at Haralds skald Torbjørn Hornkløve. Dette kan bety at Harald ble regnet for å tilhøre Ynglingeætten, men det kan også bety noe annet, for eksempel «ung mann» eller «konge».
Spørsmålet om hvorvidt det fantes en forestilling om en Ynglingeætt helt tilbake til før rikssamlingstiden, eller hvorvidt Harald Hårfagre i sin samtid ble regnet for å tilhøre Ynglingeætten, må derfor regnes som ubesvart.
De ulike kildene om Ynglingeættens områder
Halvdan Kvitbein var sønn av Olav Tretelgja, som skal ha ryddet Vermland. Moren Sølva var fra Solør. Halvdan skal ha blitt oppfostret på Solør hos morbroren Sølve den gamle. Etter Sølves død ble Halvdan konge på Solør etter ham. Slik ble en gren av den svenske ynglingeætten konger i Norge.
Ifølge tradisjonen var den norske Ynglingeætten Vestfoldkonger. Kildene er imidlertid ikke samstemte om dette. I Historia Norvegiæ og Om Opplendingenes konger er det Opplandene, altså det indre Østlandet, som er ynglingenes område. Forfatteren av Historia Norvegiæ skriver at Halvdan Kvitbein ble konge på Opplandene og døde på Toten. Forfatteren av Om Opplendingenes konger skriver at Halvdan ble konge på Romerike og Hedmark og døde på Toten. Snorre skriver derimot i sin Ynglingesaga at Halvdan i tillegg til Romerike og Hedmark også erobret deler av Vestfold. Snorre slutter seg til tradisjonen om at Halvdan døde på Toten, men skriver at Halvdan etter sin død ble ført til Vestfold og hauglagt der.
Når det gjelder Halvdans sønn Øystein Halvdansson, anfører Om Opplendingenes konger at han var konge på Romerike, og giftet seg med datteren til en Vestfoldkonge. Historia Norvegia har ingen opplysninger om Øysteins landområder. Snorre skriver også at Øystein giftet seg med datteren til en Vestfoldkonge, men Snorre presiserer at Øystein hadde arvet deler av Vestfold fra faren Halvdan. Snorre skriver også at Øystein døde i Vestfold og ble hauglagt på Borre. Øysteins sønn, Halvdan den milde og mat-ille, var ifølge Om Opplendingenes konger gift med datteren til kongen av Vestmar, og døde i Vestfold. Snorre skriver det samme, men utdyper at Halvdan ble hauglagt på Borre.
Både Om Opplendingenes konger og Snorre er enige om at Halvdans sønn Gudrød først giftet seg med Alvhild, datteren til Alvarin av Alvheim, og siden med Åsa, datter av en konge på Agder, og fikk sønnen Olav Geirstadalv med Alvhild og Halvdan Svarte med Åsa. Etter dette er kildene uenige igjen: Ifølge Om Opplendingenes konger ble Olav Geirstadalv konge over Grenland og Vestfold, og hans sønn igjen, Ragnvald Heidumhære, konge over Grenland. Denne sagaen sier ikke noe mer om Halvdan Svarte og hans posisjon. I Snorres Ynglingesaga ble Olav Geirstadalv bare konge over Vestfold, etter å ha mistet de indre østlandsområdene, og delte riket med halvbroren Halvdan. Etter Olavs død ble hans sønn Ragnvald også konge i Vestfold.
Historia Norvegiæ har en annen versjon. Her nevnes ikke hverken Alvhild, Olav Geirstadalv eller Ragnvald, forfatteren skriver bare at Gudrøds sønn Halvdan Svarte ble konge på Opplandene etter faren.
Halvdan Svarte var som kjent far til Harald Hårfagre, tradisjonelt regnet som Norges første rikskonge. Det er sannsynlig at Halvdan og Harald har blitt koblet på Ynglingeætten ved å gjøre Halvdan til sønn av Gudrød for å gi Halvdan, og dermed Harald og resten av de norske kongene en høytstående ættebakgrunn for å gi ytterligere legitimasjon til Haralds og hans etterfølgeres kongedømme. Det er sannsynlig at Halvdan og Haralds forbindelse med ynglingeætten er konstruert i høymiddelalderen, kanskje av den islandske dikteren Are Frode.
