cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Audaghost
Bosetningen vokste da temmingen av kamelen gjorde reisene gjennom ørkenen enklere, men fikk en tilbakegang da klimaet ble tørrere og gresslettene i regionen ble til ørken. Byen ble erobret av Ghanariket rundt 1050, like før Takrur, alliert med almoravidene, invaderte Ghana og tok Audaghost i 1055. Fra slutten av det 13. århundre var byen kontrollert av Maliriket, men etter hvert som de transsahariske handelsveiene ble mindre brukt og klimaet ble tørrere fikk byen en gradvis nedgang og ble til slutt forlatt i det 17. århundre. Betydelige rester ble «gjenoppdaget» tidlig i det 20. århundre – lokalbefolkningen hadde selvsagt alltid kjent til dem.
Liste over kommuner i delstaten Michoacán
Den meksikanske delstaten Michoacán består av 113 kommuner:
Return of the Living Dead (bok)
Return of the Living Dead er en roman av John A. Russo. Filmen skulle egentlig være en direkte etterfølger av Night of the Living Dead som han hjalp til med og lage. Filmen er satt 20 år etter at de levende døde våknet opp fra graven og drepte de levende, alt er helt normalt helt til en buss krasjer og de døde våkner opp igjen. Boken ble gjort om til film i 1985 og blir sett av mange som en kultfilm og den eneste bra filmen i Russo's The Living Dead serien.
Sin
Sin og sin kan bety:
Kristian Bryn
Karl Emil Kristian Bryn (født 13. februar 1869 i Trondhjem, død 13. mai 1942 samme sted) var en norsk overrettssakfører, banksjef og politiker. Han var Trondhjems ordfører fra 1923 til 1925, valgt for Frisinnede Venstre.
Familie
Han vokste opp i Munkegaten 17 i Trondhjem som sønn av stadsfysikus Thomas Bryn. Moren var Christine Emilie Caroline (født Richter), som døde etter fødselen av barselfeber. Hun var søster av sorenskriver Johan Richter og kusine av statsminister Ole Richter. Morfaren var sorenskriver og politimester Andreas Boghardt Richter på Hov gård i Orkdal. Farfaren var eidsvollsmann og byfogd Thomas Bryn på Kongsberg. Kristian Bryn hadde flere eldre søsken; blant dem var den senere patentingeniør Alfred J. Bryn, industrileder Knud Bryn og lege Halfdan Bryn. Søsteren Susanne giftet seg med skoledirektør og statsråd Jacob Aall Bonnevie.
Han giftet seg i 1893 med Petra Vangen, datter av førstelærer Peder Vangen og hustru Bernardine Nikoline Nordlund. Kristian og Petra bodde i Munkegaten 17, senere på Singsaker. De fikk tre døtre; Hjørdis giftet seg med entreprenør Haakon Eeg-Henriksen, Ruth med ingeniør Erling Grønbech, og Gunvor med major og direktør ved Christiania Spigerverk Trygve Lowzow. Gunvor og Trygves datter var stortingsrepresentant og rektor Wenche Bryn Lowzow.
Yrke og politisk virke
Han tok artium i 1887 og juridisk embedseksamen i 1891. Han fikk bevilling som overrettssakfører i 1891 og arbeidet som fullmektig hos overrettssakfører Sverre Olafssøn Klingenberg frem til han åpnet sin egen sakførerforretning i 1894. Han var konstituert som assessor (dommer) ved Trondhjems byrett og i en del år kretsformann i Den Norske Sakførerforening. Han fikk snart viktige verv innen byens bankvesen: Han var ordfører i Trondhjems Arbeiderforening fra 1900 til 1901 og styreformann i Trondhjems Arbeiderforenings Spareskillingsbank fra 1906 til 1911. I 1909 fungerte han også som bestyrer ved Norges Banks avdeling i Trondhjem.
Fra 1911 til 1938 var Bryn ansatt som administrerende direktør i Trondhjems Sparebank. Dessuten var han ordfører i representantskapet i Fellesbanken og styremedlem i Centralforeningen for Norges Sparebanker fra 1914 til 1928. Han var æresmedlem ved Studentersamfundet i Trondhjem. På et møte i Studentersamfundet talte Martin Tranmæl foran en mengde studenter og byens banksjefer. Den senere industrilederen Ingemann Torp mintes:
"«Diskusjonen ble springende inntil banksjef Bryn tok ordet. Han så ut som vittighetsbladet Vikingens karikatur av kapitalistene – velnæret, med jacket, lys vest, som rundet seg over en kulemave, med et glinsende gull klokkekjede. En stor sigar i et ravmunnstykke hørte også med. Banksjefen behandlet Samfundet som en skoleklasse – som riktig var – og plukket Tranmæls foredrag fra hverandre bit for bit – rent saklig – uten demagogi. Han sluttet med å si at dette var politisk kannestøperi, og at det ihvertfall ville gå menneskealdre før slikt kunne bli gjennomført. Da ble han pepet ut under et forferdelig leven.»"
Bryn var medlem av Trondhjem bystyre fra 1899 til 1928. Han var opprinnelig valgt for Venstre, til sin konservative fars forargelse, men tilhørte den fløyen som i 1909 brøt ut og dannet Frisinnede Venstre. Frisinnede Venstre samarbeidet med Høyre om makten og ordførervervet i byen mellom 1919 og 1935. Bryn var varaordfører under ordførerne Andreas Berg og Hans Bauck fra 1899 til 1904 og fra 1908 til 1910. Bryn var selv ordfører fra 1923 til 1925.
Ved stortingsvalget i 1915 var han – mot sin vilje – Høyre og Frisinnede Venstres kandidat i Bakklandet krets i Trondhjem og Levanger kjøpsteder. I første valgomgang tapte Bryn knepent for den sittende representanten Ole Konrad Ribsskog fra Arbeiderpartiet. Venstrekvinnen Ingeborg Aas kom på tredjeplass. I andre valgomgang gikk de borgerlige partiene sammen og fikk valgt professor Sem Sæland.
Bryn var også formann i direksjonen (styret) i Aktiebryggeriet i Trondhjem og medlem av direksjonen i Thamshavnbanen.
Æresbevisninger
Han ble i 1932 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for fortjenstfull ledelse av Trondhjems Sparebank». Han mottok også Kroningsmedaljen 1906 i sølv. Han ble opptatt som medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i 1899.
Det finnes et portrettmaleri av banksjef Bryn, malt av Oscar Sivertzen.
Johannes Ewald
Johannes Ewald (født 18. november 1743 i København, død 17. mars 1781 samme sted) var en dansk dikter og dramatiker. Johannes Ewald ble bare 37 år gammel, men nådde i sitt korte liv å skrive ikke mindre enn 90 dikt. Men hans forfatterskap rommer langt mer enn disse diktene. Overordnet kan det oppdeles i to deler: Det offisielle (diktene og dramaene), som alle ble gitt ut i samtiden, og prosatekstene, som først kom ut etter Ewalds død. Blant disse finner man blant annet «Levnet og Meeninger», som i dag anses for å være hans hovedverk.
