cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amerikansk dollar
Sedler og mynter
Av mynter i normal sirkulasjon finner man 1¢ (penny), 5¢ (nickel), 10¢ (dime) og 25¢ (quarter). Det finnes også mer sjeldne 50¢ (half dollar) og 1 dollar-mynter. Myntene har ikke verdien preget med tall, men med ord.
Utgåtte seddelvalører
2 dollar er relativt uvanlige i sirkulasjon, og 50 og 100 dollar begynner også å bli mer uvanlige ettersom amerikanske minibanker kun gir ut 20-dollarsedlar. Flere bensinstasjoner, kiosker og hurtigmatrestuaranter har flere steder sluttet å ta imot sedler større enn 20 dollar eller 50 dollar.
Mynter
50 cent og 1 dollar er relativt uvanlige, men 1 dollar har etter hvert blitt vanligere. En eldre sølvfarget dollarmynt med Susan B. Anthony finnes også i sirkulasjon. Denne mynten ble upopulær på grunn av at den var altfor lett å blande sammen med 25-centmynten.
Kurs
Norges Bank oppgir daglig valutakurser, deriblant USD. En amerikansk dollar koster pr. 2. september 2011 5,3851 NOK. I juni 2001 var kursen på hele 9,30 NOK, og var etter det stabilt synkende frem til 2008.
Symfoniorkesteret ved Høgskulen i Volda
Symfoniorkesteret ved Høgskulen i Volda ble opprettet i 1947 av Ingmar Fottland, som var lektor i musikk ved Volda lærarskule. Sammen med sentrale musikere ble symfoniorkesteret startet og har vært i kontinuerlig drift frem til i dag. Besetningen er på rundt 40 musikere med en blanding av bygdefolk, studenter og ansatte ved høgskolen. Tallet på musikere varierer fra konsert til konsert, og der repertoaret krever det blir det hyrt inn musikere for å dekke spesialinstrument. Medlemmer i orkesteret betaler ikke kontingent. Orkesteret har flere konserter i løpet av året, med nyttårskonsert og nasjonal festkonsert 17. mai som tradisjonelle høydepunkt. I tillegg turnerer orkesteret i nærmiljøet.
Dirigenter
Dirigenter etter Ingmar Fottland har vært Thorleif Hauso, Bjarne Dankel, Ivar Torvanger, Nils Ose, Helge Hamsaas, Leif Barmen, Harald Eikaas, Bård Dahle, Rune Bergmann, Øystein Salhus og Øyvind Johan Eiksund. Nåværende dirigent er Øyvind Granden Berg.
Eksterne lenker
Offisielt nettsted for Symfoniorkesteret ved Høgskulen i Volda
Senter for grunnforskning
Senter for grunnforskning ved Det Norske Videnskaps-Akademi (engelsk: Centre for Advanced Study / CAS) er er frittstående forskningssenter i Oslo. Senteret ble etablert av Det Norske Videnskaps-Akademi i 1989 og har siden høsten 1992 huset mer enn 1300 forskere fra hele verden. Målet er å styrke og internasjonalisere uavhengig, fremragende grunnforskning, samt gi forskerne en intellektuelt stimulerende opplevelse i et internasjonalt, tverrfaglig forskningsmiljø.
Senteret er organisert som en stiftelse med styre oppnevnt av Det Norske Videnskaps-Akademi, Universitets- og høgskolerådet og Norges forskningsråd. CAS får bevilgning fra Kunnskapsdepartementet, og samarbeider med en rekke forskningsinstitusjoner i Norge. Disse bidrar til å finansiere prosjektene ved CAS gjennom å bevilge sine vitenskapelig ansatte ekstraordinær forskningstermin viet arbeidet ved senteret. Senteret leier sine lokaler av Det Norske Videnskaps-Akademi, tidligere Statsråd Astrups villa, i Drammensveien 78 i Oslo. Den daglige driften av CAS ledes av en vitenskapelig direktør og et administrativt team på fem fast ansatte.
'CAS Grants'
Senteret finansierer prosjekter innenfor og på tvers av fagområdene humaniora, samfunnsvitenskap og naturvitenskap. Etablerte forskere kan søke om et CAS Research Grant, mens yngre forskere (under 40 år) kan søke om et Young CAS Grant. Prosjektene initieres og ledes av søkere fra senterets norske samarbeidsinstitusjoner. At forskerne jobber i grupper, på tvers av disipliner og er internasjonalt sammensatte gjør senteret til det eneste av sitt slag i Norge.
CAS Research Grant er senterets finansieringsmulighet for allerede etablerte forskere. Mottakerne av et CAS Research Grant kan invitere forskere fra hele verden, på et hvilket som helst stadium av deres akademiske karriere, til å delta i forskningsprosjektet. Styret velger hvert år ut tre CAS Grant-prosjekter.
Young CAS Grant er senterets finansieringsmulighet for yngre forskere som ennå er tidlig i sin forskningskarriere. Mottakere av Young CAS Grant mottar midler og støtte til forskningsprosjektet sitt og får verdifull erfaring fra å organisere workshops og forskningsopphold ved CAS. Hvert semester velges to søkere til å bli tatt opp i Young CAS Grant-programmet. Programmet er et samarbeid mellom CAS, Akademiet for yngre forskere (AYF) og Det Norske Videnskaps-Akademi (DNVA).
Søknadsprosess
Søkerne går gjennom en omfattende søknadsprosess. I første runde velger CAS-styret hvilke prosjekter som går videre til andre runde. Etter en internasjonal fagfellevurdering blir til slutt tre prosjekter valgt to år i forveien av oppholdet.
Partnerinstitusjoner og nettverk
CAS samarbeider med en rekke forskningsinstitusjoner i Norge. Disse bidrar til å finansiere prosjektene ved CAS gjennom å bevilge sine vitenskapelig ansatte ekstraordinær forskningstermin viet arbeidet ved senteret.
I tillegg til disse partnerinstitusjonene samarbeider CAS med andre institusjoner i både Norge og utlandet:
Historikk
Tanken om et eliteforskningssenter i Norge ble lansert av Gudmund Hernes i en kronikk i Dagbladet i 1986 da han argumenterte for at Norge trengte et eliteforskningssenter med inspirasjon fra blant annet The Institute for Advanced Study i Princeton.