Moderne forskeres syn
Vi ser altså at de tre kildene som gir mest informasjon om Ynglingeætten – Historia Norvegiæ, Om Opplendingenes konger og Ynglingesaga – har ulike versjoner av hvem ynglingene var, hvor de bodde og hvilke landskap de var konger over. Ifølge Historia Norvegiæ, den eldste kilden av disse tre, var alle ynglingene opplandskonger. Ingen andre områder enn Opplandene blir nevnt. I Om Opplendingenes konger er ynglingene primært opplandskonger (det står også eksplisitt i sagaens tittel), spesifikt i Hedmark og på Romerike, mens de etterhvert vinner Vestfold og Grenland, gjennom erobring og giftermål. I Ynglingesaga får ynglingene derimot kontrollen over Vestfold en generasjon tidligere enn i Om Opplendingenes konger. I Ynglingesaga får dessuten Olav Geirstadalv og Halvdan bare Vestfold, mens i Om Opplendingenes konger, er Olav og sønnen Ragnvald konger i Grenland. Det er altså en tydelig utvikling i tre trinn - fra kun opplandskonger, via opplandskonger og så Vestfold-konger, til kun Vestfold-konger.
Det er imidlertid Snorres versjon i Ynglingesaga som har vært mest brukt av historikere og arkeologer. På 1800- og tidlig 1900-tall regnet mange forskere Snorres fortelling som en forholdsvis pålitelig historisk kilde. Dette gjelder for eksempel arkeologen Anton Wilhelm Brøgger, som er kjent for å ha «plassert» Ynglingekongene i hver sine gravhauger i Vestfold, og Haakon Shetelig, som også fremholdt idéen om «Vestfoldkongene». Etterhvert begynte imidlertid flere forskere å kritisere fremstillingen i Ynglingesaga. Historiker Johan Schreiner mente i 1936 at Halvdan Svarte og Harald Hårfagre var blitt feilaktig koblet på ynglingeætten, og at disse hadde sin maktbase på Vestlandet. Schreiner mente likevel at Ynglingeætten trolig var en kongeslekt i Vestfold, bare uten tilknytning til Harald Hårfagre og faren hans. I nyere tid har også arkeologen Dagfinn Skre fremholdt en lignende hypotese.
Ifølge historikeren Claus Krag handler fortellingene om Ynglingætten i Vestfold om at høymiddelalderens historieskrivere, som Snorre, ønsket å fremheve ynglingenes tilknytning til Vestfold. I virkeligheten var Vestfold helt eller delvis under kontroll av danske konger på den tiden ynglingekongene skal ha levd. De danske kongene fortsatte å være en trussel helt frem til første halvdel av 1200-tallet, da Snorre skrev Ynglingesaga og de andre sagaene i Heimskringla. Det var derfor trolig viktig for Snorre å fremheve Vestfold som utgangspunkt for den norske rikssamlingen. Krag mener altså at fortellingen om Ynglingeætten er noe i retning av en konstruksjon, uten rot i virkeligheten. Krags påstander har imidlertid ikke blitt stående uimotsagt. Blant annet har Bjarne Fidjestøl, Jørn Sandnes og Dagfinn Skre alle argumentert mot Kags sene datering av Ynglingatal.
Arkeologiske undersøkelser
Arkeologer, spesielt Anton Wilhelm Brøgger på begynnelsen av 1900-tallet, har gjort mange forsøk på å «plassere» de ulike ynglingekongene og konene deres i gravhaugene i Vestfold. De mest kjente eksemplene er dronning Åsa i Oseberghaugen utenfor Tønsberg, og Olav Geirstadalv i Gokstadhaugen utenfor Sandefjord. I tillegg har arkeologene foreslått at både Øystein Halvdansson, Halvdan den milde og mat-ille, Gudrød Veidekonge og Halvdan Svarte ligger på Borregraveltet utenfor Horten. Det å finne ut hvem som lå i de ulike haugene utfra informasjon i kvadet og sagaene, er imidlertid en svært vanskelig oppgave, og må i beste fall bli kvalifisert gjetning.
