cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pāua
Pauaperler
Pauaen trekker ut kalsiumkarbonat av sjøvannet for å kunne danne mikrotynne lag av perlemor. Disse lagene fører til at pauaens skall ikke bare blir ekstremt sterkt, men også fargesprakende og glansfullt. Lagene holdes sammen av conchiolin, et lim som består av protein og sukker. Dette kraftige klebemidlet er også med på å gjøre skallet skinnende blankt.
Forskere har ikke vært i stand til å kopiere dette limet eller etterligne skallets oppbygning og den måten det fungerer på. Sprekker som oppstår i skallet, blir reparert, og minst fem forskjellige mekanismer reduserer faren for sprekkdannelse.
Lispund
Lispund er en gammel måleenhet for vekt.
Ordet er en forkorting av livlandsk pund, dvs det pundet som brukes i Riga. I Norge og Danmark tilsvarte lispundet 16 skålpund, mens i Sverige tilsvarte det 20 pund. Dette var trolig fordi det svenske pundet kun var på 425 gram. Forskjellen ble dermed bare ca. ½ kg.
20 lispund tilsvarte 1 skippund. Et lispund kunne igjen deles inn i 20 skålpund.
Ulike størrelser
Lispundet har, som de fleste andre gamle mål og vekter hatt ulik betydning og størrelse. Historisk i Norge:
Marxist-leninistisk forbund
Marxist-leninistisk forbund var en pro-albansk, partiforberedende organisasjon som eksisterte på begynnelsen av 1980-tallet. De sentrale aktivistene var ungdommer som tidligere hadde vært med i Kommunistisk Arbeiderforbund. Marxist-leninistisk forbund drev bokhandelen Arbeideren der det blant annet ble solgt skrifter av den marxistist-leninistiske teoretikeren og albanske diktatoren Enver Hoxha.
Marxist-leninistisk forbund ble i likhet med andre grupperinger på venstresida utsatt for omfattende overvåkning. Dette er blant annet dokumentert av Lundkommisjonen. I Overvåkningssentralens notat fra 1984 omtales Norsk-albansk Vennskapssamband som en frontorganisasjon for Marxist-leninistisk forbund.
Marxist-leninistisk forbund gav ut tidsskriftet Arbeideren. Organisasjonen gikk i oppløsning på midten av 1980-tallet, men gjenoppstod seinere som redaksjonskollektivet Revolusjon.
Skrova fyr
Skrova fyr ligger på den lille Saltværsøya ved Skrova i Vågan kommune i Lofoten. Fyret ble bygd i 1922. Før det faste fyret ble bygd, hadde et mindre fiskefyr stått på Skjåholmen. Skrova fyr var et av de siste fyrene i Norge som ble avfolket. Det ble automatisert og avbemannet 29. juli 2005. Fyret har et støpejernstårn på 24,5 meter.
Skrova fyr ble i 1932 utstyrt med radiofyr. Mastene til radiofyret står fremdeles. Fyret ble elektrifisert i 1951.
Skrova fyr er kjent som værstasjon på kysten. Den automatiske værstasjonen ble lagt ned da fyret ble avfolket, men manuelle værobservasjoner blir nå foretatt av en person på selve Skrova.
Det tidligere fiskefyret på Skjåholmen ble opprettet i 1856 og erstattet med ei fyrlykt da dagens fyr ble bygd. Dette fyret hadde fra starten av brennetid mellom 1. januar og 14. april. Fra 1860 ble brennetida utvidet til 1. september – 14. april.
Den tidligere ishavsskipperen og oppdageren Elling Carlsen var fyrvokter på Skrova fyr fra 1879 til 1894.
Skrova fyr drives i dag av selskapet 360 Nord A/S som B&B med egen restaurant og puben «Den Gyldne Oter».
Jacob Miller
Jacob Miller (født 4. mai 1952, død 23. mars 1980) var en jamaicansk reggaeartist. Han er kjent for sin gode sangstemme og sine gode rytmer i låtene. Jacob Miller ble etterhvert vokalist i bandet Inner Circle, før han ble drept i en bilulykke 23. mars 1980.
Bakgrunn
Jacob Miller vokste opp i Kingston og pleide ofte å henge rundt studioene i barndommen. I 1968 fikk han sjansen for Clement Dodds Studio One på Jamaica. Han spilte inn tre sanger, bla «Love Is a Message». Men han fikk ingen videre kontrakt med platestudioet. En som derimot viste interesse for unge Jacob Miller var Augustus Pablo.
Miller innledet et samarbeid med den da velkjente Augustus Pablo og King Tubby. På første halvdel av 1970-tallet utga de flere singler sammen, bla «False Rasta» og «Who Say Jah no Dread», og Jacob Miller fikk et godt rykte i Kingstons store reggaemiljø. Så godt rykte at bandet Inner Circle henvendte seg til Jacob Miller med en forespørsel om å leie han som vokalist, noe han takket ja til.
Karriere
Inner Circle spilte for det meste Millers reggaelåter på denne tiden. Millers første hit med Inner Circle er en reggaeklassiker, «Tenement Yard», som raskt ble fulgt opp med «Tired fee lick Weed ina Bush». Begge låtene slo an på Jamaica og i England. Som soloartist utga Jacob Miller blant annet singlene «Iam a Natty» og «Forward Jah Jah Children». I 1978 kom Millers første soloalbum Dreada Draed, et album med budskap om kjærlighet og Rastafar-I. Samme år deltok Jacob Miller på One Love Peace Concert i Kingston, Jamaica. Han er kjent for å ha spredt et budskap om fred i KIngston på denne konserten, spesielt mellom rivaliserende gjenger.
I 1978 spilte Jacob Miller også en birolle i den jamaicanske spillefilmen Rockers. Det er et stort utvalg av profilerte jamaicanske musikere med i filmen, bla Gregory Isaacs, Burning Spear, Kiddus-I, Dillinger, Big Youth, Mighty Diomonds og Third World.
I mars 1980 dro Jacob Miller til Brasil sammen med sin venn Bob Marley og Chris Blackwell, grunnleggeren av plateselskapet Island Records, for å feire åpningen av Island Records studioer i Sør-Amerika. Rett etter hans hjemkomst til Kingston 23. mars 1980 ble den talentfulle reggaeartisten drept i en bilulykke 27 år gammel. Inner Circle var da i ferd med å spille inn et nytt album, Mixed up Moods med Miller som vokalist. Jacob Miller hadde også planlagt en turne i Amerika sammen med Inner Circle og Bob Marley og The Wailers samme år. Jacob Miller er onkelen til den jamaicansk-engelske reggaeartisten Maxi Priest.
Diskografi
Blant Jacob Millers største slagere var:
Fylkesvei 3694
Fylkesvei 3694 går mellom Kongsnes og Gunnustad i Gjerstad.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 80 (Aust-Agder).