Police Federation of England and Wales
Police Federation of England and Wales er en fagforening for tjenestemenn i Storbritannias politi. Pr. februar 2006 hadde den 140 000 medlemmer.
Alle polititjenstemenn med graden Chief Inspector eller lavere er automatisk medlem av føderasjonen. De kan selv velge om de vil betale kontingenten; ved å gjøre det får de tilgang til juridisk assistanse og andre fordeler. Svært få velger å ikke betale.
Johannes Ewald
Bakgrunn
I 1758 returnerte han til Danmark og begynte ved Københavns universitet.
Police Federation of England and Wales
De som har graden Superintendent har en egen fagforening, Superintendents' Association, mens de med høyere rang tilhører Chief Police Officers' Association.
Johannes Ewald
Forfatter og dikter
Han begynte sitt forfatterskap med en allegorisk fortelling, Lykkens tempel, som «Selskabet til de skjönne videnskabers forfremmelse» tok til seg blant sine skrifter (1764). Hans neste forsøk var det bibelske dramaet Adamiaden (1765), som vat foranledigen av en oppgave i en priskonkurranse, men den ble underkjent som mangelfull, om enn levende. Han trakk da tilbake sitt arbeide med forklaringen at om han ikke kunne bli Danmarks beste skald, ville han ikke være den nest beste, og samtidig bestemte han seg for at han på to år ikke skulle skrive vers, men heller ved gjennom lesning utdanne sin ånd.
På denne tid skrev han kun en kantate ved Fredrik Vs død (1766). Detta dikt gjorde haom med ett slag kjent over hele landet. Til slutt satte han i gang med å omarbeide Adamiaden, til Adam og Eva (1769), som er Ewalds mest omfangsrike religiøse dikt.
Gjennom Klopstock hadde hans oppmerksomhet blitt rettet mot arveb fra den nordiske forntiden, som man imidlertid hadde heller lite kunnskap om. Ewald studerte Saxo Grammaticus og hentet fra ham emnet til Rolf Krage (1769), den første danske historiske tragedie, skrevet på prosa etter Klopstocks mønster. Ved denne tid ble Ewald hardt angrepet av gikt. Sykdommen ble raskt forverret og han var i flere år bundet til sengen. Ewald arbeidet nå for en stor del for teateret, skrev satiren De brutale klappere (1771), med henspillinger til tidsforholdene, lystspillet Harlequin patriot (1772), som hadde en politisk hensikt, men ikke ble oppført, og Pebersvendene (1773), en komedie i Ludvig Holbergs stil.
Egentlig var det bare et fåtall som hadde satt pris på hans diktning, men etterhvert vokste skaren av beundrere; særlig Det danske literaturselskab, som ble stiftet i 1775, gav Ewald støtte og oppmuntring.
I 1777 ble Ewald flyttet tilbake til hovedstaden og kom i god behandling. Der opplevde han at Balders død med framgsng ble fremført på det kongelige teater (1778), og der skrev han den dramatiske idyllen Fiskerne, likesom Balders død med atskillige sanger, blant annet Liden Gunver, som er det første vellykkede forsøket på atter å anslå folkevisens tone, samt det velkjente Kong Christian stod ved højen mast, som snart ble folkesang.
Av sin mor ble Ewald derpå losjert i Rungsted, halvviss mellom København og Helsingør, ved Sundet (våren 1773- høsten 1775), der han fikk god pleie og fullbyrdet flere fine lyriske dikt, blant annet Rungsteds lyksaligheder (1773) og det heroiske sangspillet Balders død (1775), som innførte blankverset i Danmarks dramatikk. Til tross for at Ewald bare her og der klarte å treffe den nordiske tonen, som oftest druknet i et deklamatorisk uttrykksvis, har dette drama betyning som utgangspunkt för 1800-tallets renessanse, særskilt Öhlenschläger, og flere av de der innlagte sangstykkene er meget vakre.
Ewalds ufullbyrdede selvbiografi, Johannes Ewalds levnet og meninger, har datidens beste danske prosastil.
I 1775 ble han flyttet til Søbækshus, ved Helsingør, der han under stadig voksende sykelighet tilbragte de to sørgeligste år av sitt liv.
Flatøy
Flatøy (eller Flatøyni) er en øy i Alver kommune i Vestland som nå er et trafikk-knutepunkt med broer over Hagelsundet (Hagelsundbrua) til Knarvik i Lindås, Nordhordlandsbrua over Salhusfjorden til Bergen, og Krosnessundbrua til Holsnøy. På den nordvestlige delen av øyen lå fortet Håøy som var en del av Bergen festning.
På øyen driver Frank Mohn Flatøy AS sin olje- og gassdivisjon, med produksjon av pumper.
Historie
Håøy har hatt militære forbruk i over 1000 år, fra vikingtiden fram til 1957.
Etter krigen brukte Thor Solbergs flyselskap Flatøy flystasjon i noen år.
Flatøy skule ble åpnet i 1937 og be nedlagt i 2010.
Asialekene 1954
Asialekene 1954 var de andre Asialekene, de ble arrangert i Manila på Filippinene i perioden 1. til 9. mai 1954. Det var 970 utøvere fra 19 nasjoner som deltok i ti sporter. Japan ble beste nasjon med 38 gullmedaljer foran Filippinene med fjorten.
Deltakende nasjoner
Hjemmenasjonen Filippinene stilte med den største troppen, 166 utøvere og Japan med den nest største, 160 utøvere.
Alice Walker
Alice Malsenior Walker (født 9. februar 1944) er en amerikansk forfatter, poet og politisk aktivist. Hun har skrevet både skjønnlitteratur og essayer om rase og rasisme, kjønn og kvinnepolitikk. Hun er mest kjent for sin kritikerroste roman The Color Purple (1982), som hun fikk Pulitzerprisen for (oversatt til norsk som Fargen bortenfor i 1984 og Purpurfargen i 2021).
Tidlig liv
Walker ble født i Eatonton i Georgia som den yngste av åtte barn til Willie Lee Walker og Minnie Lou Tallulah Grant. Hennes bestefar som var, i hennes egne ord, «fantastisk i matematikk, men en elendig bonde», tjente kun 300 dollar i året som moderne leilending ved å forpakte jord eid av andre og drev meieridrift. Hennes mor ga sitt bidrag til familien ved å arbeide som hushjelp. Hun arbeidet 11 timer om dagen for 17 dollar i uken, noe som gjorde det mulig å sende Alice på gymnaset.
