cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kurt Becher
I Ungarn
Becher var Heinrich Himmlers personlige økonomisk utsending til Ungarn etter at Tyskland hadde tatt kontroll over landet. Ifølge hans egen forklaring, ble Becher den viktigste kjøperen av hester for SS og ble derfor sendt til Ungarn i mars 1944 under Tysklands invasjon, for (ifølge egen forklaring) å kjøpe 20 000 hester som skulle brukes til transport av tyske soldater. Ifølge Hannah Arendt er det lite trolig fordi så snart Becher ankom til Budapest, begynte han å engasjere seg i en rekke forhandlinger med lederne for flere store jødiske forretninger. Hans senere handlinger viste at målet heller trolig var å presse så mye rikdom som mulig fra jøder i Ungarn på vegne av Heinrich Himmler.
Manfréd Weiss' maskinfabrikk (ungarsk: Weiss Manfréd Acél- és Fémművek) på Csepel-øya i utkanten av Budapest var den største i landet og en av de viktigste leverandørene til det ungarske militæret. Manfred Weiss-fabrikken hadde 30 000 ansatte og produserte fly, lastebiler og sykler samt smågjenstander som tegnestifter. Kurt Becher ønsket å ta kontroll over denne på vegne av SS, blant annet for å sikre forsyninger til Waffen-SS. Offisielt respekterte SS Ungarns suverenitet, og de ville derfor gjennomføre handelen i ordnede former. Becher forhandlet derfor med den jødiske familien som eide fabrikken. Avtalen om overdragelse av 51 % av aksjene til SS ble signert 17. mai 1944. I tillegg til kontant betaling fikk 48 familiemedlemmer forlate Ungarn. De fleste av disse ble fraktet til Lisboa, mens noen få sentrale medlemmer ble holdt tilbake i Wien som gisler. Becher ble da sjef for den store bedriften.
Fra 1944 til 1945 samlet Becher store summer penger, smykker og edle metaller fra ungarske jøder, verdt om lag 8 600 000 sveitsiske franc.
Slutten av krigen
Etter frigjøringen av Ungarn i januar 1945 reiste Becher tilbake til Berlin, og Himmler utnevnte ham der til Reichssonderkommissar med myndighet over alle konsentrasjonsleirene. Becher ble arrestert i mai 1945 av de allierte styrkene, og fengslet i Nürnberg. Men han ble ikke tiltalt som krigsforbryter på grunn av en uttalelse som ble gitt på hans vegne av Rudolf Kastner, som var et av de ledende medlemmene av den jødiske Aid and Rescue Committee i Ungarn. Kastner ble myrdet i Israel i mars 1957 i forbindelse med påstander om at han hadde vært en nazi-kollaboratør.
Etterkrigsaktiviteter
Etter krigen ble Becher rehabilitert og unngikk rettsforfølgelse. Kastners vitneprov i retten i Nürnberg var trolig avgjørende for at Becher slapp fri. Under avhør i Nürnberg husket ikke Becher å ha vært involvert i redningsforsøk for jødene i Budapest. Han nektet for å ha vært sjef for konsentrasjonsleiren trolig av frykt for å bli holdt ansvarlig for forbrytelsene begått der.
Han ble en velstående forretningsmann i Bremen. Han var president i mange selskaper, inkludert Köln-Handel Gesellschaft, som gjorde omfattende forretninger med den israelske regjeringen. I 1960 var han en av de rikeste mennene i Vest-Tyskland, med aktiva anslått til 30 millioner amerikanske dollar. Han ble gjenstand for offentlig oppmerksomhet i 1961 da han vitnet under rettssaken mot Adolf Eichmann i Jerusalem. Becher ga sitt vitnesbyrd fra sitt hjem i Tyskland, fordi han ikke ville til å reise til Israel. Vitneprovet var opprinnelig ønsket av forsvaret i Eichmann-saken, men ble i stedet brukt av aktoratet. Becher var en fiende av Eichmann i nazistenes apparat.
Becher døde i 1995 som en velstående mann.
Rast
Rast og vei er gamle lengdemål som har blitt brukt gjennom århundrer. Opprinnelig var en rast den distansen man tilbakela til fots før man trengte å hvile. Distansen har variert gjennom tiden og har helst stått i forhold til lengden av et alen i Skandinavia. Likeledes har en rast variert mellom ulike områder og land, og i tid. Rast og vei er dessuten skandinaviske uttrykk som tilsvarer en mil (hvis definisjon har variert gjennom årene).
Skandinavisk historie
Det er uklart hvilket av de tre uttrykkene rast, vei og mil som var i bruk til enhver tid. Det synes imidlertid klart at mil kom i bruk senest. Om man legger uttrykkenes betydning til grunn kan det synes som om rast kanskje er det mest opprinnelige mellom dette og vei, fordi det beskriver en uavhengig hendelse. Dette er imidlertid svært usikkert. Det har trolig også vært lokale forskjeller med hensyn til hvilket av uttrykkene som ble brukt.
På 900-tallet utgjorde en rast 192 steinkast og ble inndelt i fire fjerdinger (jmfr. uttrykket fjerdingvei), som hver igjen kunne deles inn i ti pilskudd. Dette tilsvarte en distanse på ca. 9 100,8 meter. Utover på 1100-tallet tilsvarte en rast 16000 alen, som da ble videre inndelt i fire fjerdinger á 8 000 fot. Distansen var imidlertid den samme.
Da det ble innført sjællandsk alen i Danmark-Norge i 1541 økte distansen på en rast til ca. 10 121,6 m i Norge, som fortsatt delte rasten inn som fire fjerdinger á 8 000 fot. I Danmark ble imidlertid denne distansen inndelt som 12 000 alen eller tilsvarende 7 591,2 m.
Da fotsystemet ble innført i Danmark-Norge i 1683 ble det samtidig bestemt at en rast (vei eller mil) skulle tilsvare 36 000 fot i Norge og 24 000 fot i Danmark. Dette førte til at distansen for en periode ble lik ca. 11 305 m (basert på en fot á 31,402 cm) i Norge og 7 536,48 i Danmark. Foten ble imidlertid justert til 31,38535 cm i 1698, slik at rasten da ble 11 298,7 m i Norge og 7 532,484 m i Danmark.
Dansk mil
Etter unionsoppløsningen (i 1814) bestemte danskene seg i 1820 for å justere foten til 31,375 cm. En dansk mil ble da tilsvarende 7 530 m for et øyeblikk. Den danske foten ble imidlertid justert på nytt alt i 1834, da den ble satt til 31,385 cm. Dansk mil ble da for en periode like 7 532,4 m. I forbindelse med at danske gikk over til metersystemet ble det bestemt at en dansk mil skulle tilsvare 7 421,43 m eller tilsvarende 4 bueminutter. Slik blir den også definert i dag. Begrepet brukes ikke i dag, men langs veiene kan det stå eldre milepæler.
