cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jan Helgerud
Fotballklubber som Real Madrid CF, FC Barcelona og Celtic FC har siden samarbeidet med dem, likeså idrettsutøvere på høyt nivå. Flere treningssentre har også tatt i bruk 4x4-systemet.
I 2002 etablerte Helgerud og Hoff det første egne masterprogrammet ved DMF: Master i idrettsvitenskap – retning for biologiske emner. Denne mastergraden ble høsten 2003 konvertert til den første internasjonale mastergraden ved DMF: «International master degree in Exercise Physiology and Sport Sciences».
I 2007 publiserte Helgerud resultatet av en studie som vakte oppsikt og ble omtalt både i både tidsskrifter og aviser. Dagbladet skrev om studien under overskriften «Her er den perfekte treninga» på forsiden, og oppnådde salgsrekord.
Aerob intervalltrening har vist seg å være en treningsform med positiv effekt på hjertefunksjon og -morfologi både hos friske og hjertesyke mennesker.
Det er også gjort forsøk med aerob utholdenhetstrening av oppdrettslaks, med lovende resultater. Fiskens hjertefysiologi er sammenlignbar med pattedyrs. Forsøket er et ledd i det forebyggende helsearbeidet i laksenæringen.
Helgerud har også vært gjesteprofessor ved University of California, San Diego 1999–2000 og University of Utah, Salt Lake City 2004–2005, 2009–2010 og 2014–2015.
Edvard Moser
Edvard Ingjald Moser (født 27. april 1962 i Ålesund) er en norsk psykolog, hjerneforsker, professor i nevrovitenskap ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU) og nobelprisvinner i medisin.
Sammen med sin daværende ektefelle May-Britt Moser bygget han opp Moser-miljøet ved NTNU. Begge ble ansatt som førsteamanuenser i biologisk psykologi ved Institutt for psykologi ved NTNU i 1996, der de etablerte et eget hjerneforskningslaboratorium. Han ble professor i nevrovitenskap i 1998. I 2002 ble Moser-miljøet gitt status som senter for fremragende forskning og har siden vært organisert i flere selvstendige enheter. Forskningsmiljøet består i dag av Kavliinstituttet for nevrovitenskap, Senter for nevrale nettverk og et tredje senter, som alle inngår i Fakultet for medisin og helsevitenskap. Moser har ledet en rekke forskningssentre og enheter, og han er nå instituttleder ved Kavliinstituttet for nevrovitenskap og nestleder ved Senter for nevrale nettverk.
Han fikk Nobelprisen i fysiologi eller medisin i 2014 sammen med May-Britt Moser og John O'Keefe, for oppdagelsen av hjernens gitterceller. Moser er to ganger blitt tildelt ERC Advanced Grant fra Det europeiske forskningsrådet (ERC). I 2018 ble han tildelt storkors av St. Olavs Orden for sin forskning.
Bakgrunn
Edvard Moser er sønn av orgelbyggeren Eduard Paul Moser (1928–2013) og Ingeborg Annamarie Herholz (1931–). Begge foreldrene innvandret fra Tyskland til Norge i 1953, da de var tidlig i tyveårene. Faren, sammen med kameraten Jakob Pieroth, fikk jobb som orgelbyggere ved Vestre orgelfabrikk, og de startet senere Vestlandske Orgelverksted. Planen var opprinnelig et kortere opphold i Norge, men de to kameratene likte seg så godt at de ble værende og senere etablerte eget orgelverksted sammen. Eduard Moser var prestesønn fra Kronberg im Taunus, en småby rett utenfor Frankfurt, der Edvard Mosers farfar Eduard Moser (1900–1949) var luthersk sogneprest. Moren var fra Essen, der Mosers morfar var en kjent slakter med egen forretning. Foreldrene møttes i farens hjemby Kronberg som barn, dit moren var sendt av foreldrene som 11–12-åring som ledd i evakuering av barn for å unnslippe bombing av hjembyen. Moser er et tysk topografisk navn for en som bor nær en myr (tysk mose). Farfaren Eduard Moser var opprinnelig fra Nassau, den navngivende byen i den tidligere suverene staten med samme navn, hertugdømmet Nassau.
Edvard Moser har skrevet om farens beslutning om å reise til Norge:
Familien Moser bodde i Norge etter hvert i Hareid og siden i Ålesund.
Han er bror til Ingunn Moser, rektor ved VID vitenskapelige høgskole.
Han var gift med May-Britt Moser fra 1985 til 2016, også hun professor i nevrovitenskap.
Karriere
Moser er utdannet psykolog (cand.psychol.) ved Psykologisk institutt ved Universitetet i Oslo i 1990 og har i tillegg studert matematikk og statistikk. Han ble dr.philos. innen fagområdet nevrofysiologi ved Det medisinske fakultet ved samme universitet i 1995; hans doktorgrad var veiledet av Per Andersen. I 1996 ble han førsteamanuensis i biologisk psykologi ved Institutt for psykologi ved NTNU og i 1998 professor i nevrovitenskap ved samme institutt. Han var også seksjonsleder for daværende Seksjon for biologisk psykologi ved Institutt for psykologi. Hans og ektefellen May-Britt Mosers forskergruppe ved instituttet ble gitt status som eget senter for fremragende forskning i 2002.
Han har særlig bidratt innen studiet av hippocampus, med særlig vekt på hukommelse og evne til romlig orientering. Han har vunnet en rekke internasjonale priser for forskningen. I 2005 fikk han og hans daværende ektefelle, som da jobbet på Senter for hukommelsesbiologi (CBM), et gjennombrudd i forskingen, da de påviste en hittil ukjent type nervecelle i hjernen kalt gittercelle. Denne typen celler er viktig for stedsans og evne til å orientere oss i et landskap. Denne forskningen kan bidra til å forklare hvordan hukommelse skapes i hjernen og hvorfor minner om hendelser ofte gir assosiasjoner til rom, gater eller landskap som minnet er forbundet med.
I august 2018 offentliggjorde Moser og hans kolleger ved Kavli-instituttet at de har funnet noe som kan beskrives som tidssansen, et nettverk av hjerneceller som uttrykker tidssansen gjennom opplevelser og minner. Forskningsresultatene er publisert i tidsskriftet Nature.
Utmerkelser
Moser er to ganger blitt tildelt det prestisjetunge stipendet ERC Advanced Grant. Første gang var i 2008, andre gang i 2014.
I 2008 ble Moser, sammen med sin daværende ektefelle, tildelt Fernströms nordiske pris. og i 2013 Louisa Gross Horwitz-prisen og Fridtjof Nansens belønning for fremragende forskning med den tilhørende Nansenmedaljen for fremragende forskning.
