cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arnulf Olsen
Arnulf Sigfred Olsen (født 13. oktober 1928 i Hammerfest, død 24. februar 2021 i Hammerfest ) var en norsk politiker (Ap). Han var ordfører i Hammerfest i to perioder, 1971–1975 og 1983–1987 og fylkesordfører i Finnmark i to perioder, 1977–1984. Han var utdannet innen Postverket og var postsjef i Hammerfest.
Bakgrunn
Arnulf Olsen vokste opp på Fuglenes i Hammerfest, sønn av Arne Kristian Olsen (1908–1979) og Sigrid Olsen (1909–1990). Han tilbrakte mye tid hos sin farmor Magna Serine Olsen (f. Jørgensen, 1880–1955), og sin farfar Rudolf Joachim Martin Olsen (1876–1966). Farfaren var bødker og arbeidsformann på ishavsbruket til Feddersen & Nissen på Fuglenes fra 1909 fram til evakueringa i 1944. Han var med på å bygge opp arbeiderbevegelsen i Nord-Norge på begynnelsen av 1900-tallet, og satt i mange år i bystyret og formannskapet i Hammerfest, som representant for Arbeiderpartiet. Han var også varaordfører i en periode på 1920-tallet. Farmoren representerte gjennom flere år Arbeiderkvinnene i flere utvalg og styrer i Hammerfest.
Arnulf ble, som resten av Hammerfests befolkning, evakuert under krigen, og etter et langt opphold i Harstad kom Arnulf tilbake til Hammerfest med nordgående hurtigrute Lofoten 4. juli 1946.
Politisk engasjement
Arnulf Olsen meldte seg inn i AUF 12. september 1956. Etter å ha bekledt flere kommunale verv ble han i 1968 fast medlem av formannskapet i Hammerfest.
Olsen var med i kampen 1970-tallet om å få oljevirksomhet i Barentshavet, som formann i Landsdelsutvalget for Nord-Norge og Namdalen og leder i Nordnorsk oljeråd. Striden sto om å få lagt en oljebase til Hammerfest.
Han ble valgt som ordfører i Hammerfest i 1971, et verv han hadde fram til 1975. Han var samtidig medlem av Finnmark fylkesting. I 1976 ble han valgt som fylkesordfører i Finnmark, der han satt i to perioder, 1975–1984. Etter valgt i 1983 ble han igjen valgt til ordfører i Hammerfest. I perioden 1976–1984 var han også medlem av Landsdelsutvalget og Nordnorsk oljeråd 1976–1984, der han var leder. Han var medlem av sentralstyret i Kommunenes Sentralforbund i perioden 1977–1985.
Frivillighet
Arnulf Olsen var aktiv i friidrett for IL Stein og tok flere medaljer i nordnorske mesterskap 1948–1954. Etter at han trakk seg tilbake fra politikken var han meget aktiv i Hammerfest historielag, herunder som styremedlem. Dessuten medvirket han til den årlige utgivelsen av årboken Øyfolk. Han hadde også eneansvaret for utgivelsen av 14 årganger av historielagets «Hammerfest-kalenderen».
CEFTA
CEFTA (Central European Free Trade Agreement) er en økonomisk samarbeidsavtale og frihandelsavtale mellom Albania, Bosnia-Hercegovina, Kosovo, Makedonia, Moldova, Montenegro og Serbia. Avtalen ble signert 21. desember 1992 og trådte i kraft 1. januar 1993.
Massachusetts Institute of Technology
Massachusetts Institute of Technology (MIT) er et kombinert forskningsinstitutt og universitet i Cambridge i Massachusetts i USA, grunnlagt av William Barton Rogers i 1862.
MIT er regnet blant de verdensledende, akademiske institusjonene innen teknologi og vitenskap, i tillegg til mange andre felt, blant annet ledelse, økonomi, lingvistikk, statsvitenskap og filosofi. Det inntok i 2008 niendeplass globalt på Times’ liste over verdens beste universiteter. En liste utarbeidet av Teknisk Ukeblad utarbeidet året før, i 2007, plasserte MIT på annenplass globalt, der det er tatt hensyn til de tre mest kjente internasjonale universitetsrankingene (ARWU – Shanghai Jiao Tong University, The Times Higher QS World University Rankings og Webometrics).
Betydningsfulle bidrag i utviklingen av datamaskiner, Internett og annen avansert teknologi kommer fra MIT. Lærestedet er blant annet et senter for utviklingen av fri programvare-bevegelsen. Også FN-fenomenet 100 dollar laptop har sitt utspring her.
I 2006 var det 10 253 studenter ved MIT, og skolepengene var samme år på 33 600 dollar. Det gis eksamener opp til doktorgradsnivå (ph.d.).
Liste over kommuner i delstaten Nuevo León
Den meksikanske delstaten Nuevo León består av 51 kommuner (municipios):
Ivan Sutherland
Ivan Edward Sutherland (født 16. mai 1938 i Hastings, Nebraska, USA) er yngre bror til Bert Sutherland og oppfinneren av Sketchpad, et innovativt program som påvirket hvordan man kunne kommunisere med en datamaskin på. Sketchpad åpnet for interaktiv kommunisering med datamaskinen ved hjelp av et grafisk brukergrensesnitt.
Cohen–Sutherlands algoritme for linjeklipping ble utviklet i 1967 av Danny Cohen og Sutherland.
Sutherland var professor ved Harvard University fra 1966 til 1967, og deretter professor ved University of Utah fra 1968 til 1976. Han jobber i dag for Sun Microsystems.
Leninfjellet
Leninfjellet (russisk: Пик Ленина; Pik Lenina) er et fjell på grensen mellom Kirgisistan og Tadsjikistan. Det er med 7 134 meter over havet det nest høyeste fjellet i Pamir, kun overgått av Pik Ismail Samani.
Fjellet ble i 1928 oppkalt etter Sovjetunionens grunnlegger Vladimir Lenin. I 2006 skiftet det navn og ble oppkalt etter Ibn Sina, men det nye navnet har i liten eller ingen grad fått utbredelse utenfor Tadsjikistan.
Lagtingsvalget på Åland 2007
Lagtingsvalget på Åland 2007 ble avholdt på Åland den 21. oktober 2007, og valgte 30 representanter (med forholdstallsvalg etter kommuner) til Ålands lagting for en 4-årsperiode. Ålands framstegsgrupp stilte ikke fordi deres eneste lagtingsrepresentant, Ronald Boman, valgte å trekke seg. Hutgruppen stilte til valg for første gang, men oppnådde ikke representasjon. Ålands Framtid, som støtter ålandsk selvstendighet fra Finland, stilte til valg for andre gang, og fikk nært dobbelt så mange stemmer som sist. Liberalerna på Åland ble det størst partiet i Lagtinget (og passerte 30 prosent av stemmene for første gang), mens det tidligere dominerende Åländsk Center falt under 20 prosent av stemmene for første gang.
