cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eutychian
Bakgrunn
På hans epitaf, som ble funnet i Callixtuskatakombene (se Kraus, Roma sotterranea, s. 154 et seq.), heter det «... Eutichianus ... natione Tuscus de civitate Lunae...». Fra dette er det mulig å dedusere at han stammet fra den gamle romerske kolonien Luna (nå Luni).
Pontifikat
Enkelte skrifter er blitt tilskrevet ham. Blant dem er en som er gjengitt i Patrologia Latina, en formaning til presteskapet. Men dette synes å være en feilattribuering ettersom den er fra Rather fra Veronas Synodica.
Hans levninger ble lagt i det pavelige kapell i Calixtus' katakomber. Da denne krypten ble gjenoppdaget, fant man Eutychianus' epitaf, som består av hans navn, EUTYCHIANOS EPIS(KOPOS) (med greske bokstaver). Restene av hans legeme gle sikret av Giovanni Battista de Rossi.
Feiring av Eutychianus holdes 7. desember.
I 1659 ble hans relikvier dondert av pave Innocens X til biskopen av Fidenza, kardinal Filippo Casoni. Denne sørget ved en bestemmelse i sitt testament at de ble bragt til Sarzana, en by i det såkalte Lunigiana, det området pave Eutychian sannsynligvis kom fra.
Horace Walpole
Horace Walpole, 4. jarl av Orford, (født 24. september 1717, død 2. mars 1797) var en britisk whigpolitiker, kunsthistoriker, intellektuell og forfatter. Han er kjent for Strawberry Hill, det hjem han bygde i Twickenham, sørvestlige London, hvor han gjeninnførte den gotiske stil en del tiår før sine viktorianske etterfølgere.
Gudefiken
Gudefiken, bodhi-tre eller pipal er en art i gruppen fiken.
Det er et stort tørketids-løvfellende eller tildels eviggrønt tre som blir opptil 30 meter høyt med opptil tre meter tykk stamme.
Bladene er hjerteformet.
Block Watne
Historie
Selskapet har sitt utspring fra Sandnes der Martin Larsen grunnla sin sagbruksvirksomhet i 1872. Virksomheten ble senere overtatt av Gunnar Block Watne som forandret navnet på bedriften til G. Block Watne AS. Block Watne utviklet seg innen divisjonene prefabrikasjon for bolig, byggshop, samt næringsbygg. Hovedvirksomheten var bolig basert på precut og den første husboken ble utgitt i 1959..
I 1989 ble selskapet overtatt av Walter Nilsen før Lars Nilsen tok over som styreformann i 1993 og som administrerende direktør i 1999 – 2000. Lars Nilsen kjøpte i 2003/04 Block Watne ut av Wani Gruppent. Selskapets morselskap Block Watne Gruppen ASA ble i 2006 børsnotert og byttet navn i 2006, etter oppkjøpet av Myresjøhus og Smålandsvillan i Sverige, til BWG Homes ASA.
I 2014 ble BWG ASA kjøpt av OBOS BBL.
Eksterne lenker
www.blockwatne.no
Horace Walpole
Skriving
Hans herskapshus Strawberry Hill hadde sitt eget trykkeri som mangfoldiggjorde Horace Walpoles omfattende litterære aktivitet.
I 1764, men ikke ved å benytte sitt eget trykkeri, utga han anonymt sin gotiske roman, The Castle of Otranto (Slottet i Otranto), hvor han hevdet på tittelsiden at den var en oversettelse «fra original italiensk av Onuphirio Muralto». Forordet i den andre utgaven, James Watt, «har ofte blitt vurdert som et manifest for den moderne gotiske romanse, hevdet at hans verk, nå med undertittelen En gotisk fortelling, søkte å restaurere forestillingens kvaliteter og den samtidige romans oppfinnelser.» Imidlertid er det en lekfullhet i forordene til begge utgavene og i fortellingen selv. Romanen åpner med at sønnen til Manfred (prinsen av Otranto) blir knust under en veldig hjelm som synes skjedd under overnaturlige årsaker. Dette øyeblikket, sammen med resten av den underliggende handlingen, omfatter en blanding av både latterlige som opphøyde overnaturlige elementer. Handlingsgangen avslører til sist hvordan Manfreds familie er hjemsøkt på en måte som kom til å tjene som en modell for etterfølgende gotiske handlinger.
Fra 1762 og framover utga Walpole sitt verk Anecdotes of Painting in England, basert på George Vertues notater. Hans memoarer over den 1700-tallets sosiale og politiske liv i England, om enn meget fordomsfull og ensidig, er uansett en nyttig primærkilde for historikere.
Walpole tallrike brev er tilsvarende nyttig som historisk kilde. I et av dem, datert fra 28. januar 1754, opprettet han betegnelsen serendipity som kan oversettes til «lykketreff», «behagelig oppdagelse gjort uten anstrengelse», og som han selv sa var avledet fra en «silly fairy tale» («tåpelig eventyrfortelling») han hadde lest, The Three Princes of Serendip. Det ofte siterte epigrammet «This world is a comedy to those that think, a tragedy to those that feel», er fra et brev Walpole skrev til Anne, grevinne av Ossory, den 16. august 1776. Originalen, en mer omfattende versjon ble benyttet i et brev til Horace Mann den 31. desember 1769: «I have often said, and oftener think, that this world is a comedy to those that think, a tragedy to those that feel – a solution of why Democritus laughed and Heraclitus wept».
I Historic Doubts on the Life and Reign of King Richard III (1768) forsvarte Walpole kong Rikard III av England mot den vanlige oppfatningen at han myrdet prinsene i Tower. I dette har han blitt fulgt av senere forfattere, blant annet Josephine Tey og Valerie Anand. Dette verket viser, i henhold til Emile Legouis, at Walpole var "kvalifisert til kritisk initiativ".
August Jacobsen
Jacobsens bilder favner flere stilarter, både nyromantikk, naturalisme og impresjonisme. Maleri av Jacobsen er i eie blant annet av Nasjonalgalleriet, Rogaland Kunstmuseum, Sørlandets Kunstmuseum og Trondheim Kunstmuseum.
Yngre år
Foreldre til August var Anne Louise Christine Wally Garding og Carl Lauritz Jacobsen. Faren drev fotografforretning i Stavanger. Familien ble hardt rammet av skarlagensfeber, og både faren og tre søsken døde av epidemien.
Alt som barn var August fløytist i Stavanger byorkester. Senere skiftet han instrument til cello, et instrument han fortsatte å spille livet ut.
I 1884 ble August sendt til Tyskland for å gå i fotograflære, og tre år senere overtok han familiens forretning, bare 19 år gammel.
