cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keiserriket Nikea
Opprettelse
Det latinske riket, som ble etablert av korsfarerne i Konstantinopel, hadde dårlig kontroll over det store området til det tidligere bysantinske riket, og de bysantinske etterfølger statene sprang opp i Epirus og Trebizond foruten også Nikea, skjønt Trebizond hadde brutt ut som en uavhengig stat noen uker før Konstantinopel falt. Nikea var derimot det nærmeste til det latinske riket og var i best posisjon til å forsøke å gjenetablere Det bysantinske riket.
Theodor I Laskaris var ikke umiddelbart suksessfull da han ble beseiret ved Poemanenum og Prusa (i dag Bursa) i 1204, men han var i stand til å erobre det meste av nordvestlige Anatolia etter at den latinske keiser Balduin I måtte forsvare seg mot bulgarsk invasjoner fra Kalojan. Theodor I Laskaris beseiret også en hær fra Trebizond foruten å slå tilbake andre mindre rivaler, noe som gjorde han styrte den mektigste av etterfølgerstatene. I 1206 proklamerte han seg som keiser i Nikea.
Tallrike våpenhviler og allianser ble dannet og brutt over de neste få årene da de bysantinske etterfølgerstatene, det latinske rike, bulgarerne, og seldsjukkene i Ikoniom (hvis områder grenset til Nikeas) kjempet mot hverandre. I 1211 beseiret Theodor I Laskaris ved Antiokia ved Maeander i Karia en betydelig invasjon fra seldsjukkene som ble støttet av Alexios III for selv å komme tilbake til makten. Tapene ved Antiokia førte imidlertid til et nederlag mot det latinske riket ved elven Rhyndakos og tapet av det meste av Mysia og kysten av Marmarahavet i den påfølgende ferdsavtalen ved Nymphaeum. Nikea ble kompensert for dette tapet av land da det i 1212 ved at dødsfallet til David Komnenos gjorde det mulig å annektere hans land i Paflagonia.
Theodor I Laskaris forsøkte å validere sitt krav til keisertronen ved å utnevne en ny patriark av Konstantinopel i Nikea. I 1219 giftet han seg med prinsesse Marie de Courtenay (død 1228), datteren av keiserinne Jolanda av det latinske riket, men han døde i 1222 og ble etterfulgt av sin svigersønn Johannes III Dukas Vatatzes
Murmanskfronten
Murmanskfronten eller Litsafronten, også benevnt Nordfronten, er en betegnelse på krigshandlingene og frontavsnittet mellom Tyskland og Sovjetunionen i det nordlige Finland og nordvestlige Russland under Annen verdenskrig. Frontlinjen strakte seg fra området ved den nåværende marinebasen nær utløpet av elven Zapadnaja Litsa i Litsafjorden vest for Murmansk, og ca. 3 mil sørvestover inn i daværende ingenmannsland.
Murmanskfronten var den nordligste delen av Østfronten som strakte seg fra Barentshavet til Kaukasus. Kampene på dette frontavsnittet kan delvis sees som en del av Den finske fortsettelseskrigen.
Bakgrunn
De tyske styrkene sto i området etter at Norge ble okkupert under Operasjon Weserübung. Kontroll av den norske kystlinjen ble av begge de krigførende partene ansett som viktig i forhold til forsyningskonvoiene til Murmansk.
Da 3 050 000 tyske soldater rykket inn i Sovjetunionen under Operasjon Barbarossa den 22. juni 1941 var også det nordlige frontavsnittet en del av denne store operasjonen, og de tyske målene var å hindre Sovjetunionen å bruke dyphavnen i Murmansk for forsyninger fra vestlige land, i første rekke USA. Dette var slutthavnen for den omfattende konvoitrafikken under hele krigen og helt avgjørende for det sovjetiske krigsevnen. Tilsammen seilte det ikke mindre enn 78 konvoier mellom august 1941 og mai 1945. De fleste av disse gikk til Murmansk og havnene omkring, men enkelte andre gikk videre til Kvitsjøen.
Siden 18. juni 1941 hadde finske og tyske soldater blitt forflyttet i det skjulte nærmere den sovjetiske grensen i Nord-Finland og i Finnmark. De siste dagene satte finske myndigheter inn 700 mann for å arbeide på de dårlige veiene i området, blant annet forlengelsen av riksvei 50 fra Kirkenes, de fleste av disse var fanger fra finske fengsel som fikk straffereduksjon mot å delta i dette arbeidet. Samme natt som Barbarossa startet, rykket kl. 02:30 de tyske styrkene inn i Boris Gleb og videre inn i Petsamo-området, den smale landkorridoren som siden 1920 hadde vært under finsk kontroll og som slik sikret Finland tilgang til Barentshavet gjennom den isfrie havnen i Liinakhamari.
Festung Kirkenes
Etter det tyske angrepet på Sovjetunionen sommeren 1941 fikk Kirkenes rolle som forsyningshavn for tyske styrker på Murmanskfronten. Tyske styrker gikk til angrep Sovjetunionen gjennom Petsamo 29. juni 1941. Okkupasjonsmakten anla en rekke befestninger eller støttepunkter langs Finnmarskysten i tilfelle sovjetisk/alliert landgang. Det var støttepunkter ved Grense Jakobselv, Kobbholmen, Lille Jarfjordnes, Tårnet, Myrslett og Elvenes. Ved Munkelv-Neiden-Sandtangen var det sperrestillinger for opptil en bataljon (disse ble særlig viktig ved retretten i 1944). Det ble også lagt vei over Korpfjellet til Petsamo. Allerede høsten 1940 ble satt opp et lite kanonbatteri som kunne sperre Neidenfjorden og innløpet til Korsfjorden. På Bugøya og på Kiberg var det batteri som sammen dekket Varangerfjorden. Ved blant annet Nyrud og Holmfoss var det lagre med forsyninger til fronten. Ved Svanvik var det hovedkvarter for en divisjon. Disse støttepunktene dannet et ytre forsvar rundt Kirkenes. Mellom Kjelmøya og Holmengrålandet var flere minefelter, og rett før retretten ble Reinøysundet og Bøkfjorden minelagt. På Kjelmøya var det et batteri med 24 cm kanoner, feltartilleri og luftvern. Ved Oksebåsnes var det en kanonstilling og ved Rødberget et delvis ferdigstilt torpedobatteri. På Reinøy og Leirpollen var det luftvernkanoner. Inne på selve havna i Kirkenes var det en stilling med 15 cm kanoner på Prestøya og noen mindre kanoner på Haganes. Det var underjordiske anlegg på Haganes, Storhaugen, Prestelia, Jernbanelia og ved Turisthotellet. Luftvernet omfattet 30 kanoner og til selve forsvaret av Kirkenes var 2000 til 2500 mann. Utbyggingen av Høybuktmoen begynte i 1941, flyplassen spilte en rolle både ved angrep på konvoiene til Murmansk og ved kampene om Murmansk. Kirkenes hadde en viktig strategisk rolle som forsyningsbase for den tyske hæren og som støttepunkt for fly og marine. I og rundt Kirkenes var det reist brakkeleirer med plass til store styrker. Ved Hesseng-Bjørnelvdal var det lagret 9-12 måneders forsyninger for opp mot 100.000 soldater. Mye av arbeidet ble utført av sovjetiske krigsfanger, samt noen arresterte norske lærere fra sommeren 1942. Tyske forsyninger kom i konvoi til Kirkenes og ble raskt angrepet av sovjetiske fly.