Norsk mil
Etter unionsoppløsningen bestemte man i 1824 at en norsk fot skulle tilsvare 31,375 cm. Den norske milen ble da lik 11 295 m. Denne holdt seg slik inntil Norge tilpasset den til metersystemet i 1889. Da ble en norsk mil lik 10 000 m, og slik blir den fortsatt definert.
Svensk mil
Den svenske rasten (veien eller milen) ser ut til i større grad å ha variert enn i Danmark og Norge før 1649, da det ble bestemt at en svensk mil skulle tilsvare 36 000 svenske fot eller ca. 10 688,54 m (tilsvarende 3 600 stenger = 6 000 favner = 18 000 alen). Som i Norge ble den svenske milen tilpasset metersystemet i 1889, og siden har den blitt definert som 10 000 m.
Vila Rica
Vila Rica kan vise til:
Hjortkvarn
Hjortkvarn er et tettsted i Hallsberg kommune i Örebro län i landskapet Närke i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 238 innbyggere.
Englandsfarere
Englandsfarere er en norsk film fra 1946. Filmen er en krigshistorie basert på romanen til Sigurd Evensmo. Musikken var ved Gunnar Sønstevold, og Toralf Sandø hadde regien i filmen.
Handling
Historien følger de to norske motstandsmennene Harald (spilt av Knut Wigert) og Arild (spilt av Jørn Ording) som er på flukt fra Gestapo. De planlegger først å komme seg over grensen til Sverige, men de ombestemmer seg og de skaffer seg heller plass om bord på en liten skøyte som skal gå fra Ålesund til Storbritannia.
Men båten deres får problemer rett etter avreise, og de kommer seg aldri over Nordsjøen. Kort tid senere blir nordmennene oppdaget av tyske soldater, og tatt til fange.
On the Way Up
On the Way Up er det 2. studioalbumet til Ann-Margret som ble gitt ut i 1962.
Sporliste
Side A:
Yggdrasil (band)
Yggdrasil er en folkemusikkgruppe som ble startet i Bergen høsten 1993 av Elisabeth Vannebo og Erlend Eide som et verdensmusikk-ensemble med hovedvekt på Balkan. Yggdrasil hadde opprinnelig seks medlemmer hentet fra miljøet rundt Musikkonservatoriet i Bergen og Bergen Internasjonale Folkedansklubb. I januar 1996 fikk Yggdrasil ny perkusjonist; svensken Anders Waernelius (ex Jonsson). Anders' inntreden i Yggdrasil var med på å påvirke en musikalsk dreining hvor hovedvekten ble flyttet til Norge/Sverige. Dette resulterte i Yggdrasils debutalbum Herrelaus som ble utgitt av Grappa i 1998. I denne perioden turnerte Yggdrasil i store deler av Norge og Danmark. Yggdrasil hadde bl.a. et eget TV-program på NRK1.
Yggdrasil jobbet litt som kvintett og kvartett i 2002 og trio i 2003 før det lagt på is.
Paleomagnetisme
Paleomagnetisme er studiet av spor etter jordens magnetfelt i bergarter. Noen mineraler i stein bevarer et minne (remanens) om styrken og retningen av jordens magnetfelt når de dannes. Dette kan gi kunnskap om endringer i jordmagnetfeltet, og være grunnlag for å angi hvordan tektoniske plater har beveget seg. Spor etter polvendinger i lag av vulkanske og sedimentære bergarter gir en tidsskala som brukes i geologien.
Liste over øyer i Aleutene
Liste over øyer i Aleutene er en oversikt over de øyene som tilhører øygruppen Aleutene i Alaska. Hovedgrupper av Aleutene er ordnet fra øst til vest, undergruppene og enkeltøyene i alfabetisk rekkefølge.
Richard Chartres
Richard John Carew Chartres, baron Chartres (født 11. juli 1947 i Ware i Hertfordshire i England), var den 132. biskop av London. Han ble innsatt i embetet 26. september 1996 og satt til 2017.
Liv og virke
Chatres ble utdannet ved Hertford Grammar School og Trinity College i Cambridge. Deretter studerte han teologi ved de teologiske høyskoler i Cuddesdon og Lincoln. Han ble presteviet i 1974. I 1982 giftet han seg.
I 1992 ble han biskop av Stepney, noe han var fram til 1995. Han har også vært professor i teologi ved Gresham College. Chartres sitter i Det kongelige råd.
I november 2017 ble Chartres gjort til livstidspeer med tittelen Baron Chartres, of Wilton in the County of Wiltshire. Han møter i Overhuset som partipolitisk uavhengig (crossbencher).
Mari Osmundsen
Mari Osmundsen er psevdonym for Anne Kristine (Kia) Halling (født 20. juni 1951 i Molde), en norsk forfatter og oversetter. Hun har skrevet romaner, noveller og barnebøker, og har også oversatt bøker under navnet Kia Halling. I 1988 mottok hun Språklig samlings litteraturpris, og samme år vant hun Cappelens romankonkurranse.
Galleria Borghese
Galleria Borghese er et kunstmuseum beliggende i Villa Borghese i Roma i Italia.
Galleria Borghese huser en anselig samling med verker av blant annet Leonardo da Vinci, Rafael, Tizian, Caravaggio, Bernini og Rubens.
Arcade Fire
Arcade Fire er et indierockeband fra i Montréal, Quebec, Canada, som er frontet av ekteparet Win Butler og Régine Chassagne. I tillegg til de faste instrumentene (gitar, trommer og bassgitar), spiller bandmedlemmene også piano, fiolin, bratsj, cello, kontrabass, xylofon, klokkespill, keyboard, valthorn, trekkspill, ħarpe og mandolin. Bandet tar mesteparten av instrumente sine med på turné, hvor bandmedlemmene ofte bytter instrument i løpet av konsertene.
Arcade Fire har vunnet flere priser, inkludert Meteors beste internasjonale album i 2008, og Juno Awards sin pris for årets alternative musikkalbum i 2008 for Neon Bible. Bandet ble også nominert til Grammy Award for beste alternative musikkalbum i 2005 for Funeral og i 2008 for Neon Bible. Bandet gav ut sitt tredje studioalbum, The Suburbs i 2010, til positiv kritikk fra anmeldere, mens det fjerde albumet, Reflektor, kom ut i 2013. The Suburbs og Reflektor toppet begge albumlistene i blant annet USA og Storbritiannia.
