cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab
I 1926 ble DKNVS delt og organisert i to uavhengige avdelinger med hvert sitt styre. Den ene avdelingen beholdt selskapets navn, Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab, og den andre fikk navnet Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab, Museet. Museet beholdt alle tidligere etablerte fond, biblioteket og museumssamlingene – og fortsatte sin utstillingspraksis og forskning basert på samlingene. Selskabet ble organisert som et vanlig medlemsselskap. Medlemmene innvoteres med basis i sin vitenskapelige kompetanse.
Fra 2002 har Stiftelsen og Selskabet felles styre, og institusjonene heter Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs Stiftelse (DKNVS Stiftelse) og Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs Akademi (DKNVS Akademi).
Selskabet utgir Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs Skrifter, som løper fra 1761, og dermed er Nordens eldste vitenskapelige publikasjonserie.
Gunnerus' tid
Selskabet ble stiftet i 1760 (under navnet Det Trondhiemske Selskab) av biskop Johan Ernst Gunnerus, den norske historiker og rektor Gerhard Schøning og den danske historikeren Peter Frederik Suhm. I 1767 ble virksomheten mer formalisert, med egne statutter. Selskabet fikk kongelig godkjennelse og kunne skifte navn til Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab. At Trondheim ble valgt til å huse Norges vitenskapelige selskap fremfor Bergen, som var større, eller Christiania som var like stor, var en følge av de tre stifternes personlige engasjement. Etableringen gjorde Trondheim til Norges vitenskapelige sentrum i opplysningstiden.
Gunnerus brukte sin posisjon som biskop i Nidaros til å oppfordre prestene til å drive vitenskapelige studier, og han benyttet selv bispevisitasene til studier av land og natur. Det var han som var drivkraften i Selskabet, og han opparbeidet seg internasjonal anerkjennelse med sine publikasjoner. Den svenske botanikeren Carl von Linné var én av dem som omtalte Gunnerus' forskning i rosende ordelag. Gunnerus' sentrale stilling ble enda viktigere etter at Schøning og Suhm fikk stillinger i Danmark i 1765 og forlot Trondheim.
Det Kongelige Norske Videnskabers Skrifter
Allerede i 1761, ett år etter stiftelsen, begynte Det Trondhiemske Selskab publisering av sine Skrifter. Serien utgis fortsatt, og regnes som en av verdens eldste løpende vitenskapelige publikasjonsserier. I tillegg til stifterne av Selskabet, har mange andre kjente personer skrevet i skriftserien siden starten, blant andre matematikeren Nils Henrik Abel, filosofen Arthur Schopenhauer, dikterne Henrik Wergeland, Johan Sebastian Welhaven og Henrik Ibsen, zoolog Michael Sars og språkforsker, botaniker og dikter Ivar Aasen.
I forbindelse med 250-årsjubileet for Skrifter, digitaliserte NTNU Universitetsbiblioteket alle nummer publisert fra starten i 1761 til og med 1920. Utvalgte nummer fra nyere tid er også tilgjengelige digitalt via NTNU Open Access Journals.
Frem til 1772 var medlemmene av DKNVS i hovedsak opptatt av naturvitenskap, økonomi, religion og historie. I dette året fikk Selskabet en ny oppgave av arveprins Frederik og Ove Høegh-Guldberg. Med Det Kongelige Danske Landhuusholdnings-Selskab som mønster, skulle DKNVS fungere som landhusholdningsselskap. Fra tidlig i 1770-årene arbeidet Selskabet derfor hovedsakelig for jordbrukets utvikling i Norge, fra 1774 ved å dele ut premie til «Vindskibelighed og Landbovæsenets Opmuntring». Premiepengene kom fra et årlig legat på 300 riksdaler, som Selskabet fikk tilsendt fra arveprinsen. DKNVS administrerte utdeling av priser til bønder som utmerket seg innenfor ulike former for «landhuusholdning», som rydding av jord, teglsteinsbrenning, produksjon av hornkammer, fiske og fangst. Selskabet definerte ulike felt for de enkelte år. Også «bondekonen» kunne søke om premie, for eksempel for stoff vevet av hjemmeavlet lin (se avbildet plakat fra 1780). I utgangspunktet var det også en pris for vitenskapelige avhandlinger, men den ble vanligvis ikke utdelt, ettersom det sjelden kom inn arbeider i det hele tatt, eller de var av for dårlig kvalitet. Premieringsvirksomheten ble avsluttet i 1848.
Etter Gunnerus
Gunnerus' død i 1773 ble et alvorlig tilbakeslag for Selskabet. Det var ingen i Trondheim som kunne fylle tomrommet etter grunnleggeren, og føre hans vitenskapelige arbeid videre. Ledervervet ble overtatt av stiftsprost Ole Irgens.
Selskabet hadde ansvaret for et bibliotek, en samling av naturalia og det årlige legatet på 300 riksdaler, som Gunnerus hadde forhandlet frem under en visitas i København i 1771. Samlingene ble oppbevart hos privatpersoner i Trondheim inntil katedralskolens nye bygg, Harsdorffbygningen, sto klart i 1787. Der disponerte Selskabet andre etasje med festsal og plass til boksamling og naturaliesamling. Biblioteket mangedoblet sine samlinger da det arvet Schønings bibliotek på 12 000 bind i 1780; det ble dermed det suverent største bibliotek i Norge.
Selskabet gjorde seg også bemerket ved at det igjen satte i gang diskusjonen om et norsk universitet. Gunnerus hadde gjort et mislykket forsøk tidligere, men under arveprinsens besøk i Trondheim i 1788, holdt Selskabets leder Christian Frederik Hagerup en engasjert tale om saken, som også ble trykt i København. Det ble likevel ikke noe av universitetet i denne omgangen.
Frem til unionsoppløsningen
I 1804 ble den nye biskopen, Peter Olivarius Bugge, valgt til Selskabets formann og skulle forbli det gjennom de viktige årene frem til 1820. Selskabets økonomi ble styrket betraktelig gjennom to testamentariske gaver i 1804. Selskabet ble enearving etter landmåler og naturforsker Christopher Hammer, og mottok 20 000 riksdaler og en større samling bøker, manuskripter, oldsaker, måleinstrumenter og naturalier. Omtrent samtidig mottok Selskabet 5 000 riksdaler etter amtsforvalter Niels Poulson i Sorø. I tillegg kom de 300 årlige riksdaler fra kronprinsen.