I 2014 ble han og May-Britt Moser tildelt Karl Spencer Lashley-prisen og Körberprisen.
Moser ble i 2014 valg inn som foreign associate i det amerikanske vitenskapsakademiet National Academy of Sciences.
I 2014 ble han også tildelt Selskabet for Trondhjems Bys Vels pris, sammen med sin ektefelle. Samme år ble han tildelt æresmedlemskap i Norges Tekniske Vitenskapsakademi (NTVA).
Han er æresprofessor ved University of Edinburgh.
I 2015 ble han og May-Britt Moser innvalgt som medlemmer i American Philosophical Society. Samme år ble de Årets Peer Gynt.
I 2017 ble han valgt inn i det svenske Kungliga Vetenskapsakademien, i «Klassen för medicinska vetenskaper».
I mai 2017 blir han også utnevnt til æresdoktor ved Universitetet i Bergen (UiB).
Moser ble i 2018 tildelt storkors av St. Olavs Orden for «særlig fremragende innsats innen nevrovitenskapelig forskning».
I 2020 ble han tildelt Gunnerusmedaljen, Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs høyeste hederstegn. Medaljen deles ut på DKNVS' høytidsdag 28. februar 2020.
Mastocytose
Mastocytose er en sykdom som kjennetegnes av at pasienten har for mange mastceller i kroppen.
Mastocytose er en sjelden sykdom som man ikke kjenner helt årsaken til og ikke har noen fullgod behandling mot. Sykdommen kjennetegnes ved en vekst og opphopning av mastceller i mange slags vev og rammer begge kjønn i alle aldre. Årsaken til at mastcellene begynner å vokse er i noen tilfeller feil i arveanlegget, men hos andre er årsaken ukjent. Mastocytose regnes ikke for å være arvelig, selv om det finne sjeldne eksempler på at mastocytose går igjen i familier, og det forskes en del på arveligheten av sykdommen. Diagnosen kan være vanskelig å stille, og det kan ta flere år før det erkjennes at pasientens symptomer skyldes mastocytose. Det tas vevsprøve, vanligvis fra hud, mage/tarmsystemet og benmarg, og mastcellene kan sees i mikroskop med spesielle teknikker. Blodprøver og urinprøver er også hjelpemidler for å stille riktig diagnose. De siste få årene er det kommet ny kunnskap om sykdommene, og det er påvist en feil i arvestoffet hos en del pasienter (men som altså ikke arves til neste generasjon). Det er sannsynlig at det som før ble betraktet som en sykdom, er en gruppe av sykdommer, med forskjellig forløp og kanskje behandling. Det har vært foreslått at mastocytose hos barn skyldes en "umoden" benmarg og at mastocytose hos voksne skyldes feilen i arvestoffet. Mastceller finnes hos alle mennesker i nesten alle kroppens organer. Det er flest celler av denne typen nær blodårer og lymfeårer (lymfeårene drenerer vevsvæske), nerveender og i hud og slimhinner. De utvikles fra umodne celler i benmargen, transporteres med blodet ut i kroppen, der de fester seg og modnes. Mastcellene deler seg ikke etter at de er modnet ute i kroppen, slik kreftceller gjør. Mastcellene beholder også sin normale funksjon, i motsetning til mange kreftceller. Mastceller produserer flere stoffer som vanligvis virker i kroppens forsvars-, infeksjons- og reguleringssystemer, da de virker sammen med hvite blodlegemer og vev. Ved mastocytose blir det for mye av disse stoffene, og pasienten får symptomer.
Mastocytoseforeningen, Norge ble dannet i 2000. Egen hjemmeside med informasjon på norsk her.
Pasienter kan ta kontakt med Senter for sjeldne sykdommer, tilknyttet Rikshospitalet. Senteret fikk tildelt diagnosegruppen i 2006, og planlegger informasjonsmateriell og kurs.
Symptomer
Symptomene ved mastocytose varierer fra person til person og kan komme i anfall eller som slapphet eller sykdomsfølelse. Etter hvert kan symptomene komme oftere og kraftigere. Det varierer fra person til person hvor raskt symptomene forverres og det kan være lange perioder med bedring. Type og grad av reaksjon kan variere fra person til person og fra anfall til anfall hos samme pasient. Symptomer som tilsynelatende ikke har noe med hverandre å gjøre utgjør et individuelt mønster. Plagene og forandringene kan bestå av: Fra huden: Varme og rødhet i huden (flushing), kløe, utslett (elveblest), blødninger i huden og forskjellige hudsymptomer som prikking. Mange pasienter har små rødbrune flekker som begynner å klø ved anfall. Fra magen: Kvalme, oppkast, magekramper, diaré, overskudd av magesyre (sure oppstøt, halsbrann), magesår. Forstørret milt og lever, smerter i urinblære. Fra skjelettet: "Uforklarlige" brudd i skjelettet, smerter av varierende grad i skjelett, muskler og ledd. Mentalt/psykisk: Irritabilitet, depresjon, nedsatt hukommelse. Fra luftveiene: Kortpustethet, hoste, astmaliknende pustebesvær. Fra hjerte/kretsløp: Hjertebank, rask hjerteaktivitet, langsom hjerteaktivitet, uro i brystet, brystsmerter, besvimelse. Generelt: Slapphet, muskelsvakhet, vekttap, varme- /kuldeoverfølsomhet, hodepine, feber, influensalignende plager, alvorlig allergi-lignende reaksjon (anafylaksi; blodtrykksfall, besvimelse, kan være dødelig), epileptiske anfall.