Walkers foreldre, som levde under Jim Crow-lovene, motsatte seg sine landeiere som forventet at barna til svarte leilendinger skulle arbeide på markene mens de var små barn. En hvit plantasjeeier sa til henne at svarte folk hadde «ikke bruk for utdannelse». Minnie Lou Walker skal da ha svart at «Du har kanskje noen svarte barn et sted, men de lever ikke i dette huset.» Hennes mor plassert Alice i barneskolen allerede da hun var kun fire år gammel.
Da Alice vokste opp i et hjem rik på muntlig tradisjon hørte hun på fortellinger fra sin bestefar (rollemodell for figuren «Mr.» i Purpurfargen), begynte Walker selv å skrive, svært privat, da hun var åtte år gammel. «Med min familie måtte jeg skjule ting,» har hun fortalt, «og jeg måtte holde på mye i mitt hode.»
I 1952 ble Walker ved et uhell skadet i høyre øye ved et skudd fra en luftpistol avfyrt av en av hennes brødre. Ettersom familien ikke hadde noen bil, var de ikke i stand til å frakte henne til sykehus for øyeblikkelig hjelp. Da de til sist kom fram til en lege en uke senere var hun blitt fullstendig blind på det skadete øyet. Da et lag med arrdannelse formet seg over øyet ble hun selvbevisst og smertefullt sky. Stirret på og tidvis ertet, følte hun seg som en utstøtt og vendt seg mot avsondret lesning og skriving av poesi. Da hun var 14 år ble arrdannelsen fjernet. Da hun senere som student holdt avslutningstalen var hun blitt stemt fram som den mest populære piken, men hun innså at hennes traumatiske skade hadde en viss verdi; den tillot henne å begynne «å virkelig se mennesker og ting, virkelige oppdage slektskap og lære å være tålmodig nok til å bry seg om hvordan de viste seg å være».
Etter videregående skole begynte Walker på Spelman College i Atlanta på fullt stipendiat i 1961 og ble senere overført til Sarah Lawrence College i nærheten av New York og tok eksamen i 1965. Walker ble interessert i borgerrettsbevegelsen delvis grunnet innflytelsen fra aktivisten Howard Zinn, som var en av hennes professorer ved Spelman College. Ved å fortsatte sin aktivisme som hun deltok i løpet av sin tid på skolen, flyttet hun tilbake til sørstatene hvor hun ble involvert i med registrere stemmeberettige, drive kampanje for velferdsrettigheter og barneprogram i Mississippi.
Aktivisme
Den 8. mars 2003 på den internasjonale kvinnedagen, ved utbruddet av Irak-krigen, ble Alice Walker, Maxine Hong Kingston, forfatter av The Woman Warrior; og Terry Tempest Williams, forfatter av An Unspoken Hunger, arrestert sammen med 24 andre for å ha krysset en politisperring ved en demonstrasjon mot krigen utenfor Det hvite hus. Walker og 5000 aktivister assosiert med organisasjoner som Code Pink og Women for Peace marsjert fra Malcolm X Park i Washington D.C. til Det hvite hus hvor aktivistene omkranset presidentboligen. I et intervju med Democracy Now sa Walker at «Jeg var sammen med andre kvinner som tror at kvinner og barn i Irak er akkurat så kjære som kvinner og barn i våre familier, og at vi faktisk er en familie. Og så jeg følte at vi var i gang med å faktisk bombe oss selv.» Walker skrev om erfaringen i essayet «We Are the Ones We Have Been Waiting For».
I november 2009 var Walker en av 50 signaturer på et brev som protesterte mot at Toronto internasjonale filmfestivals «By til by» hadde vektlagt filmmakere fra Israel, og hvor hun og de andre fordømte Israel som et «apartheidregime».
I mars 2009 reiste Walker til Gaza sammen med en gruppe 60 andre kvinnelige aktivister fra antikrigsgruppen Code Pink som svar på Gaza-krigen. Deres hensikt var å gi støtte, møte andre og legge presse på Israel og Egypt for de åpnet grensene til Gaza. Hun planla å besøke Gaza på nytt i desember 2009 for å delta i frihetsmarsj. Den 23. juni 2001 annonserte hun planer om å delta på en kommende flotilje til Gaza som forsøkte å bryte Israels marineblokade. Hun uttalte at hun var bekymret for barna og at hun følte at «eldre» burde bringe «uansett hvilken forståelse og visdom som kan ha samlet i vår rimelige lange liv, vært vite til og deltatt i kampen mot undertrykkelse.»
I et intervju i juni 2011 beskrev Walker både USA som Israel som «terroristorganisasjoner» og hevdet at «Når du terroriserer folk, når du gjør dem så redd for deg at de er mentalt og psykologisk skadet for livet, det er terrorisme.»
Personlig liv
I 1965 møtte Alice Walker den jødiske borgerrettsadvokaten Melvyn Roseman Leventhal. De giftet seg den 17. mars 1967 i New York. Senere det samme året flyttet paret til Jackson i Mississippi hvor de ble «det første blandingsekteparet i Mississippi». De ble plaget og truet av hvite, inkludert av Ku Klux Klan. Paret fikk en datter, Rebecca, i 1969. Walker beskrev henne i 2008 som «levende, pustende, virkeliggjøring av blandet rase av det nye Amerika som de forsøkte å smi sammen.» Walker og hennes ektemann skilte seg fredelig i 1976.
Walker og hennes datter fikk etter hvert et kjølig forhold til hverandre som Rebecca har forklart som at hun følte at hun var mer av «et politisk symbol... enn en elsket datter.» Rebecca Walker utga en biografi, Black White and Jewish, hvor hun uttrykte kompleksiteten av foreldrenes forhold og hennes barndom. Hun minnes sin tid som tenåring da moren trakk seg tilbake til sin skrivestue mens «jeg var etterlatt med penger for å kjøpe mat og levde på en diett av gatekjøkkenmat.» Etter at Rebecca fødte sin sønn Tenzin har hennes mor brutt all kontakt ettersom hun våget å «stille spørsmål ved hennes ideologi». Rebecca fikk siden erfare at hun var fjernet fra morens testamente til fordel for en fjern kusine.
I 2011 begynte filmatiseringen av Beauty in Truth, en dokumentarfilm om Walkers liv, regissert av Pratibha Parmar. Walker har også samarbeidet med Parmar med en debattbok om kjønnslemlestelse, Warrior Marks: Female Genital Mutilation and the Sexual Blinding of Women (1996).
