cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Språkrådet
Språkrådet
Stortinget sluttet seg i 2003 til et forslag om å omdanne Norsk språkråd til et nasjonalt kompetansesenter for norsk språk. Det nye organet skal føre videre mange av de gamle arbeidsoppgavene. Det skal legges særlig vekt på styrking og vern av norsk språk og på språklig likestilling. Det nye organet ble opprettet 1. januar 2005. I mai 2005 ble det fastsatt at navnet på institusjonen skal være Språkrådet. Fra 2005 er språkorganisasjonene ikke lenger representert. I 2005 ble også språktjenesten for statsorganer opprettet etter et vedtak i Stortinget. Språktjenesten har to likestilte oppgaver, å arbeide for klarspråk, dvs. klarere og bedre språk i staten, og for jevnere fordeling mellom nynorsk og bokmål i statlige dokumenter.
Språkrådets første direktør var Sylfest Lomheim. Han var direktør til 1. september 2010. Nestleder i styret, Magni Øvrebotten, var fungerende styreleder inntil 15. oktober 2010 etter at styreleder fra 2007, Ida Berntsen, trakk seg i august 2010. De øvrige medlemmene oppnevnt av Kulturdepartementet var inntil 15. oktober 2010: Jan Olav Fretland, Tor Fuglevik, Ottar Grepstad, Silje Solheim Karlsen. Øvrebotten, Fretland, Fuglevik og Karlsen trakk seg alle 15. oktober 2010 i protest mot kulturminister Anniken Huitfeldt og Kulturdepartementets prosess med å finne Sylfest Lomheims etterfølger.
28. februar 2011 ble det klart at Arnfinn Muruvik Vonen skulle tiltre som direktør i Språkrådet 1. juni 2011. 8. januar 2015 sluttet han på dagen, to år før åremålsperioden gikk ut. Roy Kristiansen fungerte frem til at Åse Wetås tiltrådte den 3. juli 2015.
Styret
Kulturdepartementet har oppnevnt følgende styre for perioden 2020–2023:
I styret fra 2011 til 2015 var Ottar Grepstad leder og Åse Lill Kimestad nestleder Guri Melby var leder fra 2016 til april 2018 da Erik Ulsby overtok som leder.
Espen Kofstad
Espen Kofstad (født 1987 i Oslo) er en norsk profesjonell golfspiller fra Oslo Golfklubb. Han er pr 24. januar 2022 rangert som nr. 324 i verden.
Han var med på å vinne lag-EM for juniorer i 2006 og er blitt norgesmester i golf to ganger, i 2008 og 2010.
Kofstad ble profesjonell i 2011. I 2012 vant han, takket være seire i turneringene Double Tree by Hilton Acaya Open og Apulia San Domenico Grand Final, pengelisten på Challenge Tour, som første nordmann på en av de store tourene. Han ble dermed kvalifisert for Europatouren i 2013.
Etter seieren i D+D Real Slovakia Challenge på Challengetouren i 2016 ble han kvalifisert til OL-turneringen i Rio 2016. Kofstad debuterte på PGA Tour da han deltok i Barbasol Championship i 2022.
Frans David
Biskop Frans David (ungarsk: Ferenc Dávid) (født 1510 i Kolozsvár i Transilvania (Cluj-Napoca i dagens Romania), død 15. november 1579) var grunnlegger av den første unitarkirken i 1568, som fortsatt finnes i Romania og Ungarn.
Studietid og tidlig virke
Frans David studerte i årene 1546–1551 teologi i Wittenberg og Frankfurt am Main. Etter studiene virket han en tid som lærer og prest i Transilvania. Hans søkende natur gjort at han som prest skulle komme til å ha ledende stillinger innen forskjellige kirkesamfunn. Således ble han biskop for de ungarske lutheranere i perioden 1557–1559 og for de reformerte (kalvinistene) i perioden 1559–1564.
Siste leveår
Da prins Sigismund dør i en rideulykke i 1571 overtar en reformasjonsfiendtlig gruppe regjeringsmakten, og umiddelbart starter et arbeid som tar sikte på å vedta lover som vanskeliggjør situasjonen for unitarene. På dette tidspunkt har Frans David gjort kjent at han ikke lenger kan anse Jesus som guddommelig. Det legges press på ham for å få ham til å endre mening, men uten hell. Til slutt fengsles Frans David og sendes til Deva-borgen (dagens Romania). Her dør han syk og nedbrutt 15. november 1579.
Litteratur
John Erdö: Transylvanian Unitarian Church. USA 1990.
Kalmukker
Kalmukkene (kalmykisk: Хальмгуд, Hal'mgud; mongolsk: Халимаг, Khalimag) er en etnisk gruppe av mongolsk opphav, og er navnet på oirater i Russland. Fram til slutten av 1500-tallet holdt til i Dzungaria i dagens Xinjiang i nordvestlige Kina. Ved begynnelsen av 1600-tallet vandret mange til Det kaspiske hav, der de fordrev nogajene og dannet et khanat. Ved begynnelse av 1800-tallet fordrev russerne kalmukkene fra Volga-området og Det kaspiske hav, noe som hindret dem i å drive med fiske, og de gikk over til nomadisk fedrift. Under russisk innflytelse ble kalmukkene sedentære, og tok opp jordbruk.
De fleste buddhistene i Russland bor i Kalmykia. Kalmukker er tradisjonelt buddhister, noe som gjenspeiles i Kalmykias statsreligion - den eneste buddhistiske regjeringen i Europa. Via utvandring har små samfunn blitt etablert i USA, Frankrike, Tyskland og Tsjekkia. Til sammen finnes det rundt 184 000 hvorav rundt 183 372 i Russland.
Mercedes Marcó del Pont
Mercedes Marcó del Pont (født 28. august 1958) er en argentinsk økonom og lovgiver, som fra 3. februar 2010 til november 2013 var sentralbanksjef i Argentinas sentralbank.
