cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Byer og kommuner i Sachsen
Andre byer
Denne statusen tilhører 123 byer med mindre enn 17.500 innbyggere, og som ikke har vært kretshovedsteder.
Landkommuner
Det finnes 295 landkommuner i Sachsen, fordelt på 10 landkretser (Landkreise).
Saint-Genis-Pouilly
Saint-Genis-Pouilly er en kommune i departementet Ain i regionen Auvergne-Rhône-Alpes sørøst i Frankrike, som er mest kjent fordi store deler av forskningssenteret CERN ligger der.
Den ligger i Pays de Gex, ved foten av Jurafjellene på grensen mot Sveits. Kommunen er en del av det grenseoverskridende byområdet som er dannet rundt Genève. På grunn av sin befolkning, er det en av de ti viktigste byene i departementet Ain. Innbyggerne er kjent som saint-genésiens.
En stor del av CERN, det europeiske laboratoriet for partikkelfysikk, ligger på territoriet til Saint-Genis-Pouilly. CERN er et av de beste stedene i verden for grunnleggende forskning, og det er tilstedeværelsen av CERN som har ført til den store utviklingen av samfunnet som har funnet sted siden midten av 1960-tallet.
Peder Thomassons gate (Arendal)
Peder Thomassens gate (2–12, 7) er en gate i Arendal sentrum.
Gaten går fra Vesterveien til Malmbryggen og går over i Østregate opp mot Blødekjær.
Opprinnelig dannet Peder Thomassens gate kaifront mot Kittelsbukt som var en del av Arendal havn. Kittelsbukt ble fylt igjen og byens store nye rutebilstasjon ble anlagt her, rett ved siden av Peder Thomassens gate. I dag står Arendal rådhus og kulturhus på denne plassen, mens bussene har holdeplasser i gatene rundt kvartalet. Gaten var også en forlengelse av Friergangen, men endring på gatene har nå gjort det slik at den går ut fra Vesterveien i stedet.
Om navnet
Peder Thomasson var en av Arendals velstående kjøpmenn på slutten av 1700-tallet. Hans kjøpmannsgård på Tyholmen er i dag kjent som Fagforeningenes Hus. Han var gift med Louise Groos, og de hadde ingen barn. Ved deres død bke mesteparten av deres formue overdratt til kommunen, i henhold til ekteparets testament.
Livveien
Livveien (1-25, 2-28 ) er en vei på Vesterntangen i Ringerike.
Livveien starter øverst i Åsmund Vinjes vei, og er en forlengelse av Hattemaker Knudsens vei. Den går nordøstover, oppover i terrenget, og er på sitt høyeste ved avkjøringen til Granliveien og går videre nedover i terrenget til Høneholt. Veien består av eneboliger, og ligger cirka 106 meter over havet på det høyeste.
Erling Lauhn
Erling Lauhn (født 7. september 1896 i Stavanger, død 2. november 1972 i Bergen ) var en norsk pressemann. Han var redaktør i Østerdalens blad fra 1921 og fra 1923 redaksjonssekretær i Morgenavisen i Bergen. Fra 1938 var han redaktør i Bergens Aftenblad og, etter at denne i 1945 ble oppkjøpt, redaktør i Morgenavisen. Han ga ut romanen Den arv vi har fått. Lauhn var medlem av bystyret i Bergen. Han sluttet som redaktør i 1966.
Hans kone Liv Kooter Lauhn arbeidet også som journalist i de samme avisene. Under andre verdenskrig ble han arrestert og internt på Ulven leir. Ved årsskiftet 1941-1942 forsøkte Lauhn å innstille driften av Bergen Aftenblad for å hindre at det ble satt inn en NS-vennlig redaktør. Lauhn hadde fått et stort antall abonnenter til å si opp avisen slik at han kunne bruke sviktende inntekter som påskudd for å stanse avisen. Gerhard Severud ble likevel innsatt som redaktør og like etter ble Lauhn, en journalist og deler av administrasjonen arrestert. Driften ble innstilt i april 1942 og trykkeriet solgt til Sverige. Ved stortingsvalget i 1945 var han leder av nominasjonskomiteen i Bergen Høyre. I 1952 etter Johan Nygaardsvolds død ble han irettesatt av Høyres generalsekretær for å ha beskrevet Nygaardsvold som en stor personlighet.
Love Me Tender (sang)
«Love Me Tender» er en amerikansk sang fremført av Elvis Presley. Den var tilpasset fra melodien til «Aura Lee» (eller «Aura Lea»), en sentimental ballade fra den amerikanske borgerkrigen med melodi av George R. Poulton og tekst av W. W. Fosdick. «Aura Lee» ble publisert i 1861 og denne borgerkrigssangen ble senere populær hos glee clubs på collegene og hos barbershopkvartetter. Den ble også sunget på the US Military Academy i West Point, New York.
Presley fremførte den på The Ed Sullivan Show 9. september 1956, kort før singleutgivelsen fant sted og omtrent én måned før filmen Renobrødrene (Love Me Tender) ble utgitt. Sangen ble opprinnelig spilt inn til den (Det var forøvrig den eneste filmen hvor Presley døde). Følgende dag mottok RCA én million forhåndsbestillinger av sangen, noe som gjorde «Love Me Tender» til gullplate endog før den ble utgitt. Filmstudioet 20t5h Century Fox ønsket opprinnelig å kalle filmen The Reno Brothers, men ga den tittelen Love Me Tender for å dra fordeler av sangens popularitet.
Filmprodusent Hal B. Wallis tillot ikke at Presleys regulære band bestående av Scotty Moore, Bill Black og D. J. Fontana skulle spille på soundtracket. I stedet bidro The Ken Darby Trio med Red Robinson på trommer, Charley Prescott på bass, Vita Mumolo på gitar og Jon Dodson på bakgrunnsvokal. Presley bistod kun med ledevokal.
Sangen er kreditert Presley og Vera Matson, på grunn av publiseringsavtalen som ble inngått for tildelingen av royalities, men den prinsipale forfatteren av teksten var Ken Darby (Matsons ektemann). Sangen ble publisert av Elvis Presley Music. Darby tilpasset også melodien fra den amerikanske borgerkrigen, som var i public domain. Da Darby ble spurt om hvorfor han krediterte hustruen som med-låtskriver sammen med Elvis Presley svarte han: «Fordi hun skrev den ikke heller».
Presley mottok med-låtskriverkreditering på grunn av sin publiseringsavtale med Hall & som krevde at låtskriverne avstod femti prosent av krediteringen til sin sang, hvis de ønsket at Presley skulle spille den inn på plate.