Etter evakuering og nedbrenning skulle Tromsø overta den rollen Kirkenes hadde hatt og bli base og administrasjon for 20. Gebirgsarme.
Det tyske angrepet
Det tyske angrepet under navnet Operation Silberfuchs («Operasjon sølvrev») i retning Murmansk startet kl. 02:30 den 29. juni 1941 fra posisjonene ved den finsk-russiske grensen. Silberfuchs var en større offensiv som også gikk inn i Sovjetunionen fra Nord-Finland. Den tyske øverstkommanderende var Eduard Dietl, «Helten fra Narvik» som tyskerne kalte ham, og han hadde etablert et hovedkvarter for planleggingen av operasjonen i Kåfjord i Alta. Selve angrepet på Murmansk hadde operasjonsnavnet Platinfuchs og skulle ledes i felten av Dietl personlig.
Den tyske angrepet gikk radig unna og som forventet ved nedkjempelsen av de russiske grensnære bunkerne, men deretter begynte vanskelighetene. Det viste seg at etterretningen som planleggingen bygget på ikke var helt pålitelig. Blant annet viste to antatte veier seg å være en telefonlinje i det ene tilfellet, og en liten kjerrevei i det andre, dvs. man stod i praksis plutselig uten framrykningsveger for tropper og utstyr. Det steinete, myrete landskapet med tillegg av bekker og vann, gjorde det umulig å få noe driv i angrepet, og nærmere elvene Titovka og Litsa, hvor terrenget var mer kupert, var det som skapt for forsvar. Større deler av angrepsstyrken måtte avsettes til vegarbeid og forsyning og slagkraften i angrepet uteble. Videre gjorde den vanskelige framkommeligheten at logistikken ble vanskelig for tyskerne, og lange kolonner med soldater og materiell hopet seg opp på de dårlig veiene fra havnen i Kirkenes og fram mot fronten. På den annen side var de tyske og østerrikske bergjegerne som var satt inn i dette angrepet, særlig godt trent på krigføring i vanskelig terreng. Og også de sovjetiske styrkene slet etter hvert med dårlig logistikk, og spesielt lite mat.
De tyske styrkene møtte stadig sterk og innbitt motstand fra de sovjetiske styrkene, som innledningsvis var en blanding av noen få enheter fra Den røde hær og frivillige. Men tyskerne fikk også hjelp av tykk tåke som la seg i området i perioder og som gjorde at de kunne rykke helt inn mot de sovjetiske stillingene og utrydde forsvarerne uten å bli oppdaget. De sovjetiske soldatene forsvarte innbitt hver eneste posisjon. I nordenden av Titovkasjøen lyktes det tyskerne å sikre seg en større sovjetisk militærleir med store mengder mat, ammunisjon og kjøretøyer.
Dietl fikk på dette tidspunktet problemer da en tysk motorsykkelordonnans, som fraktet de tyske angrepsplanene, kjørte feil og ble tatt til fange av de sovjetiske styrkene. Dietl måtte derfor improvisere nye planer, samtidig som han ikke kunne stole på de kartene han var utstyrt med. Etter Titovkaelven, var det neste målet Litsaelven, den siste av de to store elvene i området som dannet naturlige forsvarslinjer for de sovjetiske styrkene.
Hovedangrepet mot den viktigste broen over Litsaelven startet 5. juli, og møtte sterk motstand. Det lyktes tyskerne å etablere noen små brohoder på østsiden av elven, men disse var for små til å kunne utnyttes og måtte stadig gis opp. Fronten var på dette tidspunkt såpass nær Murmansk at det var lettere for de sovjetiske styrkene å tilføre nye soldater og mer materiell. Samtidig fikk de sovjetiske flyene etter hvert også herredømme i luften.
Fra 13. juli til 19. juli, ved det andre angrepet over Litsa, kom tyskerne, i en spydspiss, så langt som 6–7 km øst for Litsa og fikk ryddet noen viktige områder for russere, og det lyktes å få etablert et nytt brohode på østsiden av elven. Men tyskerne hele tiden i beit for mannskaper – store deler av styrken måtte fortsatt benyttes til forsyninger av ammunisjon, mat og for ikke å glemme til såredetransport. De nådde ikke målet om kanskje å kunne drive russerne videre, og måtte avfinne seg med å satse på å danne en forsvarslinje i området. Utover i juli ble de tyske linjene stadig utsatt for sovjetiske motangrep, og som ble slått tilbake med store tap på begge sider.
I tiden 8. september til 16. september gjorde de tyske styrkene det tredje og siste angrepet over Litsa. Man hadde jo allerede i juli greid å bite seg fast i fjellområdet på østsiden av elven, men for å styrke stillingen var det nødvendig å flytte frontlinjen til mer ønskede posisjoner og utvide den noe. Angrepet foregikk over en utstrekning på 18 km fra nord til sør langs Litsa, og man fikk dannet en støttepunktslinje, de såkalte Kampfstützpunkte K1-K9, ca. 6 km sør for Litsas utløp, 7 km østover og nordover til Litsa-fjorden. Sørvest for Litsa-elven bygde man etterhvert ut en linje med støttepunkter som strakk seg 30 km sørvestover mot finskegrensen, de såkalte Stützpunkte S1-S4 og en rekke andre.
