cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sarah Louise Rung
2013–2014
Under Para-VM i svømming 2013 vant hun fem medaljer. Hun vant 50 meter butterfly, 200 meter fri, 100 meter bryst og 200 meter medley, og hun fikk bronse på 100 meter fri, bak Natalia Prologajeva og Viktoria Savtsova.
Året etter deltok hun i Para-EM i svømming 2014. Der fikk hun åtte medaljer - seks individuelle og to i stafett. Hun vant 100 meter bryst, 50 meter butterfly, 200 meter medley og 200 meter fri, og hun fikk sølv på 100 meter fri og 50 meter rygg. På 4 x 50 meter fri fikk Norge sølv, og på 4 x 50 meter medleystafett fikk de gull.
Hun satte to verdensrekorder under Nordsjøstevnet i Stavanger i november 2014.
Hun ble kåret til 'Årets kvinnelige funksjonshemmede utøver' under Idrettsgallaen 2014 og Idrettsgallaen 2015.
2015–2016
Rung deltok i Para-VM i svømming 2015, der hun vant 200 meter fri, 50 meter butterfly, 100 meter bryst og 200 meter medley. På 100 meter fri fikk hun sølv, bak Teresa Perales, og på 50 meter rygg fikk hun bronse. Hun deltok igjen under Para-EM i svømming 2016, og vant der fem av øvelsene; 50 meter butterfly, 200 meter medley, 200 meter fri, 100 meter bryst og 100 meter fri. I tillegg fikk hun bronse på 50 meter rygg.
Hun deltok i Paralympiske sommerleker 2016 i Rio de Janeiro, og vant der 100 meter bryst og 200 meter medley. Hun kom på andreplass på 50 meter butterfly, bak Xihan Xu fra Kina, og hun fikk bronse på 50 meter rygg og 200 meter fri. På 100 meter fri kom hun på sjetteplass, og på 50 meter fri kom hun på sjuendeplass.
Hun ble kåret til 'Årets kvinnelige funksjonshemmede utøver' igjen under Idrettsgallaen 2016 og Idrettsgallaen 2017.
2017–2018
Para-VM i svømming 2017 ble arrangert i Mexico, og Rung vant der 100 meter fri. Hun fikk sølv på 50 meter butterfly og på 200 meter fri, og hun fikk bronse på 50 meter rygg. På 100 meter bryst ble hun diskvalifisert.
IPC endret regelverket for klassifisering i 2018, og Rung ble flyttet opp en klasse. Under Para-EM i svømming 2018 konkurrerte hun dermed i klassene SB5 og S6, som er for utøvere med mindre grad av funksjonshemming. Hun fikk likevel sølv på 100 meter bryst, og hun kom på tiendeplass på 100 meter frisvømming.
2019–2020
Hun fikk ingen medaljer under Para-VM i svømming 2019, men endte på femteplass på 100 meter bryst, og ble slått ut i forsøksheatet på 100 meter fri og 200 meter medley.
2021
Rung representerte Norge under Paralympiske sommerleker 2020, som ble arrangert i Tokyo i 2021. Før konkurransen ble hun flyttet av den internasjonale paralympiske komiteen til en klasse for svømmere med mindre funksjonsnedsettelse enn utøverne i klassen hun hadde konkurrert i til da. Hun reiste hjem fra Tokyo uten medaljer.
Snæbel
Snæbel er det danske navnet på type en type sik (navnet er også kjent fra norsk ). Den er en slank, sølvblank laksefisk med en karakteristisk forlenget snute som finnes i Vadehavsområdet.
Her lever den og vokser opp, men om høsten søker den opp i de større vannløpene for å gyte. Etter at eggene er klekket i februar–mars, lever de små snæbler et par måneder i de mere stille områder av vannløpene, før de søker ut i Vadehavet. Snæblen lever overveiende av dyreplankton, som svever fritt i vannet, men de større fisk lever også av bunndyr.
Systematikken er som for andre sikformer innviklet. Norske og russiske forskere mener alle siker i Europa tilhører en variabel art, Coregonus lavaretus. Svenske og sveitsiske forskere deler derimot sikene opp i et stort antall arter. FishBase og Verdens naturvernunion følger systematikken utarbeidet av sveitseren Kottelat.
Nebbsik er en fellesbetegnelse på bestander av sik som lever i brakkvann. Navnet viser til de utvikler en spiss snute som er mye lengre enn underkjeven. Tradisjonelt er nebbsikene i Nordsjøen, inkludert snæbel, regnet til arten Coregonus oxyrinchus og nebbsikene i Østersjøen til C. lavaretus.
Nyere forskning viser at C. oxyrinchus i snever betydning var utbredt i Sør-England og nedre deler av Rhinen, Maas og Schelde. Denne arten er globalt utryddet.
Nebbsikene i Ems, Weser, Elben, Danmark, Østersjøen, langs Sveriges vestkyst og i Oslofjorden med nedre Glomma og Drammenselva tilhører arten C. maraena. I Rhinen er C. maraena innført for å erstatte den utryddede C. oxyrinchus. Det finnes også stasjonære bestander av C. maraena i ferskvann, blant annet i innsjøene Vättern, Vänern, Mälaren, Siljan og Ladoga. C. maraena kalles som regel C. lavaretus i landene rundt Østersjøen, og den norske Artsdatabanken mener at all norsk sik skal regnes til C. lavaretus.
Vernetiltak
Nordsjøsnæblen var tidligere vanlig i både det hollandske, tyske og danske vadehav. I de tyske flodene ble det sist på 1800-tallet fanget opp imot 30 000 kg årlig. Siden gikk den tilbake, hvor den på 1980-tallet var i ferd med å utdø. Den eneste kjente bestand var da i Vidåsystemet ved Tønder i Sønderjylland. Snæblen er den eneste totalfredede fiskeart i Danmark. Det er ikke tillatt å fange den, og ved bifangst, skal den slippes ut igjen.
Aggersborg
Aggersborg er restene etter en ringborg fra vikingtiden ved Limfjorden på Vendsyssel, Nord-Jylland. Det er også Nord-Europas største borg fra vikingtiden. I vikingtiden lå Danmark lavere, og det var en åpen sjøforbindelse ut i Jammerbugt ved Aggersborg. Følgelig kontrollerte borgen fjorden i ikke bare tre retninger som idag, men også nordover mot overfarten til Norge. Fra Aggersborg gikk Hærvejen sydover gjennom Jylland til grensen mot Tyskland (Danevirke).
