cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Romeo og Julie
1600- og 1700-tallet
Thomas Otways The History and Fall of Caius Marius, som var en av de mer ekstreme Shakespeareadapsjonene under Restaurasjonen, hadde urpremiere i 1680. Scenen er flyttet fra Verona i renessansen til antikkens Roma; Romeo er Marius, Julie er Lavinia, feiden er mellom patrisiere and plebeiere; og Lavinia våkner fra sin søvn før Marius dør. Otways versjon var en suksess, og ble fremført de neste sytti år. Hans påfunn i sluttscenen var enda mer levedyktig, og ble brukt i adapsjoner gjennom de neste 200 år: Theophilus Cibbers adapsjon i 1744, og David Garricks i 1748, brukte begge en variasjon av den. Disse versjonene eliminerte også elementer som ble ansett som upassende. For eksempel overførte Garricks versjon alt språk som beskriver Rosalind til Julie, for å understreke idealet om trofasthet og tone ned kjærlighet-ved-første-blikk temaet.
Den tidligste kjente produksjonen i Nord-Amerika var en amatøroppsetning i 1730.
1800-tallet
Garricks bearbeiding av skuespillet var veldig populær, og gikk i nesten et århundre. Ikke før i 1845 kom Shakespeares originalversjon tilbake til scenen i USA med søstrene Susan og Charlotte Cushman som Julie og Romeo, og igjen i 1847 i Storbritannia med Samuel Phelps på Sadler's Wells Theatre. Cushman fulgte Shakespeares versjon, og hennes fremstilling av Romeo ble berømmet av flere; The Times skrev at Cushman forvandlet Romeo fra en tørr rutine til et kreativt, levende menneske. Dronning Victoria skrev i sin dagbok at «ingen kunne ha gjettet at det var en kvinne som spilte». Cushmans suksess brøt Garricks tradisjon og beredte grunnen for at også senere fremføringer kunne vende tilbake til den originale historien.
Mange Shakespeareoppsetninger på midten av 1800-tallet hadde to fremtredende trekk: de var laget for å fremme hovedrolleinnehaverens karriere, med biroller klippet vekk eller marginalisert for å gjøre de sentrale rollene mer prominente; og for det andre ble det ofte brukt spektakulære og forseggjorte kulisser (som krevde lange pauser for sceneendringer) og med hyppig bruk av tablåer. Henry Irvings oppsetning i 1882 på Lyceum Theatre, London (med ham selv som Romeo og Ellen Terry som Julie) blir betraktet som en karakteristisk utgave i den visuelle stilen. I 1895 la Johnston Forbes-Robertson grunnlaget for en mer naturlig fremføring av Shakespeare. Forbes-Robertson unngikk Irvings overdådige fremføring og viste i stedet en jordnær Romeo, som framførte den poetiske dialogen som realistisk prosa og unngikk melodramatisk staffasje.
1900-tallet
John Gielguds New Theatre-oppsetning i 1935 hadde Gielgud og Laurence Olivier som Romeo og Mercutio, og byttet roller etter seks uker, med Peggy Ashcroft som Julie. Gielgud brukte en kombinasjon av Q1- og Q2-tekstene, og lot kulisser og kostymer samsvare best mulig med Shakespeares tid. Oppsetningen var en økonomisk suksess, og førte til en bølge av oppsetninger med økt periodeautentisitet. Olivier sammenlignet senere sin fremførelse med Gielguds: «John var spirituell, følsom, skjønnhet og abstraksjoner; selv vektla jeg jord, blod og menneske. Jeg følte at John overså den jordnære delen, og det fikk meg til å vektlegge den. Uansett, da jeg spilte Romeo følte jeg det som et kall, jeg skulle tilføre rollen mer realisme»
Gjennom århundret ble publikum, trolig påvirket av kinoens estetikk, mindre villig til å akseptere skuespillere som var merkbart eldre enn tenåringene de spilte. Franco Zeffirellis produksjon på Old Vic i 1960 var et viktig forsøk på å bruke yngre skuespillere, med John Stride og Judi Dench i hovedrollene. Oppsetningen var også grunnlaget for hans film i 1968. Zeffirelli lånte fra Brooks idéer, selv om han fjernet rundt en tredjedel av skuespillets tekst for å gjøre det mer tilgjengelig. I et intervju med The Times, sa han at skuespillets «sammenvevde motiver av kjærlighet og generasjonskonflikt» hadde relevans i samtiden.
Nylige oppføringer plasserer ofte skuespillet i samtidens verden. I 1986 la Royal Shakespeare Company handlingen til et moderne Verona. Springkniver erstattet sverd, ball ble til dopfylte rockefester, og Romeo begikk selvmord med en sprøyte. I 1997 produserte Folger Shakespeare Theatre en versjon som var lagt til en typisk forstedsverden. Romeo sniker seg inn på Capulets grillfest for å møte Julie, og Julie oppdager Tybalts død mens hun sitter i en time på skolen.
Skuespillet blir noen ganger gitt en historisk setting, for å la publikum reflektere på de underliggende konfliktene. Det har blitt satt midt i Israel/Palestina-konflikten, i apartheidens Sør-Afrika, og i etterdønningene av Pueblo-opprøret. På lignende vis er Peter Ustinovs komedieversjon fra 1956, Romanoff and Juliet, satt i et fiktivt sentraleuropeiske land under den kalde krigen. En liksom-viktoriansk revisjonistisk versjon av Romeo og Julies siste scene (med en lykkelig slutt, Romeo, Julie, Mercutio, og Paris bragt tilbake til livet, og Benvolio som avslører at han er Paris' elskede, Benvolia, i forkledning) utgjør en del av 1980-tallets skuespill The Life and Adventures of Nicholas Nickleby. Shakespeare’s R&J, av Joe Calarco, gjør klassikeren om til en moderne fortelling om tenåringers homoseksuelle oppvåkning.
Musikk
Minst 24 operaer er basert på Romeo og Julie. Den tidligste, Romeo und Julie fra 1776 er et singspiel av Georg Benda; det utelater flesteparten av rollefigurene og mye av handlingen, og har en lykkelig slutt. Syngespillet blir ved sjeldne tilfeller fotsatt oppført. Gounods Roméo et Juliette fra 1867 med libretto av Jules Barbier og Michel Carré var en suksess fra første framførelse og settes ofte opp i vår tid. Bellinis I Capuleti e i Montecchi blir også satt opp fra tid til annen, men har til dels fått dårlig omtale fordi kritikerne oppfatter at man har tatt seg friheter med Shakespeare. Noe urettferdig er denne kritikken med tanke på at Bellini og hans librettist, Felice Romani arbeidet fra italienske kilder, særlig Romanis libretto for en opera av Nicola Vaccai, og ikke eksplitt ut fra Shakespeares skuespill.
Roméo et Juliette av Berlioz er en «symphonie dramatique», et storskala verk i tre deler for blandete stemmer, kor og orkester, som hadde premiere i 1839. Pjotr Tsjajkovskijs fantasi-overture Romeo og Julie (1869, revidert i 1870 og 1880) er et langt symfonisk dikt, som inneholder den berømte melodien kjent som «love theme». Tsjajkovskijs metode med å bruke det musikalske temaet som et ledetema på ballet, i balkongscenen, på Julies soverom, og i graven har også senere regissører benyttet seg av: for eksempel blir Nino Rotas kjærlighetstema brukt på en lignende måte i Zeffirellis film i 1968, det blir også Des'rees Kissing You i filmen fra 1996. Andre klassiske komponister som ble påvirket av skuespillet omfatter Johan Svendsen (Romeo og Julie, 1876), Frederick Delius (A Village Romeo and Juliet, 1899–1901) og Wilhelm Stenhammar (Romeo och Julia, 1922).
Den best kjente ballettversjonen er Prokofievs Romeo og Julie (1935). Den ble opprinnelig bestilt av Kirov-balletten, men ble først avvist av dem når Prokofiev forsøkte en lykkelig slutt, og ble senere avvist igjen på grunn av den eksperimentelle musikken. Den har senere fått en enorm popularitet, og har blitt koreografert av blant andre John Cranko (1962) og Kenneth MacMillan (1965).
Skuespillet blir sitert eller henvist til i flere jazzverker, inkludert Peggy Lees Fever (1956). Duke Ellingtons Such Sweet Thunder inneholder en del med tittel «The Star-Crossed Lovers», hvor paret blir representert av tenor- og altsaxofon: kritikere bemerket at Julies sax dominerer stykket, heller enn å vise et bilde av likhet. Skuespillet blir også sitert i popmusikk, blant annet i sanger med The Supremes, Bruce Springsteen, Tom Waits og Lou Reed. Den mest kjente av disse er Dire Straits' Romeo and Juliet. Taylor Swifts sang Love Story gir Romeo og Julies kjærlighetshistorie en lykkelig slutt.
Den mest berømte musikkteateradapsjonen er West Side Story med musikk av Leonard Bernstein og tekst av Stephen Sondheim. Det hadde debut på Broadway i 1957 og på West End i 1958, og ble en populær film i 1961. Denne versjonen oppdaterte settingen til midten av 20. århundre i New York City, og de krigerske familiene til etniske gjenger. Andre musikalske adapsjoner inkluderer Terrence Manns rockemusikal fra 1999, William Shakespeare's Romeo and Juliet, skrevet med Jerome Korman, Gérard Presgurvics Roméo et Juliette, de la Haine à l'Amour fra 2001 og Riccardo Cocciantes Giulietta e Romeo fra 2007.
Litteratur og kunst
Romeo og Julie ble trendsettende i samtiden. Tidligere hadde ikke romantiske forviklinger blitt regnet som et verdig nok emne å skrive en tragedie om. Harold Bloom formulerte det som at Shakespeare oppfant «formelen som gjorde seksualiteten erotisk når den utspiller seg i dødens skygge» Det er ingen av Shakespeares verker som har blitt gjenskapt i like mange ulike former som Romeo og Julie: prosa, versefortellinger, drama, opera, orkester- og kormusikk, ballett, film, TV og maleri. Ordet «Romeo» har endog blitt et synonym for «mannlig elsker» i engelsk og andre språk.
Romeo og Julie ble parodiert, eller sitert, allerede mens Shakespeare levde: Henry Porters Two Angry Women of Abingdon (1598) og Thomas Dekkers Blurt, Master Constable (1607) inneholder begge balkongscener der en jomfruelig heltinne deltar i vågalt ordspill. Skuespillet har satt utallige spor i senere litteratur. For eksempel utgjør forberedelsene til en fremførelse en stor del av handlingen i Dickens' Nicholas Nickleby.
Film
Romeo og Julie kan muligens være tidenes mest filmatiserte skuespill. De mest påaktede filmatiseringene er George Cukors film fra 1936 - som ble nominert til 4 Oscarpriser, Franco Zeffirellis film fra 1968, og Baz Luhrmanns MTV-inspirerte Romeo + Juliet fra 1996. De to siste var begge, i sin tid, den Shakespearefilmen med høyest inntjening noensinne. Romeo og Julie ble først filmatisert i stumfilmens dager, av Georges Méliès, men denne filmen er nå tapt. Skuespillet ble først hørt på film i The Hollywood Revue of 1929, der John Gilbert fremførte balkongscenen mot Norma Shearer.
Shearer og Leslie Howard, som til sammen var mer enn 75 år gamle, spilte forelskede tenåringer i George Cukors 1936-filmatisering for MGM. Hverken kritikere eller publikum likte dette. Kinogjengere syntes filmen var «for kunstnerisk», og holdt seg borte slik de hadde gjort fra Warner's A Midsummer Night Dream ett år tidligere. Denne reaksjonen skremte filmselskapene, og i de kommende ti år ble det ikke laget Shakespearefilmer i Hollywood. Renato Castellani vant Gulløven på Filmfestivalen i Venezia for sin film fra 1954. Denne filmens Romeo, Laurence Harvey, var allerede en erfaren filmskuespiller. Derimot var Susan Shentall, som Julie, en handelsskoleelev som ble oppdaget av regissøren på en pub i London, og fikk rollen på grunn av sitt «pale sweet skin and honey-blonde hair».
Franco Zeffirellis 1968-film blir beskrevet av Stephen Orgel som «full av pene unge mennesker, mens kamera og pirrende technicolourfarger gjør mest mulig ut av deres sensualitet og utseende» («beautiful young people, and the camera, and the lush technicolour, make the most of their sexual energy and good looks». ) Zeffirellis tenåringshovedroller, Leonard Whiting og Olivia Hussey, var allerede erfarne skuespillere. Zeffirelli er blitt spesielt berømmet for sin regi i duellscenen hvor man viser utagerende ungdom ute av kontroll. Filmen spilte på kontroversiell, grenseoverskridende sensualitet når Zeffirelli lot den da bare 15 år gamle Hussey spille naken i bryllupsnatt-scenen.
Baz Luhrmanns Romeo + Juliet fra 1996 lykkes både som film og som soundtrack med å nå gjennom til «MTV-generasjonen», et ungt publikum i samme aldersgruppe som historiens figurer. Luhrmanns versjon er vesentlig mørkere enn Zeffirellis, og en lagt til det krasse, voldelige, og overfladiske samfunnet i Verona Beach og Sycamore Grove. Leonardo DiCaprio var Romeo. Julie ble spilt av Claire Danes, og hun høstet mange godord for å spille med en likevekt og visdom som man vanligvis bare ser hos eldre og mer erfarne skuespillere, og for at hun var den første filmskuespiller som framførte Julies replikker på en spontan og naturlig måte.
I Norge
Skuespillet ble utgitt for første gang på norsk i 1930, gjendiktet av Gunnar Reiss-Andersen som en del av en åttebindsutgave av Shakespeares skuespill. André Bjerkes gjendiktning til riksmål utkom i 1970. Til nynorsk finnes gjendiktninger av Halldis Moren Vesaas, utgitt 1964 og Edvard Hoem, utgitt 1985. Håvard Rems gjendiktning til bokmål ble først brukt på Rogaland teater i 1987. Tegneserieskaperen InkaLill laget en tegneserieversjon av historien til Den Norske Operas oppsetning i 1999. En gjendiktning til nordnorsk ved Ragnar Olsen ble oppført på Hålogaland teater i 2007.
Johan Svendsen komponerte sin ''Opus 18. Romeo og Julie, fantasi for orkester'' i 1876. Verket hadde uroppføring 14. oktober 1876 i Christiania.
Fotnoter
Alle henvisninger til Romeo and Juliet, hvis ikke annet er oppgitt, er hentet fra Arden Shakespeare andre utgave (Gibbons, 1980) basert på Q2 teksten fra 1599, med elementer fra Q1 fra 1597. Etter dennes referansesystem, som benytter Romertall, betyr II.ii.33 akt 2, scene 2, linje 33, og en 0 i stedet for et scenenummer henviser til prologen for den akten.
Johan Dahl
Johan Dahl (født 19. september 1959) er en færøysk forretningsmann og politiker (Sb.).
Han vokste opp på Suðuroy på Færøyene. Han gikk i lære i både bank og verftsindustri. I 1982 ble han direktør i familiens handel- og verftsvirksomhet i Vágur, som ble etablert av hans oldefar Jacob Dahl. Virksomheten gikk konkurs under bankkrisen på Færøyene i 1990. Dahl ble så gründer av flere foretak innen fiskeindustrien.
Han ble utnevnt til fiskeriminister i Jóannes Eidesgaards første regjering i 2004, men måtte gå av få uker senere. Dahl var formann i Lagtingets utenrikskomité fra 2004 til 2008 og formann i Lagtingets næringskomité fra 2006 til 2008.
Han var nestformann i Sambandsflokkurin fra 2007 til 2015, mens Kaj Leo Johannesen var partiformann.
Johan Dahl var næringsminister i Kaj Leo Johannesens regjeringer fra 2008 til 2005 og fiskeriminister fra mai 2011 til regjeringsskiftet i november samme år.
Frederick Lauer
Frederick «Fred» W. Lauer (født 13. oktober 1898, død 7. desember 1960) var en amerikansk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris, 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
Lauer vant en olympisk bronsemedalje i vannpolo under Sommer-OL 1924 i Paris. Han var målvakt på det amerikanske laget som kom på tredjeplass i vannpoloturneringen bak Frankrike og Belgia. Det var tretten nasjoner som stilte lag. Lauer spilte alle fem kampene som målvakt for USA i OL-turneringen.
Blackfoot (band)
Blackfoot er et southern rock-band fra Florida, USA, stiftet i 1972.
Richie Havens
Richie Havens (dåpsnavn: Richard Pierce Havens; født 21. januar 1941 i Brooklyn, død 22. april 2013 i Jersey City) var en amerikansk gitarist, sanger og låtskriver. Hans musikk besto av elementer fra folkrock, soul, funk, og rhythm and blues. Han er best kjent for sin intense og rytmiske gitarstil, ofte i åpen stemming, sjelfylte versjoner av egne og kjente pop- og folkrocksanger. Han åpnet Woodstockfestivalen i 1969 med den akustiske gitarlåten «Motherless Child», hvor han improviserte det kjente refrenget «Freedom... Freedom!».
Woodstock
Havens etterlot seg tre barn, fem barnebarn og to oldebarn.
Ransta
Ransta er et tettsted i Sala kommune i Västmanlands län i landskapet Västmanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 881 innbyggere.
Ibrox undergrunnsstasjon
Ibrox undergrunnsstasjon er en stasjon på Glasgows undergrunnsbane, ved Ibrox. Stasjonen var kjent som Copland Road fram til 1977. Stasjonen har linjer, med en plattform på hver side.
Ibrox Stadium, Rangers FCs hjemmestadion, ligger like i nærheten av stasjonen, og den har en ekstra utgang ved Woodville Street for å takle den store pågangen på kampdager. Når det ikke er aktivitet på Ibrox Stadium er stasjonen som regel rolig; fra 31. mars 2004 til 31. mars 2005 var det 540 000 reisende på stasjonen.
Transocean
Transocean (nyse: RIG) er verdens største boreselskap og verdens største riggselskap med en total flåte på 80 enheter. Av disse kan 36 enheter operere på dypt vann, slik at Transocean også er verdens største dypvannsselskap. På norsk sokkel opererer de flyttbare boreriggene Polar Pioneer, Transocean Arctic, Transocean Searcher,Transocean Winner, Transocean Barents, Transocean Spitsbergen og Transocean Leader
Selskapet er en sammenslåing av flere andre selskaper. I 2000 gikk Sedco Forex og Transocean sammen, og det nydannede selskapet ble hetende Transocean Sedco Forex. I 2001 kjøpte selskapet Reading & Bates Falcon. Selskapsnavnet ble endret til nåværende navn i 2002.
Sedco Forex var en del av Schlumberger inntil, 2000 da det ble skilt ut fra moderselskapet. Sedco Forex var en sammenslåing av the Southeast Drilling Company (Sedco) og det franske boreselskapet Forex.
Transocean ble skilt ut fra Sonat Inc, som Sonat Offshore i 1990. Den 27. november 2007 fusjonerte Transocean med GlobalSantaFe Corporation.
Selskapet sysselsetter 11,600 ansatte verden over. Det er registrert i Vernier, Sveits mens hovedkontoret ligger i Houston, Texas. Selskapet har kontorer i 20 land over hele verden, med større kontorer i Stavanger, Aberdeen, Perth, Brasil, og Indonesia.
Transocean driver oljeleting for blant andre Equinor, BG, Shell og Marathon.
14. august 2011 la Transocean fram et bud på å kjøpe Aker Drilling, som ble akseptert av Kjell Inge Røkke.
Alfred Næss (skøyteløper)
Alfred Ingvald Næss (født 26. april 1877, død 6. juli 1955 i Strasshof utenfor Wien) var en norsk skøyteløper med flere internasjonale mesterskap og verdensrekorder.
Næss gikk for Idrettsklubben Tjalve, og var en av Norges beste løpere i årene før forrige århundreskiftet. Han vant EM på skøyter 1895, herrer i Budapest og var blant de fremste i EM og VM også i 1894, 1897, 1898 og 1900. Han vant også NM på skøyter, allround for herrer i 1899, da han gikk for Oslo Skøiteklub. Næss var den første som gikk under 50 sekunder på 500 m (49,4 på Hamar stadion 5. februar 1893). Seinere forbedret han verdensrekorden på 500 m to ganger – siste gang til 47,0 (Hamar den 24. februar 1894). Senere opptrådte han med kunstløp i vaudeville-teatre, ofte sammen med Freda Maier Westorgaard of Frankenberg (1890–1976) som også døde i Strasserhof.
Piotr Jaroszewicz
Piotr Jaroszewicz (født 9. oktober 1909, i Nieśwież, det russiske keiserdømmet, død 1. september 1992, i Warszawa, Polen) var en polsk kommunistisk politiker. Han fungerte som statsminister i Polen mellom 1970 og 1980.
Etter utbruddet av den andre verdenskrig og den påfølgende nazi-sovjetiske alliansen flyttet han til den sovjetokkuperte delen av Polen. Men den 10. juli 1940 ble han deportert til Slobodka i Arkhangelsk sammen med sin første kone Oksana Gregorevna og deres datter Olila som da bare var noen få måneder gammel.
I 1943 ble han en del av den første polske hæren til general Zygmunt Berling. Året etter ble han med i polske kommunistpartiet, Polska Partia Robotnicza, og ble forfremmet til nestleder og senere til politiske sjef for hele den 1. polske armé.
Etter at den andre verdenskrigen var over ble han viseminister for det polske forsvaret (1945–1950). Fra 1956 var han Polens ambassadør til organisasjonen COMECON. Samtidig mellom 1952 og 1970 tjenestegjorde han som stedfortredende statsminister i Polen, og for en kort periode (1954–1956) var han minister for gruveindustrien i Polen.
Jaroszewicz var også medlem av sentralkomiteen i PZPR siden opprettelsen i 1948. Fra desember 1970 til februar 1980 var han statsminister i Polen.
Piotr Jaroszewicz og hans kone Alicja Solska ble myrdet den 1. september 1992 under mystiske omstendigheter i deres hus i Anin nær Warszawa. Skjebnen til hans første kone og deres felles datter Olila er fremdeles ikke gjort kjent for offentligheten.
Holyhead
Holyhead (walisisk Caergybi, «St. Cybis fort») er den største byen i grevskapet Anglesey i det nordvestlige Wales. Den ligger ikke på selve øya Anglesey, men på Holy Island, som har broforbindelse med hovedøya.
Sentrum ligger rundt St. Cybis kirke, Kirken i Wales, som er bygget innenfor det eneste romerske fort i Europa med bare tre murer – den fjerde muren var havet, som nådde fram til fortet. Romerne bygde også et fyrtårn på toppen av Holyheadfjellet i Mynydd y Twr, en prehistorisk festning. Området har den høyeste konsentrasjonen i Storbritannia av spor etter prehistoriske boliger, gravkammere og steinstøtter.
Holyhead er mest kjent for sin travel ferge- og frakthavn. Stena Line har sitt hovedkontor i området. Blant fergerutene er den til Dublins havneby Dún Laoghaire den mest kjente; den er den viktigste forbindelsen for overflatetrafikk mellom det sentrale og nordlige England og Irland. Postveien fra London som ble anlagt av Thomas Telford på begynnelsen av 1800-tallet var sentral i å etablere Holyhead som havneby.
Byens betydning som maritimt senter var på sitt høyeste i det 19. århundre, da en omkring 4 km lang molo ble bygget. Denne ga en sikker havn på den stormfulle sjøveien til Liverpool og industrihavnene i Lancashire.
Den viktigste industrien i Holyhead er nå basert på aluminium. Rio Tinto's Anglesey Aluminium driver et enormt aluminiumsverk i utkanten av byen, og det finnes også et bauxittraffineri i nærheten. Det importeres bauxitt og aluminiumsmalm fra Jamaica og Australia over byens havn. Et transportbånd går under byen fra havnen til fabrikkene slik at man slipper veitransport.
Holyhead var vertskap for den nasjonale Eisteddfod i 1927.
Kolp
Kolp (russisk: Колпь) er ei elv i Leningrad og Vologda oblast i Russland. Den er ei høyre sideelv til Suda (i Volgas nedbørfelt). Elva er 254 kilometer lang og har et nedbørfelt på 3 730 km². Middelvannføringen 30 kilometer fra munningen er 25,2 m³/s.
Største sideelver er Vesjarka og Krupen. Ved elva ligger byen Babajevo.
București Sud kraftverk
București kraftverk er et varmekraftverk i byen București i Romania. Installert total produksjonseffekt er 550 MW. Operatør er energiselskapet SC Electrocentrale București SA. Brenseltypen er naturgass, tungolje og koks. Anlegget ble påbegynt omtrent 1965, og stod ferdig i 1975.
Utslippet av CO2 var 1,8 millioner tonn i 2005. CO2-utslippene gikk noe ned i 2008 og var ca. 1 386 000 tonn, mens det samme årets kvote var 1,461 mill tonn.
George Mitchell (vannpolospiller)
George Frederick Mitchell (født 23. april 1901, død 3. november 1988 i Alameda i California) var en amerikansk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris og 1928 i Amsterdam.
Mitchell vant en olympisk bronsemedalje i vannpolo under Sommer-OL 1924 i Paris. Han var med på det amerikanske laget som kom på tredjeplass i vannpoloturneringen bak Frankrike og Belgia. Det var tretten nasjoner som stilte lag. Mitchell spilte alle fem kampene for USA i OL-turneringen.
WarioWare: Smooth Moves
WarioWare: Smooth Moves til Wii er utviklet av Intelligent Systems og er utgitt av Nintendo. Spillet er det femte spillet i WarioWare-serien og bruker Wii-kontrollerens egenskaper for å gi spillene i serien en ny dimensjon. Spilleren må holde Wii-kontrolleren på ulike måter for å kunne gjennomføre minispillene. De forskjellige måtene å holde kontrolleren på kalles «Forms» (Former) og spilleren får en kort instruksjon om hvilken form som skal brukes før hvert minispill begynner. Spillet inneholder 19 ulike former, men begynner med den mest grunnleggende av dem; The Remote Control, der spilleren holder Wii-kontrollen som en fjernkontroll. Nye former introduseres etter hvert som spilleren avanserer, og kommer til vanskeligere nivåer. WarioWare: Smooth Moves tilbyr en flerspiller-modus hvor kun en Wii-kontroll og en Nunchuck er nødvendig, og spillet kan lagre opp til 12 profiler, hvor en Mii-figur og et kallenavn, på fem bokstaver, represtenterer profilen.
Eksterne lenker
WarioWare
Begna kraftverk
Verket utnytter et fall på  8 meter og hele fallhøyden utnyttet til kraftproduksjon. Verket er et elvekraftverk uten eget reguleringsmagasin.
Eier er Glitre Energi Produksjon.
Jimmy Iversen
Frank Jimmy Iversen (født 19. desember 1959 på Ytteren i Rana) er en norsk musiker og gitarlærer.
Han ble i 1980 med som gitarist i popgruppen Unit Five. Han ble etterhvert medlem i rockebandet Road, og senere med som gitarist og låtskriver i Blonde on Blonde. Han var etter dette gitarist og låtskriver i Perfect Crime, som på den tiden samarbeidet med Bernie Marsden (Whitesnake). Iversen har hele tiden vært medlem av Unit Five, men har alltid andre prosjekter på gang, slik som Thin Lizzy tribute-bandet Bad Habitz, med blant andre Ronni Le Tekrø. Han medvirket som gitarist og låtskriver på Spirit Black med Jorn i 2009. I 2011 ga han ut albumet The Fox, under navnet «Jimmy The Fox». I 2012 medvirker han på samleplaten til Bente Smaavik, 1979-2011. Iversen ble høsten 2011 fast medlem i Jorn, som låtskriver og gitarist.
Iversen arbeider til vanlig som gitarlærer ved Bodø kulturskole.
Jens Peter Schjødt
Jens Peter Schjødt (født 1952), ''mag.art. & dr.phil.'', er en dansk religionshistoriker og professor ved Afdeling for Religionsvidenskab og Arabisk – og Islamstudier på Aarhus Universitet.
Schjødts viktigste forskningsområde er nordisk religion, samt fenomenologi og komparative religionsstudier av indoeuropeiske religioner. Han fokuserer i sin forskning hovedsakelig på mytologiens funksjon som kosmologisk forklaringsrammer for forhistoriske samfunn.
Jens Peter Schjødt forsvarte sin magistergrad (mag.art.) i 1980 ved Århus Universitet. I 1988 ble han ansatt som adjunkt ved Afdeling for Religionsvidenskab, og utnevnt til lektor i 1990. Han ble tildelt doktorgraden (dr.phil.) i 2004, og i 2008 blev han utnevnt til professor samme sted.
Per Morberg
Per Henrik Morberg (født Per Henrik Andersson 23. juni 1960 i Brännkyrka församling, Stockholm), er en svensk skuespiller.
Biografi
Han utdannet seg til kokk ved Kristinebergs hotell och restaurangskola og arbeidet siden på tradisjonsrike restauranter som blant annet Riche, Café Opera, Club Alexandra og Tullgarns vertshus. Da han var på restauranten Alexandra ble han oppdaget av Roman Polanski som tilfeldigvis var på besøk og fikk senere et brev fra ham å prøvefilme for en rolle i en prosjektert film. Når denne (Pirater) omsider ble realisert var han allerede for gammel for rollen og det hele rant ut i sanden.
Han har turnert med Riksteatern i flere oppsetninger og fikk særlig oppmerksomhet for rollen som Molina i Spindelkvinnans kyss. På Dramaten har han medvirket i produksjoner som Farliga förbindelser og Fröken Julie. Han overrasket som komisk skuespiller i Sound of Music på Göta Lejon 1995 der han fremstilte Maximillian Detweiller. I tillegg har medvirket som Jason i Meda på Stockholms Stadsteater i 2006.
Morberg har laget reportasjer om jakt og matlagning i magasinet Jakt & Fiske på TV 4 Plus og leder et eget matlagningsprogram Vad blir det för mat? i samme kanal.
Luftputefartøy
Luftputefartøy (også kalt luftputebåt og svevebåt) er et hurtiggående fartøy som ved hjelp av overtrykk kan holde seg svevende på en «pute» av luft over underlaget, og har mulighet til å forflytte seg over land og vann.
Historikk og virkemåte
Den første nedtegnede ideen til en båt på en luftpute var svensk. I 1716 beskrev Emanuel Swedenborg en oppnedvendt båtlignende ting som skulle roes ved hjelp av øsekarlignende årer som samtidig skulle vedlikeholde luftputen.
John Isaac Thornycroft bygget på midten av 1870-tallet en serie modeller basert på å få luft mellom skrog og vann for å redusere friksjon. Selv om han fikk en rekke patenter, kom ingen i praktisk bruk. I årene etter har flere vært inne på samme tanke.
Den finske ingeniøren Toivo J. Kaario begynte å lage en fungerende modell i 1931, og har patenter som viser at han er bygger av den første fungerende pintaliitäjä. Økonomisk ble saken en fiasko og skrinlagt.
I midten av 1930-årene laget Sovjet-ingeniøren Vladimir Levkov ca. 20 eksperimentelle landgangsfartøyer og raske torpedobåter som ble holdt i luften av to vifter som trakk luft under skroget og en luftpropell til framdrift. I test klarte en av angrepsbåtene en hastighet på 130 km/t eller ca. 70 knop.
I USA fant Charles J. Fletcher opp en «Glidemobile» som skulle fange luft under seg, slik at den kunne gå både på jord og vann. Saken ble beslaglagt av myndighetene og stemplet som hemmelig. Forholdet var lite kjent fram til British Hovercraft Ltd anla sak mot den amerikanske staten, fordi Christopher Cockerells patent ble krenket. De tapte rettssaken, men ennå en amerikaner måtte erstattes for at det engelske patentet skulle gjelde. Melville W. Beardsley bygde sin Aeromobile 35-B og ble avbildet i 1959 i julinummeret av magasinet Popular Science.
Den britiske oppfinneren Christopher Cockerell arbeidet i 1952 med luft som friksjonsdemper for småbåter. Derfra ble arbeidet rettet mot større luftvolum i puten. Han laget små modeller bygd med støvsugermotorer og blikkbokser. Patentet med hovercraft-prinsippet ble hemmeligstemplet som potensielt strategisk. Først i 1958 fikk the National Research and Development Corporation lov å arbeide videre med saken. Oppfinneren fikk £1000 for sine rettigheter og Saunders-Roe bygde SR-N1 i tråd med Cockerells design. Den ble sendt over Den engelske kanal fra Frankrike til Storbritannia på 50-årsdagen for Louis Blériots kryssing av kanalen. Cockerell ble adlet i 1969.
Om utformingen Luftputefartøy kan ha en eller flere motorer, noen modeller finnes også med girkasse, som splitter drivkraften til vifter som presser luft inn i et hulrom underst, samt til framdrift. Luften som pumpes ned kan bare slippe ut ved å løfte fartøyet høyt nok. Noen bruker bevegelige «skjørtekanter» som sørger for at mesteparten av lufta går ut bak og dermed gir framdrift. Dette ble oppfunnet av en marineoffiser som solgte ideen til Westland-konsernet.
Kommersiell drift
SR-N1 kunne transportere 12 fullt utstyrte marinesoldater i tillegg til fører og styrmann uten å miste vesentlig høyde. Denne modellen var ikke utstyrt med skjørt for å presse luften bak under skroget.
Første rute med luftputebåt var mellom de nord-walisiske byene Moreton (Merseyside) og Rhyl. Den hadde propelldrevet framdrift og ble holdt oppe av to turbo-prop-flymotorer. I 1960-årene ble det utviklet flere modeller som ble satt i rutetrafikk langs kysten av Storbritannia, hovedsakelig i Irskesjøen. Per 2004 var det totale passasjertallet over 20 millioner.
Fra 1966 av ble to kanalferjer satt i drift mellom Ramsgate og Calais, og fra Dover til Calais. Andre fabrikanter kom på banen med noe endrede konstruksjoner, men British Hovercraft Corporation (BHC) holdt hegemoniet.
Bilferjene kom i drift fra 1968 fra spesialbygde terminaler på begge sider av kanalen. Den første SR-N4 hadde 4 Rolls-Royce Proteus gassturbinmotorer og tok 254 passasjerer og 30 biler i 83 knops fart. Senere modeller tok opptil 418 passasjerer og 60 biler. Overfarten tok 30 minutter. Franskmennene bygde sin egen versjon for 385 passasjerer og 45 biler, men den ble lite brukt grunnet hyppige tekniske problemer.
Luftputefartøystrafikken mellom Storbritannia og Frankrike ble i 2000 avviklet da tunnelbanen under Den engelske kanal (Eurostar) og de tradisjonelle ferjene tok over markedet.
Postverket i Alaska åpnet en rute til byen Bethel i 1998. Den engelskbygde Hoverwork AP.1-88 viste seg bra egnet til de lokale klimaforhold, i motsetning til snøscooterruter som var alternativet.
Drivstofføkonomien ved å gå over til katamaranbåter førte til drastisk fall i bruk av Hovercraft. Den engelske redningstjenesten har likevel kjøpt inn en del fartøyer som er egnet til redning langs tidevannsbeltene. I Finland brukes de til operasjoner i søle- og myrområder og under usikre isforhold, mens SAS har hatt en rute mellom Kastrup og Malmö.
Militær hovercraft
Det britiske forsvaret tok i bruk hovercraft tidlig, og har eget treningsfelt for dette. Nåværende versjon i bruk er Griffon 2000TDX, som brukes ved den britiske enheten i Irak. Amerikanske styrker brukte sin versjon på prøve i Mekong-deltaet. Erfaringene derfra er bygd inn i LCAC som er dagens versjon med turbiner i alle fire hjørnene. Sovjet-samveldet var tidlig ute med sin Bora som var et utskytningsfartøy for styrte missiler.
Den finske marinen konstruerte en angrepsbåt i Tuuli-klassen som var svært vellykket. Prosjektet ble frafalt av både økonomiske og politiske årsaker. Hellas har kjøpt 4 russiske konstruksjoner, som er verdens største luftputelandingsfartøyer for militær bruk.
Hoverbarge
Fordelen med luftpute til annen transport ble først oversett. Først i 1970-årene begynte en å lage transportplattformer: «prammer» som kunne taues over myr og åker uten store hjulspor.
Slike lages fortsatt, i dag med kapasitet opp mot 330 tonn. Bruk varierer fra trafikk på Yukon-elva til myrlende og ørkensand.
Totto Knudsen
Tore «Totto» Knudsen (født 16. oktober 1947 i Bergen, død 17. februar 2003) var en norsk musiker og gitarist. Han var fra 1976 til 1980 gitarist i bandet Unit Five.
Ethiopian Airlines Flight 409
Ethiopian Airlines Flight 409 var en internasjonal passasjerflyvning fra Beirut til Addis Abeba i Etiopia operert av Ethiopian Airlines. Den 25. januar 2010 styrtet flyet som opererte flyvningen etter avgang fra Libanon.
Det var 82 passasjerer og 8 besetningsmedlemmer om bord. Alle omkom.
Flyet
Flyet var av type Boeing 737-8AS, med registreringsnummer ET-ANB, s/n 29935. Flyet ble i 2002 levert til Ryanair, før det i september 2009 ble solgt videre til Ethiopian Airlines, og omregistrert. Den siste vedlikeholdsjekken av flyet ble gjennomført den 25. desember 2009 uten at det ble funnet noen feil.
Flyet hadde vært i lufta i 26,459 timer, fordelt på 17,823 flyvninger. Boeing 737-800 er konstruert for å tåle 75,000 flyvninger og 51,000 flytimer, og har blitt produsert siden 1997.
Ulykken
Flyet fra Ethiopian Airlines styrtet i Middelhavet, rett etter avgang fra Beirut Rafic Hariri internasjonale lufthavn i Beirut, Libanon den 25. januar 2010. Flyet er rapportert å ha 83 passasjerer og et mannskap på sju, og skulle fra Beirut i Libanon til den etiopiske hovedstaden Addis Abeba. Det er ennå ikke klart hva den direkte årsaken til ulykken var, men det skal ha opstått en storm da flyet skulle ta av. Av passasjerene ble 54 bekreftet å være libanesiske statsborgere, mens 23 av dem var etiopiske.
Dette var første gang siden 1996 at Ethiopian Airlines ble rammet at en flystyrt. I 1996 ble Ethiopian Airlines Flight 961 kapret av tre menn. Kapringen endte i en flystyrt rett utenfor Komorene.
William Nunn Lipscomb jr.
William Nunn Lipscomb jr. (født 9. desember 1919 i Cleveland i Ohio, død 14. april 2011) var en amerikansk uorganisk kjemiker, som arbeidet med eksperimentell og teoretisk kjemi og biokjemi.
Han utledet den molekylære strukturen til den mye brukte metoden røntgenkrystallografi i 1950 og han utviklet flere forskjellige teorier for å kunne forklare sine obligasjoner. Senere anvendte han de samme metodene for relaterte problemer, herunder strukturen i karbohydrater der han ledet forskningen sammen med den fremtidige nobelprisvinneren Roald Hoffmann. Hans senere forskning fokuserte på det meste på atomstrukturen av proteiner, spesielt hvordan enzymer fungerer og er bygd opp.
Han var medlem av International Academy of Quantum Molecular Science og av Honorary Order of Kentucky. Han ble valgt inn i National Academy of Sciences i 1961, og han ble tildelt Nobelprisen i kjemi i 1976. Lipscomb, sammen med flere andre tidligere nobelprisvinnere, var programleder for den årlige Ig Nobel Awards Ceremony som senest ble sendt i oktober 2009.
Munktorp
Munktorp er et tettsted i Köping kommune i Västmanlands län i landskapet Västmanland i Sverige. Det ligger cirka ti kilometer nordøst for Köping. I 2010 hadde tettstedet 455 innbyggere.
John Norton
John Bayes Norton (født 27. november 1899, død 24. november 1987) var en amerikansk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris
Norton vant en olympisk bronsemedalje i vannpolo under Sommer-OL 1924 i Paris. Han var med på det amerikanske laget som kom på tredjeplass i vannpoloturneringen bak Frankrike og Belgia. Det var tretten nasjoner som stilte lag. Norton spilte tre kamper for USA i OL-turneringen og scoret tre mål..
Suceava kullkraftverk
Suceava kullkraftverk er et varmekraftverk ved byen Suceava i det nordøstre Romania. Installert total produksjonseffekt er 250 MW. Operatør er energiselskapet Termoelectrica. Brenseltypen er kull.
Utslippet av CO2 var 473 000 tonn i 2005.
Elektronisk skive
Elektronisk skive er en skyteskive hvor skuddets plassering beregnes ved hjelp av elektronikk og presenteres for skytteren på en skjerm på standplass.
Lydkammerskiver
I en lydkammerskive måles lydbølgen som prosjektilet lager når det går gjennom skiven. Skiven er bygd opp med en ramme som er dekket av en gummiduk som gir et tilnærmet tett lydkammer. Inne i kammeret sitter mikrofoner, enten tre i bunnen av skiven, eller en i hver av skivens fire hjørner. I tillegg måles temperaturen inne i skiven for å beregne lydhastigheten. Ved hjelp av trigonometriske ligninger bestemmes prosjektilets posisjon. For å unngå for store temperatursvingninger har skiven en front- og en bakskive i et isolerende materiale, f.eks. isopor. På frontskiven er sikteblinken som skytteren forholder seg til påmalt. For å holde lydkammeret tett er det gjerne et gummibånd utenpå selve hovedgummiduken, denne blir dratt fram enten manuelt eller via en elektrisk motor i bestemte intervaller slik at det ikke oppstår for store hull i lydkammeret.
Dataoverføring
Data fra skiven kan overføres enten via kabel eller radiomodem. Kabel brukes på faste skiver, mens radiomodem kan benyttes på bevegelige skiver, som f.eks. viltmålsskyting. Når dataene kommer til standplass blir de presentert for skytteren på en skjerm hun har på standplass. I tillegg går dataene direkte til sekretariatets datamaskiner for beregning av resultatlister. Skuddene kan også vises på storskjerm for publikum, og dette har på mange måter revolusjonert skytesporten. Tidligere måtte publikum forstå anvisningen som ble brukt, og klarte kanskje å følge med på maksimalt to skiver, men med elektronisk anvisning og publikumsvisning på storskjerm ser publikum skuddet brøkdeler av et sekund etter at det er avfyrt og kan enkelt se hvordan flere skyttere ligger an i forhold til hverandre.
Anvisning
Skytteren får se skuddene sine på skjerm på standplass. Dette styres av standplassleder, slik at anvisning skjer etter at en serie er skutt, eller for hvert enkelt skudd ved prøveskudd. Ved finaleskytinger kan man enkelt vise samme skive på alle skjermer dersom man anviser en og en skytter i stigende rekkefølge, slik det f.eks. gjøres på kongelaget på Landsskytterstevnet.
Ulemper
Bortsett fra relativt høye anleggskostnader, og behovet for kontinuerlig vedlikehold er det ikke mange ulemper med elektroniske skyteskiver. Det mest kritiske er sårbarheten for tordenvær, p.g.a. lange nedgravde jordkabler i kombinasjon med mange følsomme elektroniske komponenter.
Håvard Vad Petersson
Håvard Vad Petersson (født 5. januar 1984 i Oslo) er en norsk curlingspiller som representerer Snarøen Curling Club. Han var med på Norges lag som ble verdensmester under VM i 2014 i Beijing.
Han har senere spilte fast som ener på det norske landslaget, og vunnet flere EM- og VM-medaljer med dette laget. Han spilte på det norske laget som tok sølv under OL i Vancouver, etter å ha tapt finalen mot Canada. Petersson vant EM-gull med Lag Ulsrud både i 2010 og i 2011.
Etter curlingkosten var lagt på hylla har Petersson blitt en aktiv løper. Han representerer Grimstad Løpeklubb.
Hans uttalte målsetting er å løpe maraton under 3 timer, noe som skal skje i Hamburg 2022.
Greg Louganis
Gregory «Greg» Efthimios Louganis (født 29. januar 1960 i El Cajon, California) er en amerikansk stuper, best kjent for sine fire OL-gull i stuping.
16 år gammel deltok han i OL 1976 i Montréal, der han tok sølvmedaljen i tårnstup, bare slått av italieneren Klaus Dibiasi. To år senere, etter at Dibiasi hadde lagt opp, vant Louganis sin første VM-tittel i samme øvelse.
Louganis var gullfavoritt foran OL 1980 i Moskva, men på grunn av boikotten kunne han ikke stille opp. I 1982 vant Louganis to VM-titler, og under OL 1984 i Los Angeles vant han igjen dobbelt gull (3 m sviktstup og 10 m tårnstup), med klar margin foran konkurrentene.
Etter ytterligere to VM-titler i 1986 gjentok han bedriften fra Los Angeles under OL 1988 i Seoul.
Louganis vant seks gull under de Panamerikanske leker, han vant både 3 meter sviktstup og 10 meter tårnstup 1979 i San Juan i Puerto Rico, 1983 i Caracas i Venezuela og 1987 i Indianapolis i USA.