Behandling
Det finnes foreløpig ingen behandling som helbreder mastocytose. Behandlingen retter seg mot å lindre symptomene, og følger tre prinsipper: Unngå utløsende faktorer Redusere frigjøring av mastcelleprodukter (blant annet histamin) Redusere effekten av mastcelleprodukter på kroppen Redusere antallet mastceller (cellegift) Ved å begrense frigjøring av mastcelleprodukter, og samtidig minske effektene av de stoffene som frigjøres vil de fleste pasienter oppnå bedring av symptomene. Å unngå kjente utløsende faktorer er viktig i behandlingen av mastocytose. Ved medikamentell behandling må behandlingen tilpasses hver enkelt pasient. 1. Antihistaminer: H1-blokkere (Zyrtec*, Polaramin*, Phenamin*, Kestine*, Tavegyl*, Vallergan*, Clarityn*, Teldanex*, Versal*, Telfast*) virker hovedsakelig på hudplagene flushing og kløe. H2-blokkere (Noktone*, Ranitidin*, Zantac*) brukes hovedsakelig mot magesmerter, diaré og magekramper. 2. Acetylsalisylsyre (Globoid*, Albyl E*) og NSAID’s (Voltaren*, Brexidol*, Brufen*, Ibux*, Naproxen* og mange andre) Letter flushingplager ved å hemme produksjonen av prostaglandin (PGD2). Disse medisinene kan gi uventede sterke reaksjoner, og må bare brukes under medisinsk oppfølging. 3. Na-kromoglikat (Lomudal*) Stabiliserer mastcellen, og kan redusere hud- og magesymptomer, hodepine, konsentrasjonsvansker og plager med sykdomsfølelse, vekttap, allergiske reaksjoner og feber. 4. Steroider Mot alvorlig diaré og feilernæring, væske i bukhulen og gjentatt anafylaksi som ikke svarer på annen behandling kan systemiske kortikosteroider være nødvendig. (* reg.varemerke) Det foregår forskning på flere medisiner som kan være aktuelle i behandlingen av mastocytose. Det er generell enighet om at pasienter med mastocytose som har risiko for blodtrykksfall eller besvimelse bør ha med seg adrenalin hele tiden, og kunne sette på seg selv for å behandle allergiske reaksjoner (EPI-penn). Pårørende bør også vite hvordan pennen brukes. Det finnes egen styrke for barn. Mange anbefaler å ha med seg to penner. I tillegg finnes det andre medisiner som gir symptomlindring. Det bør ikke tas noen medikamenter uten etter nøye vurdering og tett oppfølging, i tilfelle uventet reaksjon. Det er rapportert reaksjoner også på alternative behandlingsformer.
Inndeling av mastcellesykdommer (WHO 2001)*
Valent P, Sperr WR, Schwartz LB, Horny H-P: Diagnosis and classification of mast cell proliferative disorders. Journal of Allergy and Clinical Immunology, 2004; 114(1)3-11.
Prognose
Det er ikke mulig å forutsi sykdommens forløp hos den enkelte pasient. Er sykdommen begrenset til huden kan symptomer reduseres og bli helt borte, men de kan også forverres til den systemiske formen. Halvparten av pasientene får symptomer før de er to år gamle. To tredjedeler har symptomer før 15-års alder. Symptomene er oftere begrenset til huden hos barn enn hos voksne. Omtrent halvparten av barna som har tilstanden, er symptomfrie i tenårene. Generelt kan man altså si at hvis man har hudplager har man lavere risiko for å utvikle de alvorligere formene av sykdommen, og at barn har lavere risiko for å utvikle alvorlig sykdom enn voksne. Dersom mastcellene sprer seg til indre organer kan symptomene forverres gradvis over mange år eller plutselig øke forbigående eller varig. Sykdommen kan også gå over til de mer alvorlige formene. Hos de få pasientene som får symptomer i blodet, varierer forløpet tilsvarende, og prognosen er avhengig av blodsykdommen. Det er viktig at pasient og lege har en god kommunikasjon, og samarbeider for å oppnå best mulig symptomkontroll. Kommunikasjon mellom leger som behandler mastocytosepasienter, og mellom pasientene selv er viktig for å opprettholde et støtte- og informasjonsnettverk. Pasienter og foreldre til barn med sykdommen bør søke informasjon om sykdommen og lære å kjenne sine egne behov og utløsende faktorer. Pasienter med risiko for blodtrykksfall eller besvimelse bør ha en lett synlig advarsel, som for eksempel en SOS-brikke, og spesielle hensyn bør tas ved tannbehandling og kirurgi. Mastocytoseforeningen anbefaler at pasienter og pårørende tar kontakt med Senter for sjeldne diagnoser ved Rikshospitalet. Senteret samler kunnskap om norske mastocytosepasienter og planlegger informasjonsmateriell og kurs for pasienter og pårørende.
Huangshi
Huangshi (kinesisk: 黄石; pinyin: Huángshí) er en by på prefekturnivå i provinsen Hubei i det sentrale Kina. Befolkningen innen grensene anslås (2005) til 689 000.
Huangshi ligger ved Yangtzeflodens sørøstre bredd og grenser i vest mot Wuhan og i sør mot naboprovinsen Jiangxi. Arealet er på 4 630 km². Landskapet er preget av små fjell og høyder, av en rekke store og små innsjøer. Høyeste fjell er Syvtoppfjellet som kommer opp i 860 moh.
Huangshis gjennomsnittstemperatur er 17 °C og årlig nedbør 1400 mm. Det er 264 frostfri dager. Det kan snø fra desember til februar.
Administrative enheter
Huangshi består av fire bydistrikter, ett byfylke og ett fylke:
Samferdsel
Kinas riksvei 106 går gjennom området. Den løper fra Beijing og er innom blant annet Hengshui, Kaifeng, Ezhou og Shaoguan på sin vei ned til Guangzhou i Sør-Kina.
Piraera
Piraera er en kommune i det honduranske departementet Lempira. Den ligger på et utløp av «Congolón»-fjellet, 105 km fra byen Gracias, og grenser til Intibuca og El Salvador i sør, kommunene Gualcince og Erandique i nord, San Francisco kommune og Intibuca departement i øst og kommunene Candelaria og Virginia i vest. Kommunen har et areal på 179 km², og hadde i 2001 en befolkning på 11 420 innbyggere.
Kommunens første innbyggere kom fra San Antonio, Santa Lucia og Magdalena i Intibuca-departementet. I folketellingen i 1702 ble det registrert innbyggere her. I 1791 var det en del av «Curato» de Cerquin, og i 1889 en kommune under Candelaria.
Martin Elgmork
Martin Elgmork (født 1990) er en profesjonell basketballspiller for Bærum Basket i den norske eliteserien BLNO. Elgmork spiller som guard på banen, og er forøvrig også bror av lagkameraten Christer Elgmork.
Kilder
Bærum Baskets hjemmeside
Google Maps
Tjenesten har i tillegg et omfattende bibliotek med 360-graders gatebilder. Brukere kan "kjøre" rundt i gatene, og se seg om ved å panorere bildet. Tjenesten kalles Street View, og er tilgjengelig både på PC og på mobil. StreetView har stort sett dekning over hele norge. Ofte er det gjort flere opptak av samme gate, med noen års mellomrom. Dette gir brukere muligheten til å hoppe frem og tilbake i tid.