Både lokale og tilreisende malere hentet motiv fra Jæren, og gjennom maleren Jacob Kielland Sømme knyttet den unge August kontakter i dette miljøet. Fra rundt 1890 forsøkte han selv med malerarbeid, uten annen opplæring enn det han kunne fange opp fra venner rundt seg.
Det første kjente bildet av Jacobsen er «Selvportrett», malt omkring 1892. Bildet er i privat eie.
Studieår
I 1893 frigjorde August seg fra driften av fotoforretningen og dro til Paris for å lære. En kort tid var han elev hos Fernand Cormon, men han var ikke fornøyd med denne undervisningen. Etter å ha byttet læremester til Alfred Roll møtte han også de norske kunstnerne Thorvald Erichsen og Oluf Wold-Torne, og begge disse var viktige inspiratorer for hans egen kunst.
Gustav Vigeland laget en byste av August Jacobsen i Paris 1893. Oppholdet i Paris varte bare et halvt år for Jacobsen.
Senere i 1893 reiste Jacobsen tilbake til Jæren. Året etter debuterte han på Høstutstillingen. I 1894 malte han også bildet som ble hans gjennombrudd, «Lørdagsdans på landeveien», også kalt «Sankthanskveld» og «Dansen på broen». Motivet er hentet fra Jæren, og bildet er nå i eie hos Nasjonalgalleriet. Maleriet fikk bronsemedalje på Verdensutstillingen i Paris i 1900.
Liv og arbeid
I perioden 1906-11 hadde Jacobsen fellesutstillinger sammen med Oluf Wold-Torne, Thorvald Erichsen, Kristen Holbø og Erik Werenskiold i Göteborg, København, Stockholm og Kristiania. Utstillingene ble svært godt mottatt. Etter utstillingen i København i 1906 ble to bilder av Jacobsen innkjøpt til Statens Museum for Kunst.
I 1907 hadde Jacobsen et lengre opphold i Lillehammer, der han arbeidet sammen med Thorvald Erichsen og Lars Jorde. Portrettet «Forfatteren Mons Lie» er malt på Lillehammer.
Jacobsen malte en rekke portretter i ulike stilarter, blant annet av Olaf Storm, Kitty Kielland, Jeanette Storm og Hans L. Falck. I en senere periode maler han også en rekke selvportrett.
Fylkesvei 7378
Fylkesvei 7378 går mellom Alteren og Altermark i Rana kommune. Veien er 5,0 km lang.
August Jacobsen
Liv og arbeid
I 1916 flyttet Jacobsen til Sørlandet, uten å ta en fast bopel for lengre tid. Han oppholdt seg i Mandal, Arendal og ulike steder nær Kristiansand. På begynnelsen av 1920-tallet kjøpte han et landsted ved Bliksund nær Kristiansand, et sted han døpte «Solgården». Dette ble et sted han stadig vendte tilbake til fra sine mange reiser.
Fylkesvei 7378
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 361.
August Jacobsen
Reisevirksomhet
Jacobsen reiste ofte utenlands, til Tyskland, Sør-Frankrike, Italia, Belgia og Nederland. Sammen med vennen Gabriel Scott oppholdt han seg i 1920 i et halvt år i byen Granada i Spania. Dette oppholdet verdsatte Jacobsen høyt. Bildene «Når skyggene blir lange» og «Fra Alhambra ved Sierra Nevada» er malt i denne perioden. Da Jacobsen i 1920 hadde en utstilling i Kunstnerforbundet i Oslo i 1920 karakteriserte Jappe Nilssen «Når skyggene blir lange» som det beste bildet på utstillingen.
Galleri og utstillinger
Nasjonalgalleriet har fire oljemaleri av August Jacobsen:
En retrospektiv utstilling med over 70 verk av August Jacobsen ble arrangert ved Rogaland Kunstmuseum 22. mars – 10. mai 1998.
Gatenavn
August Jacobsen er hedret med gatenavn på Stokka i Stavanger, og på Bryne i Time (kommune).
21. etappe i Tour de France 2005
21. etappe i TDF 2005 ble vunnet av kasakhen Alexander Vinokourov. Like foran australske Brad McGee og Fabian Cancellara. Vino og McGee klarte å komme seg løs fra hovedfeltet ca. 2 kilometer fra mål. Sekunder bak kom hovedfeltet med Robbie McEwen i spissen. Thor Hushovd som hadde et forsprang på 21 og 15 poeng tapte henholdsvis 5 og 3 poeng til sine hovedkonkurrenter, Robbie McEwen og Stuart O'Grady. Dermed kunne Hushovd som første nordmann noensinne trekke på seg en trøye etter Tourens siste etappe. Lance Armstrong ble historisk ved å ta sin 7. sammenlagtseier på rad i Tour de France (1999–2005). Les mer om TDF 2005
Grønn trøye
1. mellomsprint i Chatanay-Malabry (75 km)
2. mellomsprint i Haut des Champs-Élysées (107 km)
Klatretrøye
Côte de Gif-sur-Yvette Kategori 4 (57.5 km)
Kystartilleri-krigsmerket
Kystartilleri-krigsmerket (Kriegsabzeichen für die Marineartillerie) er en tysk militær utmerkelse.
Apteropanorpidae
Apteropanorpidae er en gruppe (familie) av insekter som hører til den lille ordenen skorpionfluer (Mecoptera). Skorpionfluer har hodet trukket ut i en snabel eller et nebb. Denne karakteristiske hodefasongen gjør det lett å skille en skorpionflue fra andre insekter.
Kystartilleri-krigsmerket
Historie
Merket ble introdusert av Storadmiral Erich Raeder 24. juni 1941 og var tiltenkt personell ved det tyske kystartilleriet.
Apteropanorpidae
Utseende
Små (6 mm), helt vingeløse skorpionfluer. De ligner på den nordlige familien snøskorpionfluer (Boreidae) men i motsetning til disse har hannen forstørrede ytre kjønnsorganer som holdes bøyd opp over ryggen.
Liv og utvikling
De voksne insektene er funnet i mai og september, på snø og i lave busker. De er rovdyr som lever av ulike smådyr. Larven lever mellom mose. Familien blir dermed et motstykke til Boreidae på den nordlige halvkulen, men de to familiene er sannsynligvis ikke nært beslektet. Til tross for at de voksne insektene ofte finnes på snø er de ikke spesielt kulderesistente og dør om temperaturen kommer under −7 ° celsius.
