cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Max Steiner
Maximilian Raoul «Max» Steiner (født 10. mai 1888 i Wien i Østerrike-Ungarn, død 28. desember 1971 i Hollywood i Los Angeles i USA) var en Oscar-belønnet østerriksk-amerikansk komponist av musikk for teateroppsetninger og filmer. Han er kanskje mest kjent for filmmusikken til klassikeren Tatt av vinden.
Barry Brown
Han representerte USA under Sommer-OL 1964 i Tokyo, hvor han ble nummer 9.
Max Steiner
Steiner mottok 26 Oscar-nominasjoner for sitt bidrag til filmmusikken gjennom karrieren og vant tre av disse, for The Informer (1935), Under nye stjerner (1942) og Since You Went Away (1944). Han har en stjerne på Hollywood Walk of Fame, på 1551 Vine Street.
Steiners filmmusikk i Tatt av vinden ble kåret til tidenes nest beste filmlydspor fra USA av det amerikanske filminstituttet. Lydsporet i King Kong ligger på 13.-plass.
Sanger i kulturkanon
Låter som av Alec Wilder regnes for å høre med i kulturkanonen den store amerikanske sangboka er blant annet «All This, and Heaven Too» (tittelsporet fra filmen Alt dette og himmelen også).
Murbyen (Oslo)
Minst to tredeler av befolkningen i Kristiania bodde i leiegård i 1910, og murbyen omfattet da over 40,000 leiligheter. I 2020-årene omfatter murbyen mellom 25,000 og 30,000 leiligheter, som utgjør knapt 20 prosent av alle boligene i indre by. Murbyen er helt dominerende på Grünerløkka og Sofienberg og utgjør en stor del av bebyggelsen i Gamlebyen, på Grønland og Tøyen, i Hausmannskvartalene, på Fredensborg, Meyerløkka, St. Hanshaugen, Bolteløkka, Adamstuen, Hegdehaugen, Majorstuen, i Homansbyen og Bak Slottet, og på Uranienborg, Frogner, Ruseløkka og Skillebekk. Forretningsgårdene i mur er fortsatt et betydelig innslag i Kvadraturen og de nærmeste områdene nord for denne.
Murbyens form
Ved år 1900 var Kristiania en europeisk storby med regulert gatenett, kommunikasjonsmidler for rask transport, og plasser, parker og offentlige bygninger som mønsterskapende elementer. Byen var det året blant de femti største byene i Europa, etter å ha vært Europas raskest voksende by i sin størrelsesklasse i perioden 1855–1900. Den ble omtalt som «europeisk» by av forfattere som med det mente både folketall, bebyggelse, økonomi og kultur. Byen besto imidlertid av innflyttere fra mindre byer og bygdene: i 1875 var 75 prosent av alle over 15 år født utenfor byen, i 1898 var tallet 76.
På 1800-tallet var murbyen et dramatisk brudd med trehusene, i skala, materialbruk og typologi. Samspillet mellom murbyen og landskapet, der murbyens målestokk gjør det mulig å oppleve landskapet fra mange punkter, gir, sammen med svært variert bebyggelse fra forskjellige tider og kort gangavstand mellom de ulike tiders avtrykk, byens særpreg. Bebyggelsen i for det meste fire etasjer kler dette terrenget og kalles teppebyen. Landskapet er et amfi og i indre by gir Akerselva og høydedragene Akerryggen, Kampen til Ola Narr og Uranienborghøyden byen struktur, som sammen med bratt terreng er med på å skape spenning i forhold til bebyggelsen, som ellers kunne bli ensformig med rette kvartaler.
Lik etasjehøyde og takvinkel var med å skape enhetlig preg til tross for den enkelte gårds særpreg, på den måten oppsto gateløp med sterk horisontal betoning.
Forbilder
Både den moderne fabrikken, leiegården og forretningspalasset var nye bygningstyper på 1800-tallet, der bebyggelsen i Kristiania ble utformet med forbilder hentet særlig fra Tyskland, svenske byer og København. Berlin var som Kristiania en relativt liten by på begynnelsen av 1800-tallet, med en voldsom vekst i hele århundret. Både leiegårdsplanene og fasadene hadde klare forbilder i Berlin, fra 1880-årene for fasadenes del også Hamburg. I Berlin ble det bygget leiegårder både for arbeiderklassen og middelklassen fra 1820-årene, i Hamburg kom leiegården lovregulert, slik vi kjenner den i Kristiania, etter bybrannen i 1842. Kristiania ble i annen halvdel av 1800-tallet landets eneste murby, med Berlinerarkitektur, byen ble kalt Lille Berlin.
Truls Aslaksby peker på den bybyggingsdoktrinen som rådet i leiegårdens tidsrom 1875 til 1905, først og fremst skapt av Haussmanns Paris. Denne var et svar på storbyenes krisepregede situasjon med overbefolkning, epidemier, trengsel og sosial uro. Løsningen ble gateregulering som skapte lys, luft og rom for hurtig trafikk, og juridiske rammer (bygningslover, kreditt, aksjeselskaper m.m.) for privat bygging av leiegårder med større høyder og tetthet enn tidligere. Denne bebyggelsesformen ble beundret og kopiert i Europa.
Veien fra de utenlandske forbildene til bygningene i Kristiania er ikke lett å følge. For leiegårdene ble de generelle mønstrene overført gjennom praksis. Villaforsteder hentet inspirasjon fra London, mens forretningspalassene rundt århundreskiftet kan ha hatt forbilder både i England og USA. Både journalister og arkitekter skrev i allmenne tidsskrifter som Illustreret Nyhedsblad (1851–1866). Fra midten av 1800-tallet ble det utgitt en omfattende litteratur om bygningslære og arkitektur, først og fremst i en polyteknisk tradisjon med materialer, konstruksjon, presentasjon av nye bygg og anlegg som tema, men også noe om de teoretiske, estetiske og filosofiske sider ved arkitektur. Men mangelen på innbyrdes referanser er slående, den enkelte tekst satte i svært liten utstrekning spor i senere tekster og henviste sjelden til utenlandske skrifter. Det manglet en faglig offentlighet, og Norge manglet også et akademi eller polyteknisk skole tilsvarende de som fantes i Sverige, Danmark og mange europeiske land.