Denne versjonen ble rangert som nummer 437 på Rolling Stones liste over The 500 Greatest Songs of All Time.
I 1968 spilte Presley inn en 52 sekunder langt spor med tittelen «Violet (Flower of N.Y.U.)» med tanke på soundtracket til filmen The Trouble with Girls. Den var uutgitt helt til etter Presleys død. Denne sangen brukte samme melodi som «Aura Lee», sangen som lå til grunnlag for «Love Me Tender».
Selv om Presley aldri gjeninnspilte «Love Me Tender» i en studiosetting, ble to liveinnspillinger av sangen utgitt på albumene NBC TV Special (1968) og Elvis: As Recorded at Madison Square Garden (1972). Sangen ble også fremført i den Golden Gobe-vinnende konsertfilmen Elvis on Tour (1972).
Norske versjoner
Edgar Rufus, Fredrik Friis, Eldar Vågan og Benny Borg har skrevet norske tekster. Rufus' versjon bærer tittelen «Rekk meg hånden». Friis' versjoner heter «Lena» og «La meg gi deg vårens sang». Vågans humoristiske versjon heter «Lån meg tenger». Borgs versjon heter «Du er tonen i min sang».
Innspillinger
Arrangør for Fbergs versjon var
Arsen Eraliev
Arsen Eraliev (født 15. mai 1990) er en kirgisisk bryter som konkurrerer i gresk-romersk stil i 59-kilosklassen.
Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i omspillet.
Under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro røk han først ut i åttendedelsfinalen mot finalisten Ismael Borrero fra Cuba, og fikk dermed en ny mulighet i omkamper der han til slutt tapte bronsefinalen mot Elmurat Tasmuradov fra Usbekistan.
Kari Ylianttila
Kari Sakari Ylianttila (født 28. august 1953) er en tidligere finsk skihopper, i dag hopptrener.
Han debuterte internasjonalt i hoppuka i 1971, men han oppnådde ingen store resultater de første årene. Karrierens høydepunkt var seieren i den 26. hoppuka vinteren 1977/78. Han vant rennet i Bischofshofen, kom på andreplass i Innsbruck og Garmisch-Partenkirchen, og kom på tredje i Oberstdorf. Etter seieren i hoppuka var han favoritt til å vinne VM-gull under VM på hjemmebane i 1978. Men Ylianttila skadet ankelen på trening og fikk ikke deltatt i VM. Etter hoppuketriumfen oppnådde han ikke flere seire. Han deltok i OL i Lake Placid 1980, med en 13.-plass i den store bakken som beste resultat. Han la opp i 1982.
Fra 1987 til 1994 var han trener for det finske hopplandslaget, som vant tallrike internasjonale medaljer i løpet av denne perioden. I perioden 1994–2004 trente han USAs landslag, og flyttet til Park City i Utah. Han skulle utvikle amerikanske talenter frem mot OL 2002 i Salt Lake City, men hadde bare betinget suksess.
Vinteren 2004/2005 overtok han treneransvaret for Sveriges hopplandslag, før han i juli 2005 tok trenerjobben for Japans landslag, med kontrakt frem til 2010.
Andvare
Andvare (norrønt Andvari) var navnet på en dverg i norrøn mytologi. Han omtales i den norrøne fornaldarsagaen Volsungesagaen. Andvare voktet en stor gullskatt som blant annet inneholdt en stor ring, Andvarenaut eller Andvareringen. Ringen hadde den egenskapen at eieren ble rik.
Sagaen om Andvare (fra Volsungesaga)
Andvare levde i fossen Andvarefoss, og hadde evnen til å skape seg om til en fisk. I fossen var dvergen omskapt til ei gjedde, og skaffet seg mat der. Da æsene Odin, Høne og jotnen Loke kom forbi fossen fikk Loke se en oter. Loke tok livet av oteren. Etterpå fikk de husvære hos Reidmar. Reidmar kjente igjen oteren som sin egen sønn Oter (Otr). I fullt sinne lot han de to andre sønnene sine, Regin og Fåvne, binde Odin og Høne. Han krevde at Loke skulle hente så mye gull at han kunne dekke oterskinnet med det.
Loke dro da til Ran som ga ham et fiskegarn. Dette klarte han å fange Andvare med. Loke tok gull fra Andvare og passet på å ta med den magiske ringen Andvarenaut. Andvare lyste da en forbannelse over ringen. Forbannelsen gjorde at ringen ble til ulykke for eieren – de skulle få en brå og voldelig død. Da Loke kom tilbake med gullet dekket æsene oterskinnet med det, men ringen prøvde de å holde unna. Reidmar så at det var et hår på oterskinnet som ikke var dekket, og dermed måtte æsene legge ringen Andvarenaut oppå det. Etter at Reidmar hadde fått ringen ble han drept av sønnen sin, Fåvne.
Hobbiten Gollum i J.R.R. Tolkiens Ringenes herre har også klare likhetstrekk med Andvare og Alberich.
Steve Daines
Steven David Daines (født 1962) er en amerikansk politiker. Han har representerert delstaten Montana i det amerikanske Senatet siden 2015. Han tilhører Det republikanske parti.
Han vokste opp i Bozeman i Montana som sønn av Sharon (født Erickson) og Clair Daines. Morfarens slekt var norsk-amerikanere med aner på Toten og Romerike, mens mormorens slekt var svensk.
Steve Daines hadde lederstillinger i Procter & Gamble før han flyttet tilbake til Bozeman og gikk inn i familiens husbyggingsfirma. Han har også hatt lederstillinger i programvareselskapet RightNow Technologies.
Daines var medlem av Representantenes hus fra 2013 til 2015, da han ble valgt inn i Senatet.
Cynipoidea
Cynipoidea er en gruppering av insekter som hører til gruppen snyltevepser (Parasitica). Det er vanlig i dag å dele gruppen i fem familier, men alle disse bortsett fra Cynipidae og Figitidae er svært artsfattige.
Utseende
Små til middelsstore (1 – 20 mm), mørke vepser. Kroppen er nesten alltid flattrykt fra sidene, hodet relativt lite med lange, trådformede antenner og tre punktøyne i pannen. Fasettøynene er oftest relativt små. Forkroppen (thorax) er høyere enn bred. De fleste har velutviklede vinger med tydelig årenett, men mange gallevepser er vingeløse. De har tydelig vepsetalje (petiolus). Bakkroppen er nesten alltid mye høyere enn bred, ofte med en skarp "egg" langs ryggen.
Levevis
Familien gallevepser (Cynipidae) lager karakteristiske galler på ulike planter, der larvene utvikler seg. Når hunnen legger egg på næringsplanten, sprøyter hunn inn gift som får planten til å vokse abnormt og danne en galle rundt den voksende larven. De andre familiene i gruppen er stort sett parasitoider som snylter på ulike insekter.
