cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
A Parisian Scandal
Handling
Uten sosiale eller romantiske interesser reiser den unge Basil Hammond til Paris for å studere paleontologi. Han får også i oppdrag å bringe tilbake en rapport til sin verge, om oppførselen og moralen til vergens barnebarn Liane. Basil blir etter hvert forelsket i henne. Basil oppdager imidlertid at Liane allerede er forlovet med grev Oudoff.
4. divisjon fotball for menn 2018
4. divisjon fotball for menn 2018 er det femte nivået i norsk fotball 2018.
A Parisian Scandal
Handling
Men når greven fornærmer Basil under en fest, arrangerer de en duell. Liane griper inn for å redde Basil, og fortvilet vender han tilbake til Amerika. Men på dampskipet på vei hjem finner han igjen Liane, og hun lover å gifte seg med ham.
4. divisjon fotball for menn 2018
Avdeling 1
Østfold Fotballkrets
Avdeling 2
Akershus Fotballkrets
U20-VM i friidrett 2022 – 5000 meter menn
Rekorder
Gjeldende rekorder før U20-VM i friidrett 2022:
4. divisjon fotball for menn 2018
Avdeling 3
Oslo Fotballkrets I
Avdeling 4
Oslo Fotballkrets II
U20-VM i friidrett 2022 – 5000 meter menn
Referanser
<References />
4. divisjon fotball for menn 2018
Avdeling 5
Oslo Fotballkrets III
Avdeling 6
Indre Østland Fotballkrets I
Avdeling 7
Indre Østland Fotballkrets II
Avdeling 10
Telemark Fotballkrets
Avdeling 11
Agder Fotballkrets
Avdeling 12
Rogaland Fotballkrets I
Avdeling 13
Rogaland Fotballkrets II
Avdeling 14
Hordaland Fotballkrets I
Avdeling 15
Hordaland Fotballkrets II
Avdeling 16
Sogn og Fjordane Fotballkrets
Avdeling 17
Sunnmøre Fotballkrets
Avdeling 18
Nordmøre og Romsdal Fotballkrets
Avdeling 19
Trøndelag Fotballkrets I
Avdeling 20
Trøndelag Fotballkrets II
Avdeling 21
Nordland Fotballkrets
Avdeling 22
Hålogaland Fotballkrets
Avdeling 23
Troms Fotballkrets
Avdeling 24
Finnmark Fotballkrets
Oreye
Oreye (nederlandsk: Oerle) er en kommune i provinsen Liège i Belgia. Kommunen består av fem delkommuner: Oreye (Oerle), Bergilers, Grandville, Lens-sur-Geer og Otrange (Wouteringen). Elva Geer renner gjennom kommunen.
5. divisjon fotball for menn 2018
5. divisjon fotball for menn 2018 var det sjette nivået i norsk fotball 2018.
Agder
Avdeling 1: Avdeling 2: (opprykk)
Lidenskapens blomst
Lidenskapens blomst (orig. The Passion Flower) er en amerikansk stumfilm fra 1921 regissert av Herbert Brenon.
Taiarapu-Est
Taiarapu-Est er en kommune på Tahiti i Fransk Polynesia. Folketellingen i 2017 viste et innbyggertall på 12,914.
Simon van Dorp
Simon van Dorp (født 10. april 1997) er en nederlandsk roer.
Han representerte Nederland under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 5 i åtter.
Changes (Justin Bieber-album)
Changes er det femte studioalbumet av den kanadiske singer-songwriter Justin Bieber. Det ble utgitt på Def Jam Recordings og RBMG Records den 14. februar 2020.
Partners of Fate
Partners of Fate er en amerikansk stumfilm fra 1921, regissert av Bernard Durning.
Handling
Helen Meriless, en alvorlig ung kvinne, gifter seg med en overfladisk mann. Samtidig som Frances Lloyd gifter seg med en ærlig ingeniør. Begge starter bryllupsreisen deres på samme skip. Et forlis fører til at de gifte personene blir adskilt; Helen og ektemannen hennes forblir trofaste mot hverandre. Men Frances og ektemannen hennes engasjerer, hver for seg, i utroskap.
Et redningsskip plukker snart med seg det troløse ekteparet, men overlater de andre til deres skjebne.
Aulaconotopsis
Aulaconotopsis er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Papara
Papara er en kommune på Tahiti i Fransk Polynesia. Folketellingen i 2017 viste et innbyggertall på 11,920.
Aulaconotopsis
Utbredelse
Arten er bare kjent fra øya Ternate i Molukkene.
Erik Olsen Nord
Erik Olsen Nord (født 16. oktober 1780 på Eid i Nordfjord, død 18. september 1858 i Ålesund) var handelsmann, urmaker, smed og stortingsmann. Han var Nordre Bergenhus amts 4. representant til det første overordentlige Storting i 1814. Han representerte også amtet i perioden 1833–1835.
Taiarapu-Ouest
Taiarapu-Ouest er en kommune på Tahiti i Fransk Polynesia. Folketellingen i 2017 viste et innbyggertall på 8,172.
Augurius av Tarragona
Augurius of Tarragona eller Saint Augurius (henrettet 21. januar 259 i Tarraco - nå Tarragona - i Spania) var en hispano-romansk kristen diakon. Han kalles også Augurinus.
Martyrium
Han ble drept sammen med biskop Fructuosus og diakonen Eulogius. Han ble levende brent i amfiteateret i Tarraco under den kristenforfølgelse som ble startet ved dekret fra de romerske keisere Valerian og Galerius. Dee var de første som ble drept under disse forfølgelser og hvorom det finnes en form, for dokumentasjon for.
Denne dokumentasjon ble åpenbart skrevet i samtiden. Den anonyme forfatter kan ha vært en soldat. Denne skildring av Fructuoso og hans ledsagere er bevart som Passio Fructuosi. Det anses som det eldste kristne dokument noensinne fra den iberiske halvøt, og det ble spredt vist og bredt ikke minst i de afrikanske kirker (det vil si i det som nå er Algerie og Tunisia). Sankt Augustin av Hippo fremførte en panegyri i en preken i 273.
