cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dampmaskin
Virkningsgrad
Historisk har virkningsgraden til dampmaskinen utviklet seg fra rundt 1 % og opp til 10 %. For eksempel har virknignsgraden for damplokomotiver ligget i dette intervallet. Et system med kondensator, flere ekspansjonsstrinn, høyt damptrykk og temperatur, kan få virkningsgraden sterkt forbedret, historisk sett opp mot 20 %, men test av nye konsepter etter år 2000 har demonstrert virkningsgrad rundt 30 %.
Til sammenligning kan moderne store varmekraftverk ha en virkningsgrad på rundt 45 %. Noen ganger kan den brukte dampen fra turbinen, altså spillvarmen, være nyttig i seg selv, og i slike tilfeller kan det oppnås meget høy total virkningsgrad. Et eksempel er såkalte kogenerasjonsystemer, der overskuddsvarme benyttes til fjernvarme til oppvarmingsformål. Dette får den totale energiutnyttelsen til å overstige 90 %. Denne typen kraftverk kalles kraftvarmeverk.
Fornyet interesse for dampmaskiner
Utviklingen av elektrisitetsforsyningen har siden begynnelsen av 1900-tallet gått i retning av sentraliserte og store kraftverk. Dampturbinen tok over etter stempeldampmaskinen som den «moderne dampmaskin». Årsaker til dette er at den bruker lite damp, krever liten plass, er billigere og at teknologiske fremskritt generelt har vært til dens fordel. I samband med store kraftstasjoner har et omfattende kraftsystem for transmisjon av elektrisk energi over store avstander blitt bygget ut slik at storskalafordeler kan utnyttes. Siden slutten av 1900-tallet har en stilt spørsmål om dette er den optimale utviklingen, når det gjelder utnyttelse av mindre og lokale energikilder. Et konsept kjent som distribuert kraftproduksjon, skal bøte på dette ved at små kraftprodusenter legges nær sluttbrukeren.
Etter 2000 har det vært en viss interesse for å utvikle små og store dampmaskiner for flere bruksområder. Bruk av dampmaskiner kan ha fordeler innenfor småskala lokal kraftproduksjon der avfall fra skogbruk som ved, sagflis, avkapp, eller papir, ugress, strå, nøtteskall og lignende brukes som energikilde. Fordeler med dette er at forbrenning i en dampkjel, altså ekstern forbrenning, gir kontrollerte forhold og at kravene til kvaliteten på drivstoffet (avfall) er små. Andre bruksområder kan være biler og andre mobile enheter, og noen kommersielle bedrifter har utviklet systemer for dette.
Årsaker til at en ekstern forbrenning, som i en dampkjel, har fordeler fremfor en forbrenningsmotor, er at problemer med motorbanking og smøring kan elimineres. En annen fordel er at forbrenning kan skje ved relativt lave temperaturer. Dette gir igjen fordelen av at lite av luftens nitrogen blir oksidert i forbrenningsprosessen. Dermed kan en redusere eller eliminere giftige gasser som nitrogenoksid (NOx), samt at det blir små partikkelutslipp. Bruk av varmeenergi ved lave temperaturer gjør at slike maskiner kan egne seg til å bruke damp fra solvarmeanlegg.
Dampturbiner konstrueres for å gi meget stor rotasjonshastighet for å få optimal virkningsgrad. Om en slik maskin skal konstrueres for lav ytelse, vil det bety svært høy rotasjonshastighet, og om bruken krever lavere hastighet er det nødvendig med gir, noe som ikke trengs for en dampmaskin. Dermed kan stempeldampmaskiner ha fordeler der en liten maskin trengs. Stempelmaskiner har på den annen side generelt større mekaniske tap enn turbiner. Dette skyldes friksjon i stempelringene, veivakslingens lagre, kamakslingene og ventilene, samt andre deler. Imidlertid har en dampmaskin betydelig lavere relative mekaniske tap enn en sammenlignbar (samme ytelse) stempeldrevet forbrenningsmotor. Dette skyldes høyere utnyttelse av det mekaniske arbeidet, på grunn av høyere gjennomsnittlig sylindertrykk ved fullast. Dessuten avgir dampmaskinen lite støy.
Et forskningsprosjekt ved KTH har sett på mulighetene for å utvikle det som kalles for en «moderne dampmaskin». Prosjektet har sitt opphav i et prosjekt som SAAB satte i gang på slutten av 1960-årene. I forhold til en tradisjonell stempelmotor gir en dampmaskin (stempelmaskin) muligheter for høy virkningsgrad ved varierende belastning av maskinen. Prosjektet har fokusert på å konstruere en aksial stempelmaskin som skal være uten oljesmøring, se animasjon.
Noter
<references group="lower-alpha"/>
Verdikommisjonen
Vurdering
Verdikommisjonen ble et av de mest omdiskuterte tiltak i nyere norsk kulturdebatt, og den ble også utsatt for en god del kritikk i mediene. I 2005 leverte Jill Merethe Loga en doktoravhandling der hun søker å belyse paradokset at kommisjonen på den ene side skapte nysgjerrighet og begeistring, samtidig som den ble møtt med sterk motstand og var utsatt for latterliggjøring. I en artikkel i Samtiden om kommisjonens sluttrapport kommenterer Nina Dessau retorisk «den paradoksale situasjon at knapt en av de mange journalister som hadde kritisert Verdikommisjonen syntes å bry seg om å lese kommisjonens rapporter»: «En ikke-dialogisk kampanje fulgte kommisjonen til siste slutt.»
Dom Pedrito
Dom Pedrito er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Verdikommisjonen
Vurdering
På den andre siden mente flere kommentatorer etter sluttrapportens publisering, som biskop emeritus Per Lønning, at kommisjonen hverken var en fiasko eller suksess, men i sum relativt overflødig: «Det er ikke rett å si at Verdikommisjonen fløt på overflaten. Men det vil være enda mer galt å si at den gikk til bunns. Den fløt halvannen meter under overflaten, og kom med en hel del politiske og småpolitiske forslag, hvorav mange ser ut til å være ganske all right og interessante, som ethvert fornuftig menneske ville ha understøttet på forhånd.»
Foldsjøen (Trollheimen)
Foldsjøen (også skrevet Follsjøen) er en innsjø i kommunene Surnadal i Møre og Romsdal og Rindal i Trøndelag. Den er regulert som magasin for Trollheim kraftverk.
Máel Sechnaill mac Maíl Ruanaid
Máel Sechnaill mac Maíl Ruanaid var konge av Mide fra 845 og overkonge av Irland fra 846 til sin død 27. november 862. Han tilhørte klanen Clann Cholmáin av det sørlige Uí Néill dynastiet, og var sønn av Máel Ruanaid mac Donnchada (konge av Mide fra 833 til 843) og sønnesønn av Donnchad Midi mac Domnaill (overkonge av Irland fra 766 til 797). Máel Sechnaill regnes som den første kongen i middelalderen som virkelig var nær et reelt overherredømme over hele Irland. I motsetning til sine forgjengere som kalles overkonge (Ard rí) bare i senere kilder som Annalene av de fire mesterne og Geoffrey Keatings Irlands historie, kalles Máel Sechnaill også konge over hele Irland i Ulsterannalene.