Statuttene ble endret i 1805 på grunn av den labre vitenskapelige aktiviteten. De nye statuttene tillot også personer uten vitenskapelig bakgrunn å bli medlemmer i Selskabet, og utvannet den vitenskapelige profilen ytterligere. Flere lokale personer kom inn, og Selskabet ble mer trøndersk enn før. I 1811 fikk Selskabet atter nye statutter, som blant annet tillot at kvinner fikk adgang til biblioteket. Selskabet fikk nå et årlig beløp på 1 000 riksdaler fra statskassen.
Samtidig gikk diskusjonen om etableringen av et universitet i Norge på nytt. Selskabet ser ikke ut til å ha deltatt i den i det hele tatt. Diskusjonen ble ledet av det nylig grunnlagte Selskabet for Norges Vel i Christiania. Selskabet i Trondheim ble diskutert som en økonomisk ressurs, og en samlokalisering av Selskabet og universitetet ble ansett som en fordelaktig mulighet. Denne gangen førte diskusjonen frem, og i 1811 innvilget kongen at et universitet kunne etableres i Norge. Lokaliseringsdebatten endte med at universitetet ble lagt til Christiania. Ingen tok til orde for å lokalisere det til Trondheim. Universitetet var på den tiden først og fremst et utdanningssted, mens vitenskapelige selskap ofte var de som kunne gi penger til forskning, et slags «forskningsråd». Denne oppgaven falt i stor grad på DKNVS, som hadde betydelige økonomiske midler.
Utover 1800-tallet
DKNVS sto, som institusjon, helt utenfor de aktuelle, politiske diskusjonene som preget landet rundt 1814. I 1815 ble nye statutter utarbeidet, som følge av unionen med Sverige. Selskabets tre klasser, den historisk-filosofiske, den estetisk-antikvariske og den matematisk-fysisk-økonomiske ble redusert til to.
I 1820 ble statsråd Christian Krohg preses i Selskabet. Han sto imot alle krav om å flytte det til Christiania, som nå var landets vitenskapelige sentrum.
Selskabet støttet på 1800-tallet personer og forskning, blant annet Ivar Aasens språkforskning, og samling av middelalderskrifter i Diplomatarium Norvegicum. Det gav støtte til Henrik Ibsen, Bjørnstjerne Bjørnson, Henrik Wergeland og Aasmund Olavsson Vinje til deres studier. Man fortsatte også med utvidelsen av en allerede betydelig naturvitenskapelig samling, grunnlaget til dagens Vitenskapsmuseet, og videre oppbygging av det som i dag er Gunnerusbiblioteket.
I 1857 ble Det Norske Videnskaps-Akademi grunnlagt i Christiania. Det gav universitetsmiljøet der et forum for debatt og svekket samtidig den vitenskapelige betydningen av DKNVS enda mer. Et annet problem for Selskabet på denne tiden, var plassen. Samlingene, særlig boksamlingene, var blitt for store for Selskabets lokaler i Harsdorffbygningen. Man bestemte seg etter en del diskusjoner for å reise et nybygg på Kalvskinnet. Bygget ble tegnet av arkitekt Chr. Christie. Det var romslig dimensjonert og stod ferdig i 1866. Da kunne biblioteket og naturaliesamlingen flyttes fra Harsdorffbygningen til Selskabets eget hus. Byggekostnadene hadde tømt Selskabets kasser, så stipendvirksomheten måtte innskrenkes betydelig, og man konsentrerte seg om å bygge ut den vitenskapelige samlingen. Samlinger som den i Trondheim stod på denne tiden sentralt i forskningen.
1900-tallet
Det ble debattert i Selskabet om det skulle prioritere en utvikling mot et moderne forskningsinstitutt, eller mot et rendyrket museum, til opplysning og kunnskap for lokalbefolkningen. Svaret ble en klar prioritering av museumsvirksomheten. Dette ble klargjort i statuttendringer i 1903, og det ble gjort tydelig ved en parentes til Selskabets navn. Det ble nå hetende Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab (Trondhjems Museum). En annen endring i statuttene i 1903 var at Selskabet nå skulle være en medlemsorganisasjon der alle som ønsket kunne bli medlem ved å betale den fastsatte årsavgiften.
1910: NTH etableres
Da NTH ble etablert i 1910, kom det nye akademikere til byen, som professorer ved høyskolen. De hadde behov for et samlingssted for faglige foredrag og diskusjoner, og ønsket en omorganisering av Selskabet, en revitalisering i retning av et «virkeligt videnskabsselskab», gjerne i samarbeid mellom NTH og Selskabet. Høsten 1912 la de frem et forslag for Selskabets direksjon, men det ble avvist. Preses svarte NTH v/professor Johan Herman Lie Vogt at DKNVS konsentrerte seg om sitt virke som museum, og en omorganisering til et «virkeligt videnskabsselskab» ville sette museumsvirksomheten i fare.
I flere år fremover ble en endring av Selskabets virksomhet drøftet og debattert. På generalforsamlingen i 1923 ble det enighet om at Selskabet skulle organiseres i to uavhengige avdelinger, med hvert sitt styre. Den ene avdelingen skulle beholde Selskabets eiendeler og fond, og fortsette arbeidet med museet og biblioteket. Den andre avdelingen skulle organiseres som et moderne vitenskapelig selskap med medlemmer som var innvalgt på grunnlag av vitenskapelige kvalifikasjoner. Felles problemer og interesser mellom avdelingene skulle tas opp i et fellesutvalg.
1926: Deling i to avdelinger
I 1926 ble det fattet et endelig vedtaket om delingen i to avdelinger. Den ene, vitenskapsselskapet, beholdt navnet fra 1767: Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab. Den andre avdelingen fikk navnet Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab, Museet. De to institusjonene blir i praksis kalt Selskabet og Museet.
Selskabet fortsatte utgivelsen av Skrifter, og etablerte den nye skriftserien Forhandlinger. Det ble også opprettet en ny form for medlemskap, i tillegg til dem som er innvalgt etter vitenskapelige kvalifikasjoner: «donerende medlemmer», som gir finansiell støtte. Selskabet innstiftet i 1926 den vitenskapelige prisen Gunnerusmedaljen, som dets høyeste utmerkelse. Signe Schmidt-Nilsen ble i 1926 Selskabets første kvinnelige medlem.