Denne tekst som er blitt bevart om martyriet, forteller at St. Agurius, sammen med biskop Fructuosus og diakonen Eulogius, var i ferd med å gå til sengs da de ble arrestert. Det var søndag den 16. januar 259. Biskopen ba om tillatelse til å ta på seg skoene først. Deretter fulgte de gladelig med til fengselet. Der tilbrakte de tiden i konstant bønn, full av glede over utsikten til martyrkronen som ventet dem. Fructuosus velsignet dem som besøkte ham, og mandagen etter arrestasjonen døpte han en katekumen ved navn Rogatian.
Fredag den 21. januar ble de brakt for guvernør Aemilianus til forhør. Undersøkelsen var kort og rett på sak. Guvernør presiderte ved forhøret og spurte om de kjente keiserens ordre om å tilbe de romerske gudene. Fructuosus svarte: «Jeg tilber den ene Gud som har skapt himmel og jord». Da han ble spurt om han visste at gudene eksisterte, svarte han: «Nei, det gjør jeg ikke».
De ble så dømt til døden ved brenning. Offiserer ble postert for å forhindre utbruddet av uroligheter av noe slag. De var imidlertid ikke helt i stand til dette, for nær porten til amfiteateret klarte noen av de kristne å komme nær biskop Fructuosus, og noen av dem bad om hans forbønn. St. Fructuosus svarte med en stemme som bar slik at alle kunne høre, «Jeg er bundet til å ha på sinnet hele den universelle Kirke, fra øst til vest.» Han tilføyde noen trøstens og oppmuntringens ord til de fremmøtte.
De tre martyrene ble bundet til pæler og bålene ble tent, og da flammene slikket opp rundt dem, sier skildringen at tauene brant opp først, slik at de «kunne falle på kne og strekke ut armene i form av et kors, som tegn på Herrens seier, mens de ba til Ham inntil de oppga ånden». Forfatteren av deres acta hevder at Faderen, Sønnen og Den hellige ånd var til stede ved deres bål, og forteller at to av guvernørens kristne tjenere, Babylas og Mygdone, så himmelen åpne seg for å motta deres sjeler, noe som ikke var synlig for guvernøren, enda han ble tilkalt for å se den.
Om kvelden gikk de kristne til amfitatret og slukket de døende bålene med vin, og alle tok med seg noe av asken. Men Fructuosus skal ha vist seg for dem og bedt dem om å holde alle relikviene samlet på ett sted, og da ble de lagt i en enkelt grav.
Det er også beskrivelser av hendelsen gjengitt av dikteren Aurelius Prudentius Clemens i hans verk Liber Peristephanon («Martyriumets kroner»), hvori han vier en av hymnene til de tre martyrene.
I 2008-2009, i anledning av 1750-årsminnet for hans død, utropte pave Benedikt XVI et jubelår for erkebispedømmet Tarragona.
St Augurius' festdag er 21. januar.
Teva I Uta
Teva I Uta  er en kommune på Tahiti i Fransk Polynesia. Folketellingen i 2017 viste et innbyggertall på 10,365.
Knut Petersen
Knut Petersen (født 1888 på Gjøvik, død 1964) var en kjent buktaler. Han reiste rundt i Norge i 1920- og 1930-årene for å underholde, til latter og moro for både barn og voksne, og regnes for å være en av Norges aller første buktalere. Flere buktalere har i ettertid latt seg inspirere av Petersens mange show. Petersen på sin side lot seg hovedsakelig inspirere av britiske buktalere som Fred Russell og Max Terhune, som han så opptre på sine reiser til Storbritannia.
Hans mest kjente figur er en dukke som han kalte Postmann Jonas, som stadig klaget over alle de avsidesliggende stedene han måtte levere post til, hovedsakelig til fots. Han ynket seg over at mottagerne sjelden hadde bruk for posten de mottok, og lekte ofte med tanken på å kaste posten i elven, men dette var en tanke han bestandig slo fra seg, samvittighetsfull som han var. Postmann Jonas' standarduttrykk var: «Akk, ja, men posten må jo frem». Petersen la opp som buktaler på slutten av 1930-årene, etter å ha følt at han ikke hadde noe mer å bidra med innenfor buktalerkunsten.
Eld
Eld er det tredje studioalbumet til det norske progressive black metal bandet Enslaved. Opplaget var begrenset til 1500 håndnummererte kopier. Eld betyr Ild.
Jasper Tissen
Jasper Tissen (født 15. september 1992) er en nederlandsk roer.
Han representerte Nederland under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 5 i åtter.
Dialithus scintillans
Dialithus scintillans er en bille som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Disse billene har larver i død ved eller humus, de voksne finnes ofte på blomster.
Utseende
En middelsstor (ca. 20 millimeter), blank, mørk gullbasse med lyse tegninger.
Utbredelse
Arten er bare kjent fra Panama.
Die Perle des Orients
Die Perle des Orients er en tysk stumfilm fra 1921 regissert av Karlheinz Martin.
Calopteron
Calopteron er en bille i underfamilien snuterødvinger i familiegruppen rødvinger.
Moss Seilforening
Moss Seilforening (stiftet 4. juli 1960) er en seilforening fra Moss i Østfold, som er medlem av Norges Seilforbund gjennom Østfold Seilkrets og av Norges Idrettsforbund gjennom Østfold Idrettskrets.
Calopteron
Utseende
Middelsstore, avlange, rødlige og svarte rødvinger. Antennene er litt sagtakkede. Hodet er ganske lite, ikke snuteformet forlenget. Fasettøynene er store. Pronotum er lite, trapesformet, dekkvingene utvidet bakover.
Levevis
Voksne (imago), finnes ofte i skogkanter og ikke sjeldent på blomster.
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i den Nye Verden.
Getsemanekirken i Berlin
Getsemanekirken i Berlin (tysk: Gethsemanekirche) er en evangelisk kirke i Berlins bydel Pankow og ligger i strøket Helmholtzkiez i ortsteilen Prenzlauer Berg. Kirken ble oppført i perioden 1891 til 1893 etter planer av August Orth. Getsemanekirken i Berlin var høsten 1989 et viktig støttepunkt for det folkelige opprør i DDR, som senere samme år førte til Murens fall.
Plassering og utforming
Kirken finnes i krysset av Stargarder Straße og Greifenhagener Straße og er omgitt av noen av de vakreste bolighusfasadene i Prenzlauer Berg. Bydelen var i utgangspunktet en arbeiderbydel og kan i mindre grad fremvise representative bolighus, slik som for eksempel i de vestlige bydelene Charlottenburg eller Schöneberg. Stargarder Straße har ved kirken en liten knekk som medfører at kirketårnet kan ses langs hele gaten.