Bakgrunn
Máel Sechnaill nevnes ved to anledninger i annalene før han blir konge, ved begge drepte han utfordrere til hans far Máel Ruanaids herredømme i Mide – Crunnmael mac Fiannamail i 839 og Diarmait mac Conchobar (sønn av Conchobar mac Donnchada) i 841.
I 845 tok han livet av sin egen bror Flann og ble konge i Mide. Samme år klarte han å fange den norrøne høvdingen Thorgest som hadde herjet den midtre delen av Irland, og druknet ham senere i Loch Uair, en innsjø i dagens grevskap Westmeath. Keating utmaler i sin Irlands historie denne historien, og framstiller det som om Máel Sechnaill ved list og snarrådighet klarte å overmanne en overmektig tyrann, og ved denne dåden befri Irland fra den norrøne undertrykkelsen. Dette er nok betydelig overdrevet, men seieren over Torgest bidro nok både til at Máel Sechnaill sikret grepet om Mide, og at han utpekte seg som den naturlige etterfølgeren til overkongen Niall Caille mac Áeda da han døde i 846.
Overkonge
Annalene forteller om flere slag mellom Máel Sechnaill og de fremmede, men også om at han hadde dem som allierte. I 856 forteller Ulsterannalene om «stor krigføring mellom hedningene og Máel Sechnaill, støttet av norrøn-gælere».
People (magasin)
People, også kjent som People Weekly, er et amerikansk ukentlig kjendisblad publisert av Time Inc.. Bladet kom ut for første gang 4. mars 1974 og hadde da et omslagsbilde av Mia Farrow som den gang var aktuell i filmen Den store Gatsby. I 2006 hadde magasinet et opplag på 3,75 millioner og en inntekt på 1,5 milliarder dollar.
Grunnkretser i Giske kommune
Grunnkretser i Giske kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Giske kommune, Møre og Romsdal, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Abhishek Bachchan
Abhishek Bachchan (hindi: अभिषेक बच्चन, urdu: ابہشیک بچن) (født 5. februar 1976 i Mumbai, Maharashtra, India) er en indisk skuespiller. Han er sønn av det kjente skuespillerparet Amitabh Bachchan og Jaya Bachchan. Han er gift med Aishwarya Rai
Naihmass Nemtheanga
Alan Averill (født 26. august 1975), kjent under artistnavnet Naihmass Nemtheanga, er en irsk vokalist. Han har vært medlem av bandet Primordial siden 1991. Han er også medlem av det italienske bandet Void of Silence og driver solo-prosjektet Plagued.
Jan Mayen
Jan Mayen er en 377 km² stor, arktisk øy som siden 1930 er en del av Kongeriket Norge. Den er ikke et biland og omfattes ikke av Svalbardtraktaten. Øya administreres av Statsforvalteren i Nordland, men regnes ikke som en del av Nordland fylke.
Jan Mayen ligger relativt isolert nordvest ute i Norskehavet. Nærmeste avstand til annet land er Grønland 460 km mot vest, mens det til Island i sydvest er 560 km, Svalbard i nordøst 990 km og Fastlands-Norge 910 km.
Jan Mayen er delvis tildekket av en isbre og har verdens nordligste aktive vulkan, Beerenberg, som med sine 2 277 meter også er et av Norges høyeste fjell. Fiskerisonen ved Jan Mayen er 293 049 km², et areal nesten tilsvarende Fastlands-Norge. I 1980 ble den økonomiske sonen utvidet til 200 nautiske mil rundt øya, til protester fra Island og Grønland. I 2010 ble hele Jan Mayen fredet som naturreservat, med unntak av 2 km² der det foregår annen virksomhet.
Oppdagelsen av øya
Første mulige belegg for kunnskap om øya stammer fra 500-tallet, og man regner med at den var kjent i vikingtiden. Henry Hudson gjenoppdaget øya i 1607 og kalte den Hudson's Tutches. Etter det ble øya observert flere ganger av navigatører og hvalfangere som gjorde krav på den eller gav nytt navn på den. Hvalfangere fra Hull i England kom til øya i 1611 og ga øya navnet Trinity Island. I 1612 kom den franske hvalfangeren Jean Vrolicq til øya og ga den navnet en Île de Richelieu. I 1614 ga den engelske kapteinen John Clarke øya navnet Isabella, samme år som Jan Mayen fikk dagens navn. Joris Carolus ga øya navnet etter en av sine kapteiner, Jan Jacobs May van Schellinkhout, som hadde kommet til øya tre år tidligere.
Hvalfangst
På begynnelsen av 1600-tallet etablerte nederlandske hvalfangere flere hvaloljekokerier på øya, slik at de kunne utvinne olje fra hvalspekket. På det meste var 1 000 mann i aktivitet på øya i sommermånedene, og flere mindre festningsverk ble bygget for å hindre plyndring. Intensiv fangst medførte at grønlandshvalen ble nesten utryddet, og hvalfangsten rundt Jan Mayen ble avsluttet mellom 1640 og 1650. Øya ble forlatt, og i løpet av de neste 230 årene besøkte kun få skip øya.
Det er fremdeles enkelte rester av spekk-kokeriene og noen hvalfangergraver. I 1962 ble to større kanoner funnet ved Kvalrossbukta. Disse ble tidligere brukt som saluttkanoner ved stasjonen.
Ny aktivitet
Etter hvalfangstperioden på 1600-tallet var det ingen aktivitet på øya før mot slutten av 1800-tallet. En østerriksk-ungarsk vitenskapelig ekspedisjon oppførte en forskningsstasjon og gjennomførte kartlegging og utforskning av øya i 1882–1883. Deres kart var i vanlig bruk frem til 1950-årene.
Øya annekteres av Norge
Deler av øya ble okkupert av Meteorologisk institutt på vegne av Norge i 1922 og hele øya i 1926, da av Hallvard Devold som var bestyrer for den norske meteorologi- og radiostasjon på Jan Mayen. Øya ble underlagt norsk suverenitet ved kongelig resolusjon 8. mai 1929 og ble en del av kongeriket 27. februar 1930, jf. Jan Mayen-lovens § 1.
Jan Mayen var administrert fra Oslo gjennom Sysselmannen på Svalbard frem til 1. januar 1995. Deretter ble Jan Mayen lagt under Fylkesmannen i Nordland. At Jan Mayen er en del av riket i motsetning til de antarktiske besittelser som er gjort til biland, gjør at konvensjoner som Norge er forpliktet av, også gjelder Jan Mayen hvis det ikke er tatt forbehold ved ratifikasjonen.