Oppstart og tidligere verk (2001)
Win Butler begynte først å fremføre under navnet Arcade Fire i 2001, og spilte inn «2001 Demos» før han flyttet til Montreal. Den første versjonen av Arcade Fire i Montreal oppstod rundt sommer/høst 2001, da de stort sett spilte på loft og kunstgallerier (en av deres første konserter var på Concordia Universitys galleri, hvor bandet også spilte rundt jul samme år). Da bestod bandet av Win Butler, Régine Chassagne, bassisten Myles Broscoe (senere i Les Angles Morts, Crystal Clyffs og AIDS Wolf), gitarist/trommespiller Dane Mills (senere i Crackpot), samt Brendan Reed (senere i Les Angles Morts, og Clues) som spilte flere instrumenter. Disse bodde i samme området av Montreal som Win Butler og Régine Chassagne, og jobbet med dem på tidlige sanger og arrangementer.
Da han ble spurt om ryktene rundt at bandets navn kom fra en brann i en arkade var sanne, svarte Win Butler: "It's not a rumour, it's based on a story that someone told me. It's not an actual event, but one that I took to be real. I would say that it's probably something that the kid made up, but at the time I believed him."
Funeral (2004–2006)
Funeral ble gitt ut i september 2004 i Canada, og februar 2005 i Storbritannia. Debutalbumets navn refererer til at flere slektninger av bandmedlemmene døde i løpet av innspillingen. Disse hendelsene skapte en trist atmosfære som påvirket sanger som «Une année sans lumière» («Ett år uten lys»), «In the Backseat» og «Haïti», Chassagnes elegi til hennes tapte hjemland.
Albumet ble godt mottatt både kritisk og kommersielt. Det havnet på flere topplister for 2004 og 2005 (grunnet den forsinkete internasjonale utgivelsen), og Pitchfork, Filter og No Ripcord kåret det til årets album. MTV2 2005 Review kalte Funeral for årets album, og NME plasserte det på andreplass på sin liste over de beste album i 2005, og «Rebellion (Lies)» ble det nest beste sporet for samme år.
Innen november 2005 hadde Funeral solgt til gull både i Canada og UK, med over en halv million solgte eksemplarer på vedensbasis, et veldig høyt nummer for en uavhengig utgivelse med minimalt med sendetid på TV og radio.
Albumet ble det første albumet fra Merge Records som havnet på Billboard 200-listene, og er plateselskapets bestselgende album til dags dato, med flere solgte en Neutral Milk Hotels In the Aeroplane Over the Sea.
Bandet spilte på flere små klubber under deres turné i 2004, men på grunn av økende interesse måtte de bytte konsertlokaler til større scener, og turnéen fortsatte inn til midten av 2005, gjennom USA, Canada, Europa, til Japan under SummerSonic Festival og til Guelph under Hillside Festival. Etter å ha tatt fri store deler av sommeren 2005, dukket bandet opp på flere festivaler, inkludert Halifax Pop Explosion, Coachella Valley Music and Arts Festival, Sasquatch! Music Festival, Lollapalooza, Reading and Leeds Festival i Storbritannia, Electric Picnic i Irland, og Lowlands Festival i Nederland.
Arcade Fire var på forsiden av den canadiske utgaven av Time den 4. april 2005. Den 1. mai 2005 spilte bandet for 15 000 fans under Coachella Valley Music & Arts Festival. I mai 2005 skrev bandet under på en kortvarig utgivelseskontrakt med EMI for Funeral, og i juni gav bandet ut en ny singel, «Cold Wind», på «Six Feet Under, Vol. 2: Everything Ends». BBC brukte sporet «Wake Up» i en reklame for programmene deres høsten 2005, mens de brukte sporene «Rebellion (Lies)» og «Neighborhood #1 (Tunnels)» i reklamer i januar 2006. Den 9. september 2005 var bandet på TV-programmet «Fashion Rocks», hvor David Bowie spilte «Wake Up» sammen med dem live. Denne innspillingen, samt innspillingene bandet gjorde sammen med Bowie på «Life on Mars» og «Five Years», kunne lastes ned via iTunes Store på en virtuell live EP. Samme uken var bandet på Late Show with David Letterman, og de spilte en konsert i Central Park. Under konserten i Central Park dukket Bowie opp. Den 11. september 2005 var bandet med på musikkprogrammet Top of the Pops på BBC, hvor de spilte «Rebellion (Lies)». Bandet spilte også for et TV-publikum i Paris på Canal Plus, og det samme opptaketble senere sent på den britiske kanalen Channel 4. Bandet fikk to listetopper på MTV2 (Storbritannia) NME Chart Show, med «Neighborhood #3 (Power Out)» og «Wake Up». Dette kan til en viss grad skyldes Rough Trade Records, som bestemte seg for å gi ut «Wake Up» på 7" vinyl.
«Wake Up» ble spilt like før det irske rockebandet U2 åpnet konsertene sine undert Vertigo Tour mellom 2005 og 2007; Arcade Fire åpnet tre konserter i løpet av turnéen, og spilte sammen med US på en coverversjon av Joy Divisions «Love Will Tear Us Apart». I tillegg begynte Dan Patrick Show, et daglig nasjonalt sportsprogram i USA, å spille sangen hver fredag på slutten av programmet sitt. Sangen kunne også høres flere ganger under Super Bowl den 5. februar 2010.
Funeral og singelen «Cold Wind» ble nominert til Grammy i sjangeren for beste alternative rockealbum, og beste sang skrevet for film, TV eller annen visuell media (Seks fot under). Den 2. april 2006 i Halifax, Nova Scotia, fikk Arcade Fire en Juno for årets låtskrivere for tre sanger fra Funeral: «Wake Up», «Rebellion (Lies)» og «Neighborhood #3 (Power Out)» Bandet ble https://web.archive.org/web/20060427191030/http://www.junoawards.ca/06_2006_nominees.php#songwriterminert til tre priser under BRIT Awards: Beste internasjonale gruppe, beste internasjonale album, og beste nye internasjonale band.
Neon Bible (2006–2008)
thumb|300px|Arcade Fire spiller konsert for å reklamere for Neon Bible i [[United Palace Theater den 7. mai 2007]] I løpet av perioden mellom Funeral og begynnelsen av innspillingen for Neon Bible kjøpte bandet en nedlagt kirke i Farnham, Quebec, omtrent 70 kilometer utenfor Montreal, og brukte deler av 2006 på å konvertere kirken til et innspillingsstudio.