Fra 1880 sendte kommunen ut mange tjenestemenn og delegasjoner på studietur. De fleste handlet om kommunalteknikk (vann, kloakk, brolegging), brannvesen og kommunal styring, og de fleste gikk til Tyskland, men også Sveits, Nederland, Belgia, Frankrike, Storbritannia, København, Stockholm og til Finland (snørydding).
Tre parter – hurtig bybygging
Det tyske systemet for byplan som ble hentet til Kristiania var laget for svært hurtig byvekst.
Gatebredde og høyde på bygninger
Lovgivningen regulerte minste gatebredde og bygningers største høyde, og fra 1859 ble de to direkte koplet i lovbestemmelsene, først og fremst for å unngå at byen med fire og fem etasjers murgårder ble for trang og usunn. Antall etasjer var ikke lovregulert. At lovens krav til gatebredde ble øket, førte i liten utstrekning til at eksisterende gater ble øket, og det finnes fortsatt en del 12 meter brede gater i murbyen. De fleste som bygget hadde interesse av å gjøre gatene så smale og bygningene så høye som det var tillatt, og lovbestemmelsene satte derfor en faktisk standard. Unntaket var bestemmelser om brannsikre trapperom i fire og fem etasjes leiegårder i 1875-loven, som gjorde det lønnsomt å bygge treetasjes leiegårder i mange år deretter.
Få femetasjes leiegårder bidrar til det intime ved indre by i Oslo. Den lave solen i vinterhalvåret gjør lysforholdene mindre gunstige der fem og flere etasjer dominerer, som i Stockholm. I USA regnet man fem etasjer for det høyeste de fleste var villige til å gå i trapp. Hvis bygningene skulle bygges høyere, ville kravene til murtykkelse i de nedre etasjene dessuten gjøre de neste etasjene ulønnsomme. Dette var viktige grunner til at murbyene ble holdt i denne høyden inntil jernskjelettet og heisen kom i alminnelig bruk.
Bygningslover for Kristiania – byggehøyde og gatebredde
Christiania hadde en tradisjon fra Christian IVs by med brede gater, byen ble i 1624 anlagt med gjennomgående gatebredde på 24 alen (15,10 meter), riktignok med noe avvik i praksis. Ved inngangen til 1800-tallet ble veier utenfor Kvadraturen vanligvis anlagt med 17,5 alen (11 meter) bredde. Mariboegården i Prinsens gate 19 fra 1810 var den eneste treetasjes bygningen da den ble bygget. Husene i 1600-tallets Christiania hadde stort sett én eller to etasjer.
1827-loven bestemte at gatene så vidt mulig skulle være rette («lige») og mellom 18 og 24 alen brede (11,35–15,10 meter), og bygningene skulle ikke ha større høyde til overkant av takgesimsen (overgangen mellom tak og vegg) enn 19 alen (12 meter). Det gir mulighet for tre etasjer. For å unngå at utformingen av taket ikke ble en måte å omgå høydebegrensningen på, satte loven forbud mot spisse tak, det vil si mønevinkel mindre enn 90 grader, og mot å brekke taket i lengderetningen (Mansardtak). Mansardtak ble tillatt i 1899, mens minste mønevinkel forble lik i hele murbyperioden.
I 1842 var det 36 treetasjes hus i Kvadraturen. I forbindelse med loven det året ble maksimalhøyden på 19 alen ansett å være til hinder for «smukke og anselige bygninger», og man fant ikke lenger at noe ble vunnet ved å holde høyden så lav at fire etasjer i praksis var forbudt. Tillatt høyde ble derfor øket til 25 alen (15,75 m). Loven ga mulighet for å tillate større høyde ved flatt tak og for offentlige bygninger og bygninger for bestemte formål. Gatene skulle være minst 20 alen brede (12,60 m), rette og åpne i begge ender. At gatene skulle være rette hadde med hensiktsmessig oppdeling i tomter å gjøre, men også behovet for hurtig trafikk og at krumme gater ville gjøre risikoen større for lekkasjer i sammenføyningene av vann- og kloakkledninger.
Ved byutvidelsen i 1859 ble tillatt byggehøyde øket til 28 alen (17,6 m) mot gater som var 20 alen brede eller mer og mot åpne plasser. Det ga mulighet for fem etasjer. Koplingen mellom gatebredde og høyde fulgte senere lovgivningen, og dette var begrunnet i sunnhet. En slik kopling ble vanlig i bygningslovgivningen også ellers i Europa i annen halvdel av 1800-tallet.
Koplingen medførte også at bygninger fikk én høyde mot en bred gate eller åpen plass og en lavere høyde mot sidegaten. Groschgården ved Karl Johans gate, som fikk fem etasjer mot Eidsvolls plass og fire mot Universitetsgaten, er det mest kjente og omstridte eksemplet, omstridt også fordi hjørnetårnene ga bygningen et «voldsomt» uttrykk.
1875-loven fastsatte at byggehøyde ikke kunne være mer enn gatebredden pluss en fjerdedel, men alltid minst 19 alen og maksimalt 28 alen. Gatene skulle være minst 25 alen (15,75 meter) brede (§§ 6 og 33). Stadsfysikus Johan Lauritz Bidenkap (leder for helseetaten) fremmet eget forslag i bystyret om minst 25 alen gatebredde og ikke høyere bygg enn gatebredden. Han fikk ikke gjennomslag i bystyret, men Stortinget fulgte hans syn når det gjaldt gatebredde. Regjeringen foreslo å beholde 20 alen av økonomiske grunner, mens Bidenkap viste til at det, til tross for at reguleringskommisjonen hadde myndighet til å bestemme gatebredden ifm. regulering, knapt fantes noen gater bredere enn 20 alen. I gater som var orientert øst-vest med 25 alen høye bygninger og 20 alen gatebredde vil det store deler av året ikke være direkte sollys i de nedre etasjene, og særlig beboerne i 1. etasje hadde en bokvalitet som kunne sidestilles med beboere i kjellerleiligheter. Mangelen på lys, sammen med stillestående luft i Kristiania med sitt nedsenkede terreng, var en trussel mot helsen. I resten av murbyperioden ble 15 meter gatebredde og tre og fire etasjer det vanlige.
Markedskreftene var heller ikke entydig for smale gater. Da arkitekten Paul Due skulle tegne boliger for borgerskapet langs den korte og 20 alen brede Sehesteds gate, la han inn en åpen plass midt i, for å «bringe mer sollys, mer luft og vennlighet» til de som skulle bebo de nye leiegårdene.