Stillstandskrig
Tyskerne bygget opp en støttepunktsfront med utgangspunkt i områdene ved Litsaelven. Både mannskapsmangelen, naturforholdene, klimaet og forsyningssituasjonen gjorde videre større militære operasjoner vanskelige å gjennomføre. Videre krevde forsvarslinjen mot Fiskerhalvøya større ressurser enn opprinnelig tenkt. Man innså i ettertid at skulle man greid å nå Murmansk, så måtte man hatt en tredje divisjon tilgjengelig slik at man kunne kjøre angrep med to divisjoner og bruke den tredje som reserve og til forsyninger. Denne ekstra divisjonen (6. Gebirgs-Division) var riktignok underveis fra Kreta og til oppfriskning i Tyskland på ettersommeren 1941, men man ville uansett ikke kunne fått utnyttet dens slagkraft. For det første fordi den hadde en strabasiøs vei nordover, for det andre fordi den med en gang måtte inngå som erstatning for 2. Gebirgs-Divisjon som var meget redusert og hvor mannskapene trengte restitusjon, for det tredje at det allerede var blitt høst og nesten vinter før divisjonen var på plass og det krevde sitt rent logistikkmessig i forhold til utrustning og tilvenning, og for det fjerde at 3. Gebirgs-Division var på veg sørover til andre oppdrag og 6. Gebirgs-Division derfor kun endte opp innbytte for denne. Så summa summarum fikk man aldri tre divisjoner til rådighet.
Men tyskerne prioriterte i det videre å holde styrkene i området for å sikre nikkel-gruvene ved Kolosjoki i Petsamo-området og for å binde opp russiske styrker på russisk side. Nikkel var for øvrig et viktig metall for krigsproduksjonen. Videre var det viktig for Tyskland å sikre norskekysten mot allierte angrep.
Harry Hillman
Harry Livingston Hillman Jr. (født 8. september 1881 i Brooklyn, New York, død 9. august 1945) var en amerikansk friidrettsutøver.
Murmanskfronten
Tysk tilbaketrekking
Etter at Finland hadde undertegnet våpenhvileavtalen med Sovjetunionen 4./5. september 1944, avsluttet dette Den finske fortsettelseskrigen, og det var klart at Tyskland måtte trekke styrkene ut av Finland og dermed også fra Murmanskfronten. Det ble først vurdert å trekke styrkene tilbake til en linje ved Karesuando-Ivalo og Petsamo (Operasjon Birke), men denne planen ble lagt til side da Lothar Rendulic sterkt påpekte at de nye forsvarsstillingene ved disse støttepunktene var for svakt utbygget. I tillegg hevdet Albert Speer at Tyskland ikke var avhengig av nikkelforekomstene fra området, og tyskerne igangsatte da Operation Nordlicht («Operasjon Nordlys») i stedet og trakk seg tilbake helt til Lyngen i Troms. Totalt var det en styrke på 200 000 soldater, tusenvis av krigsfanger, 20 000 kjøretøyer og 60 000 hester som skulle ut av Finland og Russland. Tyskerne iverksatte brent jords taktikk for alle områdene de trakk seg ut av i denne operasjonen, både i Russland, Finland og Norge, for å hindre at de sovjetiske styrkene fikk tilgang på forsyninger.
Harry Hillman
Under OL 1904 i St. Louis vant Hillman gull på 400 meter foran landsmennene Frank Waller og Herman Groman. Han vant også gull på både 200 og 400 meter hekk.
Murmanskfronten
Sovjetisk offensiv
7. oktober 1944 gikk Den røde armé til motoffensiv med full styrke langs hele fronten, og den 18. oktober rykket de inn i Norge. Den 8. november nådde de elva Tana. Samme dag besluttet tyskerne å evakuere og svi av resten av Finnmark og Nord-Troms. I direktivet fra Hitler het det etter Terbovens oppfordring: «Medlidenhet med befolkningen er ikke på sin plass.» Sjefen for 20. Gebirgsarmee, general Lothar Rendulic, fulgte ordren. Tyske tap under selve Operasjon Nordlicht er for hele 20. Geb AOK (ifølge tyske kilder) : 2,150 døde, 6,361 sårede og 4,068 savnede. Tilsammen 12,579 av en total styrke på 200,000 mann.
Harry Hillman
Under OL 1908 i London tok han sølv på 400 meter hekk.
Murmanskfronten
Sovjetisk offensiv
Sovjetunionen overtok etter dette blant annet Petsamo-området fra Finland og de gamle norsk-russiske grenseområdene ble igjen som angitt i Grensekonvensjonen av 1826. Formelt ble dette hjemlet i Paristraktatene av 1947 etter Den finske fortsettelseskrigen.
Forbruker
Forbruker defineres vanligvis som en fysisk person som kjøper en vare eller en tjeneste utenfor næringsvirksomhet eller yrke, der tingen eller tjenesten hovedsakelig er til privat bruk. Denne definisjonen skiller såkalte forbrukerkjøp fra transaksjoner som skjer i næring, f.eks mellom næringsvirksomheter og andre, juridiske personer eller institusjoner. Til forskjell fra forbrukerkjøp gjelder dette profesjonelle aktører som regnes som likeverdige.
Salg og utveksling av tjenester forbrukere imellom er ikke forbrukerkontrakter, da forbrukerforhold forutsetter at selger og tilbyder eller disses representant opptrer i næringsvirksomhet, mens kjøper ikke gjør det.
Ben Webster
Benjamin Francis Webster (født 27. mars 1909 i Kansas City, død 20. september 1973 i Amsterdam) var en amerikansk jazzmusiker (saksofon) kjent som en av swingjazz-epokens ledende (sammen med blant andre Coleman Hawkins og Lester Young).
Forbruker
Formålet med lovregler som ikke kan fravikes ved avtale (preseptoriske regler) er at forbrukeren skal ha en lovbestemt sterkere stilling enn den profesjonelle part og beskyttes mot utnyttelse på grunn av den annens parts forhandlingsposisjon. Ufravikelige forbrukerrettigheter finnes i flere lover, som forbrukerkjøpsloven, kredittkjøpsloven, finansavtaleloven, pakkereiseloven, håndverkertjenesteloven, tidspartloven (timeshareloven) og angrerettloven. Dessuten vil eksempelvis avhendingsloven være ufravikelig i forbrukerkjøp, jf. avhendingsloven § 1-2.
Ben Webster
Liv og virke
På 30-tallet spilte han tidlig i hjembyens orkestre som «The Young Family Band» med blant annet Lester Young (1930), samt «Blanche Calloway and her Joy Boys» (1931). Med Bennie Moten ble han kjent gjennom soloer på Lafayette og Moten Swing (1931–33). Derpå spilte han med Andy Kirk (1933). Etter flytting til New York City, spilte han med Cab Calloway, Fletcher Henderson (1934) og Teddy Wilson, samt ble meget kjent i Duke Ellingtons orkester (1936, 1939, 1940–43, 1948–49), spesielt for sin solo på Cotton Tail og Chelsea bridge.