Andre verdenskrig
Med unntak av vinteren 1940-41 har det vært kontinuerlige meteorologiske observasjoner på Jan Mayen. I frykt for tyske angrep ble det i 1940 besluttet å brenne stasjonen og evakuere mannskapet til England. Sjøforsvarets fartøy «Fridtjof Nansen» ble sendt for å evakuere mannskapet, men da denne sank ble stasjonens mannskap samt hele besetningen fra Fridtjof Nansen hentet av «Honningsvåg» fra Marinenes Islandsavdeling den 12. november 1941.
Men overveielser om den strategiske betydning av værobservasjonene, blant annet for konvoitransporten til Murmansk, gjorde at man ønsket å starte virksomheten igjen. Året etter, i 1941, returnerte mannskapet sammen med soldater fra den norske brigaden i Skottland. På det meste talte styrken 52 mann. Det ble ikke gjort forsøk fra tysk side på å landsette tropper på øya, men tyske fly og ubåter avla flere ganger Jan Mayen visitter for å rekognosere samt skaffe seg værobservasjoner. Unntaksvis skjøt tyske fly mot menn og anlegg på bakken, men uten at større skade ble gjort, slik at mannskapet kunne levere meteorologiske data gjennom hele krigen.
To tyske fly krasjet på Jan Mayen i løpet av andre verdenskrig, og besetningene på totalt 13 omkom. Det første flykrasjet skjedde 15. juli 1942 ved Flykollen, seks kilometer sørvest for Olonkinbyen, men dette var ukjent inntil restene av et tysk Junkers Ju 88 D1 tilfeldigvis ble oppdaget av en gruppe britiske geologer 23. august 1950. Det var fire omkomne besetningsmedlemmer. Det andre flykrasjet skjedde 7. august 1942 ved Danielsenkrateret vest for Sørlaguna. Flyet var av typen Focke-Wulf Fw 200, og alle ni besetningsmedlemmene omkom. Området var dekket av tykk tåke denne dagen, så bombing var ikke mulig. Av samme grunn ble ikke flyet beskutt fra bakken, da de norske styrkene på grunn av tåka ikke kunne avgjøre om flyet var venn eller fiende.
I 1959 ble levningene av besetningene på de to flyene gravlagt på krigskirkegården i Narvik.
Høsten 1943 ga den norske regjeringen amerikanerne lov til å etablere en radiolyttestasjon på Midt-Jan i den hensikt å peile inn den hemmelige tyske radio- og meteorologiske stasjonen på Grønland. Den amerikanske basen gikk under navnet Atlantic City. Et vilkår var at amerikanerne skulle fjerne stasjonen og forlate øya straks etter krigens opphør. Amerikanerne ble stående på Jan Mayen til februar 1946. Den norske regjeringen var sterkt opptatt av amerikansk tilbaketrekking for å hindre at Sovjetunionen skulle få et påskudd for å kreve liknende eller større militære anlegg på Svalbard.
Den 25. september 1944 satte tyskerne i land en ubetjent værstasjon i Krossbukta, nord på øya. Denne ble oppdaget av en peilestasjon på Island i januar 1945, og den ble hentet av norske mannskaper fra patruljefartøyet «Namsos» 27. mars 1945. Vindmåleren var da defekt.
Jan Mayen var den eneste del av Kongeriket Norge som fullt ut var under den norske eksilregjeringens (offisielle) kontroll.
Utvidelse av den økonomiske sonen
I 1980 ble den økonomiske sonen utvidet til 200 nautiske mil rundt øya, til protester fra Island og Grønland. Med Island godtok Norge ved avtaler 28. mai 1980 og 22. oktober 1981 å innsnevre Jan Mayen-sonen, ved at Jan Mayens økonomiske sone ble avgrenset av den islandske 200-mils sonen og ikke ved midtlinjen. Tvisten med avgrensningen mot Grønlands økonomiske sone ble avgjort i Jan Mayen-saken mellom Danmark og Norge av den internasjonale domstolen i Haag i 1993. Avtalene med Danmark og Island ble fremmet av Kongen i statsråd 13. februar 1998 og vedtatt av Stortinget 2. april 1998
Endring av virksomheten
Ekspedisjonen på kystradiostasjonen Jan Mayen radio ble i 1995 nedlagt og overført til Bodø radio, hvor den styres via satellitt.
LORAN-C-senderen på Jan Mayen ble tatt ut av drift i 2015. Det driftes i dag en sensorstasjon for Galileo og en bakkestasjon knyttet til EGNOS-satellitter på øya.
Cyberforsvaret drifter stasjonen med ca 14 ansatte, og Meteorologisk institutt er til stede med fire ansatte. Stasjonen er bemannet hele året, og store deler av besetningen er tilsatt på seksmåneders basis.
Fredning
Ved kongelig resolusjon 19. november 2010 ble hele Jan Mayen med noen unntak fredet som naturreservat. Unntakene omfatter Olonkinbyen, den meteorologiske stasjonen og flyplassen på østsiden av øya og et mindre område i Kvalrossbukta på vestsiden av øya. Territorialfarvannet rundt øya med unntak av et område i og utenfor Båtvika sør på øya ble også fredet. Naturreservatet er på ca. 375 km² landareal og ca. 4315 km² marint areal. Dessuten må det søkes om tillatelse for opphold på øya. Tillatelse (til andre enn autorisert personell) gis bare for kortvarige opphold (én uke). Det er ikke tillatt for andre enn autorisert personell å telte eller slå leir på øya. Det finnes egne regler for utlendingers opphold på øya.
Geografi
Landarealet til Jan Mayen er 377 km², som til sammenlikning er noe større enn Osterøy på fastlandet. Jan Mayen kan inndeles i tre deler, i hver ende de berglendte Nord-Jan og Sør-Jan, og det lave midtpartiet Midt-Jan. Nord-Jan domineres totalt av vulkanen Beerenberg, mens Sør-Jan har den lavere Rudolftoppen som sitt landemerke. De to delene er da forbundet med et lavt eid mellom Rekvedbukta i syd og Engelskbukta i nord. Jan Mayen strekker seg 53 km i retning sørvest til nordøst mellom 70° og 72°N og mellom 8° og 9°V. Den er bare 2,5 km bred på det smaleste og 15,8 km på det bredeste.