Bulgaria under Sommer-OL 1952
Bulgaria under Sommer-OL 1952. Sekstitre sportsutøvere fra Bulgaria deltok i åtte sporter under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Bulgaria kom på en delt 40.-plass med en bronsemedalje.
Reme
Reme er et lite tettsted i Lindesnes kommune i Agder, mellom Svennevik og Spangereid.
Lengst vest på Reme, på Småhauan, finnes det gravhauger fra tidligere tider. I tillegg er det registrert funn på Lunden, som kan være fra bronse-/jern-alder.
Fylkesvei 6634
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen fylkesvei 773 (Sør-Trøndelag).
Aston Barrett
Aston Francis Barrett (født 22. november 1946 i Kingston, Jamaica) er en jamaicansk bassist og rastafarianer. Han er best kjent med sitt kallenavn «Family Man» eller kortformen «Fams».
Aston Barrett jobbet som sykkelmekaniker i Kingston da han lagde en bass av ting han hadde liggende. Han satte en vaskebøtte på hodet og brukte noen snører. Lillebroren hans, Carlton Barrett, begynte da å spille trommer på gryter og lokk, og sammen med naboen deres Robert Hemmings, som hadde en saksofon, startet de å spille Skatalites låter. En gang ga Robert Hemmings Aston en gitar. Aston fjernet de to lyseste strengene slik at han kunne spille bass.
Senere begynte både Aston og Carlton Barrett å spille i Lee «Scratch» Perrys band, The Upsetters. På starten av 1970-tallet gikk både Aston «Familyman» og hans trommeslagerbror ut av The Upsetters og ble medlemmer av The Wailers i stedet. Aston Barrett er kjent for å være lederen av The Wailers, reggaelegenden Bob Marleys band. Og man kan takke han for de utrolige basslinjene man finner på samtlige av Bob Marleys låter.
Etter Bob Marleys bortgang i 1981 fortsatte Aston «Familyman» Barrett å lede The Wailers, som fortsatt opptrer over hele verden. Aston Barrett regnes som den store bassisten innenfor jamaicansk musikk og reggae. Det sies også at det var «Familyman» som lærte Robbie Shakespeare å spille bass. Aston «Familyman» Barrett har spilt bass for mange forskjellige reggaeartister, noen av dem er: Bob Marley, Peter Tosh, Bunny Wailer, Burning Spear, Alpha Blondy, Augustus Pablo og Jacob Miller.
Guatuso
Guatuso er en kanton i provinsen Alajuela i Costa Rica. Den har et innbyggertall på 15 508 (2011) og et areal på 758,32 km². Kantonens administrasjonssentrum er San Rafael.
Kantonen er forma som en diamant, med Río Purgatorio og Río Frío som grense i nord, Río Cucaracha som en del av den sørlige grensa, Cordillera de Guanacaste i sørvest, og Río Rito og Río Mónico i nordvest. Vulkanen Tenorio markerer kantonens vestligste punkt.
Distrikter
Guatuso er delt inn i tre distrikter:
Kufa
Kufa (arabisk: ‏الكوفة‎, al-Kūfa) er en by i Irak med omkring 130 000 innbyggere. Byen er en hellig by for sjiamuslimer.
Historie
I 637 ble byen, som da lå i provinsen Asuristan, erobret av arabere fra sassanidene. Den var på denne tiden kalt Hira, Aqula eller Suristan. i kalifen Umar ibn al-Khattabs regjeringstid ble så Kufa etablert her i 638. Den begynte som en misr, en arabisk leirby der det ble bosatt 30 000 veteraner - største stammegruppe var Banu Badshila.
Byen var en kort tid, 749-762, abbasidenes hovedstad. Men den sank ned i forfallet etter at Bagdad begynte å tilta i betydning.
Kufa hadde en berømt språkskole, der det kufiske alfabetet ble utviklet.
Arabere
Hvem er en araber?
Definisjonen av hvem som er en araber har tre hovedaspekter:
Viktigheten av disse faktorene blir vurdert forskjellig av forskjellige grupper. De fleste mennesker som regner seg som arabere gjør det på basis av de overlappende politiske og språklige definisjonene. Men noen medlemmer i grupper som oppfyller begge kriteriene forkaster identiteten på basis av den genealogiske definisjonen. Et eksempel er de libanesiske maronittene som ofte avslår den arabiske merkelappen til fordel for en smalere maronittisk nasjonalisme. Grupper som bruker et ikke-arabisk liturgisk språk, som koptere i Egypt og assyrere i Irak, vil ofte ikke regnes som arabere. Det er ikke mange som vil regne seg som arabere på grunnlag av den politiske definisjonen uten den språklige, derfor identifiserer vanligvis ikke kurdere eller berbere seg som arabere, men noen gjør det (for eksempel er det noen berbere som regner seg som arabere og arabiske nasjonalister så på kurderne som arabere).
En hadith av tvilsom autentisitet, gjenfortalt av Ibn Asakir i Târîkh Dimashq og av sin forteller Salmân bin `Abd Allah tillagt islams profet Muhammed, uttrykker en vanlig følelse når den erklærer at:
Ifølge Habib Hassan Touma (1996, p.xviii), er en araber, i den moderne betydningen av ordet, en som er innfødt i en arabisk stat, har kontroll over det arabiske språket og innehar en fundamental kunnskap om arabiske tradisjoner, d.v.s. manérene, skikkene og de politiske og sosiale kultursystemene.
Den genealogiske definisjonen var vidt utbredt i middelalderen (Ibn Khaldun bruker for eksempel ikke ordet araber for å henvise til «arabiserte» folkeslag, men bare til dem som opprinnelig stammet fra Arabia), men er vanligvis ikke lenger regnet for å være betydningsfull.
Religion
Før islam dukket opp, fulgte de fleste arabere en religion som inneholdt tilbedelse av et antall guddommer, inkludert Hubal, Wadd, Allat, Manah og Uzza, mens noen stammer hadde konvertert til kristendom eller jødedom og noen få individer, hanifene, hadde tydeligvis forkastet polyteisme til fordel for en vag monoteisme. Med ekspansjonen av islam, ble majoriteten av araberne raskt muslimer og de før-islamske polyteistiske tradisjonene forsvant.
I dag er de fleste araberne muslimer. Sunniislam dominerer i de fleste områder, særlig i Nord-Afrika. Sjiaislam utgjør overvekten i Bahrain, det sørlige Irak og tilgrensende deler av Saudi-Arabia, det nordlige Jemen og sørlige Libanon, i tillegg til deler av Syria. Det lille druser-samfunnet, som tilhører en forgrening av islam, er vanligvis regnet som arabere, men noen ganger regnet som en egen etnisitet.