Synkronsvømming under samveldelekene 1998
Synkronsvømming under de britiske samveldeleker 1998. Synkronsvømming var en av flere sporter under de sekstende samveldelekene som ble arrangert i Kuala Lumpur i Malaysia i perioden 11. til 21. september 1998. Det var fjerde gangen som synkronsvømming var med på programmet i Samveldelekene. I lekene i 1998 ble det konkurrert i to øvelser, solo og duet, kun for damer. Canada ble beste nasjon, de vant begge gullmedaljene.
Andreea Boghian
Andreea Boghian (født 29. november 1991) er en rumensk roer.
Hun representerte Romania i Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun tok bronse i åtter.
John Strickert
John (Jon) Strickert (født 7. august 1912, død 5. desember 1989) var en norsk langrennsløper med NM-gull fra 1940. Han gikk for laget Brekkeguten fra bygda Brekken noen mil fra Røros, og ble først kjent i landsdekkende medier da han gjennomførte det trønderske birkebeinerritt, det 55 kilometer lange Rensfjellrennet fra Selbu til Støren i 1935 med seier i normalklassen 20 til 32 år foran Henry Strickert (født 1913). Han jobbet som tømmerhugger.
Idre
Idre (sørsamisk: Eajra) er et tettsted i Älvdalen kommune i Dalarnas län i landskapet Dalarna i Sverige. Det ligger ved Idresjön, 30 kilometer nordvest for Särna. I Idre flyter Storån og Sörälven sammen og danner Österdalälven der Idresjön utgjør den første strekningen. I 2010 hadde tettstedet 794 innbyggere.
I fjellområdene rundt Idre drives reindrift av Idre sameby, som er Sveriges sydligste sameby.
Historie
Fjellbygdene Idre og Særna lå fra rikssamlingen under Hamar bispedømme og Norge, inntil de offisielt ble avstått til Sverige i 1751. I praksis var disse bygdene underlagt Sverige siden okkupasjonen ledet av den svenske presten Daniel Buskovius i 1644.
Bergens Aftenblad
Bergens Aftenblad var en dagsavis som ble utgitt fra 1880 til 1942. Avisen var partiet Høyres hovedorgan i Bergen.
Avisen ble etablert i desember 1879 og utkom med sitt første nummer på nyåret, som korrektiv til venstreavisen Bergens Tidende. Blant grunnleggerne var banksjef Jørgen Breder Faye og skolestyrer Edvard Hambro.
I 1889 ble avisen slått sammen med De Bergenske Adressecontoirs-Efterretninger. Den holdt til i en vakker jugendbygning som ble totalskadet i bybrannen i Bergen i 1916. Dette hindret ikke avisen i å utkomme neste dag, mandag 17. januar 1916, med overskriften: BYENS CENTRUM LAGT I ASKE.
Avisen ble nazifisert i januar 1942, og utgivelsen opphørte 21. april 1942.
Etter frigjøringen ble forlagsrettene kjøpt av Morgenavisen. Mangeårig redaktør av Bergens Aftenblad, Erling Lauhn, ble redaktør av den «nye» Morgenavisen, som også ble en Høyre-avis.
Kedong
Kedong (kinesisk: 克东县; pinyin:  Kèdōng Xiàn) er et fylke i provinsen Heilongjiang i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Qiqihar.
Befolkningen var på 279,587 innbyggere i 1999.
Kulturminner
Den gamle by Puyulu (Puyulu gucheng yizhi, 蒲与路故城遗址) ble i 1988 oppført på listen over kulturminner i Folkerepublikken Kina.
Samferdsel
Kinas riksvei 202 løper gjennom området. Den begynner i Heihe i provinsen Heilongjiang, passerer gjennom Harbin og Shenyang, og ender i Dalian ved Gulehavet.
Selevkideriket
Selevkideriket (gresk: Σελεύκεια, Seleύkeia) var en gresk-makedonsk hellenistisk stat som ble opprettet av Selevkos I Nikator i kjølvannet av fragmenteringen av Aleksander den stores veldige rike som fulgte hans død. Selevkos' andel ble Babylonia og derfra utvidet han sin besittelser til å omfatte det meste av Aleksanders østlige områder i Asia. På høyden av rikets makt omfattet det sentrale Anatolia, Levanten, Mesopotamia, Iran, Afghanistan, Turkmenistan, Pamirfjellene og dagens Pakistan.
Selevkideriket var et betydelig senter for hellenistisk kultur som opprettholdt greske skikker og hvor en gresk-makedonsk politisk elite og overklasse dominerte i de urbane områdene. Den greske befolkningen i byene ble dannet av den herskende elite som ble forsterket av innvandring fra Hellas. Selevkiderikets ekspansjon inn i Anatolia og Hellas stanset brått opp etter avgjørende nederlag for den romerske hær. Deres forsøk på å beseire deres gamle fiende ptolemeiske Egypt ble hindret av romerske krav. Mye av de østlige delene av riket ble erobret av Partia under Mitridates I av Partia på 100-tallet f.Kr., dog fortsatte selevkidene å styre fra en gjenværende base i Syria inntil dette området ble invadert av den armenske kongen Tigranes den store, og den endelige erobring av Romerriket ved hærføreren Pompeius. Det var over 30 konger i selevkiddynastiet fra 323 f.Kr. til 60 f.Kr.
Delingen av Aleksanders rike
Aleksander erobret Perserriket under landets siste akamenidekonge, Dareios III (336 f.Kr.–330 f.Kr.), innenfor en kort tidsramme. Han døde ung i 323 f.Kr., kun 32 år gammel, og etterlot seg et veldig rike uten å ha en voksen arving. Riket ble satt under administrasjon av regenten Perdikkas i 323 f.Kr., og riket ble fordelt mellom Aleksanders generaler som dermed ble satraper i møtet fordelingen i Babylon i 323 f.Kr.
Selevkos' vekst til makt
Aleksanders generaler, diadokene, begynte å strides om overherredømmet over de ulike delene av riket. Ptolemaios I Soter, tidligere general og satrap av Egypt, var den første som utfordret det nye systemet. Det førte til at da den aldrende Perdikkas døde i 321/320 f.Kr. førte Ptolemaios' opprør til at det ble en ny sammenkomst, foredelingen ved Triparadeisos i 320 f.Kr. Selevkos hadde vært øverstkommanderende under Perdikkas siden 323 f.Kr., men han hadde vært med på å myrde ham. Selevkos fikk Babylonia og fra det tidspunktet begynte han å utvide sine besittelser nådeløst. Han etablerte seg i Babylon i 312 f.Kr., og dette året har blitt benyttet som tidspunkt for opprettelsen av Selevkideriket. Han styrte ikke bare over Babylonia, men over hele den veldige østlige delen av Aleksanders rike:
Selevkos dro så langt av sted som til India, hvor han etter to år med krig oppnådde enighet med den indiske kong Chandragupta Maurya og hvor han i bytte for sine østlige områder fikk en betydelig styrke bestående av 500 krigselefanter som kom til å spille en avgjørende rolle i slaget ved Ipsos i 301 f.Kr.