Bakgrunn og utdanning
Mercedes Marco del Pont er født og oppvokst i nordsiden av Buenos Aires. Marco del Pont-familien flyttet fra Catalonia til det som i dag er Argentina i 1785 fra Catalunya, og slo seg stort opp innen handel. Hun ble interessert i politikk i tenårene, og ble tilknyttet den sentrumspolitiske «Integrerings- og utviklingsbevegelsen» (Movimiento de Integración y Desarrollo - MID), et parti som har en politisk plattform fokusert på støtte for importsubstituerende industrialisering og tenlandske direkte investeringer. Hun begynte ved Universitetet i Buenos Aires, og tok eksamen i økonomi i 1982. Hun ble med i den latinamerikanske sammenslutningen for forskningsinstitutter, CLACSO (Consejo Latinoamericano de Ciencas Sociales), i 1984, og var undervisningsassistent på sin alma mater skole. Hun fikk plass på Mastergrad-programmet ved Yale Universitys Economic Growth Center, og fikk sin postgaduate tittel innen International and Development Economics i 1987.
Yrkeskarriere
Da hun flyttet tilbake i Argentina ble hun seniorforsker for Development Research Foundation (FIDE), en tenketank startet av Octavio Frigerio (sønn av avdøde MID-lederen Rogelio Frigerio, og fetter av Marco de Pont. Hun gikk til offentlig sektor i 1989, da hun begynte i Økonomidepartementet, som planleggingssekretariatets sjefsrådgiver for petrokjemisk industripolitikk. Etter dette ble hun utnevnt til direktør for FIDE i 1991. Hun jobbet det neste tiåret som rådgiver innen statistikk og incentivpolitikk for byen Buenos Aires, og for provinsene Buenos Aires og Misiones. Hun skrev en rekke artikler om bl.a. de lokale virkningene av globalisering, om "brady bonds"-planen i 1992 for å redusere utenlandsgjelden, om konvertabilitetsplanen for stabilisering av valutakursen, og arbeidsmarkedet.
Marco del Pont giftet seg med Jorge Cafferata, en fremstående lokal psykiater, og de har fått tre barn. Da hun underviste ved National University of Lomas de Zamora mellom 1999 og 2002 ble hun med «developmentalist»-økonomen Aldo Ferrer og andre akademikere ved universitetet i Buenos Aires i akademikere i gruppen Plan Fénix, som kjempet for en mer balansert globalisering.
Hun er tilhenger av å utforme en pengepolitikk for å fremme økonomisk vekst og sysselsettingsvekst, og ble i mars 2008 utnevnt til president av statseide Banco Nación, den største forretningsbanken i Argentina. Etter striden rundt president Cristina Kirchners beslutning om å øremerke valutareservene til å innfri høyrente-statsobligasjoner, og sentralbanksjef Martín Redrados avgang i januar 2010, ble Marco del Pont utnevnt til president i sentralbanken den 3. februar 2010.
Tverrbotshornet
Tverrbotshornet er et fjell ved Søvik i Ålesund kommune i Møre og Romsdal. Det har en høyde på 749 meter over havet.
Hele fjellet er dekt av steiner eller steinheller, trolig fra frostsprengning. Fjellet danner grensen mellom Søvik, Grytastranda og Hildre. Fjellet ligger i samme fjellmassivet som Veten og Grytafjellet. Ved foten av fjellet ligger på den ene siden Søvikheiane og på den andre siden Grytavatnet og Grytadalen.
Fjellet har en primærfaktor på 349 meter og en sekundærfaktor på 1 070 meter mot Gamlemsveten.
Den amerikanske revolusjon
Den amerikanske revolusjon varte fra 1775 til 1783. De tretten koloniene som i dag utgjør USAs kyststater mot Atlanterhavet tilkjempet seg uavhengighet fra Storbritannia.
I løpet av denne perioden samlet de tretten koloniene seg mot det britiske imperiet og innledet en tid med væpnet konflikt, kjent som den amerikanske uavhengighetskrigen, fra 1775 til 1783. Denne krigen endte med at det britiske imperiet tapte og ble tvunget til å undertegne Parisavtalen, denne avtalen gikk ut på at koloniene erklærte seg uavhengig og den satte grensene for det nye landet.
Frankrike spilte en viktig rolle som støtte for revolusjonen. Landet utstyrte de amerikanske patriotene med penger og våpen, organiserte en koalisjon mot Storbritannia og sendte en hær og en flåte som spilte en avgjørende rolle i ved beleiringen av Yorktown som i praksis avgjorde krigen. Men de amerikanske patriotene var sterkt påvirket av opplysningstidens ideer, var mot enevelde og så ikke den franske regjeringsformen som en modell. Den franske kongen prøvde også å overtale amerikanerne til å ikke gå med på Parisavtalen, dette var på grunn av at Frankrike prøvde å være den største handelspartneren med det nye landet, dette hadde hjulpet landet med både økonomien og det hadde svekket deres fiende; England.
Den amerikanske revolusjonen inkluderte en rekke store intellektuelle og sosiale endringer i det unge amerikanske samfunnet, særlig interessen for et republikansk styresett. I noen kolonier var det skarpe debatter over demokratiets rolle i organiseringen av staten. Endringen av opinionen i retning republikansk styresett og et gradvis utvidet demokrati ga store endringer i samfunnsstrukturen og la grunnlaget for de sentrale ideer som USA fremdeles styres etter. USA ble det første frie demokratiet siden antikken.
Den amerikanske revolusjonens begynnelse var i 1763 da den militære trusselen fra Frankrike mot de engelske koloniene opphørte. Storbritannia mente at koloniene måtte betale en vesentlig del av kostnadene for å forsvare dem og økte derfor skattene. Det var svært upopulært, ikke minst fordi koloniene ikke var representert i det britiske parlamentet og kolonistene hevdet at skatteøkningene derfor var ulovlige. Etter protester i Boston sendte britene tropper til byen, amerikanerne mobiliserte sin milits og kamper brøt ut i 1775. Selv om mellom 15-20 % av befolkningen besto av lojalister klarte britene kun å holde noen få byer ved kysten, 80-90 % av landområdet ble kontrollert av patrioter. I 1776 stemte representanter for de 13 koloniene enstemmig for å vedta en uavhengighetserklæring hvor de opprettet den nye staten USA. I 1778 inngikk amerikanerne en allianse med Frankrike som jevnet ut det militære og økonomiske styrkeforholdet. To større britiske hærstyrker ble tatt til fange ved Saratoga i 1777 og ved Yorktown i 1781, det ledet til Parisavtalen i 1783. Den nye staten USA var da avgrenset av britisk Canada i nord, spansk Florida i sør og elven Mississippi i vest.