Sikre overslag over antallet arabiske kristne, som uansett kommer an på definisjonen av «araber», er sjeldne. Ifølge en undersøkelse (Fargues 1998), «utgjør dagens kristne bare 9,2 % av befolkningen i Det nære østen. I Libanon, hvor de uten tvil har mistet sin posisjon som majoritet, utgjør de litt mer enn 40 %, i Syria er de rundt 6,4 %, i de palestinske territoriene er antallet 3,8 % og i Israel 2,1 %. I Egypt utgjør de 5,9 % av befolkningen og i Irak anslagsvis 2,9 %.» De fleste nord- og latinamerikanske arabere (rundt to tredjedeler) er kristne arabere, særlig fra Syria, Palestina og Libanon.
Arabisk-talende jøder (hovedsakelig mizrahi og sefardi) er vanligvis ikke regnet som arabere. De få gjenværende jødene i den arabiske verden lever i deler av Irak, Syria, Egypt og Marokko. De fleste arabisk-talende jødene forlot sine hjem mellom 1948 og 1970, etter opprettelsen av staten Israel, og er nå konsentrert hovedsakelig i Israel og Frankrike (se jødisk exodus fra arabiske land.)
Historie
På 300-tallet e.Kr. hadde de arabiske kongedømmene til lakhmidene i det sørlige Irak og ghassanidene i det sørlige Syria dukket opp rett sør for området som kalles for den fruktbare halvmåne. De var konstant i krig og endte opp med å alliere seg med henholdsvis sasanidene og Det bysantinske riket. Deres hoff stod bak noen bemerkelsesverdige eksempler av før-islamsk arabisk diktning og for de få bevarte før-islamske arabiske inskripsjonene i det arabiske alfabetet. Lakhmide-riket ble oppløst av sasanidene i 602, mens ghassanidene holdt ut til de ble slukt av ekspansjonen til islam.
På 700- og 800-tallet skapte araberne (hovedsakelig umayyadene og senere abbasidene) et rike hvis grenser berørte det sørlige Frankrike i vest, Kina i øst, Lilleasia i nord og Sudan i sør. Dette var et av de største landimperiene i historien. Gjennom store deler av dette området, spredte araberne religionen islam og det arabiske språket (språket til Koranen) gjennom frivillig og tvungen konvertering og assimilasjon. Mange grupper ble kjent som «arabere» ikke gjennom arv men gjennom arabisering. Dermed kom begrepet arabisk over tid til å inneha en videre betydning enn det opprinnelige etniske begrepet. Mange arabere i Sudan, Marokko, Algerie og andre steder ble arabere gjennom kulturell sammensmeltning.
Arabisk nasjonalisme erklærer at arabere er forent i felles historie, kultur og språk. Arabiske nasjonalister tror at arabisk identitet dekker mer enn ytre fysiske karakteristikker, rase eller religion. En lignende ideologi, Panarabisme, tar til orde for at alle arabiske land skal samles til én stat.
Tradisjonell avstamning
Arabiske genealoger i middelalderen delte araberne inn i tre grupper:
Det arabiske språket slik det snakkes i dag i sin klassiske koraniske form var resultatet av en blanding mellom det opprinnelige språket i Qahtan og det nordlige arabisk som lånte fra andre nordlige semittiske språk i Levanten.
I jødiske og kristne tradisjoner begynte identifiseringen av ismailittene, beskrevet i Bibelen som et folk i den arabiske villmarken, med araberne senest på tiden til Josefus, og ble standard i de tidlige dagene til islam. Forsøk på å gjenforene de bibelske og arabiske avstamningene senere førte til identifiseringen av Joktan med Qahtan, antagelig på grunn av hans bibelske identifikasjon som forgjengeren til Hasarmavet og Saba.
Den arabiske verden
Den arabiske verden består per i dag av 21 selvestendige stater i Midtøsten og Nord-Afrika: Algerie, Bahrain, Komorene, Djibouti, Egypt, Irak, Jordan, Kuwait, Libanon, Libya, Marokko, Mauritania, Oman, Qatar, Saudi-Arabia, Sudan, Syria, Tunisia, De forente arabiske emirater og Jemen, samt Palestina og Vest-Sahara.
Fylkesvei 3500
Fylkesvei 3500 går mellom Tveite og Smalsund i Arendal kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 125 (Aust-Agder).
Daimler Dingo
Daimler Dingo var en britisk pansret oppklarningsbil benyttet under andre verdenskrig. Fordelene med Dingoen var at den var rask og forholdsvis godt pansret (opptil 30mm). Den ble ikke byttet ut før ut på 1950-tallet med Daimler Ferret.
Historie
I 1938 så det britiske War Office et behov for pansrede oppklarningsbiler. Av de tre designene som ble laget av Alvis, BSA og Morris, ble BSAs design valgt. Produksjonen ble gjort hos Daimler Motor Company som var del av BSA-gruppen. Kjøretøyet var offisielt kjent som Daimler Scout Car men ble viden kjent under kallenavnet Dingo, etter den australske villhundrasen av samme navn. Dingo var også navnet på det konkurrerende designet fra Alvis.
Dingo var en liten to-manns panserbil med 30 mm panser i fronten. Motoren var montert bak. En interessant innovasjon var girkassen som gav fem gir i hver retning. Den første versjonen hadde firehjulstyring, som ble droppet i senere versjoner fordi uerfarne sjåfører hadde problemer med styringen. Et svingbart sete ved siden av føreren gav det andre besetningsmedlemmet tilgang til både Wireless Set No. 19 eller den fastmonterte Bren Gun etter behov.
Dingoen ble først brukt av 1st Armoured Division og Royal Northumberland Fusiliers i British Expeditionary Force under slaget om Frankrike i 1940. 6626 Dingo panserbiler ble produsert mellom 1939 og 1945. På midten av 1970-tallet var Dingo fremdeles i bruk på Kypros, Portugal og Sri Lanka.
Versjoner
Den gikk igjennom fem versjoner som var hovedsakelig mindre forbedringer.
Lynx Scout Car var et nært beslektet kjøretøy produsert av Ford Canada i Windsor i Ontario. Lynx hadde tilsvarende chassis, men med sterkere motor og dårligere girkasse. 3255 kjøretøy ble produsert og ble satt inn i tjeneste fra 1943.
Johannes Vold
Johannes Vold (født 12. mai 1945) er en norsk tidligere fotballspiller som tilbrakte mesteparten av sin fotballkarriere i og. For Bryne spilte han 262 kamper og scoret hele 274 mål, noe som er klubbrekord. I 1971 gikk han til, hvor han spilte til 1973. Fra og med 1974 spilte han for Vigrestad IK. Han spilte tre kamper for og scoret ett mål. Han er nå leder i kontrollkomiteen i Norges Idrettsforbund, hvor han representerer Vigrestad IK.