1951: DKNVS Museet blir omgjort til stiftelse
I 1951 ble DKNVS Museet omgjort til stiftelse, underlagt lov om stiftelser. Museet hadde dermed en annen legal forankring enn akademidelen av DKNVS. Museet hadde på dette tidspunkt vitenskapelig ansatte innenfor naturvitenskap og arkeologi. I 1949 var Trondhjem biologiske stasjon blitt tilknyttet museet. Marinbiologisk forskning ble deretter en viktig del av museets forskningsaktivitet.
I 1960 var det gått 200 år siden Det Trondhjemske Selskab ble stiftet. Fellesutvalget for DKNVS hadde allerede i 1955 bestemt at dette skulle feires av Selskabet og Museet i fellesskap, men markeringen førte til visse kontroverser mellom akademidelen og museet. Selskabet oppfattet seg som den tohundreårige arvtager av Det Trondhjemske Selskab, til tross for at det i en lang periode ikke hadde vært i funksjon som selskap med innvalgte medlemmer. De museale aktivitetene hadde derimot vært i funksjon gjennom hele 200-årsperioden og Museet oppfattet seg derved som den historiske arvtager. Fellesutvalget slo fast at Museet og Selskabet hadde like stor rett til det ærverdige navnet og den 200-årige historien, og jubileumsmarkeringen ble gjennomført, ledet av preses for DKNVS Harald Wergeland og museumsdirektør Reidar Brekke.
1968: Universitetet i Trondheim etableres
Da Universitetet i Trondheim ble etablert i 1968, ble museets bibliotek og samlinger del av universitetets virksomhet. Museet var dermed blitt en universitetsinstitusjon, og var derved i en helt annen situasjon enn Selskabet. Museet var imidlertid fortsatt en del av DKNVS frem til 1984.
1984: Forbindelsen mellom Museet og Selskabet brytes
En vesentlig forandring av status og styring for DKNVS Museet skjedde i 1984, etter innføring av lov om Universitetet i Trondheim (1983-06-03-48). Museet ble overført fra DKNVS til staten ved Universitetet i Trondheim (UNiT), som en av universitetets tre delenheter, under navnet Vitenskapsmuseet (VM). De to andre enhetene ved UNiT var Norges tekniske høgskole (NTH) og Den allmennvitenskapelige høgskolen (AVH). Universitetet overtok alle museets eiendeler, det vil si bygningene, biblioteket og samlingene, men det fantes landeiendommer og fondsmidler som juridisk ikke kunne overføres til staten. Det ble derfor opprettet en stiftelse, DKNVS Museumsstiftelsen (i 1990 endret til DKNVS Stiftelsen), for forvaltning av disse midlene, som ifølge statuttene i hovedsak skulle brukes til vitenskapelig arbeid. Stiftelsen fikk et styre på fem medlemmer; to offentlig oppnevnte, to fra Museumsforeningen, samt stiftelsens generalsekretær, som ble ansatt av styret. Den første generalsekretæren var Gunnar Sundnes, som tidligere var generalsekretær for DKNVS Museet.
DKNVS besto fra 1984 av den nye DKNVS stiftelsen og DKNVS Selskabet (som ble dannet i 1926). Selskabet var en uavhengig vitenskapelig medlemsinstitusjon. Stiftelsen var underlagt det offentlige lovverket. Begge hadde som formål å initiere, støtte og fremme vitenskapelig virksomhet og kunnskap.
Forbindelsen mellom Museet og Selskabet var nå formelt helt brutt, og det ble ingen fellesmarkering av DKNVS' 225 år i 1985.
1996–2000 NTNU og byjubileum
NTNU ble etablert i 1996. Stiftelsen og Selskabet sto sammen om feiring av Trondheims 1000-årsjubileum i 1997, og videreutviklet samarbeidet for å koordinere en mer omfattende vitenskapelig formidling til et allment publikum.
DKNVS driver egne forskningsprosjekter, forvalter fonds og legater, tildeler vitenskapelige priser og medalje for kulturskaping, kulturbevaring og kulturformidling samt formidler vitenskap i populærvitenskapelig form gjennom Kunnskapsbyen, et formidlingsprosjekt, som under navnet «Byen, elva og kunnskapen» ble gitt som gave til Trondheims befolkning ved byens 100-årsjubileum i 1997.
2000–
I 1998 presenterte DKNVS' styre et strategidokument, DKNVS i framtida, der blant annet fremtidig forskning i Selskabets regi ble drøftet. Forskningsaktivitetene ivaretatt av Stiftelsen var ikke omtalt. Et forslag om samordning av styrene for de to delene ble deretter lansert. Tanken var blant annet at ett styre ville føle like stort ansvar for begge delene. I 2000 ble det utarbeidet en ny styringsstruktur, og i 2001 ble det utarbeidet nye statutter for DKNVS (med virkning fra 2002). DKNVS består heretter av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs Akademi og Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs Stiftelse, som har som felles mål å fremme og formidle vitenskapen. Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab (DKNVS) brukes når Akademiet og Stiftelsen opptrer sammen. Enhetene fikk nå felles styre og administrasjon. Akademiet er en medlemsforening, Stiftelsen en forskningsstiftelse.
Årlige bevilgninger til forskning avhenger av avkastning på fonds og legater, men ligger normalt mellom 200 000 og 250 000 kroner.
Den årlige publikasjonen Forhandlinger skiftet fra og med 2004 navn til Årbok for DKNVS Akademiet og DKNVS Stiftelsen, for bedre å gjenspeile det samlede DKNVS' aktivitet gjennom et år, og formalisere samarbeidet mellom Akademiet og Stiftelsen.
DKNVS Akademiet er karakterisert ved sine åpne møter og annen ekstern aktivitet, som tildeling av forskningspriser, og spiller en forskningspolitisk rolle som høringsinstans i mange saker. Samarbeid med andre institusjoner øker, både innen- og utenlands, og i 2016 ble Akademiet tatt opp som medlem av ALLEA (ALL European Academies), the European Federation of Academies of Sciences and Humanities.
