cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Flåteforliset ved Domesnäs
Utbygging av den svenske marinen
Etter erobringen av Riga hadde svenskekongen skapt et brohode i Livland, og dette brohodet ønsket polakkene å tilintetgjøre. Svenske forsterkninger ble overført med fartøyene til kontinentet i 1622 som svar på trusselen. Etter et år uten resultater for begge parter ble det våpenstillstand 27. november 1622. Våpenhvilen fortsatte fram til mars 1625 mens det pågikk forhandlinger mellom representanter for de to kongene. Sigismund hadde planer om å hærta Sverige og startet å bygge opp en polsk flåtestyrke, mens Gustav II Adolf hadde planer om å fullføre erobringen av Livland. Etter at våpenhvilen hadde utløpt, seilte svenskene med en stor flåte den 28. juni fra Sandhamn til Dünamünde.
Svenskekongen hadde forberedt seg på felttoget og hadde soldater på land og på båter langs elva Daugava. Den strategisk viktige og befestede byen Kokenhusen kom under dobbelt angrep fra kongens hær og en sterk flotilje på femti fartøyer. Etter en kort beleiring falt den viktige festningen. Kongen rykket sørover inn i Kurland, mens en mindre hær fortsatte oppover elven mot Dünaburg. En polsk hær forsøkte å slå tilbake den svenske offensiven, men kunne fra sørbredden av elven Düna ikke gjøre annet enn å observere den svenske leiren utenfor Kokenhusen høsten og vinteren.
Flåteforliset
Den 20. september seilte to svenske eskadrer fra Riga, ut i Rigabukta, med kurs for Stockholm. Den ene ble ledet av admiralen Klas Fleming, den andre av kaptein Lars Eskilsson. Det var tilsammen 14 skip og et hollandsk transportfartøy, været var gunstig da flåten avseilte. Underveis kom svenskene ut for storm idet mørket senket seg, og stormen hadde østlig vindretning. Dårlig vær var ikke ukjent for svenskene, allerede under sjøekspedisjonen til Riga i 1621 ble Gustav II Adolfs flåte rammet av ett kraftig stormvær. Den gangen gikk ett fartøy tapt mens et annet gikk på grunn, mens mange fartøyer var i drift helt nordover til Pernau (Pärnu i dagens Estland) på den andre siden av Rigabukta.
Skipene
Listen over forliste fartøyer fra flåteforliset stammer fra Marinstabens særtrykk «Sveriges sjökrig 1611–1632» utgitt i 1937. Ifølge nyere opplysninger skulle «Elefanten» ha blitt ødelagt av et polsk brannskip i 1608. Dimensjonene er kjent for bare noen få skip, «Maria» sjøsatt i 1623 hadde 98 fot i kjøllengde og 127 fot mellom stevnene mens «Perseus» var 98 fot langt mellom stevnene.
«Mars» fikk sitt navn i året 1607, men var trolig under bygging siden 1602 under navnet «Stegeborgs pråmen Mars» ved Stegeborg. «Orpheus» som forlist i 1625 skal ha blitt bygd som Kungsörs Byggning i 1611–1613, som erstatning for «Orpheus» som også var bygd i det samme verftet i 1605, men som ble senket under Kalmarkrigen i mai 1611.
Mona Lange
Mona Lange (født 21. juli 1946) er en norsk oversetter.
Studentforeningen Fram
Studentforeningen Fram var en radikal studentforening i Kristiania (Oslo) på 1800-tallet.
Den tjente blant annet som møteplass og internt forum for den såkalte Kristiania-bohemen, og omtales i Hans Jægers kjente roman Fra Kristiania-bohêmen. Foreningen holdt møter i Kristiania Arbeidersamfunn, som holdt til på Youngstorget.
Øystein H. Rolandsen
Øystein Håkon Rolandsen (født 30. september 1975) er en norsk historiker og seniorforsker ved Institutt for fredsforskning (PRIO) med Øst-Afrika og Afrikas horn som hovedområde.
Steve Martin
Diskografi
Studioalbum
Livealbum
Cyou
Cyou er et norsk underholdnings og sjekke-program som gikk på TVNorge i 2003 med Lise Askvik som programleder. Programmet gikk på mandagskveldene.
I Cyou hadde programlederen med seg tre gutter og tre jenter som alle ønsket å finne den store kjærligheten. Deltakerne skulle først stemme ut to av de andre deltakerne. Publikum i salen skulle deretter velge hvilke av de to gjenværende parene som skulle vinne. Paret som vant skulle ut og reise sammen, med hvert sitt videokamera. Programmet var todelt og inneholdt en del interaktive elementer for seerne. Underveis i programmet kunne de, ved hjelp av sin mobiltelefon, sjekke om de passer sammen med noen av deltakerne. Konseptet om hvem som passet best sammen var basert på en analyse av 100 spørsmål om utseende, hobbyer, utdanning, jobb, kulturell bakgrunn samt forhold og sex.
Krumkake
Krumkake er tradisjonell norsk julemat, som dessert gjerne servert med multer eller multekrem.
Når kakene er nystekte og varme er de myke og kan formes. Da kan de formes med et «krumkakehorn», rulles rundt skaftet på en tresleiv eller legges over bunnen av et glass slik at de blir formet som en skål. Kakene kan serveres tørre, men blir gjerne fylt med krem, bær eller syltetøy. De kan også fyllest med iskrem, og minner om kjeksen som blir brukt til å selge slik is i.
Selinunte
Grunnleggelse
Selinunte eller egentlig Selinous var en av de viktigste greske koloniene på Sicilia, beliggende på vestkysten av øya ved munningen av en liten elv av samme navn, og 6,5 km vest for elven Hypsas (som i dag heter Belice). Den ble grunnlagt, i henhold til den greske historikeren Thukydides, som en koloni fra den greske byen Megara Hyblaea på vestkysten av Sicilia under ledelse av en mann kalt Pammilos. Det skjedde rundt hundre år etter at moderbyen var blitt grunnlagt og med hjelp av kolonister fra Megara på det greske fastlandet, som var Megara Hyblaeas moderby. Datoen for byens grunnleggelse kan ikke bli datert nøyaktig da Thukydides indikerer den kun i referanse til grunnleggelsen av Megara Hyblaea, som heller ikke er nøyaktig kjent, men den kan bli plassert ca 628 f.Kr. Diodorus Siculus plasserer den 22 år tidligere og Hieronymus enda eldre til 654 f.Kr. Datoen avledet fra Thukydides, som antagelig er den mest sannsynlige, er uforenlig med de eldre datoene. Navnet er antatt å være avledet fra mengden av vill selleri på stedet, på gresk σέλινον, selinon. Av samme årsak valgte byen avbilde selleribladet som symbol på sine mynter.