Etter Parisavtalen i 1783 var USA endelig uavhengig fra det britiske imperiet og landet hadde sine egne grenser, men det var ingen sentral styresmakt. I krigen hadde Den kontinentale kongress styrt styrkene og fungert som et midlertidig styresmakt, men nå som det endelig ble fred trengte man ledere til å styre landet. I 1787 ble grunnloven skrevet og i 1788 ble den tatt i bruk som landets offisielle grunnlov. Etter et valg ble George Washington (som hadde tjent som en hærfører under krigen) valgt til president av de tretten statene.
Leyti Seck
Leyti Seck (født 21. februar 1981 i München) er en senegalesisk alpinist.
Han debuterte i verdenscupen i alpint 25.oktober 2003, men har aldri oppnådd plasseringer blant de 30 beste.
Seck deltok i Vinter-OL 2006 og representerte igjen Senegal under Vinter-OL 2010. I 2010 oppnådde han en 73.plass i storslalåm som beste resultat.
Matthias Iberer
Matthias Iberer (født 29. april 1985) er en østerriksk ishockeyspiller.
Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han kom på 10.-plass med det østerrikske laget.
Klodomer
Klodomer (fransk: Clodomir; født ca. 495, død 25. juni 524) var en frankisk konge i Orléans i tidsrommet 511-524. Han var den andre av de fire sønnene til kong Klodvig I fra merovingerdynastiet og hans hustru Klotilde. Ved sin fars død i 511 delte han Frankerriket i henhold til germansk tradisjon med sine brødre. Brødrene til Klodomer var Kildebert, Klotar og halvbroren Teoderik.
Bakgrunn
Klodvig hadde innført, under salisk lov, skikken at sønner var hovedarvingene i alle henseender, men det var det ikke et system med førstefødselsrett, hvor den eldste sønnen mottok det meste av arven, men ble likt fordelt mellom alle sønnene. Av den grunn ble det store frankiske riket jevnlig delt inn i flere underkongedømmer, men likevel ble Frankerriket, slik som med Romerriket med flere samtidige keisere, oppfattet som et enhetlig rike. Ettersom sønnene hadde ulike mødre, delte Klodvig riket i to, Teoderik, som var den eldste fikk således likevel den største delen. Klodomer delte den andre halvparten med sine to andre brødre. Klodomers rike var kongeriket Orléans, tatt fra det tidligere kongeriket til Syagrius, den siste romerske kommandanten i Gallia. Hans andel omfattet også bispedømmene Tours, Poitiers og Orléans. Kildebert fikk kongeriket Paris og Klotar kongeriket Soissons. Klodomer hadde også en yngre søster som var oppkalt etter moren, Klotilde (500-531), og som ble giftet bort til Amalarik, konge av vestgoterne i Spania.
Klodomer giftet seg med Gunteuk (Gunteuka) i 517, en kvinne som muligens kom fra Burgund, og et er mulig at hun var et barnebarn av Godegisel, kongen av Burgund. Hun er kortmessig omtalt i Gregorius av Tours' Historia Francorum. De fikk tre barn sammen, Guntar, Teudebald, og Klodoald. Sistnevnte ble senere kanonisert som sankt Kloud.
Krig mot Burgund
Klodomers mor Klotilde var datter av den tidligere kongen i Burgund og måtte rømme landet. Det er mulig at det var hun som egget brødrene til å ta hevn over morens nevø som var blitt myrdet av Sigismund av Burgund, sønn av Gundobad, som han hadde etterfulgt i 516. I 523–524 slo Klodomer seg sammen med brødrene for å angripe burgunderne. Etter å ha tatt Sigismund til fange reiste Klodomer tilbake til Orléans. Imidlertid kom Sigismunds bror Gondomar i spissen for en østgotisk hær gitt av sin allierte Teoderik den store i Italia. Da han nådde fram til Burgund massakrerte han den frankiske garnisonen som Klodomer hadde etterlatt i landet.
Rasende over dette beordret Klodomer at Sigismund, hans hustru, og hans sønner Gisald og Gondebaud drept. De ble henrettet den 1. mai 524. I henhold til Gregorius av Tours ved at de ble kastet ned i en brønn. Han ledet deretter et andre angrep mot Burgund. Med seg hadde han sin halvbror Teoderik. Frankerne og burgunderne møttes i slaget ved Vézeronce den 25. juni 524 i Isère. Gondomar ledet burgunderne og påførte frankerne et hardt nederlag hvor Klodomer ble drept. Hans sønn Klodoald greide å slippe unna.
I henhold til den ikke nøytrale framstillingen til Gregorius av Tours døde Klodomer som følge av svik fra usle burgundere:
Tap av hustru og barn
For å sikre seg brorens besittelser sørget Klotar å gifte seg med Klodomers hustru Gunteuk. Dronningmoren Klotilde tok seg av Klodomers tre små sønner. De var en trussel for Klotar som fikk med seg broren Kildebert og myrdet dem, unntatt den siste, Klodovald, som rømte og for å berge livet lot han seg kronrake og gikk i kloster. Langt hår var et symbol på kongelighet blant frankerne, og frivillig gi avkall på sitt lange hår betydde at han ga avkall på farsarven. Han ble senere abbed av Nogent og erklært som helgen etter sin død, ca. 560.
Etterretningstjenesten
Etterretningstjenesten (tidligere Forsvarets etterretningstjeneste, også kalt E-tjenesten) er Norges sivile og militære utenlandsetterretningstjeneste, og har det koordinerende og rådgivende ansvaret for all etterretningsvirksomhet i Forsvaret. Sjefen for Etterretningstjenesten er direkte underlagt Forsvarssjefen.
Stortinget har tilsyn med etterretningstjenesten gjennom EOS-utvalget.
Oppgaver
Etterretningstjenesten innhenter, bearbeider og analyserer informasjon som angår norske interesser, sett i forhold til fremmede stater, organisasjoner og individer. Hensikten med etterretningsvirksomhet er å bidra til å gi norske myndigheter et solid beslutningsgrunnlag i saker som gjelder utenriks-, sikkerhets- og forsvarspolitikk.
Historie
Allerede i 1915 var det etablert et eget kontor for etterretning i Forsvarets overkommando, den gang kalt Generalstaben.