Kystartilleri-krigsmerket
Design
Designer var  Otto Placzek fra Berlin. Merket har kystartillerikanon i en krans av ekeløv med det tredje rikes riksvåpen i toppen. Ekekransen og ørnen er gullfarget og kanonen og havet bak er gråfarget. Merket ble laget i buntmetall i begynnelsen, senere i sink.
Apteropanorpidae
Utbredelse
Familien er bare utbredt i høytliggende områder på Tasmania.
Systematisk inndeling
Inntil nylig regnet man bare med én art i denne familien, men grundige undersøkelser av morfologi og DNA har vist at det finnes minst fire arter.
Christian Pravda
Christian Pravda (født 8. mars 1927 i Kufstein, død 11. november 1994 i Kitzbühel) var en østerriksk alpinist. Han ble regnet som en utmerket allroundalpinist.
Den første internasjonale medaljen fikk han i OL 1952 i Oslo, da han tok sølv i storslalåm og bronse i utfor. Karrierens høydepunkt skulle komme to år senere, i VM i Åre, der han ble Østerrikes andre verdensmester i utfor (Franz Zingerle var den første i 1935). I tillegg tok han sølv i kombinasjonen og en fjerdeplass i slalåm.
Etter at han hadde tatt noen reklameoppdrag, ble han ansett som profesjonell og utestengt fra deltakelse i OL 1956. De siste årene i sin aktive karriere kjørte Pravda profesjonelt.
Furre-saken
Furre-saken viser til avsløringene om etterforskning av SV-politikeren Berge Furre mens han var medlem av Lund-kommisjonen.
I 1994 ble Berge Furre oppnevnt til medlem av Lund-kommisjonen som skulle undersøke de hemmelige tjenestene i Norge. Furre hadde da i en årrekke vært mistenkt for å være agent for den østtyske etterretningstjenesten Stasi, på tross av at Stasi-arkivene som på dette tidspunktet var åpnet ikke ga holdepunkter for dette. Det ble like fullt satt i verk etterforskning av Furre mens Lund-kommisjonens arbeid pågikk. Den tidligere Høyre-politikeren Hans Henrik Ramm har siden hevdet at Furre, på grunn av mistankene om Stasi-forbindelsene, ble utpekt til medlem av kommisjonen for å svekke dens troverdighet.
Avsløringene førte til at daværende leder for Politiets overvåkningstjeneste Hans Olav Østgaard måtte gå av, og var også sterkt medvirkende til at daværende olje- og energiminister Grete Faremo, som hadde vært justisminister mens etterforskningen pågikk, forlot regjeringen.
I 1999 kom boken "De var Furre var: maktspill og spionmistanke - et hemmelig nettverk i selvforsvar". I boken ble det hevdet at en såkalt «fjerde tjeneste» fikk plassert Furre i Lund-kommisjonen.
Cangzhou
Cangzhou (forenklet kinesisk: 沧州; tradisjonell kinesisk: 滄州; pinyin: Cāngzhōu; Wade-Giles: Ts'āng-chōu) er et kinesisk byprefektur i provinsen Hebei ved Kinas kyst mot Gulehavet.
Befolkningen innen byprefekturgrensene anslås (2006) til 6,8 millioner innbyggere, og innen selve byen Cangzhou til 488 000. Cangzhou ligger 180 km fra Beijing og 90 km fra Tianjin.
Cangzhou er kjent for en gammel støpjerns statue som forestiller en løve. Den ble laget i år 953, under Song-dynastiet.
Administrative enheter
Byprefekturet Cangzhou har jurisdiksjon over 2 distrikter (区 qū), 4 byfylker (市 shì), 9 fylker (县 xiàn) og ett autonomt fylke (自治县 zìzhìxiàn).
Økonomi
Cangzhous administrasjonsby er en tungt industrialisert by, men byprefekturet hat også store og viktige jordbruksområder, som er kjent i Kina for sine kinesiske jujubær og Ya-pærer (velkjent under eksportnavnet Tianjin Ya Pear). Et stort oljefelt ligger også innen byprefekturet.
Jernbane
Beijing-Shanghai høyhastighetstog har stoppested her.
Cangzhou er også+ stoppested på den viktige jernbanelinen Jinghubanen som løper fra Beijing til Shanghai via blant annet Tianjin, Jinan, Nanjing og Suzhou.
Veier
Kinas riksveier 104 og 105 løper også gjennom Cangzhou. De begynner i Beijing, løper sørover og deler seg etter Dezhou. Riksvei 104 fortsetter da til Jinan, Xuzhou, Nanjing, Hangzhou, Wenzhou og ender opp i Fuzhou, mens 105 løper til Jining, Shangqiu, Jiujiang, Nanchang og Guangzhou, og ender opp i Zhuhai.
Kinas riksvei 307 passerer gjennom området. Den begynner i Qikou i Hebei og fører gjennom provinsene Shanxi og Shaanxi til Yinchuan i den autonome region Ningxia Hui.
Xuanhua (fylke i Zhangjiakou)
Xuanhua (kinesisk: 宣化县; pinyin: Xuānhuà Xiàn) er et fylke i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina. Det ligger under byprefekturet Zhangjiakou. Selve byen Xuanhua er imidlertid en separat enhet, bydistriktet Xuanhua, og ligger nesten fullstendig omsluttet av fylket.
Fylket har en befolkning på 293.672 (1999).
Samferdsel
Kinas riksvei 207 løper gjennom fylket. Denne viktige trafikkåren begynner i Xilinhot i Indre Mongolia nær grensen til Mongolia, løper sørover og ender i Hai'an, en by som ligger i Xuwen fylke sør på Leizhouhalvøya i provinsen Guangdong.
Axel Pilmark
Axel Peter Pilmark (født 23. november 1925 i København, død 13. juli 2009 i Bagsværd) var en dansk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Pilmark vant en olympisk bronsemedalje i fotball under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det danske laget som kom på tredjeplass i fotballturneringen bak Sverige og Jugoslavia. Danmark vant åttendedelsfinalen med 3-1 over Egypt og i kvartfinalen beseiret de med 5-3. De tapte semifinalen med 2-4 mot Sverige men de vant bronsefinalen over Storbritannia med 5-3. Han spilte alle fire kampene i OL-turneringen.
Pilmark debuterte på det 1947 i en kamp mot  som endte med dansk seier 4-1. Han spilte 18 landskamper og scoret ett mål i perioden 1947 til 1950. Han spilte for Kjøbenhavns Boldklub og ble dansk mester flere ganger med klubben. Pilmark spilte ni sesonger og 274 kamper i den italienske Serie A med Bologna FC 1909.