Selinunte var den greske kolonien som lå lengst vest på Sicilia, og av denne grunn kom de snart i kontakt med fønikere i vestlige Sicilia og innfødte sicilianere i vest og nordvest på øya. Fønikerne synes ikke først å ha vært i konflikt med dem, men så tidlig som i 580 f.Kr. byen involvert i fiendtligheter med ikke-greske elymere i byen Segesta som hadde grenser som møtte deres egne. Greske innvandrere fra Rhodes og Knidos, som deretter grunnla byen Lipara, støttet ved denne anledningen ikke-greske Segesta, noe som bidro til at de seiret. Men stridene og fiendtlighetene mellom e to byene synes å ha blitt hyppigere, og det er mulig at da Diodorus Siculus snakket om at Segesta var i krig med Lilybaeum (dagens Marsala i 454 f.Kr., var det egentlig Selinunte den byen han mente.
Elven Mazarus, som på denne tiden synes å ha utgjort en grense med Segesta, var kun rundt 25 km vest for Selinunte, og det er klart at ved en senere periode ble Selinuntes territorium utvidet til dens bredder, og at byen hadde en festning og et emporium (sted hvor handelsfolk reserverte for deres forretninger innenfor et land) ved dets munning. På den andre siden strakte Selinuntes område seg så langt som til Halykos (dagens navn Platani). Ved munningen av denne elven ble byen Minoa, eller Heraclea Minoa som den senere ble kalt. Det er klart at Selinunte allerede hadde oppnådd stor framgang og blitt mektig, men likevel er det lite som er kjent av dens historie. Som de fleste greske byer på Sicilia gikk dens styresett fra oligarki og til et tyranni, og rundt 510 f.Kr. var det en despot ved navn Peithagoras som ble veltet ved hjelp av Euryleon fra Sparta, en av følget til Dorieus. Euryleon styrte byen i en kort tid, men ble raskt veltet og drept av innbyggerne i Selinunte. Byen støttet ikke-greske Kartago under den store militære ekspedisjonen til Hamilkar i 480 f.Kr. De lovte faktisk å sende en kontingent til den kartagiske hæren, men den nådde ikke fram før etter Hamilcars nederlag og død i slaget ved Himera.
Selinunte er neste gang omtalt i 466 f.Kr. hvor de samarbeidet med andre byer på Sicilia for å gi hjelp til Siracusa til å forvise tyrannen Thrasybulos. Thukydides omtalte Selinunte rett før den athenske ekspedisjonen i 416 f.Kr. som en mektig og rik by, eide store ressurser for å drive til både lands og havs, og hadde store lagre med rikdommer samlet i sine templer. Diodorus Siculus omtalte Selinunte for tiden rundt Kartagos invasjon som etter en lang fredelig periode hadde fått en tallrik befolkning. Murene til Selinunte beskyttet et areal på rundt 100 hektar. Byens befolkning er blitt beregnet løselig til mellom 14 000 til 19 000 mennesker i løpet av 400-tallet f.Kr.
Den athenske ekspedisjonen
I 416 f.Kr. blusset de gamle stridighetene mellom Selinunte og Segesta førte til Athen sendte en stor flåte til Sicilia. Selinunte anmodet Siracusa om støtte og greide å blokkere Segesta som appellerte til Athen om hjelp. Athenerne synes ikke umiddelbart å gjort noe for å redde Segesta, men det er heller ikke rapportert større konflikt rundt Segesta. Da den athenske ekspedisjonen først nådde fram til Sicilia i 415 f.Kr. mente Thukydides at den athenske hærføreren mente at de burde fortsette videre til Selinunte og tvinge byen til å overgi på rimelige betingelser, men dette forslaget ble nedstemt og ekspedisjonen gikk mot Siracusa isteden. Av den grunn spilte Selinunte kun en liten rolle i den påfølgende krigen. Selinunte er likevel nevnt ved flere anledninger ved at de sendte tropper til Siracusa. Athen feilet katastrofalt og flere sjøslag som endte nederlag ødela de athenske soldatenes moral og vilje til å fortsette krigen. Athen forsøkte å evakuere sine tropper, men det feilet og nær hele styrken ble tatt til fange eller drept.
Athens nederlag førte til umiddelbare uroligheter på det greske fastlandet. Selinunte sendte den største styrken til Peloponnes for å støtte den spartanske hærføreren Gylippos. Styrken gikk i land på det greske fastlandet våren 413 f.Kr. etter å ha blitt fordrevet mot kysten av Afrika av en storm.
Erobret av Kartago
Nederlaget til den athenske styrken etterlot tilsynelatende Segesta til sine rivalers nåde. De overga grensedistriktet som opprinnelig var årsaken til striden med Selinunte. Sistnevnte var derimot ikke fornøyd med denne ettergivelsen, og fortsatte fiendtlighetene, noe som tvang Segesta til å søke hjelp fra Kartago. Etter en del nøling sendte Kartago en liten styrke, noe som var nok for at Segesta beseiret Selinunte i et slag. Våren etter, i 409 f.Kr., sendte Kartago en stor hør over på kanskje opp til 100 000 menn, ledet av Hannibal Mago, sønnesønn av Hamilkar som ble drept ved Himera. Hæren gikk i land ved Lilybaeum og marsjerte direkte mot Selinunte. Byens innbyggere hadde ikke forventet en slik stor hær og var fullstendig uforberedt på å stå imot. Byens forsvarsmurer var flere steder i forfall. Støtte fra Siracusa, Akragas (dagens Agrigento) og Gela ville ikke rekke fram i tide.
Selinunte ga likevel kam mot kartagerne og fortsatte å svare sine individuelle hjem selv etter kartagerne hadde brutt gjennom forsvarsmurene. Etter en beleiring på ti dager veltet karategerne inn og de fleste av byens forsvarere ble drept. I henhold til kildene skal opp til 16 000 av innbyggerne ha blitt drept, 5 000 ble tatt til fange og rundt 2 600 under ledelse av Empedion klarte å slippe unna til Akragas. Senere ble et betydelig antall overlevende og flyktninger Selinunte samlet av Hermokrates, en hærfører fra Siracusa, og lot dem bli etablert innenfor byens murer. Kort tid etter lot Hannibal murene til Selinunte bli ødelagt, men tillot byens innbyggere som hadde overlevd å komme tilbake og bosatte seg på nytt. En betydelig del av byens innbyggere tok imot dette tilbudet, som ble bekreftet av en avtale som ble inngått i 405 f.Kr. mellom Kartago og Dionysios, tyrannen i Siracusa.