Molte
Molte, eller multe, (dansk: multebær, svensk: hjortron) (Rubus chamaemorus) er en flerårig plante som kan bli snaue 30 cm høy og har en krypende jordstamme. Arts-epitetet chamaemorus kommer av det greske khamai («på marken», «lavt») og latin morus, morbær.
Beskrivelse
Blomstene er enkjønnete og sitter da på enten en hann- eller en hunnblomst. Fruktene er store og velsmakende, først røde og omsluttet av begerbladene, men som modne har de en vakker gul-oransje farge i flere nyanser.
Bladene er nyreformede, og lette å få øye på ute på myrene. Moltene begynner å blomstre i mai i syd, og i juni-juli i nord, med store hvite blomster som oftest sitter alene.
Moltefrukten er, i likhet med bringebær og bjørnebær, ikke et bær i biologisk forstand, men en samfrukt satt sammen av mange steinfrukter.
Utbredelse
Molter er vanlig på myrer, men forekommer i størst mengde nordpå i landet, der den også noen steder dyrkes kommersielt. Et godt år er det anslått at så mye som 16 000 tonn molter kan plukkes i Nord-Norge. Lenger sør i landet er det stedvis gode molteforekomster, mest i fjellet. Molte var fylkesblomst i Finnmark.
Moltene blomstrer ofte tidlig og kan derfor lett skades av sen nattefrost, og da uteblir fruktsettingen. Under spesielt gode vilkår kan man oppleve såkalte «molteår». I molteåret 1966 ble for eksempel den totale innsamlede bærmengde i Sverige anslått til ca. 1 200 tonn.
Molte i bruk
I Norge gir Friluftslovens § 5 allmennheten en generell rett til å plukke bær i utmark. Det er likevel gjort et unntak for molteplukking i Nordland, Troms og Finnmark. Her kan eier eller bruker av molteland nedlegge forbud mot at andre skal ta med seg molter fra det begrensede området. Det er likevel lov til å plukke molter som spises på stedet. Alle har rett til å plukke multer på Finnmarkseiendommen. Multefrukten anvendes mest til syltetøy eller multekrem, men kan også benyttes til likør. Kommunen Nesseby har en multe i kommunevåpenet. Den finske 2-Euro-mynten har et multebær med blader på den ene siden.
Bær sanket fra naturen kan noen ganger inneholde forurensning. Et eksempel er målinger foretatt på blåbær og molter i Sør-Varanger i Øst-Finnmark. På grunn av luftforurensning fra smelteverket i byen Nikel på russisk side av grensen er det målt høyere nivå av nikkel i blåbær og molter i området.
Seminarium Fredericianum
Seminarium Fredericianum eller Bergens barneasyl, ligger på Asylplass 2 i bydelen Bergenhus i Bergen og huser i dag Norges eldste barnehage.
Seminarium Fredericianums historie 1750-1851
I 1750 ble Seminarium Fredericianum etablert av biskop Erik Pontoppidan d.y. som et mer sekulært undervisningstilbud til elevene ved Latinskolen. Foruten undervisning i klassisk språk og bibellære fikk guttene ved Seminarium Fredericianum også lære matematikk, fysikk, litteraturhistorie, moralfilosofi, tysk og fransk. Formålet med skolen var å profesjonalisere byens handelsstand. Omkring 1780 ble fagkretsen utvidet med navigasjon og geografi med tanke på handelsstandens behov.
Seminarets navn er til ære for kong Frederik V av Danmark og Norge, som i januar 1750 approberte planene.
Bygningen fra 1752 er Bergens største trebygningen fra 1700-tallet. Skolen ble bekostet av studiosus juris Melchior Falch (1720–1791) og som takk fikk han sorenskriverembedet på Sunnmøre i 1754.
Til å begynne med fikk tolv gutter tilbud om undervisning, kost og losji på seminaret. Skolen ble aldri populær og fram til 1778 gikk det bare en par-tre gutter der. I 1808 var det ingen elever igjen og seminaret ble lagt ned. Seminariets boksamling, som ved starten hadde 1300 bind, ble donert til Latinskolen da seminaret ble lagt ned.
De neste fire årene ble bygget brukt som militærsykehus. I 1812 ble bygningen kjøpt av Bergens Realskole, som holdt hus her fram til 1846. I tiden 1825–1831 ble bygningen i tillegg brukt som magasin for Bergens museums samlinger. Det borgerlige Pigeinstitutt holdt også til i bygget mellom 1849–1851.
Bergens Barneasyl
I 1851 overtok stiftelsen Bergens Barneasyl bygningen. Biskop Jacob Neumann hadde 11 år tidligere tatt initiativet til stiftelsen som skulle oppdra barn under skolepliktig alder. Etter å ha solgt et skrift i forbindelse med innvielsen av den nye katedralskolebygningen, fikk biskopen i 1841 reist 800 spesidaler til drift. I november samme året kunne kommunen starte opp asyldriften i den gamle latinskolebygningen.
Bergens barneasyl skulle gi oppdragelse til barn fra fattige hjem eller barn av foreldre som arbeidet utenfor hjemmet hele dagen. Det kunne være opptil 150 barn i alderen 2 til 7 år ved barneasylet. Tilsynet av barna ble utført av frivillige, i stor grad damer fra borger- og embetsmannstanden. Til sammen 48 damer vekslet to og to på å være med og oppdra barna. Undervisningen på barneasylet ble stort sett gjort av lærere som arbeidet gratis. Jentene fikk opplæring i håndarbeid og sang, og guttene i lesing, skriving, sang og fysisk fostring. Opphold på barneasylet kostet to skilling om dagen. For fattige barn var det mulig å bli ”adoptert” av bedrestilte borgere som bekostet oppholdet.
Vestlandske Kunstindustrimuseum brukte også bygget til utstillinger i perioden 1889–1896.
Bygningen ble fredet av Riksantikvaren i 1927.
Bergen barneasyl er i dag en privat barnehage 81 heldagsplasser. Bygningen eies av Stiftelsen Seminarium Fredericianum.
Schenk von Stauffenberg
Familien nevnes første gang i 1251. I 1255 ble det nedtegnet at familien ble utnevnt til den seremonielle posisjonen som Schenk, altså leder av den kongelige husholdningen og fikk denne embetstittelen i navnet, jf. det norske ordet munnskjenk.