Ynglingeætten i Europa
Noen av ynglingekongene kjent fra de norrøne kildene nevnes i kvadet Beowulf. Kvadet omtaler imidlertid ikke ynglinger (kun skjoldunger og skilfinger), kun navnene på de enkelte personene. Dette kan sies å være et argument mot at det kan ha eksistert en Ynglingeætt, siden Beowulf er en samtidig kilde. Man skulle tro at dersom en slik ætt eksisterte, ville Beowulf ha omtalt dem på samme måte som skjoldunger og skilfinger. Det samme gjelder Ynglingatal, som også er nær ynglingene i tid dersom den tradisjonelle dateringen stemmer. Ynglingatal bruker riktignok begrepet «yngling», men kun i entall. Det står ingenting i kvadet om noen ynglingeætt.
Det har også vært hevdet at Olav Geirstadalv er identisk med Olav Hvite, en norrøn høvding i Irland som ble konge av Dublin. Denne mannen kalles Amlaib i irske kilder, og nevnes i Ulsterannalene. Dette skjedde rundt 870. Hvorvidt denne Olav kan ha vært Olav Geirstadalv, er usikkert.
De ulike kildenes opplysninger
Flere ulike kilder har opplysninger om hvilke konger som skal ha tilhørt Ynglingeætten. Ofte er opplysningene sammenfallende, men det er også ulikheter i fremstillingene. Spesielt gjelder dette de to yngste leddene av ætten; var det Halvdan Svarte og Harald Hårfagre, eller Olav Geirstadalv og Ragnvald Heidrumhære?
Nedenfor følger en tabell med oversikt over hvilke konger de ulike kildene hevder skal ha tilhørt Ynglingeætten.
Fra middelalderen til i dag?
Flere av de norske kongene i middelalderen hevdet de stammet fra Harald Hårfagre, selv om de kanskje ikke gjorde det. Både Olav Tryggvason og Olav Haraldsson (den hellige) påberopte seg å være etterkommere av Harald, mens moderne forskere setter ikke særlig lit til dette. Trolig var de eneste norske kongene som var etterkommere av Harald sønnene Eirik Blodøks og Håkon den gode, og sønnesønnen Harald Gråfell. Dersom Olav Haraldsson virkelig var en etterkommer av Harald Hårfagre, kan imidlertid dagens norske konge, Harald V, føre sin slekt tilbake til Harald Hårfagre, og dermed påberope seg en mulig avstamning fra Ynglingeætten. Harald V er nemlig etterkommer av Olav Haraldsson gjennom Olavs datter Ulvhild, som var gift med hertug Ordulf av Sachsen, og ble stammor til huset Oldenburg, som dagens norske kongefamilie stammer fra.
Kongehuset regner Harald Hårfagre som sin stamfar.
Liste over historier med det andre Fantomet
Dette er en liste over historier med det andre Fantomet.
Vekkerklokke
Historie
Den første vekkerklokken ble laget av Levi Hutchins fra New Hampshire i USA i 1787. Den klokken var kun for eget bruk, og den ringte kun klokken 4 om morgenen for å vekke ham. Den franske oppfinneren Antoine Redier var den første som tok patent på en justerbar mekanisk vekkerklokke. Patentet ble tatt ut i 1847.
David Maloney
David Maloney (født 14. desember 1933 i Alvechurch i Worcestershire i England, død 18. juli 2006 i Hampstead i London i England) var en regissør og produsent.
Han er mest kjent for å ha jobbet på flere science fiction-serier. Han regisserte flere historier i serien Doctor Who i perioden 1968–77 og han var produsent av de første tre sesongene av Blake's 7 (1978–80).