Boksing under Asialekene 1982
Boksing under Asialekene 1982. Boksing var en av flere sporter under de niende Asialekene som ble arrangert i New Delhi i India mellom 19. november og 4. desember 1982. Det var åttende gangen som boksing var på programmet under Asialekene. Det var tolv vektklasser for menn. Sør-Korea ble beste nasjon med sju gullmedaljer foran Nord-Korea med tre.
Trygve Mathisen
Trygve Mathisen (født 28. november 1913 i Lødingen, død mai 21. mai 1987) var en norsk forsker og statsstipendiat innen krigshistorie og utenriks- og sikkerhetspolitikk.
Han hadde arbeidet mange år som fisker, sjømann og som styrmann i handelsflåten før han i 1939 tok artium som privatist. Under annen verdenskrig deltok han i de norske styrker i Storbritannia. I i 1946 ble han cand.philol. i historie med avhandlingen Den engelsk-japanske avtale 1905. Han arbeidet som historiker ved Forsvarets krigshistoriske avdeling fra 1948 til 1951 og forskningsstipendiat ved Norges almenvitenskapelige forskningsråd fra 1954 til 1957.
Mathisen ble dr.philos. i 1951 med avhandlingen Svalbard i internasjonal politikk 1871-1925, og utga en engelsk utgave av avhandlingen i 1954.
Han ble statsstipendiat i 1963. Han er innehaver av Deltagermedaljen med rosett. I Wasbergs nekrolog står det at «Alvorlig sykdom hindret ham i å motta tilbud om stillinger ved kjente utenlandske universiteter.» Wasberg skriver også at «''Nord-Norge slapp aldri taket i ham. De ramsalte replikker traff når nødvendig gjerne der de skulle. Denne myndige, kraftige personlighet med så mangesidig erfaring var samtidig åpen og vennlig mot alle han kom i berøring med. Trygve Mathisen hadde gang på gang i aktiv innsats, som gjennom forskerarbeidet, fått innblikk i menneskesinn under tilværelsens grensesituasjoner. Ikke bare autoritet, men også overbærenhet preget hans vesen.''»
Marguerite av Frankrike (1158–1197)
Marguerite av Frankrike (født november 1158, død august/september 1197) var den eldste datteren til kong Ludvig VII av Frankrike med hans andre hustru Constance av Castilla.
Første ekteskap
Hennes ektemann ble (teoretisk) samkonge med hans far i 1170, men Marguerite ble ikke kronet sammen med sin ektemann den 14. juli 1170, noe som gjorde hennes far, den franske kongen rasende. Grunnen til at dette ikke skjedde er uklart. For å bedre forholdet til den franske kongen fikk Henrik II sin sønn og Marguerite kronet sammen i Winchester Cathedral den 27. august 1172. Marguerite ble gravid og fødte deretter deres eneste sønn, William, den 19. juni 1172, men barnet ble født for tidlig og døde noen dager senere, den 22. juni.
I 1182 ble hun anklaget for å ha hatt et utenomekteskapelig forhold til William Marshal, 1. jarl av Pembroke, selv samtidige skribenter tvilte om sannheten i disse anklagene. Henrik II kan startet en prosess for å få deres ekteskap annullert, tilsynelatende på grunn av hennes utroskap, men i virkeligheten for at hun ikke fødte en mannlig arving. Marguerite ble sendt tilbake til Frankrike, i henhold til moderne historikere, for å sikre seg at hun var trygg i løpet av borgerkrigen med Henrik den unge konges yngre bror Rikard Løvehjerte. Hennes ektemann døde i 1183 av sykdom mens han var på hærtokt i regionen Dordogne i Frankrike.
Andre ekteskap
Etter å ha mottatt en vesentlig livrente i bytte for å overgi hennes medgift Gisors og normandiske Vexin ble hun gift med kong Béla III av Ungarn i hans andre ekteskap i 1186. Vanskeligheten med å føde hennes eneste barn i 1177 synes å ha gjort henne steril. Hun fikk ingen andre barn med hverken Henrik den unge konge eller med Béla III.
Siste år
Marguerite ble enke for andre gang i 1196 og døde selv på pilegrimsreise til Det hellige land ved Sankt Johannes i byen Akko i 1197. Hun døde kun noen dager etter at hun hadde ankommet Midtøsten. Hun ble gravlagt i katedralen i Tyr, i henhold til Ernoul, kronikøren som hadde fortsatt krønikene til Vilhelm av Tyr.
Baoding
Baoding (kinesisk: 保定; pinyin: Bǎodìng; Wade-Giles: Pǎo-tìng), tidligere Qingyuan, er en kinesisk by på prefekturnivå i provinsen Hebei. Befolkningen innen prefekturgrensene anslås (2004) til 10,7 millioner.
Baoding ligger ved elven Fu og har en elvehavn. Byen ligger i et landbruksområde og har Hebeis jordsbruksuniversitet i tillegg til næringsmiddelindustri og annen lettindustri. Frem til 1958 var Baoding hovedstad i provinsen Hebei.
Økonomi
En av byens største arbeidsgivere er China Lucky Film, Kinas største produsent av fotosensitive materialer og magnetisk opptaksutstyr. Byen er til en viss grad blitt internasjonalt kjent for sin miljøindustri, det vil si selskapet Yingli Green Energy som produserer kiselingoter, kiselplater, solceller og solarmoduler av polysilisium.
Historie
Arkeologiske funn viser at det har vært fast bosetting i området i det minste siden annen del av Shang-dynastiet (Yin-tiden). På den tiden hadde elven Huang He et nordligere løp og rant ut i Bohaibukten ved Baoding. Men denne og andre elver har bragt med seg så meget jord og slam at kystlinjen har flyttet seg langt østover slik at Baoding ligger nokså langt fra havet.
Baoding som by har en historie som går tilbake til Han-dynastiet. Den ble ødelagt av mongolene på 1200-tallet, men etter at mongolene opprettet sitt Yuan-dynasti ble den gjenoppbygd. Navnet Baoding stammer fra dette dynastiets tid — det kan tolkes omtrent som «hovedstadens vern»; Yuan-dynastiets hovedstad var Khanbalik, dvs. Beijing. I mange år var Baoding hovedstad for provinsen Zhili, og var et viktig kulturelt sentrum under Ming-dynastiet og under det tidlige Qing-dynastiet. Den fortsatte som provinshovedstad også etter at provinsen fikk det nye navnet Hebei. Under annen verdenskrig hadde de japanske okkupanter et av sine viktigere hovedkvarter i byen.
I 1958 overtok Tianjin (inntil da by på provinsnivå) som Hebeis provinshovedstad. Da Tianjin fikk tilbake sin status som egen byprovins i 1966, ble Baoding igjen provinshovedstad. Men allerede i 1970 ble den raskt voksende storbyen Shijiazhuang provinshovedstad i stedet.