I 1989 ble Senter for høyere studier (SHS) etablert som en stiftelse, og den nye institusjonen ble offisielt åpnet 1. september 1992 Gudmund Hernes var senterets styreleder fra etableringen i 1989 til han ble statsråd i Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet i Gro Harlem Brundtlands tredje regjering.
Senteret skiftet i 2002 navn til Senter for grunnforskning ved Det Norske Videnskaps-Akademi. Det engelske navnet har hele tiden vært Centre for Advanced Study at the Norwegian Academy of Science and Letters.
Tanken om eliteforskning er senere videreført blant annet ved etableringen av en rekke Sentre for fremragende forskning (SFF) i regi av Norges forskningsråd. Senter for grunnforskning skiller seg fra disse blant annet ved å være et nasjonalt senter, med samarbeidsavtaler med alle de store norske universitetene samt enkelte vitenskapelige høyskoler.
Megobaralipton
Megobaralipton er en slekt av biller som hører til familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Store (gjerne 35-40 millimeter), avlange, lyst gråbrune trebukker. Oversiden er mer eller mindre tett kledt med lyse skjell. Denne gruppen har hodet noe fremstrakt, tydelig innsnevret bak fasettøynene (med tydelig "hals"). Antennene har et kraftig, sylindrisk, innerste ledd, det andre leddet er lite og knappformet, det tredje leddet svært langt. Pronotum er forholdsvis lite uten tenner langs ytterkanten. Dekkvingene har et par svake, opphøyde lengdekjøler.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia med flest arter på Borneo.
Systematisk inndeling
Slektsnavnet er satt sammen av slektsnavnene "Megopis" og "Baralipton", to andre slekter av Aegosomatini.
The Butterfly Man
The Butterfly Man er en amerikansk drama-stumfilm fra 1920, regissert av Ida May Park. Filmen er basert på en roman av George Barr McCutcheon fra 1910.
Handling
Sedgewick Blynn er en gigolo, men han sliter økonomisk. Han er derfor fast bestemt på å gifte seg til penger. En kveld redder han et lite barn fra å brenne til døde i en brann, og han blir derfor hyllet som en helt.
Reformasjonen i Sveits
Den protestantiske reformasjonen i Sveits blei først framholdt av Ulrich Zwingli, som fikk støtte fra magistratet (Mark Reust) og befolkningen i Zürich i 1520-åra. Gjennomføringen av reformasjonen fikk mye å si for statsapparatet og innbyggernes liv og spredte seg etter hvert til flere kantoner i det første sveitsiske edsforbundet. Sju kantoner brøt ikke med paven og Den romersk-katolske katolske kirken, noe som videre førte til kriger mellom kantonene noen steder kjent som Kappel-krigene. Etter de katolske kantonenes seier i 1531, blei det gjort forsøk på å gjennomføre en katolsk motreformasjon i noen regioner. Uenigheten og skillelinjene mellom de katolske og protestantiske kantonene gav sitt utslag i innenrikspolitikken og hindra Sveits som konføderasjon i å føre en felles utenrikspolitisk linje til langt utpå 1700-tallet.
Tross religiøse forskjeller og det faktum at det fantes forsvarsallianse forbeholdt de sju katolske kantonene (kalt Goldener Bund), blei det ikke flere væpna konflikter mellom kantonene. Soldater fra begge sider kjempa under hugenottkrigene i Frankrike.
Under trettiårskrigen, greide de tretten kantonene å holde seg nøytrale, dels fordi stormaktene i Europa var avhengige av sveitsiske leiesoldater og ville ikke la Sveits havne i en av fiendenes hender. Drei Bünde, bestående av områder i Graubünden, var ennå ikke medlem av konføderasjonen, deltok i krigen fra 1620, noe som førte til tapet av Valtellina fra 16231 til 1639.
Protestantismen formes
Etter voldelige konflikter sent på 1400-tallet gikk de sveitsiske kantonene en periode med noenlunde politisk stabilitet i møte. Som et ledd i kampen for selvstendighet hadde kantonene på 1400-tallet prøvd å begrense Kirkens politiske innflytelse. Mange klostre var allerede under de sekulære myndighetenes overvåkning, og selv om lærerne fortsatt var prester hadde styringen av skolene blitt underlagt kantonenes administrasjon.
Den dekadansen man kunne finne blant kirkens menn, var også åpenlyst tilstede blant eliten Sveits. Presteskapet nøt en enorm luksus som stod i sterk kontrast til fattigdommen folket opplevde. Ekstravagansen var finansiert av høy kirkeskatt og en utstrakt avlatshandel. Mange av prestene mangla utdannelse og dermed blei Kirkens teologi og praksis i stor grad lite ivaretatt. Sølibatet blei ofte oversett av prestene, som kunne finne på å leve i konkubinat. Ideene som den nyutsprungne reformasjonen kom med kunne med alt dette tatt i betraktning falle i god jord og slå rot i folket. Reformasjonens viktigste forsvarer i Sveits var Ulrich Zwingli. Allerede da han var prest i Einsiedeln i 1516 hadde han talt imot hykleriet i Kirken. Han hadde en humanistisk tilegning til sine studier, noe som var typisk for akademiske miljø i renessansen. Da han blei tilkalt til Zürich, retta han også søkelyset mot politiske saker, han tok spesielt til orde mot leiesoldatvirksomheten som myndighetene tjente store penger på. Ideene hans blei positivt mottatt, spesielt av gründere og handelsmenn og i laugene. Den første disputasen i Zürich i 1523 markerte et gjennombrudd: byrådet vedtok å ta til seg reformasjonen og konvertere til protestantismen.
I de neste to åra fant store endringer sted i Zürich. Kirkens styre blei mer sekularisert. Prestene blei fritatt fra å leve i sølibat. Utsmykkingen i kirkene blei skjendet. Statsapparatet overtok eierskap og administrasjonen over Kirkens eiendommer, begynte å finansiere sosiale ordninger og betalte prestenes lønn. Den siste abbedissa av Fraumünster, Katharina von Zimmern, overrakte konventet og tilknytta eiendommer og rettigheter til bymyndighetene den 30. november 1524. Neste år blei hun til og med gift.