Google Transit
Google Transit er en del av Google Maps og tilbyr bl.a. ruteplanlegging for kolletivtrafikk. Tjenesten har vært tilgjengelig siden 2005. I 2011 begynte tjenesten å få dekning i Norge, først i Rogaland og så for NSBs strekninger. I 2012 vedtok bystyret i Oslo at Oslo skulle få dekning. Dette skjedde på bakgrunn av en underskriftskampanje fra 2010. Ruteforslag for Oslo og Akershus ble tilgjengelig i løsningen i april 2013.
Histidin
Histidin His, H, er en av de 20 aminosyrene som er byggestener i proteiner. Den tilhører gruppen basiske aminosyrer. Histidin er en av de aminosyrene som kroppen kan lage selv.
Histidin er et av utgangsstoffene ved kroppens tilvirkning av proteinet histamin som medvirker i kroppens immunforsvar.
Kings Bay-ulykken
Kings Bay-ulykken var en gasseksplosjon i Kings Bay-gruvene i Ny-Ålesund på Svalbard. Ulykken skjedde den 5. november 1962 og er den verste gruveulykken i Norges historie. (Svalbard har opplevd en verre gruveulykke, men den skjedde før Svalbard ble norsk.) 21 personer omkom i ulykken. Av dem ble ti hentet ut. De resterende elleve var det for farlig å forsøke å berge.
Det ble gjennom Fleischer-kommisjonen avdekket misforhold i det norske embetsstyret av gruvedriften, og byråsjef Harry Lindstrøm ved Bergverkskontoret i Industridepartementet ble fradømt sin stilling.
Ulykken fikk store politiske konsekvenser ved at et mistillitsforslag rettet mot regjeringen ble vedtatt i Stortinget og Einar Gerhardsen måtte gå av (Kings Bay-saken). John Lyng ble ny statsminister, men hans regjering måtte gå av etter en knapp måned og Gerhardsen ble statsminister på nytt.
Tidligere ulykker
I tiden etter andre verdenskrig og frem til denne ulykken var det skjedd flere mindre gruveulykker på Svalbard. Alle var i Kings Bay Kull Compani A/S' gruver i Ny-Ålesund, samt en i Store Norske Spitsbergen Kullkompani A/S i Longyearbyen.
4. desember 1948 omkom 15 personer da gass eksploderte, og det utviklet seg en kullstøveksplosjon. 7. januar 1952 omkom ni personer da en gruve i Ny-Ålesund eksploderte, og samme dag i Store Norske Spitsbergens gruve i Longyearbyen omkom seks personer i en liknende ulykke. 19. mars 1953 omkom 19 personer i Ny-Ålesund.
Den foreløpige undersøkelseskommisjonen
Morgenen etter ulykken i Kings Bay-gruven på Svalbard ble det opprettet en foreløpig undersøkelseskommisjon, ledet av sysselmannen på Svalbard, Finn H. Midbøe. Kommisjonen besto av følgende medlemmer:
Kommisjonen ankom Ny-Ålesund om ettermiddagen 9. november. Det var da brutt ut brann i ulykkesgruven slik at befaring der ikke var mulig. Deres primære oppgave ble da å avhøre vitner. I syv dager avhørte de tilsammen 25 vitner. Kommisjonen konkluderte sin foreløpige undersøkelse med at det fantes nok metangass i gruvene til en eksplosjon på ulykkesdagen, og at det faktisk var en metangasseksplosjon som hadde funnet sted. Den foreløpige kommisjonen konkluderte ikke med årsaken til ulykken.
Granskningskommisjonen
Granskningskommisjonen (Tønseth-kommisjonen) ble oppnevnt i statsråd 4. januar 1963. Den besto av følgende medlemmer:
Kristiansands historie
Kristiansand ble grunnlagt i 1641, men har langt eldre bosetning og var viktig krongods og kirkested allerede i middelalderen. I dag er Kristiansand administrasjonssentrum for Agder fylke og hovedstad i landsdelen Sørlandet.
Førhistorisk tid
Funnet i 1996 av Søgne-kvinnen fra ca. 6500 f.Kr i nabokommunen Søgne, vitner om svært tidlig tilhold i skjærgården. Stedet Grauthelleren (Grathelleren) på Fidje er en antatt steinalderboplass - en heller som folk bodde under.
På Augland ble det i 1974 og 1975 avdekket åtte langhus, et rundt hus og et stort grophus, dvs. spor etter en hel landsby skjult under dyrket mark. Runde hus fra eldre jernalder er ellers ikke funnet i Norge. Heller ikke finnes det noen parallell til grophuset med mange oppbygde ildsteder, rolig et tørkehus for leirkar. Fire basseng med råleire og 14 keramikk-ovner tyder på en nærmest industriell fremstilling av leirkar, ikke minst etter funn av rundt 55.000 potteskår. På Eg ble det på 1970-tallet funnet slagg-groper fra sjaktovner til utvinning av jern i yngre jernalder. Jernfremstillingen på Eg foregikk etter kontinental metode, slik det ble gjort i Tyskland og Jylland. I århundrene f.Kr. var det bosetning på flaten ved Prestebekken på Kongsgård. Denne bosetningen kan ha flyttet seg til Oddernes etter hvert, for der er det påvist et tunanlegg ved Oddernes kirke hvor folk har bodd tett. Det kompakte gravfeltet kjent som Kjempegravene på Oddernes, ett av Sørlandets største gravfelter fra førkristen tid, må ha tilhørt en tettbygd landsby. Spor etter denne ble første gang funnet i 1907, da kirkegårdsgraveren Petter Foss støtte på seks kokegroper nesten to meter under torven, like sør for stedet der runesteinen stod frem til 1990. Gropene var en meter i tverrmål, steinsatte og fulle av trekull som Foss fylte i en sekk og tok med hjem. Ved kirkegårdsutvidelsen først på 1960-tallet ble 25 groper undersøkt. Da det kom opp nytt menighetshus i 1971/72, ble det funnet rundt 250 groper til. Kokegropene som ble funnet da Gimle videregående skole ble bygd i samme perioden, ble ikke undersøkt. Først ble gropene tolket som graver, men ingen av dem inneholdt rester av mennesker. Her foregikk det matlaging, tørking og røyking av kjøtt, samt garving av skinn. En slik ansamling av kokegroper knyttes til bloting i hedensk tid, der folk samlet seg til et sakralt måltid på en kultplass der det i mange tilfelle senere ble reist en kirke, slik det skjedde på Oddernes.
Middelalderen
Et viktig vitnesbyrd om et større og organisert samfunn gjennom mer enn tusen år er Oddernes kirke som ble reist ca. 1040. Kirken ligger i bydelen Lund, hvor det kan ha blitt blotet oppe på morenevollen mot Otra.