I 1899-loven ble minimum gatebredde for nye gater øket til 20 meter, og reguleringskommisjonen skulle ha sin oppmerksomhet på anledning til å bygge hovedgater (avenyer og ringgater) som var enda bredere (§ 6). Loven strammet til byggehøyden: for at bygninger skulle kunne bygges med lovens maksimumshøyde 18 meter, måtte gaten som hovedregel være minst like mange meter bred. Dette hadde betydning langs eksisterende gater. Bare i det som er dagens sentrum (om lag innenfor ring 1) beholdt lovgiver den bestemmelsen i 1875-loven som tillot at byggehøyde kunne være gatebredde pluss en fjerdedel – altså at gatebredde på 14,40 ga mulighet for 18 meter byggehøyde (§ 30).
De siste årene før 1875-loven trådte i kraft ble det bygget flere leiegårder på fire etasjer enn på tre og mindre. I 1875 var det mer enn tusen bygninger på tre etasjer eller mer, som utgjorde 37 prosent av alle bygninger i byen. Av disse hadde nesten 300 fire etasjer og fem etasjer. I 1891 ble det for første gang igjen bygget flere nye leiegårder med fire etasjer enn med tre. I perioden tabellen omfatter går antall en- og toetasjes bygninger ned.
Bygninger i Kristiania fordelt på etasjetall 1890 til 1910
Kilde: Statistisk årbok for Kristiania 1910, tabell 7.
Kvartaler i rutenett og gårdsrom
Murbyen ble bygget med karrébebyggelse (karré: av fransk firkant), det vil si kvartaler med tett bebyggelse mot gaten og et indre gårdsrom – i motsetning til frittliggende bygninger, som kom med funksjonalismen fra ca. 1930.
På nokså flate og ubebyggede områder kunne idealet om rutenett gjennomføres – det gjaldt særlig Grünerløkka og Majorstuen. Flere forhold sto i veien for store rutenett. De gamle innfartsveiene buktet seg etter terreng og eiendomsforhold og ble liggende der de var: Drammensveien, Professor Dahls gate, Maridalsveien, Trondheimsveien, Strømsveien og Grønlandsleiret–Oslo gate; veiene til de store gårdene likeså: Akersveien som gikk til jern- og middelaldergården Aker ved Gamle Aker kirke, Ullevålsveien til Ullevål gård og Frognerveien til Frogner hovedgård; og veiene ut i bymarken: Hegdehaugsveien og Pilestredet.
Rutenettet ble ikke avbrutt av store byplangrep. Barokk byplan er kjennetegnet ved brede hovedgater, diagonaler, store plasser og utnyttelse av terrenget. Kristiania fikk en renessanseplan med få arkitektoniske tyngdepunkter i murbyen, av de som fantes lå flere langs Karl Johans gate: Slottsanlegget, Universitetsplassen, Basarene og Stortingsbygningen. Av leiegårdene er det bare Victoria Terrasse som markerer seg kraftig som helhetlig og stort anlegg lagt på en høyde, synlig fra vidt omkring.
Kommunen ønsket store kvartaler for å få lite gateareal å opparbeide, mens utbyggerne ønsket små kvartaler for å få mest mulig av leilighetsarealet mot gate, som ga bedre pris enn leiligheter i bakgårder. Utbyggere delte i noen tilfeller kvartaler i to og anla en «gatestump» midt i kvartalet for å få mer gatelinje, som Fauchalds gate og Bjerkelundgata.
Byggelinje mot gate var ikke lovfestet før 1899-loven, slik at kommunen kunne gi grunneiere anledning til å legge bygninger skrått mot gaten eller med branngavl mot gaten eller andre avvikende måter, men det er få eksempler på annet enn at fasaden ligger parallelt med gaten.
Servitutter, bestemmelser som grunneier legger på bruken av eiendommen som selges, hadde vært brukt helt siden utparselleringen av nabotomtene til Slottsparken i 1840-årene, og var i bruk også rundt 1910. Servituttene ble brukt til å hindre at tomtene ble bygget ut med boliger for mennesker med lite penger eller brukt til næring som kunne gi støy, lukt, urenslighet eller noe annet som kunne bryte preget av rene boligstrøk for borgerskapet. Grunneier og oberst Vosgrav la i 1845 forbud mot låver, staller, trehus, handelsboder og gjødseldynger på tomtene da han solgte eiendommen nord for St. Olavs gate vest for Pilestredet. A/S Drammensveitomterne påla utbyggerne av Det engelske kvarter ved Halfdan Svartes gate følgende karakteristiske servitutt i 1911: «Tomten må aldri benyttes til utsalg eller til nogen bedrift som kan medføre støy, lukt eller urenslighet, således ikke til noen slags fabrikk, manufaktur, smie, kobberslagerverksted, teglverk, bryggeri, malteri, slakteri, dansehus, kjeglebane, brennevins- eller ølutsjenking eller annet lignende.» Slik ble det på vestkanten innført en form for sonedeling, et begrep som kom i vanlig bruk et par tiår inn på 1900-tallet og innebærer at bolig, industri og annen næring, transportanlegg og sentrumsfunksjoner har hver sine områder i byen, og holdes atskilt.
Kvartalets indre, gårdsrommet, var oppdelt etter tomtene, og det var vanlig at hver leiegård sto på egen tomt, avdelt av gjerder. I gårdsrommene fantes bakgårdene med leiligheter, staller og mange typer verksteder og andre bygninger for industriproduksjon, håndverksbedrifter, lager og service. Den omfattende virksomheten krevde tilgang for datidens kjøretøyer, hest og vogn, med varer, søppel, dotømming med mer, derfor har de aller fleste leiegårder en inngang med tofløyet treport og høyde og bredde for kjøring. Lukt fra doer og søppelkasser og lite lys gjorde bakgårdene mindre attraktive som boliger. Fasadene mot bakgården var som regel slette, uten vindusomramming, og markerte at dette var baksiden, som motsetning til forsiden mot gaten.
Med sidebygninger menes den delen av en leiegård som vender inn i gårdsrommet, men som var en del av forgården, bygningen som hadde fasade mot gaten. Dette var vanlig på vestkanten og dannet de såkalte L-bygningene med navn etter formen. I L-gårdene lå de representative rommene, der familien skulle motta besøk, mot gaten, mens soverom, toalett, kjøkken og tjenernes rom lå mot gårdsrommet. Leilighet med gatefasade hadde alltid høyere prestisje enn leiligheter i bakgårder eller bare med vinduer mot gårdsrom.