I 2018 signerte preses Ida Bull, på vegne av DKNVS Akademiet, San Fransisco Declaration on Research Assessment (DORA) (norsk=San Fransisco-erklæringen om forskningsvurdering), den såkalte DORA-erklæringen.
Selskabets statutter
Selskabets statutter har vært endret flere ganger gjennom DKNVS' historie. Noen av endringene er omtalt ovenfor, under de ulike tidsepoker. Tidslinjen nedenfor viser de største endringene ved hver endring. Noen få av delinstitusjonenes statuttendringer er tatt med:
Selskabets utmerkelser
Den fremste utmerkelsen Selskabet deler ut, er Gunnerusmedaljen.
Selskabets arkiv 1760–1860
Selskabets arkiv fra perioden 1760–1860 er et betydningsfullt eksempel på viktige kulturelle og politiske strømninger utenfor hovedstaden. Det forteller om et miljø for kunnskapsutvikling og vitenskap i Trondheim allerede mot slutten av 1700-tallet. Generalprotokollen fra 1768 til 1841 dokumenterer aktiviteten i Selskabet, som møter, korrespondanse og inntak av bøker i biblioteket. I arkivet inngår blant annet en brevsamling på rundt 3000 brev fra og til Selskabets medlemmer. Materialet fra Selskabets virksomhet som landhusholdningsselskap inngår i arkivet. I perioden 1772–1848 kom det inn nærmere 3000 søknader om premie for praktiske virksomheter, fra til sammen ca. 3300 personer. Dette materialet inngår også i arkivet. Det består blant annet av stoffprøver, vevprøver, opplysninger om hva som ble dyrket og hva som ble produsert på den tiden. Flere av dokumentene er digitalisert, og register over arkivet finnes i Arkivportalen.
I 2012 ble arkivet (1760–1860) innlemmet i Norges dokumentarv, et register over de viktigste dokumentene i norsk historie. Registeret er en nasjonal utgave av UNESCOs Verdensminne-program (Memory of the World), som skal bidra til å verne og tilgjengeliggjøre verdens dokumentarv, og fremstå som menneskehetens kollektive hukommelse.
Selskabets ledere
Selskabets praeses var først Norges konge og vicepraeses var den lokale lederen. I 1815 ble de to verv omdøpt til protector og praeses.
Medlemmer
Akademiet kan ha inntil 435 medlemmer, der medlemmer over 70 år ikke er tellende, og inntil 30 assosierte medlemmer. Ordinære medlemmer av DKNVS' Akademi er: innenlandske ordinære medlemmer og utenlandske ordinære medlemmer. «Som innenlandske ordinære medlemmer kan innvelges personer, også utenlandske statsborgere bosatt i Norge, som har gjort en anerkjent vitenskapelig innsats. Som utenlandske ordinære medlemmer kan innvelges forskere bosatt i utlandet, av utvilsom internasjonal rang, særlig om de gjennom sin innsats har tilknytning til Norge. Selskabets styre kan innby som æresmedlemmer personer som har gjort Selskabet særlig store tjenester, og/eller har fremmet vitenskap og kultur på en fremragende måte. Som assosierte medlemmer av Selskabets Akademi kan innbys vitenskapelig interesserte personer og institusjoner som bidrar til å fremme Selskabets formål.»
I 1926 ble fysikeren Signe Schmidt-Nielsen Selskabets første kvinnelige medlem. Inntil 1960 var det bare tre kvinnelige medlemmer.
Ved statuttendringene i 1805 ble medlemmene inndelt i fire klasser: Den filosofiske, den matematiske, den historiske og den fysikalske-økonomiske. Fra 1815 er de ordinære medlemmene fordelt på to klasser, den humanistiske klasse og den naturvitenskapelige klasse:
DKNVS utnevner vanligvis ikke æresmedlemmer. Per 2018 er kong Harald Selskabets protektor, mens dronning Sonja, kronprins Haakon og kronprinsesse Mette-Marit er æresmedlemmer av Selskabet.
Stalinistisk arkitektur
Stalinistisk arkitektur (ста́линский ампи́р – Stalins Empire-stil eller ста́линский неоренесса́нс – Stalins Neorenessanse), også referert til som Stalin-gotikk eller sosialistisk klassisisme, er et uttrykk for arkitekturen i Sovjetunionen mellom 1933, da Boris Iofans forslag for Sovjetenes Palass ble offisielt godkjent, og 1955 da Nikita Khrusjtsjov fordømte "feilstegene" i de foregående tiårene og la ned det Sovjetiske akademi for arkitektur.
Stalinistisk arkitektur har tilknytninger til sosialistisk realisme-tradisjonen til kunst og arkitektur.
Gjennomslag
De mest fremtredende eksemplene er kanskje De syv søstre (Moskva) som er bygget i en kombinasjon av russisk barokk og gotisk stil (herav kallenavnet Stalin-gotikk), og med teknologien som ble brukt til å bygge de amerikanske skyskraperne. Selv om det ble bygget mange lignende bygninger i andre (tidligere) sosialistiske land, er det bare Kultur- og vitenskapspalasset i Warszawa som kan måle seg med disse.
Også i Folkerepublikken Kina og andre asiatiske kommuniststater fikk den et visst nedslagsfelt.
Archway
Archway er et område i distriktet Islington i nordlige London. Det ble tidligere kalt Upper Holloway, og er det nordligste av de tre delene av Holloway. Området er et av de minst utviklede og mest nedslitte i bydelen. Det er lokalisert 6 km nord for Charing Cross og ligger innenfor det historiske grevskapet Middlesex. Det ligger ved motorveien A1, sentrert ved Vantage Point (tidligere Archway Tower) og Archway undergrunnsstasjon.
Broen
Området fikk sitt nåværende navn etter at en bro som dominerer landskapet ble konstruert der. Broen ble bygget som en del av sørlige Highgate for en mindre vei mellom sørlige Highgate og Crouch End, Hornsey, i 1896, førløperen til Hornsey Lane Bridge.
Det skulle egentlig vært en tunnel under stedet, men på grunn av flere kollapser gav man opp dette. Broen fører Hornsey Lane mellom Highgate og Crouch End. Den opprinnelige broen ble tegnet av John Nash og bygget i 1813; i 1893 ble den nåværende broen reist, og i 1900 ble den gamle revet.