Gullkysten (andre betydninger)
Gullkysten kan vise til:
Andrew Robathan
Andrew Robert George Robathan (født 1951) er en britisk politiker som har representert Blaby, i det britiske parlament, siden 1992. Han har tjenestegjort som offiser ved britiske militære avdelinger, inkludert Special Air Service.
Strekkfisk
En strekkfisk er en type mutter som brukes til å finjustere strekkrefter, normalt i en vaier eller stålstag. En strekkfisk er lagd av metall, med en øyeskrue e.l. i hver ende. Den ene øyeskruen er gjenget motsatt av den andre øyeskruen (venstregjenget). Mellom disse øyeskruene er en hylse som kan dreies. Når man skrur hylsa i den ene retningen, blir øyeskruene trukket mot hverandre slik at strekkfisken blir kortere.
Tidligere brukte en jomfruer og tau i stedet for strekkfisker. Strekkfisker brukes i mange sammenhenger innen jernbane, lastsikring, bygninger, radiomaster, men sees kanskje oftest ombord på fartøyer.
Strekkfisker i laftehus
Laftevegger som ikke er avstivet tett nok (maksimum ca. fire meter) med tverrvegger, vil ha en tilbøyelighet til å bulne. Dette motvirkes ved vertikal avstivning med bindestolper, også kalt strekkfisker. Disse er vanligvis utført av boks (betegnelse på trelast med kvadratisk, eller tilnærmet kvadratisk tverrsnitt), én montert på utsiden og én på innsiden av lafteveggen, sammenbundet med gjennomgående bolter.
Wenche Elizabeth Arntzen
Wenche Elizabeth Arntzen (født 26. juni 1959 i Oslo ) er en norsk høyesterettsdommer.
Arntzen ble internasjonalt kjent som tingrettsdommer ved Oslo tingrett og administrator i rettssaken mot Anders Behring Breivik; rettssaken startet den 16. april 2012. Den 20. juni 2014 ble hun utnevnt til dommer i Høyesterett. Hun tiltrådte embetet den 29. september 2014.
Bakgrunn
Arntzen begynte sin karriere som konsulent i lovavdelingen i Justisdepartementet. Fra 1989 til 2003 var hun advokat hos Regjeringsadvokaten, og fikk møterett for Høyesterett i 1993. Hun gikk deretter inn i Kluge Advokatfirma som advokat og partner. Fra 2007 til 2014 var Arntzen tingrettsdommer i Oslo tingrett. Arntzen var særskilt oppnevnt mekler hos Riksmekleren siden 2008 og frem til hun ble dommer i Høyesterett.
Fra 2009 var Arntzen medlem av Stortingets kontrollutvalg for etterretnings-, overvåknings – og sikkerhetstjeneste (EOS-utvalget). Hun arbeidet også ved Universitetet i Oslo som timelærer i etikk.
Lucario
Lucario er en figur i Pokémon-serien. Den er en aurapokémon med typene Fighting og Steel. Den er den utviklede formen av Riolu. Lucario er fra fjerde generasjon, men var en av de tidligste pokémonene fra denne generasjonen som blei avslørt. I et intervju sa direktøren for Pokémon Diamond og Pearl, Junichi Masuda, at navnet til Lucario var et av de aller vanskeligste å lage, fordi det skulle appellere til både japanere og amerikanere.
Lucario brukes i mange sammenhenger for å representere pokémon. I det japanske tv-programmet Pokémon Sunday er det med en i et Lucariokostyme. I offisielle spillturneringer har det vært bilde av Lucario på t-skjortene til de som er med på å styre.
Spilla
I Pokémon Diamond og Pearl og Platinum har kampgymlederen Maylene en Lucario som spilleren må klare å slå. Cynthia, den siste i pokémonligaen, har også en Lucario.
Lucario er en av de mest brukte pokémonene i spilling mellom mennesker. Dette skyldes at den har mange gode angrep, ganske bra fordeling av statene sine, og at den har en god type som gjør den lett å sende inn.
Lucario er også en opplåsbar spillbar figur i spillet Super Smash Bros. Brawl. I dette spillet får den mer kraft jo mer skada den blir.
Animeen
Gymlederen Maylene har som sagt en Lucario, som kjempet mot Ashs Staravia, Chimchar og Buizel. Det blei uavgjort mellom Lucario og Buizel.
Den har også vært med i den åttende Pokémonfilmen, som heter Pokémon: Lucario and the Mystery of Mew. I denne filmen var det en Lucario som var en av hovedpersonene.
Ski-VM 2015 – Hopp stor bakke lag menn
Ski-VM 2015 – Hopp stor bakke lag ble holdt lørdag 28. februar 2015. .Norge vant foran Østerrike og Polen
Nieuwe Maas
Nieuwe Maas renner gjennom noen av de tettest befolkete og mest utbygde områdene i Nederland. Langs breddene ligger det mange havner og industriområder.
Historie
I romertiden hadde Maas en bred munning, som da ble kalt Helinium. Elvens løp ble forandret flere ganger i løpet av middelalderen. Elvens «vandring» resulterte i at den fikk sitt løp gjennom Botlek-området (en del av havnene i Rotterdam i det 21. århundre), forbi byen Brielle og ut i Nordsjøen. Dette gjorde at byer som Vlaardingen, Schiedam og Rotterdam ikke lengre hadde en god forbindelse med Nordsjøen, noe som førte til at Kanalen gjennom Voorne ble anlagt i 1830. Mudderet og sanden la seg i munningene av Het Scheur og Nieuwe Maas, og dette, sammen med manglende bredde på Kanalen gjennom Voorne, førte etter hvert til at for lite skipstrafikk kunne nå havnebyene i forhold til hva som var ønskelig. Dette førte til at Nieuwe Waterweg ble gravet ut i årene 1866-72, slik at forholdene for skipsfarten skulle bli bedre.
Nieuwe Maas' opprinnelige munning, som lokalt kalles Brielse Maas, ble demmet opp ved Oostvoorne i 1950. Det tidligere elveløpet kan fremdeles følges gjennom Botlek og innsjøene Brielse og Oostvoornse Meer.
Tidligere svingte elven Het Scheur mot syd ved Maeslantkeringen og gikk via det som har blitt til Oostvoornse Meer til Nordsjøen. Da Nieuwe Waterweg ble anlagt, ble en kanal på 4,3 km gravet gjennom sanddynene og Het Scheur demmet opp.
Nieuwe Maas' viktigste sideelv er Hollandse IJssel som 4 km etter at elven begynner ved Slikkerveer, renner ut i Nieuwe Maas ved Kralingseveer. Lengre vest skjer det samme med elvene Rotte og Schie.