Naturforhold
Jan Mayen er en del av den midtatlantiske ryggen. Denne undervannskjeden strekker seg helt sør til Bouvetøya, og består av vulkansk fjell, dannet for inntil en million år siden i sprekksonen mellom kontinentalplatene til Amerika på den ene siden og Europa og Afrika på den annen. Jan Mayen er den synlige toppen på et av disse vulkanske fjellene, der fjellfoten ligger ca. 3000 meter under havet. Jan Mayens kjennetegn er den 2277 meter høye vulkanen Beerenberg som for en stor del er dekket av isbreer og utgjør hele den nordlige delen av øya (Nord-Jan). Beerenberg, som fortsatt er en aktiv vulkan, hadde sitt siste utbrudd i 1985. Hele øya er av vulkansk opprinnelse, men om sommeren gir mose, gress og hardføre blomster farge til det ellers svarte landskapet. Berggrunnen ligner mye på store deler av Island. 113 km2 av øya har isdekke; noe som utgjør ca. 30 % av det totale areal.
Innsjøer
Ved den smaleste delen av øya ligger øyas to innsjøer, Nordlaguna og Sørlaguna. Nordlaguna er 40 meter på det dypeste og var en viktig ferskvannskilde. Men i løpet av de siste tiårene har området som skiller lagunen fra sjøen blitt smalere, slik at høye bølger slår over og gjør vannet brakt. Sørlaguna er mye større, men så grunn at den kan tørke ut om sommeren.
Klima
Øya ligger i overgangen mellom arktisk og borealt klima med relativt milde vintre og kalde somre, med en månedlig middeltemperatur på Midt-Jan som varierer mellom +5 og −6 ℃. Øya ligger i en lavtrykksbane som ofte fører mild luft sørfra. Årsnedbøren varierer med de topografiske forhold, men måles til omkring 700 mm på Midt-Jan. Øya er ofte dekt av tåke, og de omkringliggende havområdene er islagt mellom februar og april.
Flora
Store deler av Jan Mayen er dekket av svart vulkansk sand eller stein nesten uten vegetasjon, men noen steder kan man finne tykke, fargerike tepper av småvokste urter, lav og moser. Floraen omfatter 73 arter av karplanter, langt færre enn Svalbard, selv om Jan Mayen ligger mye lenger sør. Det vokser ikke busker og trær på Jan Mayen med unntak av dvergbusken musøre, som bare blir én–to cm høy. De fleste planteartene har ellers en vid sirkumpolar eller amfiatlantisk utbredelse i nordlige strøk. Det er tre endemiske plantearter, alle i løvetannslekta.
Fauna
Avstand fra andre landområder gjør at artsrikdommen er begrenset på Jan Mayen, men øya er likevel et viktig hekkested for flere sjøfuglarter, og 27 fuglearter hekker fast på øya. De store koloniene med havhest, alkekonge og polarlomvi anses å ha både nasjonal og internasjonal verneverdi. Andre store forekomster av fuglearter er krykkje og lunde. Totalt er det observert 98 forskjellige fuglearter som besøker øya periodisk.
Fjellrev var tidligere det eneste tallrike pattedyret på øya, men intensiv fangst i begynnelsen av 1900-tallet førte til at fjellreven nå er utryddet på øya. Klappmyss og grønlandssel har yngleplasser på den nordvestlige delen av Jan-Mayen. Isbjørn opptrer streifmessig når iskanten ligger opp mot Jan Mayen vinterstid. Siste sikre observasjon av isbjørn var i 1990.
Nordlaguna på Midt-Jan er det eneste ferskvannsøkosystemet som ikke tørker inn i tørre perioder og har en bestand av ferskvannsrøye som man antar har vært isolert fra omverdenen mellom 1500 og 4000 år.
Administrasjon
I 1922 okkuperte Meteorologisk institutt deler av Jan Mayen på vegne av Norge og i 1926 hele øya. Ved kongelig resolusjon av 8. mai 1929 ble Jan Mayen lagt inn under norsk statsoverhøyhet og ved lov av 27. februar 1930 ble øya gjort en del av Kongeriket Norge.
Det er gitt en rekke forskrifter til loven og i forskrift om administrasjonen av 21. november 1980 er det fastsatt at Sysselmannen på Svalbard tjenestegjør inntil videre som sysselmann på Jan Mayen, med samme «forretningsområde» som i Svalbardloven, unntatt forretningene som politimester, notarius publicus og hjelpedommer. Denne ordning ble endret høsten 1994, slik at arbeidsoppgavene fra 1. januar 1995 ligger til fylkesmannen (senere statsforvalteren) i Nordland, men uten at Jan Mayen er del av noe fylke eller selv er gjort til noe fylke. Samferdselsdepartementet har overordnet samordingsansvar for Jan Mayens driftsbudsjett. Salten tingrett er førsteinstansdomstol for Jan Mayen.
Demografi
De eneste innbyggerne på øya er personell fra Forsvaret og Meteorologisk institutt, i alt 18 personer. Av disse er 14 personer ansatt i Forsvaret mens de resterende fire er ansatt av Meteorologisk institutt. Antall innbyggere øker i sommerhalvåret da vedlikehold blir utført på øyas installasjoner. Tjenestetiden er normalt seks måneder, og personellbytte skjer i april og oktober. Den meteorologiske stasjonen ligger ca. tre kilometer fra Olonkinbyen, hvor alt personell bor.
Næringsliv
Det finnes ingen utnyttbare naturressurser på Jan Mayen, unntatt fisk i havet. Den økonomiske aktiviteten er begrenset til drift av stasjonen som bemannes av Cyberforsvaret og Meterologisk institutt. Det er også etablert en referansestasjon for EGNOS og en referansestasjon for satellittnavigasjonssystemet Galileo på Jan Mayen. Det var tidligere en Jan Mayen LORAN-C-sender på øya, men denne er nå nedlagt og revet.
Jan Mayen radio
Jan Mayen radio var en norsk kystradiostasjon på Jan Mayen som ble bygd i 1921. I september 1940 ble stasjonen ødelagt av norske styrker og besetningen sendt til Island. I 1941 ble en ny stasjon bygd. Etter krigen ble den flyttet til et nytt sted. Stasjonen kontrolleres i dag fra Bodø Radio via satellitt, men kan tas i lokal kontroll ved sambandsbrudd mot Eik jordstasjon.
Samferdsel
Atkomstmulighetene til Jan Mayen er begrenset. Enkleste adkomst er med fly, hvor man lander på øyas 1585 meter lange flystripe. Jan Mayens flyplass er værutsatt og brukes hovedsakelig av Forsvarets C-130J Hercules, som kommer med forsyninger hver andre eller tredje måned. Byggingen av Jan Mayen flyplass ble påbegynt i august 1960 og det første flyet, et Catalina-fly fra Luftforsvaret, landet 17. september 1960 for å hente en person akutt syk med bukhinnebetennelse. Det første sivile flyet landet 29. oktober 1961 og var en Douglas DC-4 fra Braathens S·A·F·E. Før flyplassen ble bygget fikk Jan Mayen postforsendelser på vinterstid ved flyslipp fra Consolidated PBY Catalina. Øya har ingen naturlig havn og ilandstigning fra båt kan være farlig, men er mulig både på nord- og sørsiden.