Ekspansjon vestover
Som følge av hans og Lysimakhos' seier over Antigonos I Monofthalmos i det avgjørende slaget ved Ipsos i 301 f.Kr., kunne Selevkos ta kontroll over østlige Anatolia og nordlige Syria.
I det sistnevnte området grunnla han en ny hovedstad, Antiokia ved Orontes, en by oppkalt etter hans far. En alternativ by ble etablert i Seleukia ved Tigris i Mesopotamia, nord for Babylon. Selevkos' rike var nå på sitt største etter nederlaget der hans tidligere allierte Lysimakhos ble beseiret i slaget ved Korupedion i 281 f.Kr. da han hadde kontroll over hele det vestlige Anatolia. Han håpet også å ta kontroll over Lysimakhos' rike i Europa, hovedsakelig Trakia og selv Makedonia, men ble myrdet av Ptolemaios Keraunos da han gikk i land på det europeiske fastlandet.
Hans sønn og etterfølger, Antiokos I Soter, overtok et veldig rike som besto av bortimot alle de østlige delene av Aleksanders tidligere rike, men han sto overfor Antigonos II Gonatas i Makedonia og Ptolemaios II Filadelfos i Egypt. Han viste seg ikke i stand til fortsette sin fars pågående erobring av de europeiske delene av Aleksanders rike.
Et omfattende og altfor utstrakt rike
Selv før Selevkos' død var det vanskelig å opprettholde kontroll over de umåtelige avstandene i de østlige besittelsene til Selevkideriket. Selevkos invaderte India (dagens Punjabregion i Pakistan) i 305 f.Kr. og konfronterte Chandragupta Maurya (Sandrokottos), grunnlegger av Mauryariket. Plinius den eldre hevdet at Chandragupta stilte opp med en hær på 600 000 soldater og 9000 krigselefanter. Dagens historikere forsikrer at Chandragupta mottok det store landområde vest for Indus, forseglet i en avtale, inkludert Hindu Kush, dagens Afghanistan og provinsen Balutsjistan i dagens Pakistan. Arkeologisk, konkrete indikasjoner på Mauryarikets tilstedeværelse, som eksempelvis inskripsjoner av forordninger fra Ashoka, er avdekket så langt unna som i Kandahar i sørlige Afghanistan.
Det er generelt antatt at Chandragupta ble gift med Selevkos' datter, eller i det minste med en makedonsk prinsesse, en gave fra Selevkos for å formalisere en allianse. Som en gjenytelse sendte Chandragupta hele 500 krigselefanter. I tillegg til denne avtalen, sendte Selevkos en ambassadør, Megasthenes, til Chandragupta, og senere Deimakos til den indiske kongens sønn Bindusara, ved det indiske hoffet ved Pataliputra (dagens by Patna i den indiske delstaten Bihar). Megasthenes skrev senere detaljert om India og Chandraguptas kongedømme som har blitt delvis bevart for ettertiden via Diodorus Siculus. Senere er også Ptolemaios II Filadelfos, herskeren av ptolemeiske kongedømme i Egypt og en samtidig av Ashoka den store, nedtegnet av Plinius den eldre for å ha sendt en ambassadør ved navn Dionysios til hoffet i Mauryariket.
Andre områder som gikk tapt før Selevkos' død var Gedrosia i den sørøstlige delen av det iranske høylandet, og nord for dette, Arakosia på vestbredden av elven Indus.
Antiokos I Soter (styrte 281–261 f.Kr.) og hans sønn og etterfølger Antiokos II Theos (styrte 261–246 f.Kr.) møtte utfordringer i vest, inkludert gjentatte kriger med Ptolemaios II av Egypt og med en keltisk invasjon i Anatolia. Det tok oppmerksomheten vekk fra de østlige provinsene av riket. Mot slutten av Antiokos IIs styre hadde ulike provinser samtidig gjort seg uavhengige, blant annet Baktria under Diodotos I, Partia under Arsakes, og Kappadokia under Ariarathes III.
Diodotos, guvernør for det baktriske området gjorde seg uavhengig en gang rundt 245 f.Kr., skjønt det nøyaktige tidspunktet er langt fra sikkert, og dannet det gresk-baktriske kongedømme. Dette riket var preget av en rik hellenistisk kultur, og fortsatte å dominere Baktria fram til rundt 125 f.Kr. da riket ble oppløst av invaderende nordlige nomader. En av de gresk-baktriske kongene, Demetrios I av Baktria, invaderte India en gang rundt 180 f.Kr. og opprettet det indo-greske kongedømme som kom til å vare fram til rundt 20 e.Kr.
Selevkiderikets satrap i Partia ved navn Andragoras rev seg løs og utropte sitt rike som uavhengig av det baktriske nabolandet. Kort tid etter invaderte en stammehøvding fra Partia ved navn Arsakes det nordlige området i tiden rundt 238 f.Kr. og opprettet sitt eget herskerdynasti, noe som ble begynnelsen på det mektige partiske rike.
På den tiden da Selevkos II Kallinikos, sønn av Antiokos II Theos, kom på tronen en gang rundt 246 f.Kr., synes det som om selevkideherskerne mistet mye av sin makt. Seleucus II ble snart beseiret i den tredje syriske krig mot Ptolemaios III av Egypt og måtte deretter utkjempe en borgerkrig mot sin egen bror Antiokos Hierax. Baktria og Partia grep anledningen da selevkidekongen var opptatt på annet hold med å rive seg løs fra riket. I Anatolia synes kongen også å miste kontrollen. Et invaderende keltisktalende folk hadde strømmet inn fra Europa og etablerte seg hovedsakelig Galatia, i et område som har fått navn etter dem, og andre delvis hellenistiske kongedømmer dannet seg i Bitynia, Pontos og Kappadokia, og den mektige greske byen Pergamon på østkysten av Egeerhavet sikret seg også uavhengighet under attaliddynastiet.
Oppgang (223–191 f.Kr.)