Forsvarets overkommando ble etablert i London den 6. februar 1942 av den norske eksilregjeringen. Forsvarets etterretningstjeneste var den gang en del av Forsvarets overkommando, som omfattet både etterretnings- og sikkerhetstjenesten, og hadde navnet Forsvarets Overkommandos 2. avdeling. FO II var den vanlige forkortelsen for Forsvarets Overkommandos 2. avdeling, etterretningsavdelingen, fra 1942 til 1947. Avdelingen byttet navn i 1947 til Forsvarsstabens etterretningsavdeling, Fst II.
Ifølge boka Fiendebilde Wollweber: svart propaganda i kald krig av forsker Lars Borgersrud hadde avdelingen ved utgangen av krigen blitt FOs største avdeling med 223 ansatte, hvorav de fleste befant seg i London. Avdelingen ble ledet av oberstløytnant Alfred Roscher Lund og hadde over 200 utdannede agenter og over 1,800 hjelpere og kurerer.
Gjennom organisasjonen XU ble det i løpet av krigen etablert et nettverk på mer enn 200 agenter, og i tillegg et kontaktnett bestående av mer enn 1800 informanter.
Avdelingen spionerte ikke bare på tyskerne, men også på kommunister og venstreopposisjonelle i og utenfor Norge og fortsatte sitt virke også etter krigen, riktignok med forminsket innsats. Fra 1946 overtok major (senere oberstløytnant) Vilhelm Evang ledelsen. Etterretningstjenestens oppgave var å innhente informasjon om forholdene i det okkuperte Norge, mens sikkerhetstjenesten ivaretok kontrollen av alle dem som aktivt ville være med i motstandskampen ute og hjemme. En grundigere historisk skildring av Forsvarets etterretningstjeneste i perioden 1945 til 1970 forefinnes i professor Olav Riste og direktør for Norges Hjemmefrontmuseum på Akershus festning, Arnfinn Molands bok, Strengt hemmelig (ISBN 82-00-12769-9).
Etterkrigstiden
Etter krigen ble organisasjonen flyttet hjem til Norge, der arbeidet fortsatte. Etterretningstjenesten tilpasset seg det nye trusselbildet mot Norge og senere NATO. Som en følge av flyttingen, fikk sikkerhetstjenesten nye oppgaver. Trusselbildet var det samme under hele den kalde krigen. I 1965 ble E- og S-staben delt, og de var deretter hvert sitt stabsledd - fortsatt under Forsvarets overkommando - med Forsvarssjefen som øverste sjef.
I 1968 gjennomførte Sovjetunionen en omfattende beredskapsøving med ei ekstra fase 2 i form av en maktdemonstrasjon ved grensen mot Norge. Hendelsen ble mye omtalt den gangen, og førte til øket innsats for å være i stand til å varsle slike hendelser på forehånd.
Hele tiden holdt Forsvarets etterretningstjeneste en meget lav medieprofil. Innenfor de lukkede miljøer i de hemmelige tjenester var dette en normal situasjon. Ulike hendelser brakte fra tid til annen E-tjenesten frem i lyset, men den forble omgitt av taushet og mystikk. Gradvis ble det mer åpenhet om tjenestene, blant annet på grunn av arbeidet til de offentlige utvalg som gransket dem på 1990-tallet. Stortingets granskingsutvalg for de hemmelige tjenester, Lund-kommisjonen, ledet av høyesterettsdommer Ketil Lund, ga E-tjenesten gode skussmål i sin rapport i 1996.
Forsvarsminister Jørgen Kosmo tok initiativet til nye lover for etterretningstjenestens og sikkerhetstjenestens virksomhet. Lovforslaget ble lagt frem april 1997, og vedtatt i 1998. Loven nedlegger blant annet forbud mot registrering og overvåking av norske statsborgere. Ulike tolkninger av denne loven i 2018 fører trolig til justeringer og presisering for framtiden.
Forsvarets etterretningstjeneste har både vært en stab under Forsvarets overkommando og en egen tjeneste. Den 1. august 2003 byttet Forsvarets etterretningstjeneste navn til Etterretningstjenesten, i forbindelse med opprettelsen av ny ledelsesstruktur i Forsvaret. Navnet samsvarer med det som er brukt i Lov og Instruks om Etterretningstjenesten. Samtidig med navneendringen fikk E-tjenesten sitt eget våpenskjold.
Etterretningstjenesten i media
I september 1965 ble den norske etterretningsagenten Ingeborg Lygren arrestert av POT, mistenkt for spionasje for en fremmed makt. Saken vakte stor oppmerksomhet både nasjonalt og internasjonalt - den ble blant annet omtalt to ganger i The New York Times. Det viste seg senere at POT hadde forvekslet henne med spionen Gunvor Galtung Haavik, og hendelsen skapte en så heftig strid mellom etterretningstjenesten og POT at sjefene Asbjørn Bryhn (POT) og Vilhelm Evang (E-tjenesten) begge måtte forlate sine stillinger i 1966.
En varsler, Anders Martin Hellebust rapporterte i 1975 om ulovlig samarbeid mellom Etterretningstjenesten i Norge og tilsvarende organ i USA. Dette samarbeidet kom fram i Loran C- og Omega-sakene og ble utført i hemmelighet overfor statsministeren og Stortinget.
I 1976 fortalte Svein Blindheim til Ivar Johansen om sin medvirkning i spionasje mot Sovjetunionen fra Finland i 1953. En artikkel om denne virksomheten ble publisert av Ivar Johansen og Ingolf Håkon Teigene i avisen Ny Tid den 21. juli 1977 uten å nevne Blindheims navn. Fordi en annen avis bestred disse opplysningene, ble Blindheim på ny kontaktet av avisen og sto i neste nummer fram og bekreftet opplysningene. I mellomtiden hadde han også blitt intervjuet av Dagsrevyen, Dagsnytt og radioprogrammet Ukeslutt om sin befatning med den finske spionasjen.
Listesaken var i 1977 den mest omtalte nyhetssak i Norge. En sak hvor norske journalister forsøkte å skaffe seg innsyn i hvem som jobbet for de hemmelige tjenester.
Den såkalte «Meyer-affæren» i 1978 vakte også stor oppsikt. Ved en ren tilfeldighet ble den topphemmelige Stay Behind-gruppen avslørt dette året. En «skyggehær», med base i en staselig villa midt i Oslo var bygget opp bak ryggen til Stortinget, og uten politisk styring og kontroll - og med tette bånd til de mektige etterretningsorganisasjonene CIA og MI6.