I kirkens våpenhus står en stor runestein som omtaler Olav den hellige («Øyvind gjorde denne kirke, Olav den helliges gudsønn på sin odelsgård»). Harald Hårfagre var derimot en vestlandskonge som ikke kan knyttes til Sørlandet.
Man regner med at den første, organiserte utviklingen mot et bysamfunn i Kristiansandsområdet skjedde på Lund. Før steinkirken ble bygd, er det antatt at én eller kanskje to stolpekirker av tre har stått på samme sted. Utgravningene under og rundt Oddernessteinen omkring 1990 da den ble flyttet inn i våpenhuset, har utfra gravfunn dokumentert at kirkegården må ha vært uvanlig stor allerede i høymiddelalderen, dvs. at området har hatt et høyt folketall før svartedauden.
Det som i dag er Kvadraturen, var en furubevokst sandbanke benyttet til beitemark, da det på 13–1400-tallet lå det en travel omlastningshavn og et lite tettsted ved Otra nederst på Lund, ved det som før het Lahelle og i dag heter Kuholmen. Bydelen Lund ligger mellom to store elver, har gode havnemuligheter og god matjord. I tillegg til gårder og bryggeanlegg i området vokste det frem bebyggelse langs kysten og på øyer og holmer en rekke steder i omegnen. Eiketømmer ble allerede nå eksportert (ulovlig) til Holland.
1500-tallet
Hanseatene seilte forbi Agdesiden, de hadde sine interesser i Tønsberg og Oslo. Men på 1300-tallet tok nederlenderne opp konkurransen med hanseatene om østersjøhandelen, og underveis søkte de havn på Agdesiden. Fra rundt 1450 drev de også handel der. På den tid kom også danske skip, og fra 1520 skip fra Skottland. For nederlenderne var trelasthandelen av størst interesse. I 1516/17 mottok Bergenhus festning fra Agdesiden pelsverk og vrakgods fra skipsforlis; men i de følgende tiår var det først og fremst tømmer som ble eksportert. Særlig var eik etterspurt, og som regel var slik eksport forbudt. All eik skulle gå til danskekongens flåte; men i 1550 ble det gitt dispensasjon for eksport til Nederland. Eiketømmer ble uansett smuglet ut av landet. Det kom til strid i havnene, der det ikke fantes noen sentralisert, utøvende myndighet eller festningsverk, stort sett bare fogder rundt om.
Skipstrafikken på Nord- og Østersjøen fra 1520-tallet trakk sjørøvere til norskekysten. Forslaget om opprettelsen en kjøpstad på Agdesiden ble for første gang luftet i 1549, fremsatt til Christian III av høvedsmannen i Lister len, Otte Stigsøn, for «da kunne man på snar tid til hope samle 100 eller 120 karle fra samme kjøpstad» - men ingenting kom ut av dette. Viktigste havn på Agdesiden var Flekkerøy, og i 1556 beordret kongen den befestet til bekjempelse av sjørøverne i området. På Flekkerøy samlet den dansk-norske flåten seg for å bekjempe sjørøverne, og i 1559 fikk anlegget der navnet Flekkerhus. Agdesiden ble kalt Flekkerhus len.
Mandal var fortsatt handelssentrum, men havnene i den senere Kristiansandsfjorden tok seg opp og ble ledende tidlig på 1600-tallet.
En annen forløper til Kristiansands grunnleggelse var utviklingen i sundet mellom Møvig, Kroodden og Flekkerøy som var den viktigste havnen langs Skagerrakkysten allerede fra 1500-tallet og fikk sine første befestninger med fort i 1556 under Christian III. Lensherre Palle Rosenkrantz fikk i 1635 ordre fra kongen om å flytte fra Nedenes kongsgård og i stedet få reist en kongsgård ved Flekkerøy. I skipningssesongen skulle lensherren bo på den befestede øya Slottsholmen midt mellom Flekkerøy og Møvik, en holme som fra 1635 bar navnet Christiansø. Sommerresidensen stod først ferdig i 1642. En viktig oppgave var skatteoppkreving og kamp mot sjørøveri og ulovlig handel.
Før anleggelsen av Kiel-kanalen mellom Nordsjøen og Østersjøen hadde Kristiansand avgjørende strategisk betydning, fordi flåtebasen her kontrollerte innseilingen til de danske streder og Østersjøen. Av denne grunn har Kristiansand vært en viktig militærby i mer enn 400 år. Det økonomiske tyngdepunktet i Mandal og Nedenes len synes også å ha forflyttet seg på den tiden – fra Nedenes og vestover til Kristiansandsfjorden.
Christian IVs planer
Kongsgården ble flyttet fra Nedenes til Lund etter at kong Christian IV hadde vært på befaring i området for andre gang i 1635 – første besøket var trolig i 1630. Ved besøket i 1635 forærte kongen 100 riksdaler til forlengelse av kirken på Oddernes. Det Lund derimot ikke kunne by på var ubebygd grunn med nok plass til et helt nytt bysentrum. Det fant kongen på vestsiden av Torridalselva. Grunnen her tilhørte dels Grim gård som var krongods, og dels Eg gård.
På den flate skogsletten på 576 dekar kunne kongens visjon om en by med en tidsriktig kvadratur etter datidens renessanseidealer bli virkelighet. Kongen ga oppdraget med å utarbeide en byplan til den danske ingeniøren Hans Jacobsen Schiørt, og hans plan er i hovedsak fulgt frem til i dag.
Grim gård som Grimsmoen tilhørte, var delvis krongods. Området var tett skogbevokst og i hovedsak ubebygd, og det egnet seg derfor utmerket til anlegg av en helt ny bymessig bebyggelse med rette gater som var kongens idé om en ideell by. Området hadde dessuten god havn på to sider og en seilbar elv på den tredje. Kansler Jens Bjelke støttet planen om en kjøpstad, og allerede under et besøk i 1630 kan Christian IV ha valgt ut «Sanden» som sted for byanleggelsen.
Før byen ble grunnlagt fantes det ingen kjøpstad mellom Skien og Stavanger, og borgerne i Tønsberg hadde handelsprivilegier på denne delen av kysten. Det ble drevet trelasthandel fra en rekke ladesteder rundt byens nåværende sentrum. Trolig tok bønder og handelsmenn i kristiansandsfjorden selv initiativ til å få kjøpstaden opprettet. Men kongen hadde også store interesser av å styrke festningen med en by. Etter at danskenes økning av øresundstollen dreide den hollandske og engelske handelen bort fra Østersjøen og over på Norge, økte de potensielle tollinntektene på Agder, og den internasjonale striden om landsdelen og handelen tiltok.