På gaten Highgate Hill gikk den første kabeltrukne banen i Europa mellom 1884 og 1909. I 1907 åpnet Highgate undergrunnsstasjon, som nå heter Archway undergrunnsstasjon (det finnes en ny Highgate undergrunnsstasjon, omkring to km unna). Den skulle egentlig betjene trikker.
Whittington Hospital, som har navn etter Richard Whittington (død 1423), handelsmann og politiker, ligger i Archway. Den mest synlige bygningen er det omkring 60 meter høye kontorbygget Archway Tower, som ikke er spesielt populært blant lokalbefolkningen.
Nabo
En nabo er en som eier, fester eller bruker en eiendom som har felles grenser med en annen eiendom. Begrepet nabo brukes også om boligen ved siden av i samme bygning eller boligområde selv om det ikke er eiendomsgrense i mellom.
Begrepet nabolag benyttes om områder med en viss ensartethet særlig innenfor by eller tettstedsområder.
Plan- og bygningslovgivningen
Naboer til en eiendom som det søkes om et tiltak på (for eksempel bygging av hus), skal varsles i forbindelse med søknaden, og har en frist på to uker til å inngi merknad til saken.
Naboloven
Hva en eier kan foreta seg på egen eiendom til skade eller ulempe for naboer reguleres av lov om rettshøve mellom grannar (grannelova), ofte også omtalt som naboloven.
Bergsviktunnelen
Bergsviktunnelen er en veitunnel i Nærøy kommune i Trøndelag. Tunnelen er en del av fylkesvei 17 og går gjennom Bergshatten mellom Bergsvika og Langbogan. Den er 347 meter lang og åpnet i 1969.
Johnston Atoll
Johnston Atoll er en 2,7 km² stor atoll i det nordlige Stillehavet. Johnston Atoll er ubebodd og består av fire øyer. Atollen er en del av USAs ytre småøyer. Øya hadde en amerikansk militærbase under andre verdenskrig.
Amerikanerne har foretatt en rekke prøvesprengninger av atomvåpen på atollen, og den brukes i dag som lagerplass for ulike kjemiske våpen.
Emily Shanks
Emily Shanks, også kjent som Emiliya Yakovlevna Shanks eller Эмилия Яковлевна Шанкс (født 1. august 1857 i Moskva, død 13. januar 1936 i London), var en anglo-russisk kunstmaler.
Bakgrunn
Hennes far, James Stewart Shanks, var forretningsmann i Moskva. James ankom Moskva i 1852 der han i partnerskap med svensken Henrik Conrad Bolin etablerte Shanks & Bolin, Magasin Anglais (The English Shop).[1] Forretningen var en finansiell suksess og familien Shanks fikk et komfortabelt liv og døtrene tid og midler til å dyrke bånd med byens intelligentsia.
Emily var søster av billedkunstneren Mary Shanks og Louise Maude, sistnevnte kjent for sin oversettelse av Tolstojs verker. Emily Shanks var britisk statsborger, men tilbrakte store deler av livet i Russland.
Malerinne
Hun reiste for å studere ved Moskvas skole i maling, billedhogging og arkitektur. Hun ble første kvinne med fullt medlemskap i Peredvizjniki, en samling russiske realist-malere som i protest mot akademiske restriksjoner dannet et kunstnerkooperativ som drev vandreutstillinger.
Ved utbruddet av første verdenskrig flyttet familien til London. Deres forretning og eiendommer i Russland gikk tapt for dem under oktoberrevolusjonen.
Malerier utført av Shanks var med på London Royal Academy of Arts' sommerutstillinger både i 1916 og 1918. I denne perioden bodde hun i nærheten av Holland Park.
Željko Ražnatović
Željko Ražnatović (serbisk: Жељко Ражнатовић) – Arkan – (født 17. april 1952, død 15. januar 2000) var en serbisk kriminell og paramilitær leder. Han figurerte på Interpols liste over ettersøkte kriminelle i 1970- og 1980-årene for ran i flere europeiske land, deriblant Sverige. Under jugoslaviakrigene ledet han en paramilitær gruppe, kjent som Arkans tigre. Ved sin død var han ettersøkt, siktet for krigsforbrytelser av Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia.
Liv og virke
Ražnatović ble født i Brežice, en liten by i Slovenia, like vest for Zagreb. Hans far var en høystående offiser i det jugsolaviske flyvåpenet. Han tilbragte også deler av sin barndom i Pančevo, rundt 15 km øst for Beograd og senere i Beograd som Arkan etter hvert anså som sin hjemby.
Arkan vokste opp sammen med tre eldre søstre i et meget strengt hjem, hvor fysiske avstraffelser var vanlig. Ni år gammel rømte han hjemmefra for første gang og tilbragte halvannen måned i en ungdomsleir i Dubrovnik. Senere rømte han flere ganger og ble etterhvert en dreven lommetyv som stjal vesker og lommebøker fra turister og besøkende i parkene i Beograd. Foreldrene ble skilt da Arkan var i tenårene.
Tidlig kriminell løpebane
Tidlig i 20-årene hadde han begynt sitt liv som yrkeskriminell i Nord-Europa.
På 1970- og 80-tallet opererte han som bankraner i Vest-Europa og ble etterlyst i Belgia, Nederland, Sverige, Tyskland, Østerrike og Italia. Arkan ble fengslet i Belgia i 1974, men rømte i 1977. I 1979 ble han arrestert i Nederland, men klarte å rømme i 1981. Etter dette var han blant Interpols mest ettersøkte bankranere. Det var i denne perioden han fikk kallenavnet Arkan, som betyr pengeskap på serbisk.
Tilbake i Jugoslavia
Arkan returnerte til Jugoslavia i 1981 og fortsatte sin kriminelle karriere gjennom å opprette en rekke lysskye forretninger. I ungdommen hadde Arkan mye kontakt med den jugoslaviske politikeren Stane Dolanc. Dolanc var sjef for det hemmelige politiet i Jugoslavia og en nær bekjent av Josip Broz Tito. Når Arkan kom i vansker hjalp Dolanc ham, mot at Arkan var villig til å yte gjentjenester som etter 1973 gikk så langt som å myrde politiske motstandere.