Aggersborg er en såkalt trelleborg oppført av kong Harald Blåtann omkring 980 e.Kr, og byggingen tok bare 1-2 år. Det var tilsvarende, men langt mindre samtidig oppførte anlegg ved Hobro (Fyrkat), ved Odense (Nonnebakken) og på sørvestre Sjælland (Trelleborg). Mens Aggersborgs diameter er 288 meter (48 langhus), var disse tre andre danske trelleborger på mer beskjedne 120 meter i diameter og rommet om lag 16 langhus hver.
Aggersborg var knyttet til kirkestedenet Sebbersund og Ålborg lenger øst i Limfjorden. Borgen hadde trolig en strategisk militær betydning og en plass i innkrevingen av skatter. Den ligger svært sentralt plassert i skipsleden gjennom Limfjorden.
Aggersborg var et sirkelrundt anlegg med fire meter dype diker og fire meter høye jordvoller, rundsatt med palisader, og med beboelseshus innenfor murene. I dag er diket og jordvollene bare om lag en meter høye, og restene av hustufter er synlige som mørke ringer i gresset. Det var 48 store langhus hus innenfor sirkelen, som målte 288 meter i diameter.
På 1000-tallet ble det oppført en kongsgård ved Aggersborg, og den bestod gjennom hele middelalderen. Omkring år 1100 ble Aggersborg kirke oppført, tett inntil borgen.
Gottfrid Kallstenius
Gottfrid Kallstenius (født 1861, død 1943) var en svensk kunstner.
Kallstenius underviste ved Konstakademien og ble senere professor der. Som maler gikk han tidlig over fra realisme til stemningsmalerier, og fant senere en svensk romantisk tone, ofte med solnedganger og solbelyste kystlandskap. Han har utført flere monumentalmalerier, iblant med religiøse motiver, for eksempel en altertavle i Västervik. Han utgav også håndbøker i oljemaleri.
Gottfrid Kallstenius var gift med kunstneren Gerda Roosval-Kallstenius. Ekteparet Kallstenius oppførte en storslagen villa i Storängen, Nacka, der de bodde livet ut.
Storkyrkan
Storkyrkan, (eller Sankt Nicolai kyrka) er domkirke i Stockholms stift. Den ligger mellom Stockholms slott og Börshuset i Gamla stan. Den er Stockholms eldste forsamlingskirke og kan regne sin historie tilbake til Birger jarls tid. Kirken selv regner året 1279 som grunnleggingen av kirken ettersom dette er året den første gang er nevnt i skriftlige kilder.
Kirken er særlig kjent for statuen av «Sankt Georg og dragen» skåret i tre av Bernt Notke i 1489 og «Vädersolstavlan».
Kirkebygningen
Storkyrkan er en hallkirke med fem skip oppført av tegl med et noe uregelmessig rektangulært plan. Vesttårnet flankeres av to utbygg, et trappehus er føyet til det sydlige. Fasadenes barokkutforming bryter mot interiørets gotiske formspråk.
I forbindelse med en ombygging rundt 1340 ble det oppført et kvadratisk kapell på sydsiden av kirken. Det ble dekket av fire krysshvelv rundt en midtstolpe og var tilegnet jomfru Maria; Vårfrukapellet. Senere på 1300-tallet ble det føyet til to helgenkapell på nordsiden ved andre og tredje travé fra vest og kort etter enda et vest for disse.
Den største utbyggingen ble foretatt på begynnelsen av 1400-tallet. Kirken ble utvidet med fem travéer mot øst, den østligste, koret, med polygonal avslutning, samt åtte sidekapeller, fire mot nord og fire mot syd. Sannsynligvis ble det i denne perioden også oppført en forhall vest for Vårfrukoret.
Rundt 1420 ble vesttårnet bygget om og på og deretter oppførte man det sydlige tårnkapellet. I tillegg kom et kapell i langhusets vestre hjørne. På slutten av 1400-tallet, Sten Sture den eldres tid, var neste store ombyggingsperiode.
Sidekapellenes mellomvegger ble slått ut og noen ble fjernet, kirken ble høyere, fikk større vinduer og den hallkirkeformen med fem skip som den har hatt siden da. Tårnet ble forhøyet og på nordsiden føyet man til et kapell lignende det som tidligere hadde blitt oppført mot syd.
Matyra
Matyra (russisk: Маты́ра) er ei elv i Tambov og Lipetsk oblast i Russland. Den er ei venstre sideelv til Voronezj (i Dons nedbørfelt), og er 180 km lang, med et nedbørfelt på 5180 km². Middelvannføringen 39 km fra munningen er 11,7 m³/s. Byen Grjazi ligger ved Matyra.
Storkyrkan
Kirkebygningen
I Christian IIs siste regjeringsår i Sverige, 1521, forsterket man pelene i den sydøstre delen og loftet ble innredet til bruk som forsvar. Gustav Vasa fikk revet det polygonale koret og Vårfrukorets mellomvegger av forsvarstekniske grunner.
Inventar
Storkyrkans skulpturgruppe Sankt Georg og dagen er et verk av den tyske maleren og skulptøren Bernt Notke. Det ble fullført i 1489.
I kirken henger også maleriet «Vädersolstavlan» som er en kopi fra 1630-tallet utført av Jacob Heinrich Elbfas etter Urban målares original fra 1535.
Prekestolen er fra 1680-tallet og er utført av Burchardt Precht etter Nicodemus Tessin den yngres anvisninger. Altertavlen er en alteroppsats fra 1654 av ibenholtsfaner på furu med sølvdekor.
Kirken har to døpefonter; én kalkstensfont fra 1514 og en fra 1995 utført av Carola Hedman.
Begivenheter i kirken
Kirken har tradisjonelt fungert som kroningskirke av Sveriges regenter. Magnus VII og Blanka av Namur var de første som ble kronet der i 1336. Neste kroning i Storkyrkan skjedde ikke før Hans ble unionskonge.
Derimellom og på 1500-tallet foregikk kroningene i Uppsala domkirke. Fra og med dronning Christina ble tradisjonen befestet. Gustav IV Adolf ble imidlertid ikke kronet i Storkyrkan, men deretter ble samtlige regenter kronet her inntil 1907 da Gustaf V besluttet at han ikke skulle la seg krone. Den siste kroningen i kirken foregikk 12. mai 1873 da Oscar II og dronning Sofie ble kronet.
Bryllupet mellom Carl XVI Gustaf og Silvia Sommerlath ble forrettet i Storkyrkan av Svenska kyrkans daværende erkebiskop Olof Sundby den 19. juni 1976.
Også vielsen ved bryllupet mellom kronprinsesse Victoria og Daniel Westling den 19. juni 2010 ble forrettet i Storkyrkan.
Rana kommunestyre
Rana kommunestyre er kommunestyreorganet i Rana kommune i Nordland. Kommunestyrets møtelokale befinner seg i Rana rådhus på Mo.