Størrelsen på gårdsrom var ikke regulert før 1858, da kom regulering av hensyn til sunnhet. Gårdsrommet skulle være en fjerdedel av hele tomtens areal, og hvis det var vindu mot gårdsrommet fra kjøkken eller beboelsesrom, skulle arealet være minst 32 kvadratalen (ca. 13 kvm) og hver side minst 4 alen (2,80 m). Hvis gårdsrommet fra før var mindre, kunne bygningene rundt ikke forhøyes. Gårdsrommene kunne være svært små. Byens trangeste, 2,5 x 5 meter i Schweigaards gate 55, var uendret i 1984.
I 1875-loven ble kravene minst 120 kvadratalen (47 kvadratmeter) hvis gårdsrommet lå på tidligere ubebygget grunn. Gårdsrommet måtte være minst en fjerdedel av grunnen som bygningene opptok og ikke under 10 alen (6,3 meter) på noen side, der beboelsesrom vendte ut mot gårdsrommet. Det ble omgått ved å la kjøkken vende ut dit, og definere kjøkken som ikke beboelse, men denne lovforståelsen ble stoppet av Sunnhetskommisjonen en gang før 1894. Gårdsrom av denne størrelse ga det Aslaksby kaller «bakgårdsformørkelse». På folkemunne kaltes det å se sol som reflekteres i vinduer på andre siden av gårdsrommet, men ikke se sola direkte fra egen leilighet, for «fattigmannssola». I Berlins tidlige leiegårder var minstekravet til bredde 4,5 meter mellom bygningene, det som trengtes for å få inn brannslukkingsutstyr.
Brutte hjørner med karnapper og tårn
Brutte hjørner ble lovfestet i 1827-loven, men med mulighet for å tillate skarpe hjørner på offentlige bygninger og praktbygninger, siden de brukne bryter med «reglene for den skjønne bygningskunst». Hjørneflaten skulle være minst 5 alen (3,15 meter) bred og gi plass til et ett-fags vindu. 1842-loven beholdt bestemmelsen. I 1875-loven kreves like stor vinkel mot begge sideflatene, og det åpnes for buede hjørner som ikke stikker mer enn 12 tommer (31 cm) ut. Slike buede hjørner ble ikke brukt i særlig utstrekning før jugend-arkitekturen ved århundreskiftet. 1875-loven bestemte også at trapper som stakk ut i gaten skulle være avrundet og ikke stikke ut mer enn 1,5 alen (95 cm). 1899-loven medførte ingen endringer av betydning.
1827-loven og 1842-loven forbød karnapp og risalitt (bygningsfremspring i hele høyden). Karnapper hadde vært forbudt siden 1745, da var forbudet begrunnet i at de hindret trafikken. Den gangen hadde en fjerdedel av alle hus i selve byen karnapper. I 1875-loven ble hjørnekarnapper tillatt, med krav om 5 alen (3,15 meter) klaring under karnappet, noe som gjorde det mulig å ha karnapp fra annen til øverste etasje. Denne nye muligheten ble mye brukt, og hjørnekarnappene ble et karakteristisk trekk ved murbyen, Aslaksby kaller det et hovedkjennetegn for den modne Christiania-nyrenessanse. Mange av hjørneflatene hadde vinduer, som gir en attraktiv oversikt over krysset og gatene fra leiligheten.
I 1890-årene ble karnappene utgangspunkt for tårn på hjørnene. Murbyen hadde enhetlige gateløp med sterk horisontal betoning. Her fikk hjørnetårnene sin oppgave, ved å gjøre gatebildet levende og variert og markere kvartalet. Victoria terrasses tårn på tre kvartaler er synlig på lang avstand og skaper et slags visittkort, mens tårnene på Sehesteds plass oppleves som portstolper (Risåsen). Den vertikale hjørneflaten vender mot gatekrysset mer enn mot noen av gatene, og bidrar til å danne en liten plass. Butikkinngang, karnapp og hjørnetårn forsterker dette.
«Butikken på hjørnet», nært knyttet til inngangen i hjørneflaten, var det daglige sted for innkjøp for Oslofolk.
Hjørneleiligheter var generelt mer attraktive enn leiligheter langs én gate og oppnådde høyere priser i murbyene i Europa, og i velstående strøk var pristillegget størst. Ved utparsellering av Tøyen i 1864 antok saksutrederen at hjørnetomtene kan oppnå 50 prosent høyere pris enn de andre tomtene.
Plassering av innganger markerer status: hovedinngang på hjørnegårder ble lagt til hovedgate, kjøreport til sidegate, inngang for beboerne fra gate, inngang for tjenestefolk og varer fra gårdsrommet.
Gateregulering og mangel på overordnet planlegging
I den perioden murbyen ble bygget hadde Kristiania lovgivning og et forvaltningsapparat for å styre byveksten gjennom mer og mindre omfattende by- og reguleringsplaner. Likevel ble det ikke laget overordnede planer for byveksten – den skjedde som et resultat av en serie tomteutstykkinger drevet frem av private, og når etterspørsel gjorde utstykkingene lønnsomme.
Kristiania er omtalt som den minst regulerte hovedstaden av alle i Europa på 1800-tallet, selv om byen hadde en reguleringskommisjon kontinuerlig i arbeid fra 1828. Århundret var i andre byer i Europa preget av offentlig gateregulering og tilløp til større planer, særlig etter bybranner. Når myndighetene i de fleste andre byer hadde et sterkere grep med utviklingen enn i Kristiania, skyldtes det at kommunen ikke fikk særlig hjelp med utgifter til byanlegg av staten. Staten hadde nok med stor, egen byggevirksomhet for å få hovedstadsoppgavene i hus, og kommunen hadde det trangt blant annet fordi byveksten helt fra 1814 til 1900 var sterkere enn i de aller fleste andre byer. Og grunneiers råderett over egen eiendom sto dessuten sterkt i Norge. I Frankrike (ifm. Haussmanns nyanlegg i Paris), Belgia (1858), Italia (1865) og England (1890) fikk myndighetene adgang til å ekspropriere, og det mest aktuelle var «slumsanering» og gjennomføring av større byplaner.
