cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fossum brogalleri
Anlegget ble sprengt ut i en fjellside ved Glommas vestbredd i Spydeberg kommune i årene 1914 til 1917 for å forsvare daværende Fossum bru over Glomma mot angrep østfra. Anlegget regnes som nedlagt på 1930-tallet, men ble likevel trolig brukt i forbindelse med kamphandlinger under det tyske felttoget i 1940, til tross for at dette kom fra vest. Da ble forøvrig broen forsøkt sprengt.
Brogalleriet består av en 32 meter lang korridor med siderom og fjellhaller. I siderommene finner man i alt syv skyteskår, hvorav to med plass til mitraljøser. Anlegget har kun én inngang, på sydøstre side.
Ca. en kilometer mot nord finnes et lignende brogalleri for Langenes jernbanebro. Dette brogalleriet var en del av Langenesbatteriet.
Fossum brogalleri er fredet og ligger nær Fossum bru ved tidligere E18, nå fylkesvei 128.
Slow Food
Slow Food er en bevegelse som ble dannet i Roma i 1986. Slow Food handler om å dyrke de enkle gledene ved god mat i godt selskap og koble matgleden med en forpliktelse overfor dyr, natur og mennesker. Det første norske Slow Food-lokallag (convivium) ble dannet i Oslo høsten 1999. Organisasjonen har i dag 17 lokallag i Norge: Asker og Bærum, Artic, Sørøya, Bergen, Hallingdal, Hardanger, Lofoten, Oslo, Røros, Senja, Sunnmøre, Solund, Sunnhordland, Sognefjord, Stavanger, Telemark og Valdres.
Gulflekkamelhalsflue
Gulflekkamelhalsflue Xanthostigma xanthostigma [syn. Raphidia xanthostigma] er en av kamelhalsfluene (Raphidioptera), de kjennes lett på den lange «halsen». Det er bare tre arter i Norge.
Ii
Ii eller II kan sikte til:
Gulflekkamelhalsflue
Utseende
Hodet er fremoverrettet, med de bitende munndelene fremover på snuten (prognath). På hodet er det tre punktøyne, i en trekant. Bryststykkets første ledd (prothorax) har en eiendommelig langstrakt form og minner om en hals, herav navnet kamelhalsflue.
Både fram og bakvingen har normal form og er like å se til. Under vingemerket på framvingen,finnes tre celler som er plassert side ved side, på skrå, under hverandre. Vingemerket (pterostigma) er lyst brunt eller mer gult og er omtrent tre ganger så langt som høyt.
Levevis
Gulflekkamelhalsflue er rovdyr og lever av andre mindre dyr, som insekter og midder.
Wang Toppidrett
WANG Toppidrett AS er et ideelt aksjeselskap som eier og driver flere private ungdomsskoler og videregående skoler i Norge.
Historikk
Den første videregående skolen ble etablert av Peder Wang i Vika i Oslo i 1907. I tillegg har det også blitt opprettet egne avdelinger i Fredrikstad, Hamar, Stavanger og Tønsberg. Skolen ble opprinnelig startet som en fagskole innen administrasjon og økonomi og har siden 2006 tilbudt utdanningsprogrammet studiespesialisering. Wang Toppidrett ble opprettet i 1984, og skolen er etter hvert mest kjent for sitt toppidrettstilbud. Studiespesialisering kan kombineres med et godt tilrettelagt treningstilbud for unge idrettsutøvere i en rekke idretter. Skolen er medlem av Norske fag- og friskolers landsforbund.
Elever ved WANG Toppidrett
Lista viser et utvalg idrettsutøvere som har vært eller er elever ved skolen.
Sporvei
En sporvei er et system av skinner i bygater, der det kjøres sporvogn, opprinnelig med hester eller muldyr som trekkraft, men senere med trykkluft, bensin eller diesel – og oftest elektrisitet (trikk). Den første sporveien åpnet i New York i 1832, men ble ingen suksess. Den ble relansert i 1852, og deretter åpnet sporveier i Paris i 1855, London i 1860, København i 1862 og Oslo i 1875.
Fra slutten av 1800-tallet og særlig fra elektrifiseringene omkring århundreskiftet fant en meget kraftig stigning sted i antallet sporveisystemer i verden, som i 1920-årene lå på cirka 2 000, fremfor alt i industrilandene.
Fra 1930-årene i USA og fra slutten på annen verdenskrig i deler av Vest-Europa skjedde heretter et dramatisk fall i antallet, som lå på omkring 300 sporveisystemer på verdensplan i 1980. Det største fall i antallet har funnet sted i Nord-Amerika, Storbritannia, Frankrike og Spania. De fleste mellom- og østeuropeiske land har kun opplevet et mindre fall eller endog en vekst i antallet sporveisbyer.