Kirken sett utenfra påminner om en ordinær hallkirke med tverrskip. Innvendig er imidlertid krysningen mellom kirkeskipene laget som en oktogon med stjernehvelving, slik at tverrskipet dermed blir mindre tydelig i konstruksjonen.
Kirkens betydning på 1980-tallet
I september 1989 økte spenningen mellom DDRs myndigheter og opposisjonen, og i Leipzig ble fire ungdommer arrestert. Noen av de arrestertes jevnaldrende i Berlin og blant dem den 19 år gamle Frank Ebert, krevde at de fengslete ble løslatt. Ungdommene i Berlin var medlemmer av «Weissensee fredskrets» (tysk: Weissenseer Friedenskreis) og ungdomsbevegelsene «Umwelt-Bibliothek» (norsk:miljøbiblioteket) og «Kirche von Unten» (norsk: Kirken på grunnplanet). Presten Werner Widrat ga tillatelse til at kirken ble brukt til protesten.
Den 2. oktober ble det hengt opp et banner på kirken med teksten «Freiheit für die politisch Inhaftierten» (norsk: Frihet for de politisk fengslede). Teksten ble senere ble erstattet med «Wachet und betet. Mahnwache für die zu Unrecht Inhaftierten» (norsk: Våk og be. En vake for de urettferdig fengslede).
Den 7. oktober økte myndighetens voldsbruk både i Berlin, Leipzig, Magdeburg, Plauen og andre steder. Dette var sammenfallende med 40-årsminnet for etableringen av DDR. Foran Getsemanekirken foretok politiet om kvelden en rekke voldsomme arrestasjoner. Ungdommene i kirken påbegynte da en protestvake døgnet rundt.
Dagen etter, den 8. oktober, ble det holdt en andakt i kirken med 3 000 mennesker til stede. Etter andakten omringet en styrke på 3 000 bevepnete politifolk kirkegjengerne, beboere fra stedet og dessuten tilfeldig forbipasserende. Voldelige arrestasjoner av mer enn hundre mennesker fulgte og flere ble skadet. Mange ble deretter holdt fengslet under uverdige forhold.
Kirkeliv på 1990-tallet
I forbindelse med Golfkrigen i 1991 ble det avholdt flere fredsgudstjenester i Getsemanekirken. Den katolske presten Gotthold Hasenhüttl holdt i 2003 her en økumenisk gudstjeneste i kirken i strid med pavelige ordre og ble dermed suspendert av sine overordnete.
Kunstverker
Inne i kirken finnes treskulpturen «Betender Christus» fra 1923 av Wilhelm Groß. Verket ble av nazistene erklært som entartet, men likevel bevart. En billedserie av Gisela Breitling er utlånt fra Mattheuskirken ved Kulturforum.
Statuen «Segnende Christus» (norsk: Kristus som velsigner) av dansken Bertel Thorvaldsen ble plassert ved kirken i 1993. Figuren stammer fra Forsoningskirken (tysk:Versöhnungskirche) som sto i murområdet ved Bernauer Straße, til den ble sprengt i 1985.
En avstøpning av Ernst Barlachs verk «Der Geistkämpfer» (norsk: åndsforkjemperen) fra 1928 ble reist ved kirken i 1994. Også dette verket ble av nazistene vurdert som «entartet». Kunsthandler Bernhard A. Böhmer klarte imidlertid å få tak i statuen og gjemte den i en jernbanestasjon i Lüneburger Heide til krigen var over. Originalen står ved Nicolaikirche i Kiel.
Relieffet «Wiederstand» (motstand) av Karl Biedermann finnes i hagen mot Stargarder Straße. Verket skulle i 1980 plasseres ved Ringbahn som monument mot fascismen, men ble ikke reist da det ikke inneholdt noen tilstrekkelig «sterk» symbolikk. I stedet ble det i 1990 plassert ved kirken til minne om hendelsene i 1989.
Waremme
Waremme (nederlandsk: Borgworm) er en kommune og by i provinsen Liège i Belgia. Kommunen består av sju delkommuner: Waremme (Borgworm), Bettincourt (Bettenhoven), Bleret, Bovenistier, Grand-Axhe, Lantremange og Oleye (Liek). Navnet har Waremme fått fra elva Geer (Jeker), som tidligere het Waremme eller Worm på nederlandsk. Tidligere var kommunens franske navn Waremme-le-Château, som viser til en borg eller et slott ved elva Geer (sånn som «borg» i det nederlandske navnet).
Nesheim stasjon
Nesheim stasjon var en stasjon på Hardangerbana ved nordre ende av Granvinsvatnet i Granvin kommune. Den ble åpnet som stasjon 1935 da Hardangerbana ble tatt i bruk. Rundt 1950 ble den nedgradert til stoppested og var bemannet til 1. juni 1958. Stasjonen ble nedlagt da Hardangerbana stanset i 1989.
August Konow
August Konow (født 19. oktober 1780 i Bergen, død 9. april 1873 i København) var forretningsmann og politiker. Han var sønn av kjøpmann Friedrich Ludwig Konow (1746–98) og Anna Hedevig Rieck. Bror av Wollert Konow (1779–1839) og Thomas Konow (1796–1881). Han var Bergens 2. representant til det første overordentlige Storting i 1814. Han representerte også byen i perioden 1824–1826. Konow kjøpte Gravdal hovedgård i 1809. Konow var medlem av Det Nyttige Selskab fra 1811 og medlem av styret for Bergens Museum fra opprettelsen i 1825 til 1857. Konow var også en av de drivende krefter ved dannelsen av Bergens Kunstforening i 1838.
Blomsterkornell
Blomsterkornell (Cornus florida eller Benthamia florida) er et lite løvfellende tre i kornellfamilien. Det vokser vilt i østlige Nord-Amerika, men plantes andre steder på grunn av den rike blomstringen.