Det første sporet fra Neon Bible som ble utgitt var «Intervention» i desember 2006, på iTunes. Inntektene fra denne sangen ble donert til Partners in Health. En feil resulterte i at en andre sang, «Black Wave/Bad Vibrations», også lå ute på iTunes en liten stund. Albumet havnet senere på peer-to-peer-nettverk den 26. januar 2007, og ble utgitt den 5. mars 2007 i Storbritannia, og den 6. mars i Amerika. Neon Bible Havnet på førsteplass på Canadian Albums Chart og Irish Album Charts, samt 2.-plass på Billboard 200 og britiske Top 40 Albums Chart uken som startet den 12. mars 2007. Albumet lå også på førsteplass på Rock and Indie album charts. Den første skikkelige singelen, «Black Mirror», havnet på 1.-plass på CBC Radio 3s R3-30 i hele fem uker på rad, fra 22. mars til 19. april 2007, og var den første singelen fra noe band som hadde vært på førsteplass i mer en to uker. Albumet fikk mye ros fra kritikere (albumet ble også spådd til å bli årets album), og på grunn av sin suksess ble bandet erklært den mest spennende bandet på jorden av det britiske musikkmagasinet Q. Paste mente albumet var et av de fem beste i 2007. Jason Reeher fra Trouser Press nevnte at han så på Neon Bible som et av de beste indiealbumene noensinne.
Arcade Fire spilte på Saturday Night Live den 24. februar 2007, hvor de fremførte «Intervention» og «Keep the Car Running». Owen Pallett var ikke til stede fordi han spilte inn med sitt eget prosjekt, Final Fantasy. I løpet av konserten røk en av Win Butlers strenger, og han reagerte ved å rive alle strengene av sin akustiske gitar og knuse den i bakken. På forsiden av denne gitaren var det skrevet «sak vide pa kanpe», et ordtak fra Haiti som betyr «en tom sekk kan ikke stå oppreist», en referanse til den ekstreme fattigdommen i Haiti.
Den 10. juli 2007 ble Neon Bible nevnt i sammenheng med Polaris Music Prize 2007. Vinneren, som ble annonsert den 24. september 2007, ble derimot Patrick Watson. Siden bandet ikke ville spille inn samlealbum, var de det eneste nominerte bandet som ikke hadde et spor på samlealbumet for prisutdelingen, 2007 Polaris Music Prize. I forkant hadde enkelte medier påstått at Polaris hadde droppet bandet fra samlealbumet, noe som førte til at ledelsen og bandet måtte holde et pressemøte for å oppklare sakene.
Neon Bible-turnéen fortsatte inn i september 2007, med 25 konserter i Nord-Amerika og Europa gjennom midten av november. I Paris spilte bandet inn et Take-Away Show med Vincent Moon. Bandet turnerte i Australia og New Zealand for første gang tidlig i 2008 som en del av Big Day Out-festivalen. Den 14. oktober 2007 dukket Win Butler og Régine Chassagne opp på en konsert med Bruce Springsteen i Ottawa, hor de spilte «State Trooper» og «Keep the Car Running». Bandet donerte $1.00, £1,00 eller €1,00 til Partners in Health for hver billett som ble solgt under turnéen deres i Europa og Nord-Amerika 2008.
Arcade Fire hjalp PIH videre da de spilte inn «Lenin» på Red Hot Organizations siste album Dark was the Night. Albumet tjente inn $850 000 som ble donert til aids-relaterte veldedigheter, hvorav $300 000 ble doner til PIH på vegne av Arcade Fire.
The Suburbs (2008-nå)
I februar 2008 annonserte Win Butler at Neon Bible-turnéen var avsluttet, etter ett år med totalt 122 konserter (inkludert 33 festivaler) i 75 byer i 19 land.
Win Butler har støttet Barack Obama over lengre tid. Bandet spilte to gratiskonserter for Obama i Cleveland og Nelsonville, Ohio den 2. og 3. mars 2008. Bandet spilte også to gratiskonserter, semmen med Superchunk den 1. og 2. mai i Greensboro og Carrboro, Nord-Carolina. Den 21. januar 2009 var Arcade Fire og Jay-Z musikkgjestene under Obamakampanjens personalball i DC Armory. Butler takket Obama for hans løfte om å stenge ned Guantanamobukten fangeleir, og takket alle som jobbet for Obama under valget.
Det gikk rykter om at bandet jobbet med produsenten Markus Dravs på lydsporet for Richard Kelly-filmen The Box. Win Butler benektet dette, men nevnte at han muligens ville lage noen instrumentale spor sammen med Owen Pallett for filmen.
I desember 2008 rapporterte Pitchfork at bandet hadde satt opp nettstedet miroir-noir.com, som en reklame for deres kommende konsertfilmen under samme tittel. Pitchfork skrev at «Miroir Noir will feature live footage from the Neon Bible tour.» Filmen ble regissert av Vincent Morisset. DVD-en ble gjort tilgjengelig for forhåndsbestilling den 15. desember 2008, og den digitale versjonen kunne lastes ned øyeblikkelig, mens DVD-en ble utgitt den 31. mars 2009.
En gjeninnspilt versjon av bandets «Wake Up» fra debutalbumet deres, Funeral ble brukt i traileren for Spike Jonze-filmen Til Huttetuenes Land, som ble gitt ut i oktober 2009. Sangen «Wake Up» har også blitt populær på sportsprogrammer på radio i USA: i 2009 brukte to populære programmer, The Dan Patrick Show og The Petros and Money Show, sangen ofte som reklamemusikk. NFL brukte sangen i en reklame som ble vist i en av pusene under Super Bowl XLIV. Bandet donerte pengene de fikk ved å lisensere sangene til NFL til Partners in Health.
Den 27. mai 2010 ble det annonsert at en dobbel 12" singel ble gitt ut samme dag, mens hele albumet, kalt The Suburbs, skulle slippes den 2. august i Storbritannia og den 3. august i USA og Canada, gjennom Merge Records. Albumet ble produsert av Markus Dravs, som også produserte deres forrige album, Neon Bible, mens lydingeniøren var Marcus Paquin, som også har jobbet med bandet før. I en anmeldelse av hvert spor før utgivelsen av The Suburbs, skrev nettstedet The Quietus at "The progression is similar to the one William Blake takes us through in Songs of Innocence and Experience that suggests forward momentum and maturity.”
Deres første show i 2010 var Oxegen 2010, som fant sted i Irland i juli. Bandet bekreftet også at de skulle opptre under Rock Werchter, som er en av de største festivalene i Europa. Bandet annonserte at de skulle spille sanger fra deres kommende album under konsertene i Reading og Leeds-festivalene i august 2010, og Will Butler har nevnt at «We're really looking forward to playing the new songs live…[it's] like an inventor emerging from his basement after a year's work.»