Rana kommune har tradisjonelt vært en bastion for Det norske Arbeiderparti. Dette skyldes ikke minst industribedriftene Norsk Jernverk og Norsk Koksverk. I perioden 1964−1987 hadde Det norske Arbeiderparti rent flertall i Rana kommunestyre.
I 1988 ble Norsk Koksverk nedlagt, og Norsk Jernverk privatisert. I perioden 1988−2003 var Det norske Arbeiderparti uten flertall i kommunestyret, men beholdt ordføreren og varaordføreren gjennom et valgteknisk samarbeid med Sosialistisk Venstreparti.
I perioden 2003−2007 var Sosialistisk Venstreparti det største partiet i kommunestyret, og fikk både ordføreren og varaordføreren. Dette skyldtes blant annet støtte fra borgerlige partier, som fant det nødvendig å bevise at et regjerende alternativ var mulig.
Etter valget i 2007 bestod flertallet i kommunestyret av et samarbeid mellom Det norske Arbeiderparti, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet.
Veit Harlan
Veit Harlan (født 22. september 1899 i Berlin, død 13. april 1964 i Capri i Italia) var en tysk skuespiller og filmregissør. Han regnes som en av de viktigste propagandafilmmakerne i det nasjonalsosialistiske Tyskland. Han var den eneste kunstneren som etter krigen ble stilt for retten for sitt bidrag til naziregimet. Han ble frikjent og fortsatte å lage film.
Liv og familie
Han var sønn av forfatteren Walter Harlan og fru Adele, og hadde to søsken, en søster Esther og en bror Peter. Etter sølvsmedlære og skuespillundervisning under Max Reinhardt debuterte Harlan på teaterscenen i 1915. I 1916 meldte han seg frivillig til krigstjeneste, og ble satt inn ved vestfronten. Etter første verdenskrig studerte han videre ved Reinhardts seminarium i Berlin, og ble 1919 frivillig ved Berliner Volksbühne på Bülowplatz. Mellom 1920 og 1922 tilhørte han dets faste ensemble.
Den tyske teatermannen Julius Bab var Harlans mentor og som en farsfigur. Bab var av jødiske opphav og flyktet til USA før krigen. Han mistet slektninger under Holocaust.
Virke
I 1922 forlot Harlan Berlin, og var virksom ved statsteatret i Meiningen (Thüringen). Han tilhørte også den nordtyske Holtorf-Gruppe, en omreisende teatertrupp. I 1922 år giftet han seg med den jødiske sangerinnen og skuespilleren Dora Gerson, de ble skilt i 1924 knapt to år senere og hun giftet seg med en jødisk mann. Gerson og hennes familie flyttet i 1936 til Nederland for å unngå nazistene. I 1942 ble Gerson og hennes familie tvunget til å gå med gul stjerne for å vise at de var jøder. De forsøkte å flykte gjennom Frankrike, men ble oppdaget på grunn av den to år gamle sønnens gråt og internert i Westerbork. Hun forsøkte å kontakt Harlan for å få hjelp mens de satt internert i Westerbork. Gerson, ektemannen og deres to barn ble myrdet i Auschwitz 14. februar 1943.
Etter forskjellige roller i de følgende årene, giftet han seg 1929 med skuespillerinnen Hilde Körber, som han fikk tre barn med, frem til de skilte seg ni år senere. Deres datter, Susanne Körber (hun tok morens etternavn), giftet seg Claude Jacoby og konverterte til jødedommen. Claude Jacobys foreldre ble myrdet under Holocaust. Hilde Körber var medlem av den tyske foreningen for jødisk-kristelig forståelse. Datteren Maria Körber giftet seg også med en mann av jødisk herkomst.
Arbeid for nazistene
På midten av 1930-tallet laget Harlan en rekke filmer for den nasjonalsosialistiske regjeringen. For Der Herrscher fikk han den nasjonale filmprisen. I 1939 giftet han seg med skuespillerinnen Kristina Söderbaum, som spilte hovedrollen i flere av hans filmer. I 1943 ble han utnevnt til professor i anledning Universum Film AGs 25-årsjubileum.
Nazistenes propagandafilmer var ofte godt laget og underholdende. Leni Riefenstahls Viljens triumf ble også forbudt ordinær distribusjon. Harlans Jud Süss var en kommersiell suksess til forskjell fra Der Ewige Jude som var en åpenlys propagandafilm. Jud Süss var også langt mer populær enn Riefenstahls Viljens triumf og Olympia. Den unge filmjournalisten Michelangelo Antonioni roste Jud Süss for dens filmfaglige kvaliteter etter at filmen var vist på Filmfestivalen i Venezia.
Etter krigen
Harlan ble etter krigen stilt for retten to ganger for sitt bidrag til naziregimet. Tiltalen omhandlet Jud Süss og forbrytelser mot menneskeheten. Han ble frikjent i begge tilfeller. Han ble i 1949 frikjent av en tysk domstol i Hamburg og dommen ble opprettholdt av den britisk okkupasjonsmyndigheten. Frifinnelsen var kontroversiell blant annet fordi dommeren ved den tyske domstolen, Walter Fritz Tyrolf, selv hadde vært medlem av NSDAP (nazistenes parti). Tyrolf hadde som dommer for naziregimet dømt folk til døden for småtyveri og for Rassenschande. Leni Riefenstahl ble ikke tiltalt. Harlan var en innflytelsesrik figur i det tredje riket og han ble ofte nevnt i Goebbels' dagbok. Harlan holdt resten av livet fast ved at han var et hjelpeløst offer for «djevelen» Goebbels' kulturpolitikk.
Veit Harlan skrev i 1952 til forbundskansler Konrad Adenauer med anmodning om høring i Forbundsdagen der han kunne endelig bli renvasket for ansvaret for produksjonen av Jud Süss. I brevet til Adenauer klaget Harlan over at han hadde fått yrkesforbud. Han hevet å ha laget filmen under tvang. Joseph Goebbels skal ha truet ham med vitner til stede: Herr Harlan, jeg kan knuse deg som et insekt på veggen, skal Goebbels ha sagt. Harlan hevdet også at Goebbels endret filmen vesentlig blant annet ved å klippe bort flere scener som fremstilte den jødiske hovedpersonen i et mer sympatisk lys. Harlan fremholdt at hans forespørsel burde imøtekommes på grunn av belastningen på familien.