Forfatterkarriere
Walkers første poesibok ble skrevet mens hun fortsatt gikk på Sarah Lawrence. Hun tok tid fra skrivingen mens hun arbeidet i Mississippi i borgerrettighetsbevegelsen, men gjenopptok skrivingen da hun ble med i redaksjonen av magasinet Ms. før hun flyttet til nordlige California på slutten av 1970-tallet. Hun fattet interesse for den glemte forfatteren Zora Neale Hurston da hun sammen med Charlotte D. Hunt gjenfant Hurtons umerkede grav i Florida. De to samarbeidet i få satt opp en beskjeden gravstein. Undersøkelsen førte til artikkelen «In Search of Zora Neale Hurston» (mars 1975) av Ms. Artikkelen førte til ny interesse for Hurstons forfatterskap og var i seg selv en inspirasjon for Walker. Gjenutgivelser av Hurstons forfatterskap sammenfalt med framveksten av andre svarte forfattere som Toni Morrison, Maya Angelou, og Walker selv. Deres verker har vært fokusert på den afroamerikanske erfaring i USA og striden med å bekjempe rasistiske fordommer.
I tillegg to hennes samlede noveller og poesi ble Walkers første roman, The Third Life of Grange Copeland, utgitt i 1970. I 1976 kom hennes andre roman ut, Meridian. Romanen handlet om aktivister som arbeidet i sørstatene under borgerrettighetsbevegelsen, og var en nær parallell til hennes eget liv og erfaringer.
I 1982 fikk Walker utgitt hennes mest kjente verk, romanen Purpurfargen (The Color Purple), som handlet om en ung, plaget, svart kvinne på bondelandet i Georgia som kjempet seg veg gjennom ikke bare den rasistiske hvite kulturen, men også den patriarkalske svarte kulturen. Hovedpersonen Celie går gjennom et hardt liv samtidig som hun er i stand til å se vakre ting og nyte dem. Bokens tittel, Purpurfargen, er et viktig symbol og likestilles med smerte og lidelser. Et oppbanket ansikt etter brutal vold endrer farge.
Boken ble en kommersiell suksess som ga gjenlyd og en bestselger. Romanen har også vært et hyppig mål for sensur, og den opptrer på 17.-plass på den amerikanske bibliotekforeningens liste over de 100 mest utfordrende bøker på grunn av romanen tidvis eksplisitte innhold, særlig i form av skildringer av vold.
Romanen ble filmatisert under samme tittel i 1985. Den ble regissert av Steven Spielberg, og hadde Whoopi Goldberg, Danny Glover og Oprah Winfrey i de viktigste rollene. I 2005 ble romanen også omgjort til en kritikerrost musikal på Broadway. Stykket ble produsert av Scott Sanders, Quincy Jones, Harvey Weinstein, og Oprah Winfrey, sistnevnte var også investor i stykket.
Walker har skrevet en rekke andre romaner, blant annet The Temple of My Familiar og Possessing the Secret of Joy (som hadde flere figurer og etterkommere fra figurene i romanen Purpurfargen). Hun har utgitt en rekke samlinger med noveller, poesi og andre tekster. Hun uttrykker vanskelighetene og kampen til afroamerikanere, særlig kvinner, og deres liv i et rasistisk, sexistisk og voldelig samfunn. Hennes forfatterskap fokuserer også på fargete kvinners rolle i kulturen og i historien. Walker er en respektert figur i den liberalpolitiske samfunnet for hennes prinsipielle støtte til ukonvensjonelle og upopulære syn og oppfatninger.
Hennes noveller omfatter samlingen Everyday Use (1973) hvor hun behandler feminisme, rasisme og emner som unge svarte mennesker som forlater hjemmet og mister respekt for sine foreldres kultur.
I 2007 ga Walker fra seg sine papirer, bestående av 122 bokser med manuskripter og annet arkivmateriell til Emory Universitys bibliotek for manuskripter og sjeldne bøker. I tillegg til utkast for romaner som Purpurfargen, upubliserte dikt og manuskripter, og brevvekslinger med forlagsredaktører, et tidlig bearbeidelse av filmmanuset for Purpurfargen, studieplaner fra undervisninger hun har vært lærer, og brev fra fans. Samlingen inneholdt også en utklippsbok med poesi som Walker hadde samlet da hun var 15 år. Tittelen var «Dikt av barndomsdikterinne».
Burgenland-kroater
Burgenland-kroater (ty. Burgenland-Kroaten, kroat. Gradišćanski Hrvati []) er betegnelsen på den kroatiske minoriteten som lever i grenseområdene mellom Østerrike og Ungarn. Ifølge folketellingen i 2001 var det 16 283 personer i den østerrikske delstaten Burgenland som beskrev seg som Burgenland-kroater. Burgenland-kroatene nedstammer fra kroater som flyktet under tyrkerkrigene, spesielt fra den såkalte Militærgrensen, og som slo seg ned i den vestlige delen av det daværende Ungarn. Østerrikes tidligere forbundskansler Fred Sinowatz var Burgenland-kroat.
Hamburg Freezers
Hamburg Frysere (HHF), er en ishockeyklubb fra Hamburg i Tyskland. De spiller sine hjemmekamper i Color Line Arena. Mellom 1999 og 2002 helt laget München Barons og spilte sine kamper i München. Freezers eies av Anschutz Entertainment Group. 3. juni 2002 flyttet lagets eier Philip Anschutz laget til Hamburg for økonomiske grunner, og skiftet samtidig navnet til Freezers.
Ringleader of the Tormentors
Ringleader of the Tormentors er det åttende studioalbumet til Morrissey. Det debuterte på førsteplass på den britiske albumlista, og på andreplass på VG-lista [https://web.archive.org/web/20061205203112/http://lista.vg.no/show_list.php?ListsOp=showWeek.
Backing-vokaler
Et engelsk jentekor deltok på «The Youngest Was the Most Loved», «The Father Who Must Be Killed» og «At Last I Am Born».
Blant andre:
Northern Ireland Policing Board
Northern Ireland Policing Board er en Police Authority for Nord-Irland, det vil si et organ som fører kontroll med Police Service of Northern Ireland. Det er sammensatt av medlemmer av Northern Ireland Assembly og uavhengige medlemmer, alle utpekt av statsråden for Nord-Irland.
Det nest største partiet i Nord-Irland, Sinn Féin, har rett til å nominere medlemmer, men boikotter dette. Partiet gjør dette fordi det mener at anbefalingene til Pattenkommisjonen ikke har blitt fullt ut implementert.
Kina under Sommer-OL 1984
Kina under Sommer-OL 1984. 216 sportsutøvere, 132 men og åttifire kvinner fra Kina deltok i nitten sporter under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Der var andre gangen Folkerepublikken Kina deltok i et sommer-OL, sist gang var under sommer-OL 1952. De ble fjerde beste nasjon med femten gull-, åtte sølv- og ni bronsemedaljer. Basketballspilleren Wang Libin var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Grendel
Grendel er en av tre antagonister i det gammelengelske heltediktet Beowulf, som ble skrevet rundt år 750.