Han produserte også BBCs berømte filmatisering av John Wyndams roman The Day of the Triffids i 1981 og fjerde sesong av When the Boat Comes In. I tillegg har han regissert flere episoder av Juliet Bravo og Strike It Rich''.
David Maloney døde på Marie Curie Hospice i Hampstead.
Doctor Who
Maloney jobbet på Doctor Who for første gang som produksjonsassistent på historien The Rescue i 1965. Deretter regisserte han følgende historier:
Blake's 7
Maloney regisserte også følgende episoder av Blake's 7:
Jordskjelvet og tsunamien i Indiahavet 2004
Jordskjelvet i Indiahavet 2004 var en serie undersjøiske jordskjelv utløst den 26. desember 2004. Det første og kraftigste av jordskjelvene målte hele 9,3 i styrke, og var vest for øya Sumatra i Indonesia. Dette ble så etterfulgt av flere kjempemessige tsunamibølger som skyllet over øyene i Bengalbukta og kystområder oppover strendene i Indonesia, Malaysia, Thailand, India, Sri Lanka og over Maldivene.
Det største undersjøiske jordskjelvet fant sted kl. 07.58.50 lokal tid (Sumatra, Thailand) eller 06.58.50 srilankisk tid, rundt to timer etter soloppgang ved Sumatra (00.58.50 UTC eller kl. 01.58.50 norsk tid).
Hyposenteret var 160 km vest for Sumatra, tett ved øya Simeulue, og 30 km dypt.
Tsunamien som ble utløst, traff Sumatra kort tid etter og de øvrige rammede kystene noen timer senere. De nådde Sri Lankas sørkyst omkring kl. 09.20 lokal tid. Noen steder traff de strendene med en bølgehøyde på 10 m, men lavere høyder (3-6 m) var vanligere. Bølgehøyden avhenger blant annet av hvor langgrunt det er foran stranden bølgen treffer, og hvor kraftig tsunamien som nærmer seg er.
Kraftige etterskjelv pågikk i timevis, de nordligste ved Andamanøyene i Bengalbukta; de kraftigste utløste mindre flodbølger. Mindre kraftige etterskjelv fortsatte i dagevis. Men den 28. mars 2005 fulgte så et nytt kraftig skjelv med episenter omtrent samme sted, og av en styrke som nesten kunne måle seg med desemberskjelvet.
Som jordskjelv betraktet var desemberskjelvet det sterkeste på 40 år i hele verden, etter Langfredagsjordskjelvet i Alaska i 1964, og marsskjelvet det nest sterkeste.
18. juni 2005 hadde en identifisert 84 døde norske statsborgere, som tilsvarer det offisielle tallet på døde nordmenn etter naturkatastrofen.
En rekke land, deriblant Norge, sendte kriminalteknikere til Thailand. De første norske fagpersonene kom allerede dagen etter jordskjelvet, den 27. desember 2004, for å bistå med å identifisere lik. Dette arbeidet varte ut hele 2005.
Faglig beskrivelse av jordskjelvet
Jordskjelvet ble opprinnelig meldt med styrken 6,8 på Richters skala. På den mer velegnede momentmagnitude-skalaen, ble styrken først meldt som 8,1 av «United States Geological Survey», men etter analyser ble dette snart oppjustert til 8,5, så til 8,9 og til slutt til 9,0.
Etter 1900 har de eneste jordskjelvene av sterkere styrke enn dette vært det store jordskjelvet i Chile i 1960 (magnitude 9,5, det kraftigste jordskjelv målt noensinne) og to jordskjelv i Alaska: «Langfredagsjordskjelvet» (9,1) og et skjelv ved Andranof-øyene i 1957 (9,1). Alle disse skjelvene utløste tsunamier i Stillehavet.
Hyposenteret var på 3,316°N, 95,855°Ø, ca 160 km vest for Sumatra og rett nord for øya Simeulue, ca 30 km under havoverflaten (tidligere meldt som 10 km). Dette er i den ytterste vestre enden av den såkalte «Ildringen», et jordskjelvbelte som står for 81 % av verdens større jordskjelv. Selve jordskjelvet (når man ser bort i fra tsunamien) var merkbart så langt unna som Bangladesh, India, Malaysia, Myanmar, Singapore, Thailand og Maldivene.
