cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dugald McInnis
McInnis vant en olympiske bronsemedalje i skyting under Sommer-OL 1908 i London. Han var med på det canadiske laget som kom på tredjeplass i lagskytingen med armégevær, bak USA og Storbritannia. Det var åtte lag med seks mann på hvert som deltok i konkurransen som ble gjennomført 10. og 11. juli 1908. Eastcott skjøt 413 poeng som var det fjerde beste resultatet på det canadiske laget. De andre på laget var Charles Crowe, Harry Kerr, William Eastcott, William Smith og Bruce Williams.
Masaji Kiyokawa
Kiyokawa ble olympisk mester i svømming under OL 1932 i Los Angeles. Han vant 100 meter rygg med tiden 1.08,6.
Fire år senere, under OL 1936 i Berlin kom han på tredjeplass på 100 meter rygg med 1.08,4 bak amerikanerne Adolph Kiefer og Albert van de Weghe.
Slaget ved Caer Caradock
Slaget ved Caer Caradock ble utkjempet ved Caer Caradock i dagens Wales i år 50 mellom romerske og keltiske styrker.
Den romerske guvernøren Publius Ostorius Scapula lyktes å beseire ordovikene under Caratacus. Dette førte til en endring i maktbalansen i romersk Britannia, og var begynnelsen på slutten for den keltiske motstanden mot romersk styre. Takket være Scapulas motvilje mot fortsatte tiltak mot kelterne etter slaget kunne de fortsette med angrep på romerne i nesten tretti år til, men de nådde ikke det samme nivå som før dette slaget.
Fredspalasset
Fredspalasset (nederlandsk Vredespaleis) er en bygning i Haag, Nederland, som huser Den internasjonale domstolen, Haagakademiet for internasjonal rett, Den faste voldgiftsdomstolen samt Fredspalassets bibliotek. Det avholdes ofte konferanser om folkerett og andre ting relatert til det internasjonale samfunnet.
Det første initiativet til Fredspalasset ble tatt av Andrew Carnegie i 1900, da han etter Haagkonferansen i 1899 ønsket et sted hvor Den faste voldgiftsdomstolen kunne treffes, og å opprette et spesielt bibliotek. Den faste voldgiftsdomstolen kunne ikke kjøpe land selv, etter nederlandsk lov, så Carnegie grunnla Carnegie Foundation for det formål, samt skjenket stiftelsen en formue.
Byggingen kom i gang etter en arkitektkonkurransene Carnegie utlyste. Vinnerbidraget var en nyrenessansebygning av den franske arkitekten Louis M. Cordonnier, og bygningen ble konstruert av den nederlandske arkitekten Van der Steur. Omgivelsene ble designet av Thomas Hayton Mawson. Alle nasjoner skulle bidra med byggematerialer; for Norges vedkommende ble det granitt.
Oppføringen ble påbegynt i 1907, og avsluttet med en åpningsseremoni den 28. august 1913. Fredsilden, som alltid brenner, ble da tent ved palassets inngang.
Den faste voldgiftsdomstolen (PCA), Fredspalassets bibliotek for internasjonal rett, Haagakademiet for internasjonal rett og Carnegie Foundation har benyttet bygningen siden 1913. Mellom 1922 og 1946 benyttet Den faste domstol for mellomfolkelig rettspleie bygningen, hvilket førte til at biblioteket ble flyttet til en annen bygning i samme område. Fra 1946 var det også Den internasjonale domstolens sete, etter at FN hadde blitt grunnlagt. I tillegg har også Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia brukt bygningen.
Migrasjonsassistent (programvare)
Migrasjonsassistenter er en type programvare som er laget for å hjelpe en bruker med å bytte fra å bruke ett program til et annet, eller én versjon av ett program til en nyere versjon av samme program.
Hvordan?
Dette gjøres vanligvis ved å analysere brukerens installerte filer og finne informasjon som han eller henne sannsynligvis vil ha med seg over og deretter kopiere denne informasjonen slik at den er tilgjengelig i det nye programmet. Formålet er at brukeren skal kjenne seg bedre igjen i det nye programmet.
Hvem benytter migrasjonsassistenter?
Linux distribusjonen Ubuntu tok i bruk en migrasjonsassistent i standard-installasjonsprosesdyren i skrivebordsutgaven fra og med versjon 7.04, Feisty Fawn. Denne migrasjonsassistenten kan hjelpe brukere å bytte fra tidligere versjoner av Ubuntu til 7.04, Microsoft Windows til Ubuntu eller Apple Mac OS X til Ubuntu.
Mac OS X har også en lignende migrasjonsassistent for å forenkle oppgradering fra tidligere versjoner av OS X.
William Eastcott
William Merrill Eastcott (født 22. september 1883, død 22. august 1972) var en canadisk skytter som deltok i de olympiske leker, 1908 i London.
Eastcott vant en olympiske bronsemedalje i skyting i Sommer-OL 1908 i London. Han var med på det canadiske laget som kom på tredjeplass i lagskytingen med armégevær, bak USA og Storbritannia. Det var åtte lag med seks mann på hvert som deltok i konkurransen som ble gjennomført 10. og 11. juli 1908. Eastcott skjøt 392 poeng som var det nest svakeste resultatet på det canadiske laget. De andre på laget var Charles Crowe, Harry Kerr, Dugald McInnis, William Smith og Bruce Williams.
Wolfgang Bartels
Wolfgang Bartels (født 14. juli 1940 i Bischofswiesen, død 6. februar 2007 i Ramsau bei Berchtesgaden) var en tysk alpinist som deltok i de olympiske vinterleker 1964 i Innsbruck.
Bartels vant en olympisk bronsemedalje i alpint under vinter-OL 1964 i Innsbruck. Han kom på tredjeplass i utfor, bak Egon Zimmermann fra Østerrike og Léo Lacroix fra Frankrike.
Fri
Fri kan vise til:
Priit Pärn
Priit Pärn (født 26. august 1946 i Tallinn i Estland) er en estisk regissør, animatør, illustratør og grafiker. Han har laget en rekke særegne tegnefilmer og er den estiske filmskaperen som er best kjent og mest prisbelønnet i utlandet.
Arbeid og filmer
Pärn ble utdannet som biolog i 1970 og var ansatt som planteøkolog fram til 1976. Siden slutten av 1960-tallet arbeidet han også som illustratør, karikaturtegner og tegneserieskaper og startet filmkarrieren med å lage konseptdesign til tegnefilmen Kilplased (1974). Etter kort tid som lærling ved Tallinnfilm Studio (siden 1994 Eesti Joonisfilm) regisserte han sin første film Kas maakera on ümmargune? (1977). Blant hans viktigste filmer regnes Kolmnurk (1982), Eine murul (1987), Hotel E (1992), 1895 (regissert sammen med Janno Põldma 1995) og Porgandite öö (1998).