1827-loven bestemte i § 5 at reguleringskommisjonen innen halvannet år skulle bestemme hvilke gater som burde utvides eller rettes ut, straks for de som ikke har bebyggelse og langs bebyggede gater ved nedriving eller forandringer i grunnmur. Reguleringskommisjonen hadde befaringer i mange områder av byen, og det ble satt i gang arbeid med kart, som resulterte i det som omtales som Grosch' kart av 1830. Men det ble ikke laget noen slik plan, resultatene ble nedtegnet og brukt som argumentasjon i senere reguleringssaker, men det som omtales som Den almindelige plan av 1829 var ikke mer enn protokollene fra kommisjonens arbeid. Men Christian H. Grosch og kommisjonen laget i 1839 en plan for Youngsløkken og Ankerløkkene med blant annet Nytorget (Youngstorget) som skulle avlaste Stortorvet, og Torggata som skulle avlaste Storgata og Møllergata. Området lå som et brudd i beltet av forsteder rundt byen. Denne planen ble viktig også fordi den skapte en bedre forbindelse mellom den gamle bykjernen og den nye industrien ved Akerselva.
I merknadene til 1842-loven viser stortingskomiteen til at det har vært en vanskelighet at terrenget ikke er jevnet ut etter en «alminnelig bygningsplan» som er lagt før gatene reguleres. Det hadde ført til at terrengforholdene ble et spørsmål når gateopparbeidelsen startet, til tross for lovens § 6 om en plan for utvidelse, utretting og anlegg av gater og plasser som skulle sikre at terrenget var åpent når et gateanlegg skulle startes. Reguleringskommisjonen skrev i 1842 at selv ikke når grunneiere med store eiendommer ba om regulering, fikk kommunen mulighet til å angi retning på gatene og andre viktige forhold ved helheten av en regulering, fordi grunneier hadde solgt tomter før reguleringen skjedde. Å få endret dette, ville kreve kommunale tomtekjøp til anlegg av gater, men det var det ikke penger til. I 1843 la Grosch frem et forslag om regulering av eldre og anlegg av nye gater, men reguleringskommisjonen la forslaget til side. Flere ganger ga kommisjonen av økonomiske grunner avkall på mulighet til å regulere kommende utbygging. Resultatet var at byen vokste ved små reguleringer, ofte av en og en løkkeeiendom, der terreng og eiendomsgrenser var viktige rammer.
Kommunens tilbakeholdenhet i forhold til grunneiere førte til at små kvadraturer ble regulert inntil og parallelt med løkke- og eiendomsgrenser, som Holteløkken, og tilsvarende til åskanter, som St. Hanshaugen og innfartsveier, som Bogstadveien. Kommisjonens myndighetsområde ble utvidet i 1843 fra Akerselva langs en linje nord for Fredensborg, St. Olavs plass, til Parkveien og ned til Pipervika ved Holmen. Dette fikk betydning for områdene nord for Karl Johans gate opp til Holbergs plass, som ble regulert i 1840-årene.
En dom i 1861 ga grunneier til Teatergata 14, Eger & Co, medhold i at han ikke behøvde å avgi ca. 250 kvadratmeter grunn til opparbeidelse av Apotekergata så lenge den overordnede reguleringsplan etter 1842-loven § 6 ikke var fastsatt for området. Dommen førte til at kommunen oppga å lage en overordnet plan. I et lovforslag i 1863 pekte regjeringen på at kravet om overordnet plan var departementets forslag i 1842, Christiania hadde ment at slike planer bare var praktisk og økonomisk mulig for ubebyggede områder. Og siden 1842 var det bare gjort reguleringer for mindre områder ad gangen, ofte på utbyggernes initiativ, og for et noe større område enn de kvartalene som skal bebygges, slik at det lå en reserve av regulerte kvartaler til enhver tid. Denne praksisen hadde både utbyggere og kommunen sett som den beste. Kommunen fikk ved lovendringen i 1863 anledning til å bestemme fritt hvor det var behov for reguleringsplan. I O. No. 34 1863 Om forandringer i Lov af 8de September 1842 angaaende Bygningsvæsenet i Christiania., skriver regjeringen på side 3: «… at større Districters kjøbstadsmæssige Bebyggelse under vore Forholde stedse gaaer frem med en vis Langsomhed. Længe forud lagte Planer for offentlige Pladses og Passagers Regulering ville derfor i Regelen vise sig lidet tidsmæssige efter de Forholde og Anskuelser, som herske, naar Bebyggelsen skal foregaa.» Proposisjonen gir god innsikt i hvordan myndighetene tenkte om planlegging.
Som sekretær for reguleringskommisjonens faste forberedelseskomite fra 1857 fikk Georg Andreas Bull en innflytelse over planlegging i Christiania som han beholdt ut hele århundret. Slottsarkitekt Linstow og Grosch var begge påvirket av barokkens byplaner med store grep som tok terrenget i bruk (Slottet på Bellevuehøyden med Karl Johan og Youngstorget med Akerryggen) og store plasser der gatene løper gjennom (Universitetsplassen og Youngstorget). Bull hentet sin tenkning fra nyrenessanse, der bydeler med kvadratur ble lagt inntil hverandre og mellom de gamle veiene ut av byen. Lange gater ble lagt i lengderetningen der hellingen er slakk eller nesten parallelt med bygrensen (Grünerløkka og Uranienborg). Bull etablerte plasser med stjerneform (St. Olavs plass) eller mer rektangulær form (Holbergs plass) med representative leiegårder rundt, og parker og plasser der gatene avgrenser, som på Grünerløkka.
I 1875-loven fikk reguleringskommisjonen frihet til, så vidt mulig, å utarbeide planer for bydeler. Disse skulle på høring til grunneiere, vedtas i bystyret og godkjennes av Kongen. Men hovedbudskapet i lovforslaget var at erfaring hadde vist at kommisjonen måtte ha mulighet til å gjennomføre mindre reguleringer raskt når det etterspørres av utbyggere, for å unngå usammenhengende private gater. Lovgiverne tilpasset seg helt at markedet styrte takten i byutviklingen.
I 1890 ble det vedtatt en «Reguleringsplan for de ytre bydele», skrevet av ingeniør Albert Fenger-Krog. Planen var dominert av hensynet til trafikk, og inneholdt det prinsipp at det skulle gå radiære gater ut fra de tre trafikknutepunktene Stortorvet, havnen ved Østbanestasjonen og havnen ved Vestbanestasjonen. Konsentriske sirkler skulle overskjære disse gatene, og for øvrig skulle kvartalene legges som rutenett. Planen fikk liten betydning. En byplan i 1912 hadde også trafikk som hovedtema, dessuten mangelen på plasser.