Forbruker
Virkningen av at en kontraktsbestemmelse strider mot ufravikelig forbrukerlovgivning, blir normalt at den ufravikelige regel legges til grunn i kontraktsforholdet i stedet for det avtalte. Den ufravikelige lovregel for forbrukere vil ved motstrid legges til grunn i kontrakten, som om den var avtalt mellom partene. Begrepet konsument er nærliggende, men det gis gjerne en smalere definisjon enn forbruker i og med at det først og fremst relateres til såkalte konsumvarer, dvs. standard varer i standard utførelse som inngår i en persons eller husholdnings daglige forbruk, til forskjell fra varige forbruksgoder, kapitalvarer og bolig.
Ben Webster
Liv og virke
Webster innledet så en lengre periode der ledet egne orkestre, medvirket på utgivelser med Jazz at the Philharmonic (1953–54), tilbrakte fem år på vestkysten, samt spilte storheter som Coleman Hawkins, Oscar Peterson og Art Tatum (1944–64).
Han ble en Skandinavia-venn og flyttet til København (1964). Hans første besøk i Norge var en ukes gjestespill ved Metropol Jazz Club i februar 1965, med Bjørn Pedersen bass, Karl Otto Hoff trommer og Tore Sandnæs ved flygelet. Webster gikk da også på ski ved Bogstad.
Forbruker
I Norge ble det gjennomført en enhetlig definisjon av forbruker i juridisk sammenheng ved innføringen av Lov om forbrukerkjøp (forbrukerkjøpsloven) ble innført i 2002. Forbrukerkjøp er definert som «salg av ting til en forbruker når selgeren eller selgerens representant opptrer i næringsvirksomhet».
Ben Webster
Liv og virke
Med Omar Heide Midtsæter på trommer og Steinar Thue på klarinett spilte han på Jan Brodins «M/S Ragtime» i august samme året. Webster spilte ved åpningen av Down Town jazzklubb i oktober 1965. Han fisket edelkreps i Steinsfjorden (Buskerud) og spilte med Tore Sandnæs trio ved Manhattan i august 1966. Webster gjestet Moldejazz i 1967 med Kenny Drew på piano og Niels-Henning Ørsted Pedersen på bass. Han gjentok besøket (1969) med norsk besetning: Rowland Greenberg på trompet, Øistein Ringstad på piano, Bjørn Pedersen på bass og Omar Heide Midtsæter på trommer.
Forbruker
I tillegg til at loven gir forbrukere klart definerte rettigheter (og forpliktelser), har den norske stat opprettet Forbrukerrådet, som skal bistå forbrukeren med hjelp når det trengs. Rådet utfører også tester av ulike varer for å undersøke kvaliteten. Disse publiseres i Forbruker-rapporten. Forbrukerombudet er en offentlig myndighet som har 30 ansatte i Oslo og Trondheim og som ledes av en person som har tittelen forbrukerombud. Forbrukerombudets arbeider for at forbrukere skal få en enklere og tryggere hverdag ved å forebygge og stoppe ulovlig markedsføring og urimelige kontrakter. I sitt arbeid bruker ombudet dialog, forhandlinger, sanksjoner og informasjon.
Det store flertall av aktive forbrukere i vårt samfunn er også velgere, og bestemmelser som beskytter forbrukere og institusjoner som ivaretar forbrukerinteresser har en klar politisk betydning.
Ben Webster
Liv og virke
I mars 1970 gjorde han fem utsolgte konserter på tre dager i Trondheim, hvorfra Ove Stokstad foretok opptak fra to konserter med Webster, Tore Sandnæs piano, Kjell Johansen trommer og Bjørn Alterhaug bass. Med Trygve Windingstad trommer, Terje Venaas og Jack Hicks flygel, debuterte han ved Club 7 den 7. oktober 1971. Da Big Chief Jazzband fylte 50 år i Chateau Neuf 12. januar 1972, var han med, en forestilling som ble vist i NRK 29. januar. Han gjestet jazzklubben Loftet i Drammen i september 1972 med Svein Alfredsen piani, Halvard Kausland gitar, Bjørn Pedersen bass og Karl Amund Amundsen trommer. Han var ved Down Town jazzklubb i juni 1973 og samtidig i en kvintett med Amundsen på trommer, Pedersen på bass, Kausland på gitar og Henryk Lysiak på piano, hvorfra NRK også sendte i juli.
Sadisme
Sadisme i klassisk forstand betegner en egenskap ved mennesker som opplever lyst eller tilfredsstillelse ved å ydmyke eller undertrykke andre eller å påføre dem smerte.
Ben Webster
Liv og virke
Han døde kort tid etter.
I Danmark finner man «Ben Webster Foundation» som støtter amerikansk-danske jazzkonstellasjoner, og deler ut den årlige Ben Webster Prize.
Sadisme
Etymologi
Begrepet «sadisme» ble først brukt av den tyske psykiateren og rettsmedisineren Dr. Richard von Krafft-Ebing. Det fikk navn etter forfatteren Marquis de Sade som skrev flere pornografiske romaner som var blandet med voldsfantasier. Sadisme har et motstykke i «masochisme», som på sin side henter navnet fra forfatteren, som i flere noveller har skildret underkastelse i forhold med kvinner. Sigmund Freud var den første som så en sammenheng mellom sadisme og masochisme, og satte ordene sammen til begrepet sadomasochisme.
I frivillige forhold
I nyere tid brukes begrepet også i forbindelse med blant annet BDSM og en sadomasochistisk minoritetskultur, som bygger på gjensidig frivillighet, hvor den ene part finner en masochistisk glede i å bli ydmyket, dominert eller påført smerte av sadisten.
Pearl Jam
Pearl Jam er et grunge/alternativ rock-band fra Seattle i USA, som siden tidlig i 1990-åra har vært et av verdens mest populære rockeband.
Pearl Jam ble dannet i 1990 av de tidligere Green River, og Mother Love Bone-medlemmene Jeff Ament og Stone Gossard. Med seg fikk de vokalist Eddie Vedder og gitarist Mike McCready. I den første perioden fungerte Matt Cameron fra Soundgarden som trommeslager inntil bandet hadde fått tak i fast trommeslager. Pussig nok ble Cameron fast medlem av Pearl Jam noen år senere, etter at Soundgarden hadde blitt oppløst. Pearl Jams første faste trommeslager var imidlertid Dave Krusen.
Pearl Jam debuterte i 1991 med albumet Ten. Platen, som ble utgitt omtrent samtidig som Nirvanas Nevermind ble en enorm suksess, og satte sjangeren grunge på kartet, men Pearl Jams album Ten klarte seg bedre kommersielt enn Nirvanas Nevermind. Pearl Jams største hits fra dette albumet er «Alive» og «Jeremy», som begge fikk veldig mye spilletid på radio og MTV.