Det blir opptil 20 meter høyt og starter å blomstre når det 2 meter høyt. Barken er korkaktig og sprukket opp i rektangulære flak, 0,5–1 cm brede. Bladene er motsatte, ovale, elliptiske eller omvendt eggformede, 5–12 cm lange, 2–7 cm brede og har 5–7 par buete sidenerver. De små blomstene sitter 15–30 sammen i et rundt hode. Det er omgitt av fire hvite, av og til delvis rosa, støtteblader, som er 2–6 cm lange og 1–4,5 cm brede. Blomstringstiden er i mars–juni. Frukten er rød, mer sjelden gul, avlang, 13–18 mm lang og 6–9 mm bred. Den er moden i august–oktober. Fruktene sitter tett sammen, men er ikke vokst sammen som hos slektningen koreakornell.
Bram Schwarz
Bram Schwarz (født 28. april 1998) er en nederlandsk roer.
Han representerte Nederland under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 5 i åtter.
Vegar Vårdal
Vegar Vårdal (født i 1975) er en norsk folkemusiker (hardingfele og fele), danser og pedagog.
Vårdal har gitt ut plater med musikk fra Agderfylkene og Finnmark, og sammen med trioen Rusk (2002) har han jobbet med stoff fra Hedmark.
Utdannelsen sin har han fra folkemusikklinja ved Høgskolen i Telemark og Norges Musikkhøgskole. Han har også mellomfag i folkedans fra NTNU. Ved Musikkhøgskolen hadde han professor Sven Nyhus som instrumentallærer, og fordypet seg i valdrestradisjonen på hardingfele.
I 2000 ga han ut platen Portrait sammen med den opprinnelig ukrainske komponisten Mikhail Alperin (1956–2018).
Per 2021 er han bosatt i Gudbrandsdalen. Han holder foredrag og underviser som timelærer ved de fleste folkemusikkutdanningene i Norge. En del av arbeidstida si er han folkemusikklærer ved Vinstra vidaregåande, som har landslinje i folkemusikk. Vårdal har etablert et eget studium i norsk folkelig dans, som har eksistert siden 2003. Foruten Rusk, er Vårdal medlem av gruppene Fant og Fente (2002) og Strengekompaniet (2006). Han er mye brukt som studiomusiker, og jobber som frilans musiker med base i Vågå. Han er kvalifisert for eliteklassa, klasse A, på Landskappleiken.
Maarten Hurkmans
Maarten Hurkmans (født 29. august 1997) er en nederlandsk roer.
Han representerte Nederland under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 5 i åtter.
Dialithus magnificus
Dialithus magnificus er en bille som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Disse billene har larver i død ved eller humus, de voksne finnes ofte på blomster.
Utseende
En middelsstor (ca. 20 millimeter), blank, mørk gullbasse med lyse, gjerne grønnlige tegninger. Hodet har to grønne lengdestriper, pronotum grønn midtstripe og to ufullstendige striper på hver side, dekkvingene en vinkelformet flekk på hver side av scutellum og flere par flekker lenger bakover. Det bakerste bakkroppsleddet, so, stikker ut bak dekkvingene, har et par store, blålige flekker. Beina er svarte, leggene på bakbeina med to lange sporer.
Utbredelse
Arten er kjent fra Mexico i nord til Costa Rica i sør, men er sjelden.
Kansas Pacific Railway
Kansas Pacific Railway (KP) var et jernbaneselskap i USA med hovedkontor i Wyandotte (i dag en bydel i Kansas City). Det ble stiftet i 1855 som Leavenworth, Pawnee & Western Railroad Company med formål å bygge en jernbane fra Leavenworth på vestbredden av Missouri til Pawnee (der dagens Fort Riley ligger). I begynnelsen av 1862 var linjen stukket og landrettigheter til banetraséen og stasjoner anskaffet, men byggingen av banen var ikke startet. I juli 1862 ble Pacific Railway Act vedtatt i Senatet og signert av president Abraham Lincoln. Med denne loven forpliktet de føderale myndighetene seg til å støtte jernbaneselskaper som involverte seg i bygging av en transkontinental jernbane (eller sidebaner til denne) med nødvendig land og statlige lån. Leavenworth, Pawnee & Western Railroad Company kvalifiserte til slik støtte, og fikk i oppdrag å bygge en linje fra vestbredden av Missouri ved elven Kansas' munning, og nordvestover for å knytte seg til den østlige endestasjonen av linjen til Union Pacific Railroad i Nebraska. I juni 1863 endret selskapet navn til Union Pacific Railway, Eastern Division (UPED). I september var finansieringen i orden, og sporleggingen begynte fra Wyandotte (Kansas City) mot Lawrence (Kansas). Etter å ha nådd Sheridan (nær dagens Wallace) i 1868, stoppet arbeidet opp i et drøyt år. Den økonomiske støtten fra de føderale myndighetene gjaldt ikke lenger vest, men i mars 1869 fikk selskapet tillatelse til å ta opp lån og fortsette linjebyggingen til Denver. Samtidig ble navneendringen til Kansas Pacific Railway godkjent. I august 1870 var linjen ferdig til Denver, og de første togene gikk i september. I 1879 hadde finansmannen og spekulanten Jay Gould fra New York skaffet seg aksjemajoriteten i både Kansas Pacific og Union Pacific, og i begynnelsen av 1880 ble de to selskapene slått sammen. Linjen mellom Kansas City og Denver er fremdeles i bruk av UP.
Bakgrunn
Våren 1854 vedtok Kongressen Kansas-Nebraska-loven som åpnet disse territoriene for innvandring av hvite. Den første bølgen av nybyggere slo seg ned og dannet bosettinger i det østlige Kansas. De forsto raskt at kommunikasjon (først og fremst østover) var viktig, ikke minst på grunn av fiendtlige indianer-stammer i området. Jernbaneforbindelse ville være en meget viktig faktor for at de unge samfunnene skulle vokse seg til vellykkede byer. Problemet var at de ikke hadde mulighet til å finansiere noen jernbaneutbygging uten hjelp og støtte fra myndighetene. Mange jernbaneselskaper ble stiftet, bare for å bli nedlagt etter noen år uten å ha bygget noe spor i det hele tatt.