Folk og kultur
De fleste av innbyggere i byprefekturet er hankinesere. Det tales en egen dialekt av mandarin, kalt baodingdialekten, som igjen innordnes som en variant av Ji-Lu-mandarin. Til tross for Baodings nærhet til Beijing ligger dialekten ikke så nær beijingdialekten, men er mer beslektet med tianjindialekten.
Denne delen av provinsen Hebei har svært mange kinesiske katolikker, og det er et stort antall så godt som helt katolske småbyer og landsbyer i området. Mange katolske religiøse ledere har vært utsatt for asrrestasjon og fengsling også fra 1990-årene og fremover.
Administrasjon
Byprefekturet Baoding har jurisdiksjon over 3 distrikter (区 qū), 4 byfylker (市 shì) og 18 fylker (县 xiàn).
Jernbane
Beijing-Hongkong høyhastighetsjernbane har stoppested her.
Jingguangbanen, som er den konvensjonelle toglinjen mellom Beijing i nord og Guangzhou i sør, har stoppested her. Denne sterkt trafikkerte jernbanelinjen er også innom blant annet Shijiazhuang, Anyang, Zhengzhou, Wuhan, Changsha og Shaoguan.
Vei
Kinas riksvei 107 fører gjennom området. Den løper fra Beijing til Shenzhen (rett ved Hongkong, og er også innom provinshovedstedene Shijiazhuang, Zhengzhou, Wuhan, Changsha og Guangzhou.
Banff nasjonalpark
Banff nasjonalpark er Canadas eldste nasjonalpark. Den ble etablert i 1885 i den canadiske delen av Rocky Mountains. Parken, som ligger 110-180 km fra Calgary i provinsen Alberta, dekker et areal på 6641 km² fjellterreng med tallrike isbreer, tette barskoger og fjellandskap. Icefields Parkway strekker seg fra Lake Louise i sør, med forbindelse til Jasper nasjonalpark i nord. Offentlig eide skoger og Yoho nasjonalpark er naboer i vest, mens Kootenay nasjonalpark ligger i sør og Kananaskis Country i sørøst. Mesteparten av den kommersielle virksomheten i parken er i byen Banff, i Bow River-dalen.
Canadian Pacific Railway var svært viktig i de første årene for Banff, da de bygde både Banff Springs Hotel og Chateau Lake Louise, og trakk turister til stedet gjennom utstrakt annonsering. I begynnelsen av det 20. århundre ble det bygd veier i Banff, noen ble bygd av krigsinternerte, og noen ved hjelp av offentlige arbeidsprogrammer som ble startet under den store depresjonen. Siden 1960-årene har overnattingsstedene i parken vært åpne hele året, og antall gjestedøgn i Banff økte til over 5 millioner i 1990-årene. Enda flere mennesker passerer gjennom parken på Trans-Canada Highway. Siden Banff er en av de mest besøkte nasjonalparkene i verden, er økosystemet i parken truet. På midten av 1990-tallet satte Parks Canada i gang en undersøkelse som har ledet fram til anbefalinger for forvaltningen av parken og nye prinsipper som har som mål å bevare det økologiske mangfoldet.
Historie
Gjennom hele sin historie har Banff nasjonalpark blitt formet i spenningsfeltet mellom bevarings- og utviklingsinteresser. Parken ble etablert i 1885 på grunn av en strid om hvem som hadde oppdaget de varme kildene der, og hvem som hadde rett til å utnytte de varme kildene kommersielt. Statsminister John A. Macdonald sørget i stedet for å frede de varme kildene i et lite verneområde, som senere ble utvidet slik at det også innbefattet Lake Louise og andre arealer som strakte seg nordover til Columbia Icefield.
Tidlig historie
Arkeologiske funn gjort ved Vermilion Lakes daterer ved hjelp av radiokarbon den første menneskelige aktivitet i Banff til 10300 f.kr. Før europeerne kom levde canadisk urbefolking, inkludert Stoneys, Kootenay, Tsuu T'ina, Kainai, Peigans og Siksika i regionen hvor de jaktet bison og annet vilt.
Da Britisk Columbia ble en del av Canada 20. juli 1871, påtok Canada seg å bygge en transkontinental jernbane. Byggingen av jernbanelinjen begynte i 1875, da man valgte Kicking Horse Pass, framfor det nordligere Yellowhead Pass, til traseen gjennom de canadiske Rockies. Ti år senere ble den siste skinnespikeren slått ned i Craigellachie (British Columbia).
Rocky Mountains Park blir etablert
Med bakgrunn i striden om oppdagelsen av de varme kildene i Banff, besluttet statsminister John A. Macdonald å verne et område på 26 km² omkring de varme kildene ved Cave and Basin som en offentlig park kjent under navnet Banff Hot Springs Reserve i 1885. Da Rocky Mountains Park Act ble vedtatt 23. juni 1887, ble parken utvidet til 674 km² og fikk navnet Rocky Mountains Park. Dette var Canadas første nasjonalpark, og den andre som ble etablert i Nord-Amerika, etter Yellowstone nasjonalpark. Jernbaneselskapet Canadian Pacific Railway bygde Banff Springs Hotel og Chateau Lake Louise for å trekke turister til området og for å øke antallet passasjerer på jernbanen.
Stoney- eller Assiniboin-indianerne ble tvangsflyttet fra Banff nasjonalpark i perioden 1890-1920. Parken var tenkt å skulle appellere til friluftsfolk og turister. Offentlige tjenestemenn mente at nedgangen i dyrelivet i parken skyldtes at indianerne jaktet for matauk. Politikken med å fjerne indianerne fra området tilfredsstilte både målene om sportsjakt, turisme og bevaring av dyrelivet, i tillegg til ønskene noen hadde om å «sivilisere» indianerne.
I tidlige tider var Banff popluært blant velstående europeiske turister, som kom til Canada via trans-atlantiske havgående passasjerskip og fortsatte vestover på jernbanen, men også blant amerikanske og engelske turister fra overklassen. Noen av de besøkende deltok i alpine aktiviteter, hvor de ofte leide med seg lokale kjentmenn. Tom Wilson, sammen med Jim og Bill Brewster, var blant de første som tilbød slike tjenester i Banff. Alpine Club of Canada, som ble grunnlagt i 1906 av Arthur Oliver Wheeler og Elizabeth Parker, organiserte klatre- og overnattingsturer i villmarka.