I juli 2010 annonserte Arcade Fire at de skulle sende konserten de skulle avholde den 5. august i Madison Square Garden live via YouTube. Senere annonserte de at regissøren for videon skulle være Terry Gilliam. The Suburbs ble sluppet verden over i begynnelsen av august 2010, og mottok kritikk som kan sammenlignes med den de fikk etter utgivelsen av Funeral og Neon Bible. I løpet av turnéen sin i 2010 spiller Arcade Fire en cover-versjon av «Oh, It's Such a Shame», til ære for Jay Reatard. Albumet debuterte øverst på Billboard 200 i USA, og solgte over 156 000 kopier i løpet av den første uken. Den lå også på førsteplass i både Storbritannia og Canada. Også på VG-lista debuterte albumet på 1.-plass.
I august 2010 ga Arcade Fire og Google ut en interaktiv musikkvideo, som lar deg skrive inn en adresse, som videoen da (via Google Maps) henter bilder til. Videoen bruker sangen «We Used To Wait» fra albumet The Suburbs.
Medlemmer
I tillegg til grunnleggerne Win Butler og Régine Chassagne, inkluderer andre medlemmer Richard Parry, William Butler, Tim Kingsbury, Sarah Neufeld og Jeremy Gara. Under konserter har bandet også fått besøk av blant andre Marika Anthony-Shaw, Colin Stetson, Kelly Pratt, Owen Pallett, og Pietro Amato.
Howard Bilerman, som spilte trommer på Funeral, har siden gått videre med andre prosjekter. I løpet av konsertene etter Funeral spilte hornisten Pietro Amato, cellisten Michael Olsen og fiolinisten Owen Pallett sammen med bandet. Neufeld, Parry og Amato spiller også i det instrumentelle bandet Bell Orchestre. Neufeld og Amato spiller også i The Luyas. Pallett har spilt sammen med bandet på flere konserter, og skrev også orkester- og strengearrangementet på begge albumene sammen med Régine Chassagne. Andre musikere som deltar under konserter inkluderer Marika Anthony-Shaw – en fiolinist og tidligere strenglærer som spilte på Recording a Tape the Colour of the Light med Bell Orchestre og Set Yourself on Fire av Starsnbsp;– samt hornspillerne Colin Stetson og Kelly Pratt, som også har spilt med Beirut.
Opptøyene i Hellas 2008
Den 8. desember 2008 ble det også opptøyer og demonstrasjoner utenfor Hellas, blant annet på Kypros, i hovedstaden Nikosia og den vestlige byen Páfos.
Avisen Kathimerini mente opptøyene var det verste Hellas har sett siden gjenopprettelsen av demokratiet i 1974.
Bakgrunn
Ifølge vitner var den drepte, Alexandros Grigoropoulos, med på feiringen av en venns navnedag, og drapet ble gjennomført uten provokasjon. En amatørvideo viste ingen konflikt mellom ungdommer og politiet. Politiet uttalte at tenåringen ble drept i det de trodde det var et forsøk på å kaste en bombe mot et politikjøretøy, som var under beleiring av rundt 30 ungdommer. Opptøyene spredte seg raskt til andre steder i Hellas, som blant annet Thessaloniki, Ioannina, Komotini, Patras, Tripoli, Volos, Trikala, Mytilene, Agrinio, Kavala, Korfu, Piraeus, Chania, Heraklion, Rhodos, Karditsa, Lamia, Stylida, Drama, Xanthi, Lagkadas, Kozani, Alexandroupoli og Larisa. Rundt 24 politimenn ble skadet, en alvorlig, og 31 butikker, 9 banker og 25 biler ble skadet eller brent. Befolkningen var i sjokk, etter tre dager med opptøyer og bråk, da spesielt i Aten, der demonstrantene blant annet satte fyr på juletreet foran nasjonalforsamlingen i den greske hovedstaden.
Opptøyer
Etter en rolig periode i opptøyene morgenen 7. desember beveget demonstrantene seg til politiets hovedkvarter på Alexandras Avenue. Den rolige perioden varte ikke lenge før demonstranter begynte å kaste molotovcocktail mot politiet, og politiet svarte med tåregass. Under disse opptøyene ble flere butikker angrepet, mens et supermarked og et bilfirma ble satt i full fyr, ifølge politiet og vitner. Sammenstøt brøt også ut i nærheten av det greske parlamentet, med blant annet steinkasting mot politiet. Kjøretøyer som tilhører greske TV-stasjoner ble også skadet. En leilighet måtte evakueres som følge av brann. I mellomtiden fortsatte opptøyene i de tidligere nevnte greske byene. I Thessaloniki ble det gjort forsøk på å storme politistasjonen. Protestantene har søkt tilflukt på universiteter ettersom politiet blir utestengt fra å gå inn i lokalene.
Ouro Preto
Ouro Preto er en by og kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil. Byen ble grunnlagt i 1711 under navnet Vila Rica do Ouro Preto (Byen som er rik på svart gull). Ouro Preto ligger i fjellene Serra do Espinhaço og fungerte som sentrum i jakten på gull i delstaten. Byen har bevart sitt koloniale preg og er med på UNESCOs liste over verdensarv. Blant annet finner man flere kirker som er dekorert med gull samt verker av kunstneren Aleijadinho. I 1823 skiftet byen navn til Ouro Preto. I 1789 var Vila Rica startsted for opprøret Inconfidência Mineira. Dette var et forsøk på å frigjøre seg fra kolonimakten Portugal og å danne en brasiliansk republikk. Opprøret mislykkes.
Turisme
Til tross for at den største andelen av turismen er konsentrert omkring arkitekturen og historien til byen, så har kommunen også et rikt og variert økosystem med fossefall, turstier og store områder med urskog.
Vedsoppbiller
Vedsoppbiller (Mycetophagidae) er en artsfattig familie av biller som lever av sopp, gjerne på eller i døde trær. De kan være ganske vanlige, men fører et skjult levevis og man ser dem sjelden. Én art, Typhaea stercorea, er spredt over hele verden med mennesker og kan gjøre en del skade i kornsiloer og fjærfehus. Ti arter er funnet i Norge.