I 2008 laget den tyske filmskaperen Felix Moeller Harlan - Im Schatten von Jud Süß der flere av Harlans slektninger, som levde med det belastende navnet, blir intervjuet. Noen av Harlans etterkommere ville ikke ha noe med Moellers film å gjøre. Harlans barnebarn Jessica Jacoby opptrer i filmen og strever med akseptere at den ene bestefaren medvirket til drapet på andre. Moeller har doktorgrad i historie og er sønn av Margarethe von Trotta. Jessica Jacobys foreldre var Susanne Körber (som konverterte til jødedommen) og Claude Jacoby. Hun arbeidet som filmanmelder i avisen Jüdische Allgemeine i Berlin og ga ut boken Nach der Shoa geboren: Jüdische Frauen in Deutschland (Født etter Holocaust: Jødiske kvinner i Tyskland) i 1994. Jessica Jacoby mente bestefaren var fiendtlig innstilt til jødisk kultur og religion, kanskje som resultat av det mislykkede ekteskap med Dora Gerson. Christiane Kubrick kritiserer i dokumentaren skarpt og uten å nøle onkelens virksomhet og filmen Jud Süss.
I krigens siste del laget han på oppdrag av Goebbels propagandafilmen Kolberg. Tross Tysklands pressede militære situasjon forsynte Goebbels Harlan med 50.000 soldater som statister. Da Spiegel i 1994 laget en liste over tidenes beste filmer, havnet Harlans Opfergang (1944) på sjetteplass som den beste av de tyske filmene på listen.
Etter krigen fortsatte han å lage film. Han døde på Capri med sønnen Thomas til stede og ble gravlagt der.
Relasjon til sønnen Thomas
Forfatteren og regissøren Thomas Harlan (1929-2010) var sønn av Veit Harlan. Thomas Harlan viet livet til å gjøre bot for farens bidrag til naziregimet, han anstrengte seg for å bli farens motsats. Thomas Harlan mente at farens film medvirket til nazistenes voldsregime og omtalte den som et mordvåpen (Mordinstrument). Han ble lenge behandlet som Harlan-familiens sorte får på grunn av sin standhaftige og offentlige graving i farens skyld. De andre familiemedlemmene foretrakk stort sett å holde dette privat. Thomas Harlan arbeidet med et manuskriptet Det fjerde riket (aldri fullført) om det ufullstendige rettsoppgjøret og nazistenes innflytelse i etterkrigstidens Tyskland. Thomas Harlan ble spurt om hvorfor faren ble frikjent og svarte kontant: «Fordi dommeren også var en morder.»
Relasjon til Stanley Kubrick
Christiane Kubrick (født 1932), enken etter regissøren Stanley Kubrick, er hans niese. Jan Harlan (født 1937), produsenten for en rekke Kubrick-filmer, er hans nevø. Christiane Kubrick og Jan Harlan medvirket i dokumentar om onkelens virksomhet for naziregimet. Stanley Kubrick var selv av jødisk opphav. Kubrick arbeidet lenge med planer om en film om Holocaust. Kubrick vurderte å lage en film om Nazi-Tyskland fra Harlans perspektiv og de to møttes. Harlan kjente ikke til Kubrick fordi han ikke brydde seg om utenlandsk film. Det som fascinerte Kubrick mest med hensyn til Veit Harlan, var Harlans pakt med djevelen og den snikende, hverdagslige og banale ondskapen. Stanley Kubrick ga opp prosjektet fordi han ikke fikk til et godt manus.
Stadion Miejski (Poznań)
Stadion Miejski er et flerbruksstadion i Poznań i Polen. Det blir mest brukt til fotballkamper og er hjemmebanen til Lech Poznań. Stadionet ble bygget i 1980. Det hadde opprinnelig en kapasitet på 27 500 tilskuere, men etter en ombyging har det nå plass til 43 269 tilskuere. Stadionet var en av arenaene under EM i fotball 2012.
Sjønstå
Sjønstå gård ble fredet av Riksantikvaren i 2006. Sjønstå gård er det eneste gjenstående klyngetunet i Nord-Norge. Det meste av 1900-tallsbebyggelsen er revet.
Natur
Sjønståelva har sitt utløp i Øvervatnet ved Sjønstå. Ned mot Øvervatnet er det en sandstrand på vestsiden av elveoset til Sjønståelva. Det er for øvrig naturlige terrasser fra moreneavsetninger. Den gamle gården ligger ved sandstranden og terrassene ble bruk til dyrket mark og slåtteland.
Etymologi
Det er ikke avklart hva stedsnavnet Sjønstå kommer av. Navnegranskeren Oluf Rygh mente at navnet kan komme av ordet «skinstøde», det vil si et sted der kyrne søker skjul eller skygge i sommervarmen mot brems (klegg og blinding). Han forklarte at navnet er en sammensetning med «aa» eller «å» i betydningen elv, dermed kan navnet være en forkortning av «skinstøde-å». Lokalbefolkningen uttalte stedet både som «Sjønståg», «Skjønståga», «Sjønstaa». Navnet har opp gjennom tiden vært skrevet på utallige måter i offentlige dokumenter.
Sjønstå gård
Gården Sjønstå dukker første gang opp i historiske kilder i et skattemanntall fra 1665 under navnet Süinstad, og det opplyses om en oppsitter med navn Baard Pedersøn. Gården er ikke omtalt i landkommisjonens jordebok av 1661, og heller ikke i tiendelisten mellom 1663 og 1665, det er dermed sannsynlig at gården ble etablert i 1665.
I matrikkelen ett år senere er det oppført to oppsittere på Sjønstå, dette er den før nevnte Baard Pedersøn og i tillegg Guttorm Pedersøn. I matrikkelen står det at gården nylig er ryddet i kongens allmenning og den skal betale det høyeste den kan tåle i skatt, som er 1/2 våg (9 kg) tørrfisk i leidang. I tiende til kirken skal det årlig gis 3/4 tønne korn og 16 mark (4 kg) ost. Videre er landskylden satt til 1 våg (18 kg) tørrfisk.
Oppsitterne hadde slått seg til på den laveste strandterrassen ved Sjønståelvas utløp, og de hadde åkre og enger spredt utover på de andre terrassenivåene. Der var det lett og god jord, med blanding av sand og moldjord. Matrikkelen fra 1666 opplyser at det på de to brukene ble sådd én tønne korn og at buskapen bestod av én hest, åtte kyr, ett ungdyr, syv sauer og fire geiter.
I skifte etter kårkone Ingeborg Pederstdatter 1. desember 1800 er det oppført en rekke eiendeler som forteller om næringsvirksomheten på gården: Halvdelen til et naust til 1 åttring (fiskebåt), 700 liner, 10 tau, 2 jukser og 1 vabein. Videre et sjøbruk på Finneid inneholdende to seksringer (fiskebåt), et naust for en seksring, en kastenot, to sildegarn og halvparten av en rorbu på Skrova. En kjenner til at folkene på Skjønstå over flere generasjoner hadde flere båter og utstyr til disse. I 1801 viser folketellingen at det bodde tolv personer på gården, fordelt på to husstander. Av disse var to barn.