I november 1983 ble Arkan overrasket av to jugoslaviske polititjenestemenn som ville arrestere ham og forhøre ham om hans forretningsvirksomhet. Arkan skjøt og såret begge polititjenestemennene. To dager senere, etter at Stane Dolanc hadde grepet inn, ble Arkan løslatt fra fengslet. Denne episoden styrket Arkans rykte og anseelse i kriminelle kretser i Beograd betraktelig.
På 1990-tallet kjøpte Arkan fotball-klubben Obilic. Ifølge den serbiske TV-kanalen B92 skal Arkan ha planlagt å drepe den svenske UEFA-sjefen Lennart Johansson i Wien, etter at det europeiske fotballforbundet nektet ham å offisielt representere Obilic i Mesterliga-kvalifiseringen sensommeren 1998. I 2011 ble hans enke, Svetlana Ražnatovic, dømt for underslag fra klubben.
Rolle i krigene i Jugoslavia
Da den økonomiske, etniske og religiøse situasjonen i Jugoslavia ble spent tidlig i 1990-årene dannet Arkan den paramilitære gruppen Serbias frivillige garde, kjent som Arkans tigre, under oppsyn av den jugoslaviske generalstaben. Arkan var leder for denne gruppen, som hovedsakelig besto av fotballpøbler og tilhengere av fotballaget Røde Stjerne i Beograd. I november 1990 reiste Arkan til Knin til et møte med ledelsen for serberne i Krajina, som var i ferd med å ville splitte Krajina fra Kroatia. På vei tilbake til Beograd den 29. november 1990 ble han arrestert for å bære ulovlige våpen av kroatisk politi ved grenseovergangen mellom Kroatia og Bosnia ved Dvor na Uni, sammen med fem andre serbere. Gruppen ble tiltalt for å ha forsøkt å kaste ledelsen av den nydannede staten Kroatia og for å ville prøve å snikmyrde den nyvalget kroatiske presidenten Franjo Tuđman. Arkan ble løslatt fra kroatisk fengsel 4. juni 1991 under uklare omstendigheter, etter en meget omtalt rettssak i Zagreb, hovedstaden i Kroatia.
Arkan trente sine soldater i en nedlagt militærleir i Erdut. Fra midten av 1991 var Arkans Tigre i strid, først i Vukovar i Kroatia i 1991 og senere i Bijeljina i Nordøst-Bosnia, da krigen spredte seg dit i 1992. Videre deltok de i stridene langs Drina, i Zvornik, hvor alle muslimer ble fordrevet og i Brčko, en strategisk viktig by for Republika Srpska, da den danner inngangen til Posavinakorridoren. Landområdet som binder den vestre og den østlige delen av Republika Srpska sammen.
Det hevdes at Arkans Tigre på det meste besto av ca. 10,000 mann, utstyrt med moderne våpen, stridsvogner og helikoptre. Styrken ble etterforsynt av det jugoslaviske politiet.
Høsten 1995 kjempet Arkans Tigre i områdene rundt Banja Luka, Sanski Most og Prijedor, hvor de tapte for fremrykkende kroatiske styrker. Arkan selv ledet de fleste aksjonene og han premierte sine menn med medaljer, grader og bytte fra plyndringene deres.
Krigsforbrytelser
30. september 1997 ble han siktet for krigsforbrytelser, forbrytelser mot menneskeheten og grove brudd på Genèvekonvensjonen med bakgrunn i to hendelser i september 1995, der Den serbiske frivillige garde under Ražnatovićs kommando bortførte og henrettet henholdsvis 11 og 65 ikke-serbiske menn. Selv om Arkan var etterlyst, ble siktelsen holdt hemmelig fram til NATO-operasjonen under Kosovokrigen i 1999.
Attentat
15. januar 2000 ble Arkant skutt og drept i lobbyen på Hotel Intercontinental i Beograd. Milenko Mandic døde på stedet, mens Arkan og politimannen Dragan Garic døde av skadene kort tid etter. En av attentatmennene ble også alvorlig skadet i skuddvekslingen.
Tre menn ble året etter dømt til lange fengselsstraffer for drapet. Den 25 år gamle politimannen Dobrosav Gavric ble dømt til 20 års fengsel for å ha trukket i avtrekkeren, mens to andre ble dømt til 15 år hver for medvirkning. Ytterligere fem fikk kortere fengselsstraffer for å ha hjulpet drapsmennene etter attentatet.
Arkan ble gitt en militær og serbisk ortodoks begravelse 20. januar 2000. Omtrent 20,000 mennesker deltok.
Fairey Battle
Fairey Battle var et britisk en-motors lett bombefly bygget av Fairey Aviation mot slutten av 1930-tallet for Royal Air Force. Fairey Battle ble drevet av samme Rolls-Royce Merlin som gav Supermarine Spitfire dets overlegne egenskaper, men Fairey Battle var for tungt, med en besetning på tre mann og bombelast.
Under slaget om Frankrike i 1940 led flyet svært store tap mot Luftwaffes jagerfly og ble etterhvert trukket tilbake fra aktiv tjeneste.
Finnmotunnelen
Finnmotunnelen er en veitunnel i Nærøy kommune i Trøndelag. Tunnelen er en del av fylkesvei 17 og går gjennom Kamman mellom Finnmoen og Folda bru. Den er 230 meter lang.
Göteborgs-Posten
Göteborgs-Posten (kjent som GP) er en svensk uavhengig liberal dagsavis som utgis i Göteborg. Avisens viktigste dekningsområde er Vest-Sverige. Avisen er den nest største morgenavisen i Sverige etter Dagens Nyheter og foran Svenska Dagbladet.
Historie
Før dagens GP fantes "Götheborgs-Posten" som ble utgitt med to nummer i uken, fra 23. mars 1813 og frem til 1832, av boktrykkeren og redaktøren Geo Löwegren.
Avisen gjenoppsto den 3. desember 1859. Bokhandleren David Felix Bonnier (1822–1881) sto bak utivelsen av avisens to nummer i uken, onsdag og lørdag. Avisens første redaksjonslokale lå på Smedjegatan. Deretter ble GP utgitt regelmessig. Først i 1939 begynte avisen å bli gitt ut syv dager i uken. I 1995 ble GP på internett lansert, og 5. oktober 2004 gikk avisen i sin helhet over til tabloidformatet.