Ødeleggelse
Selinunte ble omtalt på nytt i 397 f.Kr. da de støttet Dionysios i hans krig mot Kartago, men både byen og dets territorium ble på nytt gitt til kartagerne ved fredsavtalen i 383 f.Kr. Selv om Dionysios gjenvant den kort tid før sin død, kom det snart på nytt under Kartagos kontroll. Elven Halykos, som ble etablert som den østlige grensen for Kartagos herredømme på Sicilia ved avtalen av 383 f.Kr., synes generelt å ha forblitt grensen til tross for midlertidige avbrudd, og den ble på nytt fastsatt som grensen ved avtalen med Agathokles, tyrannen i Siracusa, i 314 f.Kr. Denne siste avtalen uttrykte klart at Selinunte, sammen med Herakleia og Himera var underlagt Kartago, som tidligere.
I 273 f.Kr., under Pyrrhos’ militære ekspedisjon til Sicilia, gikk innbyggerne i Selinunte frivillig over til hans side etter at Herakleia var blitt erobret. Ved den første punerkrig havnet Selinunte igjen inn under Kartagos kontroll, og dets område var skuesplass for hyppige krigshandlinger mellom Romerriket og Kartago. Men ved avslutningen av krigen, en gang rundt 250 f.Kr., da kartagerne begynte å trekke seg tilbake og begrenset seg selv til forsvaret av de få stedene hvor de var mulig, flyttet de alle innbyggerne i Selinunte til Lilybaeum, og ødela byen.
Krumkake
Krumkaker blir spist i Norge og i norske utvandrermiljø, som blant norskamerikanerer i den amerikanske Midtvesten. Det finnes også lignende krumkaker i tysk kultur.
Selinunte
Ødeleggelse
Det synes klart at byen aldri ble gjenoppbygd. Plinius den eldre nevner dens navn (Selinus oppidum), som om den eksisterte som en by i hans tid, men Strabon klassifiserer den tydelig som en utdødd by. Klaudios Ptolemaios nevner elven Selinus (Selinous), men ikke byen av samme navn. Thermae Selinuntiae (moderne Sciacca), som har avledet sitt navn fra den antikke byen, og synes å ha vært hyppig besøkt i romersk rid, var lokalisert ved en betydelig avstand, rundt 30 km, fra Selinunte: det var svovelholdige kilder som var høyt verdsatt av medisinske grunner, og var dedikert (som de fleste termisk kilder på Sicilia) til helgenen Calogerus eremitten (død 551) som bodde i nærheten av Sciacca. Ved senere tider ble de kalt for Aquae Labodes eller Larodes, det navn som det nevnes i Itinerarium Antonini.
Arkologiske levninger
Den antikken byen ligger ved havet, mellom elven Modione (antikkens Selinus/Selinous) i vest og elven Cottone i øst på to høye områder forbundet av et område lignende en salsete. Den sørlige delen av byen, ved siden av havet, inneholder akropolis som er basert på to kryssende gater og har mange templer (A, B, C, D, O). Den nordlige bydelen, lengre inn på landet, har husbygging i henhold til plansystemet til arkitekten Hippodamos fra Miletos, og er samtidig med akropolis og to nekropolis (Galera-Bagliazzo og Manuzza).
Andre viktige levinger er funnet på høyereliggende områder på andre siden av elvene i øst og vest for byen. I øst er det tre templer (E, F, G) og et nekropolis (Buffa) nord for den moderne landsbyen Marinella. I vest et de eldste levningene av Selinous: helligdommen Maloforos (epitet for Demeter) og de arkaiske nekropolis (Pipio, Manicalunga, Timpone Nero). Byens to porter var ved munningen av byens to elver.
Den moderne arkeologiske park, som dekker rundt 40 hektar, kan derfor bli delt i følgende områder:
Montenegrinsk
Montenegrinsk er et sørslavisk språk og det offisielle språket i Montenegro. Montenegrinsk er den normative varieteten av serbokroatisk og nært beslektet med språk som kroatisk og bosnisk. Språket er basert på den utbredte serbokroatiske dialekten štokavisk, mer spesifikt østhercegovinsk – som også er basis for standspråkene kroatisk, serbisk og bosnisk.
Stølsvatnet (Høyanger)
Stølsvatnet er en innsjø i Høyanger kommune i Sogn og Fjordane. Den er regulert som magasin for Matre M kraftverk.
Montenegrinsk
Historisk og tradisjonelt har det montenegrinske språket blitt kalt serbisk. Men da Jugoslavia gikk i oppløsning utover i 1990-årene, dukket ideen opp om et eget montenegrinsk språk, uavhengig av serbisk. I 2006 ble Montenegro en suveren stat, og med landets nye grunnlov i oktober 2007 vedtok staten at språket skal hete montenegrinsk. En egen språkstandard er fortsatt under utvikling, men språkets ortografi ble vedtatt sommeren 2009 – blant annet med innføringen av to ekstra bokstaver i det montenegrinske alfabetet. Vedtaket var imidlertid omstridt i Montenegro, og i 2017 vedtok parlamentet å ikke bruke de to nye bokstavene. Ifølge en folketelling fra 2011 oppga 230,000 av landets 620,000 innbyggere at de brukte montenegrinsk som sitt morsmål. 266,000 oppga serbisk, 33,000 brukte albansk og 33,000 brukte bosnisk.
Montenegrinsk skrives både med det latinske og det kyrilliske alfabetet, og de to alfabetene er jevnstilte gjennom grunnloven. Tross dette foretrekker regjeringen og forkjempere for montenegrinsk å bruke det latinske alfabetet.
Fylkesvei 203 (Nord-Trøndelag)
Fylkesvei 203 i Nord-Trøndelag gikk mellom Sela og Follafoss i Verran kommune. Veiens lengde var 25,0 km.
Da Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 ble veien del av fylkesvei 6330.
Villa Clara (provins)
Villa Clara er en av Cubas 14 provinser. I vest grenser den til provinsen Matanzas, i nord til Atlanterhavet, i øst til provinsen Sancti Spíritus og i sør til provinsen Cienfuegos.
Villa Clara er inndelt i 13 kommuner med Santa Clara som provinshovedstad. Før den administrative nyinndelingen i 1975, tilhørte Villa Clara samt provinsene Cienfuegos og Sancti Spíritus en større provins som het Santa Clara.
Provinsens kystlinje har en mengde viker, korallrev og sandstrender. I området rundt provinshovedstaden finnes en mindre rekke mindre fjell der det høyeste punkt er på 464 m over havets overflate. Provinsen har også en mange ferskvann som blir brukt til så vel nærings- som sportsfiske. I provinsen finnes også Cubas største elv, Río Sagua la Grande.