Pärns stil er kjennetegnet av svart humor, leken surrealisme og et eget grafisk uttrykk. Hans rå stil skiller seg både fra Rein Raamats overdrevent seriøse og moraliserende filmer såvel som det sovjetrussiske Sojusmultfilms Disney-inspirerte filmer. Av yngre estiske filmskapere som har fugt i Pärns fotspor, kan nevnes Ülo Pikkov og Priit Tender. Utenlandske produksjoner som har hentet inspirasjon fra Pärn, er blant andre den amerikanske TV-animasjons-serien Rugrats og AAAHH!!! Real Monsters!.
I 2002 fikk Pärn utmerkelsen Lifetime Achievement Award av International Animated Film Association.
Pärn har undervist i animasjon ved Kunstakademiet i Åbo i Finland siden 1994.
I 1989 ble Priit Pärns bildebok Tagurpidi utgitt på norsk under tittelen Tvertom-Tom.
Bomsholmen Museum
Bomsholmen museum er et elve- og tømmerfløtingsmuseum ved Nidelva nederst i Arendalsvassdraget. Bomsholmen ligger i Øyestad i Arendal kommune.
Fra 1600-tallet var tømmerfløting en viktig virksomhet i Arendalsvassdraget. Tømmer ble fløtet helt fra Vrådal i Telemark til elveosen ved Arendal. Ved bommen ble alt tømmeret som ble fløtet på elva, stanset for sortering før det ble ført videre til de ulike eiere.
Bomsholmen er et kulturminne som består av flere bevarte bygninger beliggende på elvebredden. Bare små rester er bevart av selve bommen i elva.
Øyestad historielag overtok tomt og bygninger til bevaringsformål da tømmerfløtingen tok slutt omkring 1970. Formålet er å formidle historien om tømmerfløtingen om livet på elva.
Ludwig Kaas
Ludwig Kaas (født 23. mai 1881 i Trier i Tyskland, død 15. april 1952 i Roma) var en katolsk prest, anerkjent ekspert på kirkerett, som ble en av de ledende politikerne innen det katolske sentrumspartiet i mellomkrigstidens Tyskland. Han var partiets formann fra 1928 til 1933. Han var antinazist, men undervurderte Hitlers forslagenhet, og fikk sitt parti til å stemme for den Ermächtigungsgesetz som lettet Hitlers forehavende å virkeliggjøre diktatorisk styre. Etterpå reiste han til Roma. Der deltok han under forhandlingene om Rikskonkordatet. Blant de katolske kirkeledere i Tyskland og hos flere av sine tidligere partifeller var han blitt upopulær, og han vendte ikke tilbake til hjemlandet. I Roma hadde han en rekke for det meste mindre ansvarsfulle oppgaver. Hans siste verv var knyttet til utgravningene av Peters grav under Peterskirken, noe som gikk bra men ikke fullt så godt som det kunne.
Bakgrunn
Etter Abitur ved Friedrich-Wilhelm-Gymnasium i Trier, som han avsluttet som klassens beste, studerte Kaas til prest i Trier og Roma, med spesialisering innen historie og kirkerett.
Han ble ordinert til katolsk prest i 1906, og tok doktorgrad i teologi samme år. Deretter studerte han jus i Bonn. Han tok i 1910 nok en doktorgrad, i filosofi, og ble professor.
Tidlig prestelig virke
I 1910 ble han utnevnt til rektor for et hjem for foreldreløse barn og en kostskole ved Koblenz. Frem til 1933 brukte han all sin ledige tid til skolerelatert virksomhet. I 1916 publiserte han boken Die geistliche Gerichtsbarkeit der katholischen Kirche in Preußen in Vergangenheit und Gegenwart mit besonderer Berücksichtigung des Wesens der Monarchie, og gav med den til kjenne sin ekspertise innen kirkehistorie, kirkerett og politiske emner.
I 1918 bad han om å bli sendt ut i sognesjelesorgen, men biskop Michael Felix Korum av Trier nektet, og utnevnte ham i stedet til professor for kirkerett ved presteseminaret i Trier. I dette vervet publiserte han studien Kriegsverschollenheit und Wiederverheiratung nach staatlichen und kirchlichen Recht, som tok for seg spørsmålet om gjengifte der ektemannen var savnet i krig. I 1919 ble han tilbudt lærestolen i kirkerett ved universitetet i Bonn og var til å begynne med tilbøyelig til å takke ja, men han fant ikke betingelsene i Bonn tilfredsstiillende. Etter konsultasjon med biskop Korum takket han nei til tilbudet.
Mellom 1920 og 1933 var han medlem av den tyske Riksdagen for det katolske senterpartiet, til slutt som parlamentarisk formann. Ved inngåelsen av rikskonkordatet mellom Det tyske rike og Den hellige stol var han involvert på Vatikanets side, som sekretær for den hellige kongregasjon for Peterskirken. Etter nasjonalsosialistenes maktovertagelse, som han hadde stemt for i den tro at de kunne holdes under parlamentarisk kontroll, trakk han seg resignert fra politikken. Han døde i Roma.
Til politikken
Foruroliget av revolusjonen bestemte Kaas seg for også å engasjere seg i politikken. Han ble medlem av partiet Zentrum. I 1919 ble han valgt til den weimarske nasjonalforsamling og i 1920 i Reichstag, som han forble medlem av til 1933. Han ble også valgt til det prøyssiske statsråd, et representativt organ for Preussens provinser. Som parlamentariker spesialiserte Kaas seg innen utenrikspolitikken. Fra 1926 til 1930 var han en av de tyske delegater til Folkeforbundet.
Kaas så seg selv som en rhinlandsk patriot, som gikk inn for statsdannelsen av Rhinlandet innenfor rammen av Det tyske rike. I kriseåret 1923 kjempet han – akkurat som Konrad Adenauer, da borgermester i Köln – mot de separarister som ville utskille Rhinland fra Tyskland. Trass i den franske okkupasjon arbeidet han for forsoning med franskmennene og ytret dette sitt håp i en berømt tale i Riksdagen den 5. desember 1923.
Til tross for sine personlige reservasjoner mot Det tyske sosialdemokratiske parti (SPD), utviklet han et hjertelig forhold til president Friedrich Ebert og gav honnør til hva SPD hadde klart å utrette etter 1918. Kaas støttet utenriksminister Gustav Stresemanns forsoningspolitikk og fordømte den nasjonalistiske agitasjon mot denne politikk – en agitasjon han betraktet som uansvarlig.