Selevkideriket fikk et oppsving da Selevkos II Kallinikos' yngre sønn Antiokos III den store kom på tronen i 223 f.Kr. Selv om han innledningsvis hadde liten framgang i den fjerde syriske krig mot Egypt, noe som førte til et nederlag i slaget ved Rafia i 217 f.Kr., viste han seg som en av de største selevkidekongene etter Selevkos I Nikator selv. Antiokos tilbrakte de neste ti årene av hans anabasis (militære kampanjer) gjennom de østlige delene av hans besittelser og tvang de opprørske vasallstatene Partia og Gresk-Baktria til en viss nominell lydighet. Han vant i slaget ved Arios (ved elven Hari Rud i dagens Afghanistan) og beleiret deretter hovedstaden Baktria (dagens by Balkh) i hele tre år inntil en fredsavtale ble inngått hvor Euthydemos ble anerkjent som en alliert, og fikk en av Antiokos' døtre som bekreftelse på at de hadde oppnådd enighet. Han etterlignet deretter Aleksander den store med å invadere India hvor han møtte den lokale konge Subhagasena som grekerne refererte til som Sophagasenos, og mottok krigselefanter:
Da han hadde kommet tilbake i vest i 205 f.Kr. fikk han vite at Ptolemaios IV av Egypt var død, noe som gjorde situasjonen for en nytt angrep på Egypt innbydende. Han inngikk en avtale med Filip V av Makedonia om å dele de ptolemeiske besittelsene utenfor Egypt dem imellom. I den femte syriske krig overtok han kontrollen over Koilesyria fra den nye farao i Egypt, Ptolemaios V av Egypt. Slaget ved Paneion i 198 f.Kr. avgjorde helt og holdent at disse besittelsen ble overført fra Egypts kontroll og over på Selevkideriket. Antiokos III synes å ha tilbakeført Selevkideriket til dets tidligere storhet.
Ekspansjon inn i Hellas og krig med Roma
Som følge av hans til da allierte Filip V av Makedonia nederlag for Roma, i 197 f.Kr., så Antiokos III muligheten for å ekspandere inn i Hellas. Oppmuntret av den landflyktige kartagiske hærføreren Hannibal inngikk han en allianse med det misfornøyde aitoliske forbund og startet en invasjon ved å gå over Hellespont.
Med sin store hær hadde han til hensikt å etablere Selevkideriket som den fremste statsmakten i den hellenistiske verden, men disse planene om et imperium kolliderte med den nye stormakten ved Middelhavet, Roma og den romerske republikk. I slagene ved Thermopyle (191 f.Kr.) og Magnesia (190 f.Kr.), ble Antiokos' styrker fullstendig beseiret og han ble tvunget til å inngå fred og signere Apamea-avtalen i 188 f.Kr. hvor den fremste klausulen var at han måtte betale en stor erstatning, trekke seg ut av Anatolia og aldri igjen forsøke å ekspandere Selevkideriket vest for Taurusfjellene. Kongedømmet Pergamon og republikken Rhodos, Romas allierte i krigen, ble gitt de tidligere selevkideområdene i Anatolia.
Antiokos III døde i 187 f.Kr., året etter den ydmykende fredsavtalen, mens han var på en ny ekspedisjon, denne gang i øst og hvor han forsøkte å skaffe penger for å betale erstatningen.
Roma, Partia og Judea
Herredømmet til Antiokos' sønn og etterfølger, Selevkos IV Filopator (187–175 f.Kr.), var preget av han forsøkte å samle sammen den store erstatningen som romerne krevde, og Selevkos ble til sist myrdet av sin egen minister Heliodoros. Hans yngre bror Antiokos IV Epifanes (175–163 f.Kr.) grep da makten og tronen. Han forsøkte å gjenopprette rikets storhet med en suksessfull krig mot den gamle fienden Egypt. Innledningsvis gikk det godt og selevkidene beseiret og drev den egyptiske hæren tilbake til Alexandria. Ifølge den romerske historikeren Titus Livius fikk Antiokos besøk av den romerske prokonsul Gaius Popillius Laenas samtidig som han la planer om å fullføre krigen. Popillius la straks frem tavler med vedtak fra det romerske senatet og krevde at han leste dem. Antiokos svarte at han ville først sammenkalle sitt råd for å ta en beslutning. Popillius streket opp en sirkel rundt kongens føtter med staven sin og sa: «Før du går ut av sirkelen må du gi meg et svar til senatet.» En perpleks Antiokos svarte til sist at «Jeg skal gjøre det som senatet mener er riktig.» Han valgte deretter å trekke sine styrker ut av Egypt framfor å risikere å tape sitt rike i en ny krig med Roma.
Den siste del av hans styre førte til en ytterligere oppsmuldring av riket til tross for hans beste anstrengelser. Økonomisk og militært svekket og med tap av prestisje, ble Selevkideriket sårbart for opprørere i de østlige områdene som ytterligere underminerte riket samtidig som Partia bevegde seg inn i maktvakuumet ved å overta eldre persiske landområder.
I Midtøsten førte Antiokos IV aggressive hellenisering til et storstilt militært opprør i jødiske Judea, ledet først av presten Mattatias som i 167 f.Kr. slo hjel en hellenistisk representant fra Selevkideriket som etter sigende hadde forlangt at han skulle ofre til de greske guder. Navnet makkabeerne synes ha kommet fra Mattatias' sønn, Judas makkabeeren. Anstrengelsene med å håndtere både den partiske trusselen og med jødene foruten også å beholde kontrollene over provinsene på samme tid, viste seg å være mer enn hva de svekkede Selevkideriket var i stand til. Antiokos IV døde mens han var på en militær ekspedisjon mot partierne i 164 f.Kr.
Borgerkrig og ytterligere nedgang
Etter Antiokos IV Epifanes' død ble riket i økende grad mer og mer ustabilt. Hyppige opprør og borgerkriger reduserte den sentrale autoriteten. Antiokos' unge sønn Antiokos V Eupator ble styrtet av Demetrios I Soter, sønn av Selevkos IV Filopator, i 161 f.Kr. Demetrios forsøkte deretter å gjenopprette Selevkiderikets tidligere maktposisjon særskilt i Judea, men ble selv styrtet i 150 f.Kr. av Aleksander I Balas, en bedrager som med egyptisk støtte hevdet å være en sønn av Antiokos IV Epifanes. Aleksander styrte riket fram til 145 f.Kr. da han ble styrtet av Demetrios' sønn, Demetrios II Nikator som heller ikke var i stand til å holde på kontrollen over kongedømmet. Mens han styrte over Babylonia og østlige Syria fra Damskus, beholdt Aleksander I Balas' tilhengere kontrollen over byen Antiokia ved Orontes, først ved å støtte Balas' sønn Antiokos VI Dionysos, deretter opprørsgeneralen Diodotos Tryfon.