Utseende
Små til middelsstore (1 – 6 mm), avlangt ovale biller, mer eller indre flate, oversiden kledt med fine, korte, nedliggende hår og også noen lengre, oppstående. Oversiden er mer eller mindre blank. Dekkvingene er ofte mømstret i rødt og svart. Hodet er kort og bredt med middels store fasettøyne. Antennene er omtrent så lange som hode og brystskjold til sammen, 11-leddete, mer eller mindre fortykkede mot spissen, de ytterste tre til fem leddene danner en svakt utviklet kølle som gjerne er mørkere farget enn resten. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt, gjerne omtrent halvsirkelformet sett ovenfra. Ved bakkanten er det så bredt som dekkvingene. Dekkvingene er avlangt ovale, brystskjold og dekkvinger danner en felles kurve. De har mer eller mindre tydelige punktrekker. Beina er middels lange og slanke, føttene er fire-leddete uten tolappede ledd, bortsett fra forføttene hos hannene som er treleddete.
Levevis
Vedsoppbillene lever for det meste av forskjellige slags sopp, blant annet muggsopper. De fleste artene er skogsinsekter som kan finnes i død, soppinfisert ved, under bark og mellom råtnende plantemateriale. Noen få kan gå på lagrede matvarer, men det er mulig at de spiser på muggsopper og ikke selve matvarene. Arten Typhaea stercorea er spredt over hele jorden og kan bli ganske tallrik i lagret korn, tobakk og krydderier. I kornsiloer er denne arten mest tallrik i områder der det er større innslag av knust korn og rusk og rask. Dette kan kanskje tyde på at billene lever av muggsopper og ikke selve kornet. Den finnes også i til dels store mengder i fjærfehus der den kan fungere som et reservoar for Salmonella-infeksjoner. Disse billene overlever ofte desinfeksjonsprosedyrene som husene gjennomgår mellom hvert innsett av kyllinger, og kyllingene i det nye innsettet blir smittet når de spiser billene.
Claudine Rhédey von Kis-Rhéde
Claudine Rhédey von Kis-Rhéde (født 21. september 1812, død 1. oktober 1841) var konen til Alexander, hertug av Württemberg. Hennes sønn, Francis, hertug av Teck var far til Mary av Teck, konen til Georg V av Storbritannia.
Kolomenskoje
Kolomenskoje er et tidligere kongelig sommersted i den sydøstre utkanten av Moskva som er omgjort til friluftsmuseum. Kolomenskoje ligger i et stort parkområde langs gamleveien til Kolomna (derav navnet). Den eldste bevarte bygningen er Kristi himmelfartskirken fra 1532. På 1600-tallet fikk tsar Aleksej I oppført et stort sommerpalass der, som har blitt rekonstruert i moderne tid. Etter at eiendommen ble omgjort til museum, har gamle trebygninger fra ulike deler av Russland blitt flyttet dit.
Kolomenskojepalasset
På midten av 1600-tallet fikk tsar Aleksej I alle de tidligere trebygningene i området revet, og erstattet med et fantastisk sommerpalass i tre, omtalt som «verdens åttende underverk». Aleksejs sønn Peter den store tilbrakte mye av sin barndomstid i palasset, og den fremtidige keiserinnen Elisabeth Petrovna ble født der i 1709.
Etter at St. Petersburg ble Russlands nye hovedstad i 1712 (Moskva hadde til da vært hovedstad i riket), forfalt Kolomenskojepalasset i en slik grad av Katarina II nektet å gjøre det til sitt sommerpalass. I stedet beordret hun i 1768 at det skulle rives, og erstattes med et enklere palass i stein og murstein. Heldigvis overlevde en tremodell av palasset, og en rekonstruksjon i full skala sto ferdig i september 2010.
Andre bygninger
I 1923 ble området omgjort til museum på initiativ fra bygningsantikvaren Pjotr Baranaovskij. I årene som fulgte ble trebygninger fra ulike deler av Russland flyttet til museet for bevaring.
Östansjö
Östansjö er et tettsted i Hallsberg kommune i Örebro län i landskapet Närke i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 868 innbyggere.
Austro-Daimler
Austro-Daimler var en bilmodell og senere et bilmerke produsert i Østerrike fra 1899 til 1934.
Austro-Daimler slo seg sammen med Puch i 1928 som Daimler-Puch. I 1934 tok de også inn Steyr Automobile, og ble til Steyr-Daimler-Puch. I 1998 kjøpte Magna majoriteten i selskapet, og i 2002 skiftet navnet på selskapet til Magna Steyr.
Steyr-Daimler-Puch Spezialfahrzeug AG ble på et tidspunkt skilt ut og solgt til amerikanske General Dynamics.
Øyangen (Ringerike)
Øyangen er en innsjø som ligger ved Ringkollen i Nordmarka, i Ringerike kommune i Viken. Vannet er populært som både fiske- og badevann. Abbor, ørret og røye er mest vanlig. Røye fantes ikke naturlig, men ble utsatt der i 1840. Den mest populære badeplassen er Jonsetangen, der mange dessuten har båtplass. Rundt tangen finnes en rekke smånaust. Det er bilvei fram til Jonsetangen, som også har parkering for noen biler og dessuten er en populær rasteplass og et godt utgangspunkt for turer i marka. Mange ferdes videre herfra på sykkel eller ski, avhengig av årstiden.
Narmacil I
Narmacil I var en romanperson fra J.R.R. Tolkiens fiktive univers, Midgard.
Han ble den 17. kongen av landet Gondor da hans far, Kong Atanatar II Alcarin, døde i år 1226 i det tredje tidevervet.
Han var like lat som sin far og ble, etter bare å ha regjert i 14 år, lei av å være konge. Da overlot han styringen av landet til sin nevø, Minalcar, som styrte som prinsregent. Minacar ville uansett bli konge en dag siden Narmacil ikke hadde barn. Etter at Narmacil gav styret til nevøen sin er det ukjent om han hadde noe makt i det hele tatt.
Han døde barnløs i år 1294 i det tredje tideverv, og ble etterfulgt som konge av Gondor av sin yngre bror, Calmacil.
Narmacil I Narmacil I
And Here She Is
And Here She Is er det første studioalbumet til Ann-Margret som ble gitt ut i 1961.
Sporliste
Side B:
Bab Christensen
Barbra Karine Kolstad, kjent som Bab Christensen, (født Barbra Karine Christensen 8. januar 1928 i Oslo, død 10. april 2017 i Oslo ) var en norsk skuespiller som var ansatt ved Det Norske Teatret i en årrekke.
Bakgrunn
Christensen var datter av skuespillerne Gerda Ring (1891–1999) og Halfdan Christensen (1873–1950), og lillesøster til skuespilleren Pelle Christensen (1923–95).