I løpet av de neste åra fulgte byene St. Gallen, Schaffhausen, Basel, Bienne, Mulhouse, og til sist Bern (i 1528), etter og blei protestantiske. I Basel spilte Johannes Oecolampadius en viktig rolle, i St. Gallen blei reformasjonen iverksatt av borgermester Joachim Vadian. I Glarus, Appenzell og Graubünden, som alle hadde noe som ligna på en republikansk styreform, bestemte hver enkelt kommune for eller mot reformasjonen. I de fransktalende delene av Sveits hadde reformatorer som William Farel forkynt den nye troa siden 1520-tallet, men det var ikke før i 1536, like før Jean Calvins ankomst, at Genève godtok reformasjonen. Samme år overvant Bern den savoiiskstyrte kantonen Vaud og innførte protestantisme.
Til tross for at innbyggerne i Genève hadde konvertert til protestantismen, var de ikke klar for å innføre Calvins strenge kirkelige praksis. Calvin og Farel blei bannlyst fra byen i 1538. Med et nytt byråd, blei Calvin tre år senere kalt tilbake til Genève. Litt etter litt implementerte han sine synspunkter – læremessige og liturgiske – i den reformerte kirken i Genève. I 1555 danna det seg et opprør mot Calvin, men det mislyktes. Mange etablerte familier forlot byen i protest.
Forsøk på teologisk enhet
Zwingli, som hadde studert i Basel mens Erasmus var der, kom med en plan om en mer radikal fornyelsesprosess enn Luther og hans ideer skilte seg fra sistnevnte på flere områder. Et forsøk på å komme til enighet blei gjort under Marburg Religionsgespräche, men mislyktes. Selv om disse to karismatiske lederne kom til konsensus på fjorten trospunkter, kom de ikke til enighet på det siste, vedrørende nattverden: Luther fastholdt at gjennom sakramental forening blei brødet og vinen under nattverden i sannhet Kristi legeme og blod, mens Zwingli så på brødet og vinen som symbolske elementer. Dette skisma og Zürich sitt nederlag i andre Kappelkrigen i 1531, hvor Zwingli blei drept på slagmarka, var et stort steg tilbake for Zwinglianisme og begrenset bevegelsens utbredelse til enkelte sveitsiske områder og hindra den i å spre seg nord for Rhinen.
Heinrich Bullinger tok over etter Zwingli i Zürich. Reformatorer i Sveits fortsatte i de neste tiår med å reformere kirka og utbedre dens aksept blant lekfolk. Spesielt Bullinger forsøkte å bygge bro mellom Zwinglis og Calvins teologiske teologiske skoler. Han var en viktig bidragsyter i etableringen av Tigurinuskonsensuset av 1549 med Jean Calvin og de som stod bak Confessio Helvetica, et dokument som inkluderte alle protestantiske kantoner i edsforbundet. Confessio Helvetica blei også ratifisert i andre europeiske protestantiske regioner som Böhmen, Ungarn, Polen, Nederlandene og Skottland, og sammen med Heidelbergkatekismen av 1563, som Bullinger hadde vært en viktig bidragsyter til, og Dordrechtkanonene av 1619 blei dokumentet en teologiske grunnvoll for protestantismen med kalvinismen som bakteppe.
Religiøs borgerkrig
Reformasjonens suksess i Zürich og dens hurtige ekspansjon blei en verkebyll for den politiske enheten i edsforbundet. Den religiøse fornyelsesprosessen la grunnlaget for en blodig konflikt mellom de tretten kantonene. Alpekantonene Uri, Schwyz, Unterwalden, Luzern og Zug forble katolske. Deres opposisjon var ikke bare grunna i trosspørsmål, også det økonomiske aspektet virka inn. Ved siden av landbrukssektoren støtta økonomien seg på handel med kringliggende katolske stater. Kantonene hadde ikke råd til å miste denne inntektskilden, og dette blei et viktig ankepunkt mot reformasjonen. Økonomien i byene var mer mangfoldig og variert, med håndverkere, laug og en voksende industriell sektor. Fribourg og Solothurn fortsatte også å være katolske.
De fem alpekantonene så tidlig på reformasjonen som en trussel; allerede i 1524 forma de Forbundet av de fem kantoner (Bund der fünf Orte) for å kjempe mot utbredelsen av den nye troa. Begge sider prøvde å styrke sine posisjoner ved å få stater utenfor Sveits til å slutte seg til en allianse: de protestantiske kantonene stifta en byallianse med byene Konstanz og Strasbourg (Christliches Burgrecht); de katolske inngikk en pakt med den katolske keiser Ferdinand av Østerrike.
To år seinere brøyt Kappelkrigen ut. Før selve krigsutbruddet hadde de katolske kantonene svart nei på Zürichs forespørsel om å komme Graubünden til unnsetning i Müsserkrigen. Den 11. oktober 1531 overvant de katolske kantonene Zürichs stryker i slaget ved Kappel am Albis. Zwingli blei drept på slagmarka. De protestantiske kantonene måtte godta en fredsavtale, den såkalte Zweiter Kappeler Landfriede, som dikterte en avvikling av den protestantiske alliansen (Christliches Burgrecht). Avtalen gav også katolske styresmakter forrang i de felles landområdene, men tillot de kommunene som allerede var blitt protestantiske å forbli det. Bare strategisk viktige steder som Freiamt eller byer langs veien mellom Scwyz og Rhindalen ved Sargans (og dermed også alpepassasjene i Graubünden) blei tvungne til å gjeninnføre katolisismen. Deres egne områder forble frie til å innføre den ene eller den andre religionen dersom det skulle bli aktuelt. Fredsavtalen la på mange måter grunnlaget for modellen som blei tatt i bruk under fredsforhandlingene i Augsburg i Det tysk-romerske rike i 1555. De katolske kantonene fikk etter freden flertall i Tagsatzung, den føderale riksdagen i forbundet.