Juliette Lewis
Juliette Lewis (født 21. juni 1973 i Los Angeles i California) er en Oscar-nominert amerikansk skuespiller og musiker.
Ludwig Kaas
Rådgiver for nuntius Pacelli
I 1920 ble erkebiskop Eugenio Pacelli, den pavelige nuntius til Bayern (og fremtidige pave Pius XII), også utnevnt til apostolisk nuntius til Tyskland. I forbindelse med denne nye embede spurte han kardinal Adolf Bertram av Breslau om å hjelpe ham med eksperter som kunne agere som forbindelsesmenn fra nuntiaturet i München og de preussiske katolske biskoper. Bertram foreslo Kaas, som i sitt akademiske virke hadde utviklet en særlig ekspertise på forholdene mellom staten og den katolske kirke.
Juliette Lewis
Hennes far er skuespilleren Geoffrey Lewis, og hennes mor en grafisk designer. Lewis har ønsket å bli skuespiller fra hun var seks år gammel, og fikk sin første rolle på TV da hun var tolv. Hun har opptrådt i over førti filmer og TV-filmer. Hun var sammen med skuespilleren Brad Pitt i flere år, og spilte sammen med ham i filmene Kalifornia and Too Young to Die?.
Lewis ble nominert til en Oscar-pris i 1992 for filmen Cape Fear. Hun ble nominert til en Emmy-pris i 2001 for sin opptreden i My Louisiana Sky.
Ludwig Kaas
Rådgiver for nuntius Pacelli
Biskop Bornewasser hadde tillatt Kaas å sitte i Riksdagen til september 1924, men forventet av han at han trakk seg etterpå, for å konsentrere seg om sitt administrative og akademiske arbeid i bispedømmet. Men Pacelli bad biskopen om ikke å insistere på dette, fordi det ville være til hinder for det så langt innflytelsesrike virke Kaas fjorde og være til skade for innsatsen for de kirkelige interesser. Bornewasser kunne i og for seg med kirkeretten på sin side gjort som han ville, men lot seg bøye. Samme år fratrådte Kaas sin akademiske lærestol.
Juliette Lewis
Lewis har også en karriere innen musikk, der hun leder en gruppe kalt Juliette and the Licks, som har utgitt en rekke innspillinger og samarbeidet med Dave Grohl fra Nirvana, Foo Fighters mm. Hun har også samarbeidet med The Prodigy og synger på albumet Always Outnumbered, Never Outgunned, på låtene "Spitfire", "Get Up Get Off" og "Hot Ride". Juliette and the Licks spilte på Quartfestivalen i Kristiansand 4. juli 2007.
Ludwig Kaas
Rådgiver for nuntius Pacelli
I 1925 ble Pacelli også utnevnt til nuntius i Preussen, og flyttet sitt kontor til Berlin. Da ble samarbeidet mellom Pacelli og Kaas enda tettere. Et formelt men nært vennskap utviklet seg mellom dem, og det skulle vare. I sitt verv klarte Kaas å bidra til en heldig utgang på forhandlingene om et prøyssisk konkordat med Pavestolen i 1929.
Etter Pacelli hadde å ha oppnådd dette, ble han kalt tilbake til Vatikanet, hvor han ble utnevnt til Statssekretær. Pacelli bad Kaas, som hadde ledsaget ham på reisen til Roma, om å forbli i byen, men Kaas avslo på grunn av sine kirkelige og politiske forpliktelser i Tyskland. Men Kaas reiste ikke desto mindre ofte til Roma, der han bodde hos Pacelli, og slik fikk han oppleve på nært hold inngåelsen av Lateranpakten, noe han skrev en artikkel om. I 1931 og 1932 fortsatte han som rådgiver for forhandlingene om et Reichskonkordat mellom Pavestolen og Tyskland; men uten at noen konklusjon var i sikte.
I 1929 publiserte Kaas et bind av nuntius Pacellis taler. I forordet beskrev han Pacelli som: ''«Angelus, ikke nuntius, ... ved sin imponerende personlighet, sine prestelige ord, den popularitet han genererte under folkemøter»''
Kaas som partiformann
Uten å ha vært kandidat ble Kaas i september 1928 valgt til for formann for Zentrum. Fra 1930 støttet Kaas lojalt regjeringen ledet av Zentrum-politikeren Heinrich Brüning. I 1932 gikk han inn for gjenvalget av Paul von Hindenburg som president. Ettersom hans hyppige besøk til Vatikanet gikk ut over hans virke som partileder, var Kaas beredt til å overlate formannsstolen til Brüning, som Hindenburg hadde avsatt i mai, men den tidligere kansleren takket nei og bad Kaas om å fortsette.
Kaas og Brüning ledet partiet i opposisjonen mot den nye kansler: Deres tidligere partifelle men nå utbyter Franz von Papen. Kaas kalte ham «Zentrum-partiets Ephialtes».
Senere samme måned, den 15. mars, gikk han inn for å støtte Hitler-regjeringens foreslåtte Ermächtigungsgesetz, i bytte mot visse konstitusjonelle og garantier, muligens også om kirkelige anliggender. Hitler svarte imøtekommende via Papen. Den 21. og 22. mars forhandlet Zentrum-lederskapet med Hitler om betingelsene, og kom til en overenskomst. Hitler lovet å bekrefte overenskomsten skriftlig, men noe slikt brev uteble.
Kaas var likesom andre partiledere klar over at garantiene hvilte på gyngende grunn, men da Zentrum-gruppen den 23. mars drøftet hvordan de skulle stemme, oppfortret han fortsatt partifellene å stemme for loven. En betraktelig del av partigruppen var imidlertid ikke enig med ham; blant dem var de tidligere kanslerne Heinrich Brüning og Joseph Wirth og den tidligere minister Adam Stegerwald. Diskusjonene var lange, og det er sannsynlig at Hitlers da pågående sjarmoffensiv, og utsagn fra ham som fikk ham til å fremstå som mer rimelig og moderat enn det som man hadde opplevd så langt, påvirket sinnene. Nettopp på denne tid hadde Hitler også gitt inntrykk av å distansere seg fra det mer revolusjonære SA ledet av Ernst Röhm. Til slutt støttet et flertall av Zentrum-representantene Kaas' tillitsfulle linje.