Ikkevold-saken tidlig på 1980-tallet var en razzia mot tidsskriftet Ikkevold i Oslo 13. oktober 1983. Razziaen ble utløst av en artikkel om et hemmelig anlegg på Forsvarets stasjon Andøya som var en del av det amerikanske Sound Surveillance System (SOSUS). Samme kveld ble hjemmene til 12 medlemmer av redaksjonen ransaket.
I november 1992 ble det avslørt at norsk etterretningstjeneste hadde vært trukket inn i en affære der det britiske MI5 ville lokke IRA i en felle ved å organisere et våpentyveri fra et av forsvarets lagre et sted i Østlandsområdet. Britene mente at våpen som tidligere var blitt stjålet fra det norske forsvarets våpenlagre hadde havnet i hendene på IRA. Den videre planen var å tilby disse våpen på det svarte markedet og håpe at IRA ville kjøpe. Når salget til irene var utført, skulle britiske spesialstyrker slå til. Planen ble imidlertid avslørt fordi den norske ekssoldaten Espen Lie, som skulle utføre våpentyveriet, henvendte seg til POT med spørsmål om han ville få beskyttelse hvis han gjennomførte det.
Avsløringen av etterretningstjenestens kildearkiv («Fagarkivet») i havnelageret i oslo i august 2013 skapte stor oppmerksomhet i media. Det fantes mapper på flere hundretalls nordmenn i et hemmelig lokale der, som E-tjenesten ønsker å rekruttere eller beholde som kilder for HUMINT-tjenste.
Frode Berg-saken (2017-2019)     og andre   saker har også fått øket negativ oppmerksomhet fra forsvarspolitisk hold på tjenestens HUMINT-avdeling. Den 26. februar 2021 sendte EOS-utvalget over en rapport om Frode Berg-saken til Stortinget. Rapporten ble gradert så høyt at selve graderingsnivået var hemmelig. Kun et fåtall personer fikk lese rapporten i et lukket rom på Stortinget. Så langt har ikke skandalen fått noen konsekvenser for ledelsen i den norske etterretningstjenesten, eller for den daværende politiske ledelsen i Forsvarsdepartementet. Tidligere etterretningssjef Kjell Grandhagen, som ledet E-tjenesten da Frode Berg dro på de første oppdragene inn i Russland er død. Hans etterfølger Morten Haga Lunde gikk av høsten 2020. Forsvarsminister og den politisk ansvarlige for E-tjenesten da Frode Berg ble sendt på oppdrag inn i Russland var Ine Eriksen Søreide.
I 2018 kom det frem at etterretningstjenesten hadde samarbeidet med den amerikanske etterretningstjenesten NSA om å overvåke russiske datanettverk i såkalte Computer Network Operations (CNO).
Etterretningstjenestens utbygging av radaren Globus III i Vardø har også vakt en del oppmerksomhet i media i 2020, særlig fra NRK. I 2017 og 2018 fløy russiske bombefly i angrepsformasjon mot Vardø før de svingte av like utenfor norsk luftrom. Eventuell norsk støtte til det såkalte amerikanske rakettskjoldet er omstridt fordi russerne får grunner til å ruste opp, og de har gjentatte ganger uttalt at Russland vil bli tvunget til å svare hvis Norge bygger ut missilforsvarssystemer like ved landets grenser. Russland utvikler derfor flere nye typer avanserte missiler og kategorier av våpen for å trenge gjennom vestlige missilforsvar, også de mest avanserte.
Stasjoner og andre enheter tilnyttet tjenesten
Etterretningstjenestens hovedkvarter i Norge ligger i Lutvann leir ved Lutvann i Oslo og huser Etterretningstjenestens ledelse, administrasjon, bearbeiding, analyse og rapportering. Grunnsteinen ble lagt i 1994 og bygget sto klart i 1998. Fra 2018 foregår det en kraftig utbygging av området rundt hovedkvarteret.
Etterretningstjenesten har øvrige stasjoner på disse steder i Norge:
Tilrettelagt innhenting
Fra nyttår 2022 vil det omstridte etterretningssystemet «tilrettelagt innhenting» tre i kraft. Systemet vil gjøre det mulig for Etterretningstjenesten å samle inn og gjøre søk i enorme mengder kommunikasjonsdata.
Operativsystem
Et operativsystem (OS) er den grunnleggende programvaren på en datamaskin, og det som tildeler de forskjellige ressursene i datamaskinen til andre programmer. Én type ressurs er eksterne enheter, som en skriver. Operativsystemet passer for eksempel på at to programmer ikke samtidig sender informasjon til samme skriver, men at de legges i en venteliste før utskrivning. En annen type ressurs er interne enheter som minne og prosessorer. Dette er svært grunnleggende komponenter som operativsystemet også holder styr på.
Man kan betrakte programvare som å være én av to typer: applikasjonsprogramvare eller systemprogramvare. Applikasjonsprogramvare er slikt som tekstbehandlere, regneark og andre programmer som brukeren har direkte kontakt med. Av systemprogramvare er operativsystemet den viktigste. Det holder styr på systemressursene og gjør programmererens jobb enklere. Tilleggsenheter som er koblet til datamaskinen er ofte kompliserte å bruke. En harddisk, for eksempel, trenger detaljerte instruksjoner om å starte motoren sin, stoppe den, flytte på lesehodene og mye annet. Operativsystemet bruker harddisken ved å kommunisere på en standard måte med et driverprogram laget spesielt for enheten. Et annet program som ønsker å skrive noe til harddisken gir bare beskjed til operativsystemet om for eksempel «å skrive teksten 'kongle' til filen "kongle.txt" på katalogen c:\». Operativsystemet, i samarbeid med driverprogrammet, tar seg så av resten av oppgaven.
Operativsystemet er et program som alle andre i datamaskinen. Det er skrevet i et programmeringsspråk og følger vanlige regler for programmer. Forskjellen er at det er det første som lastes inn i minnet når maskinen startes, og det styrer «hverdagen» for alle programmer som lastes inn senere.
Vanlige operativsystem
Microsoft Windows er et av de mest brukte operativsystemene for personlige datamaskiner. Dets forløpere kom på begynnelsen av 1980-tallet med MS-DOS fra Microsoft og DR-DOS fra Digital Research. Forkortelsen DOS står for Disk Operating System.
Unix er blant de eldste operativsystemene som fortsatt er i bruk. Det frie operativsystemet Linux brukes også til personlige datamaskiner, men særlig tjenere, superdatamaskiner og forbrukerelektronikk. Linux er en avart av Unix. Blant andre Unix-varianter finner vi Berkeley Software Distribution (BSD).