Karriere
Christensen var elev ved Nationaltheatret i 1947. Etter det var hun tilsatt ved Den Nationale Scene (1949–52), ved Nationaltheatret (1952–63), ved Trøndelag Teater (1963–64) og ved Fjernsynsteatret (1964–70). Hun ble ansatt ved Det Norske Teatret i 1970 og var der til hun gikk av med pensjon i 1999.
Christensen slo igjennom som Julie i Romeo og Julie på Den Nationale Scene i 1951, fulgt av rollen som Hilde i Fruen fra havet samme år. Hun spilte senere i flere Shakespeare-roller som Hermia i En midtsommernattsdrøm på Nationaltheatret (1958) og Lady Macbeth i Macbeth på Det norske teater i 1977. Hun viste også styrke i realistisk samtidsdrama som blant annet fru Abigael i Arthur Millers Smeltedigelen (1953) og Charlotta i O'Neills Ei natt lengre enn livet (1991). Hennes innsats i Fjernsynsteatret spenner fra Olga i Sartres Skitne hender i 1963 til overlegen i Friedrich Dürrenmatts Fysikerne i 1988.
Christensen filmdebuterte i 1954 som hovedrolleinnehaver i Heksenetter og fikk en ny hovedrolle i thrilleren På slaget åtte (1957). Hun hadde ellers filmroller i Stevnemøte med glemte år (1957) og i Ture Sventon - Privatdetektiv (1972).
Christensen TV-debuterte i 1963 på Fjernsynsteatrets oppsetning av Skitne hender. Mest notablel er kanskje hennes rolle som Fru Sørby i NRK Fjernsynsteatrets legendariske oppsetning av Vildanden i 1970. I perioden 2000-2001 hadde hun rollen som Inga-Lill i TV-serien Soria Moria på NRK.
Christensen var gift med skuespiller Lasse Kolstad. De hadde ett barn sammen.
Sceneopptredener
{| cellpadding="2" cellspacing="2" border="0" style="width: 100%;"
Filmografi og TV
{| cellpadding="2" cellspacing="2" border="0" style="width: 100%;"
Franz Gabl
Gabl vant en olympisk sølvmedalje i alpint under vinter-OL 1948 i St. Moritz. Han kom på andreplass i utfor bak Henri Oreiller fra Frankrike.
Han deltok også i VM 1950 i Aspen. Der kom han på 9.-plass i slalåm, 36.-plass i storslalåm og 11.-plass i utfor.
Autobianchi
Autobianchi var en italiensk bilprodusent stiftet av Bianchi, Pirelli og Fiat i 1955. Autobianchi produserte kun en håndfull modeller, nesten utelukkende småbiler, hvor den største var Autobianchi A111, en liten familiebil. Autobianchi-modellene var dyrere enn Fiats modeller av liknende størrelse, og merket ble benyttet av Fiat for å teste nye og innovative konsepter som senere fant veien til Fiats modeller. Disse konseptene inkluderte blant annet karosserier i glassfiber og forhjulstrekk.
De mest kjente Autobianchi-modellene er A112, lansert i 1969, en bil som ble svært populær til racingbruk i Italia og gikk ut av produksjon i 1986, og Y10, som var den første bilen som benyttet seg av Fiats nye FIRE-system (Fully Integrated Robotised Engine). Autobianchi Primula var bilen Fiat brukte til å introdusere forhjulstrekk slik vi kjenner det fra biler i dag. Modellen konkurrerte med den Innocenti-bygde Mini.
Autobianchi ble kjøpt av Fiat-gruppen, og ble integrert i Lancia. Merket overlevde frem til Y10 gikk ut av produksjon i 1995, men kun i Italia, og forsvant i resten av verden da Y10 endret navn til Lancia i 1989.
Historie
Sykkelfabrikken Bianchi, stiftet av Edoardo Bianchi i 1885, startet bilproduksjon i 1899. Bianchi produserte luksusbiler frem til selskapets fabrikk i Abruzzi ble bombet under 2. verdenskrig. Edoardo Bianchi selv døde i en bilulykke i 1946, og selskapet ble tatt over av sønne, Giuseppe. Etter krigen ble en ny fabrikk bygget i Desio, men på grunn av økonomiske problemer måtte Giuseppe slutte med bilproduksjon for å fokusere på sykler og motorsykler.
Bianchis daglige leder, Ferruccio Quintavalle, ville utnytte selskapets erfaring med bilproduksjon, og ba om at det ble designet prototyper av mulige fremtidige modeller, men det ble raskt klart at produksjon av biler ikke ville lønne seg uten en partner. Bianchi henvendte seg til store selskaper som Fiat og Pirelli med forslaget om å starte et nytt selskap for bilproduksjon, og dermed var Autobianchi født. Avtalen ble signert av de tre partene den 11. januar 1955. En ny fabrikk ble bygget i Desio.
Hver av partnerne hadde en klar rolle og forskjellige interesser i selskapet. Fiat skulle levere det tekniske grunnlaget og komponentene for bilene. Fiat ville ha en større andel i markedet for små biler, som den gang ble dominert av karosseribyggere som Moretti og Vignale, som bygget modellene sine på chassis fra Fiat. Pirelli, som skulle levere dekk til bilene, ville utvide sin markedsandel på OEM-markedet. Bianchi, som skulle forbedere karosseriene og montere de ferdige bilene, var ute etter bilproduksjon, slik selskapet en gang hadde drevet med.
Bianchina
Selskapets første modell var Bianchina, et navn som hedret Edoardo Bianchis første modell fra 1899. Bianchina var basert på Fiat 500, med en tosylindret, luftkjølt motor montert bak, men hadde et helt nytt karosseri som var designet av Luigi Rapi, ansvarlig for Fiats karosseriavdeling, og en av dem som hjalp til med å sette i gang produksjonen i Desio. Bianchina ble markedsført som "husstandens bil nummer to" og et luksuriøst "fritidskjøretøy", og var ment for middelklassen.
Den første bilen rullet av produksjonslinjen i Desio den 11. september 1957, og var en todørs utgave. Frem til 1960 var dette den eneste tilgjengelige karosseritypen, men tidlig på 1960-tallet ble både cabriolet, tredørs stasjonsvogner og en todørs sedan lansert. Til slutt ble to varebilversjoner lansert.
Stellina og Primula
Fem år etter Bianchinas debut, på bilutstillingen i Torino i 1963, ble en helt ny Autobianchi-modell presentert: Stellina. En todørs roadster basert på Fiat 600D, og kjennetegnet av sitt glassfiberkarosseri designet av Tom Tjardaa. Dette var den første italienske bilen med et slikt karosseri. Modellen ble kun produsert i to år (1964 og 1965), og bare 502 eksemplarer ble bygget. Modellen var et viktig steg i utviklingen av ny teknologi for Fiat og resten av bilindustrien, og dens stive prislapp på nesten én million italienske lire understreket statusen til Autobianchi-merket i Fiat-familien.