Næringsliv
Sukkerdyrkning og -foredling er viktigste næringsvei i provinsen og sysselsetter mange mennesker.
Forstag
Et forstag eller toppstag er det fremre staget på et seilfartøy. Det er en stående rigg som forhindrer at masten faller bakover. Det går vanligvis fra stevnen eller tuppen av baugsprydet til toppen av masta.
Østmarkmus
Østmarkmusa, Microtus levis, er den eneste smågnageren med fast bestand på Svalbard. Hit har den kommet med menneskelig hjelp, trolig som blindpassasjer mellom 1920 og 1960 på sovjetiske skip som fraktet høy til sovjetiske bosetninger ved Isfjorden. I dag har den etablert en bestand som har sitt kjerneområde ved Fuglefjella ved Isfjorden.
Østmarkmus er en nær slektning av markmus og fjellmarkmus, som lever på det norske fastlandet. Tidligere trodde man at "Svalbardmusene" tilhørte arten sørmarkmus, og det var først i 1990 at genetiske studier avslørte at det egentlig dreide seg om østmarkmus. Alle de nevnte artene er svært like av utseende og vanskelig å artsbestemme sikkert uten grundige undersøkelser.
Østmarkmusas nærmeste naturlige utbredelsesområde ligger 20 breddegrader lenger sør enn leveområdet på Svalbard. Den er altså opprinnelig ikke en høyarktisk art, og det er i utgangspunktet overraskende at den har klart å etablere seg på Svalbard. At den faktisk har klart det, tyder på en stor tilpasningsevne.
Bestandens kjerneområde på Svalbard er knyttet til helt spesielle biotoper med fuglegjødslede gresskråninger ved Fuglefjella mellom Grumantbyen og Bjørndalen. Hele bestanden finnes langs en 20 km lang, smal stripe langs Isfjorden, mellom Longyearbyen og Barentsburg. Forekomsten i Longyearbyen er neppe stabil, men avhengig av gjentatte innvandringer fra kjerneområdet.
I sitt naturlige utbredelsesområde graver østmarkmusa store gangsystemer i bakken (på samme måte som markmus og fjellmarkmus). På Svalbard er dette normalt ikke mulig på grunn av tele store deler av året, og fordi opptint jord om sommeren ofte er vasstrukken. I området ved Fuglefjella lever den derfor særlig inne i steinurer. Her er den beskyttet mot sin eneste naturlige fiende på Svalbard, polarreven, og til en viss grad mot det barske klimaet.
Det er likevel klimaet som styrer bestandssvingningene hos østmarkmus på Svalbard. I perioder med regn om vinteren kan det isolerende snølaget bli redusert, samtidig som føden blir vanskelig tilgjengelig som følge av ising. I slike perioder kan nesten hele bestanden omkomme. Det er da bare i den høyeste delen av leveområdet (inntil 600 moh.), der nedbøren også i milde vinterperioder faller som snø, at en liten rest av bestanden klarer seg. Disse individene kan imidlertid raskt gi opphav til en ny stor bestand etter kort tid.
Østmarkmusa er meget produktiv. Hunnene kan bli bedekket i en alder av 17 dager. Gjennomsnittlig kullstørrelse er 5,5 unger, og fire kull pr. sesong er vanlig.
Østmarkmusa er en ren planteeter. På Svalbard spiser den først og fremst gressarten polarreverumpe.
I 1999 ble det oppdaget at østmarkmusa på Svalbard er vert for bendelormen Revens dvergbendelorm. Denne parasitten kan medføre alvorlig sykdom hos mennesker. Faren for smitte til mennesker vurderes imidlertid foreløpig ikke som svært stor. Det har likevel blitt diskutert om man bør forsøke å bekjempe parasitten gjennom å legge ut ormekur i åter til polarrev, som er sluttvert for parasitten.
I Norsk svarteliste 2007 var østmarkmus vurdert til høy risko, men i Norsk svarteliste 2012 og Fremmedartslista 2018 er den nedgradert til lav risiko på grunn av begrenset invasjonspotensial og liten økologisk effekt.
Lodovico Buglio
Lodovico Buglio eller Buglius (kinesisk: 利類思, Li Leisi, født 26. januar 1606 i Mineo nær Catania på Sicilia, død 7. oktober 1682 i Beijing i Kina) var en italiensk Kinamisjonær, lingvist og matematiker tilhørende jesuittordenen.
Puolanka
Puolanka er en kommune i landskapet Kajanaland i Finland. Kommunen har cirka 3200 innbyggere og en areal på 2598,84 km² hvorav 137,18 km² er vann. Puolanka er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Hyrynsalmi, Paltamo, Pudasjärvi, Ristijärvi, Suomussalmi, Utajärvi og Vaala.
Lodovico Buglio
Liv og virke
Han trådte inn i jesuittordenen den 29. januar 1622. Etter en stor karriere som professor i humaniora og retorikk ved Collegium Romanum i Roma bad han om å bli sendt til Kinamisjonen.
Han kom til Kina i 1637 og ble der til sin død. Først var han i Macao. Der fikk han sin avsluttende forberedelse på sitt virke i Kina ved jesuittenes universitetskollegium São Paulo.
Med stor fremgang misjonerte han så i provinsene Sichuan, Fujian og Jiangxi. I Sechuan døpte han og en annen jesuitt, Gabriel de Magalhães, noen familier rundt Chengdu i 1640-årene, noe som vekket opprørslederen Zhang Xianzhongs vrede som lot dem arrestere og sendte dem til Beijing (1648). Her ble de gjort til tjenestefolk i husholdet til en embedsmann ved navn Su.
Mintaka
Mintaka eller Delta Orionis er stjernen til høyre i Orions belte i stjernebildet Orion. Mintaka ligger 900 lysår fra solsystemet. De to andre stjernene er Alnilam og Alnitak.
Lodovico Buglio
Liv og virke
I Shunzhi-keiserens tolvte regjeringsår (1655) skjenket keiseren dem en større tomt der de bygde en beskjeden kirke som de gav tittelen St. Josef. Den ble Beijings annen katolske kirke, og fikk tilnavnet Østkirken. Dette er det sted der den nåværende Østkirken (Dongtang) står nå.
Mintaka
Mintaka er et sammensatt stjernesystem, hvor hovedkomponenten er en dobbeltstjerne, hvor de to stjernene roterer rundt hverandre på 5,73 dager. Disse to stjernene har en lysstyrke på 70 000 ganger solens.