Jordskjelvet fikk en uvanlig stor geografisk utstrekning fra utgangspunktet i sør og langs bruddlinjen nordover mot Burma. Anslagsvis 1200 km av den geologiske bruddlinjen var i bevegelse langs subduksjonssonen der Indiaplaten går ned under Burmaplaten. Havbunnen under Burmaplaten anslås å ha blitt løftet 10 m vertikalt opp over Indiaplaten. Dette utløste sjokkbølger i Indiahavet som beveget seg i en hastighet på inntil 800 km/t, og som skapte tsunamier der de nådde land. Til sammenligning: Et passasjerfly av typen Boeing 737–800 har maksimalhastighet på 940 km/t og normal marsjhastighet på 800-850 km/t.
Indiaplaten er en del av den store indo-australske platen som ligger under Indiahavet og Bengalbukten, og som beveger seg nordøstover i en fart på gjennomsnittlig 5 cm per år (eller 15 meter per 300 år) i forhold til Burmaplaten. Med andre ord representerte dette jordskjelvet en 300-årskorreksjon.
På Burmaplaten, som skyves av Sundaplaten i øst, ligger Nikobar- og Andamanøyene og det nordlige Sumatra. Både Burma- og Sundaplatene anses som deler av den store eurasiske plate. Den tektoniske aktivitet som er resultatet av at de nevnte platene gnisser mot hverandre, har ført til det som kalles Sundabuen.
Et utløsende jordskjelv tre dager før?
Jordskjelvet fant sted bare tre dager etter et kraftig skjelv av magnitude 8,2 i et øde havområde nede mot Antarktis, vest for de nyzealandske Aucklandøyene og nord for den australske Macquarieøya. Dette er uvanlig; jordskjelv av styrke 8 eller kraftigere inntreffer gjennomsnittlig én gang i året, og godt atskilt i tid. Noen seismologer kan tenke seg en sammenheng mellom jordskjelvene, slik at det første kan ha utløst det i Indiahavet. De to jordskjelvene fant sted i hver sin ende av den indo-australske tektoniske plate.
Etterskjelv
Flere etterskjelv med styrke på mellom magnitude 5,7 og 6,3 fant sted ved Andamanene i timene og dagene som fulgte. Det samme skjedde ved Nikobarene, de sterkeste på 7,1 og 6,6. Andre etterskjelv skjedde i området rundt det opprinnelige hyposenteret ved Sumatra, på størrelser mellom magnitude 5,0 og 6,5.
Etterskjelv på minst magnitude 6, den 27.–31. desember (lokal tid)
27. desember
29. desember
31. desember
Etterskjelv på minst magnitude 6, etter den 1. januar (lokal tid)
1. januar
2. januar
4. januar
10. januar
24. januar
Land berørt av katastrofen
Det ble fra de forskjellige land etter få timer meldt om et stort antall omkomne og savnede, og tallene bare økte for hver dag som gikk. Sumatra i Indonesia var det området hvor flest mennesker mistet livet.
Omkomne i de direkte rammede landene rundt Indiahavet
''Merk: Alle tall er omtrentlige og kan endre seg raskt. Detaljer er tilgjengelig ved å klikke på de enkelte tallene. Lenkene fører som regel til en utenlandsk nyhetstjeneste.''
1 Inkluderer også de som er oppgitt under «Bekreftet». Hvis dette tallet ikke er spesifisert, kan man anta at antallet er det samme som «Bekreftet».
2 Inkluderer ca. 19,000 omkomne i de regionene som er under tamilsk kontroll. Info.
3 Inkluderer minst 2,464 utlendinger.
5 Inkluderer ikke sørafrikanere som var utenlands (dvs. på ferie i katastrofeområdet).
Tsunamien traff også en rekke andre land og territorier i og rundt Indiahavet, men kostet ingen mennesker livet der: Australia (med Keeling-øya), Det britiske område i Indiahavet (med den amerikanske militærbasen på Diego Garcia), Oman, Komorene, Mayotte, Mosambik, Madagaskar, Mauritius, Réunion og Sør-Afrika.