I mellomtiden fortsatte svekkelsen av rikets besittelser. Ved 143 f.Kr. hadde jødene ved makkabeerne etablert uavhengighet. Den partiske ekspansjonen fortsatte. I 139 f.Kr. ble Demetrios II beseiret i et slag mot partierne og ble i tillegg tatt til fange. På dette tidspunktet hadde hele det iranske høylandet gått tapt til Partia.
Demetrios' bror, Antiokos VII Sidetes, tok tronen etter at hans bror var tatt til fange. Han sto overfor den enorme oppgaven å forhindre at Selevkideriket falt ytterligere sammen. Kontrollen over Koilesyria ble truet av jødiske makkabeeropprørere. De tidligere vasallstatene i Armenia, Kappadokia, Pontos truet Syria og nordlige Mesopotamia. Partierne, dyktige ledet av deres konge Mitridates hadde tatt høylandene i Media. Samtidig var det konstant trussel for at Romerriket ville invadere.
Antiokos VII klarte å undertvinge makkabeerne og skremte landene i Anatolia til en midlertidig underkastelse, men i 133 f.Kr. vendte han seg østover med hele den kongelige hæren, støttet av en tropp med jøder under makkabeerfyrsten Johannes Hyrkanos, fast bestemt på å stoppe Partias videre ekspansjon. Hans krigføring møtte innledningsvis enestående suksess. Han gjenerobret Mesopotamia, Babylonia og Media; beseiret og drepte den partiske satrap i byen Seleukia ved Tigris ettersigende i en personlig kamp. Vinteren 130/129 f.Kr. var hæren spredt i vinterleir over hele Media og Persis da den partiske kongen Fraates II gikk til motangrep. Da Antiokos VII forflyttet seg med de soldatene han umiddelbart hadde tilgjengelig, ble han overfalt og drept.
Sammenbrudd (100–63 f.Kr.)
Ved 100 f.Kr. var det som gjensto av det en gang så mektige Selevkideriket kun litt mer enn Antiokia og noen få andre syriske byer. Til tross for det åpenbare sammenbruddet og nedgangen for kongedømmet rundt dem, fortsatte adelen å opptre som kongemakere, kun tidvis forstyrret av innblanding fra ptolemeiske Egypt og av andre utenlandske makter. Selevkidene eksisterte kun ved at ingen annen nasjon ennå ikke hadde utslettet dem, eller kanskje ikke ønsket å utslette dem da de utgjorde en nyttig buffersone mellom dem og andre nabostater. I krigene i Anatolia mellom Mitridates VI av Pontos og den romerske hærføreren Lucius Cornelius Sulla, ble selevkidene stort sett oversett av begge partene.
Mitridates' ambisiøse svigersønn, Tigranes I av Armenia, konge av Armenia, så derimot en mulighet til å ekspandere inn de stadige stridighetene i sør. I 83 f.Kr., på invitasjon fra en av fraksjonene i Selevkideriket, invaderte han Syria og etablerte raskt seg selv som hersker av Syria, og avsluttet samtidig Selevkideriket.
Selevkidernes styre var imidlertid ikke helt og holdent over. Etter at den romerske generalen Lucullus gikk på nederlag overfor både Mitridates og Tigranes i 69 f.Kr. ble et nytt selevkidekongerike opprettet under Antiokos XIII Asiatikos. Men dette riket var altfor lite og maktesløst til å forhindre nye borgerkriger da enda en selevkideutfordrer dukket opp i form av Filip II Filorhomaios. Etter at romerne hadde erobret Pontos, ble romerne i økende grad alarmert av den konstante uroen i Syria. Straks Mitridates var blitt beseiret av Pompeius, tok han på seg oppgaven å omforme hele det hellenistiske Østen ved å opprette nye klientkongedømmer og provinser som var underkastet Romerriket. Mens klientriker som Armenia og Judea fortsatt hadde en viss form for selvstyre under lokale konger, oppfattet Pompeius selevkidene som altfor plagsomme til at de burde få fortsette som før, og han fikk ryddet av vegen begge de rivaliserende selevkidefyrstene og gjorde Syria til en romersk provins.
Kultur
Selevkiderikets geografiske utstrekning, fra Egeerhavet og til hva som i dag er Afghanistan og Pakistan, skapte en smeltedigel av ulike folk og etniske kulturer, blant annet grekere, armenere, persere, medier, assyrere, og jøder. Den enorme størrelsen på riket, fulgt av dens mangfoldige natur, fikk rikets herskere til å forsøke å skape en enhetspolitikk som medførte etnisk forening, i sin tid påbegynt av Aleksander den store.
Helleniseringen av Selevkideriket ble utført ved å etablere greske byer over hele riket. Historisk betydningsfulle byer, slik som Antiokia ved Orontes, ble opprettet eller omdøpt med mer passende greske navn. Opprettelsen av nye greske byer og landsbyer hadde også den årsak at det greske fastlandet var overbefolket og det store Selevkideriket var i stand til å ta imot kolonisering. Innvandring av gresktalende folk var noe som var i Selevkiderikets egeninteresse da det økte helleniseringen samtidig som det ble forsøkt å assimilere den eksisterende, stedegne befolkningen til gresk kultur, skikker og språk. Sosialt førte det til at særlig de øverste og utdannende klasser tilpasset seg gresk kultur, samtidig som også den greske og makedonske eliten gradvis tilpasset seg lokale tradisjoner. Ved 313 f.Kr. hadde hellenistiske ideer begynt sin bortimot 250 år lange ekspansjon fra Anatolia, Midtøsten og videre østover inn i Asia. Det var rikets særskilte rammeverk å styre ved å etablere hundrevis av byer som var viktig for lokal industri og handel. Mange av de eksisterende byene tilpasset seg frivillig, eller ble tvunget ved våpenmakt, til å tilpasse seg hellenistisk filosofisk verdensforståelse, religiøs forståelse og ikke minst politikk.
Sammenføyning av hellenistisk og innfødte kulturelle, religiøse, og filosofiske tanker ble møtt med ulik grad av suksess. Det resulterte til tider med samtidig fred og opprør i de ulike deler av riket. Det var tilfellet med den jødiske befolkningen i Selevkideriket ettersom jødene utgjorde et særskilt problem som til sist førte til krig. I motsetningen til det tolerante synet i det ptolemeiske kongedømme lengre sør i Egypt som aksepterte innfødte religioner og skikker, forsøkte Selevkideriket bevisst å tvinge hellenisering på det jødiske folket i deres område ved å forby jødedommen. Det førte til et åpen konflikt og jødisk opprør under makkabeerne, og resulterte til sist i at jødene igjen fikk sin uavhengighet.