Sammenlignet med andre grunge-band som Nirvana, Soundgarden og Alice in Chains spiller Pearl Jam stort sett roligere og mer melodisk musikk. En av bandets største inspirasjonskilder er Neil Young, som bandet gav ut en plate sammen med i 1995 – noe som både introduserte Pearl Jam til eldre fans, og Neil Young for et yngre publikum.
Krusen forlot bandet i 1992, og ble erstattet av Dave Abbruzzese, som to år senere selv ble erstattet av Jack Irons.
Pearl Jam fulgte opp Ten med albumet Vs. På dette albumet gikk gruppen til det uvanlige skrittet å ikke gi ut en eneste video. Videre førte en krangel med billettbyrået Ticketmaster til at bandet avlyste sin USA-turné i 1994. Angivelig skyldes dette at bandet mente Ticketmaster hadde for høye billettpriser.
I 1996 gav Pearl Jam ut sitt fjerde album No Code – et album som var mye smalere enn de tidligere utgivelsene. Bandet fortsatte å eksperimentere på sitt neste album Yield, men returnerte til det man kan kalle deres opprinnelige lydbilde på Binaural fra 2000. På dette tidspunktet hadde Irons forlatt gruppa av helsemessige årsaker, og blitt erstattet av Matt Cameron. Deres neste album var Riot Act, som blir sett som et veldig svakt album. I 2006 ga bandet ut sitt comeback-album, Pearl Jam, som var det første siden No Code som erobret 1.-plassen på Billboard 200. I 2009 ble albumet Backspacer utgitt, et album som virkelig satte Pearl Jam tilbake på kartet.
I 2017 ble Pearl Jam innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame på første forsøk.
Oppstarten 1984 - 1990
Stone Gossard og Jeff Ament jobbet i rekke av band før de ble med i Pearl Jam. Det første bandet de jobbet med var Green River sammen med Mark Arm og Steve Turner som er nå i Mudhoney. Når Green River slo opp i 1987 på grunn av deres forskjellige retninger og ideer begynte Stone og Jeff og jobbe sammen med Andrew Wood som på den tiden jobbet med bandet Malfunkshun. De startet bandet Mother Love Bone og begynte å spille inn demoer sammen. I 1990 ga bandet ut sitt debutalbum, Apple, som ble gitt ut fire månender etter at Andrew Wood døde av en overdose.
Ten
I 1991 ga Pearl Jam ut sitt mest kjente album, Ten. Albumet ble gitt ut samme år som Nirvanas Nevermind og Soundgardens Badmotorfinger. Dette året ble senere referert til som «the grunge explosion» fordi alle de største grungebandene ga ut noen av deres beste album det året. Ten ble en stor suksess, og var det albumet som startet Pearl Jams karrière. Albumet var på Billboard 200-listen i nesten 2 år, noe som er det lengste for et grunge-album. Det ble gitt ut fire singler; «Alive», «Even Flow», «Jeremy» og «Oceans», som alle solgte godt, men av disse ble «Jeremy» og «Alive» de mest populære. «Jeremy» ble nominert til en Grammy. Albumet har blitt sertifisert til 12x platina av The RIAA.
Vs.
Vs. er det andre studioalbumet fra Pearl Jam. Vs. ble en stor suksess for bandet. Albumet kom på 1.-plass på Billboard 200 og holdt plassen i 5 hele uker. Det ble gitt ut fire singler fra albumet; «Go», «Daughter», «Animal» og «Dissident», som alle gjorde en bra figur kommersielt. Det som var overraskende var at det ikke hadde blitt lagd en eneste musikkvideo til singlene. Albumet har blitt sertifisert 7x platina av The RIAA.
Vitalogy
Vitalogy er Pearl Jam sitt tredje studioalbum og ble gitt ut i 1994. Sangen «Spin the Black Circle» vant en Grammy for «Best Hard Rock Performance» i 1996. Dette er den eneste Grammyen bandet har vunnet. Albumet ble en stor suksess, og ble Pearl Jam sitt siste store studioalbum til deres comeback-album Pearl Jam ble gitt ut i 2006. Det ble gitt tre singler fra albumet; «Spin the Black Circle», «Not for You» og «Immortality» som alle solgte bra. Det ble heller ikke lagd noen musikkvideoer til disse singlene. Albumet har blitt sertifisert til 5x platina av The RIAA.
No Code
No Code er bandets fjerde studioalbum. Albumet ble det siste som kom på 1.-plass på Billboard 200 før Pearl Jam, og singlen «Who You Are» var bandets siste som kom på 1.-plass på «Modern Rock Tracks» helt til singelen «World Wide Suicide» greide det i 2006.
Yield
Yield er det femte studioalbumet fra Pearl Jam. Etter at albumet ble gitt ut sluttet Jack Irons i bandet. Yield var det første Pearl Jam albumet siden Ten som ikke kom på 1.-plass på Billboard 200. Bandet lagde deres første musikkvideo siden 1992 til sangen «Do The Evolution». «Do The Evolution» og albumet Yield ble nominert til Grammy. Det ble gitt ut to singler fra albumet, «Given to Fly» og «Wishlist». «Given To Fly» kom på 1.-plass på «Mainstream Rock Tracks». Yield har blitt sertifisert til platina av The RIAA.
Binaural
Binaural er det sjette studioalbumet fra Pearl Jam. På dette tidspunkte hadde Matt Cameron fra Soundgarden blitt bandets nye trommeslager. Sangen «Grievance» ble nominert til en Grammy. Det ble gitt ut to singler; «Nothing As It Seems» og «Light Years». Binaural er et veldig eksperimentelt album og i mange av sangene er det like sjangertrekk med Art rock. Albumet er sertifisert til gull av The RIAA.
Riot Act
Riot Act er det syvende studioalbumet til Pearl Jam, og ble gitt ut i 2002. Dette er det siste studioalbumet utgitt på Epic Records. Albumet er mer folk rock-inspirert og eksperimentelt enn de forrige Pearl Jam-albumene, men albumet gjorde det ikke bra kommersielt. Det ble gitt ut to singler; «I am mine» og «Save You».
Pearl Jam
Pearl Jam er det åttende studioalbumet til Pearl Jam og blir av mange sett på som platen som bragte bandet tilbake til et større publikum. Albumet er det første siden No Code som erobret 1.-plassen på Billboard 200. Albumet er mye tyngre enn de andre Pearl Jam-albumene. Albumet er det første som ble utgitt på plateselskapet J Records. Albumet har noen ganske politiske sanger som for eksempel «World Wide Suicide», som handler om Irak-krigen og deres synspunkter om krigen. Musikkstilen på dette albumet er en ny tilnærming til grunge. Det ble gitt ut to singler fra albumet; «World Wide Suicide» og «Life Wasted», singlen «World Wide Suicide» var den første singelen siden «Who You Are» som kom på 1.-plass på «Modern Rock Tracks». Etter at albumet ble gitt ut dro bandet på en lang turne.