Christiansand
Christiansand ble formelt grunnlagt av Christian IV den 5. juli 1641. Det er dokumentert at kongen allerede i august 1630 besøkte Sanden som senere ble byens sentrum og spiste middag hos Peder Thommesen «boende på en odde av Grimsmoen, like ved utløpet av Torridalselven». Denne delen av byen kalles i dag for Tangen.
Byen ble anlagt i renessansestil med regelmessig byplan (kvadratur), og handelsborgere i hele Agder ble beordret til å flytte til den nyetablerte byen. Til gjengjeld skulle de få handelsprivilegier og 10 års skattefrihet. Forskjellige kongelige privilegier og påbud av denne typen var nødvendig fødselshjelp og en del av forutsetningene for å kunne utvikle levedyktige bysamfunn. Det samme gjelder andre norske byer som er anlagt fra 1500- til 1800-tallet. I 1666 ble Kristiansand garnisonsby, med nye festninger på Fredriksholm (1658) og den langt større Christiansholm festning (1672) i østhavnen av Kvadraturen. Ti år senere, i 1682, besluttet kongen at bispesetet skulle flyttes fra Stavanger til Christiansand. Bispedømmet endret samtidig navn til Kristiansand stift. Dette fikk også mye å si for byens vekst, fordi det fulgte latinskole (Kristiansand katedralskole) og mye tjenesteyting med stiftsstadsstatusen. Latinskolen stod særlig for grunnutdanning av kandidater til preste- og juristyrkene. Men også skipsfarten hadde sin første blomstring på denne tiden. I 1696 var det registrert 54 skip i byen, som ved siden av kongens galeiverft i byen ga næring for skipsreparasjoner i betydelig skala – en virksomhet byens borgere foreløpig hadde monopol på sør for Telemark.
Branner, boom og blokade
I 1734 opplevde byen sin første bybrann. Hele 333 hus ble ødelagt. Brannen ble fulgt av dårlig økonomi. Senere på 1700-tallet, etter den amerikanske uavhengighetskrigen, opplevde byens skipsbyggere stor vekst. Blant annet slo byen seg opp ved at handelsstanden i hemmelighet inviterte jødiske og katolske kjøpmenn til byen, noe som var forbudt i datidens Danmark-Norge. Oppsvinget varte helt frem til napoleonskrigene. I 1800 var en tredel av innbyggerne økonomisk knyttet til de ni skipsverftene i byen. Selv om byene i Aust-Agder gikk forbi Kristiansand når det gjaldt skipsbygging ved å opprette «partsrederier» utover 1800-tallet, forble Kristiansand den fremste havnebyen.
Napoleonskrigene
Napoleonskrigene med tilhørende blokade og sjøkrig fremkalte et oppsving i handelen for Kristiansand så lenge landet var nøytralt, men med krigserklæringen fra England kom «nødsårene». Danmark-Norge støttet Frankrike og var utsatt for nådeløse britiske angrep på dansk-norske skip. Selv om det norsk-danske krigsskipet «Lougen» bordet den britiske orlogsbriggen «Seagull» til allmenn jubel i 1808, var krigen generelt en økonomisk hard tid. Det britiske linjeskipet HMS «Spencer» og flere mindre fartøyer stevnet inn byfjorden 18. september 1807 og ble beskutt fra Christiansholm festning. Angrepet ble slått tilbake, og britene inntok den nedlagte Fredriksholm festning som ble sprengt og ødelagt.
Historien om Terje Vigen vitner om denne tiden. Franske tropper lå i garnison i Kristiansand, ofte i private hjem, og når de dro opp i byen for å hvile (reposez), ga det utleiekvarterene kallenavnet Posebyen. Tidlig på 1800-tallet gikk Kristiansand for å være en farlig og lovløs havneby, men den pietistiske vekkelsen som reaksjon mot disse tilstandene, kom først senere.
Etter napoleonskrigene
Under napoleonskrigene sank folketallet, og dette fortsatte en stund etter krigen. Men fredsslutningen ble en svært rik tid – 1808 til 1814 er kanskje Kristiansands rikeste blomstringstid. Byen ble nå militært og sivilt sentrum for Sørlandet, garnisonen hadde 3 000 soldater. Denne militære sentralfunksjonen for Sør-Norge vedvarte forøvrig helt til 9. april 1940. Fra 1809 ble Kristiansand hovedbase for den såkalte lisensfarten på England. Kristiansand fortsatte som innfallsport for varer til Norge, noe som skapte enorme formuer i byen.
I 1830-årene ble veksten i den norske skipsfarten for alvor sentrert til Kristiansand. Fortsatt var rederiene knyttet til handelshus, man eksporterte og fraktet selv. Men fra midt på 1800-tallet avanserte Kristiansand og Arendal til å bli blant verdens ledende skipsfartbyer. Englands opphevelse av navigasjonsakten i 1850 førte til et sterkt oppsving. Fra 1870-årene ble det startet redervirksomhet uavhengig av egen handelsvirksomhet på land, og så sent som i 1875 lå 12 nye seilskip for bygging i byen. Kristiansands Mekaniske Verksted og Reinhards Verft var utpregede skipsbyggerier.
Byene holdt lenge på seilskipene og var blant de tregeste til å gå over til damp og motor, og dette brakte nedgang i skipsbyggingen. Men selve skipsfarten forble den helt dominerende næringsveien i kystbyene på Agder, med Arendal i fremste rekke, og Kristiansand som en av landets tre største tonnasjebyer med 1 195 sjøfolk i 1875. Strays rederi var Norge største seilrederi, 70 seilskip og 15 dampskip fra 1891 til 1917. Skipene seilte med tømmer og trelast til England, gikk i kornfart til Russland, USA og Canada, og fraktet bomull fra Vestindia. Enkelte gikk også som emigrantskip til USA. Det ble også anlagt et større bryggeri i 1859 – Christianssands Bryggeri.
En viktig hendelse for byen var også anleggelsen av Eg Sindssygeasyl i 1881, den andre psykiatriske sentralinstitusjonen i Norge etter Gaustad. Det psykiatriske sykehuset trakk høyt utdannede leger til byen og var en pionerinstitusjon i norsk psykiatri. Det ga også mange arbeidsplasser for kvinner. I 1895 åpnet St Joseph-søstrene St. Josephs hospital i Kongensgate, et stort, katolsk sykehus som tilbød fødestue fram til 1967. Private sykehus og pleieinstitusjoner ble viktige i Kristiansand.