Den 23. mars samlet Riksdagen seg til middagstider under turbulente omstendigheter. Noen SA-menn opptrådte som vakter, mens andre fylket seg utenfor bygningen. Hitlers tale understreket kristendommens betydning for den tyske kultur, noe som var ment å dempe Zentrum-fraksjonen og som skulle kunne oppfattes som den bekreftelse av deres overenskomst som de hadde ventet på. Kaas, fortsatt godtroende, støttet lovforslaget i en tale, mens Brünings stillhet var talende. Til slutt stemte alle partiene, unntatt SPD, for loven. Loven skulle vise seg å bli utnyttet til fulle av Hitler, på en måte som snart betød demokratiets undergang i landet.
Kaas reiste i begynnelsen av april, uten å fortelle det til noen i partiet, til Roma. De etterlatte partilederne følte seg latt i stikken. I Roma hadde kardinalstatssekretær Pacelli satt Kaas til å hjelpe til med forhandlingene om konkordatet med Det tyske rike. Disse forhandlingene, som var gått i stå noen år tidligere, var nå kommet i gang igjen, idet Hitler signaliserte imøtekommenhet på nesten alle punkter.
Forhandlingene ble avsluttet etter noen måneder, og avtalen var klar i juli. Noen måneder etter ble den ratifisert. Konkordatet var blitt utformet slik av den romerske kurie og av Kaas slik at den sikret Kirkens rettigheter meget sterkt.
Det viste seg imidlertid etter nokså kort tid at Hitler ikke hadde hatt noen intensjon om å respektere konkordatet; det hele var noe han hadde satt i scene for å styrke sin haltende anseelse blant tyske katolikker.
Tre dager før konkordatet ble parafert, hadde Zentrum oppløst seg selv.
I Vatikanet
Kaas hadde ikke lenger noe politisk embede. I lys av hans arbeide med det (på papiret) gunstige konkordatet, håpet han nå på å bli satt til å lede et kirkelig informasjonskontor som skulle overvåke at konkordatets bestemmelser ble respektert i Tyskland. Men kardinal Bertram mente at Kaas var den gale mann til denne oppgaven. Dessuten var Kaas blitt en kontroversiell skikkelse blant hans gamle partifeller. Et eksempel på dette skulle i ettertid komme til uttrykk i Heinrich Brünings fordømmelser av Kaas i sine memoarer skrevet i landflyktighet.
Kardinal Bertram foreslo at Kaas ble gitt noen honorærtitler, men ikke noe medfølgende ansvar. Dermed ble Kaas så utnevnt til pavelig protonotar den 20. mars 1934 og til kannik i Peterskirken den 6. april 1935. Samtidig fratok bispedømmet Trier ham hans stilling ved katedralkapittelet der.
I sitt eksil led Kaas av hjemlengsel og under sine tidligere partifellers og de tyske biskopers avvisning. Den 20. august 1936 ble han utnevnt til economicus og sekretær for kongregasjonen for Peterskirkens byggearbeider.
I 1937 ble han trukket inn ved forberedelsene av den pavelige encyklika Mit brennender Sorge, som ble et generaloppgjør med nasjonalsosialismen, med dens raselære, og med de tyske brudd på Rikskonkordatet..
Pacelli ble valgt til pave Pius XII den 2. mars 1939. Sent det samme året, etter utbruddet av Annen verdenskrig, ble Kaas en av nøkkelskikkelsene i en hemmelig krets i Vatikanet som antinazistiske tyske offiserer gikk gjennom for å forsøke å få til en overenskomst med de allierte etter at de eventelt hadde klart å styrte Hitler. De ønsket seg pave Pius XII som megler mellom et nazifritt Tyskland og de allierte. Josef Müller, en bayersk advokat, skulle reise til Roma med instruksjoner fra Hans Oster eller Hans von Dohnanyi og konferere mer detaljert med Kaas eller med pavens sekretær pater Robert Leiber, for å unngå en direkte kontakt mellom Müller og paven. Disse kontaktene ble gjenopptatt i 1943 etter Casablancakonferansen, men ingen av dem førte frem.
Etter sitt valg besluttet Pius XII å få fart på utgravningene under Peterkirken etter St. Peters grav, og satte Kaas til å lede dette. Under sitt julebudskap i det hellige år 1950 presenterte Pius XII de foreløpige resultater, nemlig at de arkeologiske utgravninger hadde påvist at Peters grav var direkte under Peterskirkens hovedalter. Ikke alle spørsmål var avklart, og Kaas fortsatte utgravningene etter 1950, og holdt fast på ledelsen til tross for sin svekkede helsetilstand.
De uavklarte spørsmål var fremfor alt Peters fysiske levninger. At dette ikke var så lett å si noe sikkert om, skyldes ikke minst Kaas selv. Han hadde en bekymring for at utgraverne ikke viste de avdekkede ben den tilbørlige respekt: Derfor tok han seg hver kveld etter arbeidstidens slutt en runde og samlet opp ben han kunne se stikke frem fra overflatene, og tok de med og la dem i samlekasser et sted bare han og hans assistent visste om. Haas hadde også tatt med seg til sitt eget rom en stein med en talende rødfarget graffito - Petr eni (sannsynligvis forkortelse av Petros enesti, gresk for «Peter er her») -, som et personlig memento. Da funnene under Peterskirken var blitt analysert av arkeologer i 1950, var det uten kjennskap til beinene og graffitioen eller dens nøyaktige funnsted...
Ludwig Kaas døde i Roma i 1952, i en alder av 70 år.
Til å fullføre hans arbeide med utforskningen av Peters grav utnevnte Pius XII professor Margherita Guarducci. Hun fikk etterhvert nyss om Haas' beinsamling og fikk den pekt ut av hans gamle assistent. I 1968 mente hun å ha identifisert noen av de ben som stammet fra apostelen - noen hadde rød farge og gullrender etter at de var blitt innpakket i kostbare purpurtøyer.
Gravsted
Etter sin død ble Haas lagt provisorisk i krypten i presteseminaret Germanicum i Roma. Så ble det klart at levningene ikke ville bli bragt hjem til Tyskland. I stedet fikk biskopen av Trier, Matthias Wehr, ordnet det slik at han ble gravlagt i Campo Santo-kirkegården rett ved siden av kirken.
Senere fikk pave Pius XII levningene flyttet inn i Peterskirkens krypt. Ludwig Kaas er dermed den eneste monsignore som hviler rett ved det 20. århundres paver.
Stortingsvalget 1961
Stortingsvalget 1961 var et stortingsvalg i Norge som ble avholdt den 11. september 1961. Omvalg ble holdt i Flekkefjord, Oddernes, Greipstad og Søgne valgsogn 22. januar 1962. Bakgrunnen for omvalget var at det under opptellingen 11. september ble funnet 30 stemmesedler mer enn det var krysset av for i valgmanntallet og utlevert konvolutter til, samtidig som det bare skilte 14 stemmesedler mellom Kristelig Folkepartis sistemandat og Høyres neste mandat. Omvalget endret ikke mandatfordelingen.