Backspacer
Backspacer er Pearl Jams niende studioalbum, og var det første albumet som gikk rett inn på førsteplass på Billboard på 13 år. Albumet ble produsert av Brendan O'Brien, et samarbeid som ikke har funnet sted siden innspillingen av Yield. Backspacer er i større grad i kontakt med det lydbildet bandet hadde på 1990-tallet enn hva albumet Pearl Jam er, og bandet opplevde en mye større kommersiell suksess med dette albumet.
Medlemmer
Nåværende medlemmer
Tidligere medlemmer
Paricutín
Paricutín er en vulkan som befinner seg i delstaten Michoacán i Mexico Den var aktiv fra den 20. februar 1943 til 1952. I perioden da den var aktiv, bygget den opp en sinderkjegle på 424 meter. Landsbyen San Juan Parangaricutiro ble fullstendig ødelagt av vulkanen. Kjeglens topp befinner seg 3 170 meter over havet.
STS-126
STS-126 var en romferd til Den internasjonale romstasjonen (ISS) i november 2008 med den amerikanske romfergen Endeavour. Målet med ferden, referert til som ULF2 av ISS-programmet, var å levere utstyr og forsyninger til stasjonen, å utføre service på dreieleddene som lar solpanelene dreie for å følge sola (Solar Alpha Rotary Joints, SARJ), og reparere problemet i styrbord SARJ, som hadde vært delvis ute av drift siden STS-120.
Romfergen ble skutt opp den 15. november 2008 fra John F. Kennedy Space Center i Florida uten forsinkelser eller problemer. 16. november la fergen til dokk ved ISS, der den ble liggende i 11 dager, 16 timer og 46 minutter, mens mannskapet utførte reparasjonsarbeid i løpet av fire romvandringer, og overførte last. Romfergen startet hjemferden 28. november. På grunn av dårlig vær på Kennedy Space Center, landet Endeavour først 30. november, kl. 13:25 PST (22:25 norsk tid).
Mannskap
Tall i parentes angir antall romferder den enkelte har vært med på, inkludert denne romferden.
Freaks
Freaks er det andre albumet av Pulp, utgitt i 1986. Albumet vakte lite oppmerksomhet da det ble gitt ut.
Sporliste
Alle sanger er skrevet av Pulp, bortsett fra nr. 7, som har tekst av David Kurley.
Ma la tang
Ma la tang (kinesisk: 麻辣烫, pinyin: Má là tàng), også kjent som chuan chuan xiang (串串香, Chuàn chuàn xiāng), er en kinesisk matrett som oppsto i Sichuan- og Chongqingområdet, men som senere har spredd seg utover hele Fastlands-Kina. Den er blitt særlig populær i Beijing.
Rione Trastevere
Trastevere er en bydel i vestre Roma. Navnet «Trastevere» kommer fra den latinske benevnelsen «Trans Tiberim» – «på andre siden av Tiber».
Historie
Trastevere var allerede i antikken en tettbefolket bydel og omfattes av den aurelianske muren. I middelalderen var bebyggelsen begrenset til en smal remse nærmest floden Tiber. Trastevere var en av det antikke Romas arbeiderbydeler. Her bodde også mange utlendinger og randgrupper. Det bodde mange jøder her, og de hadde på et tidspunkt hele ti synagoger. Også byens første kristne konsentrerte seg her.
Beskrivelse
Trastevere, som i stor grad har bevart sitt middelalderske gatenett, består av smale gater, smug og torg/plasser. Karakteristisk er Piazza de' Renzi med dens omgivende bebyggelse. I Trastevere ligger flere interessante kirker, blant annet Romas muligens eldste Maria-kirke, Santa Maria in Trastevere med vakre absidemosaikker, og San Pietro in Montorio med Bramantes Tempietto.
I det nordlige Trastevere er Villa Farnesina. Dronning Kristina residerte i Palazzo Corsini i Trastevere.
Vikalinjen
Vikalinjen er en linje på Trikken i Oslo som opprinnelig ble bygget i 1875 som hestesporvei mellom Stortorvet og Vestbanen.
Traséen var: Vestbanen – Rådhusplassen – Rosenkrantz' gate – Karl Johans gate – Kirkegata – Stortorvet. Den ble omstilt til elektrisk drift i 1899 og i 1909 forlenget via Enga – Munkedamsveien – Cort Adelers gate – Huitfeldts gate – Lassons gate – Munkedamsveien til Skillebekk torg. Linjen ble nedlagt i 1961.
Etter at Vestbanestasjonen ble nedlagt (1989), og E18 ble lagt i Festningstunnelen (åpnet 1990, Rådhusplassen ble bilfri i 1994), ble det i 1995 bygget en helt ny trasé mellom Wessels plass og Solli plass. Bare to korte strekninger (Rådhusplassen og Cort Adelers gate ved Ruseløkka holdeplass) følger den gamle traséen. I 2022 trafikkeres den av linje 12, som går mellom Majorstuen og Kjelsås.
Den katolske kirke i Sveits
Den katolske kirke representerer den mest utbredte trosretninger i Sveits – 42 % av befolkningen bekjenner seg til katolisismen. Kirken er organisert i seks bispedømmer samt to territorialabbedier.
Marcellusteateret
Marcellusteateret (it. Teatro di Marcello) er et antikt teater i Roma, beliggende mellom Capitolium og Tiber.
Den katolske kirke i Sveits
Struktur
Territorialabbedier:
Marcellusteateret
Marcellusteateret ble påbegynt av Cæsar og fullført av Augustus år 17 f.Kr. Den fikk sitt navn etter den senere søstersønnen og tiltenkte arvtageren Marcellus som døde år 23 f.Kr., blott 19 år gammel.
Den katolske kirke i Sveits
Struktur
Alle bispedømmene er immediate.
Utbredelse
Sett under ett, er katolisismen og protestantismen omtrent like utbredt i Sveits. Det betyr imidlertid ikke at trosretningene er jevnt fordelt. Av historiske årsaker er noen kantoner overveiende katolske, mens andre er overveiende protestantiske. Noen få kantoner har mer kompliserte forhold. Bortsett fra at de tysktalende bykantonene ble reformerte og «skogskantonene» forble katolske, kan ikke trosretningenes utbredelse forklares gjennom geografi eller språk, men bare gjennom historiske «tilfeldigheter». Selv om de romansktalende områdene hovedsakelig er katolske, fins det til dels store protestantiske områder både i den fransktalende (Vaud), den italiensktalende (Val Bregaglia) og den retoromansktalende Sveits (Engadin). Siden 1848 har Sveits imidlertid religionsfrihet, slik at de historiske forskjellene ikke er like klare lenger (spesielt i de større byene). Også andelen ikke-troende har økt på bekostning av både katolikker og (spesielt) protestanter. Således har andelen katolikker sunket fra 49 % i 1970 til 42 % i 2000.