Etymologi
Opphavet til navnet Grendel er uklart og det finnes mange forslag til tyding. Noen mener at navnet henger sammen med angelsaksisk (gammelengelsk) grindan (engelsk grind) som blant annet betyr «hakke tenner», mens andre knytter navnet til gammelengelsk grynde som betyr «avgrunn». Sistnevnte forslag kan passe i og med at Grendels mor er et havmonster i heltediktet Beowulf. Mellomengelsk gryndel («sint») er også et forslag til et ord som navnet kan være dannet til.
Grendels rolle i Beowulf
Grendel er et menneskelignende vesen som beskrives som utyske, jotun eller troll. Han finner og vandaliserer mjødhallen Heorot som tilhører den danske kongen Hroðgar. Heorot ligger i nærheten av en myr som Grendel bor i. Mange dansker dør på grunn av Grendel.
Hroðgar er venn av helten Beowulf som kommer fra landet som tilhører folkeslaget «geater» med uklart opphav (noen muligheter kan være Jylland, Götaland eller Gotland). Beowulf tar opp kampen mot Grendel som blir så skadet i armen at han til slutt dør. Hans mor, havmonsteret, er enda mer ufordragelig og forsøker å hevne tapet av sin sønn. Hun blir til slutt også tatt av Beowulf.
Kristen tolkning
Det kristne verdensbildet preger historien om Beowulf. Forfatteren lar Grendel nedstamme fra Kain og klargjør på den måte Grendels demoniske og djevelske karakter.
Referanser
Grendel (Belgia)
Lars Tvete
Han vokste opp i Namdalen som sønn av sogneprest Bjarne Tvete og hustru Else Gøttsche Enger. Han er utdannet bedriftsøkonom fra TØH, og var ansatt i ledende stillinger innen bank og finans i Trondheim før han gikk inn i eiendomsbransjen i 1986. Etter flere år som assisterende direktør i Den Nordenfjeldske Bykredittforening var han administrerende direktør i Nordenfjeldske Eiendomsutvikling i slutten av 1980-årene. Deretter var han administrerende direktør i Apex Nidaros i et par år. I 1990 etablerte han Basale Gruppen, som forvalter og utvikler næringseiendom, og var majoritetseier og administrerende direktør frem til 2006. Han har vært daglig leder i Pilar Management. Han er eiendomsinvestor med eget firma fra 2000.
Han var medlem av Trondheim bystyre 1992–1999 og 2003–2011, leder i Trondheim Høyre 2008–2010, leder i Sør-Trøndelag Høyre 2009–2013 og medlem av Sør-Trøndelag fylkesting 2011–2015. Som Høyres 1. vararepresentant til Stortinget fra Sør-Trøndelag 2009–2013 møtte han i 18 dager for Linda Hofstad Helleland. I 2019 ble han innvalgt i Trøndelag fylkesting.
Tvete har hatt en mengde styreverv. Han var blant annet fungerende styreleder i arrangørselskapet for Ski-VM 1997.
Tvete har vært islandsk konsul i Trondheim.
Neuquén (elv)
Neuquén er en stor elv nordvest i Patagonia i Argentina. Den har sine kilder sør for fjellet Volcán Domuyo (4 709 moh.) helt nordvest i provinsen Neuquén på om lag 2 300 moh. høyde, og renner sørøstover mens den får tilsig fra flere sideelver, som Trocomán, Reñi Leuvü, Agrio, Nahueve, Varvarco og Agrio. Den renner sammen med den sterkt utbygde elva Limay og danner elva Negro nær byen Neuquén. Neuquén er om lag 400 km lang og har et nedbørfelt på 50 774 km².
Det store Cerros Colorados-komplekset i elva produserer en betydelig andel av landets vannkraft. Den store, oppdemmede innsjøen Embalse Cerros Colorados ligger ikke så langt ovenfor Neuquén by, og er Argentinas største kunstige innsjø.
Kaukaba
Kaukaba (Kaoukaba) er en liten by nordøst for Blatt i det sørøstlige Libanon. I 1988 da byen lå innenfor Norbatts område bodde det ca. 600 personer her. Befolkningen er katolsk, tilhørende den maronittiske kirke. I Kaukaba var Norbatts tropp 1 i kompani A forlagt.
Norske FN-soldater fra UNIFIL og PLO-soldater var 9. mai 1978 i kamp ved Kaoukaba.
Beltebilruta fra Tyin til Eidsbugarden
Beltebilruta fra Tyin til Eidsbugarden er en av to spesielle ruter som busselskapet A/S Jotunheimen og Valdresruten Bilselskap driver i Jotunheimen. Beltebilruta starter på Tyin som ligger i sørenden av innsjøen Tyin via Tyinholmen til Eidsbugarden. Ruta følger stort sett fylkesvei 252 som er vinterstengt fra medio oktober til andre helgen i juni. Traseen er 20km lang og beltebilene bruker normalt 30-35 minutter én vei som gir en gjennomsnittsfart på ca. 40km/t.
Sesongen
Sesongen starter vanligvis fredag i uke 7 og holder på tom. 1. Maihelgen dersom føreforholdene tillater det. Beltebilene går hver dag gjennom hele sesongen på de avgangene som har forhåndsbestillinger.
Beltebilene
Jotunheimen og Valdresruten Bilselskap har 12 Bombardier Snowmobile R-serie beltebiler som trafikkerer strekningen Tyin-Eidsbugarden. I tillegg til beltebilene har selskapet også en Prinoth Husky løypemaskin for å vedlikeholde løypetraseen for beltebilene. Alle beltebilene er internnummerert fra 1-12 og fom. 2016 har alle bilene fått registreringsnummer E-159xx hvor xx samsvarer med internnummeret på beltebilene (med unntak av en bil). De fleste beltebilene ble fra fabrikk levert med en Chrysler rekkeseks motor på 115hk som senere ble skiftet ut med Chrysler 5.2L V8 motorer på 180hk. En del av disse har igjen blitt erstattet av Edelbrock Performer RPM 5.7L V8 motorer basert på standard Chevrolet blokk. Disse motorene har 310hk. Alle beltebilene har 3-trinns automatgirkasse.
Hver beltebil har kapasitet på 12 passasjerer med bagasje.
Hucul
Hucul er en liten hesterase fra Polen. Huculen er en av de rasene som er etterkommere i rett linje etter den utdødde primitive Tarpanen. Iblant kalles den til og med skogstarpan selv om rasen høre hjemme i Karpatene og egentlig er en bergsponny. Hucul er den vanligste typen ponny på polske gårder og en utmerket arbeidsponny. Den er sterk og veldig hardfør. Hestene er rolige og fornuftige og blir 125–135cm høy. Fargene man finner i rasen er brun, blakk eller botet.