Detaljer om Burma (Myanmar)
Selv om antallet dødsofre mistenkes å være høyere enn det som er meldt fra Burmas myndigheter, er det grunn til å tro at det området som lå mest direkte i tsunamiens vei, den administrative enheten Tanintharyi, kom langt bedre fra det enn Thailand. Området er både tynt befolket, og utenfor kysten ligger det et stort antall øyer, blant annet Merguiøyene, som brøt ned en del av bølgenes kraft på vei innover. En thailandsk katolsk prest i grenseprovinsen Ranong i Thailand, sa til et katolsk nyhetsbyrå den 4. januar at hans kilder og informasjon fra opposisjonelle i Burma tydet på et dødstall på rundt 600.
Detaljer om India
Det klare flertall av dødsofre bekreftet i India er fra delstaten Tamil Nadu. Øygruppen Andamanene og Nikobarene har meldt om et høyt antall savnede. Det antas at halvparten av de indere som tilslutt erkjennes som døde, befant seg på disse øyene.
Da tsunamien traff India, var en del av sørøstkysten skånet fordi den ligger i le av Sri Lanka. Nord for Sri Lanka var det særlig mange omkomne langs den sørlige delen av Koromandelkysten (nordlige Tamil Nadu, Pondicherry; særlig i distriktet Nagapattinam), men også mange i delstatene Andhra Pradesh og i Orissa. Rett sør for byen Nagapattinam drepte flodbølgen omkring 1 500 pilegrimer på det katolske valfartsstedet Vailankanni; intet annet sted på det indiske fastland ble rammet hardere.
Den delen av tsunamien som traff indiakysten etter å ha passert sør for Sri Lanka, rammet den sørlige spissen av Tamil Nadu og noen av de sørlige distriktene i delstaten Kerala.
Detaljer om Indonesia
Indonesia bekreftet rett før nyttår nesten 80 000 døde, for det meste i provinsen Aceh nord på Sumatra, men også noen på vestkysten og øyene til naboprovinsen Nord-Sumatra. De suspenderte så for en periode den «offisielle tellingen» av omkomne på grunn av det store kaoset som var oppstått. Senere er tellingen gjenopptatt, og pr. 15. januar hadde tallet begynt å nærme seg 120 000.
Området ble først rystet av det særdeles kraftige jordskjelvet som i seg selv førte til store ødeleggelser. Så fulgte inntil syv tsunamier av varierende styrke. I Aceh gikk det særlig hardt ut over provinshovedstaden Banda Aceh, som ligger ved kysten, og ver flere byer langs vestkysten. Den byen som ble hardest rammet, var Meulaboh. Øyene nærmest Banda Aceh ble meget hardt rammet, mens den øya som ligger aller nærmest jordskjelvets hyposenter, Simeulue, synes å ha kommet bedre fra det fordi folk umiddelbart rømte innover og opp i høyden, muligens omkom bare fem personer. Naboøya Nias hadde derimot større tap av menneskeliv. Også nordkysten av Sumatra ble rammet; ti meter høye tsunamier rundet spissen av øya og rullet innover mot Malakkastredet.
Detaljer om Malaysia
Til tross for sin nærhet til jordskjelvet kom Malaysia relativt billig fra katastrofen. Det skyldes dels at landet lå i le for Sumatra i forholdet til jordskjelvet, og dels at de nordlige delene av landets vestkyst som ble rammet av bølgene hadde forvarsel. Fjernsyn og radio meldte fra om faren, og livreddere satte opp røde flagg langs stranden. De områder som ble rammet, var særlig øyer som Langkawigruppen og Penang. Fire provinser har meldt om omkomne: 52 i Penang, ti i Kedah, tre i Perak og én i Selangor. Det var en god del materielle skader i de samme områdene.