Kjesbuvatnet
Kjesbuvatnet er en innsjø i Verdal kommune i Trøndelag. Den er regulert som magasin for Ulvilla kraftverk.
Mintaka
I førkristen skandinavisk mytologi var beltet kalt Friggs spinnehjul eller Friggs rokk.
I kristen astromytologi er de tre stjernene de tre vise menn på vei til Betlehem (Sirius): Kasper, Melkior og Baltasar.
Lodovico Buglio
Liv og virke
Pater Buglio samarbeidet med jesuittpatrene Adam Schall, Ferdinand Verbiest og Gabriel de Magalhães ved reformen av den kinesiske kalender, og nøt sammen med dem godt av de to første Qing-keisernes tillit og aktelse.
Han led også under de få årene med misjonærforfølgelsene ansporet av Yang Guangxian og regenten Oboi under Kangxi-keiserens barndom, dvs. i annen halvdel av 1660-årene. Han ble arrestert i 1664, men løslatt av Kangxi-keiseren etter at han ble myndig og grep maten selv i 1669.
Pater Buglio ble meget bevandret i det kinesiske språk, og utgav en rekke verker på utmerket kinesisk. Hans verker på kinesisk omfatter i alt over 80 bind. De fleste verkene tjente til å utlegge og forsvare den kristne religion. Ved siden av del I og II av Thomas av Aquinos «Summa Theologica» oversatte han også Det romerske missale til kinesisk (1670). Breviaret og Det romerske rituale fulgte i 1674 og 1675. I og med at disse liturgiske bøker inneholdt en god del bibeltekster, må Buglio også regnes som en slags bibeloversetter, selv om han aldri oversatte noen hele deler av de bibelske bøker, bare de (mange) utdrag som forekommer i den katolske ordinarieliturgi.
Disse oversettelsene krever en særlig forklaring, idet Den katolske kirke generelt foreskrev at Messen skulle feires på latin – dermed skulle et kinesisk missale egentlig ha vært overflødig. Men jesuittene hadde ivret for at det skulle gjøres et særlig unntak for Kina, for bedre å kunne forme et kinesisk presteskap og for at messen skulle kunne feires på folkespråket i alle fall av de kinesiske prester slik at man slik kom den kinesiske høykultur imøte og fikk raskere gjennomsalg i hele det kinesiske folk. Denne planen ble approbert av pave Paul V som den 26. mars 1615 hadde tillatt dette både for messefeiring og forvaltningen av sakramentene. Denne tillatelsen, gitt til de kinesiske prester, ble imidlertid aldri utnyttet. Det er litt uklart hvorfor ikke, men det er nærliggende at det svært lave antall kinesiske prester førte til at det krevende oversettelsesarbeidet ikke fikk prioritet.
Da pater Philippe Couplet forsøkte å få tillatelsen fornyet i 1680-årene, nådde han ikke frem. I 1685 donerte Couplet et eksemplar av missalet (Misa jingdian) til paven, men noen fornyet tillatelse til messefeiring på kinesisk fulgte ikke. Dermed ble pater Buglios oversettelser knapt brukt. Det er igjen vanskelig å vite noe om den saksbehandling saken ble underkastet i Roma, og hvordan man tenkte. Men det er mulig at det henger sammen med et annet forslag som var blitt luftet tidligere: Kunne ikke kinesiske prester slippe å lære seg latin overhodet? Roma var imidlertid av den oppfatning at selv om meget ble oversatt til kinesisk, ville et presteskap som ikke behersket latin komme i fare for å miste kontakten med verdenskirkens liv og utvikling, og til å gli inn i heresier eller skisma.
I Den forbudte by i Beijing var han hovedmannen bak det som i ettertid er blitt kalt den kinesiske Mariavesper og er blitt betegnet som en musikkhistorisk sensasjon. Det var en stor utfordring for misjonærene å gjenskape katolsk bønneliturgi på en måte som ville være virkningsfylt og harmonisk, dvs. klinge vakkert og betagende i kinesiske ører. Blant de kinesiske nykonverterte var det enkelte musikere, men de kjente naturligvis bare den kinesiske musikkstil.
I 1676 kunne pater Buglio virkeliggjøre dette prosjekt, og av de store og små deler og bruddstykker som er bevart, kan man rekonstruere dette «lille officium for Den hellige Jomfru» (Shengmu xiao rike). Blant musikere som medvirket til denne fusjon av kinesisk og italiensk språk og musikk var også Francesco Anerio og komponisten og dikteren Wu Yushan, best kjent som Wu Li. Også elementer fra pater Matteo Riccis hånd var med.
Ved sin død ble han gitt statsbegravelse på jesuittenes gravsted Zhalan i Beijing.
Kullgruven Alte Haase
Kullgruven Alte Haase er en tidligere kullgruve i Sprockhövel i det sørlige Ruhrområdet i Tyskland. Gruven var i drift fra slutten av 1600-tallet frem til 1969 innenfor fløtsbergarter, og regnes som den eldste steinkullgruven i hele Ruhrområdet. Gruven er oppkalt etter dyrearten sørhare, og det var ganske vanlig å navngi de tidlige gruvene etter faunaen i området. Dokumentene fra gruvemyndighetene forteller at driften av gruven var ujevn i starten, og først fikk navnet «den gamle Haase» på slutten av 1700-tallet. På 1900-tallet hadde gruveområdet en størrelse på 47 km² og var en av de største gruveselskapene i Tyskland. En annen særegenhet ved gruven var dens fravær av gruvegass.
Sosiale medier
Sosiale medier er tjenester på Internett som ikke skiller mellom produsenter og konsumenter av innhold – innholdet lages i stor grad av brukerne selv – og som legger til rette for «mange til mange-kommunikasjon». Sosiale medier kjennetegnes gjerne ved at de er organiserte som virtuelle nettsamfunn og nettverk hvor påloggede brukere med hver sin brukerprofil kan kommunisere med hverandre, med medlemmer av selvorganiserte grupper, og eventuelt med alle brukere av det sosiale mediet eller hele Internett. Sosiale medier legger til rette for deling og videredeling av (lenker til) innhold, innhold videreformidles til et stort antall brukere på kort tid og det omtales da som at innholdet «går viralt» siden de spres mellom venner, kolleger og andre kjente.
Terje Vigen (1917)
Terje Vigen er en svensk stumfilm fra 1917 regissert av Victor Sjöström. Den er basert på Henrik Ibsens dikt med samme navn, som først ble publisert i Nytaarsgave for Illustreret Nyhedsblads Abonnenter for 1862.