I 1820 opplyses det at «Jordarten er Sand. Kornhøsten nogenledes sikker. Havnegangen tung … Skogen afgiver Gaarden til fornøden Brendsel og noget til Salg. Gaarden er utsatt for Elvebrud [=flom]». Det er en viss produktivitetsvekst siden gården første gang omtales, men ikke stor. Tidene er ofte vanskelige, dessuten er bratte lier og stupbratte fjell naturlige grenser for eventuelle utvidelser av gården.
Vannveien var en naturlig ferdselsåre for de som bodde på Sjønstå, og fiske var derfor en viktig næring i tillegg til jordbruk, slik det var vanlig for folk langs Skjerstadfjorden. At folk på Sjønstå hadde forbindelse med «den store verden» kjenner en til fordi et par av oppsitterne på Sjønstå er oppført med gjeld til bergenskjøpmenn på begynnelsen av 1800-tallet. Sjønstå var således ingen bortgjemt gård, men tok del i det øvrige samfunnslivet på den tiden.
Folket i Sjønstå sognet fra gammelt til Skjerstad kirke, og fra 1867 til Fauske kirke. Noen søkte også kirke i Sulitjelma etter at den ble bygd i 1899.
I 1920 ble det satt opp en hengebro i tre over Sjønståelva, dermed ble det gangvei for folkene på gården til dampskipskai og jernbanestasjon like ved.
Sulitjelmabanen og Sulitjelma gruber
I pionertiden til Sulitjelma gruber ble kobberkis fraktet med hest om sommeren fra Langvatnet i Sulitjelma og ned til Sjønstå. Fra Sjønstå ble kobberkis deretter fraktet med båter til Finneid. Vei fra Langvatnet til Sjønstå ble anlagt i 1887–1888, men dette var ikke noen effektiv transport.
I 1892 ble Sulitjelmabanen fullført mellom Sjønstå og Fossen ved Langvatnet. Kobberkis og andre metaller fra gruvevirksomheten ble da transportert over Langvatnet i Sulitjelma i båt til Fossen, videre med jernbane mellom Fossen og Sjønstå. I Sjønstå var det omlasting og herfra ble lasten fraktet med dampbåt og slepeprammer over Øvervatnet og Nedrevatnet, før den ble lastet over på havgående skip på Finneid ved Skjerstadfjorden. I 1956 ble jernbanen forlenget til Finneid og omlastingsvirksomheten på Sjønstå ble avsluttet.
Som trafikknutepunkt utviklet Sjønstå seg som et sted med nøkkelpersonell for jernbanen og båtene, med Sjønstå stasjon (opprinnelig Skjønstå stasjon) som viktigste institusjon. Sjønstå var hovedstasjon med ekspedisjon, godshus, lokomotivstall med to spor, smie, svingskive, vannstasjon, vognremisse og kaianlegg. På vinterstid var vannene islagte og da var det tid for vedlikehold av jernbanemateriellet. På grunn av den sterke signingen fra Sjønstå og opp Sjønstådalen, var slitasjen på hjulene stor, dermed var hjuldreiing og bytte av hjulringer et omfattende arbeid som ble utført i verkstedet på Sjønstå. Vogner og annet materiell ble også vedlikeholdt der.
På det meste bodde det 300 personer på stedet. Flere samfunnsgavnlige foreninger kom snart i gang, som avholdslosje, skytterlag og idrettslag (Sjønstå IL stiftet 1916). I 1902 ble et samtalelag stiftet. Det var internatskole på stedet fra 1899 til 1959. Internatet hadde åtte soveplasser og eget kjøkkenpersonale. I skoleåret 1950/1951 var det 26 elever ved skolen, disse kom fra de nærliggende bygdene Norddal, Lakså, Storvik, Engan, Hellarmo, Osbakk, Fjell, Stormo, Tveråmo, foruten fra Sjønstå. På stedet var det også en dagligvareforretning den gangen stedet hadde betydning som trafikknutepunkt. Da skolen ble lagt ned i 1959, ble de 8 elevene overført til Finneid skole.
Da Sulitjelmabanen ble forlenget til Finneid i 1956, opphørte Sjønstå som trafikknutepunkt. Stedet ble deretter raskt nesten helt fraflyttet. Sjønstå postkontor ble nedlagt i 1957.
Sjønstå i dag
Sjønstå har ikke lenger fast bosetning. Det går en sidevei fra fylkesvei 830 ned gjennom Sjønstådalen til stedet, denne følger samme trasé som den tidligere Sulitjelmabanen.
Folkets hus fra 1936 blir tatt vare på av en forening. På idealistisk basis holdes Folkets hus åpent som kafé med salg av møsbrømlefse på søndager gjennom sommerhalvåret. Overskuddet brukes til vedlikehold av bygningen.
Fredning av gårdsanlegget
Gårdsbygningene teller i dag rundt 20 hus, delvis sammenbygde, og er delt inn i et inntun og et uttun. Inntunet består av våningshus (stuebygninger), stabbur, eldhus og klesbod. Uttunet består av fjøs, stabbur, låve, vedhus og stall. Bygningene har stått uendret siden 1800-tallet og har et landsbyaktig preg. Bygningene er nokså enkle, men viser klart deres funksjoner på gården. Husene har vært utsatt for intenst bruk og slitasje, men har i nyere tid gjennomgått store reparasjoner. Plassen karakteriseres av de enkle husene og deres tilknytning til gården, samt tilknytningen til kulturlandskapet. Gården ligger i skjæringspunktet mellom de tre næringsveiene fiske, jordbruk og den fremvoksende gruveindustrien. Gården viser således omstendighetene folkene opplevde i overgangen fra jordbrukssamfunn til industrisamfunn på 1900-tallet. Gårdene og husene representerer et klyngetun som det i dag er få bevarte av i Norge.
Stiftelsen Sjønstå gård ble opprettet i 1987 for å ta vare på bygningene og miljøet rundt.
Gården ble i 2006 fredet av Riksantikvaren. For Nergården er det kun bygningenes eksteriør som er fredet. I Øvergården er både interiører og eksteriører fredet. Fredningsvedtaket omfatter også den gamle innmarka til gården (opprinnelig bnr. 1 og 2) fra elva til øvre platå i terrenget der sommerfjøset står, samt hengebrua over elva.
Begrunnelsen for fredningen er at gården er en del av Sulitjelmagruvenes historie og samtidig representerer klyngetun, en tunform som var typisk i Nordland før 1900, men som i liten grad er bevart. Fra 2003 til 2013 ble det brukt omtrent seks millioner kroner på å restaurere klyngetunet og kulturlandskapet rundt gårdene. Bidragsytere var Nordland fylkeskommune, Riksantikvaren, UNI-stiftelsen og Statens vegvesen. I tillegg har Fauske kommune gitt årlige mindre driftstilskudd til stiftelsen som driver Sjønstå gård.