Compañía Argentina de Pesca
Compañía Argentina de Pesca søkte om britiske hvalfangstlisenser ved den britiske legasjonen i Buenos Aires. Lisensen ble innvilget av guvernøren på Falklandsøyene (som Sør-Georgia den gang var en del av) 1. januar 1906.
I 1960 la Compañía Argentina de Pesca ned sin virksomhet på Sør-Georgia og solgte hvalfangststasjonen Grytviken til Albion Star (South Georgia) Ltd. fra Falklandsøyene.
MGM Camera 65
MGM Camera 65 var et widescreen-format utviklet av Metro-Goldwyn-Mayer på 1950-tallet, som en enkeltfilms-erstatning for Cinerama. Den bruker 65 mm-film og en spesiell anamorfisk linse utviklet av Panavision, som presset bildet horisontalt sammen med en faktor på 1,25x. Dette gjorde at bildet fikk et sideforhold på 2,76:1, som var atskillig bredere enn tre-films Cinerama. Formatet ble brukt på mindre enn et dusin filmer fordi kameraene var ekstremt store og tunge og på grunn av det uvanlig brede sideforholdet, som var ukompatibelt med de fleste kinoene. 35 mm anamorfiske filmkopier fra Camera 65-negativer ble vanligvis kuttet ned til 2,55:1. På produksjoner av andre enn MGM, var systemet kjent som Ultra Panavision 70.
MGM Camera 65
Oslo og Omegn Turistforening
Foreningen skulle videreføre det omfattende arbeidet med skilting og merking av stier i Oslomarka, som Friluftsklubben hadde startet på 1920-tallet. Friluftsklubben mente at dette arbeidet nå burde videreføres av an lokal turistforening, som samtidig kunne arbeide for å forbedre losjiforholdene i Oslomarka og ivareta fotturistenes øvrige interesser, for eksempel ved å publisere årbøker, medlemsblad og arrangere fellesturer.
OOT utga medlemsbladet Til skogs fram til 2002. Foreningen drev fra 1955 Kobberhaughytta i Nordmarka (både servering og overnatting).
I 1985 hadde OOT 1500 medlemmer og DNT hadde 35 000 i samme geografiske område, dvs. Oslo og omegn. OOT ble i 2002 slått sammen med Den Norske Turistforening som en del av konsolideringsprosessen blant norske turistforeninger. Da DNT gikkk over til å være alle lokale turistforeningers «paraplyorganisasjon», ble OOT ble slått sammen med DNT, og DNT Oslo og Omegn ble opprettet som en medlemsforening for medlemmer i Oslo og Akershus.
Dagens Nyheter
Opplag
Dagens Nyheter har størst opplag av de svenske dagsavisene, fulgt av Göteborgs-Posten og Svenska Dagbladet.
The Firm
The Firm har flere betydninger:
Alliance française
Alliance française (etablert 21. juli 1883 i Paris) arbeider for å fremme fransk kultur utenfor Frankrike. I startet var Louis Pasteur, Ferdinand de Lesseps og Jules Verne med. I dag lærer nær fem hundre tusen personer om fransk språk ved nær 1100 læresteder i over 130 land. Til Norge kom Alliance française i 1896. , med kontorer i Oslo, Trondheim, Tønsberg, Skien, Stavanger og ved Torget i Bergen.
Sammen med tilsvarende kulturinstitutt for andre språk – Goethe-Institut, Instituto Camões, Instituto Cervantes, Società Dante Alighieri og British Council – mottok instituttet i 2005 Fyrstinnen av Asturias' pris for kommunikasjon og humaniora.
Ludwig von Wallmoden-Gimborn
Ludwig von Wallmoden-Gimborn (født 6. februar 1769, død 22. mars 1862) var en østerriksk general. Han ledet kavaleriavdelinger og er mest kjent for sin trening av lett infanteri og videreutvikling av tirailleursystemet, infanteriavdelinger som tok opp kamp foran hovedstyrken.
Yuhu
Yuhu (kinesisk: 雨湖区; pinyin: Yǔhú Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Xiangtan i provinsen Hunan i Folkerepublikken Kina.
Det har et areal på 74 km² og teller ca. 370.000 innbyggere (2003).
Yuetang
Yuetang (kinesisk: 岳塘区; pinyin: Yuètáng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Xiangtan i provinsen Hunan i Folkerepublikken Kina.
Det har et areal på 206 km² og teller ca. 330.000 innbyggere (2003). Det er sete for Xiangtans regjering.
Yuetang ligger ved munningen av elven Lian Shui 涟水 inn i elven Xiang Jiang 湘江.
Gjenboer
Gjenboer er en eier, fester eller bruker av en eiendom som ligger på andre siden av veg eller andre smale arealstriper og således ikke har felles grense med angjeldende eiendom. Begrepet gjenboer brukes også om bygning eller bolig med innsyn til en annen bolig, for eksempel over gårdsrommet i bygårder. Begrepet kan være uavhengig om det er eiendomsgrense i mellom.
Plan- og bygningslovgivningen
Plan- og bygningsloven (PBL) likestiller gjenboere med naboer når det gjelder nabovarsling.
Som hovedregel skal den som søker om tillatelse etter PBL varsle naboer og gjenboere. Kommunen kan gi helt eller delvis fritak for nabovarsling eller kreve at andre enn naboer og gjenboere også varsles. De som får slikt «nabovarsel» har 2 ukers frist for å inngi merknad til saken.
Gjenboere er å anse som parter i saken på linje med naboer og eventuelt andre, og har således rett til innsyn i sakens dokumenter i henhold til forvaltningsloven.
Boligannonser
I boligannonser brukes ofte begrepet «ingen gjenboere» dersom det ikke er direkte innsyn i boligen, f.eks. for en toppleilighet med en lavere blokk ved siden av.
Cai
Cai – også romanisert Ts'ai – kan sikte til:
Løfting (kahytt)
Løfting er en liten kahytt akterut på de norske tradisjonsbåtene. Vanligvis forbindes den med en Nordlandsbåt eller Åfjordsbåt av de store typene. Den rommet soveplasser til mannskapet ombord i tillegg til en liten ovn til å tilberede mat på. Mannskapet lå etter rang, skårungen lå innerst i skarpen, mens høvedsmannen lå på tvers nærmest døra.