Sosiale medier
Med interaksjon (samhandling) mellom brukerne menes blant annet deling, rating og tagging, eller å poste kommentarer til bilder, artikler eller annet innhold og informasjon.
Terje Vigen (1917)
Bakgrunn, produksjon og annet
Ibsen skrev det episke diktet Terje Vigen, inspirert av fortellinger han tidligere hadde hørt i Grimstad mens han var apotekerlærling der.
Den kretiske stat
Den kretiske stat (gresk: Κρητική Πολιτεία, Kritiki Politia, osmantyrkisk: كريد دولتى, Girit Devleti) var en stat etablert i 1898 etter en stormakts intervensjon på øya Kreta, av Storbritannia, Frankrike, Italia, Østerrike-Ungarn, og Russland). I 1897 fikk et opprør i Kreta Det osmanske riket til å erklære Hellas krig, noe som fikk Storbritannia, Frankrike, Italia og Russland til å gripe inn med den begrunnelse at Det osmanske riket ikke lenger klarte å opprettholde kontroll på området. Den midlertidige staten varte til øya ble de facto annektert av kongeriket Hellas i 1908, og de jure i 1913.
Terje Vigen (1917)
Bakgrunn, produksjon og annet
Filmen var den til da dyreste av AB Svenska Biografteaterns produksjoner med en kostnad rundt 60 000 kroner. Filmen hadde premiere 29. januar 1917 samtidig i Stockholm, Göteborg, Malmö samt København, med et fyldig programblad med Ibsens dikt in extenso, plakater av kunstneren Eigil Schwab og spesialkomponert musikk. Filmen fikk flere gode anmeldelser og ble vist på kinoer over hele Sverige.
Historien om skyld og tilgivelse utspiller seg nesten utelukkende ved og på havet. Havet spiller nesten en hovedrolle som protagonist. Det er ikke bare en bakgrunn, men også et speilbilde til de menneskelige aktørenes sjeleverden. Havet blir herved ikke bare framstilt som naturens poetiske skjønnhet, men også som en kraft som protagonisten må kjempe mot og bestå.
Sosiale medier
Eksempler på sosiale medier er sosiale nettsamfunn som Facebook, Twitter, Google+, LinkedIn, ResearchGate, YouTube, Myspace, Gowalla, men også spill via spillkonsoller (for eksempel PlayStation, Xbox, Nintendo, Steam eller andre nettbaserte spillplattformer og spillkanaler), wikier, blogging, videoblogging, crowdsourcing og så videre.
Terje Vigen (1917)
Bakgrunn, produksjon og annet
Filmen ble restaurert i 2006. Den er tintet i flere farger, har en lengde på 1160 meter og en varighet på 59 minutter. Mellomtitlene inneholdt ikke handlingsbeskrivelser eller dialoger, som ellers var praksis, men siterte kun utsnitt fra Ibsens dikt.
Sosiale medier
I motsetning til tradisjonelle og redaktørstyrte massemedier som tidsskrifter, aviser (både på papir og nett), TV og radio er det brukerne som selv fritt bestemmer innholdet, og ikke en overordnet aktør eller avsender.
Terje Vigen (1917)
Bakgrunn, produksjon og annet
Det finns også tre tyske filmer basert på Terje Vigen, utgitt 1910, 1920 og 1933.
Sosiale medier
Forkortelser og slang blir mye brukt på sosiale medier.
Terje Vigen (1917)
Handling
Filmen forteller den melodramatiske historien om den norske fiskeren Terje Vigen og hans familie. I begynnelsen ser vi en gammel mann, som fra sin hytte ser ut mot brenningene. Hans livshistorie blir nå fortalt i et tilbakeblikk: Den unge Terje Vigen er fisker. Havet gir ham, hans kamerater og også familiene et godt utkomme. Terje bor sammen med sin kone og lille datter i en liten hytte ved sjøen. Det går noen år. I 1809 har krigen mot Napoleon nådd den lille fiskerlandsbyen. Mennene kan ikke lenger utføre sitt arbeid, fordi kysten er blokkert av britene. Snart hersker det sult og nød i landsbyen. Terje våger seg på et utbrudd, for å hente korn i Danmark til de sultende i landsbyen. På tilbaketuren blir han tatt til fange av en nådeløs engelsk kaptein, en lord. For ham spiller Terjes motiver ingen rolle. Blokadeskipet tar med seg Terje til England. Han sitter arrestert der helt til krigen er slutt i 1814 og har med lengsel tenkt på sin familie. Gråsprengt reiser han tilbake til fiskerlandsbyen. Der må han bare konstatere at kona og datteren sultet i hjel på et fattighus. Atter går årene.
Sosiale medier
Popularitet i Norge
En norsk undersøkelse fra 2012 viste at antallet brukere av sosiale nettsamfunn i Norge var på 63 % i andre kvartal av 2012. Økningen var størst blant kvinnene og blant de eldste aldersgruppene. Samtidig sank bruken hos aldersgruppen 25 til 34 år, fra 87 til 82 prosent.
Terje Vigen (1917)
Handling
Vi er nå tilbake til filmens begynnelse. Den eldre Terje titter ut mot brenningene og det stormfulle havet fra sin hytte. I denne stormen kommer en engelsk yacht i havsnød. Han iler til for å hjelpe og oppdager at båtens eier er den samme mannen som hadde tatt ham til fange og ødelagt hans liv. Han stilles overfor et valg: Skal han hevne seg på denne mannen, hans hustru og datter - eller vil han redde dem?
Filmen avsluttes med et glimt fra den gamle kirkegården under en nedadstigende sol. Der ligger Terje Vigen begravet.
Frédéric Etsou-Nzabi-Bamungwabi
Frédéric Etsou-Nzabi-Bamungwabi (født 3. desember 1930 i Mazalonga i provinsen Equatore i daværende Belgisk Kongo, senere Zaïre, nå Kongo-Kinshasa, død 6. januar 2007 i Leuven i Belgia) var katolsk erkebiskop av Kinshasa, og kardinal.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Wallander – Blodsbånd
Blodsbånd er en svensk film fra.
Handling
Politiet i Ystad finner en båt i havnen som ser ut som et slaktehus. Det er blod overalt, men noen død person finner en ikke.
Straks etterpå flyter liket av en kvinne i land. Et av sporene i etterforskningen fører til Oskar Ung, en gammel kjæreste av Linda Wallander. Deres tidigere forhold vanskeliggjør Lindas arbeid med saken og Kurt krever at hun skal holde seg utenfor.
Men det viser seg å være lettere sagt enn gjort. Gammel kjærlighet ruster aldri.
Om filmen
Blodsband er den ellevte Wallanderfilmen i serien. DVD-en ble utgitt den 25. oktober.