Arbeiderpartiet fikk nesten halvparten av alle stemmene, men mistet det rene flertallet de hadde hatt på Stortinget siden andre verdenskrig. Det nye partiet Sosialistisk Folkeparti (SF), fikk en viktig vippeposisjon.
Einar Gerhardsens tredje regjering fortsatte. Regjeringen måtte gå av i august 1963 på grunn av Kings Bay-saken. SF stemte da sammen med de borgerlige partiene for et mistillitsforslag mot regjeringen. John Lyngs regjering satt i en snau måned før den ble erstattet med Einar Gerhardsens fjerde regjering.
Resultat
¹ Mandat fra borgerlige felleslister fordelt på de forskjellige partier.
Statistisk sentralbyrå lager en statistikk over valgresultatet med felleslistene oppløst på de enkelte partiene. Resultatene for disse partiene på landsbasis blir da:
Steve Barkin
Steve Barkin er en fiktiv figur fra Disney Channelserien Kim Possible.
Barkin ble sett for første gang i seriens første episode i juni 2002, og var også med i siste episode av sesong 3. Han er med videre i sesong 4.
Barkin er vikarlærer på Middleton High School, der Kim Possible og Ron Stoppable er elever. På grunn av hyppige tilfeller av sykdom, skader og ferie blant andre ansatte, underviser Barkin i en rekke forskjellige fag, fra gym til husstell. Dette har gitt ham tittelen «evigvarende vikar» blant de som lager serien.
I motsetning til de fleste lærere i «High School-helt»sammenheng, er Barkin fullstendig klar over hva Kim driver med, og har, både tilsiktet og utilsiktet, blitt involvert i flere av oppdragene.
I originalversjonen spilles Barkin av Patrick Warburton. Den norske stemmen tilhører Ove Christian Owe
Historikk
Det er svært lite av Barkins historie fra før sesong 1 man har fått vite i løpet av serien. Det har vist seg at han gikk på krigsskole og var løytnant i en ukjent militær konflikt, hvor han for øvrig lært seg å lage mat. Det er også blitt avslørt at han i alle fall har vært lærer siden Kim og Ron gikk i 6. klasse. Trolig har han vært der mye lenger.
Personlighet
I sin streben etter å opprettholde sin egen posisjon, misliker Barkin sterkt personer som utfordrer autoriteten hans, eller ikke yter maksimalt.
Barkins personlighet har flere ganger ført ham på kollisjonskurs med seriens hovedperson. Dette skjer vanligvis når han mener at Kims oppdrag eller sosiale liv ødelegger for skolearbeidet, eller når hun ikke følger med. Han har også vist seg å være spesielt hard mot Ron, hvis tilbakelente personlighet fullstendig krasjer med Barkins.
Likevel prøver Barkin å være «Streng, men rettferdig» i undervisningssammenheng. Han har ikke favorittelever, og roser når det er på sin plass, uavhengig av hvordan han ser på eleven ellers. Selv om Barkin foretrekker å være sjef har han, uten krangel, overgitt posisjonen til andre hvis han mener at deres erfaring overgår hans egen.
Han har også blitt vist med en noe mildere side, der han setter stor pris på bakervarer og fungerer som hønemor for den lokale avdelingen til Grønnmeisene (som han drev som en avdeling av US Army Rangers). I sesong to viste det seg også at han sover med en teddybjørn.
Willem Kieft
Willem Kieft (født 1597, død 27. september 1647) var en nederlandsk handelsmann og leder av Ny Amsterdam fra 1638 til 1647. Han opprettet et råd med tolv menn, som var det første representative styre i Ny-Nederland, men motsa seg selv styres råd, noe som senere skulle lede ut i det som skulle bli kalt Kiefts krig. Kieft omkom til sjøs på vei tilbake til Nederland.
Steve Barkin
Status
Barkins offisielle status på skolen har aldri blitt klarlagt på skjermen, og forblir et diskusjonstema blant fansen.
Gjennom serien har han utført mange funksjoner som vanligvis forbindes med administrative stillinger på skoler, som å fastsette ordensreglement, gjøre offisielle uttalelser over høyttaleranlegget og iverksette disiplinæraksjoner mot elever. Han er også skolens lærerrepresentant med cheerleadertevlinger og blir visstnok satt inn som erstatning for andre lærere ved utflukter. Dette fikk en del fans til å anta at han dermed var skolens rektor.
Mutanter
Barkin misliker mutanter meget sterkt, og har uheldigvis blitt til en selv ved flere anledninger. Første gangen var det av DNAmy, som mikset ham med Rufus for å skape «Nakenrottemannen». Andre gangen var det Knut, som utsatte ham for et giftig slim som begynte å gjøre ham om til et fiskemonster.
Annet
I «Tick-Tick-Tick» og «Royal Pain» var Barkins hår lyst, men i resten av serien er det brunt
List of Kim Possible characters Haukkis
Oddsskarðgöng
Oddsskardtunnelen (lokalt: Oddsskarðgöng) er en veitunnel øst på Island. Den er 626 meter lang og ligger på fjellveien mellom bygda/fjorden Eskifjörður i sørvest og bygda/fjorden Neskaupstaður i nordøst. Tunnelen er svakt opplyst og veien gjennom den klaustrofobiske tunnelen har bare et kjørefelt. Midtveis er det et møtefelt. I dårlig vær stenges tunnelen på begge ender.
Tidligere var bygda/fjorden Neskaupstaður kun tilgjengelig med båt, før den første veien over dette fjellet ble åpnet i 1949 (fortsatt eneste veien). Det var en passasje som på vinteren var ekstremt vanskelig å ta da det er mye snø. Byggingen av denne tunnelen startet 1974 og ble åpnet 1977. Oddsskardtunnelen er Islands høyeste tunnel og ligger 632 moh.
Selv om dette området på våren er et populært skisted, er det stor snøskredfare her.
Michael Gambon
Michael Gambon (født 19. oktober 1940 i Dublin, Irland) er en irskfødt britisk skuespiller med erfaring fra film, fjernsyn og scene.
Bakgrunn
Hans familie utvandret til Storbritannia etter andre verdenskrig i 1945. Da var Gambon fem år. Han gikk på katolsk skole. Gambon er ugift.