Navnet Stauffenberg stammer fra Burg Stauffenberg, et tidligere slott i Württemberg. På 1600-tallet arvet de Burg Straßberg, dagens familiegods som ligger i landsbyen Lautlingen i utkanten av Albstadt i Baden-Württemberg. Familien fikk de arvelige adelstitlene friherre (Freiherr) i 1698 og greve (Graf) i 1874.
Siden Schenk er en arvelig embetstittel, blir adelstitlene alltid plassert mellom denne og slektsnavnet. Etter at Weimarrepublikken etter 1919 avskaffet adelskapet i Tyskland, tok en del av familien benevnelsen Schenk Graf von Stauffenberg som familienavn.
Tesserakt
En tesserakt eller 8-celle er en av seks regelbundne firedimensjonale polytoper. Med andre ord er det den firedimensjonale representasjonen av en hyperkube. Tesserakten er et objekt som er analog til den todimensjonale kvadraten og den tredimensjonale kuben, det vil si at alle sider er like lange og at vinkelen mellom to vilkårlige sider eller eller kanter er 90°.
Konstruksjon
Alle hyperkuber kan lages på følgende måte: I samtlige steg står de nye linjene som lages alltid vinkelrett på de gamle, men i en ny dimensjon.
Gry Østvik
Gry Østvik (født 14. august 1963) er en norsk tidligere skiskytter. I 1983 vant hun den nye verdenscupen i skiskyting sammenlagt. Hun har to VM-sølv i stafett fra 1984 og 1985.
Hotellets nye Skopudser
Hotellets nye Skopudser er en dansk stumfilm fra 1912. Regissør er Eduard Schnedler-Sørensen.
Filmen er også kjent under tittelen Frederik Buch som skopudser, og denne tittelen oppgis av enkelte kilder som en norsk film.
Erik Nord
Erik Nord er navnet til flere personer:
SIT
SIT kan vise til:
Minas Tirith (Første tideverv)
I J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard var Minas Tirith et tårn på øya Tol Sirion i det første tidevervet. Dette tårnet voktet Sirions pass.
Minas Tirith ble bygd tidlig i det første tidevervet av Finrod for å holde vakt over Morgoths gjøremål på de nordre slettene av Ard-galen. Tårnet ble styrt av Finrods egen nevø Orodreth.
I 457 i det første tidevervet ble tårnet invadert av Sauron like i etterkant av Dagor Bragollach. Sauron, på den tiden også kjent som Gorthaur, gav øya Tol Sirion det nye navnet Tol-in-Gaurhoth, Varulvenes øy.
Omtrent ti år senere, mens Beren prøvde å få tak i en silmaril fra Morgoths jernkrone, ble Beren og Finrod fanget der av Sauron. Finrod ble drept, men Beren ble reddet av Lúthien. Sauron ble slått, og måtte gi opp herredømmet over tårnet, som ble lagt i ruiner, Finrod ble gravlagt der.
Selv om landet rundt Sirions pass forble under noldoenes kontroll i noen flere år, prøvde de aldri å gjenoppbygge tårnet Minas Tirith.
I det tredje tidevervet ble navnet Minas Tirith brukt som et nytt navn på byen Minas Anor i Gondor.
Minor places in Beleriand Sirion Lista zamków i twierdz Śródziemia
Fylkesvei 4382
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 163.
Firedimensjonal verden
Firedimensjonal verden er betegnelsen på Hermann Minkowskis geometriske tydning av relativitetsteorien. Den er basert på den tanke at den fysiske verden er en verden av ting som skjer firedimensjonalt, i rom og tid, og som bryter med den klassiske forestilling om det tredimensjonale verdensrom og tiden som absolutte og uavhengige begreper.
Den Norske Store Landsloge
Den Norske Store Landsloge er den høyeste frimurerlosje i Den Norske Frimurerorden, hvor det arbeides i gradene VII – XI.
Losjens valgspråk er Veritas, Caritas, Fiducia (Sannhet, Barmhjerighet, Trofasthet).
Losjen ble innviet den 27. juni 1856, som Stewardsloge nr. 1 av første orden (VII – VIII grad), og var underlagt Sverige som den IX frimurerprovins og med kong Oscar I som Stormester eller Viseste Salomo Vicarius (V.S.V.).
I 1870 ble den opphøyd til Provincialloge (VII – XI grad) underlagt Svenska Stora Landslogen.
Utgangspunktet for etableringen av Landslogen, var losjens omdannelse til kapitlet (VII – XI grad) i frimureriets stamhus i Øvre Vollgate 19, Christiania den 24. juni 1891. Norge ble da X frimurerprovins med kong Oscar II som V. S. V. i både den IX (Sverige) og X provins (Norge).
Vedlikehold av Stamhuset
Huset ble pusset opp for 5 millioner norske kroner i forbindelse med hundreårsjubileet for den norske unionsoppløsningen i 2005. Stiftelsen UNI innvilget 1 million kroner til rehabilitering av Store festsal. Salen går for å være den flotteste og mest påkostede festsalen i landet, selv ikke overgått av festsalen på Slottet eller festsalen i Gamle Logen. Den er bygget i neo-barokkstil og det er 11,47 meter under taket. I forbindelse med 250-årsjubileet til Den Norske Frimurerorden i 1999 ble parkettgulvet restaurert. Gulvet ble fjernet og sendt til firmaet Gebrüder i Østerrike Metzler for profesjonell restaurering. Etter at gulvet kom på plass igjen er det innført forbud mot bruk av stiletthæler, da gulvet er svært tynt. Restaureringsplaner m.v. vedrørende bygningens eksteriør og interiør må forelegges antikvariske myndigheter for eventuell godkjenning. I forbindelse med 250-års markeringen av frimureriet i Norge i 1999 fikk gavlen som vender ut mot Stortingsgaten tilbake en kopi av den originale frisen som ble fjernet mellom 1940-45 da huset var okkupert av nazistene. Maleriet er lagt med "gull". Bygningen fikk også tilbake sitt originale eksteriør og tilhørende farger som ved åpningen i 1894. Målet er at bygget skal fremstå slik det gjorde ved åpningen i 1894.
Sommeren 2008 ble Armigeralsalen restaurert for flere millioner kroner og felter som hadde vært overmalt siden Nasjonal Samling konfiskerte bygget (og samtlige frimurerbygg i Norge) i 1942, ble avdekket. Bygningens samlede areal er på ca. 10 000 m² fordelt på seks etasjer med totalt 365 rom. Huset er tegnet av arkitekt Johannes Henrik Nissen. Interiørmessig viser arkitekturen, i ulike rom, den historiske arkitektur-utvikling i vestlig tradisjon.
Under okkupasjonen av Norge ble frimureriets aktivitet i landet stoppet midlertidig. Etter kort tid ble alle bygninger, eiendommer, litteratur og gjenstander konfiskert av nazistene. Frimurere prøvde å gjemme unna rituelle gjenstander bl.a. ved å mure det inn i vegger i Stamhuset. Biblioteket som befant seg i Stamhuset under begynnelsen av krigen, og som hovedsakelig besto av Bernt Ankers bibliotek, som han selv hadde testamentert til Ordenen, ble etter konfiskeringen sendt med tog til Tyskland. Man trodde lenge at det meste var brent, men i 2007 ble flere hundre bind funnet på et universitet i Polen og er nå tilbakeført til Stamhuset.
Tyskerne åpnet huset for allmennheten og solgte billetter for å vise frem huset, også de rituelle rommene. Bygget tjente som partihus med Bierstube (serveringssted). Det finnes fremdeles i dag ett kulehull som er beholdt. Quisling brukte også i en kort periode rom i huset som kontor for seg selv og sin stab.
Utfyllende artikkel om Stamhusets historie
Stamhusets skjebne 1940-1945
Da frimurerbrødrene forlot Stamhuset etter møtet mandag den 8. april 1940, gikk det mer enn fem år før de igjen kunne samles i losjen. Neste morgen tok tyske soldater bygningen i besittelse. Senere under okkupasjonen ble uerstattelig inventar ødelagt, blant annet ble den gamle bibel i Stjernesalen brent. Det fortelles at man i asken etter denne fant én eneste hel del; begynnelsen av St. Johannes evangeliet. Nazistene ønsket å ombygge huset til det såkalte Partihuset med selskapslokaler, restaurant, bar og bodega etc. Ifølge arkitekten skulle bygningen ombygges til et av Skandinavias mest tidsriktige restaurantprosjekter, noe som krevde omfattende inngrep i bygningen. Den gamle losjerestauranten ble det ikke gjort noe nevneverdig med fordi den måtte holdes i kontinuerlig drift av hensyn til inntektene. Den ene av de to innganger fra Prestegaten (på baksiden) ble gjenmurt. I den store festsal, Leopardsalen og Armigeralsalen ble det ikke foretatt bygningsmessige forandringer men alt som kunne minne om frimureri ble fjernet eller overmalt. Vestibylen ble totalt ombygget og fikk den form som den har i dag.
I Stjernesalens forrom ble det oppført en vegg slik at det ble en sammenhengende korridor mellom de to hovedtrappene. Sidedørene ble fjernet og erstattet med fast vegg. Midtdøren ble omgjort til et porthvelv og det ble lagt bruddheller på gulvet. Tverrveggen mot øst ble tildekket med en malt kulisse som skulle forestille et typisk tyrolerlandskap. De egyptiske søylene ble fjernet, og langveggene ble utstyrt med husvegger med skråtak over. I veggene var det vinduer, som ble opplyst bakfra slik at rommet ga inntrykk av et friluftsetablissement. Stjernehimmelen ble derfor beholdt men galleriet ble delvis fjernet.
Over Kapitelsalen, som etter planen skulle omgjøres til bankettsal ble det lagt et betongtak 2,5 meter lavere enn det opprinnelige gotiske tak. Også her ble galleriet revet og forrommet maltraktert.
Der St. Andreaslogen har sine rituelle rom ble den såkalte Normannahallen anlagt, med stor peis og grill. Det rommet som kalles Grillen var en del av restaurantavdelingen i 1. etg. Det at frimurerene fremdeles betegner rommet som Grillen er ett av minnene fra denne tiden. I tillegg etterlot nazistene seg en pantegjeld på bygget tilsvarende, i datidens kroner; 3 275 000,-
Hyperkube
En hyperkube er en kube av vilkårlige dimensjoner høyere enn tre (eller ofte bare en firedimensjonal kube som også kalles tesserakt). Med "kube" menes her en generalisering av det "vanlige" begrepet kube til å bety en n-dimensjonal figur der alle sider er like lange, og der vinkelen mellom to vilkårlige sider eller kanter er 90°. Den "vanlige" kuben er da spesialtilfellet der n = 3.
Chingford
Chingford er en forstadsby i Waltham Forest i østlig Stor-London, omkring 16 km nordøst for Charing Cross. Nord og øst for byen ligger Epping Forest og grensen til Essex. Mot vest finner man King George's Reservoir og elven Lee. Historisk var det ruralt sogn i Essex, men fikk urban distriktstatus i 1894, og mellom 1938 og 1965 utgjorde den kjernen i bykommunen (municipal borough) Chingford. Den er i nå en del av bydelen Waltham Forest. Den grenser til Essex i nord, Enfield i nordvest, Woodford Green i øst, Walthamstow i sør og Edmonton i vest. I vest er vannreservoarene William Girling og King George V, kollektivt kjent som Chingford vannreservoarer, og elven Lea. I nord ligger Eppingskogen, som er i Essex, men som administreres av City of London Corporation.
Historie
Stedet er nevnt i Domesday Book (1086) som Cinghefort. De eldste bosetningene var landsbyer ved Chingford Green og Chingford Hatch. Langs elvebredden var det en del trafikk, fordi stedet lå langs ruten mellom Waltham Abbey og Stratford via Walthamstow.
Stedsnavnet har gitt navn til elven Ching gjennom en tilbakedannelse, fordi man på et tidspunkt antok at det betydde «krysningsstedet i Ching». Men det kommer egentlig fra cëgingaford, som betyr «de som bor ved det stutte krysningsstedet».
Chingford ble en markedsby i løpet av middelalderen. Langt inn på 1800-tallet bestod den ikke av stort mer enn en klynge landsbyer og gårder som lå nokså isolert. I 1873 endret dette seg da jernbanen kom. Da Corporation of London fikk ansvaret for Epping Forest i 1878 ble det enda mer aktuelt for pendlere å bosette seg der. I 1882 ble skogen offisielt åpnet for publikum av dronning Victoria.
I 1894 ble Chingford et urbant distrikt, og fikk dermed status som by. I 1965 ble den innlemmet i bydelen Waltham Forest og dermed i Stor-London. Den utgjør dermed ikke lenger et eget distrikt, men er fortsatt en by innenfor en større by. I mellomkrigsårene var det stor utvikling, og senere har det blant annet kommet et stort handelsområde på Chingford Mount.
Severdigheter
Queen Elizabeth's Hunting Lodge, opprinnelig kalt Great Standing, ble bygget for Henrik VIII i 1543. Den ble brukt når monarken ønsket å se hjortene i skogen, og fikk senere navn etter Elizabeth I fordi hun satte pros på stedet. Den har blitt endret mye etter hennes tid. Bygningen ligger i Epping Forest rett utenfor byen, og er åpen for publikum.
På Pole Hill, også rett utenfor byen, står en obelisk i granitt. Den ble reist i 1824 av John Pond, som var Astronomer Royal. Obelisken markerer nordlig retning fra Royal Observatory Greenwich. Plasseringen skulle være på Greenwichmeridianen, men ved omkalkuleringen av denne på 1800-tallet kom man til at den står omkring fem og en halv meter vest for meridianen.
Gilwell Park
Gilwell Park er en leirplass og aktivitetssenter for speidere, og brukes også av skoler og andre ungdomsorganisasjoner. Gilwell Park huser også et trenings- og konferansesenter. Det 44 hektar store området ligger i Epping Forest, nær Chingford.
RørosBanken
RørosBanken eller Røros Sparebank er en sparebank i Røros, etablert i 1842.
Røros Sparebank var på den tiden en av de aller første sparebankene i Trøndelag.
RørosBanken ble i 1997 tilsluttet Eika-Gruppen, en allianse av ca. 80 frittstående og selvstendige sparebanker i Norge. Banken har hovedkontor i Røros sentrum, og en filial på Frogner i Oslo. Hovedkontoret på Røros inkluderer per 2021 også et eget kontor for Aktiv Eiendomsmegling. Det er 40 ansatte på hovedkontoret, og 3 ansatte i Oslofilialen, som fungerer som et rådgivnings- og salgskontor.
Etokretisk
Etokretisk (fra gresk: Ἐτεόκρητες, Eteókrētes, bokstavelig «ekte kretisk»; i seg selv sammensatt av ἐτεός, eteós, «sant», og Κρής, Krḗs, «kretisk»), også kalt minoisk, er et ikke-gresk språk som er dokumentert med få alfabetiske inskripsjoner fra oldtidens Kreta. Etokretisk synes å ha vært et språk som ble benyttet i den minoiske sivilisasjonen på Kreta fram til øya ble invadert av greske folkeslag ca. år 1420 f.Kr. Etter dette ble etokretisk fortrengt av gresk.
Det har blitt funnet borti mot et halv dusin inskripsjoner i østlige Kreta som viser at selv om de er skrevet i det greske alfabetet, er språket helt klart ikke gresk. Disse inskripsjonene er datert til slutten av 600- eller tidlig på 500-tallet og ned til 200-tallet f.Kr. Språket, som ikke er forstått, er antagelig overleving av et språk som ble snakket på Kreta før ankomsten av grekere og er antagelig avledet fra minoisk språk som er bevart i inskripsjoner i Linear A fra rundt tusen år tidligere. Ettersom dette språket har forblitt uoversatt, er det ikke sikkert at etokretisk og minoisk er beslektet, skjønt det er meget sannsynlig. Det er således fem inskripsjoner som kan bli tilskrevet til etokretisk, to av dem er tospråklig, skrevet i etokretisk og gresk. Det er tre andre fragmenter som kan være etokretisk. Alle kjente etokretiske tekster er omtalt og diskutert av Yves Duhoux, den ledende autoritet på etokretisk.
Vitnemål fra antikken antyder at språket er etokretisk, det vil si «ekte kretisk». Begrepet etokretisk er tidvis kalt for minoisk språk (i entall eller flertall), skrevet mer enn tusen år tidligere på såkalt kretiske «hieroglyfer» (borti mot sikkert et stavelsetegnesett) og i Linear A-skrift. Yves Duhoux har uttalt at «det er vesentlig til strengt adskille studiet av etokretisk fra det det «hieroglyfiske» og Linear A-inskripsjoner.»
Vi vet lite om det etokretiske språket bortsett fra at det trolig er det muntlige språket som er basis for de minoiske inskripsjonene i skriftspråket Linear A. Mange forskere har antatt at det ikke er beslektet med gresk eller andre indoeuropeiske språk. Det er lansert teorier om at det har vært et semittisk eller anatolisk språk.
Mange hundre år etter den greske invasjonen omtaler greske forfattere som Homer og Strabon etokreterne som et folkeslag som holder til på sørsiden av Kreta. I enkelte områder øst på Kreta (rundt Prasos) er det funnet inskripsjoner som kan tyde på at det etokretiske språket har overlevd helt fram til år 300 f.Kr.
Fløyte
En fløyte er et instrument i treblåsefamilien. Prinsippet med alle fløyter er at en luftstrøm treffer en kant og setter i gang svingninger. Svingningene kan påvirkes av spilleren. De mest utbredte fløytene i musikk i dag er blokkfløyter og tverrfløyter.
Fløyter benyttes til underholdning, ritualer og i arbeid. I mange typer folkemusikk benyttes fløyter. Til sjøs brukes båtmannspipe som signalinstrument. I sport og spill kan dommere bruke dommerfløyte for å gi signal om dømming. Kroppsøvingslærere kan bruke fløyte i undervisningen. Fløyter av samme type er også anvendt som lydsignal i trafikkdirigering.
Det eldste kjente menneskeskapte musikkinstrumentet er benfløyter. Det er funnet meget gamle benfløyter flere steder i Europa og også i Asia. I en hule ved Tübingen kalt Hohle Fels («hul klippe» på tysk), er det funnet fløyter laget av bein fra gribb og mammut, som dengang levde i området. Det er også funnet en benfløyte av ben fra hulebjørn i Divje babe hulen i Slovenia. Disse fløytene er laget for rundt 40 000 år siden, fløyten fra Slovenia er datert til å være eldst, men dette er omstridt.
Det kan hende man også laget fløyter av siv og bambus på den tiden, men disse har ikke samme mulighet til å bestå så lenge.
I Danmark ble det i 1985 funnet en fløyte fra 1000-tallet, Falsterpiben, 18 cm lang og med fem fingerhuller.
Bakgrunn
Fløyter tilhører menneskets eldste instrumenter. Beinfløyten og bambusfløyten, spesielt beinfløyten, er et av de eldste musikkinstrumentene som er kjent. Det er eksempler på at beinfløyter har overlevd i mer enn 30 000 år, de eldste                                                                                                       fløytene som er kjent er funnet i Europa, men også i Asia har de en lang historie med instrumentet, og tradisjonen har fortsatt til i dag. I Kina ble det oppdaget en spillbar beinfløyte som er omtrent 9000 år gammel.