Norgesbataljonen
Norgesbataljonen er navnet brukt på en frivillig svensk styrke organisert og trent av svenske myndigheter, i Sverige, i andre verdenskrigs siste måned. Styrken kom aldri i aktiv tjeneste.
Bakgrunn
Spørsmålet om bruk av svenske frivillige ble høsten 1944 og våren 1945 flere ganger diskutert i svensk presse, i den svenske regjeringen og mellom svenske politikere og Den norske legasjonen i Stockholm. Tanken om svensk innsats i Norge etter mønster av svenske Finlandsfrivilliges aktivitet under vinterkrigen, ble presset fram av svingninger i den svenske opinionen etter at Tyskland var kommet på defensiven. Opplysninger om tyskernes bruk av den brente jords taktikk i Finnmark og den nazistiske terrorbølgen i Norge våren 1945, som nå ble slått opp i svensk presse, vakte allmenn harme.
Den norske eksil-regjeringens første prioritet i forholdet til Sverige var på dette tidspunktet var å få lettet restriksjonene på de norske polititroppene satt opp i landet. Samtidig pågikk det sonderinger rundt mulighetene for en svensk intervensjon i Norge, dersom en slik forespørsel skulle komme fra norske eller allierte myndigheter. I desember 1944 ble det gitt tillatelse til å sende to kompanier fra Rikspolitiet inn i Finnmark, men de øvrige, ønskede lempningene lot vente på seg. Tanken om svensk intervensjon på de alliertes side ble i februar 1945 avvist av den svenske regjeringen. Imidlertid var det nå et økende, innenrikspolitisk press på de svenske myndighetene for å åpne for frivillig, svensk deltakelse på norsk side. Svensk-norska frivilligförbundet, en organisasjon som siden høsten 1944 blant annet hadde drevet fysisk forstring med tanke på framtidig krigsdeltakelse i Norge, sendte 15. mars en oppfordring til den svenske overkommandoen om at dets 200 medlemmer måtte innkalles til militær opplæring. Den 5. april godkjente forsvarsminister Per Edvin Sköld innkalling av en styrke av høyst bataljons størrelse (1000 mann) for oppsetning under svensk kommando, på svensk jord og i svenske uniformer, mot at den norske staten påtok seg å betale kostnadene.
Oppsetning
Etter at beslutningen om «Norgesbataljonen» ble gjort kjent i svensk presse 6. april, økte Svensk-norska frivilligförbundets medlemstall i løpet av få dager til over 1000. Den 19. april gikk forbundet ut med en stor vervningskampanje i svenske aviser, hvilket ytterligere øket tilstrømningen. Innen 22. april hadde 3000 frivillge meldt seg. Også et stort antall kvinner meldte seg til tjeneste som sykepleiere.
Kaptein H. G. Falkenberg ble utpekt til bataljonssjef. 23. april ble fastsatt som første innkallingsdag. Blant de innkalte var Gösta Benckert, som i april 1940 hadde ledet et kompani Finlandsfrivillige i forsvaret av Kongsvinger festning. Han ble utpekt som sjef for bataljonens tredje kompani. Trossnäs, ti mil fra grensen mot Norge, ble utpekt som øvingsområde. Den svenske Arméinspektionen bestemte at bataljonen først og fremst skulle trenes i «partisankrig», med vekt på sprengnings- og minetjeneste, strid i tettbygd strøk, fri strid og skyting. Dette til tross for at norske myndigheter hadde gitt uttrykk for at det man først og fremst trengte var artilleri, siden de norske polititroppene inntil nylig var blitt nektet dette.
David Michael Hope
David Michael Hope, baron Hope, (født 14. april 1940) var anglikansk erkebiskop av York. Han ble utnevnt til dette embetet i 1995 og satt til 2005.
Hope ble biskop i Wakefield i 1985, og deretter i London i 1991.
I 1995, på samme tid som han ble utnevnt til erkebiskop av York, gikk den kontroversielle britiske menneskerettighetsaktivisten Peter Tatchell ut og sa at Hope er homofil. Dette førte til at Hope innkalte til en pressekonferanse, der han sa at hans seksuelle orientering er et «uklart område» («gray area»), at han har «søkt å leve et sølibatært liv» og at han er «fullstendig lykkelig og fornøyd». Han ble etter dette akseptert av langt de fleste innenfor Den engelske kirke.
30. juni 2004 skrev han sammen med Rowan Williams, erkebiskop av Canterbury, og på vegne av alle de 114 anglikanske biskoper, et brev til Tony Blair der de uttrykte stor bekymring over den britiske regjeringens politikk med hensyn til Irak. De tok spesielt opp anklagene om mishandling av irakiske fanger.
1. august 2004 ble det annonsert at Hope planla å trekke seg tilbake og ville bli sogneprest i Ilkley i West Yorkshire. Han gjorde dette 28. februar 2005. 25. januar samme år ble det annonsert at han ville få et livsvarig baroni i Det forente kongerikes høyadel, og 25. mars fikk han tittelen baron Hope of Thornes.
Os gymnas
Os gymnas er en fylkeskommunal videregående skole på Osøyro i Bjørnafjorden kommune i Midthordland, ca. 28 km sør for Bergen sentrum. Skolen ble grunnlagt i 1966, og tilbyr utdanningsprogrammet studiespesialisering med programområde for realfag og språk, samfunnsfag og økonomi.
Utdanningstilbud
Vedtatt utdanningstilbud for skoleåret 2023-2024:
Ljan stasjon
Ljan stasjon er en jernbanestasjon på Østfoldbanen. Stasjonen ligger på Ljan i bydel Nordstrand i Oslo. Den ble åpnet i 1879, og i 1894 ble skrivemåten endret fra Lian til Ljan. Her stopper Vys lokaltog L2 mellom Stabekk og Ski. Fra Ljan stasjon til Oslo S er det 7,150 km. Stasjonen ligger 50,8 meter over havet.
Den opprinnelige stasjonsbygningen ble tegnet av Peter Andreas Blix og representerte hans normal for mellokstasjopn av 3. klasse — i likhet med stasjoner som Dilling, Rygge, Råde, Onsøy, Greåker, Sandesund, Skjeberg og Berg. I 1923 fikk stasjonen fikk stasjonen ny bygning tegnet av Gudmund Hoel og Gerhard Fischer. Den er fredet, mens den gamle stasjonsbygningen er revet.
Alnilam
Alnilam, også kalt Epsilon Orionis, er den midterste stjernen i Orions belte i stjernebildet Orion. Det er den 30. klareste stjernen på himelhvelvingen, og er en blåhvit kjempestjerne. Sammen med Mintaka og Alnitak danner Alnilam Orions belte.