Fensyklidin
Fensyklidin eller fenylsykloheksylpiperidin (PCP), også kjent som englestøv, er et dissosiativt anestesimiddel, hovedsakelig brukt som et rekreasjonelt rusmiddel. PCP kan forårsake hallusinasjoner, forvrengt oppfatning av lyder, og voldelig oppførsel. Som rusmiddel røykes det vanligvis, men det kan også inntas på andre måter. Ved røyking blandes det ofte med cannabis eller tobakk.
Bivirkninger kan inkludere epileptiske anfall, koma, avhengighet, og økt sannsynlighet for selvmord.
Michael Gambon
Karriere
Han spilte hovedrollen som «Fjodor Dostojevskij» i den ungarske regissøren Károly Makks film Spilleren (1997) som handlet om prosessen rundt skrivingen av Dostojevskijs roman Spilleren.
I de senere år, har filmer som Sensommerdansen (1998) og Plunkett & Macleane (1998), så vel som fjernsynsopptredener i serier som Wives and Daughters (1999) (som han vant en ny BAFTA-pris for), en TV-adapsjon av Becketts Endgame (2001) og Perfect Strangers (2001), gjort ham til en av Storbritannias mest ettertraktede skuespillere, så vel som avslørt hans talent for komedie.
Fensyklidin
Ved inntak av PCP – som forøvrig kan gjøres via inhalering, sniffing, taes opp via huden, gjennom munnen, intravenøst, via endetarmen eller vagina – oppnår man maksimal ruseffekt etter ca. 15 minutter, og rusen varer i 4–8 timer.
Michael Gambon
Karriere
I 2004 fikk han bevist sin store spennvidde med sin opptreden i de fem filmene Wes Andersons komedie Livet under vann med Steve Zissou, gangsterfilmen Layer Cake, det teatralske dramaet Being Julia og action-fantasifilmen Sky Captain and the World of Tomorrow. Men kanskje var hans mest signifikante rolle dette året «Albus Humlesnurr», Galtvorts rektor i den tredje filmen etter J.K. Rowlings bokserie, Harry Potter og Fangen fra Azkaban, som han overtok etter den irske skuespilleren Richard Harris' bortgang.
Han har i det senere også opptrådt i BBCs program Top Gear, som i Norge er vist på NRK, hvor han fikk en Suzuki Liana til å kjøre på to hjul i siste sving. Siste sving på Dunsfold Park-banen har nå fått navnet «Gambon» etter dette stuntet.
Fensyklidin
PCP er syntetisk fremstilt, og ble opprinnelig utviklet til bruk som anestesimiddel. Anestesimiddelet ble aldri noen stor suksess på sykehusene, på grunn av sine mange uheldige bivirkninger. Den medisinske bruken ble senere overtatt av det kjemisk beslektede legemiddelet ketamin.
Michael Gambon
Karriere
Gambon spilte igjen rollen som Albus Humlesnurr i filmen Harry Potter og Ildbegeret, som hadde premiere i november 2005. Han spilte også rollen som Albus Humlesnurr i Harry Potter og Føniksordenen, som hadde premiere 2007, og var også med i Harry Potter og halvblodsprinsen.
Fensyklidin
Fensyklidin har i Norge vært lite brukt som rusmiddel, det har hovedsakelig blitt brukt som ulovlig rusmiddel i USA.
Michael Gambon
Karriere
Gjennom sin karriere har Gambon spilt i filmer, fjernsynsserier og på scener med en rekke skuespillere, regissører og manusforfattere, Maggie Smith, Miranda Richardson, Dennis Potter og Derek Jacobi er bare noen av disse.
Fensyklidin
Historie
Det faglige navn på rusmiddelet er «phencyclidine», mens det blir omtalt som ”englestøv”. Fensyklidin er lett å lage og det fremstilles i laboratoriet. I løpet av 1970-årene ble rusmiddelet erkjent illegalt. Når det ble solgt på gaten gikk det under navnene «Angel Dust», «Rocket Fuel», «Crystal», «Ozone», «Killer joints» og «PeaCe Pill». Disse navnene uttrykker hvor voldsomt og uforutsigelig denne rusen kan være. Dette rusmiddelet ble aldri populært i Norge på grunn av dødeligheten ved bruk.
Michael Gambon
Referanser
<References/>
Fensyklidin
Historie
Opprinnelig ble fensyklidin brukt i USA som et smertedempende middel fra og med 1956. Etter noen år med bruk ble fensyklidin fjernet som et medisinsk middel fordi mange av pasientene opplevde psykotiske episoder. Som legemiddel har det aldri blitt brukt i Norge.
Virkning
Det er et rusmiddel som fremkaller hallusinasjoner, stimulerer og virker dempende. PCP er et så sterkt rusmiddel at det kan gi alvorlige psykiske symptomer. Det kan føre til sinnsforstyrrelser og det endrer virkelighetsoppfatningen. De hallusinogene egenskapene ved middelet påvirker sinn og hørselsansene. De stimulerende virkninger fører til oppstemthet og sovevansker. Man får forhøyet blodtrykk, økt hjertefrekvens og spyttproduksjon. På det psykiske plan vil man som regel oppleve endret virkelighetsoppfatning.
Man får ruseffekt etter 5–15 minutter. Rusen varer i 2–8 timer og i store doser kan det vare flere dager. Forskjellen mellom PCP og de fleste andre rusmidler er at «englestøvet» har samme effekt over tid uten at dosen økes. Ved jevnt bruk kan rusmiddelet forårsake avhengighet.
Konsekvenser av å bruke PCP går både på det fysiske og det psykiske plan. På det psykiske opplever brukeren psykisk avhengighet, der hen lengter etter mer bruk av rusmiddelet. Vedvarende bruk av rusmiddelet kan føre til depresjon. Statistikker over konsekvenser av rusmiddelbruk melder også om hukommelsestap, talevansker og problemer med å lære. Hvis tatt sammen med alkohol og sovemidler kan bruk av rusmiddelet føre til koma eller tilfeldig overdose. Bruk av englestøv blant ungdommer kan forårsake hormonanomalier, noe som videre fører til vekststopp og forstyrrelser i mental utvikling. Medisinsk terapi er ikke uproblematisk. Helsepersonalet risikerer å bli utsatt for voldelige handlinger fra pasientens side. Behandlinger må foretas ofte i intensive avdelinger. Noen ganger må pasientens personlige bevegelsesfrihet begrenses for deres egen og de andres sikkerhet.
Politiet og brannvesenet oppfatter PCP som et spesielt farlig rusmiddel. Under yrkesopplæring får de høre historier om at PCP-brukere forsøkte å bryte seg gjennom vegger, glass osv. Slik adferd gjør at pasienter som blir innlagt med påvist bruk av PCP også ofte har rabdomyolyse. Dette er som følge av ekstrem fysisk aktivitet og grunnet PCP sin virkning på muskariniske reseptorer i muskelvev. Disse ekstreme atferdsmønstre skyldes at brukeren påstås å ikke kjenne smerte. Den selvdestruktive oppførsel tilkjennes bivirkninger ved PCP og kalles «Bug Bites».