Nokia 1208
Nokia 1208 er en GSM mobiltelefon lansert av Nokia i mai 2007.
Stig Rundqvist
Han disputerte i 1962 ved Uppsala universitet der han var professor emeritus i fasttilstands kjemi. Han ble i 1985 medlem av Vetenskapsakademien.
Han døde som følge av covid-19.
Tosterup kirke
Tosterup kirke (svensk: Tosterups kyrka) er en kirkebygning tilknyttet Tosterup herregård i det sydlige Skåne, Tomelilla kommune.
Historie
Kirken har røtter tilbake til 1100-tallet, med kalkmalerier fra 1400 og 1500-tallet. Under Den nordiske syvårskrig ble kirken sterkt skadet, og i 1598 begynte Jørgen Ottesen Brahe en gjenoppbygging. Benkeinnredningen stammer fra denne tiden, hvor de fremste benkene viser Brahes våpen på mannssiden og Pasbergs på kvinnesiden. De to innredet et gravvelv til seg selv, hvor de dog aldri kom til å hvile – de døde av pest etter et besøk på Kulla-Gunnerstorp i 1601, og ble begravet i Allerums kirke.
Wittskøvlemesteren hadde fått i oppdrag å utsmykke kirken i den hellige Birgittas ånd. På hederplassen, i triumfbuen, ses Birgitta ved sin bokstol, i koret ses legenden om Sankt Jørgen og dragen.
I våpenhuset finnes en praktfullt utsmykket barokkiste etter Jørgen Iversen Krabbe, som ble arkebusert på Stortorvet i Malmø i januar 1678. Dessuten finnes en gravsten etter Tyge Brahe den eldre, tilvirket av Adam van Düren.
Skálavíkar kommuna
Skálavíkar kommuna er en kommune på Færøyene. Den omfatter bygda Skálavík på Sandoy, og er en av Færøyenes minste kommuner regnes i innbyggertall. 1. januar 2009 hadde kommunen 169 innbyggere, mot 246 i 1960. Den dekker et areal på 29 km². Nåværende borgermester i kommunen, Linjohn Christiansen, har sittet i kommunestyret siden 1984.
Skálavíkar kommuna ble utskilt fra Sands kommuna i 1930.
Chuang Chia-jung
Chuang har spilt to Grand Slam-finaler, begge i double sammen med Chan Yung-jan. I Australian Open 2007 tapte de til Cara Black fra Zimbabwe og Liezel Huber fra Sør-Afrika med 6-4, 6-7, 6-1. I US Open samme år tapte de finalen med 6-4, 6-2 til doubleparet Nathalie Dechy og Dinara Safina fra henholdsvis Frankrike og Russland.
Nass River
Nass River er en 380 kilometer lang elv i den kanadiske provins Britisk Columbia.
Nass er et tlingit ord som omtrent turde bety «forråd». Elven renner fra Skeena Mountains og munner ut i fjordbunnen Nass Bay. Den er seilbar på de nederste 40 km. Området rundt elven er imidlertid det tradisjonelle hjemland for en annen indianerstamme, nisga'aene.
Elven befinner seg tildels i faresonen til den aktive vulkan Tseax Cone. Ved et uheldig utbrudd kunne elvens lakse bestand rammes.
Miðvágs kommuna
Vennskapskommune var Reykjanesbær på Island.
David G. Burnet
David Gouverneur Burnet (født 14. april 1788 i Newark i New Jersey i USA, død 5. desember 1870 i Galveston i Texas) var amerikansk politiker. Han var interim-president i Republikken Texas i 1836 og i 1841. Han var visepresident 1839 – 41.
Bakgrunn
David Burnet mistet begge sine foreldre i barndommen; de var dr. William Burnet og hans annen hustru Gertrude Gouverneur Rutgers, enken etter Anthony Rutgers (en bror av Henry Rutgers som grunnla colleget som etterhvert ble Land-grant-universitetet Rutgers). Faren hadde sittet i den kontinentale kongressen.
Omskiftende tidlig virke
I 1805 ble Burnet ansatt i et counting house i New York, Robinson and Hartshorne. Da firmaet kom i økonomiske vanskeligheter satte Burnet inn hele sin personlige arv, $1,300, for å prøve å berge det. Firmaet gikk konkurs og Burnet tapte alt.
I 1806 meldte Burnet seg som frivillig til de (mislykkede) filibusteringsslspedisjoner ledet av general Francisco de Miranda for Venezuelas løsrivelse fra Spania. Han kjepet i Chile i 1807 og i Venezuela i 1808. Etter at Miranda brøt med Simon Bolivar vendte Burnet tilbake til USA i 1812. Han flyttet da til Cincinnati i Ohio for å studere jus. Der bodde han med sine to storebrødre Jacob (som senere ble senator, og Isaac (som sener eble borgermester i Cincinnati).
Texas
I 1817 flyttet Burnet til Natchitoches i Louisiana og begynte som handelsmann. Etter noen måneder fikk han en blodig hoste. En lege stilte diagnosen tuberkulose ogforeslo at han dro til Texas, da del av Mexico for å komme seg i tørrere luft. Senere samme år dro han alene inn i Texas. En comanchestame kom til hans hjelp da han falt av hesten ved Colorado River, og han bodde blant dem i to år. Han ble helt frist, og mot slutten av det siste året traff han Ben Milam, som var kommet til indianerlandsbyen for å drive handel med dem. Med mindre hosteproblemer vendte så Burnet yilbake til Cincinnati. Men han spurte først om at de meksikanske fangene skulle ble sluttet fri og at de kunne få bli med ham, og få vende hjem også. Comanchene gikk med på dette. De meksikanske familiene var overrasket over at de ikke ble avkrevd noen løsepenger eller andre overensstemmelser i bytte mot løslatelsen av fangene.
I Cincinnati skrev Burnet en rekke artikler for Literary Gazette om sin tid blant indianerne. Burnet virket som jurist i en årrekke før han førte om Stephen F. Austins vellykkede koloni for anglos, og da dro han tilbake til Texas. Burnet bosatte seg i San Felipe, hovedkvarteret for Austins koloni, i 1826. De neste 18 måneder gav han juridisk hjelp til de 200 nybyggerne der og organiserte den første presbyteriandle søndagsskole i Texas. Han var dypt kristen, og verken drakk eller bannet, og hadde alltid med seg en Bibel i lommen i all sin ferd.