Veinettet ble bygget ut og forbedret med hjelp fra Ingeniørbataljonen i 2015.
Under en tur til Jan Mayen, Bjørnøya og Spitsbergen i 1954 forulykket postflyet på Bjørnøya.
Jan Mayens postnummer er 8099 og amatørradiokoden er JX. Internettdomenet .sj er tildelt Svalbard og Jan Mayen, men er ikke tatt i bruk.
Puppebu er en hytte som ligger i Kvalrossbukta på nordkysten av Jan Mayen. En liten vei forbinder Puppebu og Olonkinbyen på sørkysten.
Liu Bocheng
Liu Bocheng (kinesisk: 劉伯承; pinyin: Liú Bóchéng, Wade-Giles: Liu Po-ch'eng; født 4. desember 1892 i Kaixian i provinsen Sichuan i Kina, død 7. oktober 1986) var en viktig kommunistisk hærfører under den kinesiske borgerkrig.
Liv og virke
Liu begynte sin militære karriere i en skoleelevmilits som ble dannet etter Xinhairevolusjonen i 1911 for å forsvare den nye republikken. I kamp mot Yuan Shikais styrker i 1916 mistet han et øye, noe som forklarer hans tilnavn den enøyde drage.
I 1926 gikk han inn i det kinesiske kommunistiske parti, og fikk snart militære kommandoposter. Den 1. august 1927 var han en av lederne for Nanchangopprøret. Fra slutten av 1927 til 1930 studerte han i Sovjetunionen.
Under «den lange marsjen» tjente Liu i Den røde armé (forløperen til Folkets frigjøringshær) som stabssjef. Liu skal ha holdt ut ni dager og netter i strekk på en klippestein for å holde øye med sine styrkers kryssing av Yangzijiang. Lius hønseblod-ed med lederen av Yifolket, Xiao Yedan, muliggjorde en trygg transitt gjennom Yi-området. I makt- og kursstridighetene under «den lange marsjen», mellom tilhengerne av Mao Zedong og Kominterns agenter rundt  Otto Braun (De 28 bolsjeviker), stod Liu på Maos side, særlig under den avgjørende Zunyikonferansen.
Under den annen sino-japanske krig kommanderte Liu sammen med Deng Xiaoping som politisk kommissær den 129. divisjon, som da var den beste og viktigste enheten på kommunistisk side. Den 129. divisjon ble senere utvidet til annen feltarme, og Liu ledet den i kamp mot Kuomintang-truppene til Chiang Kai-shek. Han ledet det kommunistiske utbruddsforsøket fra Shanxi og opprettet anti-japanske støttepunkter i fjellene i fjelltraktene mellom Shanxi, Hebei og Henan. Etter at Japan kapitulerte i 1945, kommanderte Liu flere feltarmeer og innledet kommunistenes strategiendring fra geriljataktikk til massive motangrep. I juni 1947 ledet han med Deng Xiaoping angrepet på Dabiefjellene nord for Kuomintangs hovedstad Nanjing, Huaihaikampanjen og kryssingen av Yangtzejiang. Denne manøveren ødela Kuomintangs sentralarmé og tvang dem sørover i landet.
Da Mao utropte Folkerepublikken Kina den 1. oktober 1949 på Tiananmenplassen i Beijing, var Liu med på seremonien. Etterpå ble han stedfortredende sekretær for kommunistpartiets sørvestbyrå i Chongqing – sekretæren var Deng Xiaoping. Senere fikk han høye militære stillinger, som for eksempel president og politisk kommissær for Folkets frigjøringshær, stedfortredende formann for den sentrale militærkommisjon, og flere ganger medlem av den stående komité for Den nasjonale folkekongress og Sentralkomiteen for det kinesiske kommunistiske parti.
I 1955 ble Liu utnevnt til marskalk.
Riksvei 15
Riksvei 15 (Rv15) går mellom Måløy i Kinn og Otta i Sel. Veiens lengde er 280,3 km, hvorav 144,5 km i Vestland, 2,8 km i Møre og Romsdal og 135,8 km i Innlandet. Mellom Nordfjordeid og Kjøs bru følger veien samme trasé som E39 29,7 km.
Den tar av fra E6 i Otta og følger Ottadalen vestover forbi Lalm, Vågåmo, Lom og Bismo til Grotli. Videre vestover langs sørsiden av Strynsvatnet, gjennom Stryn sentrum, fra Innvikfjorden over til Hornindalsvatnet, langs sørsiden av dette videre vestover til Nordfjordeid, langs nordsiden av Nordfjord til Måløy.
Gjennomsnittlig benytter hvert døgn 800 kjøretøy RV 15 gjennom Breidalen, av dette er 25 prosent tungtrafikk. Veien Stryn-Otta er del av en av de korteste rutene mellom Bergen og Trondheim. Ekspressbussene bruker denne ruten.
Historikk
Mellom Nordfjordeid og Haus var veien ferdig i 1928. Opprinnelig var det fergeforbindelse videre til Maurstad, veiforbindelsen til Maurstad ble gjennombrutt i 1938.
Dagens vei fra Grotli om Breidalen til Ospeli bru, med tre tunneler,Oppljostunnelen gjennom Oppljoseggen, Grasdalstunnelen gjennom Sætreskardfjellet og Ospelitunnelen gjennom ospelifjellet ble åpnet 11. oktober 1977. Den gamle hovedveien som går over Strynefjellet ble turistvei og utgjør i dag riksvei 258. Begge veistrekningene er foreslått vernet i Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner. Veien mellom Stryn og Grotli kostet 177 millioner kroner da den var ferdig i 1977. Den ga fergefri helårsforbindelse mellom Nordfjord og Østlandet. Før det gikk trafikken fra Nordfjord til Østlandet vinterstid via Åndalsnes.
Strekningen mellom Stryn og Nordfjordeid med tilhørende tunneler ble åpnet i 1992 etter at veiarbeidet ble påbegynt i 1966. Første delstrekning var mellom Nordfjordeid og Hjelle. På Hornindalsvatnet gikk det rutebåt til 1972.
Ny vei vestover fra Nordfjordeid med riksveistandard og to tunneler ble åpnet på slutten av 1990-tallet, den ene tunnelen, Erviktunnelen, har fortau for at skolebarn fra Ervik skal kunne gå trygt til skolen i Kjølsdalen.
Søre Neset
Søre Neset er den sørligste delen av Os i Hordaland. Det består av gårdene Lekven, Ferstad, Lunde, Haugland, Halhjem og Bjørnen.
Riksvei 15
Historikk
Før forvaltningsreformen trådte i kraft den 1. januar 2010 hadde veien status som stamvei.
Under den uventede flommen 14. oktober 2018 truet vannmassene i Otta med å rive med seg flere broer på riksvei 15, blant annet Vollungsbro.