Leavenworth, Pawnee & Western Railroad
Brødrene hadde kontakter i regjeringen, og faren Thomas Ewing sr. hadde vært senator, finans- og innenriksminister. Styret i LP&W håpte på at de innflytelsesrike brødrene kunne overtale myndighetene i Washington til å yte økonomisk støtte. Begge ble valgt inn i styret i januar 1857, og Hugh som ble valgt til selskapets president, reiste til Washington for å drive lobbyvirksomhet. I mai 1857 ble en landmåler ansatt, og ved slutten av året var en foreløpig rute mellom Leavenworth og Fort Riley stukket. Traséen var imidlertid blokkert av to indianer-reservater; Delaware og Pottawatomie. Etter lange forhandlinger og møter med myndighetene (og Abraham Lincoln personlig) ble avtaler om kjøp av land med indianerne undertegnet våren 1862, og LP&W kunne begynne å selge unna land for å finansiere byggingen av jernbanen. Før avtalene var undertegnet trakk sørstatene seg fra føderasjonen, og den amerikanske borgerkrigen var et faktum.
Borgerkrigen førte til at selskapet fikk problemer med finansene, men Ewing forsto at regjeringen ville være interessert i å oppmuntre selskaper til å bygge en transkontinental jernbane. Forsyninger og militære styrker ville kunne forflyttes mye raskere med jernbane enn med hest og kjerre. LP&W bedrev aktiv lobbyvirksomhet i Washington for at deres jernbanetrasé skulle bli valgt som hovedlinje for den transkontinentale jernbanen. 1. juli 1862 ble loven «Pacific Railway Act» vedtatt med løfte om økonomisk støtte for å bygge en jernbanelinje og telegraflinje fra vestbredden av elven Missouri til stillehavskysten. Selskapene som var omfattet av loven, ville få tildelt 26 kvadratkilometer land og 16 000 dollar i statsobligasjonslån for hver fullførte mile (1,609 km) med skinnegang (avregnet etter hver 40. mile godkjent spor). LP&Ws trasé ble imidlertid ikke valgt som hovedlinje, men selskapet ble allikevel omfattet av loven for å bygge en sidelinje fra stedet elvene Kansas og Missouri møtes (ved Kansas City) til øst-enden av hovedlinjen som skulle bygges av det nyopprettede selskapet Union Pacific Railroad (UP).
Union Pacific Railway, Eastern Division
I juni 1863 solgte Ewing og de andre i styret seg ut av selskapet som ble omdøpt Union Pacific Railway, Eastern Division (UPED) for å bedre gjenspeile de økte ambisjonene. Navnelikheten til tross, UPED var et selvstendig selskap uten noen bånd til Union Pacific Railroad. Byggingen av linjen fra Wyandotte ved Kansas City startet i 1863. I 1864 var de første 40 miles av sporet ferdig til Lawrence. Angrep fra indianere og infiltratører fra sørstatshæren var en stadig kilde til forsinkelser, men i 1866 var krigen over, og linjen var ferdig til Junction City. USAs myndigheter godkjente endringer i trasévalget slik at linjeleggingen fortsatte over Smoky Hills før det dreide nordover til et punkt vestenfor Fort Kearney på UPs linje (som var det opprinnelige målet). Sommeren 1868 var sporet ferdig til en teltleir som ble kalt Sheridan. Dette var forbi 101. lengdegrad som var den vestlige grensen for å få økonomisk støtte fra myndighetene. Her stoppet arbeidet opp på grunn av pengemangel.
Kansas Pacific Railway
Selv om selskapet i flere år hadde vært omtalt som henholdsvis «Union Pacific Railway, Kansas branch» og «Kansas Pacific Railroad» var det først 3. mars 1869 at myndighetene godkjente navneendringen til «Kansas Pacific Railway» (KP). I samme vedtak fikk selskapet tillatelse til å fortsette sporleggingen mot Denver, og fikk tildelt landområder langs banen som et bidrag til finansiering. Med sikkerhet i den eksisterende infrastrukturen og garantier fra myndighetene tok selskapet opp lån i juli for å finansiere byggingen av de siste 320 kilometrene til Denver. På høstparten 1869 startet arbeidet opp igjen med fornyet styrke. Den transkontinentale jernbanen var fullført i mai, og linjen til Kansas Pacific skulle utgjøre en alternativ rute til UPs hovedlinje ved Cheyenne. Selskapet Denver Pacific Railway and Telegraph Company (DP) var stiftet i november 1867 for å bygge jernbanelinjen mellom Denver og Cheyenne, og de var allerede i gang med arbeidet. Kit Carson i Colorado ble nådd i mars 1870, og sporleggingen videre startet i begynnelsen av mai.
Snaut to uker senere - den 14. mai - ble flere arbeidslag fra Kansas Pacific Railway vest for Kit Carson utsatt for en rekke angrep fra indianere. Ti arbeidere ble drept, og flere ble tatt til fange og bortført. Disse brutale angrepene førte til at en stor del av arbeiderne nektet å fortsette arbeidet med jernbanebyggingen før de fikk våpen til å forsvare seg med og soldater til beskyttelse. De truet til og med å kapre et tog og dra østover. Den 18. mai erklærte general Sherman ved hærens hovedkvarter at området mellom de to jernbanelinjene (UP og KP) skulle renses for indianere. Fire kompanier med kavaleri skulle settes inn for å forfølge og nedkjempe de som sto bak angrepene, og tre kompanier med infanteri skulle sørge for vakthold og beskyttelse av arbeiderne. Kansas Pacific hadde startet sporlegging fra Denver og østover for å bli raskere ferdig med linjen, og 15. august møttes de to arbeidslagene ved Comanche Crossing og slo inn den seremonielle «siste spikeren». Denver Pacifics linje mellom Denver og Cheyenne var fullført 2 måneder tidligere, og sammenkoblingen av skinnene ved Comanche Crossing (omtrent ved dagens Strasburg) resulterte i at USA for første gang hadde en sammenhengende jernbanelinje fra kyst til kyst (passasjerer og gods på UPs linje lenger nord måtte krysse elven Missouri i båt, siden jernbanebroen over elven her ikke ble ferdig før i 1873). I september 1870 gikk de første togene fra Kansas City til Denver. I 1874 fikk UP-eier Jay Gould aksjemajoritet i KP, men han fikk ikke tillatelse til sammenslåing før i 1880.
Fra september 1879 overtok Kansas Pacific driftsansvaret for det konkursrammede Denver Pacific, men allerede 24. januar 1880 ble begge selskapene slått sammen med Union Pacific.