I likhet med andre primitive instrumenter har fløyter ofte en symbolsk betydning, og i mange sammenhenger assosieres de med magi. De dukker opp i mange kulturer sammen med innvielsesritualer eller seksuelt markerte danser. Sarabandedansen (opprinnelig en seksuell pantomime) har fått navnet sitt fra en guatemalansk fløytevariasjon. Fløyte anses ofte for å ha en hypnotisk effekt, som hos indiske slangetemmere eller legenden om rottefangeren i Hameln. Fløyten er inkludert i flere myter knyttet til pastorale kulturer, inkludert Pan-kulten fra den greske antikken og den indiske kulten rundt Krishna.
Den enkleste typen fløyte er et rør hvor man blåser over åpningen som å blåse på en flaske. I Norge har man tussefløyten, som er en variant av blokkfløyten, og seljefløyten. Mer komplekse konsertinstrumenter finnes også, som tverrfløyten med sitt system av hull og ventiler. Også leirgjøk er en fløyte.
Vanligvis har en fløyte fingerhull (tonehull), antall hull varierer. En overtonefløyte er en fløyte uten fingerhull, der toner av naturtoneserien skapes av forskjellige trykk. Musikeren produserer en serie overtoner over grunntonen med bunnen åpen ved å overblåse og lukke bunnen av fløyten med en finger produserer en annen grunntone og dens overtoner. I sin enkleste form består overtonefløyten av et rør skåret i vinkel på toppen. Å lage overtonefløyter av plantestammer har vært og er vanlig over hele verden. I ukrainsk folkemusikk er overtonefløyten mye brukt, og det er flere fløytetyper: kalyuka (også brukt i Russland), tylynka (også brukt i Romania) og telenka, som var en av fløytene som ble brukt da Kalush vant Eurovision Song Contest for Ukraina. Den andre fløytetypen var sopilka. I Norge har man seljefløyten som er en overtonefløyten.
Det er ingen enighet om oppdelingen av fløytekategorier, men i utgangspunktet er det to kategorier, endeblåsere som blokkfløyte og sideblåsere (tverrblåsere) som tverrfløyte. Innenfor endeblåserne kan man ha underkategorier som de som blåser rett på enden (som på en flaske) eller spaltefløyter som blokkfløyter.
De fleste fløytene spilles på med munnen, men det finnes også fløyter som er laget for å spilles med nesen.
Endeblåser
Endeblåsere (også kalt en kantblåser) spilles ved å rette en luftstrøm mot den skarpe kanten av den øvre enden av et rør. I motsetning til en spaltefløyter som blokkfløyten og blikkfløyte. De fleste kantblåste fløyter er «skrå» fløyter, som spilles i vinkel til kroppens vertikale akse. En hakkfløyte er en endeblåser fløyte med et hakk på blåseflaten.
Endeblåste fløyter er utbredt i folkemusikk og kunstmusikk. I Europa finnes den russiske svirel og i midtøsten og ved middelhavet finnes ney fløyten. Kina har xiao, Japan har shakuhachi og Korea har tongso.
Folk i Andesfjellene spiller quena, Anasazifolket og Hopiene fra det sørvestlige USA har en fløyte hvor man bruker teknikker som ligner på ney (både arabisk og persisk). Panfløyten er også en endeblåser fløyte.
Forskjellige blåsehull i endeblåsere
Sideblåser
Sideblåserne er fløyter hvor man blåser på siden av fløyten som holdes horisontalt. Eksempler på fløyter av denne typen er først og fremst tverrfløyten, men det er også en rekke andre fløyter som spilles på denne måten som den kinesiske dizien, den indiske klassiske fløyten bansuri, den vestlige marsjfløyten (fife) og koreanske fløyter som daegeum.
Spaltefløyte
Begrepet spaltefløyte benyttes på en rekke endeblåser fløyter som inkluderer blokkfløyte, blikkfløyte og flageolet. Det flere måter spalten kan lages på. Illustrasjonen viser munnstykket til en blokkfløyte med en trekloss (plugg/blokk) A med en spalt skåret inn i instrumentet B, og som leder et luftstrøm mot en skarp kant C. Kanten splitter luften på en måte som vekselvis leder den inn i og utenfor røret, og setter luftstrømmen i vibrasjon.
Fløytist
Fløytist (engelsk: flutist) kan dateres tilbake til minst 1603, et tidlig sitat i Oxford English Dictionary.
Det er flere måter fløytistene puster på for å blåse luft gjennom instrumentet og produsere lyd. De inkluderer diafragmatisk pust og sirkulær pust. Diafragmatisk pusting optimerer innånding, og minimerer antall pust. Sirkulær pust bringer luft inn gjennom nesen og ut gjennom munnen, noe som muliggjør en kontinuerlig lyd.
Tverrfløyte
Tverrfløyten (sideblåser) har sitt navn fra måten den holdes på, den holdes til siden (på tvers). Lyd produseres ved at man blåser over et amasjørhull. Den er laget av metall. Tonehøyde bestemmes ved at man trykker ned forskjellige kombinasjoner av de 16 klaffene, og ved endringer i luftstrømmen. Den benyttes til klassisk musikk og også til pop, rock og progressiv rock.
Pikkolofløyte
Pikkolofløyten har sitt navn fra italiensk; piccolo betyr liten, og lengden til pikkolofløyten er halvparten av lengden til en tverrfløyte. Lyd produseres på samme måte som på tverrfløyten. Den er laget av tre med metallklaffer, men finnes også i en rekke metaller som legert nikkel, sølv og gull, de finnes også i plast. Den har en lysere tone enn tverrfløyten og tonehøyde bestemmes ved at man på samme måte som på tverrfløyten trykker ned forskjellige kombinasjoner av klaffene. Den benyttes til i store orkestre og hovedsakelig til klassisk musikk.
Marsjfløyte (fife)
Marsjfløyten (fife) ligner pikkolofløyten, og har sin opprinnelse i Europa i middelalderen. Fløyten har seks fingerhull, men moderne fløyter kan ha ti eller elleve fingerhull. Den kan være laget av forskjellige treslag ofte med metal forsterkende bånd, men kan også være laget av metall eller plast. Moderne fløyter kan ha to- eller tredelte konstruksjoner, og kan ha en glidende stemme-skjøt laget av metall eller kork.
Fløyten er mye brukt i Fife and Drum Corps (fløyte og tromme korps) i USA, tamburkorps og gardeorkester, men også innen folkemusikk som keltisk musikk. Noe karibiske musikere bruker også fløten, som da vanligvis er laget av bambus.