Parsellen Langevatn - Breidablikk på riksvei 15 gjennom Breidalen fikk i 1988 "Vakre vegers pris"
Trafikk
I årene 2015-2018 var trafikken over Strynefjellet målte ved Ospelitunnelen omkring 900 kjøretøy i døgnet i gjennomsnitt, av dette var 24 % tungtrafikk. I månedene desember til februar var trafikken under 500 i døgnet. I juli var trafikken mellom 2000 og 2500 kjøretøy med en økning fra tidligere år der trafikken var rundt 2000. Etter åpningen av Eiksundsambandet (2008) og Kvivsvegen (2012) var det ventet økt trafikk, særlig av tungtrafikk, fra sørlige Sunnmøre over Strynefjellet fordi Eiksundsambandet og Kvivsvegen ga en kortere og ferjefri forbindelse mellom Ulsteinvik, Ørsta og Østlandet. Den ventede økningen har uteblitt noe som forklares blant annet med at tunnelene på Strynefjellet har for lav standard. Mange transportselskaper velger i stedet E136 via Åndalsnes.
Strynfjellet
Slaget om Cisterna
Slaget om Cisterna (30. januar 1944 til 2. februar 1944) var et slag kjempet under andre verdenskrig, som en del av Operasjon Shingle. Slaget endte med tysk seier.
Fylkesvei 235
Fylkesvei 235 går mellom Ilsåslia i Åmot og Elverum sentrum.
Slaget om Cisterna
Foranledningen til slaget var de alliertes landgang i Anzio 22. januar 1944. I løpet av uken som fulgte klarte de allierte å landsette 69 000 mann og etablere et sterkt brohode ved Anzio. Samtidig hadde tyskerne hatt tid til å bringe inn forsterkninger, og de tyske troppene talte rundt 71 500 mann.
Fylkesvei 235
Strekningen ble fastlagt 2019, og består av den tidligere fylkesvei 535 (Hedmark) og et kort stykke av fylkesvei 556 (Hedmark).
Grenaderlue
Grenaderlue (på tysk Grenadiermütze, fransk mitre de grenadier og engelsk grenadier cap eller mitre, «mitra») var høye uniformsluer som ble båret av grenadersoldater på 1700-tallet. Luene var vanligvis spisse og avstivet og utstyrt med skilt foran. Hodeplagget ble et karakteristisk kjennetegn for granatkastende elite-infanterister i hærene fra Storbritannia, Russland, Preussen og de fleste tyske statene dengang.
Historikk
{|
Andre luetyper ble tatt i bruk eller utviklet seg parallelt med den høye spisse. Spanske, østerrikske og franske grenaderer brukte høye pelsluer med en poseformet pull, ofte hengende som en hette bak, kalt fusilierlue. På slutten av 1700- og begynnelsen av 1800-tallet ble det gjort forsøk med andre former for grenaderluer, blant annet sjakoer med ekstra høy fjærpryd, men bjørneskinnsluer ble dominerende, og de gammeldagse, spisse grenaderluene gikk nesten helt ut av bruk; i 1914 var det bare tre regimenter innen den prøyssiske og russiske keisergarden som bar dem til sin paradeuniform.
Riksvei 13
Riksvei 13 (Rv13) går mellom Sogndalsfjøra i Sogndal og Stavanger. Den går parallelt med E39, men lengre øst.
Veien forlater E39 i Stavanger. Traséen videre er Ryfylketunnelen–Tau–Hjelmeland ... Nesvik–Sand–Suldal–Røldalsvatnet–Seljestadtunnelen–Odda–Tyssedal–Lofthus–Kinsarvik–Granvin–Voss–Vinje–Myrkdalen–Vikafjell–Viksøyri–Vangsnes ... Dragsvik/Hella–Hermansverk/Leikanger–Sogndalsfjøra.
Historikk
Riksvei 13 krysser den nedre delen av Låtefossen på ei steinhvelvbru. Broen inngikk i hovedveiforbindelsen mellom Østlandet og Vestlandet igangsatt i 1857. Broen var ferdig i 1859 og det første store prosjektet langs traseen. Vannspruten fra fossen gjør at veibanen nesten alltid er våt. Låtefoss bru ble i 1940-årene utvidet med om lag to meter for å ta unna den økende biltrafikken. Den asfalterte kjørebredden ble da 5,5 meter.
Før 1992 hadde veien delvis en annen og vestligere trasé mellom Sand og Voss. Den gikk samme vei Sandnes–Jørpeland–Tau–Hjelmelandsvågen–Nesvik–Sand. Herfra fulgte den fergen til Ropeid og nordover til Sauda hvor veien hadde et avbrudd (her skulle den gå videre langs den planlagte Nordstøldalsveien til Etne). Veien mellom Sand og Horda ved Røldalsvatnet var til da riksvei 46.
Da Fjærlandstunnelen ble åpnet 1986 ble riksvei 5 flyttet dit, og strekningen mellom Førde og Dragsvik ble del av riksvei 13, strekningen Dragsvik–Vadheim ble riksvei 55.
Dagens fylkesvei 613 fra Dragsvik var del av veien frem til 31. desember 2009. 2019 ble riksvei 55 i Balestrand og Sogndal del av veien.
Strekningen mellom Solheim (Solheimsvik) og Nesflaten ved Suldalsvatnet, som altså var riksvei 46 fram til 1992, ble ferdigstilt rett før jul 1978. Fram til da gikk trafikken over Suldalsvatnet med ferge. Den siste ferga var M/S «Suldalsporten».
Før Hardangerbrua ble åpnet 17. august 2013 var fergesambandet Bruravik–Brimnes del av veien.
Tunsbergtunnelen åpnet i 2011. Hovedtraseen for riksvei 13 mellom Granvin og Vossevangen ble da ført utenom det bratte og trange partiet i Skjervet med Skjervefossen. Den gamle traseen regnes som arm av riksvei 13. Tunnelen er en del av Vossapakko. Den gamle strekningen forbi Skjervet ble utbedret i 2016 som ledd i Nasjonale turistveier. Rasteplassen ved Skjervsfossen ble i 2016 tildelt arkitekturprisen Small Spaces Award.
Jobergtunnelen åpnet i 2017 og den leder tunnelen utenom bebyggelsen på Nedre Seim/Vassenden ved øvre ende av Granvinsvatnet. På grunn av ras fra det bratte Joberget ble tunnelen, som opprinnelig var planlagt til 400 meter bak bebyggelsen, forlenget til 1,900.
Den 31. desember 2019 ble de 14 kilometer lange undersjøiske Ryfylketunnelen åpnet. Fortsettelsen gjennom Hundvågtunnelen åpnet 22. april 2020, og dette medfører at riksvei 13 nå går denne veien til E39 i sentrale Stavanger. Strekningen Solbakk–Oanes ble fylkesvei 523, veien Lauvvik–Høle fylkesvei 508, veien Høle–Hogstad kommunal vei og Hogstad–Sandnes fylkesvei 516.