Stanisław Dziwisz
Stanisław Jan Dziwisz (født 27. april 1939 i landsbyen Raba Wyżna i Polen) er kardinal i den katolske kirke og erkebiskop av Kraków i Polen. Han var tidligere pave Johannes Paul IIs privatsekretær.
Bakgrunn
Stanisław Dziwisz var sønn av jernbanearbeideren Stanisław Dziwisz og hans hustru Zofia Bielarczyk. Han var femte barn av syv (han hadde to brødre og seks søstre).
Under annen verdenskrig, skjulte familien en jøde i deres hjem. Da Stanisław jr var bare ni år gammel, døde faren etter å ha blitt truffet av et tog mens han krysset jernbanesporene. Han gikk på det klassiske lycéum i Nowy Targ og var uteksaminert derfra i 1957.
Dziwisz begynte så på presteseminaret i Kraków, der han tok studier i filosofi og teologi.
Prest
Dziwisz ble presteviet 23. juni 1963 av daværende biskop Karol Wojtyła, og ble i oktober 1966 hans sekretær da denne ble promovert til erkebiskop av Kraków. Han hadde da nettopp også tatt spesialutdannense i liturgi og tok lisensiatsgraden i emnet i 1967.
Da Karol Wojtyła ble pave (Johannes Paul II) i 1978 fulgte han med til Roma.
Biskop, erkebiskop, kardinal
Han ble bispeviet i 1998 og gitt titulærbispedømmet San Leone. Den 29. september 2003 ble han promovert til erkebiskop. Han forble pavens personlige sekretær til hans død i 2005.
Den 3. juni 2005 ble han utnevnt til erkebiskop av Kraków av pave Benedikt XVI.
Den 22. februar 2006 ble det annonsert at han skulle bli kreert til kardinal av Benedikt XVI ved konsistoriet som så fant sted den 24. mars 2006, med Santa Maria del Popolo som tittelkirke.
Episkopalgenealogl
Hans episkopalgenealogi er:
Philip Richardson
Philip Wigham Richardson (født 26. januar 1865, død 23. november 1953) var en britisk skytter som deltok i de olympiske leker 1908 i London og 1912 i Stockholm.
Richardson vant en olympisk sølvmedalje i skyting under Sommer-OL 1908 i London. Han var med på det britisk laget som kom på andreplass i lagskyting armégevær med 2497 poeng, bak USA med som fikk 2531. De andre på laget var Harcourt Ommundsen, Arthur Fulton, Fleetwood Varley, William Padgett og John Martin. Det var åtte lag som deltok og det var seks mann på hvert lag, konkurransen ble avviklet 10. og 11. juli 1908. Hver deltaker skjøt 15 skudd på hver av distansene 200-, 500-, 600-, 800 og 1000 yards. Richardson skjøt totalt 413 poeng som var det fjerde beste resultatet på det britiske laget.
Robert Fitzhamon
Robert Fitzhamon (født mellom 1045 og 1055, død mars 1107) var lord av Gloucester og deltok i Normannernes invasjon av England i 1066.
Stuping under Sommer-OL 1968
Stuping under Sommer-OL 1968. Stuping var med på OL-programmet for trettende gang i 1968 i Mexico by. Det ble konkurrert i fire øvelser, to for herrer og to for damer. USA vant to gullmedaljer, mens Italia og Tsjekkoslovakia vant én hver.
2010 i Sør-Korea
Begivenheter i året 2010 i Sør-Korea.
Kristna Värdepartiet
Kristna Värdepartiet er et svensk politisk parti med kristen profil. Deres viktigste sak er totalforbud mot abort.
Ved riksdagsvalget 2014 fikk partiet 3,553 stemmer (0,06 %). De deltok også i landstingsvalget og kommunevalgene. I 2018 ble det 3,202 stemmer (0,05 %).
Kommunekemi
Kommunekemi A/S ble etablert i 1971 som det første danske behandlingsanlegg for farlig avfall, og er beliggende i Nyborg. Virksomheten eies av EQT Infrastructure.
Kommunekemi har et stort tilbud med hensyn til behandling av avfall, som er farlig og belaster miljøet. De tilbyr en sertifisert og miljømessig korrekt behandling av det farlige avfall samt en behandlingsgaranti for hele Danmark. Anleggets kapasitet er om lag 180 000 tonn i året og det beskjeftiger rundt 200 mennesker.
Frem til 2009 var Kommunekemi eiet av KL, Københavns Kommune og Frederiksberg kommune.
Hovedformål
Kommunekemis hovedformål er:
Olje- og kjemikalieavfall
Virksomhetens fokus er på olje- og kjemikalieavfall, men det utvikles samtidig nye forretningsområder. Kommunekemi utvinner blant annet gjødselssalter fra halmflyveaske, men arbeider også på å utvinne verdier av brukte elektriske batterier, aske fra biogassanlegg og trykkimpregnert tre. Kommunekemi gjenbruker blant annet batterier, blyholdige materialer, metallholdige filterkaker, kvikksølvholdige lyskilder, oljefiltre, spraybokser, stålemballasje samt tømte emballasje av metall og plast.
Kommunekemi har i flere år laget gjødselprodukter av halmflyveaske. Halmflyveaske er et restprodukt fra kraftvarmeverker, som fyrer med halm. Aske med tungmetaller har tradisjonelt vært spredt direkte ut på landbruksjorden, men anlegget isolerer og behandler tungmetallene miljømessig forsvarlig. Kommunekemi nyttiggjør også karbidkalk som er et restprodukt fra acetylenfremstilling. Det utnyttes til å nøytralisere surt avfall på uorganisk anlegg og har siden 2006 nesten erstattet forbruket av brent kalk.
Energiregnskap
Kommunekemi leverer damp til Nyborg Forsyningsselskab til produksjon av fjernvarme. I tillegg utnytter Kommunekemi overskuddsenergien til produksjon av elektrisitet. Den samlede utnyttelse av overskuddsenergi er 82 %, og virkningsgraden for varme- og elproduksjon er henholdsvis 90 % og 31 %. Kommunekemi utnytter også energien fra en stor del av Kommunekemis kjøleprosesser via et sentralt varmegjenvinningsanlegg som i 2007 har levert rundt 40 000 MWh, og denne energiproduksjonen svarer til energien fra 17 000 tonn olje på et varmekraftverk.