Elbestoll
Elbestoll ble innført av Christian IV av Danmark-Norge i 1630 etter han bygde en ny festning ved munningen av Elben med havnested og en ny by ved navn Glückstadt i hensikt med å beherske den viktige handelsforbindelsen mellom Hamburg og resten av Europa.
De sjøfarende nasjoner som allerede hadde satt seg mot den danske tollpolitikken som skyldes et desperat finansieringsbehov for kronen i Danmark-Norge, var negativt innstilt så lenge tollpraksisen eksisterte på Elben. De katastrofale tilbakeslagene under keiserkrigen tvunget Kristian IV til å oppkreve toll på Elben tross sterk motstand fra den 9. april 1630. En dansk-hamburgsk krig om herredømmet over Elben og om retten til å kreve toll ble ikke avsluttet før i 1643.
John Krasinski
John Krasinski (født 20. oktober 1979 i Boston, Massachusets) er en amerikansk skuespiller, regissør og manusforfatter mest kjent for sin rolle som Jim Halpert i den amerikanske versjonen av den britiske tv-serien The Office. Han har også spilt i flere spillefilmer som for eksempel Shrek den tredje, Leatherheads, License to Wed og Away We Go.
Filmografi
{|
Fjærvatnet
Fjærvatnet er en innsjø i Bodø kommune i Nordland. Den består av tre bassenger som ligger på samme nivå, adskilt med smale sund. Det midterste og største er Indre Fjærvatnet, som i sør er knyttet til Sørvatnet gjennom Mjåsundet, og i vest til Nedre Fjærvatnet gjennom Kattroa. Fjærvatnet har utløp mot vest til Fjærelva, som munner ut i Karlsøyfjorden ved Fjær, et par kilometer sør for Kjerringøy.
162 Laurentia
162 Laurentia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 21. april 1876 av Prosper-Mathieu Henry fra Observatoire de Paris i Paris. Den er oppkalt etter den franske amatør-astronomen Joseph Jean Pierre Laurent, som oppdaget asteroiden 51 Nemausa.
Tar-Aldarion
Алдарион Tar Aldàrion Tar-Aldarion Tar-Aldarion Rois de Númenor Tar-Aldarion Tar-Aldarion 塔爾-阿達瑞安
Dwight Stones
Dwight Stones (født 6. desember 1953 i Los Angeles California) er en tidligere amerikansk friidrettsutøver som konkurrerte i høydehopp.
Stones har vunnet to olympiske bronsemedaljer, 1972 i München (2,21) og 1976 i Montréal. Han har også innehatt verdensrekordet i høydehopp, i 1972 hoppet han 2,29 og tangerte verdensrekorden i 1973 forbedret han rekorden med én centimeter til 2,30. I 1976 forbedret han verdensrekorden to ganger til 2,31 og 2,32. Han vunnet 19 amerikanske mesterskap i løpet av sin aktive sportskarriere som varte til 1984.
Escalator over the Hill
Escalator over the Hill er en av de få jazzoperaer som har blitt skrevet.
Den ble skrevet av Carla Bley mellom 1967 og 1971 og kan i dag betraktes som et musikkhistorisk dokument.
Da Carla Bley arbeidet med komposisjonen «Detective Writer's Daughter» i januar 1967 fikk hun tilsendt et dikt av Paul Haines som passet perfekt til musikken. De så dette som et tegn og besluttet å skrive en opera sammen. Året etter begynte de med innspillingene. På grunn av pengemangel og problemer med koordinasjonen av musikerne, varte det uvanlig lenge før de var ferdige. Carla Bley måtte spille med de musikerne som tilfeldigvis hadde tid. På denne måten oppsto den lange og uvanlige besetningslisten til musikkverket. Librettoen ble sendt fra India der Haines bodde. Bley og Haines kalte det ikke en opera, men «a chronotransduction», noe som betyr en tidens gjennomføring. Teksten binder verket sammen som en enhet, selv om en egentlig handling ikke eksisterer. Operaens form kan heller minne om et dia-show. Forskjellige musikalske formasjoner kommer etter tur i forgrunnen, som for eksempel «Hotel Lobby Band» med Gato Barbieri og Roswell Rudd, «Jack's Travelling Band» med Jack Bruce og John McLaughlin eller «Desert Band» med Don Cherry.
Verket ble uroppført 1997 i Köln.
Sporliste
Side en Side to Side tre Side fire Side fem Side seks
Rolleliste
Spøkelser, publikum, hotellfolk, kvinner, mannlige fluer, frosker, vitebegjærlige, talere, blind mann: Jane Blackstone, Carla Bley, Jonathan Cott, Sharon Freeman, Steve Gebhardt, Tyrus Gerlach, Eileen Hale, Rosalind Hupp, Jack Jeffers, Howard Johnson, Sheila Jordan, Michael Mantler, Timothy Marquand, Nancy Newton, Tod Papageorge, Don Preston, Bill Roughen, Phyllis Schneider, Bob Stewart, Pat Stewart, Viva
Brigt Kristensen
Brigt Kristensen (født 23. desember 1944 på Fauske) er en norsk lokalpolitiker for Rødt (tidligere Rød Valgallianse) i Bodø.
Han engasjerte seg på 1960-tallet på venstresiden og var et aktivt medlem av SFs ungdomsorganisasjon SUF. Kristensen ble en sentral person da ml-bevegelsen vokste fram, og satt i partiets sentralkomite da AKP(m-l) ble stiftet i 1973.
Fra 1976 har han vært arbeider i fiskeindustrien. Fra 1978 til 1988 var han leder i Bodø Kjemiske arbeiderforening.
Han satt i bystyret fra 1987 til 1999 og deretter fra 2003. Fra 1999 til 2003 var han 1. vararepresentant for RV i bystyret. Fra 2011 satt Kristensen som en av tre representanter for Rødt i bystyret og han har de siste valgperiodene vært den personen i Bodø bystyre med flest slengere ved kommunevalg. Ved kommunevalget i 2015 tok han ikke gjenvalg.
Blatt
Blatt (eller Blate) er en by nordvest for Ebel es-Saqi og sørvest for Kaukaba i det sørøstlige Libanon.
I 1988, da byen lå innenfor Norbatts område, bodde det ca. 800 personer her, hvorav 97 % var sjiamuslimer og ca. 3 % var kristne. Norbatts tropp 2 i kompani A var forlagt i Blatt.
Perlis
Perlis, eller fullt navn Perlis Indera Kayangan, er den minste delstaten i Malaysia. Den ligger på vestkysten av Malayahalvøya og grenser i nord til Thailand og i sør til delstaten Kedah. Mot sørvest ligger Malakkastredet. Folketallet i 2012 var 239,400. Arealet er 795 km². Delstatshovedstaden er Kangar, og den kongelige hovedstaden er Arau.