Goteviktunnelen (2,9 km) ved Vangsnes ble offisielt åpnet 19. januar 2021. Tunnelen ble blant annet begrunnet med rasfare.
Standard
Riksvei 13 er til dels smal. Smalest er den fra Håra i Odda til fylkesgrensen, og fra Lovraeidet i Suldal til grensen Suldal–Hjelmeland, der det er til dels ned til 4 meter dekkebredde.
Strekningen Sand–Erfjord (i Ryfylke) og Bjortveit–Odda (i Hardanger) kom i 2018 på henholdsvis tredje og sjette plass i NRKs uoffisielle kåring av «Norges verste veg». Det er mange tunneler over 100 m lengde uten belysning på riksvei 13, hovedsakelig i Suldal kommune, og det har vært kritikk i NRK mot det.
I sommersesongen har det i perioder vært trafikkork langs Sørfjorden særlig på strekningen Bjotveit–Kyrkjenes (i Kinsarvik). I sommersesongen skyldes liten fremkommelighet blant annet turisttrafikk med en del busser. Trafikken økte vesentlig etter at Hardangerbrua åpnet. Strekningen havnet på 8. plass i NRKs uoffisielle kåring (i 2018) av Norges verste vei. I denne region ligger Trolltunga som har blitt vurdert høyt i internasjonal media som turistattraksjon. Bobiler og vogntog kan få det umulig å møtes uten å bakke, men det blir ikke lett da andre biler står bakpå. Veien Skare–Odda er en del av en av veiene Oslo–Bergen, den som går gjennom Jondalstunnelen og har blitt brukt mer etter 2018 da bompenger opphørte.
Sommeren 2022 ble veien stengt to ganger i flere dager etter to store steinras ved Okslatunnelen.
Byggeplaner
Nasjonal transportplan 2022–2033 nevner rv. 13 Skare–Sogndal. Regjeringen planlegger å overføre utbygging av denne strekningen til Nye Veier. Prioritert innenfor perioden blir Kinsarvik–Kyrkjeneset–Bjotveit og Jøsendal–Odda–Tyssedal og evt senere Vikafjellstunnelen. Ifølge Nasjonal transportplan 2022–2033 skal også Rødsliane–Lovraeide bygges om inkludert en 4 km tunnel.
Navn/status
Riksvei 13 vil få status som «diktervei»; dette ble avgjort i april 2009 under en konferanse i Ulvik. Veien skal markedsføres i sammenheng med de fem dikterne Arne Garborg, Rasmus Løland, Olav H. Hauge, Per Sivle og Jakob Sande.
Mellom Solbakk og Sand heter veien også Ryfylkevegen.
Nasjonale turistveier
Hardanger Strekningen Låtefossen–Kinsarvik er en del av nasjonal turistvei Hardanger sammen med strekningen mellom Steinsdalsfossen i Kvam og Granvin på og strekningen Jondal–Utne på.
Ryfylke Sammen med, og delstrekninger av  har strekningen mellom Berge i Suldal og Oanes i Forsand fått status som nasjonal turistvei Ryfylke. Turistveien er 183 km lang.
Trafikk
Veien over Vikafjellet er utsatt for snø og skred. Vintersesongen 2014–2015 var Vikafjellet stengt i 1,700 timer. Omkjøring kan gjøres Dragsvik–Sogndal–Lærdalstunnelen, hvilket er 87 km lengre. Gjennomsnittlig daglig trafikk over Vikafjellet (målt ved Storehaugtunnelen) var i årene 2010–2018 omkring 500 kjøretøy, av dette var rundt 13 % tungtrafikk. I juli var trafikken opp mot 1,200, i desember–februar var trafikken under 200.
Gjennomsnittlig daglig trafikk
Nasjonal turistvei Hardanger
Nasjonal turistvei Ryfylke
- Åpna i 2012 sammen med drøyt 3,5 km utbedra veg
Folkemordkonvensjonen
Konvensjon om forhindring og avstraffelse av forbrytelsen folkemord (engelsk: Convention on the Prevention and Punishment of the Crime of Genocide) er en FN-konvensjon vedtatt av FNs generalforsamling i desember 1948, og som trådte i kraft i januar 1951. Alle signatarstater pålegges å forhindre og straffe folkemord i krig og fredstid. 137 stater har til nå undertegnet konvensjonen.
Definisjon
Konvensjonens artikkel 2 definerer folkemord som
Konvensjonen hadde til hensikt å forby handlinger som de Det tredje riket utførte mot jødene under andre verdenskrig. I det første utkastet til konvensjonen inneholdt definisjonen av folkemord også politiske drap, men Sovjetunionen og noen andre land motsatte seg at handlinger mot grupper med en felles politisk oppfatning eller sosial status skulle innlemmes.
Bruk
Første gang konvensjonen ble brukt som rettsgrunnlag var 2. september 1998, da det internasjonale rettstribunalet for Rwanda fant Jean-Paul Akayesu – tidligere borgermester i en småby i Rwanda – skyldig i ni tilfelle av folkemord. To dager seinere ble Jean Kambanda som første statsminister tiltalt for folkemord på grunn av sin rolle under folkemordet i Rwanda.
Den første staten som ble tiltalt etter konvensjonen, var Serbia. Den internasjonale domstolen frikjente 26. februar 2007 Serbia for direkte deltakelse i folkemord under krigen i Bosnia, men slo samtidig fast at myndighetene i Beograd brøt internasjonal lov ved ikke å forhindre Srebrenica-massakren, og ved ikke å utlevere personer anklaga for folkemordet på bosniske muslimer til Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia.
Hudningsvatnet
På grunn av omfattende forurensning fra Grong Gruber ble den 2,8 km² østre (indre) del av sjøen i 1989 avstengt med en terskel midtveis, og samtidig underlagt overvåkning av forurensningsnivå (NIVA). Orvasselva er ledet forbi dette nå avstengte bassenget og renner ut i det som nå har blitt et betraktelig renere vassdrag. Inntil avstengningen hadde all avrenning fra gruvene gått direkte ut i vassdraget.
Første bosetning ved sjøen var samisk, omtrent på 1800-tallet. Sjøen er et populært fiskevatn for grunneierne, og det finnes både ørret og røye. Ørekyt ankom i 1975.
Det kjente Jomaløpet arrangeres langs Hudningsvatnet, med oppstart i Joma og avslutning i Røyrvik sentrum.
Provinsen Abuná
Provinsen Abuná er en provins i departementet Pando i Bolivia. Hovedstaden er Santa Rosa del Abuná.