Alnilam er kommet så langt i sitt livsløp at den i løpet av de nærmeste millioner år vil utvikle seg til en rød superkjempe og eksplodere som en supernova. Stjernen har en sterk solvind, som gjør at den mister 20 millioner ganger mer masse enn sola.
Bletogona
Bletogona er en slekt av tropiske sommerfugler som tilhører gruppen Melanitini i underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae). Denen slekten er bare kjent fra Sulawesi.
Freiheitliche Partei Österreichs
Freiheitliche Partei Österreichs (det østerrikske frihetspartiet, FPÖ) er politisk parti på høyresiden av østerriksk politikk. Det er representert i Østerrikes parlament, landdagene og de fleste kommunestyrer. Det har sittet i regjering i tre perioder, fra 1983 til 1986, 2000–2003 og 2017–2019. I det siste tilfellet gikk partiet ut av regjering som en følge av en politisk skandale, senere kalt Ibiza-affæren.
FPÖ er ofte karakterisert som høyrepopulistisk.
Partiet inngikk i 2015 i regjeringskoalisjon med det sosialdemokratiske SPÖ i delstaten Burgenland.
Historie
Partiet ble grunnlagt i 1955 i Wien. Det har sine røtter i den tysknasjonale (pantyske) bevegelsen, og gikk hovedsakelig ut fra Verband der Unabhängigen, som besto av såvel tidligere nasjonalsosialister, antiklerikale liberalere som var redd for at Østerrike skulle bli isolert fra omverdenen og tyske nasjonalister. Mange medlemmer kom fra det stortyske folkepartiet, som eksisterte mellom 1920 og 1934.
I 1983 gikk partiet for første gang inn i regjeringskoalisjon, da med det sosialdemokratiske SPÖ. FPÖ var på denne tiden ledet av den liberale Norbert Steger. Stemningen på grasrota i partiet og i ledelsen i visse delstater var imidlertid først og fremst tysknasjonal. På landsmøtet i 1986 iscenesatte den høyreradikale tankesmia «Lorenzener Kreis» et regelrett kupp mot den liberale ledelsen. FPÖ fikk dermed sin nye populistiske leder Jörg Haider, som skulle lede partiet inn i en svært framgangsrik periode.
Ideologisk betydde skiftet av lederskap en sterk høyredreining. Partiledelsen knyttet faste kontakter til ekstreme grupper på ytre høyre og samarbeidet nært med kretsen rundt tidsskriftet Die Aula. De kjente høyreradikalerne Otto Scrinzi og Andreas Mölzer inntok sentrale posisjoner.
Politisk betydde skiftet at Europas mest markante populistleder fikk utfolde seg fritt både innen partiet, der Haider utøvet sterk sentral kontroll, og i østerrikske media, der Haiders personlige utstråling og evne til å refortolke østerriksk politikk i populistisk forstand ga partiet stadig flere tilhengere.
Ved parlamentsvalget i 1999 fikk partiet 26,9% og ble nest største parti. Fra 2000 til 2007 satt det i en koalisjonsregjering med det konservative partiet, ledet av Wolfgang Schüssel. Frihetspartiets Susanne Riess-Passer var visekansler.
Regjeringsdeltakelsen slo negativt ut for partiet både på meningsmålinger, i valg og for partiet som organisasjon. Kjennere snakker om en «implosjon» av partiet og forklarer dette med at partiet etter sin populistiske vending i 1986 hadde hentet mye av sin støtte fra den «fundamentalopposisjonelle» stemningen Haider klarte å skape. Ved å framstille SPÖ og ÖVP som et ugjennomtrengelig maktkonsortium og henvise til faktisk korrupsjon og skandaler hausset Haider opp den allerede eksisterende misnøyen med det politiske systemet i Østerrike.
I det FPÖ selv gikk inn i regjering gikk luften ut av deres tidligere kritikk, som hadde skaffet partiet så mange stemmer og som hadde rettet seg mot selve systemet. Våren 2005 hadde forfallet kommet så langt at Haider, sammen med ledelsen i FPÖ, bestemte seg for å danne et nytt parti, det såkalte «Alliansen for Østerrikes framtid», BZÖ (Bündnis Zukunft Österreich).
Eyjólfur Kjalar Emilsson
Eyjólfur Kjalar Emilsson (født 1953 i Reykjavík på Island) er en islandsk spesialist på gresk filosofi og professor i filosofi ved Universitetet i Oslo.
Franca
Franca og Franka er kvinnenavn med opprinnelse i latinske franciscus, «franskmann». Franca kan være en kortform av Francesca som har samme opprinnelse.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Oh Uganda, Land of Beauty
«Oh Uganda, Land of Beauty» er siden 9. oktober 1962, den dagen Uganda erklærte sin uavhengighet, landets nasjonalsang. Den er skrevet og komponert av George Wilberforce Kakoma og Peter Wingard.
Ikke lenge før landet ble uavhengig ble tre komiteer opprettet, disse skulle spesifisere landets nasjonalsymboler. Senteza Kajubi var formann for komiteen som skulle utrede nasjonalsangen, og en landsomfattende kampanje ble startet for å få inn komposisjoner. Man ville ha en nyskrevet komposisjon som handlet om landets fremtid, som var festlig og dessuten måtte den være harmonisk i alle stemmeleier. I juli 1963 ble Kakomas komposisjon valgt, etter sigende ble den til i løpet av en natt like før fristen for å sende inn komposisjoner utløp.
Pål Spilling
Bakgrunn
Spilling var cand.real. fra Universitetet i Oslo (1963) og hadde doktorgrad i kjernefysikk fra Universitetet i Utrecht i Nederland (1968).
Karriere
Etter avsluttet doktorgrad arbeidet han med kjernefysikk ved Technische Universiteit Eindhoven i Nederland inntil han i januar 1972 begynte som forsker ved Forsvarets forskningsinstitutt (FFI) på Kjeller. I 1974 ble han med i FFIs forskergruppe ledet av Yngvar Lundh som arbeidet med pakkesvitsjet dataoverføring i samarbeid med ARPANET-prosjektet i USA. ARPANET var forløperen til Internett, og den første ARPANET-noden utenfor USA ble satt i drift på Kjeller i juni 1973 for FFIs forskningsprogram. I slutten av juli 1973 ble en ARPANET-node også satt i drift ved University College London (UCL).
Spilling hadde et forskeropphold i avdelingen til professor Peter Kirstein ved UCL i 1975, der han blant annet arbeidet sammen med Vinton G. Cerf. Peter Kirstein skriver: