cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Assiniboiner
Demografi
Ved den amerikanske folketellingen i 2000 rapporterte 4 838 mennesker at de regnet seg som helt eller delvis assiniboine. I Canada rapporterte den vitenskapelige litteratur at antallet etniske assiniboiner der var på cirka 5 000 i år 1997. Av disse talte omkring 250 språket. Assiniboineree språk er dermed i fare.
Arthur Anderson
Arthur Anderson (født 30. september 1886, død 21. oktober 1967) var en britisk friidrettsutøver.
Han representerte Storbritannia under Sommer-OL 1912 i Stockholm, der han ble utslått i semifinalen på 100 meter.
Heid Leganger-Krogstad
Heid Leganger-Krogstad (født 26. oktober 1950) er en norsk  religionspedagog. Hun er professor i religionspedagogikk med vekt på kirkelig undervisning ved Det teologiske menighetsfakultet i Oslo. Leganger-Krogstad er spesialist på religion i det flerreligøse samfunnet, didaktikk til KRLE-faget og på trosopplæring i Den norske kirke.
Leganger-Krogstad tok Studentlinjen i realfag ved Oslo lærerhøgskole i 1972, kristendomskunnskap grunnfag ved NLA i Bergen i 1973 og tok hovedfag i Kristendomskunnskap ved Det teologiske menighetsfakultet i Oslo i 1984. Hun har pedagogikkstudier fra Universitetet i Tromsø i 1989, og hun var NFR-stipendiat i 1993–1996. Leganger-Krogstad disputerte i 2009 med avhandlingen ''The Religious Dimension in Intercultural Education. A Contribution to a Contextual Understanding''. Hun fikk opprykk til professor i 2011.
Hun har vært grunnskolelærer i Frogn kommune i perioden 1975–1977 og i Oslo kommune 1977–1980, timelærer i videregående skole i Alta fra 1984–1986. Hun har vært tilsatt ved Alta lærerhøgskole/Finnmark Distriktshøgskole/Høgskolen i Finnmark i perioden 1980–1996. Hun utdannet allmennlærere, menighetssekretærer gjennom det toårige Kristendoms- og menighetsstudiet. Hun underviste i NT og religionspedagogikk. Hun deltok i forskningsprosjektet Regional Religiøsitet som del av Norges forskningsråds program for Kultur- og tradisjonsformidlende forskning (KULT) under ledelse av professor Tore Meistad ved Høgskolen i Finnmark.
Leganger-Krogstad var amanuensis/førsteamanuensis ved Institutt for lærerutdanning og skoleutvikling (ILS) ved Utdanningsvitenskapelig fakultet ved Universitetet i Oslo fra 1996 til 2005 før hun ble tilsatt på MF Det teologiske menighetsfakultet. Hun er programleder for Master i kirkelig undervisning (kateket-utdanningen). Hun har deltatt og deltar i forskning på Trosopplæringsreformen: ETOR, i prosjektet Kartlegging av tilsatte i undervisning i Den norske kirke og leder aksjonslæringsprosjektet Tidslinjen – Den store fortelling i Bibelen.
Bibliografi
Læstadianske oppdragelsesidealer og skolekonflikten i Alta. Foreldrenes ønsker for opplæring og oppdragelse (HiF-forskning, 1995) Sammen med Geir Afdal og Elisabet Haakedal har hun utgitt boken ''Tro, livstolkning og tradisjon. Innføring i kontekstuell didaktikk'' Tano/Universitetsforlaget (1997/2003/2006)
''The Religious Dimension in Intercultural Education. A Contribution to a Contextual Understanding'' LIT (2011)
Sammen med Randi Langkaas m.fl. har hun skrevet Lærerveiledning til Konfirmantbibelen Verbum (2015).
Oldřich Teplý
Oldřich Teplý (født 27. mai 1940 i Praha) er en tsjekkoslovakisk tidligere skøyteløper som deltok i nasjonale og internasjonale konkurranser i hurtigløp på skøyter for Tsjekkoslovakia.
Blacinae
Blacinae er en gruppe som hører til familien Braconidae blant parasittvepsene og er en underfamilie i ordenen vepser.
Oldřich Teplý
Internasjonale mesterskap
Olympiske leker (Vinter) deltatt i ett OL (ved 3 konkurranser)
EM på skøyter (deltatt 2 ganger)
Blacinae
Utseende
Små, mørke snyltevepser. Kroppen har kraftig skulptur med opphøyde lister og rynkete partier.
Systematisk inndeling / europeiske arter
Inndelingen følger.
Lê Ngọc Nguyên Nhung
Lê Ngọc Nguyên Nhung (født 12. februar 1984) er en vietnamesisk badmintonspiller.
Elmer Ambrose Sperry
Elmer Ambrose Sperry, Sr. (født 12. oktober 1860 i Cincinnatus, død 16. juni 1930 i Brooklyn) var en amerikansk oppfinner og entreprenør, mest kjent for oppfinnelsen av gyrokompasset sammen med Herman Anschütz-Kaempfe. Hans kompass og stabilisatorer ble tatt i bruk av den amerikanske marine og ble brukt i begge verdenskrigene. Han arbeidet også tett sammen med japanske selskap og den japanske regjering, og ble beæret med en biografi utgitt post mortem.
Biografi
Sperry ble født i Cincinnatus, New York 12. oktober 1860 til Stephen Decatur Sperry og Mary Burst. Han hadde engelske røtter. Hans familie hadde bodd i det som i dag er de nordvestlige stater i USA siden 1600-tallet, og hans eldste amerikanske forfedre var en engelsk nybygger ved navn Richard Sperry. Hans mor døde i barselseng dagen etter han ble født.
Han gikk tre år på en offentlig skole i Cortland, New York, så tre år på Cornell University fra 1878. I 1879 ble han interessert i dynamoer. Han flyttet til Chicago, Illinois tidlig i 1880, og kort tid senere grunnla han Sperry Electric Company. Han giftet seg med Zula Augusta Goodman (?-1929) i Chicago, Illinois 28. juni 1887.
I 1910 grunnla han Sperry Gyroscope Company i Brooklyn, New York, og hans første kompass ble testet samme år ombord i marinefartøyet USS «Delaware». I 1914 fikk han en premie fra Aéro-Club de France for sin flystabilisator. Han fikk også Elliott Cresson-medaljen samme år. I 1918 utviklet han en høy-intenstiv buelampe som ble brukt som lyskaster av både den amerikanske hær og marine. Han etablerte åtte selskaper og tok ut over 400 patenter.
I 1923 døde hans sønn, Lawrence Burst Sperry (1892–1923), over Nordsjøen i en flyulykke i et fly han selv hadde konstruert. I januar 1929 solgte Elmer A. Sperry firmaet Sperry Gyroscope Company til North American Aviation. Året etter døde hans kone den 31. mars i Havana, Cuba.
Han døde på St. John's Hospital i Brooklyn, New York den 16. juni 1930 av komplikasjoner etter en gallestensoperasjon utført seks uker tidligere. Han ble 69 år gammel.
Medlemskap
Elmer A. Sperry var medlem av følgende foreninger og organisasjoner:
Selskaper
Han grunnla følgende selskaper: Selskapene ble etter hvert innlemmet i Sperry Marine.
Utmerkelser og æresbevisninger
Sperry var medlem av US Naval Consulting Board i 1915. I 1916 gikk han sammen med Peter Hewitt om å utvikle Hewitt-Sperry Autopilot for fly, en av det første vellykkede forgjengerne til nåtidens droner.
USS «Sperry» (AS-12) er oppkalt etter ham.
I USA utdeles det årlig en Elmer A. Sperry-pris for utvikling og forbedring av transport (land, sjø og luft).
Elmer A. Sperry mottok følgende utmerkelser:
Man under Samveldelekene 2018
Syklisten var flaggbærer for Man under åpningsseremonien.
Chevy Chase (Maryland)
Chevy Chase er navnet på både en folketellingsregion (census-designated place) og en liten by i Montgomery County, Maryland i USA. Den ligger ved Washington, D.C.s nordvestlige grense. Bebyggelsen regnes i all hovedsak som forsteder til hovedstaden, og innbyggernes gjennomsnittsinntekt er blant de høyeste i hele USA. Selve tettstedet hadde  innbyggere per.
Synne Mæland-Herheim
Synne Mæland-Herheim (født 23. februar 2003) er en norsk skiskytter som representerer klubben Geilo IL i skiskyting
Sesongen 2018/19
Mæland-Herheim deltok i J16-klassen under Hovedlandsrennet 2019, og fikk der sølv på 5 km fri teknikk, bak Tuva Anine Brusveen-Jensen, og hun bronse på stafetten sammen med Buskerud Skikrets.
I mai 2019 deltok hun på Nesodden IFs stafettlag som vant 4 x 800 meter stafett miks i juniorklassen under NM i stafetter 2019.
Sesongen 2019/20
Hun deltok i rulleskifestivalen Blinkfestivalen 2019, og kom der på andreplass på sprinten i klassen J 17/18 år, og hun fikk bronse i skiskyting i K17-klassen.
Hun representerte Norge under Vinter-OL for ungdom 2020. Der kom hun på 33.-plass sprinten og 22.-plass på 10 km individuelt.
Referanser
<References />
You’ll Be in My Heart
«You’ll Be in My Heart» er en sang skrevet av Phil Collins (musikk og tekst). Sangen er skrevet til Disney-tegnefilmen Tarzan fra 1999. Teksten handler om hvordan Tarzan på utsiden ikke ser ut som gorillaene, men på innsiden er de slett ikke forskjellige. Sangen ble opprinnelig sunget av Phil Collins selv og vant en Oscar for beste originale sang ved Oscar-utdelingen i 2000.
Johan Larsson
Johan Larsson er navnet til flere personer:
Eriko Hirose
Eriko Hirose (født 16. mars 1985) er en japansk badmintonspiller.
Hun representerte Japan under Sommer-OL 2008 i Beijing, der hun ble utslått i tredje runde i singel.
OKR
Okr eller OKR kan ha flere betydninger.
Norrøn kolonisering av Amerika
Den norrøne koloniseringen av Amerika begynte så tidlig som på 900-tallet, da nordboere utforsket og bosatte deler av Nord-Atlanteren; dette inkluderte blant annet kyststriper ved utkanten av Nord-Amerika (blant annet Vinland).
Den norrøne kolonien på Grønland overlevde i nesten 500 år. Bosetninger på det kontinentale Nord-Amerika var små, og de utviklet seg aldri til permanente kolonier. Selv om ekspedisjoner – for eksempel for å samle tømmer og treverk – mest sannsynlig ble utført i en periode, er det ingen bevis på varige norrøne bosetninger på Nord-Amerikas fastland.
Norrønt Grønland
Ifølge Islendingesagaene befolket norrøne fra Island Grønland på 980-tallet. Det finnes ingen grunn til å betvile troverdigheten til informasjonen som sagaene gir angående bosetningens begynnelse, men de kan ikke behandles som primærbevis for det norrøne Grønlands historie fordi de legemliggjør de litterære opptattheter til forfattere i middelalderens Island, som ikke alltid er troverdige.
Eirik Raude (norrønt: Eiríkr rauði), utforsket angivelig den ubebodde sørvestre kysten av Grønland i tre år, etter å ha blitt forvist fra Island for manndrap. Han gjorde opp planer for å lokke bosettere til området, blant annet med å velge navnet «Grønland» for å tiltrekke seg mulige kolonister; han sa «at folk ville være ivrigere på å dra dit fordi landet hadde et godt navn». De innerste delene av en lang fjord, døpt «Eiriksfjord» etter ham selv, var der han kom til å etablere sitt gods Brattahlid. Han tildelte deler av landet til hans følgere.
Ved sitt høydepunkt bestod kolonien av to bosetninger: bosetningen i øst – ved Grønlands sydspiss – og den i vest, som strakk seg delvis opp Grønlands vestkyst (en mindre bosetning nær Austerbygd blir av og til ansett som «den midtre bosetningen»), begge med en samlet befolkning på 2000-3000; minst 400 gårder har blitt funnet av arkeologer. Norrøn Grønland hadde et bispedømme (ved Garðar) og eksporterte hvalrosstenner, pels, tau, sau, hval, eller selspekk, samt levende dyr som isbjørn, og kuskinn. I 1126 forespurte befolkningen et bispedømme (basert ved Garðar), og i 1251 aksepterte de den norske kongens herredømme. De fortsatte å ha egen lov, og ble nesten fullstendig selvstendig under svartedauden etter 1349. I 1380 gikk den norske kongen inn i personlig union med Kongeriket Danmark.
Handel i vest og nedgang
Kolonien begynte å oppleve nedgang på 1300-tallet. Vesterbygd ble forlatt omtrent 1350, og den siste biskopen ved Garðar døde i 1377. Etter et ekteskap nedskrevet i 1408 nevner ingen nedskrevne kilder bosetterne. Det er mulig at Austerbygd var gitt opp innen slutten av 1400-tallet. Den mest nylige radiokarbondateringen funnet i norrøne bosetninger er 1430 (± 15 år). Flere teorier finnes for å forklare nedgangen.
Den lille istid i denne perioden ville gjort både reise mellom Grønland og Europa, samt gårdsbruk vanskeligere. Selv om fisking og seljakt ga en sunn diett var det mer prestisje og anerkjennelse å hente i kvegdrift, og det var en økt tilgjengelighet på gårdsplass i Skandinavia etter avbefolkning grunnet sult- og pestepidemier. I tillegg kan grønlandsk elfenben ha blitt utkonkurrert i europeiske markeder av billigere elfenben fra Afrika. På tross av mangel på kontakt med grønlenderne fortsatte den dansknorske kronen å se på Grønland som deres besittelse.
På grunn av mangelen på kjennskap til om den norrøne sivilisasjonen fortsatt eksisterte på Grønland – og bekymringer om at hvis den gjorde det så ville de fortsatt være katolikker, 200 år etter at Skandinavia gjennomgikk Reformasjonen – ble en handels- og presteekspedisjon ledet av den dansknorske misjonæren Hans Egede sendt til Grønland i 1721. Selv om denne ekspedisjonen ikke fant noen levende europeere, markerte dette starten på Danmarks fornyede suverenitetshevdelser over øya.
Vinland og L'Anse aux Meadows
Ifølge de islandske sagaene (Eirik Raudes saga og Grønlendingenes saga — i tillegg til kapittel i Hauksbóka og Flatøyboka), begynte nordboerne å utforske havet vest for Grønland, kun få år etter at Grønlandsbosetningene ble etablert. I 985 ble handelsmannen Bjarni Herjólfsson, som seilte sammen med en migrasjonsflåte fra Island til Grønland med 400-700 bosettere, samt 25 andre skip (hvorav 14 klarte reisen), blåst ut av kurs, og etter tre dagers seilas så han land til vest for flåten. Bjarni var kun interessert i å finne hans fars gård, men han beskrev sin reise til Leiv Eriksson, som deretter utforsket området mer grundig, og etablerte en liten bosetning der femten år senere.
Sagaene beskriver tre separate områder oppdaget under denne utforskningen: Helluland, som betyr «steinhelleland»; Markland, «skogland», av særlig interesse for grønlenderne, da det fantes få trær på øya; og Vinland (som betyr «vinland», eller som foreslått av moderne lingvister «enge-land»), som fantes et sted syd for Markland. Det var i Vinland at bosetningen beskrevet i sagaen ble opprettet.
Tre av Eirik Raudes sønnen besøkte Nord-Amerika: hans sønner Leif og Thorvald, og deres søster (eller halvsøster) Freydis. Thorvald døde der.
Leivs vinterleir
Ved å bruke rutene, landemerker, havstrømmer, steiner og vinder som Bjarni beskrev til han, seilte Leiv omtrent 1800 miles til Den nye verden med et mannskap på 35 i den samme knarren som Bjarni hadde brukt. Han beskrev Helluland som «flatt og skogkledd, med brede hvite strender hvorenn de reiste, og en slak strandlinje.» Leiv og andre hadde ønsket av hans far, Eirik Raude, skulle ledet ekspedisjonen; de klarte å overbevise han. Men da Eirik forsøkte å møte Leiv på reisen til de nye landene falt han av hesten, da hesten skled på våte steiner ved stranden. Han ble skadd og ble igjen.
Leiv overvintret i 1001, mulig nær Cape Bauld på Newfoundlands nordspiss, hvor hans fosterfar Tyrkir fant han full på det sagaen beskriver som «vinbær». Viburnum edule, stikkelsbær og tranebær vokste alle fritt i området. Det er forskjellige forklaringer på at Leiv tilsynelatende beskrev gjærede bær som «vin».
Leiv overvintret nok en vinter ved «Leifsbúðir» uten sammenstøt, og seilte tilbake til Brattahlið på Grønland for å utføre filialplikter for sin far.
Thorvalds reise (1004)
I 1004 seilte Leivs bror Thorvald Eiriksson med et mannskap på 30 til Newfoundland, og tilbrakte den påfølgende vinteren ved Leivs gamle leir. Samme vår angrep Thorvalg ni lokale innbyggere som sov under tre skinndekkede kanoer. Det niende offeret rømte og vendte snart tilbake til den norrøne leiren med en styrke. Thorval ble drept av en pil som klarte å trenge gjennom barrikaden. Selv om korte sammenstøt fulgte etter, ble de norrøne utforskerne en til vinter, før de reiste den påfølgende våren. Etter dette reiste en annen av Leivs brødre, Thorstein, til Den nye verden for å hente hans brors døde kropp, men han døde før han forlot Grønland.
Karlsefnis ekspedisjon (1009)
I 1009 utstyrte Thorfinn Karlsefni, også kjent som «Thorfinn den tapre», tre knarrer med buskap og 160 menn og kvinner (selv om en annen kilde skriver at antallet bosettere var 250). Etter en hard vinter dro han sørover og landet ved «Straumfjord». Ham dro senere til Straumsöy, mulig fordi strømmen var sterkere der. Et tegn på fredlige forhold mellom amerikanske urfolk og norrøne ses her. De to folkene byttehandlet pelser og østamerikansk gråekornskinn mot melk og rødt tøy – noe urinnvånerne knyttet rundt hodet som et hodeplagg.
Det finnes motstridende fortellinger, men en beretning hevdet at en okse som tilhørte Karlsefni kom rasende ut av skogen, noe som skremte de innfødte slik at de løp til deres skinnbåter, og rodde vekk. De kom tilbake tre dager senere med en styrke. De innfødte brukte katapulter; de heiste «en stor sfære på en stang; den var mørkeblå i fargen» og omtrent størrelsen til en sauemage, som føk over de norrønes hoder, og lagde et stygt bråk.
Lengden på norrøn tilstedeværelse
Bosetninger i Nord-Amerika tok sikte på å utnytte naturressurser som pels, og særlig treverk – et materiale som det fantes svært lite av på Grønland. Det er ukjent hvorfor de kortvarige bosetningene ikke ble permanent, selv om det er sannsynlig at skyldtes delvis fiendskap med de innfødte – referert til som skrælinger av de norrøne. Uansett virker det som sporadiske reiser til Markland for forsyninger, tømmer, og handel med de innfødte kunne ha vart i over 400 år.
Indisier for en fortsettelse av turene er blant annet Maine-pennyen, en norsk mynt fra Olaf Kyrres regjeringstid (1067–1093) som angiverlig ble funnet i et arkeologisk indianerområde i delstaten Maine i USA; dette kan tyde på en utveksling mellom de norrøne og amerikanske urfolk sent i – eller etter – 1000-tallet. I De islandske annaler fra 1347 står det skrevet om et lite grønlandsk fartøy med et mannskap på atten, som ankom Island etter å ha forsøkt å seile til Grønland fra Markland med en tømmerlast.