Nordlandsbåter har normalt romsligere løftinger ettersom akterstevnen, som bestemmer høyden på løftingen, er høyere her enn på åfjordsbåtene.
En populær forklaringsteori på navnet kommer av at man løftet den av båten og satte den på land når man skulle bruke den til fiske. Opprinnelig stammer begrepet fra det norrøne "lypting", som er det opphøyede akterdekket man fant i større båter og skip slik de er beskrevet i sagaene.
Basileios II
De første årene av hans lange regjeringstid ble preget av en borgerkrig mot militære ledere fra aristokratiet i Anatolia. Etter at dette opprøret var slått ned mobiliserte Basileios til stabilisering av grensene mot øst og erobringer av nye områder der, og framfor alt en endelig og fullstendig nedkjemping av Det første bulgarske riket som hadde vært Østromerrikets største militære problem og fiende i lang tid. For dette fikk han tilnavnet bulgar-slakteren (Βουλγαροκτόνος, Boulgaroktonos). Da Basileios døde strakte hans imperium seg fra det sørlige Italia til Kaukasus, og fra Donau til gensen mot Palestina, den største utstrekningen siden de muslimske erobringene på 600-tallet. Hans regjeringstid blir betraktet som imperiets storhetstid.
Til tross for at han konstant var engasjert i krigføring viste Basileios seg også som en dyktig administrator. Han reduserte makten til de store, landeiende aristokratiske familiedynastiene som dominerte i administrasjonen og ikke minst i militærvesenet, samtidig som han fylte statskassen med økte skatter og konfiskerte landeiendommer. Av vidtrekkende betydning var det at han tilbød den rusiske storfyrst Vladimir I av Kiev sin søster Anna av Bysants til hustru i bytte for en militær allianse og militær støtte. Vladimir I var nødt til å la seg døpe i den kristne ortodokse tro for å få til dette giftermålet, og denne alliansen førte til at hele Kievriket ble kristnet i Vladimirs regjeringstid. Også under de senere herskere i Kiev var den kulturelle og religiøse innflytelsen fra Bysants tydelig.
Fødsel og barndom
Basilios var sønn av keiser Romanos II og keiserinne Theofano som på morssiden var av gresk avstamning. I 960 ble Basileios medkeiser sammen med sin far, som døde allerede i 963 da Basileios bare var 5 år gammel. Både Basileios og hans bror (den senere keiser Konstantin VIII) var for unge til å regjere på egen hånd, og Basileios’ mor Theofano giftet seg raskt med en av Romanos’ generaler som ble kronet til keiser med navnet Nikeforos II Fokas noen måneder senere i 963. Nikeforos ble drept i 969 av sin nevø, general Johannes I Tzimiskes som deretter ble keiser og regjerte i sju år. Da Johannes Tzimiskes døde den 10. januar 976 kunne Basileios endelig tiltre som enekeiser.
Opprør i Anatolia og allianse med Kievriket
Basileios var en god soldat og en fantastisk rytter, og han ville også vise seg fram som en dyktig general og en sterk hersker i imperiet. I hans første regjeringsår forble den administrative ledelsen i hendene på evnukken Basileios Lekapenos, en uekte sønn av keiser Romanos I. Han var en dyktig og begavet politiker som håpet at de unge tronarvingene ville være hans marionetter. Basilios II betraktet sin administrasjon uforstyrret og konsentrerte seg om å lære detaljene i den administrative og militære virksomheten.
Selv om både Nikeforos II Fokas og Johannes I Tzimiskes var dyktige militære kommandører var de begge også nokså passive i den administrative ledelsen. Mot slutten av sin regjeringstid hadde Tzimiskes planlagt tiltak for å svekke makten til de store jordeierne. Det at han døde ganske raskt etterpå førte til spekulasjoner om han var blitt forgiftet av sin egen kammerherre Basileios Lekapenos, en av dem som ville bli hardt rammet av Tzimiskes’ planer og som fryktet etterforskning av sin virksomhet.
Etter at hans to forgjengere hadde sviktet, overtok Basileios II et pågående problem i Anatolia der et opprør var i emning, ledet av de to militære lederne Bardas Skleros og Bardas Fokas den yngre. Hovedmotivet til de militære var å opprettholde keisermakten etter Nikeforos II og Johannes Tzimiskes hadde hatt, og å fjerne Basileios fra maktposisjonen. Basileios framviste derimot en del av den hensynsløsheten som skulle bli hans varemerke ved å nedkjempe både Skleros i 979 og Fokas i 989 blant annet med hjelp av georgiske styrker. Forholdet mellom de to generalene var spesielt. Fokas hadde engasjert seg i å slå ned opprøret fra Skleros, men da Fokas senere gjorde opprør returnerte Skleros fra sitt eksil for å støtte sin gamle fiende. Da Fokas døde i kamp overtok Skleros ledelsen i opprøret inntil det ble slått ned i 989 og han måtte overgi seg til Basileios. Skleros fikk leve videre, men han ble blind på slutten av livet. Det er uvisst om han ble blindet – en forholdsvis vanlig avstraffelse i Østromerriket – eller om han ble det på grunn av sykdom.
Disse opprørene påvirket Basileios’ måte å styre imperiet på. Historikeren Michael Psellos, som skrev en biografi om keiseren på 1000-tallet, forteller at den beseirede Bardas Skleros ga Basileios råd om å redusere generalenes ressurser, og å gi dem økte oppgaver for å holde dem beskjeftiget med egne forhold. Og slipp ingen kvinner inn i keiserpalasset<refMichael Psellus, s. 24/ref>. Basileios tok seg disse rådene ad notam, skulle det vise seg.
For å kunne nedkjempe opprørene dannet Basileios en allianse med storfyrst Vladimir I av Kiev som i 988 hadde inntatt byen Chersonesus, den viktigste bysantinske militærbasen på Krim. Vladimir tilbød å evakuere Chersonesus og å stille 6000 soldater som forsterkninger til Basileios, mot at han i bytte fikk gifte seg med Basileios’ søster Anna Porfyrogenita (963-1011). Basilios nølte fordi de betraktet alle som ikke var ortodokse kristne som barbarer som de ikke ville ha ekteskapelige forbindelser med.