Elvens navn gjennom tidene
Som følge av dette ble Nieuwe Maas og Oude Maas i flere århundrer regnet for å høre til Maas-deltaet. Nær Vlaardingen møtes de to før de igjen skiller lag ved det som var øyen Rozenburg. Den nordlige grenen ble kjent som Het Scheur og den sørlige grenen Nieuwe Maas eller Brielse Maas siden den rant nær Brielle. De møttes igjen og dannet et estuar kjent som Maasmond («Maasmunning»). Etterhvert endret både Maas og Rhinen elveleie igjen og tok en mer sørlig kurs. Dette gjorde at Nieuwe Maas igjen er en hovedgren av Rhinen, mens Maas for tiden står for en liten andel av vannet til dens tidligere munning.
Hvordan krysse elven?
Siden elven befinner seg i et av Nederlands mest tett befolkede og bebygde områder har det opp igjennom årene blitt bygget flere tuneller under den og broer over den, både for offentlig transport (metro og jernbane), fotgjengere, syklister og veitransport. Fra Nordsjøen mot Rotterdam og videre øst:
Langs elven ligger store havne- og industriområder, tilhørende Rotterdam havn. Hovedsakelig befinner disse seg på sydsiden av Nieuwe Maas.
Vannbussrute 1 trafikkerer Nieuwe Maas og Noord.
Klokkestøper
Klokkestøper er et håndverksfag for støping og produksjon av klokker, bjeller, håndklokker, gonggong, skipsklokker, dombjeller, rørklokker, gårdsklokker, carillon, større og mindre klokkespill, klokker til tårn, offentlige bygg og kirker, o.l.    Klokker støpes i ulike materialer, typisk metaller fra jern til aluminium, men keramikk, porselen, glass og annet er også brukt. Klokkegodset må være svært hardt og tåle de slagene som hamrene påfører klokken. Jern ruster, som endrer klangen til klokken over tid, derfor foretrekkes bronse (kobberlegering). Skipsklokker støpes ofte i messing som lar seg polere. Siden antikken har det vært kjent at om tinninnholdet i bronselegeringen økes til like over 20 %, bedres klangen. Metall var verdifullt og måtte ofte fraktes over store avstander.
Da kanonen ble oppfunnet, benyttet europeiske herskere seg av klokkestøpernes kyndighet. Teknikkene er grunnleggende like, og snart var klokkestøpere opptatt med å gjøre kanonene sterkere, men også mindre, lettere og dermed mer bevegelige. Klokkestøperfaget er over tusen år eldre enn oppfinnelsen av kanoner, men mange klokkestøpere gikk over til kanonstøperi ved krigsutbrudd. Ved krig ble klokker ofte konfiskert for å gjenbruke metallet. Når krigen var over, måtte kirkeklokkene som var stjålet, revet ned eller smeltet om, erstattes og nye klokker støpes. Flere klokker i Østlands-området ble støpt i Oslos kanonstøperi på 1600- og 1700-tallet.
Klokkebronse
Den første detaljerte beskrivelsen av klokkestøping i middelalderen er av Theophilus Presbyter. Bronselegeringen som brukes i klokkestøping har høyere tinnhold (20-24 %) og resten kobber, nesten dobbelt så høyt som i vanlig bronse (12 % tinn). Derfor vil metallrester lett kunne angi om det dreier seg om klokkebronse (rester av klokkestøping) eller bronse til annet bruk. Spor av jern eller bly kan skyldes forurensing. Funn av sølv- eller gullmynter i klokkens støp har med overtro å gjøre og bidrar ikke til klokkens klang.
Klokkestøpere
I Norge har vi opp gjennom tidene hatt et førtitalls klokkestøpere. Ofte står støperens navn eller støpemerke på klokkegodset, slik at det er mulig å identifisere personen.
Av klokkestøpere som rimeligvis var norske, kan nevnes den Stephanus som har støpt en klokke i den nå forsvundne Skedsmo kirke på Romerike, og Jon som støpte den gamle klokken i Bønsnes kirke i Hole på Ringerike (omstøpt i Holland 1753). På Holmen kirke i Sigdals senere omstøpte klokke var det en runeinnskrift som professor Sophus Bugge tolket slik: "Denne klokke lot støpe Alv Prest i Sigdal og Thord, bonde på Havik (i Sigdal hovedsogn) og støpte Tore Thordsson." Her er navnene både på giver og klokkestøperen bevart. På en messeklokke i Åmotsdal kirke i Seljord i Telemark skal ha stått «Unnulf gjorde denne klokke». En av klokkene i Jondal kirke er merkert BENEDIKTVS med gotiserende majuskler, og på samme klokke er anbragt et mestermerke - tre klokker i rad - omgitt av ornamenter og omskriften Sigillum Bendicti Campanini - «Benedikt klokkestøpers merke». På Hafslo kirkes klokke som nå er i Bergens museum nevnes klokkestøperen Erlendvs (Erlend), og videre forteller Schiøning at det i 1773 i Børseskogen kirke fantes en (senere omstøpt klokke) med følgende omskrift i majuskler: "OLWS FUSOR CONTVLIT FACTURAM MEI SANCTO OLAVO PRO ANIMA STEPHANI PATRIS SUI:" oversatt: «Olav støper lot mig gjøre til hellig Olavs ære for sin far Steinfinns sjel.» Denne Olav støper kan antas å ha vært bosatt i Trondheim.
I Fitjar kirke i Hordaland står en bikubeklokke som kan være nærmere 1.000 år gammel og støpt av Absalon.
I Hove kirke i Selje prestegjeld var det tidligere en klokke som blev omstøpt i 1844. Den var utstyrt med følgende innskrift:"Jon Bjørnson lot mig gjøre. Jacob Jacobsen gjorde mig." Dr Fett har pekt på at denne klokkestøper rimeligvis er en sønn av den mester Jacob som i 1315 støpte klokken i Gjerde kirke i Etne i Sunnhordland. Den samme støper har også gjort Fana kirkes klokker. Det er grunn til å tro at denne klokkestøper var bosatt i Bergen. Også utenlandske klokkestøperes arbeider kjennes i Norge, av disse har forholdsvis få vært på besøk eller bosatt her i landet. Oftest ble ferdige klokker sendt hit på bestilling. Fett viser til at biskop Olav av Bergen i 1443 sammen med erkebiskop Aslak Bolt søkte å få en dyktig klokkestøper over fra England for å støpe tre samstemte klokker til Nidaros og tre lignende til Bergen domkirke.
En annen er Giert «Skyttegytter», år 1575-93, i Oslo.