Når den protestantiske byalliansen blei oppløst, blei Zürich og byene i Sør-Tyskland med i Schmalkalden-forbundet, men i de tyske religionskrigene av 1546/47, forble Zürich og de andre sveitsiske protestantiske kantoner nøytrale. Med Karl Vs seier blei det tidligere sterke båndet med de swabiske protestantiske byene i Det tysk-romerske rike svekka: mange byer, som Konstanz, blei gjort katolske og mange andre blei underlagt et strengt aristokratisk regime.
Motreformasjon
Offisielt forholdt Kirken seg temmelig rolig den første tida, men de katolske sveitsiske kantonene prøvde å imøtegå noen krav. Juridisk og økonomisk makt over presteskapet tilfalt kantonene. Det blei stilt strenge krav til prestenes livsførsel, og konkubinat blei forbudt. Også retten til å utnevne prester skulle nå tilfalle kantonene, et ansvar som tidligere lå hos bispedømmene. Det blei forbudt å trykke, distribuere eller eie reformatoriske traktater; også det å studere hebraisk og gresk blei forbudt (for å sette en stopper for uavhengige studier av bibelske grunntekster). Tiltakene var alt i alt vellykka: de gjorde sitt for å hindre reformasjonsbevegelsen i å få fotfeste, Kirken blei mer avhengig av statsmakten, og de sivile myndigheter fikk utvida virkefelt.
De katolske kantoner opprettholdt sin overstyring av Den katolske Kirkes funksjoner også etter Trent-konsielet, selv om de aksepterte dens posisjoner. Kardinal Borromeos plan om et nytt bispedømme midt i Sveits, blei nedstemt. Utdanningsprogrammet vedtatt i Trent blei imidlertid godkjent. I 1574 blei den første jesuittskolen grunnlagt i Lucerne. I 1579 blei et katolsk universitet for sveitsiske prester, Collegio helvetico, grunnlagt i Milano. Et nuntiatur blei grunnlagt i Luzern. Kapusinerordenen grunnla et kloster i 1581 i Altdorf.
Parallelt med disse motreformatoriske tiltakene, forsøkte de katolske kantonene å få de protestantiske kantonene til å gjeninnføre Den katolske tro. De katolske kantonene prøvde i 1560 å få myndighetene i Glarus – hvor det fantes en katolsk minoritet – til å tilbakekalle reformasjonen.
De fem katolske kantonene grunnla en militær allianse med paven og det katolske hertugdømmet Savoia, og hadde støtte fra Aegidius Tschudi, Landammann (amtmann) av Glarus. Men, på grunn av pengemangel kunne de ikke gå inn med styrker i Glarus. I 1564 avgjorde partene det hele ved å godta en traktat som foreskrev en oppdeling av myndighetene i Glarus. To lovgivende forsamlinger (Landsgemeinde) blei oppretta i kantonen, en katolsk og en protestantisk, og Glarus skulle følgelig sende en katolsk og en protestantisk representant til Tagsatzung.
Utviklinga i vest
Hertugene av Savoia hadde i århundrer forsøkt å få kontroll over Genève, som var omringet av savoiiske områder; Vaud nord for Genfersjøen tilhørte hertugdømmet. Reformasjonen skapte enda mer fiendskap mellom Savoia og Genève etter at biskopen, støtta av Savoia, blei sendt i eksil i 1533 til Annecy. Bern og Wallis dro nytte av hertugens engasjement i nordlige Italia og hans motstand mot Frankrike. Da Fransesco II Sforza døde i Milano i 1534, var hertugens styrker opptatt med å bekjempe de franske styrkene der, og Bern erobret Vaud med det samme, og sammen med Wallis inntok de i 1536 også de savoiiske områdene sør for Genfersjøen.
En allianse inngått i 1560 mellom de katolske kantonene og Savoia gav hertug Emmanuel Philibert mot til å vinne tilbake områdene hans far Karl III mista i 1536. Etter Lausannetraktaten av 1564 måtte Bern i 1567 overgi Chablais sør for Genfersjøen og Gex (mellom Genève og Nyon) til Savoia. Wallis overgav områdene vest for Saint-Gingolph to år seinere etter Thonontraktaten. Genève blei altså igjen en protestantisk enklave omhyllet av de savoiiske områdene og forsøkte følgende å styrke sitt allianseforhold til Bern og Zürich. Ønsket om fullverdig medlemskap i konføderasjonen, i stedet for å være en tilknytta stat, blei avslått av det katolske flertallet i Tagsatzung.
Leiesoldater fra de sveitsiske kantoner deltok i den franske hugenottkrigen på begge sider. De fra protestantiske kantoner kjempa på hugenottenes side, under Henrik av Navarra, mens de katolske styrkene kjempa for kong Henrik III av Frankrike. I 1586 danna de sju katolske kantonene (de fem alpekantonene og Fribourg og Solothurn) en rein katolsk allianse kalt Det gyldne forbund (Goldener Bund, oppkalt etter de gyldne initialene på stiftelsesdokumentet), som også var alliert med hertugen av Guise, støtta av Spania. I 1589 blei Henrik III utsatt for et attentat og Henrik av Navarra overtok tronen som kong Henrik IV av Frankrike og med det begynte de protestantiske leiesoldatene å kjempe for kongen.
I 1586 blei det foretatt et katolsk statskupp i Mulhouse, og bakmennene foreslo en militær inngripen i de protestantiske kantonene. Den gamle protestantiske ordningen blei ganske snart gjenoppretta. Strasbourg, en annen protestantisk by, ville ha fullt medlemskap i konføderasjonen i 1588, men på samme måte som med Genève tjue år tidligere, blei forslaget nedstemt av de katolske kantonene. I Wallis hadde reformasjonen noe suksess, spesielt i lavlandene i Rhonedalen. De katolske kantonene intervenerte i 1603 og gjenoppretta katolsk styre i disse områdene og protestantiske familier måtte emigrere. <!--
Trettiårskrigen
Forfatteren Grimmelshausen skriver at Sveits var nesten som en «oase av fred og framgang» blant land som kjempa i trettiårskrigen. Kantonene undertegna avtaler om å levere leiesoldater, og Sveits' nøytralitet blei muliggjort som følge av at krigsmaktene på alle sider var avhengige av stabil leveranse av disse.