Gatereguleringen ivaretok det enkelte strøk eller eiendom og behovet for gateforbindelse til sentrum. Men på tvers i byen var det rundt år 1900 fremdeles mange barrièrer: Bondejordet på Frogner, Iladalen, Akerselva, øvre del av Tøyen. Store ringgate, dagens ring 2, ble først ført over Akerselva ved Vøyenbrua i 1950. Ut fra sentrum gikk nye, lange, rette gater: Toftes gate/Vogts gate, Thorvald Meyers gate, Thereses gate. Bygdøy allé ble den eneste parisiske avenyen.
Strøk
Offentlige bygninger ble plassert slik at hvert strøk skulle ha skole, kirke, politistasjon, brannstasjon, som sammen med handel, serveringssteder og kollektivtransport danner kjernen i strøket og gir det identitet, ofte samlet rundt en eller to gater, på 2000-tallet kalt strøksgater. På Grønland ble det i 1860-årene bygget kombinert politi- og brannstasjon, kirke og skole i hellingen fra Enerhaugen ned mot Grønlandsleiret, etter mønster fra Nord-Tyskland. Offentlige bygninger, bygningselementer som tårn og spir, plasser, trafikknutepunkter, parker og strøksnavn er viktige kjennemerker og landemerker for å gi orientering i storbyen og bevissthet om å høre til det strøket der en bor. Strøksidentitet fikk mange utslag: Gutter fra 12-årsalder og oppover avtalte slåsskamper på teglverk og åpne løkker, og motsetningene sto mellom strøkene.
Strøksgatene fra rundt 1900 er fremdeles kjerne i sine strøk: Thereses gate (Adamstuen, Bolteløkka, Bislett), Hegdehaugsveien/Bogstadveien (Homansbyen, Hegdehaugen og Majorstuen), Ullevålsveien/Waldemar Thranes gate (St. Hanshaugen), Arendalsgata (Sagene), Vogts gate (Torshov), Thorvald Meyers gate og Markveien (Grünerløkka), Trondheimsveien (Sofienberg) og Grønland og Grønlandsleiret (Grønland). I alle disse strøkene var det trikk (sporvogn) i en av de nevnte gatene i 1910.
Plasser, parker og orienteringspunkter
Ved inngangen til murbyperioden fikk den nye hovedstaden flere byrom knyttet til de nye hovedstadsbygningene, som ga byen preg av europeisk hovedstad: Slottsparken, Slottsplassen, Eidsvolls plass og Studenterlunden. I 1863 oppsummerer en iakttager at det som finnes er disse og noen få urbane grøntanlegg: Børshagen, Paléhaven, 7. juniplassen (i dag Mosse Jørgensens plass), Sommerroparken, parken rundt Krohgstøtten og hager ved Universitetet og Rikshospitalet (i dag Regjeringskvartalet). Men det største antall grøntanlegg lå ved kirkene. Heller ikke senere i murbyperioden nådde bruken av vegetasjon opp til det omfanget og den plan- og fagmessighet som de andre nordiske hovedstedene, særlig Stockholm, fikk til.
Parkene var fellesskapets erstatning for hagene rundt villaene og eneboliger utenfor byen. Byen fikk tre store utsiktsparker nær murgårdsområder: St. Hanshaugen, Kampen park og Stensparken. Rundt 1860 kom Grev Wedels plass, senere i århundret Olaf Bulls plass (til 2018 med navn Skillebekkparken), Riddervolds plass, Olaf Ryes plass og Birkelunden, og ved århundreskiftet kom Vålerenga park, Bjølsenparken og Uranienborgparken.
Forhager som myndighetenes middel til å skape landlig preg på boligbebyggelsen startet med bestemmelser om forhage av bestemt dybde for villaene langs Slottsparken (Wergelandsveien og Parkveien), og forhagene ble vanlige mot slutten av århundret ved leiegårder på vestkanten. I noen gater kom alléer. Sammen med forbudene mot næringsvirksomhet var grønne innslag med på å gi leiegårdene i vest et preg nærmere villastrøket enn de overfylte kvartalene med kasernebebyggelse på østkanten.
Når byggelinjen ble trukket tilbake fra gatelinjen, ble det samtidig anledning til å bygge fremspring som risalitter og karnapper. Dette skapte et gatebilde nært knyttet til å være velstående og likevel velge å bo i leilighet. Bygdøy allé, vedtatt i 1890, skulle bli en nokså enslig svale blant alleene, med sine hestekastanjer. Valget av treslag fulgte Victoriatidens engelske smak: platan og hestekastanje for de velstående, lind og gullregn for middelklassen. Gaten var opprinnelig planlagt som en aveny, dobbelt så bred som kommunen hadde råd til. Bare ved gatens høyeste punkt ved løkken Gimle ble full bredde realisert, men en ridesti ble opparbeidet langs sørsiden og fjernet rundt 1930. Gyldenløves gate fikk allé som spasersti, senere ridesti, rundt 1900.
Det er få plasser som er planlagt som del av murbyen. Sehesteds plass og Harald Hårdrådes plass er plassrom, kryssende gate og innfattende bebyggelse som ikke ble vanlig i Kristiania. St. Olavs plass er en enslig stjerneplass (plass som fem eller flere gater munner ut i). På Bankplassen, tenkt som sted for en rekke offentlige bygninger, kom Norges Banks to bygninger i 1830 og 1906. Noen små urbane plasser i tillegg til de nevnte er Valkyrie plass og Halfdan Kierulfs plass. Christies plass på Grünerløkka ble Dælenenga idrettsplass i 1916. Plassene i tradisjonelle europeiske byer hadde den størrelsen som har vært vanlig også i Kristiania, sjelden mer enn 100 meter på hver side eller 10 dekar – en karakteristisk form var rundt 100 x 70 meter. Dette gir mulighet til både å se helheten og detaljer og følge menneskene på plassen.
Kristiania hadde noe å bidra med til bruken av plasser og parker anlagt etter forbilder fra kontinentet: I 1890-årene ble flater på Tullinløkka og St. Hanshaugen og i Birkelunden, Kampen park og Bispehaven sprøytet med vann om vinteren, slik at folk kunne gå på skøyter.
Murtvang og diskusjonene om trebebyggelse
Bygningslovene, med pålegg om å bygge yttervegger i mur (murtvang), gjaldt fra 1828 handelsterritoriet (Kvadraturen) og forstedene Vaterland, Fjerdingen, Hammersborg, Akersgaten, Pilestredet, Grensen, Lakkegaten, Grønland med Smalgangen og et 300 alen (189 meter) bredt belte langs østsiden av Akerselva fra Vaterlands bru til utløpet og 300 alen fra bordtomtene. En provisorisk anordning i 1819, som kom som følge av brannen på bordtomtene samme år, hadde fastlagt omtrent samme område.
Etter omfattende kritikk mot 1827-loven fra gårdeiere, ble loven endret i 1833, blant annet slik at reguleringskommisjonen skulle presisere hvor murtvangen gjaldt. Dette skjedde ved kgl.res. i 1837. Senere ble murtvangen utvidet ved kongelige resolusjoner 4. desember 1843 og desember 1844 med Hammersborg og Vika og forstedene på landets grunn (Grønland og Gamlebyen), i 1855, 1858 – ett år før byutvidelsen i 1859, 1874 og 1899.
Kommunens kart fra år 1900 viser fordelingen av bygninger i mur, bindingsverk med mur og tre. I 1920 utgjorde eneboliger 1,5 prosent av alle leiligheter i Kristiania, høyest var tallet i Frogner-Uranienborg med 4 prosent, lavest på Grünerløkka med 0.
Den raske byggingen av trehus på nedre Grünerløkka («Ny York») og panikkartet påbygging av enetasjes hus og bygging av nye toetasjes trehus på Grønland rett før utvidelsen av murtvangområdet i 1858 er vel kjent. Norsk byggetradisjon er trehus, og murbyen brøt med denne. For innflytterne var det nærmest å bygge egne hus i tre, som ga billigere boliger enn murgårdene. At Kristiania ble så dominert av murbyen, viser gjennomslaget lovgivningen hadde. Utenfor bygrensen av 1859 ble det bygget mye i tre frem til neste utvidelse i 1878, og befolkningen i det området som da ble innlemmet i de 20 årene økte fra 2540 til 24 980. Mange av de nye husene var små trehus, men det kom også trehus med to og tre etasjer med en rekke leiligheter, bygget av byggmestere for utleie.
En endring i 1875-loven som ble vedtatt i 1896 ga kommunen anledning til å pålegge villabebyggelse i et område, og plikt til å tillate slik bebyggelse hvis alle grunneiere ba om det. I 1899-loven ble bestemmelsen videreført, men reguleringskommisjonen kunne spesifisere hva villabebyggelse var i hvert tilfelle. Villaen var borgerskapets måte å kombinere byliv med landets ro og privatliv. Bak Slottet og Homansbyen i 1840- og 1850-årene var de første byvillastrøkene i landet, i 1880-årene kom det store villaer langs Drammensveien på Skarpsno og mer moderate på øvre Frogner.
Flere branner skapte tilgjengelige tomter for murgårder der det før hadde stått trehus, som på Balkeby og Kampen, begge i 1879. Også i andre strøk ble trehus fortrengt og ledige tomter mellom trehus bebygget med murgårder, som på Sagene, Bjølsen og Vålerenga.
Murgårder for arbeiderklassen ble aktuelt fra arbeiderboligen på Hammersborg i 1851, men det var først i 1860-årene at arbeidere bodde i murgårder i særlig utstrekning. Tilhengerne av murgårder, blant dem Henrik Wergeland, fremholdt sunnheten ved å komme opp fra fuktig og usunn mark, at kostnadene ved murgårder ville bli overkommelige når mange delte på dem, og at muligheten til å gå til arbeidsplassen kunne opprettholdes når bebyggelsen var tett. De usunne hyttene, som han kaller trehusene på Enerhaugen og Ruseløkkbakken, burde rives og erstattes av fellesboliger i murgårder for arbeiderklassen, altså et standpunkt som innebar det som senere ble kalt slumsanering. Trehustilhengerne hevdet at mulighet for å bygge trehus ville gi bedre og billigere boliger for arbeiderklassen.
Etter at murtvanggrensen i 1858 var utvidet til den kommende bygrensen (i kraft 1859), stoppet bygging av trehus opp, og fattigkommisjonen tok i 1859 opp at dette skapte problemer, fordi leien i murhus var høy. Frem til 1861 fulgte en debatt om å lempe på murtvangen. Da bystyret sa nei til lemping i 1861, var hensynet til kommunens økonomi viktig. Spredt bebyggelse ville gjøre det for dyrt å tilby moderne fordeler som vann, kloakk, politioppsyn m.m., og man burde gå opp til 4 og 5 etasjes murhus. Trehustilhengerne hadde tapt for lang tid.
Gjennom murbyperioden ble de ledige arealene innen bygrensen stadig mindre, og grunneiere kunne ta svært høye tomtepriser. Dette gjorde at tettheten måtte bli stor for å kunne bygge med lønnsomhet, og tette kvartaler med leiegårder ble det eneste som lønte seg.
Også tyske og danske kilder oppgir at kravene til gateopparbeidelse med solid gatedekke, fortau, belysning, ledningsnett for vann og kloakk og gatebredde for moderne trafikk var så dyrt at kostnadsbelastningen på småhus ville bli for stor. Dette var en viktig grunn til at leiegårdene slo gjennom som den alminnelige boligformen i storbyene.
Ved byutvidelsen i 1878 ble det vedtatt en grense på 1,4 kilometer utenfor den nye bygrensen der murtvangen gjaldt, slik at det ikke skulle gro opp nye ukontrollerte trehusforsteder. Til gjengjeld ble det lempet på murtvangen i ytre sone innenfor bygrensen, men arbeidere bygget ikke egne trehus i særlig utstrekning, derimot ble det bygget villaer for middelklassen og borgerskapet, blant annet på Fagerborg, Frogner og St. Hanshaugen. Trehusbestemmelsen ble strammet inn i 1893 og falt bort med 1899-loven.
Trafikk og opparbeidelse av gater
Hestesporvogn kom til byen i 1875, med fem minutters avganger på de fleste linjene. Elektrisk sporvogn (trikk) kom i 1894. I tillegg var det i 1880 omnibuslinjer, det vil si faste ruter for persontransport med hest og vogn. Vognmenn, tidens hestedrosjer, fantes det i 1899 275 av. De første drosjebilene kom i 1908. Sporvognen fikk på kort tid stor innvirkning på byenes form.