Engelske klokkestøpere i Norge
På en kirkeklokke i Heddal kirke i Valdres står det Nicholavs Angellvs me fecit: "Nicolaus engelskmann gjorde meg". Dette er imidlertid den eneste innskrift hvor en engelskmann uttrykkelig nevnes. På en klokke i Siljan kirke i Telemark står Edmund de Lenne me fecit. I dette tilfelle er det en mulighet for at støperen kan være en engelskmann og at det er Lynn det siktes til. Edmund var jo engelsk helgen. Men Lenne kan også gå tilbake på en av de byer av dette navn som kjennes fra Westfalen og Hannover.
Tyske klokkestøpere i Norge
Klokkene i Saude og Solum kirke i Telemark er støpt av en klokkestøper som het Paulus. Klokken i Saude er fra 1441, og i dens latinske innskrift forekommer hodet help. Av dette har man sluttet at den nevnte Paul var en tysker. Tysk er rimeligvis også den Henric Brunsvic som støpte Stavanger domkirkes klokke, og den Matties Benninck som i 1530 støpte Vardø kirkes klokke. I nord-norske kirker har det kommet en del tysk kirkeinventar, innført via Bergen. En tysker eller nederlender er nok også den Jasper Moer som i 1527 støpte Tyldal kirkes klokke, som bærer navnet Matheus.
Nederlandske klokkestøpere i Norge
Nederlandske klokkestøpere finner vi nevnt på flere av våre senmiddelalderske kirkeklokker, særlig da nordpå. På en nu forsvunnet klokke i Vik kirke i Sunnfjord var omtalt en Jacob Johannesson og årstallet 1537. Det samme støpernavn gjenfinner vi sammen med årstallet 1508 på en liten klokke Tromsøysundets kirke utenfor Tromsø, men der kalles han Jacobus Johannis de Campis. Altså er han fra Kampen i Nederlandene. Kampen stod i livlig handelsforbindelse med Bergen, så det er ganske naturlig at man har fått kirkeklokker til norske kirker derfra. På en klokke i Trondenes kirke nevnes enn videre Dankers klokkestøperi i Amsterdam.
Av særlig interesse er det at vi på Vestlandet og i Nord-Norge kjenner klokker av den kjente klokkestøper Gert van Wou (Gerhardus de Wou) av hvem det kjennes klokker fra årene 1474-1523, og som var borger i Kampen i Nederland. Mester Gert har støpt klokkene både til Hamburgs domkirke i 1487 og Sct Petri kirke i Hamburg. Videre støpte han i 1490 en klokke til landsbykirken i Krusenach, i 1497 middelalderens største klokke med innskriften «Maria Gloriosa» til domkirken i Erfurt og i 1502 en klokke til Braunschweigs domkirke. Til norske kirker har han støpt Haram kirkes klokke (på Møre) i 1484 og klokken til Verøy kirke, hvis støpeår er usiikert, men som under ingen omstendigheter kan være fra 1540 som tidligere antatt.
Gert van Wous arvinger var sønnen Willem van Wou og datteren Mette Bonge. Sønnen overtok farens verksted, for han nevnes i 1506 på en klokke i Flosta kirke i Dyvåg i Aust-Agder med innskriften: "Til ære for Laurentius martyr og tapper kriger, gjorde Wilhelm av Wou mig i det Herrens år 1506" Norges handelsforbindelser med Nederlandene i senmiddelalderen er også kjent fra arkeologiske kilder.
Gamle stedsnavn kan vitne til klokkestøpning. Ofte ble klokker støpt nær det tårn de skulle henge i. Middelalderens dårlige transportmuligheter gjorde det egentlig umulig å etablere sentralt beliggende klokkestøperi. Fra Danmark kjenner vi stedsnavn som Klangshøj, og Klokkehøj i Jylland, Klokke(r)bakke, Klokkebjerg, Klokpyt, Klokkegrav, Klokkehul, og ved flere av disse er det også spor av aktivitet fra klokkestøping (det har vært utgravinger ved Jelstrup). De er spredt over det meste av Danmark. Noen steder har det vært støpevirksomhet inne i kirkebygget.
Fylkesvei 6628
Fylkesvei 6628 (Fv6628) går mellom Laugen og Sætran i Skaun kommune. Veien er 3,5 km lang.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 756 (Sør-Trøndelag).
Klokkestøper
Klokkestøp
Innvendig og utvendig form til klokkestøp ble laget av en blanding av leire ispedd hestemøkk, kuhår, eggehvite, melk, gjær, melasse og bokkøl. Så ble klokken dreid i voks med ornamenter og bokstaver montert speilvendt utenpå. De eldste klokkene ble dreiet på et spyd (horisontalt), mens etter 1300 ble det vanligere å dreie klokkens form på en vertikal kjegle. Tilgangen på voks kunne, liksom på metall, begrense klokkens størrelse. Deler av produksjonen foregår fortsatt etter gamle oppskrifter og voktes som bedriftshemmeligheter. I dag er klokkestøperfaget representert i Norge med ett firma, Olsen Nauen Klokkestøperi i Tønsberg, fra 1844.
Klokkene måtte støpes med krone for oppheng og øye (hengjern) til innvendig kolve, fordi metallet var så hardt at det var vanskelig å bearbeide (som å borre) etter det var støpt. Kolven er vanligvis av jern og mykere enn selve klokkebronsen. Kolven slites derfor, slik at vedlikehold av klokken kan omfatte sliping eller utskiftning av kolven. Klokkestøperfaget må ikke forveksles med klokkemakerfaget. Klokkemakeren er en eldre betegnelse for urmakeren, som laget mekaniske urverk.
Trinidad og Tobago under Sommer-OL 1952
Trinidad under Sommer-OL 1952. To sportsutøvere fra Trinidad deltok under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Det var andre gang Trinidad og Tobago deltok i et OL, de kom på delt 34.-plass med to bronsemedaljer.
Svennevik
Svennevik er et tettsted i Lindesnes kommune i Agder. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger ved Remesfjorden mellom Lohne og Reme, omtrent elleve kilometer sørvest for Vigeland.
Den lokale uttalen av gårdsnavnet er Svinnevi, selv om denne formen blir mindre og mindre utbredt. Ifølge professor Oluf Rygh i Norske Gaardnavne har navnet med stor sannsynlighet sin opprinnelse i det gammelnorske ordet svina, svena, svinde som betyr avta/minske (for eksempel om et opprørt hav). Dette stemmer også godt med gårdens plassering innerst i en rolig vik der bølgegangen avtar. Det samme gjelder med stor sannsynlighet også gården Svenevik i Lyngdal kommune.
Fylkesvei 544
Fylkesvei 544 går mellom Ådland bru og Leirvik fergekai på Stord.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Boris Nikolov
Boris Georgiev Nikolov (bulgarsk: Борис Георгиев Николов; født 10. mars 1929 i Dobritsj, død 29. januar 2017 i Sofia) var en bulgarsk bokser som deltok i De olympiske leker i 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne.