Thirty Years' War
During the Thirty Years' War, Switzerland was a relative "oasis of peace and prosperity" (Grimmelshausen) in war-torn Europe. The cantons had concluded numerous mercenary contracts and defence alliances with partners on all sides. Some of these contracts neutralized each other, which allowed the confederation to remain neutral. Politically, the neighbouring powers all tried to take influence, by way of mercenary commanders such as Jörg Jenatsch or Johann Rudolf Wettstein.
Despite the cantons' religious differences, the Tagsatzung developed a strong consensus against any direct military involvement. The confederacy did not allow any foreign army to cross its territory: the alpine passes remained closed for Spain, just as an alliance offer of the Swedish King Gustav Adolph was rejected. The sole exception was the permission for the French army of Henri de Rohan to march through the Protestant cantons to the Grisons. A common defence was mounted only in 1647 when the Swedish armies reached Lake Constance again.
The Grisons had no such luck. The Three Leagues were a loose federation of 48 individual communes that were largely independent; their common assembly held no real powers. While this had helped avoid major religious wars during and following the Reformation, feuds between leading clans (e.g. between the von Planta and the von Salis) were common. When such a feud spilled over into the Valtellina in 1619, a subject territory of the Three Leagues, the population there responded in kind, killing the Protestant rulers in 1620 and calling Habsburg Spain for help. For the next twenty years, the Grisons was ravaged by war. For the Habsburgs, the Grisons was a strategically important connection between Milan and Austria. The Valtellina became Spanish, and other parts in the north-east of the Grisons were occupied and re-Catholicised by Austria.
France intervened a first time in 1624, but succeeded to drive the Spanish out of the Grisons only in 1636. However, Henri de Rohan's French army had to withdraw following the political intrigues of Jürg Jenatsch, who managed to play the French off against the Spaniards. Until 1639, the Three Leagues had re-acquired their whole territory, buying back the parts occupied by Austria. They even were restituted their subject territories in the south (Valtellina, Bormio, and Chiavenna), yet these had to remain Catholic under the protection of Milan.
The mayor of Basel, Johann Rudolf Wettstein, lobbied for a formal recognition of the Swiss confederacy as an independent state in the peace of Westphalia. Although de facto independent since the end of the Swabian War in 1499, the confederacy was still officially a part of the Holy Roman Empire. With the support of Henri II d'Orléans, who was also prince of Neuchâtel and the head of the French delegation, he succeeded to get the formal exemption from the empire for all cantons and associates of the confederacy.
Social developments
Historians count 13 (Geneva) or 14 (St Gallen) plague surges in Switzerland between 1500 and 1640, accounting for 31 plague years, and since 1580, smallpox outbreaks with an especially high mortality rate (80–90%) amongst children under the age of five occurred every four to five years. Nevertheless, the population in Switzerland grew in the 16th century from about 800,000 to roughly 1.1 million, i.e. by more than 35%.
Absolutism on the rise
This population growth caused significant changes in a pre-industrial society that could no longer significantly expand its territory. The dependence of the confederation on imports increased, and prices soared. In the countryside, settlements of estates increasingly lead to small and smallest properties insufficient to sustain a family, and a new class of daytallers (Tauner) grew disproportionally. In the cities, too, the number of poor rose. At the same time, rural subject territories became more and more (financially) dependent on the cities. The political power was concentrated in a few rich families, that over time came to consider their offices as hereditary and tried to limit them to their own exclusive circle. This solicited the response of both peasants and free citizens, who resented such curtailing of their democratic rights, and around 1523/25, also fuelled by the reformatory spirit, revolts broke out in many cantons, both rural and urban. The main objective of the insurgents was the restitution of common rights of old, not the institution of a new order. Although commonly called the Peasants' War, the movement also included the free citizens, who saw their rights restricted in the cities, too. Contrary to the development in the Holy Roman Empire, where the hostilities escalated and the rebellion was put down by force, there were only isolated armed conflicts in the confederation. The authorities, already involved in reformatory or counter-reformatory activities, managed to subdue these uprisings only by granting concessions. Yet the absolutist tendencies kept slowly transforming the democrat cantons into oligarchies. By 1650, the absolutist order was firmly established and would prevail for another 150 years as the Ancien Régime.
Persecution of heretics
The generally widespread intolerance of the time, as witnessed by the Inquisition, amplified by the conflicts between Protestants and Catholics, left no place for dissenters. Anabaptists, who took the idea of deriving new societal rules from the direct study of biblical sources even further than the Protestant reformers only into conflict not only with the established Churches over the question of baptism but also with the civil authorities because, not having found any biblical justification, they refused to pay taxes or to accept any authority. Both Catholic and Protestant cantons persecuted them with all their might. Following the forced drowning of Felix Manz in the river Limmat in Zürich in 1527, many anabaptists emigrated to Moravia. Antitrinitarians fared no better; Miguel Servet was burned at the stake in Geneva on 27 October 1553.
There was no individual freedom of religion in Switzerland—or indeed all of Europe—at that time anyway. The maxim of cuius regio, eius religio ("whose region, his religion") meant that subjects had to adopt the faith of their rulers. Dissenters who didn't want to convert typically had to (but also were allowed to) emigrate elsewhere, into a region where their faith was the state religion. The Bullinger family, for instance, had to move from Bremgarten in the Freiamt, which was re-Catholicised after the second war of Kappel, to the Protestant city of Zürich.
The 16th century also saw the height of witch-hunts in Europe, and Switzerland was no exception. Beginning about 1530, culminating around 1600, and then slowly diminishing, numerous witch trials were held in both Protestant and Catholic cantons. These often ended with death sentences (usually burning) for the accused, who typically were elderly women, crippled persons, or other social outcasts.
Science and arts: the Renaissance in Switzerland
Many Huguenots and other Protestant refugees from all over Europe fled to Basel, Geneva, and Neuchâtel. Geneva under Calvin and his successor Theodore Beza demanded their naturalisation and strict adherence to the Calvinist doctrine, whereas Basel, where the university had re-opened in 1532, became a center of intellectual freedom. Many of these immigrants were skilled craftsmen or businessmen and contributed greatly to the development of banking and the watch industry. -->
Centenary College of Louisiana
Centenary College of Louisiana er et privat, kristent universitet i Shreveport i delstaten Louisiana, USA. Det ble opprettet i 1825.