Kelly Kelly
Barbara Jean «Barbie» Blank (født 15. januar 1987), bedre kjent som Kelly Kelly, er en amerikansk modell og danser. Hun er også en amerikansk fribryter, Signert med WWE World Wrestling Entertainment på deres RAW show, som en WWE Diva. Kelly Kelly er nåværende WWE Divas Champion.
Dom Pedro de Alcântara
Dom Pedro de Alcântara er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Ravn (andre betydninger)
Ravn kan referere til:
De internasjonale øylekene 2013
De internasjonale øylekene 2013 (De 15. internasjonale øylekene) ble avholdt på Bermuda sommeren 2013. Arrangør av øylekene er International Island Games Association.
Dette var første gangen øylekene ble arrangert utenfor Europa.
Påmeldte
22 av medlemsøyene var påmeldt til konkurransene på Bermuda. Rhodos og Sark deltok ikke i de internasjonale øylekene på Bermuda.
Øvre Hein
Øvre Hein er en innsjø som ligger i kommunene Hol og Nore og Uvdal i Viken.
Provinsen Federico Román
Provinsen Federico Román er en provins i departementet Pando i Bolivia. Hovedstaden er Nueva Esperanza.
Ravnen
Ravnen (fra latin Corvus) er et stjernebilde på den sørlige himmelhalvkule.
Det har elleve stjerner som er synlige for det blotte øye.
Brennodden
Brennodden er en liten odde ved Vurrusjøen i Engerdal kommune. Navnet kommer av at det ble brent kull der i eldre tider i sammenheng med kullbrenneriene på Røros. På Brennodden er det nå tre bebodde hus.
Dona Francisca
Dona Francisca er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Norske Hollywoodfruer
Norske Hollywoodfruer er en norsk dokusåpe som gikk på TV3 i 2010. Serien fulgt de norske kvinnene Antoinette Kristensen, Kristine Dorow, Beatrice Prochazka og Siv Cotton og deres liv i Hollywood.
Serien var en norsk versjon av Svenske Hollywoodfruer.
Programmet klarte ikke å oppnå samme suksess som den svenske. De to første episodene hadde et snitt på 147 000 seere.
Bakgrunn
Antoinette, fra Molde, var popartist og satset på en musikkarriere i Hollywood. Hun het egentlig Anette Haukaas, men skiftet navn da hun startet satsingen som artist for fullt.
Beatrice, opprinnelig fra Oslo, var en fremgangsrik kvinne som både nøt karriere- og familieliv i Hollywood. Hun var 38 år og gift med Sean, som hadde tjent sin formue på eiendom. Sammen hadde de en datter på fire år, og i tillegg hadde hun en voksen datter fra et tidligere forhold.
Siv, opprinnelig fra Elverum, var en Hollywood-frue i ordets rette forstand. Hun kom til USA som au pair da hun var 17 år, og var gift med en velstående amerikansk mann på 60 år. Sammen hadde de en datter på åtte år. Familien bodde i et luksuriøst hus i et fasjonabelt og bevoktet boligområde i Hollywood. Siv var hjemmeværende husfrue på heltid.
New Zealand 2. divisjon
Den '''2. New Zealanddivisjon''' var New Zealands hovedhæravdeling under andre verdenskrig. Kommandert av Bernard Freyberg kjempet den Midtøsten og Italia fra 1940 til 1945. Blant annet deltok den under felttoget i Hellas, slaget om Kreta, slaget ved El Alamein, slaget om Monte Cassino og den allierte våroffensiven i 1945.
Čárajávri
Čárajávri er en innsjø i Kautokeino kommune i Finnmark.
Šuoikkátjávri
Šuoikkátjávri er en innsjø i Kvænangen og Kautokeino kommuner i Troms og Finnmark. Den er regulert som magasin for Cårrujavrit kraftverk.
VM i judo 2010
Verdensmesterskapet i judo 2010 ble holdt på Yoyogi National Gymnasium i Tokyo, Japan fra 9. til 13. september.
Borgund kirke
Borgund kirke kan vise til:
Arabisk (andre betydninger)
Arabisk kan sikte til:
Grunnkretser i Drangedal kommune
Grunnkretser i Drangedal kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Drangedal kommune, Telemark, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Jordan
Jordan (arabisk: الأردنّ, translitterert som ), offisielt Det hasjimittiske kongerike Jordan , er et arabisk land i Midtøsten/Vest-Asia som grenser til Syria i nord, Irak i nordøst, Israel og palestinske territorier i vest og Saudi-Arabia i sørøst. Landet deler kystlinjen til Dødehavet i vest med Israel, og kystlinjen til Akababukten i sør med okkupert Palestina, Saudi-Arabia og Egypt. Grensen mot Israel har en sterk befestet overgang ved Allenby Bridge som går over grenseelven Jordanelven. Elven er den eneste betydelige vannkilden i landet.
Befolkningen er hovedsakelig jordanske arabere. Trolig bor det om lag 1 million irakiske flyktninger i Jordan og med borgerkrigen i Syria er det etter 2011 kommet 600 000-700 000 flyktninger. Palestinske arabere kan flytte til Jordan og få statsborgerskap og alle rettigheter der. Jordan har siden Israel ble opprettet tatt imot over 1,8 millioner palestinske flyktninger. Disse har fått samme rettigheter som de "opprinnelige" jordanerne, og utgjør i dag den største folkegruppen i landet. Selv om flyktningene har fått borgerrettigheter, har transjordanerne (fra Østbredden) dominert det politiske liv.
Landets språk er arabisk.
Iban Mayo
Iban Mayo Diez (født 19. august 1977 i Igorre i Baskerland) er en tidligere profesjonell spansk syklist. Han ble proff for det baskiske laget Euskaltel-Euskadi i 2000, og var der ut 2006-sesongen. Etter hans svært imponerende resultater som ung, ble han sett på som et av Spanias største talenter. Mayo har alltid vært mest kjent som en klatrer, og hans lojalitet til Euskaltel-Euskadi og kvalitetene i fjellene gjør at han er svært avholdt blant de baskiske sykkelfanatikerne. Mayo gikk for å være en av verdens beste klatrere, noe hans triumf på L'Alpe d'Huez i Tour de France i 2003 var et bevis på. Dette året ble han også nr. 6 sammenlagt, noe som førte til at Mayo ble sett på som en framtidig Tour de France-vinner.
Jordan
Jordan er et konstitusjonelt monarki hvor kongen utpeker regjeringen, godtar lover og står for utenrikspolitikken. Parlamentet kan utføre parlamentarisk makt med 2/3 flertall.
Iban Mayo
I 2004 ble han sett på som en outsider for Tour de France etter å ha vunnet Dauphiné Libéré like før, men måtte bryte etter 14. etappe på grunn av skader og sykdom.
Jordan
Arabere, armenere, kurdere og tsjerkessere er landet største etniske grupper.