Geografi
Perlis har tropisk monsunklima, med en tørr årstid fra januar til april og nedbørsrik årstid fra mai til desember. Temperaturen ligger mellom 21 og 31 grader celsius. Nedbørsmengden ligger på mellom 2,000 og 2,500 ml årlig.
Taman Negeri Perlis (Perlis State Park) ligger nordvest i delstaten, langs grensen til Thailand. Den dekker et areal på om lag 50 km² langs den 36 kilometer lange kalksteinsryggen Nakawan. Det finnes grotter, de mest kjente er Gua Kelam og Gua Wang Burma. Vegetasjonen består delvis av lauvfellende skog, det eneste sted i Malaysia der dette finnes.
Den kunstige innsjøen Timah-Tasoh ble til som følge av oppdemming av Sungai Korok, påbegynt i 1987, for å sikre drikkevannsforsyning og sørge for flomkontroll.
Den 26. desember 2004 ble delstaten rammet av tsunamier utløst av en rekke undersjøiske jordskjelv langs en linje fra vest for Sumatra til Andamanøyene.
Jernbane i Norge
Norges jernbanenettverk består av rundt 4,200 km med normalspor (1,435 mm), hvorav 2,470 km er elektrifisert og 290 kilometer er dobbeltspor. På det norske jernbanenettverket finnes det totalt 733 tunneler og rundt 2,577 broer. Ca. 30 prosent av nettet tåler hastigheter på mer enn 100 kilometer i timen, og rundt fire prosent av dette igjen er tilpasset hastigheter på mer enn 160 kilometer i timen. I etterkrigstiden har jernbanens andel av persontrafikk sunket jevnt, og står i dag for om lag 4 %.
Jernbanedirektoratet skal utvikle jernbanen, mens Statens jernbanetilsyn er tilsynsmyndighet. Det nasjonale jernbanenettet eies og driftes av statsforetaket Bane NOR. Norske tog leier ut rullende materiell til togselskapene. Tekniske tjenester leveres av de statlige selskapene Mantena, Spordrift og Baneservice. Etter liberalisering av jernbanesektoren er det etablert flere togselskaper innenfor passasjer- og godstrafikk. Disse selskapene inkluderer blant andre SJ Norge, SJ, Vy, Vy Tog, Vy Gjøvikbanen, Vy Tåg, Go-Ahead Norge, Arctic Train, Flytoget, CargoNet, Hector Rail, Onrail, Grenland Rail, Tågåkeriet i Bergslagen, LKAB Malmtrafik AB, BLS Rail AB, TM Togdrift AS, ProTrain AB og Railcare T AB.
Jernbaner i Norge før 1850, hestejernbanene
Norges første jernbane antas å være den omkring 1,400 meter lange hestejernbanen Damtjern-Storflåtan på Krokskogen, som var et ledd i en lengre transportkjede for tømmer fra Land og Valdres til Oslo. Kjerraten i Åsa var planlagt å nå helt frem til Storflåtan, slik at tømmeret kunne fløtes mot Bogstad, men den tolvte og siste strekningen ble i stedet betjent av hestejernbane over det flate eidet mellom innsjøene. Skinnegangen var av jernbeslåtte (1 x 8 cm flattjern) tømmerstokker/planker (om lag 15 x 20 cm) som hvilte på sviller av tømmer som var nedgravd av hensyn til hestene. Skinnegangen var 1 meter bred og hadde egne vogner; vognene kunne ikke snus og hadde derfor drag i begge ender. Hjulene var relativt små, av støpejern og hadde flenser. På det meste var 16 hester og 16 mann i arbeid, og 1,400–1,800 tonn tømmer ble fraktet i løpet av en sesong. Banen ble tatt i bruk i 1805 og tatt ut av bruk omkring 1849.
Perlis
Befolkning
Malayene er den dominerende folkegruppe. Det tales kedahmalayisk i delstaten. I 2010 hadde 97,5 % av innbyggerne i Perlis malaysisk statsborgerskap. Av disse var 193,606 malayer (88 %), 17,522 kinesere (8 %), 2,674 indere (1,2 %) og 5,329 andre (2,4 %).
Islam er den dominerende religion i Perlis. Folketellingen i 2010 viste at 87,9 av befolkningen er muslimer, 10 % buddhister, 0,8 % hinduer og 0,6 % kristne.
I 2010 bodde 51,4 % av befolkningen i byer. Perlis er blant statene med lavest urbaniseringsgrad i Malaysia. De største byene i Perlis er:
Jernbane i Norge
Jernbaner i Norge før 1850, hestejernbanene
Omtrent samtidig ble den 1,200 meter lange Gjøsbubanen på Otteidanlegget i Marker i Østfold bygget. Dette var et kombinert kanal- og jernbaneanlegg som muliggjorde tømmertransport mellom innsjøene Store Le og Øymarksjøen. Vognene ble trukket opp ved hjelp av et opphalingsspill, først drevet av hester eller okser, fra 1854 av en stasjonær dampmaskin. Banen var i bruk fra 1825 til 1926.
Mortsjølungen-Tvillingtjern-banen (også kjent som Grasmobanen) var også en kort bane for å frakte tømmer mellom to vassdrag, nemlig fra Mangenvassdraget til Haldenvassdraget. Banen ble åpnet i 1849 og var i drift fram til 1931. Til å begynne med ble vognene trukket av hester. Fra 1918 ble det anvendt et motorisert wiretrekk. Banen var ca. 1,400 meter lang.
Perlis
Historie
Perlis' historie er nært forbundet med nabostaten Kedahs og Thailands. Herskerne i Perlis søkte å frigjøre seg fra Kedah og var lenge underlagt Thailands overhøyhet. Dette ble brutt gjennom at Perlis underla seg Storbritannia. Etter andre verdenskrig kom Perlis med i unionene av malaystater fram mot selvstendigheten i 1957 og ble en delstat i Malaysia.
Underlagt Kedah
Perlis nevnes første gang i 1539 av portugiseren Fernão Mendes Pinto. Området var da en del av Kedah. I det 17. århundre etablerte sultanen av Kedah ved flere anledninger hovedstad i Perlis, som også ble benyttet som retrettområde ved uro i Kedah.
Jernbane i Norge
Norges første offentlige jernbane, Norsk Hoved-Jernbane
For jernbane Christiania-Eidsvoll ble det foreslått hester som trekkraft blant annet fordi hester kunne klare større stigning enn lokomotiver. Arbeidet med Norsk Hoved-jernbane (også benevnt Hovedbanen), den første norske jernbanen for offentlig transport, ble ledet av engelskmannen Robert Stephenson, sønnen til George Stephenson, som hadde konstruert den aller første offentlige jernbanen i verden. Anleggsarbeidet startet i 1851 og banen ble åpnet 1. september 1854. Banen går fra Oslo til Eidsvoll. Finansieringen av anlegget skjedde ved å utstede aksjer for 2,2 mill. spesiedalere der halvparten ble skaffet til veie av engelske aksjonærer og den andre halvparten av norske, hvorav staten stod for litt over halvparten. Hovedbanen var fram til 1926 et aksjeselskap der Staten riktignok med årene skaffet seg flere og flere av aksjene. Hovedbanen var derfor formelt en privatbane og ble ikke en del av Norges Statsbaner før 4. mars 1926.