Ved universitetet var det 1 044 studenter og 122 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 18 900 for studenter folkeregistrert i USA. Studiene gis opp til mastergradsnivå.
The Fine Feathers
The Fine Feathers er en amerikansk stumfilm fra 1912, regissert av Phillips Smalley og Lois Weber.
Handling
Arthur Vaughn, en ung kunstner, går til en skomaker. Der får Arthur øye på en jente, datteren til skomakeren. Men skomakeren er en alkoholiker, og kunstneren ber den unge kvinnen forlate den elendige tilværelsen sin. Han tilbyr henne arbeid ved atelieret hans, noe kvinnen går med på. En dag maler kunstneren henne, og dette maleriet blir straks omtalt som et mesterverk. En annen dag tar kvinnen på seg klær av sateng og silke, for og stå som modell - og ber ham male henne i disse plaggene. Malerens trent øye legger straks merke til den tydelige kontrasten.
Portrettene, med sin kontrast og realisme blir anerkjent som mesterverk. Dette etablerer raskt kunstnerens rykte innenfor kunst-verden. Under en utstilling tiltrekker dette oppmerksomheten til presidenten, som blir nysgjerrig og ønsker å bli kjent med modellen. Presidenten møter henne, men formaner henne til å forlate det livet hun lever. Kvinnen tenker over rådene hans, og ber deretter artisten om å gifte seg med henne. Han forteller henne imidlertid at han ikke kan.
Kvinnen vender deretter tilbake til sitt elendige, tidligere hjem, hos faren sin. Men i hennes fravær innser artisten snart at han virkelig elsker kvinnen, og begynner å lete etter henne.
Diljá Pétursdóttir
Diljá Pétursdóttir (født 15. desember 2001 i Kópavogur på Island) er en islandsk sanger. Hun opptrer under fornavnet Diljá og vant den islandske sangkonkurransen Söngvakeppnin i 2023 og representerte Island i Eurovision Song Contest 2023 i Liverpool med låten «Power».
Bakgrunn
Diljá Pétursdóttir ble kjent for det islandske publikum i 2015, da hun deltok i talentshowet Ísland Got Talent. I 2020 flyttet hun til København, der hun studerte fysioterapi og tok sangtimer samtidig.
I januar 2023 ble hun bekreftet som en av deltakerne til den årlige sangkonkurransen Söngvakeppnin, der vinneren får representere Island i Eurovision Song Contest. 18. februar slapp hun deltakerlåten «Lifandi inni í mér» (levende inni meg) og kvalifiserte seg til finalen 4. mars 2023. I finalen hadde låten fått engelsk tekst og tittelen «Power». Hun vant finalen og fikk dermed representere Island i Eurovision Song Contest 2023 i Liverpool. Etter seieren nådde «Lifandi inní mér» plass 11 på den islandske singellisten, mens «Power» lå på plass 29. Hun ble slått ut av semifinalen i Eurovision Song Contest.
Det harmoniserte system for beskrivelse og koding av varer
Det harmoniserte system for beskrivelse og koding av varer, forkortet HS-konvensjonen (fra engelsk: Harmonized System) er et internasjonalt system for klassifisering av varer som danner grunnlaget for de fleste lands tolltariffer. Det er en konvensjon som vedtas av Verdens tollorganisasjon (WCO). Systemet ble utferdiget i Brussel 14. juni 1983 og har siden blitt vedlikeholdt og oppdatert gjennom nyere endringsprotokoller. Systemet benyttes til klassifisering av varer som importeres til eller eksporteres fra Norge slik det kreves i Lov om inn- og utførsel av varer (vareførselsloven).
Bambi
Bambi er en amerikansk animert dramafilm og fantasy-musikal fra 1942 som ble laget av Disney. Handlingen bygger på Felix Saltens Bambi: Eine Lebensgeschichte aus dem Walde («Bambi: en livshistorie fra skogen»), som utkom på tysk i 1923. Boken ble lest som en allegori over jødeforfølgelsene, og i 1936 ble den derfor forbudt i Nazi-Tyskland.
Filmen forteller om hjortekalven Bambi som må klare seg alene etter at hans mor er blitt skutt av en jeger. Utenom sine artsfrender finner Bambi trøst og vennskap hos kaninen Trampe (Thumper), uglen Ugle (Owl) og stinkdyret Blomst (Flower). Som ung voksen viser Bambi vei under en stor skogbrann, får omsider egne barn og blir skogens fyrste, en posisjon han overtar etter sin far.
Tegnefilmen er den femte av Disneys helaftens, animerte familiefilmer («Disneys klassikere»). Den ble ikke så godt mottatt i sin samtid, men har fått bedre omtale i ettertid. Bambi regnes som noe dystrere enn tidligere Disney-filmer, men er ikke uten humor.
I 2006 kom oppfølgeren Bambi 2 tegnet i samme stil og med mange av rollefigurene fra første film.
Popularitet og økonomi
Produksjonskostnadene var på $858 000.
Ettermæle
Bambi huskes spesielt for to scener. Den ene er den tragiske scenen der Bambis mor blir drept av en jeger. Minst like kjent er den humoristiske scenen er Bambi balanserer på isen med kaninen Trampe som tilskuer. Denne scene har vært fast innslag i TV-spesialen From All of Us to All of You som brukes å sendes ved julehøytidene i flere land, deriblant Norge.
Disney vurderte først å vise morens død på lerretet, og at Bambi deretter kommer og ser avtrykket i snøen der jegerne har slept henne bort. Disney mente likevel dette ville bli for sterkt, og bestemte seg for versjonen der publikum ikke ser henne dø. Virkningen er likevel så voldsom at mange har vært overbevist om at de har sett henne bli skutt. Følelsesmessig er scenen overveldende, og en av Disneys døtre bebreidet ham for å la Bambis mor bli drept.