Enda viktigere var presentasjonen det påfølgende år, Autobianchi Primula. Dette var Fiats første forsøk på en forhjulsdreven bil med tverrstilt motor, en konfigurasjon først sett i den britiske Mini, og en konfigurasjon som gjorde det mulig med en kompakt og effektiv utnyttelse av plassen. Bilen var designet av Fiats tekniske direktør, Dante Giacosa, og ble lansert under Autobianchi-navnet for å teste markedets reaksjoner til det nye konseptet. Bilen ble en stor suksess, på tross av Autobianchis høye priser, og etter hvert gjorde Fiat alle sine modeller forhjulsdrevne.
1970-tallet
På grunn av nedgang i motorsykkelmarkedet måtte Bianchi selge sin andel i Autobianchi, og selskapet ble fullt integrert i Fiat SpA i 1968. 1969 ble et begivenhetsrikt år for Autobianchi. Bianchina-produksjonen ble stoppet, og Autobianchi ble integrert i Fiat-familien under det nylig kjøpte luksusmerket Lancia. Dessuten ble to nye modeller fra Autobianchi lansert dette året: Autobianchi A111 og Autobianchi A112. Navnene var i bunn og grunn interne utviklingskoder, som ble benyttet som modellnavn på samme måte som Fiat-modeller i samme periode.
A111, som var en videreutvikling av Primula, var større og romsligere enn forgjengeren, og var merkets første (og eneste) modell i familiebil-klassen. Som vanlig var den priset høyere enn tilsvarende Fiat-modeller, og ble ingen stor suksess i markedet. Etter en produksjon på litt over 50 000 eksemplarer ble produksjonen stoppet i 1972.
A112 hadde mye større suksess. Det var en moderne, forhjulsdreven minibil, og på mange måter lik Innocenti Mini, som ble svært populær i Italia på grunn av den originale Minis popularitet i hele Europa. Det var stor etterspørsel etter A112, og modellen fikk mange tilhengere, spesielt etter introduksjonen av sportsmodellene fra Abarth og Autobianchis deltakelse i racing med modifiserte versjoner av modellen.
Primula gikk ut av produksjon i 1970 og A111 forsvant raskt, og dermed hadde Autobianchi én eneste modell igjen i modellprogrammet. Som en følge av dette ble A112 solgt under navnet Lancia fra midten av 1970-tallet i de aller fleste markedene, bortsett fra Italia og Frankrike, hvor den beholdt Autobianchi-navnet frem til den gikk ut av produksjon.
Slutten
A112 ble solgt i 17 år, med hyppige, men små, forandringer. Etter en produksjon på over 1 250 000 eksemplarer ble modellen erstattet i 1986 av Autobianchi Y10, basert på Fiat Panda. Bilen ble allerede fra begynnelsen gitt navnet Lancia i de fleste markeder, med unntak av Frankrike (frem til 1989) og Italia, og derfor er modellen bedre kjent som Lancia Y10. Etter 1989 var det kun i Italia den hadde navnet Autobianchi. I 1992 ble fabrikken i Desio stengt, og da Y10 ble erstattet av Lancia Ypsilon forsvant Autobianchi-navnet fullstendig i 1996.
Vretstorp
Vretstorp er et tettsted i Hallsberg kommune i Örebro län i landskapet Närke i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 842 innbyggere.
Vretstorp vokste fram som viktig lokalt tettsted da jernbanen ble utbygget fra Hallsberg over Tiveden til Västergötland på slutten av 1800-tallet. Da tettstedet hadde sin storhetstid på begynnelsen av 1900-tallet var det blant annet produksjon av treskeverk i Vretstorp. I dag er Vretstorp en av få områder i Hallsberg kommune som opplever økning i folketallet, og den lokale barneskolen har blitt bygget ut flere ganger.
Vretstorp tilhører kirkesognet Viby församling i Strängnäs stift.
McLeods døtre
McLeods døtre (orig: McLeod's Daughters) er en australsk dramaserie som gikk på Nine Network fra 2001 til 2009. I Norge gikk serien i flere år på Hallmark Channel, fram til kanalen la ned sine sendinger i Norden. Nå (pr. 2022) vises serien på TV6. Serien handler om de to søstrene Tess og Claire McLeod som gjenforenes når de arver en stor krøtterfarm.
Om handlingen
Serien forteller historien om de to søstrene Tess og Claire McLeod som gjenforenes når de arver en stor krøtterfarm. Etter 20 år uten kontakt møtes de i arbeidet på Drovers Run, 180 km fra nærmeste tettsted og 400 km fra nærmeste by.
Faren Jack McLeod hadde først blitt gift med Prudence, og de fikk to barn, datter Claire og en sønn Adam. Prudence dør i barselseng med sønnen Adam, og Jack reiste vekk med Claire. På reisen faller han for Ruth Silverman, som han senere giftet seg med, og sammen fikk de datteren Tess. De to jentene vokste opp sammen, men ble skilt da Ruth tok 5 år gamle Tess tilbake til byen. Tess, som akkurat har mistet moren sin på grunn av brystkreft, vender nå tilbake til Drover’s Run for å åpne kafé i byen. Hun blir skuffet da hun møter vanskelige økonomi og en sint storesøster. Sammen med sin voksne storesøster Claire begynner de å drive gården. De sier opp hele den mannlige arbeidsstyrken, og søstrene driver gården selv med hjelp av husholdersken Meg Fountain, som har datteren Jodi på gården (som senere viser seg å være enda en av Jacks døtre) og i tillegg en lokale jenta Becky Howard som er på gåren fram til 2003. Den foreløpig partnerskapet er første skritt i gjenforenelsesprosessen. Søstrene helbreder gamle sår, forbedrer forholdet dem i mellom og løfter eiendommen ut av gjelden.
I sesong 3 (2003) dør Claire Mcleod, en av hovedpersonene og seèrfavoritt, etter å ha kjørt utfor et stup med bilen sin. Tess og Claire,s daughter (Charlotte) sitter på, men Tess kommer seg ut av bilen og får reddet Charlotte før bilen faller ned. Claire dør momentant. Etter dette finner Tess kjærligheten med husbonden Nick Ryan, som hun senere gifter seg med og får barn med, og sammen flytter de til Argentina i 2006. I 2003 kommer Stevie Hall Ryan til gården, Stevie blir en sentral person i serien, og kjøper en andel i gården.