Lokalbåt
Lokalbåt er en båt i trafikk på kortere ruter. Lokalbåtene var bindeledd mellom kystruteskipenes anløpssteder og mindre havner langs kysten og inne i fjordene som ikke hadde anløp av kystruteskip. Trafikken med lokalbåter utviklet seg parallelt med utviklingen av kysttrafikken med dampbåter fra midten av 1800-tallet.
Langs norskekysten ble dampskip og motorskip av mindre størrelse tatt i bruk i den siste halvdelen av 1800-tallet som passasjer- og godstransport langs de lokale ruter i bygdene, kalt «lokalbåter». De fleste lokalbåtene i Norge er oppdelte i flere typer etter dekksarrangementet som slettdekkere og halvdekkere samt stormdekkere i Nord-Norge. Det lave fribordet på slettdekkeren gjorde ikke denne båttypen egnet for de meste værutsatte farvann, og et nytt dekksarrangement var nødvendig for rutefart på disse farvannene. Lasten måtte flyttes ned fra hoveddekket, og det ble vanlig for både slettdekkeren og halvdekkeren å ha et mindre forbygg, en bakk med avrundede sider på et dekk kalt «hvalrygg». Forbygget i full dekkshøyde over hoveddekket gav høyere fribord.
Et lettdekk kalt shelter, stormdekk eller promenadedekk ble reist til full dekkshøyde også akterut. Hoveddekket hadde blitt lukket av bakken forut og shelterdekket som sluttet i dekkshuset med skorsteinen og bruen. Dette dekksarrangementet har også vært omtalt som «partiell stormdekker» med bare en lukeåpning foran dekkshuset som gav navn til denne båttypen, «brønnen».
Brønnen ledet ned til det forreste lasterommet under hoveddekket, dette ledet til båttypens popularitet på Vestlandet fordi det var meget lettvint å ekspedere ved mindre kaier og til og fra småbåter. Fra lasterommet akterut var lasten ført inn og ut gjennom en sjakt kalt «trunk» opp til shelterdekket.
Men brønnen var en risikofaktor om en sjø skulle slå inn her, for maskinrommet midtskips lå mot det forreste lasterommet. I desember 1951 forulykket lokalbåten DS «Sandeid» i uvær på Boknafjorden nord for Stavanger. En stor sjø veltet inn i brønnen og tvang seg ned i skipet som fikk slagside. Lokalbåten sank med tap av åtte menneskeliv.
Behovet for denne typen brønnbåter ble mindre etter hvert som bryggene ble utbygget langs kysten, og det ikke lengre blir brukt lossingsbåter mellom lokalbåten og lastestedene. De største brønnbåtene inkluderte den bevarte DS «Stord» bygd i 1913 ble som et konsekvens ombygd til stormdekkere ved å få et lokk (luke) på brønnen.
Umoe Mandal
Umoe Mandal AS (tidligere Kværner Mandal AS, Kværner Båtservice AS, Båtservice Marine A/s) er et båtverft beliggende på Gismerøya like øst for Mandal. Her har det vært produsert fartøy til sjøforsvaret. Herunder:
Umoe Mandal eies av Umoe AS.
Hofsfoss kraftverk
Hofsfoss kraftverk er et vannkraftverk nord for Hønefoss i Ringerike kommune i Viken fylke. Det ligger inne på fabrikkområdet til Follum fabrikker.
Kraftverket ble satt i drift i 1978. Verket utnytter et fall på  27 meter i Begnavassdraget.
Verket er et elvekraftverk uten eget reguleringsmagasin.
Det er installert en kaplanturbin på 28 MW. Normal årsproduksjon er på 168 GWh.
Eier er Glitre Energi Produksjon.
Narsissisme
Narsissisme er et samlebegrep for adferd knyttet til individets oppfattelse av seg selv, i relasjon til omgivelsene. Narsissisme kan derfor være både av positiv art der individet er trygg på seg selv i relasjon til omgivelsene og av negativ art der individet opplever problemer i relasjon til omgivelsene.
Selve uttrykket kommer fra navnet på den greske mytologiske skikkelsen Narkissos, en vakker yngling som ble forbannet til å forelske seg i sitt eget speilbilde neste gang han så det i vannet av gudinnen Nemesis.
Selv om begrepet ofte oppfattes med negative adjektiver, har det også positive sider. En narsissistisk velfungerende person, er en person med realistiske mål og som evner nå sine mål  med midler som er innenfor de kulturelle normer.
Mens narsissisme er et uttrykk for individets adferd i relasjon til omgivelsene, er Selvet et uttrykk for individets oppfattelse av seg selv. Fordi begrepet narsissisme oftest relateres til negativ adferd, blir en narsissist gjerne oppfattet som en person med narsissismens negative adjektiver; egosentrisk, manglende empati, overdrevet grandiost selvbilde, sårbar for krenkelser osv.
Narsissistisk sårbarhet er et begrep som angir kvaliteten på individets narsissisme. Lav terskel for krenkelse er ofte et uttrykk for stor narsissistisk sårbarhet. De alvorligste tilfeller beskrives som narsissistisk personlighetsforstyrrelse. Slike mennesker reagerer med narsissistisk raseri ved opplevde krenkelser av eget Selv. Narsissistisk raseri er en instrumentell (målrettet) negativ adferd, hvis motiv er oppreisning / hevn for den opplevde krenkelse. Den skiller seg fra en mer affektiv aggresjon ved sin lengre varighet og styrke, et uttrykk for at bakenforliggende årsaker ikke bygger på øyeblikkets affekt, men en dypereliggende sårbarhet.
Personer med narsissistisk personlighetsforstyrrelse er ifølge DSM-IV selvsentrerte med sterkt overdrevne forestillinger om egen viktighet og vellykkethet, oppfatter seg selv som unik med spesielle rettigheter, forventer beundring, har en tendens til utnytte andre, mangler empati og er ofte sjalu, og viser ofte en arrogant holdning med forakt for andre.
Narsissistisk velfungerende mennesker fungerer adekvat i relasjon til andre, mens mennesker med narsissistisk problematikk, er mennesker med ulike problemer i relasjon til andre. Et viktig moment innenfor narsissisme er individets relasjoner til andre mennesker, såkalte objektrelasjoner. Disse utvikles fra fødsel og gjennom hele livet. De objektrelasjoner som utvikles i tidlig barndom blir ofte veiledende for  senere objektrelasjoner. Dermed kan opplevelser i tidlig barndom prege personens adferd i relasjon til omgivelsene.