IBM hadde en periode suksess med sitt OS/2, og Macintosh-maskiner bruker Mac OS (tidligere rett og slett kalt systemet). Nye Macer kjører imidlertid Mac OS X, som er BSD-basert.
Bakgrunn
Et moderne datasystem består av komponenter som prosessorer, hovedminne, klokker, inn- og utenheter, lagringsenheter med mer. Operativsystemet holder styr på komponentene og gir applikasjonsprogrammer tilgang til dem. På denne måten behøver ikke hver programmerer kjenne til detaljene ved å bruke de ofte komplekse enhetene, eller hvordan et program skal dele disse med andre programmer. Operativsystemet kan sees på som et lag som skiller applikasjonsprogramvaren fra den ofte mer komplekse maskinvaren.
Forskjellige datamaskiner bruker forskjellige typer maskinvare. En applikasjon skrevet til en type datamaskin vil da ikke nødvendigvis kjøre på en annen. Imidlertid kan et operativsystem finnes til flere typer maskiner, noe som gjør at operativsystemet fungerer som en felles plattform utvikleren av en applikasjon kan benytte seg av, uten å tenke på de forskjellige typene maskinvare brukeren kan tenkes å ha.
Kjente operativsystemer
Operativsystemer kan grupperes på flere måter. En av dem er etter bruksområde. Stormaskiner har operativsystemer som er tilpasset deres bruk, minimaskiner sitt og tjenere har sine operativsystemer. Felles for alle disse er at de ikke har interaksjon med brukeren som fokus. På skrivebord og i private hjem finner vi det som tidligere kaltes mikrodatamaskiner, senere kalt hjemmedatamaskin og så PC. Disse har egne operativsystemer, og fra sent på 1980-tallet ble Microsoft sine operativsystemer markedsledende der. Håndholdte enheter som PDAer og mobiltelefoner har operativsystemer som er spesielt tilpasset maskinvaren. En annen kategori OSer er sanntidsoperativsystemer. Disse siste tilbyr tjenester hvor de garanterer responstid. Eksempler er datamaskinen som kontrollerer tenning og drivstofftilførsel i en moderne bil.
I tillegg til systemene nevnt i innledningen, som er de mest kjente, finnes det også flere alternative operativsystemer. Blant disse finner vi BeOS, som ikke lenger blir utviklet, men det er flere nye operativsystemer under utvikling som er kloner av eller inspirert av BeOS, et av disse er Haiku. Andre alternative operativsystemer under utvikling er Syllable og SkyOS.
Også samtidens store teknologiske nyhet mobiltelefonen bruker operativsystem. Tidligere var disse ganske primitive, men etter hvert som mobilene har blitt kraftigere og fått flere bruksområder har også mobiltelefonoperativsystemene også blitt mer utbygde. Dette er særlig noe som har kommet samtidig med fargeskjermen og kameramobilene. Eksempler på operativsystemer for mobil er: Symbian, Windows CE, Linux, Android, IOS
Historie
Verdens første datamaskin, Charles Babbage mekaniske «analytiske maskin» fra 1800-tallet, brukte ikke et operativsystem. Babbage brukte mesteparten av sitt liv og sin formue på å få denne til å virke, men uten større suksess, da datidens mekaniske elementer ikke hadde presisjonen som krevdes. Etter dette var det liten utvikling fram til rundt andre verdenskrig, hvor blant annet Howard Aiken, John von Neumann, J. Presper Eckert og William Mauchley i USA og Konrad Zuse i Tyskland lagde datamaskiner som fylte hele rom med titusenvis av vakuumrør. Disse datamaskinene ble utviklet, bygget, programmert og driftet av den samme gruppen mennesker, og hadde heller ikke noe operativsystem å snakke om. All programmering skjedde i maskinspråk, ofte ved å plugge inn ledninger i riktige hull. Så å si alle problemene disse maskinene løste besto av enkel aritmetikk, som for eksempel å lage store tabeller av sinus og cosinus.
På 1950-tallet ble transistoren oppfunnet, og bildet endret seg radikalt. Nå ble det forskjellige mennesker som sto for henholdsvis utvikling, bygging, programmering og drifting av datamaskinene, og programmer ble lagret på hullkort som de forskjellige utviklerne kunne ta med seg ned i datarommet og kjøre. Programmeringsspråk som Fortran dukket også opp. Siden mye tid gikk med til å bytte hullkort, behandle utskrifter og lignende, så man raskt at et bedre system trengtes. Dette ble batchjobben, hvor en stabel hullkort ble lest inn på magnetisk tape og kjørt etter som datamaskinen ble ledig. Ofte var det flere datamaskiner involvert, én som var god på å lese hullkort og skrive tape og én som var god på å kjøre aritmetikk (for eksempel henholdsvis IBM 1401 og IBM 7094).
En typisk jobb er illustrert i figuren til høyre. Den besto av et input-kort, et kort med instruksjoner om hva som skulle lastes, en rekke kort som inneholdt programmet, et kort som fortalte datamaskinen at programmet som akkurat var kompilert skulle lastes i minnet, et kort som fortalte datamaskinen at programmet skulle kjøres, et sett kort med dataene som skulle brukes under kjøring og et kort som fortalte at stabelen med kort var slutt. Kontrollkortene kan sees på som en forgjenger til dagens skriptspråk og kommandotolker.
Advokatfirmaet Hjort
Historie
Firmaet føres tilbake til den advokatpraksisen som ble etablert av Harald Nørregaard i Christiania i 1893. Etter noen år trådte Thomas Bonnevie inn som partner, og firmaet ble drevet under navnet Nørregaard & Bonnevie. Bonnevie ble høyesterettsdommer i 1922 og trådte dermed ut av firmaet. I 1932 ble Johan Bernhard Hjort tatt opp som partner i det som da ble advokatfirmaet Nørregaard & Hjort. Nørregaard var ansett som en av landets fremste høyesterettsadvokater i sin tid og var blant annet formann for Advokatforeningen fra 1904 til 1907. Nørregaard og Hjort hadde en slektsrelasjon; Nørregaards farmor var gift i andre ekteskap med Jens Johan Hjort, som var oldefar til Johan B. Hjort. Etter Nørregaards død i 1938 videreførte Hjort firmaet som Advokatfirmaet Hjort.
Operativsystem
Historie
Operativsystemer på denne typen inkluderte FMS (Fortran Monitor System) og IBSYS, IBM sitt operativsystem for 7094-modellen.
På begynnelsen av 1960-tallet hadde de fleste produsenter to sett produkter; en datamaskinserie for bruk til vitenskapelig tallknusing og en datamaskinserie for bruk til lesing og sortering av data. Denne første typen ble brukt innenfor vitenskap og beregninger, og den andre ble brukt av banker og forsikringsselskaper. Det var dyrt å ha to separate produktserier, og IBM løste dette ved å introdusere System/360. Denne ble levert i et antall forskjellige konfigurasjoner etter kundens behov, og skulle i teorien kunne kjøre samme programvaren uavhengig av akkurat hvilken konfigurasjon den hadde. 360 var den første serien datamaskiner som brukte integrerte kretser, og hadde en stor fordel på ytelse i forhold til pris foran forrige generasjon datamaskiner, som var bygget opp av individuelle transistorer.
Operativsystemet OS/360 var flere størrelsesordener større enn forgjengerne, men løste oppgavene sin tross problemene størrelsen frembrakte med tanke på antall feil og vedlikeholdet som krevdes. Dette systemet kan betraktes som en tredje generasjons operativsystem, og det brukte flere teknikker som manglet i andre generasjons produkter som FMS. Den viktigste av disse var multiprogrammering. På datamaskiner som IBMs 7094 måtte datamaskinen gå «på tomgang» hvis en jobb ventet på noen eksterne enheter. I tunge regneoperasjoner var dette relativt sjelden, mens brukere som banker som behandlet mye eksterne data opplevde at prosessoren sto ledig 80-90% av tiden. Dette var ikke holdbart, da det var svært kostbart å drifte disse maskinene. Løsningen var da at minnet ble delt i flere partisjoner, slik at man kunne ha flere jobber inne samtidig. Spesiell maskinvare ble utviklet til tredjegenerasjonssystemer slik at jobbene ikke laget krøll i de andres minneområder.
En annen teknikk var spooling, som besto i av at man hentet inn jobbene på disk så snart hullkortene var brakt ned til datarommet. Dette medførte at en jobb kunne hentes inn i minnet så snart en annen jobb var ferdig. Dette eliminerte og mye bæring av tape fram og tilbake mellom lesemaskinen og regnemaskinen.
Disse to framskrittene førte til et problem for programmererne, som tidligere hadde hatt datamaskinen for seg selv da de kjørte jobbene sine, noe som gjorde feilfinning mye enklere. Nå var det ofte et flere timer mellom da jobben ble sendt ned til datasenteret og når utskriften kom tilbake. Dette gjorde at man utviklet systemer med flere terminaler, hvor hver programmerer kunne gi kommandoer til datamaskinen etter forgodtbefinnende. Siden en programmerer som feilsøker i et program gir kommandoer som kan utføres fort, altså ikke av typen «sortér en million felter i databasen», så fungerte dette greit. Dette ble kalt timesharing.
Etter dette forsøkte man å bygge enorme systemer hvor hundrevis av brukere hadde terminaler. Et eksempel er MULTICS (MULTIplexed Information and Computing Service), som skulle tilby datakraft til alle i Boston. Dette konseptet var vanskelig å sette ut i praksis, og medførte blant annet at General Electrics ga opp datamaskiner i det store og hele. MULTICS innførte dog en rekke ideer som ble brukt senere.
En annen trend på tiden var stadig kraftigere og billigere minimaskiner som for eksempel DEC PDP-1 fra 1961. Disse ble brukt til all mulig slags databehandling som ikke krevde ekstrem «nummerknusing», og ble veldig utbredte. Et resultat av dette var at Ken Thompson, en av bidragsyterne på Bell Labs til MULTICS, fant en ubrukt PDP-7 og skrev en redusert enbrukersversjon av MULTICS. Dette arbeidet ble senere spiren til Unix. Bruken av Unix tok av og spredde seg til alle typer maskiner. Etter hvert fordrev de alle de proprietære operativsystemene fra stormaskiner, med unntak av IBMs MVS og DECs OpenVMS. MVS overlevde på grunn av antall installerte maskiner som brukte det, og OpenVMS overlevde i bank- og finansverdenen på grunn av pålitelighet, sikkerhet og bevaring av data.
Etter hvert som integrerte kretser ble tatt i bruk i stor skala kom den personlige datamaskinen på markedet. Arkitekturen på personlige datamaskiner var ikke ulik minimaskiner, men prisen var mye lavere. En annen forskjell var at de var beregnet på brukere uten solide datakunnskaper, og sånn sett måtte være brukervennlige.
Tidlig på 1980-tallet kom Commodore og Apple med OSer med et til dels grafisk brukergrensesnitt, henholdsvis for Commodore PET og Apple II. Digital Research kom med CP/M, et enkelt operativsystem for forretningsbruk – men dette kunne også brukes på flere produsenters datamaskiner. Etter hvert som teknologien modnet så Commodore med sin Amiga, Atari med sin GEM og Apple med sine Lisa og Macintosh, og alle disse hadde fullt utbygde grafiske brukergrensesnitt. Det som i dag er programvaregiganten Microsoft kom etter hvert med MS-DOS, sterkt influert av CP/M, og Windows, sterkt influert av Macintosh. De forskjellige konkurrentene kom etter hvert i finansielle problemer, og Microsoft dominerer i dag markedet for personlige datamaskiner.
Midt på 1980-tallet kom de første datanettverkene og distribuerte operativsystemene. Dette førte til at operativsystemene måtte være klar over at nettverkene og andre datamaskiner fantes, og tillate brukerne å logge inn på andre maskiner for å for eksempel flytte filer. Et distribuert operativsystem synes ikke for brukeren; det lar ham bruke en datamaskin med flere prosessorer som om det skulle være én enkelt prosessor i en tradisjonell arkitektur. Dette siste konseptet er det mest kompliserte av de to, og krever nye paradigmer, ikke bare noen kodelinjer ekstra.