Henrich Bornemann
Henrich Bornemann (født 3. januar 1646 i København, død 31. desember 1710) var biskop over Sjællands stift fra 1693 til sin død.
Bornemann ble født i København og var sønn av Philip Julius Bornemann. I 1657 kom han som foreldreløs sammen med sine to brødre, Christian og Johan Adolph, til en slektning i Viborg, men vendte i 1659 tilbake til København. I 1662 ble han student og tok i 1668 teologisk eksamen. I 1672 ble han rektor ved Vor Frue Skole. Samme år giftet Bornemann seg med Susanne Worm, datteren av den berømte Ole Worm. Hun døde 1674, og året etter giftet han seg med Anne Würger.
I 1674 fikk han også et professorat i logikk og metafysikk ved Københavns Universitet. I 1675 ble han kalt til sogneprest ved Vor Frue kirke, stiftsprost og prost over Sokkelund Herred og deltok fra 1682 i forarbeidet til det nye kirkeritualet. I 1683 ble han utnevnt til biskop over Aalborg stift og ble samme år dr. theol. per bullam.
Tilhenger av lutherske ortodoksi
Bornemann hørte til den gamle, stive ortodokse skole og viste seg å være svært nidkjær i å hevde sin geistlige verdighed både mot øvrighet og prester. Han forsøkte å forbedre katekisasjonen i skolen og utarbeidet selv en katekismeforklaring for lærerne: «''En kort og eenfoldig Maade og Methode hvorefter Degne og Skoleholdere med en Uniformitet kunde løbe D. Mort. Luthers catechismus igiennem''» (København 1694).
Den 14. oktober 1693 ble han utnevnt til biskop over Sjællands stift. Før han forlot Ålborg, ga han betydelige legater til byens kirkebygninger, skoler og fattige.
Kort etter at han hadde tiltrådt sitt nye embete, ble han innviklet i en forargelig strid med den teologiske professoren Hans Wandal. Wandal hadde følt seg tilsidesatt ved biskopvalget, og han anklaget Bornemann for å føre vranglære i sin katekismeforklaring. Striden endte med at Wandal etter noen år måtte avgjøre saken med å be om unnskyldning. Begge to arbeidet sammen i den komiteen som skulle fullføre Kingos salmebok i 1698.
Bornemanns hissighet
På et møte i Roskilde sa han til presten Morten Reenberg som hadde uttalt seg vel dristig: «Jeg skal ikke lade af, før jeg ser jert Hoved sidde paa en Stage». Men presten ble ikke svar skyldig og minnet ham om at det var best å la hodet sitte på den staken som Gud hadde satt det på.
Overgang mellom ortodoksi og pietisme
Frederik 4. hadde fra sine første regjeringsår hatt et våkent øye for misjonen, og etter at hans hoffprest, F. J. Lütkens, hadde arbeidet med å fremme misjonen i Trankebar, oppfordret han Bornemann til å utpeke noen unge menn til misjonærer.
Men Sjællands biskop avviste hardnakket denne oppfordringen og bidrog derved til å bane vei for pietismen. Lütkens henvendte seg til de pietistiske professorene i Halle, som sendte to unge menn, Heinrich Plütschau og Bartholomäus Ziegenbalg, til København. I 1705 fikk Bornemann befaling om å ordinere «disse Sværmere».
I sine forsøk på å få stanset private husandakter fikk han støtte av Lütkens, og etter deres forslag ble det laget en lov av 2. oktober 1706, som forbød alle forsamlinger i husene av særsindede personer – sære eller eiendommelige personer, «der føre en egen Lære, som ikke stemmer med Bibelen og den rene augsburgske Konfession». Dermed var bevegelsen foreløpig trengt tilbake, og Bornemann døde før pietismen fikk overtaket.
Ettermæle
Da Bornemann døde 31. desember 1710 testamenterte han bort 3300 riksdaler i legater. Hans samtid nevner ham som en fremragende taler. Blant hans skrifter må fremheves «Salvingsakten ved Frederik IV's og Dronning Louises Kroning», et stort praktverk i folio, som han utga i 1702. Hans taler ved denne festen utmerker seg ved en sjelden høyhed og kraft. Bornemann var lenge den siste sjællandske biskopen som hadde skjegg. Han pleide det lange hvite hakeskegget med særlig omhu, og når han reiste bar han det i en sort eller rød fløyelspung. Men i hans siste år vakte den danske geistlighet hans forargelse ved å ta i bruk en ny mote som allerede på Christian 5.s tid hadde tiltatt: Man barberte seg og fikk allongeparykk!
Mathias Jung
Mathias Jung (født 17. desember 1958 i Trusetal), østtysk skiskytter som deltok i de olympiske vinterleker 1980 i Lake Placid.
Jung vant en olympisk sølvmedalje i skiskyting under vinter-OL 1980 i Lake Placid. Han var med på det østtyske stafettlaget som kom på andreplass på 4 x 7,5 km stafett for menn, bak Sovjetunionen. De andre på laget var Klaus Siebert, Frank Ullrich og Eberhard Rösch.
Jung ble verdensmester i skiskyting to ganger, 1981 i Lahtis og 1982 i Minsk, begge i stafett.
Blue Stahli
Blue Stahli er et synth rock-prosjekt fra byen Detroit i den amerikanske delstaten Michigan. Prosjekt ble opprettet av multi-instrumentalisten Bret Autrey.
Pyroteknikk
Pyroteknikk er nesten synonymt med fyrverkeri og brukes i bl.a. militære, industrielle og musikalske sammenhenger.
USA under Sommer-OL 1948
USA under Sommer-OL 1948. Sportsutøvere fra USA deltok under Sommer-OL 1948 i London. USA ble beste nasjon med 38 gull- 27 sølv- og 19 bronsemedaljer. Sprinteren Ralph Craig, som vant to olympiske gullmedaljer under Sommer-OL 1912 i Stockholm, var USAs flaggbærer under åpningsseremonien.
EMMA
EMMA (Elektronisk Matematikk-Maskin) var den første IBM 650 datamaskinen som ble kjøpt i Norge.
EMMA var en elektronisk matematikkmaskin, og kom til Geofysisk institutt ved Universitetet i Bergen. 7. mai 1958 ble Norges første elektroniske datamaskin for kommersielt bruk offisielt innviet ved UiB.
Etter nyere målestokk var EMMA en langsom maskin. Den hadde såkalt trommelhukommelse på 2 000 10-sifrede desimaltall, og kunne utføre 1 000 addisjoner eller 60 multiplikasjoner pr. sekund. Til sammenligning er dagens raskeste stormaskiner 50 000 ganger raskere enn EMMA.