Edith Södergran
Edith Irene Södergran (født 4. april 1892 i St. Petersburg, død 24. juni 1923 i Raivola) var en finlandssvensk lyriker. Hun betraktes som en av de fremste svenskspråklige modernististiske lyrikerne. Hun døde av tuberkulose kun 31 år gammel.
Edith Södergran ble født i St. Petersburg av finlandssvenske foreldre. Faren Matts Södergran (1846–1907) var sagbruksbestyrer og ingeniør; han døde i 1907 av tuberkulose. Hun gikk på den tyske skolen i St. Petersburg 1902–09, og bodde vekselvis i St. Petersburg og i Raivola.
Södergran debuterte med diktsamlingen Dikter i 1916 og er på mange måter den første modernisten i svenskspråklig diktning. Södergrans dikt er fulle av paradokser. Agneta Rahikainen oppsummerer dem som livsbejaende og fulle av dødslengsel, ekstatiske og lavmælte, selvforherligende og selvfornektende, ekkelt ironiske og banalt patetiske.
Tidslinje over Skiens historie
Tidslinje over Skiens historie gir en oversikt over de viktigste hendelsene i Skiens historie de siste tusen åra.
Ørjan Låstad
Ørjan Låstad (født 12. juli 1977) er en norsk fotballspiller som for tiden spiller for Åsane Fotball. Låstad er kjent som en angriper som i sin beste øyeblikk er svært giftig, men som også er preget av å være ujevn i prestasjonene. Han har tidligere spilt for Bergen Nord og Løv-Ham Fotball, og har vært i søkelyset til Tippeligaklubber som SK Brann og Odd Grenland.
Han ble hentet til Løv-Ham fra Åsane sommeren 2005 for å bidra til å sikre klubben ny kontrakt i Adeccoligaen, noe han også bidro sterkt til. Før starten av 2007-sesongen fikk Låstad en forespørsel om spill for den italienske Serie B klubben Verona, men han takket nei. Skader gjorde at Låstad var ute deler av 2007- og 2008-sesongen. Etter 2009-sesongen signerte han igjen for Åsane.
Operafestukene i Kristiansund
Operahuset i Kristiansund er hvor de største arrangementene blir satt opp, men festivalen er også kjent for å bringe operaen inn i alle aspeker av byens samfunn, da kulturarrangement blir satt opp i f.eks. gatene, på sundbåten og liknende.
Rundt 50 kultur- og operaoppsetninger blir gjennomført i anledning festivalen hvert år. I 2007 gjestet 12 000 personer festivalen.
Heilefjellet
Heilefjellet (også kalt Hellefjellet) er et fjell som går langs sørsiden av Førdefjorden. Fjellet er delt mellom kommunene Askvoll og Sunnfjord. Heilefjellet går stupbratt rett opp fra Førdefjorden til det høyeste punktet Blægja (1 304 meter over havet). Videre øst finner man Heilestaurane. Midt på fjellet ligger isbreen Blåfonna, også kalt Trollfonna. Heilefjellet ligger plassert på Askvollhalvøya. Det er det høyeste fjellet mellom Sognefjorden og Førdefjorden.
Fleetwood Varley
Fleetwood Ernest Varley (1862–1936) var en britisk skytter som deltok i de olympiske leker 1908 i London og 1912 i Stockholm.
Sevinc
Sevinc (tyrkisk Sevinç) er et tyrkisk kvinnenavn som betyr «glede». Navnet brukes også som etternavn.
Utbredelse
Sevinc eller Sevinj (aserbajdsjansk Севиндж) er det mest brukte kvinnenavnet i Aserbajdsjan.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Orihuela
Orihuela er en spansk by og kommune i provinsen Alicante, den ligger langs elven Segura i det fruktbare lavlandet sørøst i Spania. Til tross for å ligge i innlandet, er sentrum av byen kun 23 meter over havet.
Geografi
Orihuela er den historiske hovedstaden for lavlandet langs elven Segura. Området er regnet som et viktig jordbruksområde i den sørøstlige delen av Alicante provinsen. Elven Segura har mange ganger flommet over, og i 1651, 1879, 1946, 1973 og 1987 var ødeleggelsene store. I 1989 ble elven kanalisert, slik at den ikke lengre skulle sette liv i fare.
Retningsviser
Retningsviser var tidligere brukt på biler for å angi at bilen skulle forandre kjøreretning. Den bestod av en innvendig belyst semaforarm, enten festet utvendig på bilen eller innfelt i dørstolpen på karosseriet. På biler etter 1950 er retningsvisere blitt erstattet med blinklys på begge sider, både foran og bak på kjøretøyet. Den lille bilen, Morris Minor, var trolig et av de siste bilmerkene som brukte retningsvisere.
Orihuela
Geografi
Kommunen er veldig stor (som et resultat av byens historiske posisjon), og har blant annet 23 kilometer med utmerket strandlinje som omfatter steder som Punta Prima, Playa Flamenca, Cabo Roig, La Zenia, Campoamor og Mil Palmeras, der nordmenn, svensker, engelskmenn, tyskere og andre fra EU/EØS-området har slått de siste årene i nye og moderne bosetninger (urbanisasjoner). Kystsonen danner et stort turistsenter sammen med Torrevieja, Pilar de la Horadada og Guardamar del Segura.
Kommunen ligger på Alicantes side av provinsgrensen mellom Alicante og Murcia og strekker seg langs denne fra innlandet og ut til kysten Orihuela Costa.
Demografi
I 2006 var kommunen den fjerde største i provinsen, med 77.979 innbyggere. Befolkningen har skutt i været fra 1990. I henhold til data fra 2005, er det 31.750 innbyggere som bor i den tradisjonelle hovedstaden, 20.006 på kystlinjen, og resten i 24 landsbyer hvor de viktigste er:
I henhold til offentlige tall fra 2005 er 32,43% av befolkningen av ikkespansk opprinnelse. Dette inkluderer 10.223 britiske- og 9.425 andre EU-statsborgere. Det er likevel grunn til å tro at det bor mange uregistrerte personer i provinsen, og da særlig briter.
Norsk tilknytting
Det er en stor fast norsk bosetning i kommunen og nabokommunene Torrevieja, Rojales.
I Rojales (Ciudad Quesada), ca. 25 minutter unna med bil, er det en norsk skole som har et fullverdig undervisningstilbud for barne- og ungdomsskole, samt videregående skole.
I nabokommunen Torrevieja er det norsk sjømannskirke som avholder ordinære gudstjenester på norsk, organiserer sosiale arrangementer, og foretar bryllup, konfirmasjon og barnedåp.