Anmelderne
Den fikk blandet mottakelse av de amerikanske anmelderne. Mange mente at den ble for realistisk, og at fantasy-elementet var for lite fremtredende i forhold til tidligere Disney-filmer. En del mislikte også dramatiseringen av dyrenes kamp for tilværelsen, og at mennesket fremstilles som en av deres fiender. Den har fått bedre omtale i ettertid, noe som gjenspeiles i at den har oppnådd så mye som 90 % på Rotten Tomatoes.
Den har fått jevnt over god omtale av norske anmeldere. Filmpolitiet og CINERAMA har gitt den terningkast seks og Arbeiderbladet fem, mens VG, Dagbladet og Aftenposten har gitt den fire. VGs filmanmelder uttrykte stor moralsk forargelse mot filmens innhold da den ble vist første gang i 1946. Anmelderen gav ros for musikken og filmens tekniske kvaliteter, men mente langt på vei at den innholdsmessig var uegnet for barn. I forbindelse med en nyoppsetning i 1957 gav anmelderen i VG den terningkast seks. I 1979 gav samme avis den terningkast fire.
Visninger og senere versjoner
Bambi ble relansert i USA i 1947, 1957, 1966, 1975, 1982 og 1988. Den ble utgitt på VHS i 1989 og 1997 og på DVD i 2005. Den gjennomgikk en omfattende oppgradering i forkant av DVD-lanseringen, der over 110 000 bilderuter ble manuelt renset.
I Norge ble filmen vist med originalstemmer frem til 1990-tallet. I 1993 kom den den første norske versjonen med norske stemmer.
Musikk
Musikken ble komponert av Edward Plumb, og sangtekstene ble skrevet av Frank Churchill. Filmen ble originalt innspilt i mono, men er blitt remikset med en effektiv stereoklang som åpnet lydbildet.
Priser og utmerkelser
Walt Disney ble tildelt en spesialpris under Golden Globe i 1948. Den ble også tildelt Hugo-prisen og Genesis Award. Det kan også nevnes at den ble nominert til tre Oscar (musikk og lyd).
I 2011 valgte USAs nasjonale filmregister den som bevaringsverdig for deres National Film Preservation Board.
I 2010 kåret Det amerikanske filminstituttet jegeren som dreper Bambis mor til filmhistoriens 20. beste skurkeskikkelse.
Bakgrunn
Figuren Bambi er et fiktivt rådyr som ble skapt og forekommer i to romaner av den østerrikske forfatteren Felix Salten (pseudonym for Siegmund Salzmann). Bøkene forteller om rådyrets oppvekst og problemer det møter underveis.
Walt Disney filmatiserte den første boken, Bambi, ein Leben im Walde, fra 1923, men i filmen er handlingen lagt til USA, og noen av de mest brutale detaljene er tonet ned. «Bambi» er dessuten omgjort til en hvithalehjort og ikke et rådyr. Filmens dyr er tegnet realistisk, ingen av dem er karikert, og ikke et eneste menneske vises. Bakgrunnstegningene av skogen er realistisk gjenskapt med blader som faller, og årstidenes gang.
Filmen ble produsert på det samme høye budsjett som var benyttet på Snehvit og de syv dvergene og Pinocchio. Den var en kraftanstrengelse på toppen av de økonomiske problemer som Pinocchio og Fantasia hadde skapt, og Disney selv var i dårlig humør. Til tross for problemene ble prosjektet gjennomført, og filmens salg dekket omkostningene.
Annet
Filmen bidro til økt interesse og bevissthet for dyrs rettigheter. Spesielt i så henseende er scenen der Bambis mor blir drept av en jeger. Den amerikanske miljøorganisasjonen National Audubon Society gikk så langt som å hevde at denne scenen var like viktig for folks bevissthet rundt dyrs rettigheter som det romanen Onkel Toms hytte hadde var for slaveriet på 1800-tallet. Musikeren og dyrevernaktivisten Paul McCartney uttalte i 2005 at filmen inspirerte ham til å engasjere seg for dyrevern og dyrs rettigheter.
Den ble distribuert av RKO Pictures i USA.
Stemmer
{| cellpadding="2" cellspacing="2" border="0" style="width: 80%;"
Blaker Sparebank
Blaker Sparebank ble stiftet 22. oktober 1920,.
The Flirting Husband
The Flirting Husband er en amerikansk stumfilm fra 1912, regissert av Mack Sennett.
Krukkeerter
Krukkeerter (dansk: krukkeærter) er en gammel rett fra hollendertiden på Amager ved København.
I 1521 innivterte kong Christian II hollendere til å bosette seg på øya Amager. Hollenderne brakte med egne skikker og matretter. En av disse var altså krukkerter, som besto av hele, gule erter kokt og most sammen til en puré, som ble overdrysset med tørr honningkake.
Krukkeerter og posegrøt var retter som ble spist rett etter hverandre, gjerne med skinke. I hollendertiden ble derfor krukkeertene kokt i vannbad i form av en krukke samtidig med posegrøten og skinken, derav navnet.
Ungdommens ret
Ungdommens ret (dansk: ) er et kort dansk stumfilmdrama fra 1911 i regi av Robert Dinesen. Manuset ble skrevet av Alfred Kjerulf. Norskfødte Else Frölich spiller rollen som frk. Engelke.
Merknad
Et lite klipp på 2:56 min. kan ses i DFIs filmdatabase.
Kazimierz Moszyński
Kazimierz Teofil Franciszek Moszyński (født 5. mars 1887 i Warszawa, død 30. mars 1959 i Kraków) var en polsk etnograf, etnolog og slavist.
Moszyński studerte biologi i Sveits fra 1906 til 1909. Etter farens død vendte han tilbake til Polen, hvor han i 1910 trådte inn i kunstakademiet i Kraków, for å lære tegning under Józef Mehoffer. Under innflytelse av «Det unge Polen», men særlig påvirket av Stanisław Wyspiański, planla han å skrive et historisk drama om de hedenske slavernes kamp mot kristendommen. Under innsamlingen av materialer til dette arbeidet fikk han interesse for bondekultur. På denne tiden oppsto også idéen om at opplysninger om den dunkle oldtiden kunne finnes ved utforskning av folkekulturen. For å skaffe midler til å samle etnografiske materialer på landet, arbeidet han i årene fra 1912 til 1917 som huslærer, idet han forberedte landsungdom til gymnaseksamen. Samtidig foretok han lokale etnografiske undersøkelser og drev selvstudier. Han leste bøker om etnologi, sosiologi, filosofi, språkvitenskap og arkeologi. Takket være Józef Mianowskis fond kunne han også begynne å utføre de første systematiske etnografiske undersøkelsene i det østlige Polesie, men ble tvunget til å avbryte dem seks uker etter utbruddet av første verdenskrig.