Byene der de fleste måtte flytte seg til fots – fotgjengerbyene – hadde en utstrekning ut fra sentrum sjelden mer enn drøyt halvannen kilometer, mens hestesporvognen utvidet dette til rundt fire kilometer. Tilgjengelig areal for den kontinuerlige, tette byen ble sterkt øket. Jernbanen var dyrere å anlegge og trengte lang tid for å starte og stoppe, slik at holdeplassene gjerne kunne ligge med avstand, og tog ble en reisemåte for velstående mennesker i villaforsteder.
Varetransporten internt i byen skjedde i hovedsak ved hest og kjerre. Det var 3700 hester i byen i 1900. Kapasiteten per lass var begrenset, og bare transporten av kull fra kaiene til Oslo gassverk utgjorde rundt 30,000 hestelass per år i 1900. Næringslivet tok sykkelen i bruk og i 1895 var visergutter på sykkel vanlig. Senere ble det klaget over syklende visergutter og håndverkere med lange ting (gardinstenger, linoleumsruller, rør) i høy fart (Morgenbladet 1913).
Sykler var i bruk i byen fra 1869 og Kristiania Velociped-Klub kom i 1878, men først i begynnelsen av 1890-årene var sykkel blitt et vanlig fremkomstmiddel i byen. Sykling ble vanlig i amerikanske storbyer fra 1880-årene. I 1893 hadde den nye sikkerhetssykkelen, som tilsvarer dagens sykler med like store hjul og dekk med luft under trykk, overtatt for velocipeden med høyt hjul («veltepetter»). Bystyret vedtok regelverk for sykling i 1895, blant annet ble det innført plikt til nummerskilt. Frem til plikten ble opphevet i 1902 finnes oversikt over antall sykler: i 1896 vel 3000, i 1902 16,000 og i tillegg mange uregistrerte ifølge politiet. I 1890-årene var det livlig offentlig debatt om råsykling i gatene og fotgjengeres frykt for syklister i gatene. Før 1910 var det få arbeidere som eide sykkel, en ny sykkel kostet i 1910 fra 120 til 150 kroner, mer enn en månedslønn for en mannlig arbeider.
Byens udifferensierte gatenett (mangelen på bredere hovedgater) skapte problemer for trafikkflyten i de gatene som i praksis var hovedgater. 1842-lovens minimumsbredde for nye gater var 20 alen (12,60 meter). «... erfaring har vist ... at et ikke ringe antall sterkt beferdede gater er anlagte så smale, at trafikken har ondt ved at holde sig gaaende, saaledes t.ex. i den lange Thorvald Meyers Gade», skrev stadsfysikus Bidenkap i sitt innspill til ny bygningslov i 1875, som medførte at kravet til gatebredde ble øket til 25 alen.
Kommunen overtok vei- og gatevedlikeholdet fra 1852, og i årene etter ble gatestandarden bedre og det ble anlagt en rekke nye gater. Ferdsel både til fots og med vogn ble lettere, for eksempel ble det vanlig at far kunne dra mellom sommersted i bymarken og jobb i Kvadraturen hver dag i stedet for hver helg. Staten bygget i dette tiåret Ljabruchausséen, Aker kommune startet en sterk veibygging. I 1860-årene ble det drevet omnibusruter mellom byen og steder i Aker, og dampbåtruter til Bygdøy og til Bunnefjorden. Hovedbanen, ferdig i 1854, førte ikke til særlig forstadsbebyggelse fra start, mens Drammensbanen (1872) og Østfoldbanen (1879) var viktig for boligstrøkene Skøyen, Bestun, Lysaker, Bekkelaget, Nordstrand og Ljan.
Ansvar for opparbeidelse av gater og fortau var et stridsspørsmål gjennom 1800-tallet. Til 1851 hadde gårdeierne hatt vedlikeholdsansvar for gaten. Mellom 1851 og 1880 begrenset gårdeiers plikt seg til å avstå grunn uten betaling til kommunen, begrenset til minimumsbredden for gater. Denne ordningen gjorde at det kunne gå lang tid fra leiegårder sto ferdig til gaten var ferdig opparbeidet av kommunen, også fordi leiegårder langs et gatestykke kunne stå ferdig til ulik tid. Situasjonen kunne bli fastlåst, inntil Lov om Forpligtelse for Bygningseiere i Kristiania til i visse Tilfælde at deltage i Bekostning ved Oparbeidelse af Gader m.v. kom i 1880. Loven påla gårdeiere som eide gårder inntil gater og plasser å anlegge fortau med rennesten og betale for halvparten av kommunens opparbeidelse av gaten og kloakkledning innen tre måneder etter at arbeidet var gjort. Denne loven skapte bedre fremdrift i gateopparbeidelsen. Ikke opparbeidede gatestrekninger skulle innhegnes, og til innpå 1900-tallet sto det gjerder i gatene i private gater. Bygningslovens regler om at grunneierne skulle bidra økonomisk til anlegg av gater opp til minimumsbredden, mens kommunen selv måtte betale større bredde, førte ved en rekke anledninger til at kommunen ga avkall på muligheter til større bredde enn lovens krav. Dette førte til at minstebredden ble standard gatebredde.
Kommunen overtok ansvaret for drift av fortauene fra gårdeierne i 1843. Da hadde bare gatene i Kvadraturen og de viktigste innfartsveiene faste dekker. Tidlig i murbyperioden, til rundt 1870, ble det brukt grønnstein eller diabas fra Grotten ved Wergelandsveien eller Akersberget eller et diabasbrudd ved St. Hanshaugen, senere ble granitt brukt, den lokale Grefsensyenitten og Grorudsyenitten mest til gårdsrom og innkjørsler. Småsteinsbrolegning av kubisk stein som målte bare 10 cm på hver kant, lagt i buer på 120–140 cm, ble utviklet i 1885 av den prøyssiske Baurat F. Gravenhorst for å skaffe holdbare veidekker på lange nordtyske chausséer. Tysk «Kleinpflaster» (feilaktig kalt Wienermønster) ble første gang prøvet ut i Kristiania i 1908, men kom for alvor i bruk fra 1910 på sterkt trafikkerte gater og var langt billigere enn tradisjonell brolegning med stor gatestein.