Byen var hjemsøkt av brann, og den siste store bybrannen i 1892 rev med seg den sørlige halvdelen av kvadraturen opp til Rådhusgata. Murkirken fra etter 1880-brannen ble utbrent, men kledningen stod. Etter brannen ble det innført murtvang for alle nye hus også i Kristiansand, tross protester mot de økte byggekostnadene dette innebar. Det tok fortsatt lang tid før industrien fikk fotfeste, det skjedde i 1907 med oppdemmingen av Otra for vannkraftformål. Byens tobakksspinnerier var mange, men hadde et håndverkspreg. Med utbyggingen av kraftproduksjon i vassdragene på Sørlandet ble det aktuelt å lokalisere kraftkrevende industri også her, og i 1910 ble Kristiansands Nikkelraffineringsverk AS (senere Falconbridge Nikkelverk) etablert med eget havneanlegg og jernbanespor to kilomteter vest for sentrum.
Nøytralitetsvakt og mellomkrigstid
«Jobbetiden» under første verdenskrig ble en, økonomisk sett, meget god periode for Kristiansand, som nøytral skipsfartsby. Fraktratene og prisene på skip og varer steg, og det ble brukt kommunale midler til å utbedre veier og jernbane. Det ble etablert nye banker og handelshus, som lånte penger ut til de kriserammede kommunene på Agder. Kristiansand 20-doblet sin kommunegjeld. Det ga også økonomisk oppsving at Hæren etablerte nøytralitetsvakt i byen, med basis i Krigsskolen som var anlagt på Gimlemoen. Ved krigens slutt hadde Kristiansands redere regelrett hamstret skip, og eide nesten 40 % av landets seiltonnasje.
Under krigen økte kommunen skattene, ved siden av låneopptakene fra private. Freden i 1918 og nedgangen i næringslivets fortjenester ga derfor en økonomisk blåmandag, med skattesvikt som svekket kommunens evne til å betale ned lånene og dermed forsterket nedgangen. Krisen som fulgte med paripolitikken på 1920-tallet kjentes godt i en handelsby som Kristiansand. Det var bolignød etter den sterke folkeveksten fra krigens dager, og arbeidsløsheten under etterkrigskrisen forsterket de sosiale problemene. Etableringen av nytt sentralsykehus i store lokaler i Tordenskjoldsgate i 1934 ga helsevesenet et løft.
Arbeiderbevegelsen hadde viktige pionerer som Ole Lian fra Kristiansand, og Kyrre Grepp var en tid redaktør i den sosialdemokratiske lokalavisen Sørlandet. Leo Trotsky ferierte 14 dager i skjærgården i Randesund i sitt eksil og fikk bruke det lokale Arbeiderpartiets presseorgan, Sørlandet, til å forsvare seg mot Stalins anklager i august 1936. Arnulf Øverland tok Trotsky med fra Randesund til Ny-Hellesund i Søgne i 1936.
I mellomkrigstiden ble Kristiansand et senter for intellektuelle, særlig etter at Bauhaus-arkitekten Thilo Schoder rømte fra Hitler-Tyskland og slo seg ned her i 1932. Arnulf Øverland var en flittig gjest i byen. Men venstresiden fikk aldri noe sterkt fotfeste, byen forble politisk splittet hvor industriarbeiderne støttet Arbeiderpartiet og de mange ansatte i handelsnæringene støttet Venstre. Byen hadde i etterkrigstiden hele fire aviser med hver sin partitilknytning.
Andre verdenskrig
Under andre verdenskrig ble Kristiansand angrepet 9. april 1940 av tyske marinestyrker, tolv fartøyer anført av den lette krysseren Karlsruhe. Om bord befant det seg ca. 1100 landgangstropper. Etter gjentatte tyske angrep, falt festningen på Odderøya. De tyske fartøyene førte et signalflagg som ble forvekslet med et fransk flagg. I tillegg ble festningen angrepet av bombefly fra tyske Luftwaffe. Kamphandlingene førte til 8 falne på Odderøya, i tillegg til sivile tap inne i byen. Det tyske handelsskipet MS «Seattle» kom under kryssild, ble skutt i brann og sank. En granat ødela øverste del av tårnet på Kristiansand domkirke.
Tyske tropper ble landsatt og byen besatt. «Karlsruhe» ble torpedert og senket av en britisk ubåt. På Gimlemoen sto en infanteribataljon av Telemark infanteriregiment nr. 3 som nøytralitetsvakt. 3. divisjons skole befant seg også i Kristiansand. I tillegg var det ett artilleribatteri og ett hjulrytterkompani på Evjemoen. Små styrker av Agder infanteriregiment nr. 7 ble mobilisert. Divisjonssjefen, generalmajor Einar Liljedahl (1882-1955), beordret landstyrkene ut av byen for å ta opp forsvaret lenger nord. Den tyske styrken som ble landsatt 9. april, utgjorde om lag en infanteribataljon. Forsterkninger ankom fra 10. april over Kjevik flyplass. Kort tid før de norske styrkene i Setesdal overga seg uten kamp 15. april, bega general Liljedahl seg mot Rogaland, hvor norske styrker fortsatt var i virksomhet. Den militære undersøkelseskommisjon av 1946 rettet hard kritikk mot generalmajor Liljedahls disposisjoner under operasjonene i Kristiansand-Setesdals-avsnittet. Det ble kalt «pliktforsømmelse» at han oppga å holde frontlinjen og unnlot å stive opp sine menn «med både onde og gode midler». Kristiansand var ikke noen sterk NS-by, slik deler av Indre Agder var. Det var 505 NS-medlemmer i byen under krigen, og 511 innbyggere ble arrestert i 1945 og etterforsket for landssvik, men ytterst få ble dømt. De beryktede torturistene og norske og tyske Gestapo-håndlangere på «Arkivet» ble stilt for retten, og forsvart av blant andre advokaten og den senere justisministeren Jens Haugland. En nordmann (Ole Wehus) og tre tyskere ble dømt til døden, men bare Wehus ble henrettet. Hardest gikk krigen ut over handelsflåten, og 13 av byens skip og 33 lokale sjøfolk gikk tapt i krigsforlis.
Etterkrigstiden
Under gjenreisingen etter krigen ble bydelen Lund bygget videre ut, blant annet med helt enestående murblokker og trehus på Lund i Bauhaus-stil, tegnet av Thilo Schoder. Kommunen bevilget store summer til boligbyggingen, som allerede i 1946 ble kommunebudsjettets største utgiftspost. Likevel forble bolignøden stor i lang tid. Byen vokste fort, i årene 1930–1950 vokste ingen norsk kommune raskere enn Kristiansand.