De overveiende katolske kantonene er:
Kantoner med historisk blandete religiøse forhold er:
«Blandingen» av katolikker og protestanter i de sistnevnte kantonene skyldtes enten
Ved to anledninger har kantoner blitt delt på grunn av religiøse spørsmål: Appenzell ble i 1597 delt i det katolske Appenzell Innerrhoden og det reformerte Appenzell Ausserrhoden. Det katolske Jura rev seg løs fra det ellers overveiende protestantiske Bern i 1978, selv om språklige og politiske aspekter her var like viktige.
Primas
Sveits har verken noen erkebiskop eller primas. Grunnen er at et slikt hierarki ville være uforenlig med likhetstanken og likevekten som bærer edsforbundet. Derfor er alle Sveits’ bispedømmer immediate, dvs. direkte underlagt paven.
Kardinaler
Sveitsiske kardinaler er biskopen av Sion, Henri Schwery, samt Gilberto Agustoni (uten stemmerett) og Georges Cottier (uten stemmerett).
Helgener
Det fins en lang rekke helgener som hadde tilknytning til Sveits, eller dyrkes i Sveits. Noen av disse er:
Historie
Flere av bispesetene i Sveits går tilbake til 300-tallet. Dette er tilfellet for Basel (den gang i Augusta Raurica, dagens Augst), Chur (den gang Curia), Genève (den gang Geneva), Lausanne (den gang i Aventicum, dagens Avenches) og Sion (den gang i Octodurus, dagens Martigny). Det er også mulig at Konstanz bispedømme var videreføringen av et eldre bispedømme med sete i Windisch (den gang Vindonissa), som eksisterte i folkevandringstiden.
Den følgende oversikten gjengir de historiske kirkelige strukturene, dvs. kirkeprovinser og bispedømmer som fra middelalderen og til Wienerkongressen lå helt eller delvis i dagens Sveits. Fete navn viser at bispesetet lå innenfor dagens sveitsiske grenser, erkebispedømmer er kursivert.
Gjennom middelalderen var de sveitsiske biskopene og flere abbed(iss)er riksfyrster i Det hellige romerske rike av den tyske nasjon, dvs. de var bare underlagt keiseren som lensherre, og var verdslige fyrster over deler av bispedømmene sine. Biskopen av Basel og abbedene av St. Gallen og Einsiedeln innehadde fyrstetittelen helt frem til Reichsdeputationshauptschluss (1803), og deres territorier var zugewandte Orte helt frem til Sveits’ okkupasjon gjennom franske revolusjonstropper (1798). Også biskopen av Chur og abbeden av Pfäfers ble offisielt ført som riksfyrster, selv om de hadde avstått sin faktiske suverenitet som verdslige herskere til hhv. De tre forbund i 1541 og De åtte gamle steder i 1483. Biskopene av Lausanne og Sion (Sitten) og abbeden av Disentis hadde tapt sin riksumiddelbarhet på 1600-tallet, men valgte likevel å holde på fyrstetittelen. Biskopen av Genève, abbedissen av Fraumünster (Zürich) og abbedene av Kreuzlingen, Stein am Rhein og Allerheiligen hadde også vært riksumiddelbare, men deres bispedømme/klostre ble allerede sekularisert under reformasjonen.
Hettittisk mytologi
Hettittisk mytologi er mytologiske forestillinger og trospraksis blant hettittene, er oldtidsfolk som grunnla et kongedømme med sentrum i Hattusa, nord i det sentrale Anatolia fra det 18. århundre f.Kr. til det 14. århundre f.Kr. Deres religion beskrives som «et kaleidoskopisk virvar av det de selv kalte 'de tusen gudene', som i virkeligheten begrenser seg til rundt 600». Karakteristisk for gudsforståelsen i den hettittiske kulturen var at de opptok alle guder fra de sivilisasjonene som de erobret. Hettittenes gudsdyrking er påvirket av mesopotamisk mytologi, men religionen til hettittene og luvianerne hadde også noen indoeuropeiske elementer, eksempelvis værguden Tarhund og dennes konflikt med dragen Illuyanka.
Hettittene dyrket sine guder gjennom huwasi-steiner som representerte guddommene og ble behandlet som hellige gjenstander, liksom stalloer i samisk religion. I lister over hettittenes guddommer finnes også havet, fjellene og elvene. Elven Tigris tok skikkelse av en gud som het Aranzakh.
Gudene
Tarhund/Teshub var stormguden, himmelguden og den høyeste gud. Som vær- og fruktbarhetsgud hadde han en okse som symbol. Han hadde en sønn, Telibinu, og en datter, Inara, som forbindes med den hettittiske feiringen av våren, purulli. Høydepunktet i den hettittiske kalenderen var feiringen av purulliyas (trolig av purulli = «av jorden») som dreide seg om kampen med dragen Illuyanka. Navnet Bellerofon har vært oversatt «slangedreper». Ellero- være beslektet med hettittisk ellu-essar- (= slangegrav, slangegrop). I navnet Illuyanka kan illu- knyttes til ellu, som på latin ble til anguilla (= ål), og -anka minner om angu (= slange).
Inara var en beskyttende guddom. Etter å ha rådført seg med Hannahanna (hanna = bestemor), også kalt Nintu, Mah og «alle guders mor», ble Inara tildelt en ektemann og land som erstatning for Hupasiayas. Men snart etter forsvant hun, og da Hannahanna fikk høre om dette fra Teshubs honningbie, dro hun ut for å finne Inara, liksom i myten om Demeter som leter etter Persefone. Stort mer vet vi ikke, mye av teksten mangler. Ishara var gudinne for eder og bindende avtaler.
Den luvianske lyn- og værguden Pihassassa kan være opprinnelsen til den greske Pegasus. Beskrivelser av hybride dyr (som hippogriff, kimære og lignende) er typiske for avbildninger i Anatolias hettittiske kunst på denne tiden.
Hahhimas var gud for frost. Da havguden tok solguden til fange, lammet Hahhimas de andre gudene, jordens planter og dyr med frost.