Bambusfløyte
Bambus er en underfamilie i grasfamilien, den omfatter mer enn 1 400 arter i 116 slekter, de fleste artene vokser i Asia, Mellom-Amerika og Sør-Amerika, og noen arter i deler av Afrika og Australia. Bambusfløyten har en lang historie, spesielt Kina og India. Fløyter er avtegnet i historier og kunstverk fra Zhou-dynastiet. De eldste skriftlige kildene avslører at kineserne brukte kuan (et sivinstrument) og hsio (eller xiao, en endeblåst fløyte, ofte av bambus) på 1100-1100-tallet f.Kr., etterfulgt av chi (eller ch'ih) (sideblåser) på 900-tallet f.Kr. og yüeh på 800-tallet f.Kr. Av disse er chi den eldste dokumenterte tverrfløyte, og ble laget av bambus.
I moderne tid er bambusfløyter vanlige på steder med lett tilgang til bambus, som i Asia, Sør-Amerika og Afrika.
I tillegg til vanlige bambusfløyter finnes det også panfløyter og nesefløyter laget av bambus.
Kinesiske bambusfløyter
I Kina er det mange varianter av kinesiske fløyter, med forskjellige størrelser, strukturer (med eller uten resonansmembran) og antall hull (fra 6 til 11) og forskjellige toner. De fleste er laget av bambus, men kan komme i tre, jade, bein og metall. Et særegent trekk ved den kinesiske fløyten er bruken av en resonansmembran montert på et av hullene som vibrerer med luftsøylen inne i røret. Denne membranen kalles en di mo, som vanligvis er et tynt silkepapir. Det gir fløyten en summende lys lyd.
Blant de tradisjonelle kinesiske tverrfløytene er bangdi (梆笛) som er kjent fra kinesisk opera, qudi (曲笛) som har en dypere tone benyttes også i kinesisk opera. Den vanligste kinesiske fløta er dizi (笛子) (sideblåser), også kjent som «kinesisk bambusfløyte», den kommer i flere varianter og størrelser. Xindi (新笛) er en avlegger av dizi og bawu (巴乌) som kommer fra sørvestre provinsen Yunnan. Av andre kinesiske fløyter kan nevnes xiao (簫) (endefløyte) som går tilbake til nesten 1000 år f. Kr., den spilles gjerne sammen med strengeinstrumentet guqin (古琴).
Indiske bambusfløyter
Den indiske fløyten i bambus, bansuri (बांसुरी) (sideblåser), var hellig for Krishna, og han er avbildet i hinduistisk kunst med instrumentet. I India dukket fløyten opp i relieffer fra det 1. århundre e.Kr. ved Sanchi og Amaravati fra det 2.-4. århundre e.Kr. En bansuri er tradisjonelt laget av et enkelt hult stamme av bambus med seks eller syv hull. Noen moderne design kommer i elfenben, metaller eller plast. (Bansuri spilles også i Bangladesh og Nepal).
En annen Indisk bambusfløyte er venu (वेणु), som også er en av de eldgamle typene tverrfløyte.
Koreanske bambusfløyter
Også i Korea er det lange tradisjoner for bruk av fløyter.
Boliviansk bambusfløyte
Maceño, moceño, Mohoceño, Moseno, moxeño, moheño, asu, bordon, contrabajo, jatun aymara eller jatun tukana er navnene på en bambusfløyte i forskjellige regionene av Bolivia. Den har to sammenkoblede bambusrør. Det tynne røret har åpningen man blåser i og røret går halvparten av lengden av det større røret. Det store røret utgjør hoveddelen og inneholder fingerhullene. Det er fem hull som man vanligvis benytter til å spille på, og ett hull som sjelden brukes. Det er en stor fløyte (120 til 220 cm) med en kraftig dyp tone. Det spilles noen ganger i ensembler og også akkompagnert av tromme. Turistindustrien har laget en mye mindre utgave av instrumentet.
Fløyter av ben
I tillegg til de rundt 40 000 år gamle benfløytene fra Hohle Fels-hulen i Tyskland og Divje babe-hulen i Slovenia, er det også funnet rundt 9 000 år gamle benfløyter av tranebein i kinesiske arkeologiske utgravninger. Mellom 1986 og 2013 ble det funnet mer enn 40 beinfløyter i Kina, de fleste med syv fingerhull.
Benfløyter har også vært brukt i Norge.
I Polynesia lagde man nesefløyter av dyreben, og også av menneskeben fra beseirede fiender under stammekriger.
Benfløyten muhusenoi, laget av hjorteben, benyttes ennå av stammefolkene i indre Venezuela. Det finnes en rekke varianter av dette instrumentet i regionen som hovedsakelig skiller seg ut i antall hull. Disse instrumentene brukes vanligvis i rituell musikk, men noen versjoner brukes av og til for underholdning. Disse er endeblåsere, med et hakk skåret inn i den ene enden av beinet for å lette spillet. Det er vanlig at melodiene etterligner de lokale fugleartene. Noen av fløytene er utsmykket med fuglefjær.
Kōauau er en liten maori fløyte (10 - 20 cm), åpen i begge ender og med fra tre til seks fingerhull. Den er laget av ben fra fugler som albatross eller moa, og noen var også laget av ben fra mennesker, men kan også lages av tre.
Blokkfløyte
Blokkfløyten (spaltefløyte) har sitt navn fra en plugg som settes inn i et hull i munnstykket. Den er vanligvis laget av tre men kan også være laget av plast. Tonehøyden bestemmes av at man holder for forskjellige av de vanligvis 7 hullene. Den benyttes til kammermusikk, folkemusikk og til musikkpedagogisk virksomhet.
Flageolett
En flageolett er nært beslektet med blokkfløyten. De første flageolettene ble laget i det 16. århundret og de var populære helt fram til det 20. århundret, da de ble avløst av blikkfløyten.
Tussefløyte
Tussefløyten har antagelig sitt navn av ordet «tyskerfløyte». Den er en norsk type blokkfløyte. Den er vanligvis laget av myke treslag som gir en rundere klang enn blokkfløyten. Den har en svært konisk boring, med største åpningen mot munnstykket. Tonehøyden bestemmes ved at man holder for forskjellige av de vanligvis 5 fingerhullene. Den benyttes til norsk folkemusikk.
Sjøfløyte
Sjøfløyte er en norsk variant av blokkfløyte. Den har nok også sin opprinnelse fra Tyskland og kom sjøveien fra på 1700-tallet og 1800-tallet.