Etter et mislykket prosjekt i 1827 med Milam, et koloniserings- og gruvedriftsselskap, dro Burnet med Lorenzo de Zavala og Joseph Vehlein til Coahuila y Tejas-statens hovedstad Saltillo. Der søkte de om konsesjoner som empresarios under General Colonization Law av 1824. Burnet fikk tillatelse til å bosette 300 familier i det østre Texas, nordvest for Nacogdoches, et område som allerede var blitt bosatt av cherokeeindianere.
Burnet dro til Ohio for å rekruttere nybyggere, men klarte ikke å begeistre det fornødne antall. I 1828 solgte han landrettighetene til Galveston Bay and Texas Land Company for $12,000. Burnet forble i USA i en rekke år, og giftet seg 8. desember 1830 medh Estey fra Morristown. Hun var da 30 år, og han var 43. Han var da ivrig på å vende tilbake til Texas. Han og hustruen chartret skipet Call og tok med seg en dampmaskin for å drive et sagbruk. En satte skipet på grunn ved Bolivar Point, og for å lette vekten på skipet måtte de kvitte seg med alt av Hannahs møblement og hennes hope chest. Bare dampmaskinen klarte de å beholde.
Burnet startet sagbruk på 17 acre ved San Jacinto River, i et område som senere fikk navnet Burnet's Bay. Under Meksikansk lov hadde nå Burnet rett til mer land ettersom sagbruket tjente et nødvendig almengode. Men loven krevde også at nybyggerne skulle konvertere til katolisismen for å motta dette gode. Det ville ikke Burnet, og provoserte de meksikanske myndigheter i den grad at de trakk tilbake hans rettigheter til drift av sagbruket. Det ble til slutt solgt til betydelig tap til dr. Branch T. Archer.
Han og Hannah fikk flere barn, men kun et, William, levde lenge nok til å bli voksen.
I løpet av prosessen fsom førte til taxansk uavhengighet ble Burnet en viktig skikkelse.
Han ble valgt til interim-president i den nye republikken Texas; en post han hadde fra 17. mars til 22. oktober 1836. Ved presidentvalget den 5. september samme år tapte han for Sam Houston. Burnet skulle ha gått av i desember, men han fratrådte plutselig den 22. oktober som president og samme dag klokken fire sverget Houston presidenteden.
Burnet ble visepresident 16. november under president Mirabeau B. Lamar. I desember 1840 ble Lamar syk og Burnet fikk på nytt tjene som Interim-president til våren 1841.
Fylket Burnet County i Texas og dets hovedsete Burnet ble i 1852 oppkalt etter ham.
Jixian
Jixian (kinesisk: 集贤县; pinyin:  Jíxián Xiàn) er et fylke i provinsen Heilongjiang i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Shuangyashan.
Befolkningen var på 305,051 innbyggere i 1999.
Samferdsel
Kinas riksvei 209 løper gjennom området. Den begynner i Hohhot i Indre Mongolia, krysser gjennom provinsene Shanxi, Henan, Hubei, Hunan og ender opp i havnebyen Beihai i Guangxi.
Kinas riksvei 221 løper gjennom området. Den begynner i Harbin og løper til Tongjiang, begge i Heilongjiang.
Suttestad
Suttestad er et boligstrøk sør for Lillehammer sentrum som også utgjør en grunnkrets i Lillehammer kommune.
Den svenske dikteren Gustav Fröding hadde flere lengre opphold på dr. Jens Torps Sanatorium på Suttestad i 1890-årene. Den katolske kirka på Lillehammer, Mariakirken, ligger i Weidemannsgate på Suttestad, rett ved Sportsplassen og Nansenskolen. Lillehammer Lawn Tennisklubb, landets nest eldste tennisklubb, flyttet i 1929 fra Søndre park til Suttestad og de nye banene der.
Daniela Druncea
Daniela Druncea (født 2. november 1990) er en rumensk roer.
Hun representerte Romania under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun tok bronse i åtter.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble hun nummer 6 i åtter.
Maddie Taylor
Maddie Taylor (tidligere Matthew W. Taylor) er en amerikansk stemmeskuespiller og storyboardtegner, blant annet kjent for å ha gitt stemmen til Verminious Snaptrap i T.U.F.F. Puppy og Sparky i Fairly Odd Parents.
Karriere
Tidlig i løpet av Taylors jobb som storyboardtegner ved Sony Pictures Animation, ble hun gitt rollen som Deni og Buddy i studioets første film, Boog & Elliot – Gutta på Skauen, og hadde også rollen som Elliot i videospilladapsjonen av filmen, en rolle som opprinnelig var gitt til Ashton Kutcher. I filmens to oppfølgere erstattet hun Patrick Warburton i rollen som mulhjorten Ian i Boog & Elliot 2 – Villdyrene mot Kjæledyrene og Joel McHale som Elliot i Boog & Elliot 3 - Sirkusvenner, en rolle som senere gikk til Will Townsend i Boog & Elliot 4 – Jaktsesong.
Taylor fikk i 2013 rollene som Verminious Snaptrap i T.U.F.F. Puppy og Sparky i Fairly Odd Parents. Begge seriene er utviklet av Nickelodeon og skapt av Butch Hartman.
Etter at hun stod fram som transkvinne, har Taylor spilt flere kvinnelige roller. Hennes figur i Bulderhuset, Dana Dufresne, er også transkvinne som en gjenspeiling av Taylors overgang.
I desember 2020 hadde Taylor rollen som Claire Russell, en transkjønnet bartender på det fiktive utestedet Afterlife i videospillet Cyberpunk 2077.
I 2023 lånte hun stemmen sin til Torga, en gjengående figur i Faren min jakter romvesener.
Privatliv
Taylor stod fram som en bifil transkvinne i 2016.
Guri Norstrøm
Guri Norstrøm (født 1980) er en norsk journalist som fra april 2015 til juni 2019 (da Roger Severin Bruland overtok) var Europakorrespondent for NRK med base i Berlin. Norstrøm har vært korrespondentvikar ved NRKs kontor i Moskva ved tre anledninger i 2018. Hun har vært tilknyttet NRKs utenriksredaksjon på Marienlyst i Oslo siden mars 2013 Tidligere har hun jobbet som utenriksreporter i TV2 og vært reporter ved NRKs distriktskontorer i Østfold, Nordland og Finnmark. Norstrøm har også jobbet som journalist i Smaalenenes Avis og i Glåmdalen. Norstrøm har bodd i Ecuador, Tyskland, Spania, Storbritannia og Kasakhstan.
Maddie Taylor
Reklamer
Taylor har spilt rollen som Cheesasaurus Rex i en reklame for et Kraft-macaroni and cheese-produkt.