Forhandleren
Forhandleren (originaltittel: The Negotiator) er en amerikansk dramathriller fra 1998 regissert av F. Gary Gray. Hovedrollene spilles av Samuel L. Jackson og Kevin Spacey.
Forhandleren ble godt mottatt av kritikerne, men ble ingen publikumsuksess.
Handling
Danny Roman er en politimann som gjør stor suksess i gisselsituasjoner ved hjelp av sine eksepsjonelle egenskaper som forhandler. Han blir publikums og medienes helt, men dette vekker harme hos enkelte i politiet. Og når hans beste venn og kollega blir drept, fordi han har startet etterforskning omkring tyveri i millionklassen fra politiets pensjonsfond, er det Danny som får skylda for både drapet og tyveriet. Han opplever nå at alle i etaten vender seg mot ham og i desperasjon gjør han plutselig helomvending og tar selv gisler (en politietterforsker og deler av hans stab) for å presse fram sannheten. Både mediene og politiet bruker mye ressurser på hendelsen, og Roman benytter dette til å få inn gisselforhandleren Chris Sabian. Sabian blir omsider overbevist om at Roman er uskyldig, og gjør alt for å hjelpe ham.
Publikum
Forhandleren ble ingen publikumssuksess. Den innbrakte $44,5 millioner i USA og havnet dermed på en 46. plass over de mest innbringende filmene i 1998.
Produksjonskostnadene er estimert til $50 millioner.
Anmelderne
Filmen ble godt mottatt av kritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått 75 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav den 3,5 av 4 stjerner, mens Leonard Maltin gav den 3 av 4.
Dagbladets anmelder gav den terningkast fire og skrev: «Jackson og Spacey gjør som vanlig solid skuespilleriarbeid i sine roller, i den grad det er rom for karaktertegning i en ganske velgjort, men nokså forutsigbar og tradisjonell actionhistorie, om heltene og deres vanskelige liv». VGs anmelder gav den også terningkast fire og skrev: «Det er rent befriende. Særlig når historien drives fremover av to glimrende skuespillere i godt slag: Samuel L. Jackson og Kevin Spacey. Hadde man bare maktet å lage en avslutning på historien uten alle action-avslutningenes klisjeer sørgelig på plass, hadde femmeren på terningen vært bomsikker!». Også Filmredaksjonen i NRK gav den terningkast fire. Anmelderen på CINERAMA gav den terningkast seks i 1999 og skrev: «De to hovedrolleinnehaverne leverer et intenst og ekte skuespill som gjør rollefigurene levende, og spenningen mellom de to er utmerket portrettert. The Negotiator er en forløsende film. Det er en film man blir i godt humør av å se, rett og slett fordi alt er så fordømt bra gjort».
Annet
Forhandleren ble dedikert til skuespilleren J. T. Walsh, som døde noe måneder før filmen hadde premiere.
Den magnetiske sydpol
Den magnetiske sydpolen, eller den magnetiske sørpolen, er det punktet på jordoverflaten hvor de geomagnetiske feltlinjene er vertikale på jordens overflate. Den magnetiske sydpolen endrer posisjon hele tiden på grunn av variasjoner i jordens magnetfelt, og i 2010 var den beregnet å ligge ved 64,42° S og 137,34° Ø, like utenfor kysten av Wilkes Land i Antarktis.
Nimrod-ekspedisjonen ledet av Ernest Shackleton nådde den 16. januar 1909 den magnetiske sydpolen som på den tiden lå på land.
Den magnetiske sydpol og nordpol har byttet plass mange ganger, det har som regel gått 200,000–300,000 år mellom hver gang. Men nå er det omkring 786,000 år siden polene byttet plass forrige gang. Selv om det nå er gått så lang tid og at magnetfeltet de siste 160 år har blitt svakere, noe som kan tyde på en snarlig polvending, mener forskerne at det går minst 500 år før det skjer.
Forskernes data viser at jordas magnetfelt svekkes i tiden opp mot et polskifte, men en datasimulering viser at magnetfeltet aldri forsvinner helt. Svekkelse i magnetfeltet gjør jorda mer utsatt for stråling fra rommet.
Bevegelsen skaper en elektrisk strøm som induserer et magnetfelt som igjen setter mer av jernet i bevegelse – en prosess kjent som geo-dynamoen.
Storslett
Storslett (kvensk: Hansinkenttä, nordsamisk: Hánssagieddi) er et tettsted og administrasjonssenteret i Nordreisa kommune i Troms og Finnmark. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger ved Reisafjorden omtrent fem kilometer sørøst for Sørkjosen, hvor flyplassen ligger. Europavei 6 går gjennom Storslett.
Helse Vest IKT
Helse Vest IKT AS (HVI) er et norsk aksjeselskap. Det er leverandør av IKT-tjenester til spesialisthelsetjenesten i Helse Vest. Selskapet har det overordnede ansvaret for IKT-tjenester til helseforetak i Rogaland og Vestland fylkeskommune.
Damokles
Damokles (gresk: Δαμοκλῆς, Dāmoklē̂s; bokstavelig «kjent av folket») er en underdanig hofftjener hos tyrannen Dionysios av den greske bystaten Syrakus på Sicilia en gang rundt 300 f.Kr. Han figurer i en enkelt moralanekdote som vanligvis refereres til som «damoklessverd». Damokles mente at tyrannen måtte være verdens lykkeligste menneske. Herskeren lot ham da ta hans plass i tronestolen. Damokles følte seg beæret, men ble skremt da han så et sverd som var opphengt i et hestehår rett over sitt hode. Dionysios hadde hengt det der for å symbolisere livets uforutsigbarhet. Uttrykket «damoklessverd», som er en hentydning til truende fare, gjerne når alt ser ut til å stå bra til.
Anekdoten figurerte i et tapt verk om Sicilias historie, skrevet av Timaios fra Tauromenion (ca 356–260 f.Kr.). Den romerske taleren Cicero kan ha lest den hos Diodorus Siculus, og gjorde bruk av anekdoten i Tusculanae Disputationes. Den ble således videreformidlet til europeisk åndsliv.
Damoklessverdet
I henhold til fortellingen skal Damokles, krypende for sin konge Dionysios, ha utbrutt at som en stor mann med makt og autoritet og omgitt av prakt, var Dionysios særdeles lykkelig. Dionysios tilbød da å bytte plass med Damokles slik at tjeneren selv kunne få en smak på denne lykken. Damokles aksepterte raskt kongens forslag, satte seg ned på kongens trone omgitt av all hans luksus, men Dionysios hadde arrangert et stort sverd som hang over tronen, holdt fast ved kun et enkelt hår fra halen til en hest. Da Damokles oppdaget sverdet ba han tynt om å få reise seg igjen ettersom han ikke lenger ønsket å være så heldig å sitte i tronestolen. Han innså at med stor makt og autoritet kom også stor risiko og engstelse.