Arkansas Valley Branch
I årene 1867-68 var to grupper med landmålere på befaring gjennom New Mexico og Arizona for å finne en mulig trasé for en jernbanelinje til stillehavskysten. Lederen av kartleggingen var William Jackson Palmer (som i 1870 skulle grunnlegge Denver & Rio Grande Railroad). Landmålerne delte seg i to grupper og kartla terrenget langs henholdsvis den 32. og 35. breddegrad. Palmer anbefalte i sin rapport at selskapet burde få offentlig støtte til å bygge en linje vestover langs den 35. breddegrad til San Diego. Linjen skulle grene av fra den fremtidige hovedlinjen til Denver, og fortsette sørvestover via Fort Lyons og dalføret skapt av elven Arkansas. Siden USAs myndigheter ikke var interessert i å støtte prosjektet, ble rapporten lagt i en skuff. Etter at linjen til Denver var ferdig, uttrykte innbyggerne i Pueblo i Colorado ønske om å få en jernbanelinje til byen. Nå ble Palmers rapport tatt frem igjen med tanke på å bruke kartleggingen i byggingen av en linje til Pueblo. Arkansas Valley Railway Company ble stiftet i 1871, og var et datterselskap av Kansas Pacific. Byggingen startet i 1872 i Kit Carson og linjen sørvestover nådde Las Animas 18. oktober 1873. Atchison, Topeka & Santa Fe Railway (AT&SF) hadde også bygd en linje til Las Animas, og selskapene bygde hvert sitt spor videre til La Junta, parallelt med hverandre, og nærmest om kapp. I 1875 nådde linjen La Junta, men innbyggerne i Pueblo valgte å støtte AT&SF, som fullførte sin linje til Pueblo i 1876. Trafikken på Arkansas Valley Railways linje mellom La Junta og Kit Carson ble redusert til nesten ingenting. Siden det ikke lenger var noe håp om at linjen skulle bli lønnsom, ble den lagt ned og fjernet i 1878 - skinnene ble brukt i byggingen av sidebanen fra Solomon City til Beloit. Arkansas Valley Railway fikk den tvilsomme æren av å være den første jernbanelinjen som ble lagt ned i Colorado.
Lokomotiver
Før 1863 og navneendringen til «Union Pacific Railway, Eastern Division» hadde ikke selskapet hverken spor eller rullende materiell. I årene 1863 til 1868 ble det kjøpt inn 29 damplokomotiver som ble nummerert fortløpende i tillegg til egne navn. Det første lokomotivet fikk navnet «Wyandotte», og var et 4-4-0 «American»-type lokomotiv bygd av Rogers Locomotive & Machine Works i november 1863. Etter at selskapet fikk navnet «Kansas Pacific Railway», ble de eksisterende UPED-numrene videreført, og ved sammenslåingen med Union Pacific Railroad i 1880 var KP 129 det lokomotivet som ble anskaffet sist. Etter å ha blitt overtatt av UP fikk lokomotivene nye nummer.
Kansas Pacific Railway i dag
Pr. 2018 er KPs tidligere hovedlinje i bruk av Union Pacific under navnet «KP Line», og brukes til godstrafikk. Passasjertrafikken ble nedlagt i 1971, og passasjerbekvemmelighetene på stasjoner langs linjen er for en stor del fjernet - i hvert fall de som stammer fra Kansas Pacific-tiden. Amtraks passasjertog benytter (pr. 2018) ikke den tidligere hovedlinjen mellom Kansas City og Denver.
Asamblea Nacional del Poder Popular de Cuba
Nasjonalforsamlingen for folkemakten (spansk: Asamblea Nacional del Poder Popular de Cuba) er Cubas ettkammers lovgivende forsamling som fungerer innenfor rammene av landets sosialistiske politiske system. I henhold til Cubas grunnlov representerer nasjonalforsamlingen folket, og har utøvende og lovgivende makt. Den består av 605 medlemmer valgt til en femårsperiode på grunnlag av direkte, universell og lik stemme ved hemmelig avstemning. Seter fordeles i henhold til de cubanske valgdistriktene. Forsamlingen ledes av en president som støttes opp av en visepresident og en sekretær.
Opp gjennom historien har Cuba hatt to forskjellige lovgivende institusjoner. Den første ble etablert i 1901 og kalt Cubas kongress. Den tok i bruk et tokammersystem: underhuset Representantenes hus og overhuset Senatet. Grunnet en kombinasjon av korrupsjon, autoritære ledere og amerikansk innblanding mistet den lovgivende forsamling legitimitet blant det cubanske folket, noe som la grunnlaget for den cubanske revolusjonen i 1959. Den moderne nasjonalforsamlingen ble etablert i 1976.
Nasjonalforsamlingen er statens høyeste beslutningsorgan. Den er ikke en permanent institusjon og blir innkalt til møter én til to ganger per år. Mellom sammenkomstene blir forsamlingens plikter, myndigheter og ansvarsområder delegert til statsrådet. Sammensetningen blir valgt av nasjonalforsamlingen på dens konstituerende møte etter et valg. Nasjonalforsamlingens president er ex officio statsrådets president. Over 90 prosent av alle valgte representanter til nasjonalforsamlingen, og alle dens ledende funksjonærer, har vært medlem av Cubas kommunistparti (CKP).
Nasjonalforsamlingens myndigheter er definert i grunnloven og omfatter: å definere økonomiske, juridiske og politiske forhold i Cuba, erklære krig og velge statens ledende embeter. Den har rett til å utplassere de cubanske revolusjonære væpnede styrker i utlandet, og kan begrense folks konstitusjonelle rettigheter og friheter i krigstid eller i tilfeller av forestående krig eller etter naturkatastrofer. Forsamlingen har rett til å endre grunnloven: den vedtar lovgivning, passerer statsbudsjettet, vedtar vedtekter, vedtar langsiktig nasjonal sikkerhets- og forsvarsstrategi, gjennomfører sivil tilsyn med de revolusjonære væpnede styrker og sikkerhetstjenester, organiserer folkeavstemninger, gjennomfører valg og utnevnelser i samsvar med grunnloven og gjeldende lovgivning, fører tilsyn med ministerrådets (regjeringen) og andre siviltjenester som rapporterer til forsamlingen, kan gi amnesti for straffbare forhold og utfører andre oppgaver definert av grunnloven.