GNU-prosjektet ble startet av aktivist og programmerer Richard Stallman og hadde som mål å skape et komplett og fritt alternativ til det proprietære UNIX-operativsystemet. Mens prosjektet var svært vellykket i å kopiere funksjonaliteten til ulike deler av UNIX, viste utviklingen av GNU Hurd-kjernen seg å være uproduktiv. I 1991 lanserte den finske informatikkstudenten Linus Torvalds, i samarbeid med frivillige som samarbeider over Internett, den første versjonen av Linux-kjernen. Den ble snart slått sammen med user space-komponentene og systemprogramvaren til GNU for å danne et komplett operativsystem. Siden da har kombinasjonen av de to viktigste komponentene vanligvis blitt referert til som bare "Linux" av programvareindustrien, en navnekonvensjon som Stallman og Free Software Foundation fortsatt er motstandere av, de foretrekker navnet GNU/Linux. The Berkeley Software Distribution, kjent som BSD, er et UNIX-derivat distribuert av University of California, Berkeley, som startet i 1970. Det er fritt distribuert og portert til mange minidatamaskiner, og har etterhvert også fått en fanskare for bruk på PC, i hovedsak som FreeBSD, NetBSD og OpenBSD.
Oppbygging
Oppbyggingen av et typisk datasystem vises i figuren til høyre. Underst er den fysiske maskinvaren. Den består av kretser, kabler, strømforsyning og lignende fysiske innretninger. Over denne ligger det første, enkle programvarelaget, kalt et mikroprogram. Denne ligger som oftest i minne som bare kan leses. Mikroprogrammet er en liten tolk, som henter inn maskinkodeinstruksjonene og sender de til prosessoren. For eksempel bestemmer mikroprogrammet hvordan to tall skal legges sammen, ved å hente en ADD-instruksjon, hente de to tallene fra sine plasser i minnet, legger de sammen og lagrer resultatet et sted i minnet.
Maskinspråket består som regel av mellom 50 og 300 forskjellige instruksjoner, hvor de fleste brukes til å flytte rundt på tall, gjøre enkel aritmetikk og sammenligne tall. Som et eksempel kan man styre en ekstern enhet som en disk ved å flytte inn verdier i forskjellige register, bestemte lokasjoner i minnet. Man putter kanskje inn verdier for adressen på disken, adressen i hovedminnet dataene skal flyttes til, antall bytes som skal flyttes og retningen disken skal leses. I praksis kreves enda flere parameter, og for mange eksterne enheter spiller også timingen en viktig rolle.
En viktig oppgave for operativsystemet er å skjule alle denne kompleksiteten. For eksempel så er kommandoen LES DATABLOKK FRA DISK enklere å forholde seg til enn å sysle med posisjonen til lesehodet, ventetid før lesehodet er på plass og lignende.
På toppen ligger applikasjonsprogramvaren. Denne er til for at brukeren av systemet skal kunne løse sine problemer, om det er snakk om tekstbehandling, regneark eller høre på musikk.
Hva som betraktes som en del av operativsystemet og hva som er applikasjonsprogramvare forandrer seg over tid. Tidlige operativsystemer var lite annet enn en samling rutiner som håndterte de forskjellige maskinvareenhetene. Etterhvert som forskjellige applikasjoner fikk forskjellige måter å behandle ting som filhåndtering, ble disse standardiserte og ble en del av operativsystemet. Microsoft Windows begynte som et skall som lå over operativsystemet MS-DOS (noe som gjorde Windows til en applikasjon), senere var det Windows som faktisk ble selve operativsystemet etter å ha svelget MS-DOS et sted på veien. På samme måte begynte nettlesere som applikasjoner, mens det i dag er en uklar linje mellom nettleseren og systemet i mange operativsystemer.
Grunnleggende konsepter
Et grunnleggende konsept innenfor alle operativsystemer er prosessen. En prosess er i utgangspunktet et program som kjører. Den har sin kjørbare kode, sine data og stakk, sin programteller og andre registre og all annen informasjon den trenger for å kjøre. Operativsystemet sysler med å styre prosessene, først og fremst ved å skape og terminere dem. Noen ganger kan en prosess lage andre prosesser, kalt barn. Prosessene kommuniserer med hverandre med signaler. En prosess som venter på at noe skal skje, for eksempel at en skriver skal gjøre jobben sin, kan gå i dvale og ble vekt opp igjen av operativsystemet når maskinvaren mottar et avbruddssignal. I et flerbrukerssystem har hver bruker et eierforhold til sine egne prosesser, noe som kan være med på å styre hva slags signaler prosessene i systemet kan sende til hverandre.
Et annet grunnleggende konsept er filer. Åpning og lukking, sletting og skriving av filer styres av OSet. De fleste operativsystemer i dag støtter kataloger for å gruppere filer sammen. Både prosessene og filene er gruppert hierarkisk, men mens filene har lang levetid (dager, måneder og år), så blir prosesser ofte skapt og destruert innenfor sekunder. Hver prosess har sitt eget arbeidsområde, altså den katalogen prosessen i utgangspunktet ser etter filer som ikke har et fullstendig filnavn i. OSet holder også rede på tilstanden til filene i tillegg til selve innholdet og plasseringen. For eksempel har filer i Unix et sett med boolske tilstander kalt RWX, hvor R er rett til å lese filen, W er rett til å skrive til filen og X er rett til å kjøre filen (altså om den anses som et program). For kataloger betyr X rett til å liste opp innhold. Filer eies av en eier og en gruppe, og det er et sett med RWX-tilstander for eieren, gruppen, andre enn disse, samt et sett som angir eventuelle spesialegenskaper. Slik sikres forskjellige brukere og deres prosesser fra å tråkke hverandre på tærne. Ofte er eksterne enheter også representert som filer, for å gjøre jobben til programmererne lettere. To typer slike filer finnes, med blokkskriving og tegnskriving. Blokkskriving brukes til å modellere enheter hvor man kan bevege seg fram og tilbake og lese og skrive vilkårlig, slik som en harddisk. Tegnskriving innebærer at man må lese og skrive i en bestemt rekkefølge, slik som til en skriver. Den siste spesialfilen er en pipe (engelsk for rør). Denne kobler sammen to prosesser, slik at mens én prosess skriver til pipen som om det var en fil, leser en annen prosess fra den, også som om det var en fil.
Brukernes programmer kommuniserer med operativsystem og ber om tjenester ved hjelp av systemkall. For programmereren ser dette ut som vanlige prosedyrekall, mens operativsystemet kjører sine grunnleggende funksjoner på bakgrunn av kallet. Eksempler er skaping av prosesser, allokering av minne og behandling av eksterne enheter.