På kontinentet ble det anlagt en rekke jernbaner på midten av 1800-tallet, de aller fleste av engelske jernbaneingeniører som brukte blåkopier av engelske jernbaner, hvilket i disse landene medførte at jernbanene var venstrekjørte, tom. i Frankrike. Grunnen til at det ikke ble tilfelle i Norge var rett og slett at her var det bare enkeltsporede jernbaner. Og etter at Norge fikk vedtatt høyretrafikk på bilveiene på 1880-tallet var det ikke noe problem for NSB å etterfølge dette, ettersom det dengang ikke var noen dobbeltsporede jernbaner i landet.
Perlis
Underlagt Kedah
I 1770 fikk Perlis for første gang definerte grenser. Kedah ble dette året delt i to administrasjonsområder, der Perlis sammen med Kubang Pasu og Setul utgjorde det ene. Sultanen innsatte en av sine sønner, Dhiauddin, som guvernør over denne delen. Da broren, som ble sultan av Kedah, døde i 1798, grep Dhiauddin makten fra sin nevø, Pangeran. Dhiauddin innsatte sin svigersønn, den arabiskættede Harun Jamalullail, som sin representant i Perlis. Han fikk tittelen penghulu av Arau. I 1804 vant Pangeran tilbake makten i Kedah. Dhiauddin oppga kravet på Kedah og trakk seg tilbake til Perlis.
Jernbane i Norge
Statsbanene inntil 1883
Etter åpningen av Hovedbanen, fattet man interesse for at det kunne bygges offentlige jernbaner flere steder i Norge. I første omgang så man på jernbaner som ett blant flere ledd i en lengre transportåre, gjerne kombinert med transport til vanns. Hovedbanen knyttet sammen Mjøsa med Oslofjorden, og lignende hensyn lå til grunn for flere av de banene som Stortinget fra og med 1857 gjorde vedtak om. I den byggeperioden som varte fram til 1883, ble samtlige statsbaner organisert som aksjebaner der private ble innbudt til å tegne aksjer som kunne gi utbytte hvis overskudd, men ingen innflytelse ellers over banenes drift. Stortinget krevde at det måtte tegnes en viss andel aksjer for et baneprosjekt, før Stortinget vedtok banen og bevilget den resterende del av anleggskapitalen.
Perlis
Vasallstat under Siam
Da Dhiauddin døde en gang mellom 1813 og 1815, forsøkte Kedah å vinne tilbake Perlis. Dhiauddins sønn og arving søkte støtte fra Siam. Perlis var fra 1821 til 1839 besatt av siamesiske tropper. Området ble styrt av guvernøren av Ligor. Da guvernøren døde i 1839, omorganiserte Siams konge administrasjonen av sine malayiske besittelser. Det ble utnevnt malayiske guvernører. Hussein, som i 1825 arvet tittelen penghulu av Arau da faren Harun Jamalullail døde, ble da utnevnt til viseguvernør. Han ble sittende med makten, ettersom guvernøren døde etter bare noen måneder i embetet.
I 1841 ble Hussein innsatt som phya av kongen av Siam. Dette ble starten på Jamalullail-dynastiet. Seremonien fant sted i Bangkok. Innsettelsen ble gjentatt i Perlis, i nærvær av landets ledende menn. Tittelen Hussein fikk tilsvarer raja. Den har siden vært ført av herskerne i Perlis, som er de eneste i Malaysia som fører nettopp den. De fleste andre herskerne er sultaner.
Jernbane i Norge
Statsbanene inntil 1883
I årene mellom 1862 og 1883 åpnet man en rekke mer eller mindre løsrevne banestrekninger i hele Sør-Norge. Det startet med Hamar-Grundsetbanen og Kongsvingerbanen i 1862. Deretter fulgte Størenbanen, Randsfjordbanen, Drammenbanen, Rørosbanen, Jærbanen, Smaalensbanen, Hedmarksbanen, Meråkerbanen, Drammen-Skiensbanen og endelig Vossebanen. 1563,4 km offentlig jernbane var tatt i bruk. I 1883 ble det en pause i byggingen av flere jernbaner, og samme år ble det iverksatt en ny administrativ ordning for statsbanene med en hovedbestyrelse i Kristiania og seks distriktsadministrasjoner i Kristiania, Drammen, Hamar, Trondheim, Stavanger og Bergen. Betegnelsen «De norske Statsbaner» ble tatt i bruk i 1883, og i desember 1885 anvendes betegnelsen «Norges Statsbaner» for første gang.
Privatbanene
Selv om staten etter noe blandede erfaringer med modellen Hovedbanen ble bygget etter, ville ha kontroll med norsk jernbanebygging selv, ble det i perioden 1892–1956 åpnet en rekke private offentlige jernbaner i Norge. Noen av disse ble bygget ut fra transportbehovet til enkeltbedrifter, mens andre ble til som ordinære offentlige jernbaner som skulle tjene et bestemt distrikt. Først ut var Sulitjelmabanen som ble åpnet på strekningen Sjøntså-Fossen i 1892 og forlenget til Hellarmo året etter. Deretter fulgte Nesttun-Osbanen (1894), Lillesand-Flaksvandbanen (1896), Urskog-Hølandsbanen (1896–1898), Tønsberg-Eidsfossbanen (1901), Holmestrand-Vittingfosbanen (1902), Valdresbanen (1902–1906), Lierbanen (1904), Dunderlandsbanen (1904), Grimstad-Frolandbanen (1907), Thamshavnbanen (1908–1910),Rjukanbanen (1909), forlengelse av Sulitjelmabanen til Fagerli (1915), Askim-Solbergfossbanen (1918) og endelig forlengelsen av Sulitjelmabanen til Finneid i 1956. Hølandsbanen, Valdresbanen, Dunderlandsbanen og Frolandbanen ble senere overtatt av NSB og er senere nedlagt, bortsett fra Dunderlandsbanen som er blitt en del av Nordlandsbanen. Privatbanene som var bygget for en bestemt bedrifts behov holdt seg lengst i drift (Sulitjelmabanen 1972, Thamshavnbanen 1974 og Rjukanbanen 1991). De resterende ble nedlagt for de flestes del i mellomkrigstiden allerede, da de ble utkonkurrert av veitransporten: Hvittingfossbanen 1931/1938, Lierbanen 1932/1938, Nesttun-Osbanen 1935, Eidsfossbanen 1938 og Flaksvatnbanen 1953.