Bakgrunn
Cubas første grunnlov, vedtatt den 21. februar 1901, etablerte Cubas kongress (som var utformet etter USAs kongress). Den cubanske kongressen besto av Representantenes hus (underhuset) og Senatet (overhuset). Seks senatorer ble valgt i hver provins; på dette tidspunkt var det seks provinser, slik at senatet besto av 36 senatorer. Senatet ble ledet av «Senatspresidenten». Etter loven hadde Cubas statsoverhode rett til å sitte som senator i seks år etter å ha gått av som president. Representantenes hus besto av en representant for hver 25 000. innbygger. Dette lovgivende forsamlingssystemet vedvarte med variasjoner, frem til Den cubanske revolusjon.
Anne Edith Corneliussen
Anne Edith Corneliussen (født 1957) er en norsk tidligere friidrettsutøver som representerte Nittedal IL.
Asamblea Nacional del Poder Popular de Cuba
Eksperimentering (1959–1970)
I de første årene etter revolusjonen etablerte ikke de nye makthaverne permanente politiske institusjoner. Fidel Castro begrunnet dette på følgende måte: «Selvsagt sett med et historisk perspektiv har flere sosiale bevegelser vært karakterisert av at de først lagde en øverste lov, en grunnlov. Resultatet er at grunnloven blir gjort om til en ukrenkelig tabu; den blir omgjort til en ineffektiv intellektuell skapelse ute av stand til å samsvare med virkeligheten.» Denne posisjonen medførte at Cuba ikke hadde representative folkevalgte institusjoner det første tiåret etter revolusjonen. Landet ble ifølge Fidel Castro styrt av dekreter de første årene etter revolusjonen, siden den lovgivende og dømmende makt hadde kollapset i etterkant av Batista-regjeringens kollaps den 1. januar 1959.
Anne Edith Corneliussen
Hun vant NM-gull på halvmaraton i 1988. Hun har også to NM-gull i orientering.
Asamblea Nacional del Poder Popular de Cuba
Eksperimentering (1959–1970)
Det første forsøket på å etablere lokale myndigheter kom i perioden 1961–66 i form av Koordinering-, operasjons- og inspeksjonsstyret (KOIS). Styresammensetningene i disse organene besto av individer som representerte landets mange organisasjoner og representanter fra statlige organisasjoner. Hensikten med KOIS var å koordinere all økonomisk og sosial aktivitet, som hadde blitt staten, i et gitt geografisk avgrenset område. Grunnet lite forsøk på å institusjonalisere det nye statlige systemet, ble KOIS oppløst i 1966 og erstattet med systemet Lokalmaktens organer som overlevde frem til etableringen av systemet «Folkemaktens organer» i 1976. Statsviterne Haroldo Dilla Alfonso og Gerardo González hevder at «KOIS og Lokalmaktens organer kan betraktes som institusjonelle forløpere av dagens kommunesystem, men sannsynligvis mye mer relevant var eksistensen av en sterk ramme for samfunnsdeltakelse som i sitt senter besto av en samling av politiske og masseorganisasjoner med grunnlag i nabolagene, hovedsakelig Komiteen for forsvar av revolusjonen (KFR) og Føderasjonen for cubanske kvinner (FCK).»
Formålet med lokalmaktens organer var ifølge samfunnsforsker Domingo García Cárdenas, «å oppnå en organisk og systematisk deltakelse fra allmennheten i statlige aktiviteter». Den amerikanske professoren William M. LeoGrande skriver at «Lokalmaktens organer hadde to grunnleggende formål: en betydelig desentralisering av administrativ myndighet som skulle gjøre det mulig for lokale myndigheter å være mer lydhør overfor lokale behov og forutsetninger; og for å fremme en stor økning i folkelig deltakelse i organene til de lokale myndighetene. Økt deltakelse ble forstått som å bety både større folkelig innspill i iverksettelse av politikk og som større folkelig deltakelse i politikkutforming.» 11 000 ble folkevalgt i nabolag og arbeidssentre til å representere de stemmeberettigede i lokalmaktens organer. Samfunnsviter Julio Carranza Valdes hevder at partiets rolle i valgprosessen var begrenset. Kommunistpartiet nominerte mange kandidater under valgprosessen, men flere av dem tapte mot selvnominerte kandidater, påpeker Carranza. Alle kommuner hadde under dette systemet en kommunalforsamling som besto av 10 delegater som besto av 7 ordinære medlemmer, 2 sekretærer og 1 president. Presidenten ble utpekt av kommunistparti-avdelingen på samme styringsnivå.
De folkevalgte representantene var pålagt å organisere møter med velgerne minst en gang i halvåret – en begivenhet kalt «Rapport til folkets forsamlinger». Lokalmaktens representanter brukte disse møtene til å høre på folkets bekymringer, klager, forslag og råd. Representantene er pålagt å rapportere disse møtene til deres respektive kommunale forsamling. I tillegg ble disse sammenkomstene brukt av styringsmaktene som «et middel for å inkludere befolkningen i realiseringen av lokalmyndighetenes arbeidsoppgaver som i utbygging av servicesentre, opprydding av byer og andre tiltak», ifølge García Cárdena. De folkevalgtes funksjon var å være det rådgivende bindeleddet mellom de cubanske borgerne og styringsmaktene. Videre hadde de folkevalgte representantene ansvar for å organisere og mobilisere massene rundt myndighetenes politikk.
Administrative enheter underlagt lokalmaktens forsamling var ansvarlig for lokale sosiale tjenester, handel og industri. Komiteer bestående av folkevalgte representanter ble utpekt for å støtte opp om og kontrollere arbeidet av de administrative enhetene. I tillegg kontrollerte regionale og provinsielle myndigheter arbeidene til lokalmaktens organer (og deres administrative enheter) i deres respektive jurisdiksjoner. Lokalmaktens organers høyeste styringsinstitusjon Nasjonal koordineringsstyre for lokalmakten, hadde ikke lovgivende makt – denne retten var fortsatt monopolisert av ministerrådet (regjeringen). Nettoresultatet av denne organiseringen gjorde at lokalmaktens organer ble en administrativ enhet uten reell makt. Det var få reguleringer som styrte lokalmaktens organers arbeidsområde, og mye av praksisen var grunnlagt på sedvane. Videre ble valgsystemet ikke opprettholdt, og valgene i 1970 ble kansellert grunnet en nasjonal kampanje for å nå en ti millioner tonn sukkerinnhøsting. De halvårlige møtene mellom de folkevalgte representantene og borgerne sluttet også å bli organisert rundt disse tider. Offisielt vedvarte lokalmaktens organer frem til 1976 da Cuba innførte en ny grunnlov.