Fjellfløyte
Fjellfløyten er også en norsk variant av blokkfløyte. Den ble populær i Norge på 1800-tallet, og ble brukt i norsk folkemusikk.
Blikkfløyte
Blikkfløyte (spaltefløyte) blir ofte brukt i irsk og skotsk folkemusikk og keltisk musikk. Utseendemessig kan blikkfløyten minne om en tynn blokkfløyte i metall, men den vanlige blikkfløyta har bare seks fingerhull, som blir spilt med pekefinger, langfinger og ringfinger på hver hånd. Fløyta er oftest stemt i C- eller D-dur.
Tidligere var blikkfløyter som regel svært billige instrumenter, som den engelske betegnelsen penny whistle viser til. Billige fløyter er fortsatt utbredt, men nå lages det også finere utgaver.
Irsk fløyte
Den irske fløyten (sideblåser) er en trefløyte med konisk boring, benyttet i irsk og skotsk tradisjonell musikk og også musikk fra Bretagne og annen keltisk musikk. Den ble også benyttet av klassiske fløytister på begynnelsen av 1800-tallet.
Den irske fløyten har et enkelt system, tverrfløyten spiller en diatonisk skala når tonehullene etter hverandre blir lukket opp.
Seljefløyte
Seljefløyten har sitt navn etter treslaget den oftest lages av. Den lages av selje- eller vier-bark, fløyta kan bare lages om våren når sevja stiger og barken «slipper». Fløyten er foruten i Norge også kjent i Sverige (sälgflöjt eller sälgpipa), Finland (pitkähuilu eller pajupilli), Lativa (kārkla stabule) og Litauen (švilpynė).
Vårfløyte
Vårfløyta er en variant av den lange seljefløyta. Vårfløyte har vært navn på seljefløyta noen steder i landet. Den er laget av bambus eller plast og man trenger derfor ikke være avhengig av egnede evner av selje som er kuttet på våren, slik som med seljefløyta.
Den romanske fløyta tilincă er en nær slektning av vårfløyta.
Spilåpipa
Spilåpipa, eller spelpipa, spälapipa, låtapipa, (spaltefløyte) er et svensk folkemusikkinstrument med røtter i seter-kulturen og var utbredt over store deler av landet. I løpet av 1900-tallet har Älvdalen vært et viktig sted for bevaring av spilåpipe kulturen, derfor har interessen spredt seg.
Härjedalspipan
Härjedalspipan er en svensk fløyte med seks fingerhull.
švilpa
švilpa er en 60-90 centimeter lang sideblåser fløyte fra Litauen. Den er laget av ask eller lønnetre (nyere fløyter kan være av metall) og er uten fingerhull. Når man spiller holder man fløyten med venstre hånd og dekker den åpne enden med høyre pekefinger.
Kaval
Kaval er en fløyte (endeblåser) brukt i folkemusikk på Balkan, spesielt Bulgaria, Makedonia og Tyrkia. Varianter er også i bruk i Hellas og Albania. Det er i Tyrkia også kjent som kuval eller guval. Man antar at kavalen stammer fra det gamle Persia, og tradisjonelt er den forbundet med hyrdene på marken, som benytter instrumentet rundt bålet.
Svirel
Svirel (свирель) er en endeblåster fløyte benyttet til russisk folkemusikk. Fra gammelt av var instrumentet laget enten av hule siv eller sylindriske tregrener, nå lages de av tre (tindved, hassel, lønn, ask eller kirsebær) eller også av metall. Den har en nebblignende blåseende og vanligvis seks hull.
En legende sier at Lel', sønn av den slaviske kjærlighetsgudinnen Lada var en svirel-spiller.
Ney
Ney kan også bli skrevet nei, nay, nye eller nai (endefløyte), og er en fløytetype som blir brukt i Egypt, Persia og Tyrkia. Den ble tidligere laget av siv eller en stokk men blir nå også laget av metall eller plast. Lengdene på de forskjellige variantene varierer fra 52 cm til 1 m 4 cm.
Egyptisk ney (Arabisk ney)
Den antas å ha sin opprinnelse i Egypt for over fem tusen år siden. Museet i Kairo har noen primitive neyfløyter som har slående likheter med instrumenter som finnes i Egypt i dag. Egyptiske neys finnes i syv tonearter, har vanligvis syv fingerhull, og har ikke noe munnstykke.
Persisk ney
Den persiske varianten fra Iran brukes i klassisk, folkemusikk og religiøs musikk. Den persiske neyen har 6 fingerhull og et særegent munnstykke av metall, elfenben eller horn. Den persiske neyen kan spilles mot leppene som den egyptiske eller tyrkiske neyen, men dens mest karakteristiske lyd produseres ved å plassere munnstykket i et gap mellom de to øvre fortennene og kanalisere luften inn i fløyten med tungespissen. Noen utøvere har fått en tannlege til å lage et gap mellom fortennene, fordi de ikke er født med det.
Panfløyte
Panfløyten har sitt navn fra guden Pan i gresk mytologi. Den består av piper (rør) av forskjellig lengde som festes sammen i en eller flere rekker. Pipene kan være åpne eller lukket i bunnen. Den er vanligvis laget av bambus, men kan også lages i tre, metall og keramikk. Tonehøyden varierer fra pipe til pipe og antall piper kan variere stort. Den benyttes til folkemusikk i Romania, Moldova, Ungarn, Mellom-Amerika og Sør-Amerika. Men har i senere tid også blitt benyttet til popmusikk og chillout.
Nai er en panfløyte fra Romania og Moldova men den spilles også i Ungarn. Den var opprinnelig satt sammen av piper (fløyterør) i en flat fasong, som de fleste andre pan fløyter, men fikk etter hvert en buet fasong og flere piper ofte så mange som 22. Den som gjorde fløyten populær innen popmusikken var den rumenske fløytisten Gheorghe Zamfir, han spilte enkelte ganger på fløyter med hele 30 piper og kunne lage så mange som ni toner fra hver pipe ved å endre munnstilling.
Amerikanske urfolk fløyter
Amerikanske urfolks fløyter omfatter et bredt spekter av design, størrelser og variasjoner.
Den mest kjente er en endeblåserfløyte laget av to stykker uthulet tre som er limt eller bunnet sammen. Fløyten består av to kammer, mellom kamrene er det et parti med en spalt. Spalten i mellompartiet lages ved at en plugg blir limt inn eller bunnet fast. Fløyten har vanligvis enten fem eller seks fingerhull, men andre varianter kan ha fra null til syv fingerhull.
Fløyten har en typisk klang og brukes også i New Age og verdensmusikk.