Fra 1911 kunne Banff nås med bil fra Calgary. I 1916 begynte Brewster-familien å tilby turer med turbusser i Banff. Lake Louise ble tilgjengelig via vei fra 1920, og Banff-Windermere-veien åpnet i 1923, slik at det ble veiforbindelse fra Banff til Britisk Columbia.
Kullgruvedrift
I 1887 signerte ledere for de lokale urbefolkningsgruppene en avtale, kalt Treaty 7, som ga Canada rett til å kartlegge naturressursene i området. På begynnelsen av det 20. århundre ble det utvunnet kull i en gruve i nærheten av Lake Minnewanka i Banff. I en kort periode var en gruve i drift ved Anthracite, men den ble nedlagt i 1904. Bankhead-gruven ved Cascade Mountain, ble drevet av Canadian Pacific Railway fra 1903 til 1922. I 1926 ble byen fjernet, og mange av bygningene ble flyttet til byen Banff og andre steder.
Interneringsleirer
Under første verdenskrig, ble immigranter fra Østerrike, Ungarn, Tyskland og Ukraina sendt til Banff for å arbeide i interneringsleirer. Hovedleiren lå ved Castle Mountain, og ble flyttet til Cave and Basin gjennom vintermånedene. Mye av den første infrastrukturen og veibyggingen ble gjort av menn av forskjellig slavisk opprinnelse, selv om ukrainere var i flertall av de som ble internert i Banff. Historiske minnetavler og et monument er oppført av Ukrainian Canadian Civil Liberties Association for å minnes de som ble internert ved Castle Mountain og Cave and Basin National Historic Site, hvor det også er en permanent interaktiv utstilling som tar for seg Canadas første nasjonale interneringsprogram.
I 1931 vedtok Canadas regjering en lov kalt Unemployment and Farm Relief Act som ga mulighet til å organisere nødsarbeid i nasjonalparkene under den store depresjonen. Arbeiderne i Banff bygde et nytt badehus og et nytt basseng ved Upper Hot Springs, som et tillegg til Cave and Basin. Andre prosjekter innbefattet veibygging i parken, forskjellige oppgaver rundt selve byen Banff, og byggingen av en hovedvei som forbandt Banff og Jasper. I 1934 ble loven Public Works Construction Act vedtatt. Den ga rom for ytterligere bevilgninger for offentlig finansiert nødsarbeid. Nye prosjekter inkluderte bygging av nye lokaler for registrering ved den østlige inngangen til Banff, og oppføring av en ny administrasjonsbygning i Banff. Icefields Parkway var i 1940 ferdigstilt fram til området Columbia Icefield i Banff, og forbandt Banff med Jasper.
Interneringsleirer ble nok en gang reist i Banff under andre verdenskrig, med leirer ved Lake Louise, Stoney Creek og Healy Creek. Fangeleirene bestod hovedsakelig av mennonitter fra Saskatchewan. Det var ikke interneringsleirer for japansk-canadiere i Banff under andre verdenskrig, de var derimot forlagt til Jasper nasjonalpark der de internerte arbeidet på Yellowhead Highway og andre prosjekter.
Vinterturisme
Vinterturismen i Banff startet i februar 1917, med det første Banff Winter Carnival. Det ble markedsført mot regionens innbyggere i middelklassen, og ble hovedarrangementet for lokale krefter som prøvde å tiltrekke seg besøkende, noe som var lavt prioritert hos Canadian Pacific Railway (CPR) på vinterstid. Arrangementet kunne bl.a. by på et stort isslott, som i 1917 var bygd av internerte. Aktivitetene som ble tilbudt var bl.a. langrenn, skihopping, curling, trugeturer og snørekjøring. I 1930-årene ble den første alpinanlegget i Sunshine Village, utviklet av Brewster-familien. Mount Norquay-området ble også utbygd i 1930-årene, og den første stolheisen ble installert der i 1948. Siden 1968, da Banff Springs Hotel ble klargjort for vinterbruk, har Banff vært en helårsdestinasjon. Trans-Canada Highway ble bygd i 1960-årene, slik at det ble enda en transportrute gjennom Bow Valley, i tillegg til Bow Valley Parkway, noe som gjorde tilgjengeligheten til parken bedre. Calgary internasjonale lufthavn ble også bygd i 1960-årene.
Canada søkte flere ganger om å få arrangere de olympiske vinterleker i Banff. Første gang var i forbindelse med Vinter-OL 1964, som til slutt ble tildelt Innsbruck i Østerrike. Canada tapte knepent den andre gangen da de søkte om Vinter-OL 1968, som gikk til Grenoble i Frankrike. Banff lanserte så en kampanje for å få Vinter-OL 1972, hvor planen var å arrangere de olympiske lekene i Lake Louise. Søknaden i 1972 var den mest kontroversielle, da miljøverngrupper mobiliserte sterk motstand mot søknaden, som var støttet av Imperial Oil. Jean Chrétien, den daværende miljøvernministeren, som ledet departementet som var ansvarlig for Parks Canada, bøyde av for presset og trakk støtten til søknaden, som til slutt endte med at Sapporo i Japan fikk arrangere lekene. Langrennsøvelsene ble arrangert i Canmore Nordic Centre Provincial Park i Canmore, like utenfor den østlige inngangen til Banff nasjonalpark langs Trans-Canada Highway, da Calgary var vertskap for Vinter-OL 1988.
Bevaring
Etter at den opprinnelige loven Rocky Mountains Park Act ble vedtatt, har senere lover og retningslinjer lagt større vekt på bevaring. Etter hvert som befolkningen ble mer opptatt av naturvern, utarbeidet Parks Canada helt nye retningslinjer for forvaltningen i 1979, som vektla bevaring i større grad. National Parks Act fikk et tillegg i 1988, som gjorde at bevaring av det økologiske mangfoldet fikk høyeste prioritet i alle avgjørelser av forvaltningsmessig art i alle nasjonalparker. Loven påla hver park å utarbeide en forvaltningsplan, hvor publikum i større grad skulle tas med på råd.
I 1984 ble Banff, sammen med andre nasjonale og regionale verneområder i den canadiske delen av Rocky Mountains, utpekt som et verdensarvsted av UNESCO, på grunn av fjellområdene med fjelltopper, isbreer, innsjøer, fosser, raviner og kalkgrotter, samt fossiler som finnes i området. Med denne utnevnelsen ble det større bevaringsmessige forpliktelser.
I løpet av 1980-årene gjennomførte Parks Canada en privatisering av mange av tjenestene i parken, som drift av golfbaner, og innførte avgifter på andre tjenester for å avhjelpe kutt i driftsbudsjettet. I 1990 fikk byen Banff lokalt selvstyre, noe som gir innbyggerne mer innflytelse ved forslag til nye utviklingsprosjekter.