Samfunnsforsker Peter Roman skriver at systemet med lokalmaktens organer verken klarte å oppfylle statens mål om administrativ desentralisering og styrke statens responsive evne. Videre ble systemet svekket av at rollene til masseorganisasjonene KFR og FCK ble redusert i denne perioden, mens Arbeidernes sentrale fagforening hadde «i praksis sluttet å fungere.» Myndighetene var klar over disse utfordringene. Andresekretær Raúl Castro snakket «om en overdreven sentralisering på flere områder kombinert med at vi hadde en mangelfull forståelse av administrative prosedyrer. Det var liten forståelse på dette tidspunkt, og mye forvirring i partiet, om de ulike rollene og funksjonene til staten og masseorganisasjonene.» Regjeringen forsto ikke alvoret av problemet før etter at de hadde mislyktes i å høste ti millioner tonn sukker i 1970. Ikke bare hadde innhøstingen mislyktes skriver Roman, men kampanjen hadde medført forstyrrelser og forvrengninger i store deler av økonomien og en kollaps av grunnleggende statlige tjenester. Den amerikanske forskeren Carollee Bengelsdorf skriver at det hele medførte «en vertikalisering av politisk makt, isoleringen av beslutningstakere på toppen og menneskene utenfor det strukturerte periferi.»
Konstituering (1970–1976)
I etterkant av ti millioner tonn sukker innhøstingskampanjen vedtok partiet et linjeskifte. Tiltak ble innført for å revitalisere arbeidet til masseorganisasjoner samtidig som deres rolle i Cubas politiske system ble ytterligere institusjonalisert i lov. Bengelsdorf skriver at reformene hadde som formål å opprette strukturer som ville gi folk tilstrekkelig kontroll til å ta en aktiv del i styringen av lokalsaker og gi dem forumer for å uttrykke misnøye. Den 26. juli 1970 tok Fidel Castro selvkritikk på vegne av partiet og landets ledelse, og det hevdes at på denne dagen foreslo Castro å gå av som statsleder to ganger, men folkemassen samlet på revolusjonstorget avviste han. Dette ble etterfulgt av kritikk av landets valgsystem; Castro sa at «Du kan ikke holde en mann [de folkevalgte] ansvarlig for noe med mindre han er i en posisjon der han kan bestemme ting.» Ytterligere hevdet han at det var nødvendighet å redusere partiets rolle, styrke masseorganisasjoners rolle og å øke arbeidernes deltakelse i styringen av arbeidsplassen. Videre påpekte Castro at ministerrådets (regjeringens) monopol på lovgivende makt og dens rolle i økonomisk produksjon måtte endres. Castro konkluderte at «Vi tilbyr ikke magiske løsninger. Vi har uttalt problemene vi står overfor, og vi har artikulert at kun folket, bare med folket–og folks bevissthet om våre problemer, folks informasjon, folks besluttsomhet og vilje–kan disse utfordringene overvinnes.»
I august 1970 vedtok partiorganene politbyrå og sekretariat å iverksette systematisk forskning om hvordan man skulle iverksette utbyggingen av statlige institusjoner. Dette studiet ble delegert til partiets kommisjon for juridiske saker, som var ledet av Blas Roca Calderio. Dette ble etterfulgt i 1973 av å delegere arbeidsansvar fra statsminister-embetet til den nyopprettede eksekutivkomiteen i ministerrådet. 1973-reformene avviste maktfordelingsprinsippet som en borgerlig institusjon ifølge samfunnsforsker Carmelo Mesa-Lago. Den dømmende makt ble underlagt den utøvende gren (som igjen var underlagt den lovgivende myndighet). Reformen styrket også masseorganisasjonenes rolle, og ved utgangen av 1973 vedtok den 13. kongressen til Arbeidernes sentrale fagforening at de skulle forsvare arbeidernes rettigheter og styrke arbeidernes stemme i bedriftsstyret.
Den 24. oktober 1974 utpekte kommunistpartiets sentralkomité en grunnlovskommisjon. Den besto av advokater og grunnlovseksperter fra partiet, statsapparatet og masseorganisasjonene. Kommisjonen produserte et utkast til ny grunnlov den 24. februar 1975. En nasjonaldebatt ble iverksatt for å diskutere utkastet. Noen endringsforslag ble godkjent, men essensen i det nye valgsystemet forble uendret. CPKs 1. kongress vedtok forslaget til ny grunnlov i desember 1975, og grunnloven ble godkjent med 97,7 prosent av stemmene i en folkeavstemning i 1976. I midten av 1976 begynte myndighetene arbeidet med å innføre det nye valgsystemet nasjonalt. Den 10. oktober stemte borgerne på representanter til de kommunale forsamlingene. Den 5. november 1976 stemte de folkevalgte kommunerepresentantene på representanter til de provinsielle forsamlingene, og den 7. november stemte de provinsielle forsamlingene på representantene til nasjonalforsamlingen. Den 2. desember 1976 ble Nasjonalforsamlingen for folkemakten konstituert.
Sosialistisk forsamling (1976 til i dag)
Grunnloven fra 1976 skilte mellom «Folkemaktens øverste organer» som besto av nasjonalforsamlingen, ministerrådet (regjeringen) og statsrådet og «Folkemaktens lokale organer», som var de statlig myndighetene på provinsnivå og under. Det er gjennom disse organene cubanerne direkte kan påvirke sammensetningen av statlige institusjoner. Videre sa grunnlovens artikkel 131 at alle borgere har rett til å bli hørt i folkemaktens øverste organer enten direkte eller indirekte gjennom folkevalgte representanter. Som borger har man også rett til fritt å delta i valg, og alle borgere som er 16 år og over, har rett til å stemme. Kun de 18 år og over kan tjenestegjøre i nasjonalforsamlingen, men alle borgere har rett til å bli nominert og valgt til statlige institusjoner.
I tidsperioden 1976–92 ble det kun organisert direkte valg for kommuneforsamlinger. De folkevalgte kommunerepresentantene velger kandidater til de provinsielle forsamlingene, og de provinsielle representantene velger kandidater til nasjonalforsamlingen. Likevel har ikke de folkevalgte kommunerepresentantene eller representantene på provinsnivå, frie valgmuligheter. En kandidatkommisjon lager en valgliste med like mange kandidater som seter, som de folkevalgte representantene stemmer på.