På 1960- og 70-tallet ble Vågsbygd i vest bygd ut til å huse en bydel med 20 000 innbyggere. Drabantbyene ble bygd ut med høyblokker allerede på 1950-tallet (Tinnheia) og 1960-tallet (Slettheia). Den raske veksten skapte en ny type urbanisering og nye sosiale utfordringer. Opprettelsen av Agder Distriktshøyskole med sterkt undervisningsfokus i 1969, styrket ungdommens utdanningsmuligheter i egen by.
På 1980-tallet lå byens industri og næringsliv nede. Kristiansands mekaniske verksted og Fiskaa Verk permitterte mange, og Falconbridges tidligere arbeidsstokk på over 2 000 mann var redusert til omkring 800. Det var nå bare 2 rederier igjen i byen. Men fra andre halvdel av 1990-tallet skjøt nytt næringsliv fart, og ingeniørmiljøet med tidligere tilknytning til skipsbygging og skipsfart utviklet ledende bedrifter for skips- og offshoreutstyr, sikkerhetsteknologi og brønnboring. Rasmussengruppen, som startet tradisjonelt tank- og bulkrederi i 1936, gikk tidlig inn i bøyelast-, supply- og offshorerederi rettet mot oljevirksomheten i Nordsjøen. Gründeren Bjarne Skeie skapte fra omkring 1977 flere bedrifter med mer enn tusen ansatte i byen, med basis i Hydralift som leverte utstyr til Nordsjøen. Selskapet driver både rigg- og borevirksomhet, og i 2008 ble Skeiegruppen også etablert som operatør på norsk sokkel. Utenlandske offshorebedrifter har etablert avansert industri på Kongshavn ved Søm, og ved Andøya i Vågsbygd.
Ellers er handels- og tjenestesektorene uvanlig store. Kristiansand er også et av landets fremste lokasjoner for telefonsalg og callsentre, med mer enn 1 000 ansatte i denne næringen. Teleselskapet Ventelo har delvis sitt opphav i byen.
Ksenia Aleksandrovna av Russland
Ksenia av Russland (født, død 20. april 1960) var en storfyrstinne et medlem av den russiske kongefamilien; eldste datter av tsar Aleksander III av Russland og tsarina Maria Feodorovna. Hun var søsteren til tsar Nikolaj II, storfyrst Mikhail, storfyrst Georg, storfyrstinne Olga og Aleksander, som døde som barn. Hun giftet seg med storfyrst Aleksander Mikhajlovitsj av Russland, og fikk sju barn med ham.
Familie
Ksenia ble født i 1875 som fjerde barn og eldste datter av den daværende tronfølger storfyrst Aleksander og Dagmar og Danmark. Hennes farfar var den regjerende keiser Aleksander II av Russland, og hennes morfar var kong Christian IX av Danmark.
Ksenia hadde to eldre overlevende brødre, den senere Nikolaj II av Russland og storfyrst Georg Aleksandrovitsj av Russland. Senere ble enda en bror født, storfyrst Mikhail Aleksandrovitsj av Russland og endelig en lillesøster Olga Aleksandrovna.
Ungdom
Ksenia ble som sine søsken undervist av privatlærere. Det ble lagt vekt på fremmedspråk, særlig engelsk, fransk og tysk. Dessuten lærte Ksenia blant annet å lage mat, og sy tøy, og likte ridning og svømming og tegning, et talent hun delte med sin mor. Som barn var hun meget sjenert og ellers ble hun betraktet som en villkatt.
Et fast rituale i Ksenias barndom og ungdom var besøkene på Fredensborg slott i Danmark hos besteforeldrene Christian IX og dronning Louise av Hessen. Her møtte hun også sin besteveninne og senere svigerinne, prinsesse Maria av Hellas.
Den danske komponist Valdemar Vater komponerte et stykke musikk til hennes ære, kalt Xenia Polka mazurka.
Ekteskap
I 1894 ble Ksenia gift med sin fars fetter, storfyrst Aleksander Mikhailovitsj. De hadde kjent hverandre siden barndommen og forholdet udviklet seg til kjærlighet. Ksenias foreldre var i første omgang imot forbindelsen, da de fant Ksnia for ung og tvilte på Aleksanders egenskaper. Dagmar fant ham arrogant og uhøflig. Etter noe tid gikk Aleksanders far, storfyrst Mikhail Nikolajevitsj av Russland, som var avholdt av Dagmar, i forbønn for paret og de fikk deres tillatelse.
Bryllupet stod i august i Peterhof, og bryllupsreisen gikk til Krim, hvor paret fikk godset Ai-Todor, som ble parets foretrukne sommerresidens.
Senere på året døde Ksenias far, keiser Aleksander, og Ksenias bryllup var en av de siste lykkelige begivenheter for faren.
Gift storfyrstinne
Ksenia og Aleksander fikk et palass i St. Petersburg. I starten hadde de et lykkelig ekteskap, men med tiden gled paret fra hverandre og begge hadde affærer ved siden av. Paret ble imidlertid ikke separert, men levde en stor del av tiden adskilt.
Ksenia ble meget aktiv innenfor velgjørenhet. Hun var blant meget annet protektrice for en organisasjon som hjalp fattige barn, og hun støttet hospitaler som behandlet pasienter for tuberkulose. Likeledes var hun medlem av Kvinnenes Patriotiske Forening, og hun var protektor for Xenia-instituttet, en kostskole for piker.
Til tross for hennes sjenerthet fulgte hun sin mors eksempel og deltog i sosiale og representive gjøremål. Hun holdt seg utenfor politikk i brorens regjeringstid.
Ksenia hadde et godt forhold til sin svigerinne, keiserinne Aleksandra Feodorovna, men etter hvert som keiserinnen fødte døtre og Ksenia sønner ble forholdet anstrengt.
Krig, revolusjon og eksil
I 1914 utbrøt første verdenskrig. Ksenia kastet seg over velgjørenhetsarbeid. Hun åpnet sitt eget hospital, og hun utstyrte hele hospitalstog som ble sendt til fronten. I takt med krigen steg de politiske uroligheter, og Ksenia forsøkte sammen med sin mor at få broren, Nikolaj II, til å endre kurs, men forgjeves.
Ksenia var i St. Petersburg da den russiske revolusjon brøt ut, men forlot byen etter sin brors abdikasjon i mars 1917. Ksenia reiste etterhvert til Ai-Todor på Krim, hvortil også andre familiemedlemmer fulgte, heriblant hennes mann og barn, keiserinne Dagmar og søsteren Olga.