Fra 1929 var han redaktør for tidsskriftet Lud Słowański.
Valparaíso (region)
Valparaíso er en region i Chile, og regnes som region V fra nord til sør. Hovedstaden i regionen er byen Valparaíso, som ligger i provinsen Valparaíso. Påskeøya tilhører denne regionen.
Hans vanskeligste rolle
Hans vanskeligste rolle er et kort dansk stumfilmdrama fra 1913 regissert av August Blom. Norskfødte Else Frölich spiller den kvinnelige hovedrollen som komtesse Linda.
The Call of the Road
The Call of the Road er en britisk eventyr-stumfilm fra 1920, regissert av A. E. Coleby.
Handling
I 1820 begynner en tidligere gambler, som har havnet i vanry, med boksing. Dette for å forsøke å redde onkelen sin fra problemer med en kjeltring.
Martín Vladimir Rodríguez Torrejon
Martín Vladimir Rodríguez Torrejon (født 5. august 1994) er en chilensk fotballspiller som spiller for den tyrkiske klubben Altay SK.
Landslaget
Den 9. september 2014 fikk han sin første landskamp for mot.
Han ble tatt ut i s tropp til FIFA Confederations Cup 2017 i Russland.
Den 25. juni 2017 scoret han sitt første landslagsmål for mot.
Centenary College (New Jersey)
Centenary College New Jersey  er et privat, kristent (metodistisk) kvalitets-universitet i Hackettstown i delstaten New Jersey, USA. Det ble opprettet i 1867.
Ved universitetet var det 2 662 studenter og 323 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 22 415 for studenter folkeregistrert i USA. Studiene gis opp til mastergradsnivå.
Dynasty Warriors
Dynasty Warriors (真・三國無双:Shin Sangokumusou i Japan og 真•三国无双: Zhen Sanguo Wushuang i Kina; som betyr «True Three Kingdoms Unrivaled») er en serie av videospill laget av Koei basert løst rundt Beretningen om de tre kongedømmers episke saga. En spin-off av Dynasty Warriors er Dynasty Tactics.
Spill i serien
Spillene i denne serien (i kronologisk rekkefølge) er som følger:
Spillets kjennetegnelser
Det første spillet var et versus fighting spill som ble sluppet i 1997 for PlayStation. Dette spillet ble ikke sluppet under Shin Sangokumusou-tittelen i Japan, derfor er det mange uoverensstemmelser i tittel-nummerering. Fra og med Dynasty Warriors 2 har det alltid vært sånn at man valgte en general fra et rike (Wei, Wu eller Shu) og spilte gjennom en rekke baner eller brett som representerte ulike konflikter fra Beretningen om de tre kongedømmer, hvor en til slutt ble den ultimate herskeren over Kina. I Musou Mode (hvor de tre riker blir spilt gjennom fra ett rikes perspektiv), blir generalene vanligvis valgt fra ett av de tre rikene Wei, Wu eller Shu. Men fra og med Dynasty Warriors 3: Xtreme Legends ble det mulig å velge en uavhengig general. Dynasty Warriors 3 hadde to hemmelige figurer, Fu Xi og Nu Wa, som ikke var spillbare i Musou Mode. De ble senere tatt ut av de andre spillene.
Både Dynasty Warriors 3 og Dynasty Warriors 5 har en individuell Musou Mode for hver spillbar figur. Dynasty Warriors 4 hadde en Musou Mode for hvert rike. For eksempel, alle figurene som har tilknytning til Wu spiller gjennom Wu sin Musou Mode. Dette gjorde det mulig å bytte figurer når spillet stod i pause på et brett.
På brettene blir figuren fulgt av et tredje-persons syn, hvor skjermen er rettet mot figuren sin rygg når han/hun konfronterer fiender. I motsetning til de mer realistiske Sangokushi seriene er de spillbare figurene i Dynasty Warriors seriene kjent for å ha overnaturlige krefter, der de har som mulighet å sende fiender flygende opp i luften. Enkelte generaler kan sende ut projektiler eller stampe i bakken så fiendene rundt dem faller over ende. Dermed er det mulig å drepe hundrevis, til og med tusenvis av fiender uten hjelp fra datastyrte allierte.
Den oppsatte listen over begivenheter i en full Musou Mode for Dynasty warriors 3 og Dynasty Warriors 4 er som regel følgende:
Dynasty Warriors er kjent for å framstille mange av de spillbare figurene med en personlighet som både er hentet fra ingensteds og eksentrisk, slik som Wei Yan og Zhang He. Andre er kjent for å følge romanene veldig konsenkvent, slik som Cao Cao og Dong Zhuo. Også, noen er kjent for å ha veldig anakronistiske våpen, slik som Ling Tongs nunchaku, Zhou Tais katana, og Sun Ces doble tonfa, eller snakker på en anakronistisk måte. Også spillbare figurer som historisk sett ikke tok del i kamp er tatt med i slagene, vist gjennom alle kvinnene som er inkludert (foruten Zhu Rong som kjempet i romanen med kastekniver). Til slutt, temaet om de mystiske kreftene som er berørt av laserstrålene til Zhuge Liang og Sima Yi, tornadoene som blir utløst av Pang Tong, og de mystiske papir talismanene av den nyeste figuren Zuo Ci.
Liste over spillbare figurer i Dynasty Warriors-seriene
Shu (蜀)
Wu (吳)
Jin (晋)
Andre (他)
Jonas Eduardo Américo
Jonas Eduardo Américo (født 6. august 1949) er en brasiliansk tidligere fotballspiller som blant annet spilte for Santos.
Han ble tatt ut til VM i fotball 1970, der laget hans vant gull.