Nikolov vant en olympisk bronsemedalje i boksing under Sommer-OL i 1952 i Helsingfors. Han kom på tredjeplass i den tredje tyngste vektklassen, mellomvekt opp til 75,0 kg, bak Floyd Patterson fra USA og Vasile Tita fra Romania. Nikolov tapte semifinalen til Patterson, som siden vant finalen. Floyd ble i 1956 verdensmester i tungvektboksing. Begge tapende semifinalister fikk bronsemedaljer under bokseturneringen i Helsingfors.
Trinovantere
Trinovantene, eller trinobantene var en keltisk stamme som levde i dagens England før romernes invasjon. Deres område lå på nordsiden av Themsen, i dagens Essex og Suffolk, og inkluderte også områder som i dag er del av London. Navnet betyr «de sterke». Hovedstaden lå der romerne anla Camulodunum, dagens Colchester. Dette regnes som et mulig sted for det mytiske Camelot.
Da Julius Cæsar invaderte De britiske øyer i 55 f.Kr. ble trinovantene styrt av Cassivelaunus, som var høvding for catuvellaunerne. Deres egen høvding hadde antagelig blitt avsatt av Cassivelaunus, og arvingen Mandubracius søkte tilflukt hos romerne. Han ga viktig informasjon til romerne, som til gjengjeld fikk han innsatt som høvding over trinovantene. Da romerne i år 9 ble slått av teutonerne under Arminius ble deres oppmerksomhet fjernet fra Mandubracius, og catuvellaunernes leder Cunobelin angrep dem og tok Camulodunum.
Trinovantene forsvant dermed en tid som selvstendig stamme, men dukket opp igjen i 61, da de sluttet seg til Boadiceas opprør. Navnet hadde da fått en ny form, Troi-novantes («Det nye Troja»), noe som er kilden til Geoffrey av Monmouths påstand om at det keltiske Britannia var grunnlagt av Brutus, som hadde sitt opphav i Troja.
NSI
NSI kan referere til:
Gallerkrigen
Gallerkrigen var en serie med trefninger mellom Den romerske republikk og stammer i Gallia i det første århundre f.Kr. Krigene kulminerte med slaget ved Alesia i 52 f.Kr., som førte til at hele Gallia ble en romersk provins. Krigene er beskrevet i Cæsars berømte biografi, Commentarii de Bello Gallico.
Selv om Cæsar beskrev disse krigene som et defensivt tiltak mot en ekstern trussel, er de fleste moderne historikere enige om at krigene ble utkjempet for å underbygge Cæsars politiske posisjon, og for å skaffe midler som kunne dekke hans store gjeld. Flere ganger gikk han til angrep på galliske stammer som ikke var en trussel mot romerske interesser.
Gallerkrigen kan grovt sett inndeles i tre faser: Romersk innblanding i interne galliske konflikter (58 f.Kr. – 57 f.Kr.); forfølgelser av anti-romerske styrker (56 f.Kr. – 55 f.Kr.); og konsolideringsfasen (54 f.Kr. – 51 f.Kr.), der romerne bekjempet flere galliske opprør.
Romersk innblanding
Krigene begynte i 58 f.Kr. med de storstilte migrasjonene til galler-stammen Helvetii, vest for det som i dag er Sveits, som truet den romerske provinsen Gallia Transalpina. Cæsar angrep og drev Helvetii-stammen tilbake til deres hjemland (Helvetiikrigen). Senere det samme året, ba en annen gallisk stamme, Aedui, romerne om assistanse mot rivalene Sequani, som hadde startet en invasjon ledet av den germanske krigsherren Arivistus. Cæsar hjalp aeduine, bekjempet Ariovistus og drev hans styrker tilbake til den andre siden av Rhinen.
Paul Pei Junmin
Paul Pei Junmin (født 2. februar 1969 i Liaoning i Kina) er katolsk koadjutorbiskop i erkebispedømmet Shenyang i provinsen Liaoning i Folkerepublikken Kina.
Gallerkrigen
Romersk innblanding
I 57 f.Kr. blandet Cæsar seg nok en gang inn i interne galliske konflikter da han angrep Belgae-stammen, som kontrollerte området som i dag er Belgia. De hadde angrepet en stamme som var alliert med Roma. Cæsars hær ble overrumplet mens soldatene hans bygde en leir nær elven Sambre og var nær ved å bli slått. Romerne ble imidlertid reddet av sin strenge disiplin og Cæsars egen deltakelse i kampen. Belgaerne led store tap og måtte til slutt kapitulere da romerne begynte å angripe byene i nærheten.
Forfølgelser
I 56 f.Kr. vendte Cæsar sin oppmerksomhet mot stammene ved den atlantiske kystlinjen, særlig Veneti-stammen i Armorika (dagens Bretagne), som hadde bygd opp en konføderasjon av anti-romerske stammer. Veneti-stammen var et sjøfarende folk som hadde bygd en flåte i Morbihangulfen og dette tvang romerne til å gjøre det samme. I det påfølgende ukonvensjonelle land- og sjøfelttoget beseiret Cæsar nok en gang gallerne.
Paul Pei Junmin
Prest
Etter sin prestevielse i 1992 tok fader Pei etter ett år som kapellan i katedralen videre teologisk utdannelse ved St. Charles Borromeo Seminary i Philadelphia i USA der han tok mastergrad i bibel vitenskap. Etter at han vendte tilbake til Kina i 1996 ble han viserektor og studierektor ved seminaret i Shenyang.
Gallerkrigen
Forfølgelser
Cæsar førte sine styrker over Rhinen i 55 f.Kr. i en straffeekspedisjon mot germanere. Sveberne, som ekspedisjonen egentlig var rettet mot, deltok imidlertid aldri i de kampene som fulgte. Deretter krysset Cæsar Den engelske kanal med to legioner, for å gjennomføre en lignende straffeaksjon mot britene. Hans britiske felttog endte nesten i katastrofe, da dårlig vær ødela mesteparten av flåten og et uvant møte med stridsvogner skapte forvirring blant legionærene hans. Cæsar trakk seg tilbake, men kom tilbake året etter med en større styrke som klarte å slå den mektige stammen Catuvellauni. De ble tvunget til å betale tributt til Roma. Ekspedisjonene hadde små varige effekter, men var et effektiv propagandaredskap for Cæsar, som vakte oppmerksomhet hjemme i Roma.
Paul Pei Junmin
Biskop
Den 7. mai 2006 ble han med pavelig mandat bispeviet med den stedlige biskop Pius Jin Peixian som hovedkonsekrator i katedralen i Shenyang og ble koadjutorbiskop av erkebispedømmet. Han var blitt valgt etter «den åpne kirke»s prosedyrer 12. januar samme år.