Planer for utbygging i parken, inkludert planer for utvidelse av Sunshine Village, som ble framlagt i 1990-årene, ble sterkt kritisert og trukket inn i rettssystemet av Canadian Parks and Wilderness Society (CPAWS). På midten av 1990-tallet, ble en utredning kalt Banff-Bow Valley Study gjennomført for å finne bedre måter å løse miljøverninteressenes bekymringer, og andre spørsmål i forbindelse med utviklingsprosjekter i parken.
Geografi
Banff nasjonalpark ligger i fjellkjeden Rocky Mountains langs Albertas vestre grense mot Britisk Columbia i økoregionen kalt Alberta Mountain forests. Banff ligger omkring en og en halv times biltur fra Calgary, og fire timer fra Edmonton. Jasper nasjonalpark ligger i nord, mens Yoho nasjonalpark ligger i vest, og Kootenay nasjonalpark i sør. Kananaskis Country, som innbefatter Bow Valley Wildland Provincial Park, Spray Valley Provincial Park, og Peter Lougheed Provincial Park, ligger sør og øst for Banff.
Hovedveien Trans-Canada Highway passerer gjennom Banff nasjonalpark, fra den østlige grensen nær Canmore, gjennom selve byen Banff og Lake Louise, og inn i Yoho nasjonalpark i British Columbia. Byen Banff er det kommersielle senteret i nasjonalparken. Landsbyen Lake Louise ligger i krysset mellom Trans-Canada Highway og Icefields Parkway, som fortsetter nordover til byen Jasper.
Banff
Banff, som ble etablert i 1885, er sentrum for den kommersielle virksomheten i Banff nasjonalpark, men også senter for kulturelle aktiviteter. Banff huser flere kulturinstitusjoner, inkludert Banff Centre, Whyte Museum, Buffalo Nations Luxton Museum, Cave and Basin National Historic Site, og flere kunstgallerier. Gjennom årene har Banff vært vertskap for mange årlige evenementer, inkludert Banff Indian Days som startet i 1889, og Banff Winter Carnival. Fra 1976 har The Banff Centre arrangert Banff Mountain Film Festival. I 1990 fikk Banff lokalt selvstyre som by, men må fremdeles forholde seg til loven om nasjonalparkene og føderale myndigheter når det gjelder planer og utviklingsprosjekter. I folketellingen i 2014 hadde byen Banff en befolkning på 9386, hvorav 8421 er fast bosatte. Bow River renner gjennom byen Banff, og Bow Falls ligger i utkanten av byen.
Lake Louise
Lake Louise er et tettsted som ligger 54 km nordvest for byen Banff, og er stedet hvor landemerket Chateau Lake Louise ligger ved bredden av Lake Louise. Omkring 15 km fra Lake Louise, ligger Moraine Lake hvor man har en imponerende utsikt over Valley of the Ten Peaks. Dette motivet ble brukt på baksiden av den canadiske 20-dollarseddelen 1969-1979 i serien Scenes of Canada. Lake Louise Mountain Resort ligger også i nærheten av tettstedet.
Icefields Parkway
Icefields Parkway er 230 km lang, og knytter Lake Louise sammen med Jasper, Alberta. Den starter ved Lake Louise, og strekker seg nordover til Bow Valley, forbi Hector Lake, Bow Lake, og Peyto Lake. Veien krysser deretter et pass, før den følger Mistaya River til Saskatchewan Crossing, hvor den flyter sammen med Howse og North Saskatchewan River.
North Saskatchewan River renner østover fra Saskatchewan Crossing, ut av Banff, og inn i det som er kjent som David Thompson country, og mot Edmonton. David Thompson Highway følger North Saskatchewan River, forbi den oppdemte Abraham Lake, og gjennom David Thompson Country. Ved Saskatchewan Crossing tilbys basistjenester som drivstoff, kafeteria, suvenirer og et lite motell.
Nord for Saskatchewan Crossing følger Icefields Parkway North Saskatchewan River opp til Columbia Icefield. Veien går videre inn i Jasper nasjonalpark ved Sunwapta Pass som ligger på 617 moh, før den fortsetter til byen Jasper.
Geologi
Den canadiske delen av Rocky Mountains består av flere kjeder som hovedsakelig ligger i retning nordvest-sørøst. Hovedfjellkjeden følger vannskillet og danner ryggraden i den canadiske delen av Rockies. Frontkjedene ligger øst for hovedkjedene. Banff nasjonalpark strekker seg østover fra vannskillet og inkluderer den østlige siden av hovedkjeden og mye av frontkjedene. Sistnevnte inkluderer fjellene rundt byen Banff. De lavereliggende høydedragene ligger øst for parken, mellom Calgary og Canmore. På den andre siden av parken, løper de vestlige kjedene gjennom Yoho og Kootenay nasjonalpark. Enda lenger vest ligger Rocky Mountain Trench, som danner den vestlige grensen for den canadiske Rockies-regionen i Britisk Columbia.
Fjellene består av sedimentære bergarter, inkludert leirskifer, sandstein, kalkstein og kvartsitt, som oppstod som avleiringer på en kontinental plate, lik den relativt grunne plata uten østkysten av USA. De geologiske formasjonene i Banff varierer i alder fra prekambrium til juratiden.
Isbreer og store isdekkede områder
Banff nasjonalpark har mange store isbreer og store isdekkede områder, som i mange tilfeller er lett tilgjengelige fra Icefields Parkway. Mindre sirkelformede isbreer er ganske vanlige i hovedfjellkjeden, beliggende i fordypninger i fjellsidene. I likhet med majoriteten av fjellbreer i verden, trekker også isbreene i Banff seg tilbake. Fotografiske bevis alene vitner om denne tilbakegangen, og utviklingen har vært så alarmerende at breforskerne har startet med et grundigere forskningsprogram på breene i parken, og har analysert virkningen som minkingen av isbreene kan ha på vannforsyningen til bekker og elver. De største bredekte områdene inkluderer Waputik-breen og Wapta-breen, som begge ligger på grensen mellom Banff og Yoho nasjonalpark. Wapta-breen dekker et område på cirka 80 km². Brearmer fra Wapta-breen på Banff-siden av vannskillet inkluderer Peyto-breen, Bow-breen og Vulture-breen. Det er beregnet at Bow-breen trakk seg tilbake rundt 1100 m mellom årene 1850 og 1953, og etter den tid har den trukket seg tilbake ytterligere, noe som har ført til at det har dannet seg en ny innsjø ved endemorenen. Peyto-breen har trukket seg tilbake omkring 2000 m siden 1880, og det er fare for at den kan forsvinne helt i løpet av de neste 30 til 40 årene. Både Crowfoot-breen og Hector-breen er også lett å få øye på fra Icefields Parkway, men de er enkeltbreer og henger ikke sammen med større isdekkede områder.