Templer
Vår kjennskap til hettittiske templer skriver seg fra utgravninger i Boghazköy, der templene er svært like i design. Som i Babylonia og på Kreta er mange små rom gruppert rundt en fliselagt gårdsplass. Men en babylonsk menighet hadde direkte innsyn fra gårdsplassen inn på gudestatuen når tempeldørene ble åpnet. I hettittiske templer stod gudestatuen til siden, selv om de øverste templene tyder på at det var vindusåpninger i veggen som gjorde innsyn mulig for menigheten utenfor. Gudestatuene stod på en pidestall. Værguden Teshub var en gullstatue som holdt en klubbe i høyre hånd, og et symbol for det gode (trolig en trekant) i sin venstre, og stod oppå to hannløver. Noen steder ble han representert av en okse. Zababa var en sølvstatue av en oppreist mann med en klubbe i høyre hånd, et skjold i sin venstre, under ham en løve på en pidestall. Ishtar var en sittende skikkelse med vinger fra skulderbladene og en gullbeger i høyre hånd, igjen symbolet for det gode i sin venstre, med en oppvartende gudinne på hver side.
Tempelet var gudens bolig, og prestene var hans tjenere. Det var tempelstabens daglige plikt å vaske og kle på gudestatuen, sette frem mat og drikke, og sørge for musikk og dans. Dette var så selvfølgelig at det sjelden omtales. En tavle om tempeltjenernes plikter pålegger dem å møte renvasket og rituelt rene. Hadde de ligget med en kvinne, fikk de ikke nærme seg guden før de hadde utført renselsesritualet. Mat og drikke viet til guden måtte ikke havne hos lekfolk. Alle tempeltjenere måtte tilbringe natten i tempelet, selv om de kunne gå ut om kvelden. Det var dødsstraff for å tilbringe hele natten hos sin kone. Det var regler for nattlig patruljering, også med tanke på brann. Offerdyr måtte være lytefri og helst ikke ha parret seg. Disse reglene gjaldt også for «urene» dyr som hunder og griser, selv om kveg, sauer og geiter var mer vanlige offerdyr. Menneskeofring forekom også, og et tapt slag ble fulgt av en rituell renselse der en mann, en geit, en valp og en grisunge ble skåret i to, og delene lagt hver for seg. Så ble det konstruert en slags port mellom delene som troppene passerte, og når de nådde til elven, sprutet de vann over seg. En krigsfange står også på en liste over ofringer, i lag med en grisunge og en hund. Slike ofringer var del av folketro og inngikk ikke i statens kult. Dyrene ble ofret ved å få halsen skåret over, og blodet herfra kan forklare ordet for dyreofring var det samme som for drikkoffer. Brød og ost ble «brutt», men det er ikke kjent hva som lå i dette.
Tekstene
Kunnskapen om hittittenes mytologi er basert på arkeologiske funn av leirtavler med kileskrift. I alt er det kjent rundt 800 slike tekster, de fleste av dem i flere fragmenter og versjoner. Det finnes ingen komplette utgivelser av hettittiske tekster, men Emmanuel Laroches (1914–91) bibliografi Catalogue des textes hittites (1971) inneholder en oversikt og en typologi.
Et utvalg av tekster er utgitt på norsk i antologien Hettittiske skrifter, 2009.
De kjente kildene representerer ikke den fulle bredden av trospraksis som man kunne forvente; forskeren Gary Beckman har påpekt at «det finnes ingen kanoniske skrifter, ingen teologiske diskurser, ingen hjelp til privat dyrkelse».
Det kultiske liv
Ut fra de kjente tekstene er det tydelig at de hettittiske kongene tjente som prester, og at de måtte delta i omfattende og detaljert beskrevne ritualer og seremonier.
Hettittenes religiøse praksis var basert på flere fester gjennom året, og deres gudsrelasjoner var både preget av at de mente at de holdt liv i gudene, eller opprettholdt gudenes velvære, ved sine ofringer, av at man tilsynelatende kunne kjøpslå og forhandle med gudene, og av at forsømmelser i gudsdyrkelsen kunne føre til sykdom og uår.
Masochisme
Masochisme betyr at et menneske opplever lyst eller tilfredsstillelse ved å bli ydmyket eller undertrykt eller ved å bli tilføyet smerter. Den kan være seksuelt motivert eller ha andre motiver som for eksempel for å kompensere for psykisk trykk.
Begrepet masochisme ble først brukt 1886 av den tyske psykiateren og rettsmedisineren Dr. Richard von Krafft-Ebing, det fikk navn etter forfatteren Leopold von Sacher-Masoch, som i flere noveller har skildret underkastelse i forholdet til kvinner.
Stewart Menzies
Stewart Menzies var sjef for Secret Intelligence Service under andre verdenskrig.
Det fantes en mengde britiske hemmelige organer i 1940, men bare én skulle samle opplysninger i utlandet (spionasje): Secret Intelligence Service (SIS), ofte kalt Secret Service. Et annet navn var MI 6 (Military Intelligence 6. kontor), egentlig bare et underkontor av SIS. Tjenesten var underlagt Foreign Office, og sjefen ble alltid bare kalt C — under hele krigen generalmajor Stewart Menzies.
Henri Fantin-Latour
Bakgrunn
Henri Fantin-Latour far Théodore Fantin-Latour var portrettmaler og underviste i kunst. Hans mor var fra Russland. I 1841 flyttet familien til Paris.
Henri begynte tidlig med kunst. Først fikk han undervisning av sin far og 1850-1854 studerte han tegning ved Lecoq de Boisbaudran.
Kunstner
Etter en kort tid ved École des Beaux-Arts arbeidet han en periode i Gustave Courbets atelié. Fra 1853 begynte han å kopiere verker av de gamle mestre i Louvre og malerier av Delacroix i Musée du Luxembourg. I tolv år forsørget han seg hovedsakelig med å fremstille slike kopier.
Han traff Edgar Degas i Louvre i 1855, Édouard Manet i 1857 og Berthe Morisot i 1858. I 1858 ble han også venn med James McNeill Whistler som inviterte Henri Fantin-Latour aril å besøke London i 1859. Dette gjorde at han ble kjent med det kunstneriske miljø i den engelske hovedstad og 1864 hadde han en utstilling der på Royal Academy. I London ble han særlig populær for sine blomstermalerier.
Hans mest kjente verker er stilleben med blomster og gruppeportrettene han gjorde av studiekamerater og venner i Paris. I tillegg til disse gjorde han litografier som illustrerte musikken til en del av de store klassiske komponistene. Hans verker påvirket symbolistene senere i samme hundreåret.
Til tross for nære kontakter og vennskap med mange toneangivende impresjonister, forkastet han deres teorier og deltok aldri i deres utstillinger. I 1879 ble han tildelt æreslegionen.
Etter at han giftet seg med malerinnen Victoria Dubourg i 1876, tilbrakte han alle somrene på hennes families landeiendom i Buré, Orne i Normandie, hvor han også døde.
Han er gravlagt på Cimetière du Montparnasse, Paris.