Gallerkrigen
Forfølgelser
Kampanjene som Cæsar førte i 56 og 55 f.Kr. har gjennom århundrene skapt kontroverser. De var til og med kontroversielle på Cæsars tid, spesielt blant hans politiske motstandere, som beskrev dem som kostbare utvidelser av hans personlige makt. I moderne tid er historikerne splittet mellom to synspunkter: Et syn som kritiserer Cæsars åpenbare imperialisme, og et syn som legger vekt på den gevinsten de galliske kampanjene gav Roma.
Konsolidering og opprør
Misnøye blant de underkuete gallerne var med på å skape et stort opprør vinteren 54/53 f.Kr., da eburonesene i nordøst-Gallia samlet seg under ledelse av Ambiorix. Femten romerske kohorter ble utslettet ved Atuatuca Tungrorum (dagens Tongeren i Belgia). En garnison som ble ledet av Quintus Tullius Cicero, overlevde så vidt etter å ha blitt reddet av Cæsar i siste sekund. Det følgende året ble en rekke straffeaksjoner rettet mot eburonesene og deres allierte, som til slutt ble nær utryddet av romerne.
Paul Pei Junmin
Biskop
I «den åpne kirke» anses provinsen Liaoning som ett bispedømme, og det har (2006) med mer enn 70 prester, 150 nonner og 100 000 katolikker.
Gallerkrigen
Konsolidering og opprør
Dette opprøret ble i virkeligheten et forspill til et langt større opprør som skulle komme senere, ledet av Vercingetorix, lederen av Arvrni-stammen i sentral-Gallia. Han klarte å forene gallerne i kampen mot romerne. Vercingetorix var klar over romernes overlegenhet på slagmarken. Derfor unngikk han å møte romerne i åpne slag og brukte heller den brente jords taktikk for å hindre at fienden fikk forsyninger. Cæsar vendte i all hast tilbake fra Italia for å ta ledelsen i felttoget. Han klarte å drive gallerne tilbake og erobre byen Avaricum, men gikk senere på en smell i slaget ved Gergovia. Ved Alesia i 52 f.Kr. slo Cæsar gallerkongen og gjorde slutt på den ni år lange krigen i Gallia. Det forekom imidlertid noen småopprør i Gallia i tiden etter 52 f.Kr., men den romerske kontrollen av området var ikke lenger alvorlig truet.
Paul Pei Junmin
Biskop
I september 2007 var han en av de biskoper som bispeviet msgr. Joseph Li Shan av Beijing.
Den 29. juni 2008 trakk biskop Pius Jin Peixian seg tilbake, og biskop Pai ble ny ordinarie biskop i Shenyang.
Gallerkrigen
Omstendigheter rundt den romerske suksessen
Mange av Cæsars soldater var gallere, så konflikten var i realiteten ikke bare en krig mellom Roma og Gallia. Til tross for at den romerske hæren bestod av mange gallere, var den fortsatt en svært disiplinert og velfungerende enhet. Kjernen bestod av seks (senere ti) legioner av tungt infanteri. Cæsar stolte på utenlandske allierte i sitt kavaleri og lette infanteri, bestående av numidiere,kretanere, spanjoler, germanere og gallere.
Cæsars galliske motstandere var militært underlegne i forhold til romerne. Gallerne kunne samle store armeer, men klarte ikke å oppnå den samme fleksibiliteten og disiplinen som de romerske motstanderne hadde. Galliske krigere var voldsomme motstandere, noe de ble beundret for av romerne (se Døende galler), men de manglet disiplin i felten. Deres taktikk var å møte sin motstander en masse, og deres mangel av godt disiplinerte kohorter fratok dem muligheten til å bli sofistikerte motstandere. I tillegg manglet de logistikk i sine forsyningslinjer og klarte derfor ikke å oppholde seg i felten så lenge som romerne.
Gallerkrigen i litteraturen og kulturen
Primærkilden til gallerkrigene er Cæsars egne skildringer (Commentarii de Bello Gallico på latin), som er en av de best bevarte eksemplene på uforfalsket, antikk latin. Skriftene har vært gjennom grundige studier av latinister og har tradisjonelt vært brukt som læreboktekst i moderne latinundervisning helt frem til nyere tid.
Brigitte Zypries
Brigitte Zypries (født 16. november 1953 i Kassel) er en tysk politiker (SPD). Hun er fra 27. januar 2017 Tysklands næringsminister. Zypries var fra 2002 til 2009 justisminister i den føderale regjeringen, både under Gerhard Schröder og Angela Merkel.
Utdannelse og yrkeskarriere
Etter Abitur studerte hun fra 1972 jus i Giessen. Hun tok den første juridiske statseksamen i 1978 og den annen i 1980, for deretter å arbeide som vitenskapelig medarbeider ved Universität Giessen. I 1985 ble hun referent ved det hessiske statskanselliet, og i 1988 vitenskapelig medarbeider ved den tyske forfatningsdomstolen i Karlsruhe. Fra 1991 var hun ansatt ved det nedersachsiske statskanselliet, frem til 1995 som referatsleder og deretter frem til 1997 som avdelingsleder.
Politiske verv
Fra 1997 til 1998 var hun statssekretær i ministeriet for kvinner, arbeid, og sosiale tjenester i delstaten Niedersachsen. I 1998 ble hun statssekretær i det tyske innenriksdepartementet, og året etter ble hun formann for statssekretærutvalget for forberedelse av programmet «Moderner Staat – moderne Verwaltung».
Den 22. oktober 2002 ble hun utnevnt til føderal justisminister av Gerhard Schröder. Hun beholdt denne stillingen da Angela Merkel dannet ny regjering. Hun ble avløst av Sabine Leutheusser-Schnarrenberger i 2009. Zypries ble valgt som medlem av Forbundsdagen i 2005.
Boeing X-40
Historie
X-40 var en 82 % skalamodell av det som skulle bli flyvåpenets Space Maneuver Vehicle (SMV). Jomfruturen ble gjennomført 11. august 1998 ved Holloman Air Force Base i New Mexico, da X-40 ble sluppet fra et Sikorsky UH-60 Black Hawk-helikopter i en høyde på 2 750 meter (9 000 fot). Flyvningen og landingen var vellykket, og etter denne ene ferden for flyvåpenet ble X-40 overført til NASA Dryden Flight Research Center. Her ble X-40 og X-37-prosjektene slått sammen, og X-40 gjennomførte ytterligere syv testflyvninger.
Formål
X-40s oppgaver var å foreta atmosfæriske glidetester for å redusere risikoen for en kostbar kræsjlanding med fullskalaversjonen X-37. Programvaren i styresystemet og GPS-navigasjonssystemet skulle testes ut under fartøyets selvstyrte landinger, og aerodynamiske data fra vindtunnel-tester skulle verifiseres.