Columbia-breen, i nordenden av Banff, ligger på grensen mellom Banff og Jasper nasjonalpark og strekker seg inn i Britisk Columbia. Snow Dome, som er en del av Columbia-breen, danner et hydrologisk toppunkt i Nord-Amerika, hvor smeltevann fra dette punktet renner ut i Stillehavet via Columbiaelva, Nordishavet via Athabascaelva, og ut i Hudson Bay og til slutt ut i Atlanterhavet, via North Saskatchewanelva. Saskatchewan-breen, som er omkring 13 km lang og 30 km² i areal, er hovedutløpet fra Columbia-breen som renner inn i Banff. Mellom årene 1893 og 1953, hadde Saskatchewan-breen trukket seg tilbake 1364 m, med en gjennomsnittshastighet på 55 m hvert år mellom 1948 og 1953. Alt i alt har breene i de canadiske delene av Rocky Mountains mistet 25% av sitt volum i løpet av det 20. århundre.
Klima
Ifølge Köppens klimaklassifisering, har parken et subarktisk klima med kalde, snørike vintre, og milde somre. Med sin beliggenhet på østsiden av det kontinentale vannskillet, får Banff nasjonalpark 472 mm nedbør årlig. Dette er betraktelig mindre enn det som faller i Yoho nasjonalpark på vestsiden av vannskillet i Britisk Columbia, hvor årsnedbøren er 884 mm ved Wapta Lake og 616 mm ved Boulder Creek. 234 mm faller i gjennomsnitt som snø hver vinter i byen Banff, mens det er 290 mm av nedbøren som faller som snø i Lake Louise.
Gjennom vintermånedene er temperaturene i Banff, på grunn av Chinook-vindene og annen påvirkning fra Britisk Columbia, moderate sammenlignet med andre deler av det sentrale og nordlige Alberta. I gjennomsnitt er laveste temperatur i døgnet i byen Banff i januar -15°C, og høyeste temerperatur er -5°C. Værforholdene gjennom sommeren er varme, med høyeste temperatur gjennom døget på gjennomsnittlig 22°C, og laveste temperatur på 7°C.
Økoregioner
Banff nasjonalpark strekker seg over tre økoregioner, inkludert montan, subalpin og alpin sone. Den subalpine økoregionen, som hovedsakelig består av tett skog, utgjør 53% av Banffs areal. 27% av parken ligger over tregrensa, i den alpine økoregionen. Tregrensa i Banff går omtrent ved 2300 moh, med åpne gressletter i den alpine regionen og noen områder dekket av isbreer. En liten del av parken (3%), ligger lavere i terrenget, i den montane økoregionen. Vrifuruskoger dominerer i den montane regionen av Banff, med engelmannsgran, vier, osp, noen Douglasgraner og noen få spredte Douglaslønn. Engelsmanngran er mer vanlige i den subalpine regionen i Banff, med noen områder ved vrifuru og fjelledelgran. Områdene i montan sone, som er de foretrukne områdene for dyrelivet, har opplevd betydelig menneskelig aktivitet gjennom årene.
Dyreliv
Det har blitt registrert 56 arter med pattedyr i parken. Grizzlybjørn og amerikansk svartbjørn holder til i de skogkledte områdene. Puma, gaupe, jerv, snømus, nordamerikansk oter og ulv er de primære predatorene. Wapiti, mulhjort og hvithalehjort er vanlige i dalstrøkene i parken, inkludert rundt og noen ganger inne i byen Banff, mens elgen er vanskeligere å komme innpå, og holder seg helst i våtområdene og nær elvene. I de alpine områdene er snøgeit, tykkhornsau, gråmurmeldyr og pipeharer vanlige. Andre pattedyr som bever, piggsvin, ekorn og andre arter smågnagere er de mest observerte artene av småpattedyr. I 2005 ble det observert totalt fem rein, men flokken ble drept i et snøskred i 2009.
På grunn av de harde vintrene, har parken få krypdyr og amfibier med bare en paddeart, tre froskearter, en salamanderart og to arter med slanger som har blitt registrert. Minst 280 fuglearter finnes i Banff inkludert hvithodet havørn og kongeørn, hauk, fiskeørn og dvergfalk, som alle er predatorer. I tillegg er det vanlig å observere arter som gråskrike, hakkespett, Sialia currucoides, Nucifraga columbiana, Poecile gambeli og piplerker i de lavereliggende områder. Hvithalerype er en fugl som lever på bakken og som ofte kan observeres i de alpine områdene. Elver og innsjøer frekventeres av over hundre forskjellige arter inkludert lom, hegre og stokkand som oppholder seg i parken om sommeren.
Truede arter i Banff inkluderer en ferskvannsnegle kalt Banff Springs snail (Physella johnsoni) som finnes i de varme kildene i Banff. Reinsdyr er listet som en truet dyreart i Banff.
Barkbilleangrep
En barkbilleart som heter Dendroctonus ponderosae har ført til store angrep på skogen i Banff nasjonalpark. De lever av silvevet i voksen vrifuru, og i det første kjente utbruddet i 1940 ble 43 km² skog i Banff infisert. Det andre store utbruddet fant sted sent på 1970-tallet og tidlig i 1980-årene i Banff og den omkringliggende Rocky Mountains-regionen.
Turisme
Banff nasjonalpark er den mest besøkte turistdestinasjonen i Alberta og en av de mest besøkte nasjonalparkene i Nord-Amerika, med 3,6 mill. besøkende i 2014/2015. Om sommeren er 50% av de besøkende i parken fra Canada (30% fra Alberta), mens 31% er fra USA, og 14% from Europa (tall fra 2003). Turistnæringen i Banff bidrar med ca. 6 milliarder C$ årlig til den canadiske økonomien.
Martin Buber
Martin Mordecai Halevi Buber (født 8. februar 1878 i Wien, død 13. juni 1965 i Jerusalem) var en israelsk filosof, sionist og redaktør av østerriksk opphav.
Banff nasjonalpark
Turisme
Man må kjøpe inngangsbillett, et såkalt park pass når man skal inn i parken, og det er vanlig med kontroll av billettene som sommeren, særlig ved Lake Louise og ved starten av Icefields Parkway. Det er ikke nødvendig å løse billett om man skal kjøre rett gjennom parken uten å stoppe. Omkring 5 millioner mennesker passerer gjennom Banff hver år på Trans-Canada Highway uten å stoppe.