Kong Dionysios hadde med suksess videreformidlet en følelse av konstant fare og frykt som store menn lever. Cicero benyttet denne fortellingen som den siste i en rekke av kontrasterende eksempler for å komme til konklusjonen han hadde bevegd seg mot i denne femte avhandlingen hvor temaet var at dyd er tilstrekkelig og godt nok for å leve et lykkelig liv. Cicero spurte: «Har ikke Dionysios gjort det tilstrekkelig klart at det kan ikke være lykke for den person som frykten alltid tårner opp for?»
Horg
Kommunen ble opprettet i 1841 da Horg og Soknedal ble skilt ut som to selvstendige enheter fra Støren formannskapsdistrikt. Horg hadde ved opprettelsen 2 374 innbyggere. Horg ble fra 1. januar 1964 sammen med Hølonda, Flå, Melhus og Langørgengårdene i Buvik slått sammen til den nye kommunen Melhus. På dette tidspunktet hadde Horg 2 560 innbyggere.
Menighetskirke er Horg kirke. Horg sogn tilhører Gauldal prosti og Nidaros bispedømme.
Helse Vest IKT
Eksterne lenker
Helse Vest IKT
Saparmurat Nijazov
Saparmurat Atajevitsj Nijazov (turkmensk: Saparmyrat Nyýazow ) (født 19. februar 1940 i Gypjak nær Aşgabat, døde 21. desember 2006 i Aşgabat) var Turkmenistans president, og var fra 1985 frem til sin død en av Turkmenistans mektigste personer.
Nijazov ble foreldreløs i ung alder. Faren hans døde i kampen mot tyskerne i andre verdenskrig, og resten av familien døde i jordskjelvet som ødela Aşgabat i 1948. Han ble oppdratt på et sovjetisk barnehjem, og ble medlem av kommunistpartiet der han steg i gradene.
Da Sovjetunionen ble oppløst i 1991 beholdt Nijazov makten. Han ble landets første president. Den tidligere lokalavdelinga av Sovjetunionens kommunistiske parti ble omdøpt til Turkmenistans demokratiske parti.
I 1993 tok han tilnavnet «Turkmenbasji», som betyr «Leder for alle turkmenere» akkurat som Atatürk gjorde i Tyrkia. Den 29. desember 1999 ble han utnevnt til «president for livstid» av Turkmenistans såkalte lovgivende myndigheter, selv om det ble bestemt av de lovgivende myndighetene at det skulle avholdes et valg i 2010.
Nijazov hadde en totalitær lederstil og var kjent for sin ofte bisarre persondyrkelse. Han mente at Turkmenistan ikke hadde noen nasjonal identitet, og har derfor prøvd å bygge landet i sitt bilde. Byen Krasnovodsk ved Kaspihavet fikk navnet Turkmenbasji, i tillegg til at flere skoler, flyplasser og til og med en meteoritt har fått hans navn. Alle offentlige bygninger hadde store portrettbilder av ham på veggene, og statuer av ham selv og moren er spredt over hele landet. De mest kjente statuene er den som er plassert midt i Karakum-ørkenen, og gullstatuen i Aşgabat som er montert på en skive som gjør at han alltid ser mot sola. Han hadde også planer for å bygge et ispalass nær Aşgabat, på tross av det varme, ørkenlignende klimaet i landet.
Utdanningssystemet i Turkmenistan lærte alle unge turkmenere at de skal elske Turkmenbasji. Hans verker og taler er fremdeles en viktig del av innholdet i lærebøkene. Den aller viktigste teksten Nijazov skrev var det nasjonale eposet «Ruhnama», Sjelens bok. Alle bøker som ble skrevet i sovjettiden er forbudt, og bibliotekene har omtrent ingen andre bøker enn Nijazovs. I 2004 bestemte han at alle landsbybibliotekene i Turkmenistan skulle stenges, fordi han mente at folk på den turkmenske landsbygda ikke kunne lese.
Andre ting Nijazov gjorde for å få frem en turkmensk kultur, var å innføre et eget turkmensk alfabet til erstatning for det kyrilliske, definere de forskjellige livsstadiene, og å gi dagene og månedene nye navn. I august 2002 endra de turkmenske myndighetene de offisielle navnene på månedene som ytterligere understreka personkulten rundt Nijazovs. Januar ble hetende «Turkmenbasji» og april ble oppkalt etter hans mor. Disse endringene ble reversert i juli 2008.
Den 1. mars 2005 bestemte Nijazov at alle sykehus utenfor Aşgabat skulle stenges, angivelig fordi han så det som sløsing å ha leger utenfor hovedstaden.
Etter at det visstnok ble forsøkt et attentat mot ham i 2002 ble mange arrestert for å være konspiratører eller deres familie. Kritikere mener at attentatet var planlagt for at Nijazov skulle kunne kvitte seg med den politiske opposisjonen i landet.
Etter Nijazovs død i 2006 har den nye presidenten, Gurbanguly Berdimuhammedov, gradvis fjerna elementer fra personkulten rundt Nijazov.
Northwold
Northwold (North forest, «Nordskogen») er en landsby og et verdslig sogn i distriktet King's Lynn and West Norfolk i Norfolk i England. Det verdslige sognet omfatter også grendene Whittington ogLittle London. Landsbyen ligger 12 km nord for Brandon som også er den nærmeste jernbanestasjonen på jernbanelinjen Thetford til Ely, og ligger 153 km fra London. Den ligger rett nord for veien A134 mellom Thetford og King's Lynn, og ved elven Wissey. Ved folketellingen i 2011 har landsbyen og sognet en befolkning på 1085 innbyggere.
Historie
Landsbyen er også kjent med flere andre kapeller, et tilhørende metodistkirken og som er tilegnet John Wesley, grunnleggeren av metodistkirken.
Dagens Northwold
Northwold og sognet er preget av jordbruk. Dette området i England er kjent for dyrking av sukkerroer, og området har flere fabrikker som produserer sukker. Det er svært få bedrifter i landsbyen, og mange velger å reise til større byer i nærheten for arbeid, da henholdsvis King's Lynn, Swaffham, Downham Market og Norwich.
Jernvinne i Norge
Jernvinne er betegnelse på en innretning og en tidlig form for industri til framstilling av jern. Teknikken har vært nyttet i Norge fra førromersk jernalder og helt fram til sent på 1700-tallet. Flere ulike framstillingsteknikker har vært brukt, men prinsippet har likevel vært det samme helt fram til den moderne masovnen tok over for ca. 200 år siden.