Ettermæle
I århundrer var det usikkert om de islandske sagaene fortalte om faktiske reiser av norrøne til Nord-Amerika. Sagaene fikk først stor historisk troverdighet da den danske antikvaren Carl Christian Rafn pekte ut muligheten for en norrøn bosetning i, eller reiser til, Nord-Amerika i 1837. Nord-Amerika, da med navnet Winland, dukket først opp i skriftlige kilder i et verk av Adam av Bremen fra omtrent 1075. De viktigste verkene om Nord-Amerika og norrøne aktiviteter der, primært Islendinga saga, ble nedskrevet først på 1200– til 1300–tallet.
Bevis for norrøn tilstedeværelse vest for Grønland kom 1960-årene da arkeolog Anne Stine Ingstad, og hennes ektemann og forfatter Helge Ingstad, gravde frem restene av en norrøn bosetning ved  L'Anse aux Meadows på Newfoundland. Beliggenhetene til forskjellige områder beskrevet i sagaene er fortsatt usikkert. Mange historikere identifiserer Helluland som Baffin-øya, og Markland med Labrador. Beliggenheten til Vinland er et vanskeligere spørsmål. De fleste mener at L'Anse aux Meadows-bosetningen er Vinlandbosetningen som beskrevet i sagaene; andre argumenterer for at sagaene beskriver Vinland som varmere enn Newfoundland, og derfor lengre sør.
I 2012 identifiserte canadiske forskere mulige tegn på norrøne utposter i Nanook ved Tanfielddalen på Baffinøya, samt Nunguvik, Willows Island og Avayalikøyene. Uvanlig snøretekstil funnet på Baffinøya på 1980-tallet, og lagret ved Canadian Museum of Civilization, ble identifisert i 1999 som av mulig norrønt opphav; oppdagelsen førte til en grundigere utforskning av Tanfielddalen.
Påståtte runesteiner har blitt funnet i Nord-Amerika, hvorav den mest kjente er Kensingtonsteinen; selv om disse generelt anses som forfalskninger, blir disse gjenstandene av noen ansett som spor av videre norrøne oppdagelsesreiser, selv om de fleste ser på det som forfalskninger.
Et gammelt kart avbilder Nord-Amerika:
Pros Lauridsen
Pros Lauridsen til Nørholm (–1596) var en dansk-norsk adelsmann og lensherre.
Han påstås i slektebøker fra 1600-tallet å være uekte sønn av Laurids Bertelsen Hørby til Vesterriis og Ingeborg Prosdatter Kjørning, hvilket i følge Danmarks Adels Aarbog ikke er særlig sannsynlig. I 1560 fikk han imidlertid kongen tillatelse til å forene morens våpen, tre gule ekeblad med farens våpen, en orrhane. Det var en slekt Orre med orrhane i våpnet, men det vites ikke mye om den.
I 1545 fikk han brev på at vikariat i Mariakirken i Oslo, mens han i 1559 ble lagmann i samme by og forlent med Marker len. Samme år ble han og to andre lagmenn beordret til å delta i kroningen av Frederik II i København.
1565–70 var han lensherre over Nedenæs len, 1572 lagmann i Stegen (Steig) og endelig 1577 lagmann i Skien, en stilling han beholdt til sin død. Han døde den 11. januar 1596 i Skien, og ble bisatt i Gjerpen kirke. Det skal ha vært et stort oppbud til begravelsen. Enken Kirsten Iversdatter Baden – datter av Iver Jenssøn til Fritsø – døde i 1604, og ble bisatt samme sted. De hadde tre barn:
Grünhain
Grünhain er en bydel i Grünhain-Beierfeld i Erzgebirgskreis i Direktionsbezirk Chemnitz i Sachsen. Den har et areal på 13,43 km² og et folketall på 4 080 (31. desember 2002). Grünhain er en tidligere bykommune. Den ble innlemmet i den nye bykommunen Grünhein-Beierfeld den 1. januar 2005.
Beierfeld
Beierfeld er en bydel i Grünhain-Beierfeld i Erzgebirgskreis i Direktionsbezirk Chemnitz i Sachsen. Den har et areal på 8,82 km² og et folketall på 4 080 (31. desember 2002). Beierfeld er en tidligere kommune. Den ble innlemmet i den nye bykommunen Grünhein-Beierfeld den 1. januar 2005.
Wang Chen (badmintonspiller)
Wang Chen (født 21. juni 1976) er en kinesiskfødt hongkongkinesisk badmintonspiller.
Hun representerte Hongkong under Sommer-OL 2008 i Beijing, der hun ble utslått i tredje runde i singel.
Engelmar Unzeitig
Engelmar Unzeitig, opprinnelig Hubert Unzeitig (født 1. mars 1911 i Greifendorf ved Zwittau i Schönhengstgau i Østerrike-Ungarn - nå del av Tsjekkia, død 2. mars 1945 i konsentrasjonsleiren Dachau) var en tysk katolsk prest som ble forfulgt i nasjonalsosialismens tid i Tyskland.
Bakgrunn
Hubert Unzeitig kom fra et etnisk tysk område av Bøhmen-Mähren. Faren Johann ble swoldat ved første verdenskrigs utbrudd og havnet i russisk krigsfangenskap. Han døde av tyfus i en fangeleir ved Volga 16. januar 1916. Moren Maria levde til 1943. Huberts yngste søster Regina-Adelhilde ble ordenssøster i 1927, mos Marianhillsøstrende av det kostbare blod, i Wernberg/Kärnten.
Vesa-Matti Loiri
Vesa-Matti Loiri (født 4. januar 1945 i Helsingfors, død 10. august 2022 i Helsingfors ) var en finsk skuespiller, musiker og komiker. Han er blant annet kjent for sin rolle som Uuno Turhapuro, en rolle som han spilte i 20 filmer mellom 1973 og 2004.
Engelmar Unzeitig
Bakgrunn
Ved krigsslutt ble Tsjekko-Slovakia utskilt fra Østerrike-Ungarnopprettet, og dermed ble familien statsborgere av den nye staten.
Hubert arbeidet 1924/25 som knekt for tsjekkiske bønder, og sluttet seg som 17-åring til misjonskongregasjonen Mariannhiller Missionare. Han gikk på deres gymnas for såkalt senere kall i Reimlingen/Nördlingen nær Augsburg (abitur i 1934), og fikk ordensnavnet Engelmar. Han var i novisiat i Nederland.
Vesa-Matti Loiri
Som musiker framførte Loiri verk av, dikt av Eino Leino og sanger av. I tillegg gav han ut et album med sanger av Carl Michael Bellman, som var oversatt til finsk. Loiri hadde stemmen til Genie i den finske dubbingen av Aladdin.
I 1980 representerte Loiri Finland i Eurovision Song Contest med sangen «Huilumies». Loiri endte på sisteplass med kun 6 poeng, hvor fem av dem kom fra den norske juryen.
Engelmar Unzeitig
Bakgrunn
Opprinnelig var det meningen at han skulle bli misjonær.
Prest
Etter studier i filosofi og teologi i Würzburg ble han presteviet i 1939. Den 15. august 1939 feiret han Primiz (sin første messe) på hjemstedet Greifendorf. Hans første prestetjeneste var i Riedegg i Østerrike (nå del av Det tyske rike). Deretter ble han sogneprest i Glöckelberg ved Krummau i Böhmerwald.
Mot forfølgelsen av jødene protesterte han såvel under religionsundervisningen som fra prekestolen. I begynnelsen av 1941 ble han angitt for «forræderiske ytringer og forsvar av jødene» (tückischer Äußerungen und Verteidigung der Juden) og ble arrestert den 21. april av Gestapo. Uten noen rettsforhansling ble han etter seks uker i arrest i Linz den 8. juni 1941 bragt til konsentrasjonsleiren Dachau.
Da det i1944 utbrøt en tyfus-epidemi der, meldte han seg som frivillig til å pleie de syke. Hundrevis døende, deriblant mange russere, fikk de siste sakramenter av ham. Andre fanger reddet han fra sultedøden, - man hadde sluttet å gi dem mat. Til slutt døde han selv av tyfus.
Engelmar Unzeitigs aske ble på eventyrlig vis smuglet ut av konsentrasjonsleiren og bisatt på en kirkegård i Würzburg. I 1948 ble urnen overført til kapellet til Marianhill-kongregasjomnens kirke i byen, Herz-Jesu-Kirche, og det ble innrettet et minnested for ham.
Landsbyen Glöckelberg i Böhmerwald gikk under som følge av fordrivelsen av de sudetentyske der etter annen verdenskrig. Bare kirken er blitt stående fra den gang, og ble renovert etter kommunismens fall 1989/90. Den er deretter blitt et gudstjenestested for tyskere og tsjekkere som vil minnes Engelmar Unzeitig.
Saligkåringsundersøkelse
I 1991 ble det innledet en saligkåringsundersøkelse. Den 22. januar 2016 bekreftet pave Frans at hans siste livsinnsats var å regne som et martyrium. Dermed skulle forutsetningene for en saligkåring foreligge.
Bermuda under Samveldelekene 2018
Bermuda deltok under Samveldelekene 2018 fra 4. til 15. april 2018 i Gold Coast, Australia. Det var den 18. gangen Bermuda deltok under samveldelekene.
Bermuda vant den første gullmedaljen på 28 år, og den andre gullmedaljen totalt, da Flora Duffy vant kvinnenes triatlon.
Triatleten var flaggbærer for Bermuda under åpningsseremonien.
John M. Oesterreicher
John Maria Oestrreicher, opprinnelig Johannes Oesterreicher (født 2. februar 1904 i Liebau i Mähren i Østerrike-Ungarn, død 18. april 1993 i på Saint Barnabas Medical Center i Livingston i New Jersey i USA) var en østerriksk katolsk prest og teolog av jødisk avstamning som i studietiden konverterte til katolisismen.
Daniel Huber
Daniel Huber (født 2. januar 1993 i Salzburg) er en østerriksk skihopper. Han representerer SC Seekirchen.
John M. Oesterreicher
Bakgrunn
Etter en lykkelig barndom i byen Liebau gikk han på gymnasium i Olmütz der han også var aktiv i den sionistiske ungdomsbevegelse. Han flyttet til Wien for å studere medisin. Der kom han i økende grad kom i kontakt med skrifter av kristne forfattere og hadde en livlig utveksling med Max Josef Metzger.
Daniel Huber
Karriere
Huber begynte å konkurrere i FIS-cupen i 2009, og tok sine første poeng i Val di Fiemme i august 2009. Han klarte flere topp-10-plasseringer, hvorav første gang i Kranj 5. februar 2011. Etter dette debuterte han i Kontinentalcupen, hvor han kom på 8. plass i Kranj den 19. februar 2011.
John M. Oesterreicher
Bakgrunn
I mai 1924 ble han døpt i Graz; hans gudfar var Max Josef Metzger. Mens han fortsatt var jøde, begynte han å studere teologi i Graz.
Daniel Huber
Karriere
Under Vinteruniversiaden 2013 i Trentino tok han bronse under laghopp i normalbakken, sammen med David Unterberger og Clemens Aigner.
Han debuterte i verdenscupen den 31. januar 2016 i Sapporo med en 35. plass, og vant 2 renn i FIS-cupen 2015/16 og tok en andreplass under et kontinentalcuprenn i Brotterode 27. februar 2016. Han tok sitt første verdenscuppoeng i Innsbruck 4. januar 2017, og kom seks ganger på pallen under kontinentalcupen 2016/17.
John M. Oesterreicher
Prest
Den 17. juli 1927 ble han ordinert til prest av erkebiskop Friedrich Gustav Piffl.
Daniel Huber
Karriere
Hans beste plassering i verdenscupen er en 6. plass fra verdenscupåpningen i Wisła 19. november 2017.
John M. Oesterreicher
Prest
Sammen med Georg Bichlmair S.J. ledet han Pauluswerk i Wien, grunnlagt av kardinal Innitzer, som forfulgte to mål: på den ene siden å misjonere blant jødene, på den andre siden å beskytte jødene mot forfølgelse. ''«Pauluswerk var et forsøk på å konfrontere Hitler på et religiøst nivå. På den tiden laget vi setningen om at jødespørsmålet var et spørsmål for jøder og kristne, men et religiøst spørsmål og ikke et spørsmål av politisk og sosial karakter.»'' (Intervju i Kleine Zeitung av 10. juni 1988.)
Etter Kurt Schuschniggs radiotale 11. mars 1938 om kapitulasjonen av Østerrike (Anschluss) og en samtale med kardinal Innitzer, brente Johannes Österreicher all sin korrespondanse og bøker for å beskytte mennesker av jødisk avstamning, og flyktet til Paris fem uker etter den tyske innmarsjen i Østerrike. Fra Paris holdt han regelmessige militante prekener mot rasismens tyranni, som ble sendt på bølgelengden til en østerriksk motstandsradiostasjon.
Etter at tyske tropper invaderte Frankrike, flyktet han til Spania, Portugal og til slutt til New York, hvor han arbeidet i en rekke menigheter. Fra mars 1953 underviste ved Seton Hall University i South Orange i New Jersey, hvor han virket ved institutt for jødisk-kristent forståelse og var aktiv inn i alderdommen.
Daniel Huber
Karriere
Hans personlige rekord er på 203,5 meter, satt i Letalnica i Planica 23. mars 2017. Hans yngre bror, Stefan Huber, er også skihopper.
Hans første verdenscupseier kom i avslutningsrennet i Hoppuka 2021/22 i Bischofshofen 6. januar 2022, hvor Halvor Egner Granerud og Karl Geiger tok de neste pallplassene.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, tok han gull i lagkonkurransen.
John M. Oesterreicher
Prest
John Maria Oesterreicher oppsummerte selve det bærende i Nostra Aetate i én setning (Kathpress-intervju fra 1988): «Gjenoppdagelsen av jødedommens og jødenes egenverdi og deres betydning for kirken.» Mer utviklet: ''Kirken har erklært at at dens egen eksistens har siner røtter i Jakobs etterfølgere utfrielse fra deres trellekår i Egypten, deres underfulle passasje gjennom Sivhavet, og deres vandrding gjennom ørkenen. Hva betyr det for vårt trosliv og for vår relasjon til jødene? Et våkent øye for Det nye testamentes jødiske miljø, en ekte innlevelse i Jesu omverden er nødvendig for en full forståelse og rett forkynnelse av det kristne budskap. Man må kjærlighetsfullt ha i mente dette folks anliggender, sorger, håp og lidelser. Den kristne må være fortrolig med hebraiske tenkemåter og språkformer.''
Erklæringen Nostra Aetate ble vedtatt den 28. oktober 1965.
John Maria Österreicher omtalte alltid seg selv som «jøde og katolikk» og holdt nær kontakt med det jødiske folk og den jødiske religion gjennom hele livet. Han engasjerte seg også intensivt for forståelse for jødene og motsatte seg sterkt rasehat.''
Som person beskrives han som elskelig, umåtelig intelligent, ydmyk og tolerant.
VM i terrengløp 1974
VM i terrengløp 1974 (verdensmesterskapet i terrengløp) ble arrangert i Monza i Italia i 1974.
VM i terrengløp 1975
VM i terrengløp 1975 (verdensmesterskapet i terrengløp) ble arrangert i Rabat i Marokko i 1975.
Vågsbygd Seilforening
Klubben har eget klubbhus med utstyrslager, båtopplag og selskapslokaler på Bredalsholmen.
Tania Luiz
Tania Luiz (født 28. august 1983) er en australsk badmintonspiller.
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2008 i Beijing, der hun ble utslått i første runde i dobbel.
Ford Excursion
Ford Excursion er et stort terrengkjøretøy i segmentet SUV som ble solgt i Nord-Amerika fra 1999 til 2006. Ford Excursion ble etterfulgt av Ford Expedition med en lang akselavstand.
Motor
Ford-ekspedisjonen var tilgjengelig med følgende motorer i bakhjulsdrift og firehjulsdrift:
Gabriel Geay
Gabriel Gerald Geay (født 10. september 1996) er en tanzaniansk langdistanseløper. Geay har konkurrert på profesjoelt nivå på distanser fra 5 km til halvmaraton.
Rhinopsephus
Rhinopsephus er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).
Gabriel Geay
Geay har vunnet 7 viktige landeveisløp som innbefatter Peachtree Road Race (2016) og Bolder Boulder 10 km (2017). Fram til juli 2018 hadde Geay vunnet over US$ 33,000 i prispenger
Rhinopsephus
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika.
Gabriel Geay
I 2017 deltok han i seniorklassen i VM i terrengløp 2017 avholdt i Kampala, Uganda. Han kom på 22. plass.
In 2019 deltok han i seniorklassen i VM i terrengløp 2019 avholdt i Aarhus, Danmark. Han kom på 88, plass.
I 2021 kam han på 6. plass på ny tanzaniansk nasjonal rekord på 2.04.55 ved Milano Maraton i Italia. Dette resultatet gjorde at han kvalifiserte seg til Sommer-OL 2020 på maraton for menn.
Slippmiddel
Et slippmiddel er et kjemisk stoff som brukes for å hindre andre materialer fra lime seg til overflater, og brukes i mange ulike støpeprosesser.
Slippmidler skaper en kritisk barriere mellom en støpemasse og en overflate, og legger til rette for senere separasjon fra formen når støpemassen har herdet. Uten en slik barriere kan man risikere at støpemassen vil henge fast i støpeformen, hvilket kan resultere i mye arbeid for å få løs delene. Dårlig påføring eller feil type slippmiddel kan også ha en dramatisk effekt på kvaliteten og konsistensen av det ferdige produktet.
Heisen til skafottet
Heisen til skafottet, (originaltittel: Ascenseur pour l'échafaud) er et fransk kriminaldrama fra 1958 regissert av Louis Malle.
Filmen bygger på romanen av samme navn av Noël Calef. Manuset ble skrevet av Malle og Roger Nimier. Originalmusiken ble komponert av jazzmusikeren Miles Davis.
Handlingsreferat
Florence Carala og Julien Tavernier er to elskere som planlegger å drepe Florences ektemann, Simon Carala, en velstående industrimann som også er Taverniers sjef. Tavernier er en tidligere offiser fra den franske Fremmedlegionen, og en veteran fra konfliktene i Indokina og Algerie. Etter å ha jobbet sent på en lørdag, ved hjelp av et tau, klatrer han opp en etasje på utsiden av kontorbygningen - og skyter Simon Carala på kontoret sitt uten å bli sett. Han ordner rommet slik at det skal se ut som et selvmord, og kommer seg deretter ut igjen. Men i det han setter seg inn i sin Chevrolet utenfor, ser han opp og legger merke til tauet han unnlot å fjerne som fremdeles henger fra bygningen. Han skynder seg tilbake inn i bygningen, og går til heisen. Men samtidig som han står i heisen, slår en sikkerhetsvakt av strømmen og låser bygningen for helgen. Julien blir dermed fanget i heisen mellom to etasjer.
Få øyeblikk senere blir Taverniers bil stjålet av et ungt par, skurken Louis og blomsterbutikk-assistenten Véronique. Florence, som venter på Tavernier ved en kafé i nærheten, legger merke til Taverniers bil som kjører forbi kafeen - med Véronique lent ut av vinduet. Florence antar at Tavernier har stukket av fra henne, og leter etter ham ved lokale barer og klubber han er kjent for å besøke. Louis tar på seg Taverniers frakk og hansker, og sjekker deretter inn på et motell, hvor de to registrerer seg under navnet "Mr. og Mrs. Julien Tavernier" for å unngå problemer for Louis - som er etterlyst etter tidligere forbrytelser. På motellet stifter de snart bekjentskap med Horst Bencker og hans kone Frieda, et jovialt tysk ektepar. Etter at Frieda Bencker tar fotografier av Louis og ektemannen hennes med Taverniers kamera, sender Véronique bildene til fremkalling.
Etter at Bencker-paret har lagt seg, forsøker Louis å bytte bil ved å stjele deres Mercedes-Benz 300SL. Men Horst Bencker oppdager Louis, og truer ham med det som ser ut til å være en pistol. Louis skyter og dreper ekteparet med Taverniers håndvåpen, som Véronique tidligere fant i hanskerommet på bilen hans. Louis og Véronique vender tilbake til Paris og kjører den stjålne Mercedesen, forlater bilen og gjemmer seg i leiligheten hennes. Overbevist om at forbrytelsen kan spores tilbake til dem, overtaler Véronique ham til å slutte seg til henne i en selvmordspakt. De svelger begge Fenobarbital-piller og besvimer, men selvmordsforsøket mislykkes og begge kommer seg snart. Det drepte Bencker-ekteparet blir snart oppdaget, sammen med Taverniers bil, håndvåpen og regnfrakk. Politiet utpeker Tavernier som hovedmistenkt, og morgenavisene trykker historien og fotografier av ham.
På jakt etter Tavernier reiser politiet til kontorbygningen der sikkerhetsvakten eskorterer dem inn og slår på strømmen igjen. Heisen fungerer igjen, Tavernier er i stand til å rømme uten å bli oppdaget. Men han er fremdeles ikke klar over Simon Caralas død, og bestiller kaffe og croissanter ved en kafé i nærheten - hvor han snart blir gjenkjent. Politiet blir tilkalt, og Tavernier blir pågrepet. I kontorbygningen oppdager politiet den døde Simon Caralas, men antar at han har begått selvmord. Men politiet anklager Tavernier for å ha drept Bencker-ekteparet, og nekter å tro på hans alibi om å sitte fast i en heis. Véronique og Louis er fremdeles i live, men døsige. Florence Carala anklager dem for å ha drept ekteparet Bencker og kontakter politiet med et anonymt tips. Louis tror ikke det finnes noen bevis for å forbinde ham med forbrytelsene, men Véronique husker fotografiene av ham sammen med Horst Bencker. Når Louis forsøker å få tak i de fremkalte fotografiene, oppdager han at politiet allerede har fremkalt alle bildene - og Louis blir arrestert.
Grünhain-Beierfeld
Grünhein-Beierfeld er en by i Erzgebirgskreis i Direktionsbezirk Chemnitz i Sachsen. Den har et areal på 22,26 km² og et folketall på 6 197 (31. desember 2011). Den ble opprettet 1. januar 2005 gjennom en sammenslåing av bykommunen Grünhain og landkommunen Beierfeld.
Folketeatret (1952–1959)
Folketeatret var et teaterkompani som eksisterte fra 1952 til 1959. Kompaniet holdt til i Folketeaterbygningen som ligger mellom Storgata og Youngstorget i Oslo.
Bakgrunn
Ideen om å etablere et godt teater for arbeiderklassen i Oslo ble utformet i 1918 av et privat andelsselskap, og med økonomisk støtte både fra privat og offentlig hold ble Folketeaterselskapet konstituert i 1921.
En arkitektkonkurranse ble utlyst i 1926 og vunnet av Christian Morgenstierne og Arne Eide. Byggearbeidene ble utført av entreprenørfirmaet F. Selmer. I 1929 ble Folketeaterforeningen dannet for å etablere et publikum for det kommende teateret. Medlemmene av foreningen fikk i mellomtiden abonnementsbilletter til reduserte priser ved de andre teatrene i byen.
Oppstarten
De tre åpningsforestillingene på Folketeatret i 1952 var Tante Ulrikke, Brand og Gråt mitt elskede land. Den første teatersjefen var Hans Jacob Nilsen, som ledet teatret til 1955. Han la vekt på kunstnerisk bredde, og satte opp klassisk og moderne dramatikk, komedier og musicals. Særlig husket er Et forargelsens hus og Nattasylet av Maksim Gorkij. Jens Gunderssen overtok som sjef 1955, og i hans tid gjorde teatret stor lykke med Anne Franks dagbok og den første norske oppsetningen av My fair lady.
Dukketeatret
Men Nilsen ville også ha dukketeater på repertoaret. Han knyttet til seg ekteparet Jane Mykle og Agnar Mykle, som siden 1948 hadde drevet sitt eget dukketeater. Etter to sesonger besluttet ekteparet Mykle å konsentrere seg om sitt eget dukketeaterprosjekt, og Julian Strøm ble den nye lederen for Folketeatrets dukketeater. Da Folketeatret ble slått sammen med Det Nye Teater i 1959, fulgte dukketeatret med over i nydannelsen Oslo Nye Teater.
Skolebuss
Skolebuss er en buss for sikker transport av skoleelever til og fra skoler og andre utdanningssentre om det ikke er gåavstand mellom hjemmene og skoleanleggene, eller om det er for farlig å tillate ferdsel på egen hånd. Offentlig busstransport for skoleelever finansieres av myndigheter, i Norge har kommunene ansvaret for gratis skoletransport. Et annet ord kan også benyttes, skoleskyss, om ulike ferdselsmetoder for eleven, som for eksempel drosjebuss og minibusser.
Shillibeer og Wayne
De første skolebussene var hestekjøretøyer, allerede i 1827 hadde pioneren George Shillibeer det første transportmiddelet for skoleelever da han leverte en omnibuss med 25 seter til Newington Academy for Girls i Stoke Newington ved London. På de amerikanske delstatene oppsto en ny busstype da man vil unngå at trekkdyr skremmes av skolebarna, da ordinære hestevogner ombygges som lukket vogn med trebenker og inngangsdør fra bak for oppstigning - og avstigning på trygg avstand fra hestene. Wayne Works var først ut med denne busstypen i 1890-tallet i delstaten Indiana, og dette var begynnelsen på busskarosseriprodusentens lange karriere som skolebussprodusent. Navnet på busstypen, «kid hack», kom av det engelske ordet «hackney» som mente kuskbetjente hestevogner til leie for persontransport. Allerede den gang var privateide hestekjøretøyer hyret ut til skoleeiere og skolemyndigheter, en praksis som fortsetter i dag i USA.
Med den nye og mer effektivere busstypen som kom i tjeneste i 1892 for Kingsville, Ashtabula County, Ohio skulle Wayne vinne seg flere kunder, og åpne opp et nytt marked etter hvert som lokalmyndigheter fattet interesse for skolebuss. Allerede i 1869 var offentlig skoleskyss adoptert i Quincy, Massachusetts - de siste to delstater, Delaware og Wyoming, sluttet seg til skoleskyssarrangeringen som var blitt nasjonalt utbredt - i 1919. De fleste busstyper ved århundreskiftet hadde seter vendt mot kjøreretningen, men «Kid Hack»-skolebussene hadde et overbygg med langsgående trebenker. Wayne Works påtok seg oppdraget om å motorisere skolebussen ved å ta fordel av Henry Fords revolusjonære Ford Model T i 1914, med et nytt overbygg med metallforsterkning - og større kapasitet ettersom de såkalte «one-room schools» småskoler erstattes med færre og større skoler.
Andre karosseri- og bussprodusenter fulgte etter, blant annet Albert L. Luce Sr. som reiste et komposittbygg av stålpaneler og skjelett av tre på en Ford Model T buss. Økt konkurranse førte til større designutvikling, og i 1930 kom den første skolebussen med karosseri i stål, levert av Wayne Works, som fra 1933 kun bygget sine busser helt i stål. Wayne tok ledelsen som den fremste skolebussprodusent i USA ved å ha et stort distribusjonsnettverk man kunne sende sine kjøretøyer til som CKD (Completely Knocked Down) for raskt monteringsarbeid over hele landet, og dermed kunne tilfredsstille kundene som kunne bidra med sine forlangender i ferdigarbeidet.
Sikkerhet i USA
Den økte konkurransen og større fokus på reisekomfort og sikkerhet fulgte til revurdering av skolebussdesign på privat og offentlig initiativ, blant annet av Wayne som reklamerte med at de kunne tilby økt sikkerhet med sine skolebusser som helt ble bygget i stål med «kollisjonsskinner» på utsiden av busskarosseriet. Ulike produsenter som ACF-Brill, Aerocoach, Brockway, Buick, CCF, Chevrolet, Commerce, Diamond T, Dodge Bros., Fageol, Fargo, Federal, Ford, FWD., Garford, Gar Wood, GMC, Graham, Hug, Indiana, International, Kenworth, Mack, Oldsmobile, Pierce-Arrow, Reo, Safeway, Sterling, Stewart, St. Louis Car, Studebaker, Twin Coach, White, Willys-Overland og Yellow Coach rykket inn i det meget forlangende markedet. Dette skapte et stort press som gjorde den amerikanske skolebussparken uensartet og lite standardisert, noe som Wayne vant på gjennom en langvarig informasjonskampanje med fokus på sikkerhet gjennom bussdesign.
De føderale myndighetene hadde ikke grepet inn i en tro om at kjøretøyindustrien kunne regulere seg selv, men de gikk inn i bildet etter hvert som bilindustrien utvidet seg til å bli svært viktig for samfunnsfunksjonene inkludert skoleskyss. Flere og flere skoler begynte å danne sine egne bussflåter, som etter hvert ble viktig for det nasjonale utdanningssystemet – samtidig som det amerikanske folket opplevde store demografiske og økonomiske endringer med urbanisering, trafikkvekst og «baby boom» i et samfunn som ble mer teknologisk orientert enn før. Med National Traffic and Motor Vehicle Safety Act of 1966 og School Bus Safety Amendment i 1974 overtok myndighetene hovedansvaret for sikkerhetsforskriftene omkring de amerikanske skolebussene. Det har blitt utsendt 36 Federal Motor Vehicle Safety Standards (FMVSS) siden 1974 – kun for skolebusser.
Fra 1939 til 1973 var skolebussproduksjonen selvregulert til en viss grad, men de første føderale forskriftene trådte i kraft i 1973, de regulerte spesifikasjoner for bakre nødutgangsdør og vinduer – og fra 1. april 1977 forskrifter om skolebussens strukturelle integritet med basis i de fire Federal Motor Vehicle Safety Standards for School Buses utsendt av U.S. National Highway Traffic Safety Administration (NHTSA). Alle disse forskriftene som regulerte skolebussens design, konstruksjon, innredning, signalisering og krasjsikkerhet er fremdeles ved kraft i 2018.
Skolebussen i USA
I 1930-tallet begynte den ikoniske skolebussen å ta form, i en periode med mange nyvinninger og ulike design. De frembygde skolebussene oppsto hos kjøretøyprodusenten Crown Coach i 1932, som hadde brukt Twin Coach-designen som utgangspunktet. I møte med et behov for store og tunge busser på landeveger i California ble Crown Supercoach utviklet i 1935, med en kapasitet på 76 passasjerer. I 1937 ble motoren flyttet fra under førerposisjonen til midtskips for å ha flere seter, og i 1940 oppsto den første Supercoach med hekkmotor.
Men den typiske skolebussen etter krigens slutt i 1945 som regel er snutebusser med snute/torpedomotor med to aksler, selv om det finnes skolebuss med tre aksler som boggibuss fra 1955 (Crown Supercoach med 91 sitteplasser), på tunge og store busschassis. Disse store skolebussene kunne ikke navigere seg gjennom trafikkerte og trange bygater mens mange skolebussruter ikke trenger stor kapasitet, så mindre skolebuss basert på Chevrolet Van/GMC Handi-Van, Dodge A100 og Ford Econome var tatt i bruk i 1960-tallet. Wayne Works fortsatte sitt arbeid om å improvisere sikkerheten for fullstørrelses skolebusser, og introduserte Wayne Lifeguard i 1973, som har en spesiell oppbygging ved å bruke enkelte karosserikomponenter for å ha så få deler som mulig i busskarosseriet og en stram takkonstruksjon med så få bolter og festemidler som mulig.
Som et resultat er den amerikanske skolebussen ansett som noe av det meste sikreste innenfor busstransporten med en usedvanlig solid oppbygging som gir størst mulig krasjsikkerhet og så stor sikkerhet som mulig under kjøring. I 1980-tallet fokuserte bussprodusentene på bedre driftssikkerhet som å gi sjåføren bedre arbeidstilstand med så lite distraksjon som mulig og lettere arbeidsinnsats, blant annet med automatgir. Bensinmotoren ble utfaset til fordel for dieselmotor i løpet av ti år etter Navistar International introduserte den første skolebussen med kun dieselmotor i 1986. AmTran Genesis, Blue Bird TC/2000 og Thomas Saf-T-Liner MVP i midten av 1990-tallet nesten avløste den tradisjonelle snutebussen ved å ha flatfront i busskarosseri og motoren flyttet annetsteds. AmTran RE i 1996 var den første skolebussen med hekkmotor på 20 år.