Oljekrisen og miljøbevissthetens politiske gjennombrudd førte heretter til en ny vekst i antallet, særlig i de land som hadde hatt flest nedleggelser. I 2007 er antallet omkring 375, og veksten i antallet er cirka fem byer per år. Dog har de vanskelige økonomiske forhold i de tidligere sovjetrepublikker siden årtusenskiftet ført til stedvise nedleggelser her.
Sporveien har nå som før sin største utbredelse i industrilandene, da alle former for elektrisk banedrift krever at samfunnet kan foreta langsiktige investeringer. I utviklingsland finnes kun ganske få sporveisbyer.
Sporvognenes utvikling
Ut fra fremdriften kan sporvogntypene inndeles som følger:
Sporvogner før trikken
Felles for disse er at de gav sporvognene begrenset rekkevidde, eller hadde andre ulemper (f.eks. forurensninger). Ingen av disse teknologiene kunne gjøre sporvognen til et massetransportmiddel, og på slutten av 1800-tallet ble de stort sett utkonkurrert av trikkene. Sporskifter var før den elektriske tidsalder manuelt betjent, enten av konduktøren eller av en utstasjonert vakt.
Dyr
Den animalske trekkraft i form av hester (eller i Sør-Europa og Latin-Amerika) ofte muldyr, i tropene undertiden okser), var ved fremkomsten av de første sporveiene nesten enerådende, idet dampmaskiner ikke kunne bygges lette nok til bruk i sporveienes materiell. Også mindre jernbaner kunne frem til midten av 1800-tallet være hestetrukne, men sporvogner gikk (og går) i bygastene.
Hestesporvognene var den dominerende form for sporvogn før trikken slo gjennom. De var gjerne små, toakslede vogner som hovedsakelig skilte seg fra hesteomnibusser ved mindre hjuldiameter og dermed lavere gulv. I tillegg var friksjonen hjul-skinnegang langt mindre enn mellom hjul og ofte sølete veier, så vognene kunne lages større og tyngre - iallfall hvis de skulle gå i flatt terreng. Sporvognene var på denne tid et utpreget overklassetransportmiddel, selv om hestesporvogner ble innført i mange byer. Det beskjedne transportbehov kunne imøtekommes med solokjørende vogner. De ble gjerne trukket av én eller to hester. Om vinteren ble hjulene enkelte steder erstattet med sleder. Noen sporvogner ble laget som dobbeltdekkere, idet overetasjen dog i regelen var åpen eller kun delvis under tak.
Damp
Dampsporvogner fikk i annen halvdel av 1800-tallet en viss utbredelse, etter som dampmaskinen fikk en vekt som kunne bæres av sporet, idet man kunne anskaffe egentlige sporvognslokomotiver eller innbygge dampmaskinen i materiellet. Disse svært tunge og lange vogner med liten akselerasjonsevne egnet seg dårlig i egentlig bytrafikk, også pga. forurensningene. De ble derfor først og fremst brukt på forstadsstrekninger, men også her ble de snart fortrengt av elektrisk drift.
Batteri eller akkumulator
Alt i 1830-årene forsøkte en flere steder å lage elektriske sporvogner med batteri eller akkumulator som energibøærer. Datidens bly-svovelsyre-baserte akkumulatorer var dog forbundet med sjenerende lukt, samt risiko for betydelig personskade ved havari. I tillegg var de tunge. De siste årene har nye batterityper, med høyere energitetthet, blåst nytt liv i interessen for batteridrevne sporvogner, i første omgang for å supplere andre driftsformer. I 2011 ble en trikk av typen Variobahn fra Stadler (som også produserer våre FLIRT-tog), med et batteri på 380 kg, kjørt 16 km i München.
Forbrenningsmotorer
Bensindrevne sporvogner hadde en viss utbredelse på mer avsidesliggende linjer. Senere kom dieseldrevne sporvogner i bruk enkelte steder.
Annen teknologi
Kabelbaner kom i bruk noen få steder. Sporvogner drevet av trykkluft kom kun akkurat ut over eksperimentstadiet.
Trikker (elektriske sporvogner)
Den elektriske sporvogn, kalt «elektrikken» eller simpelthen «trikken», med strømtilførsel fra ekstern kraftkilde og kontaktledninger, betød fra 1880-årene sporvognens gjennombrudd i det urbane trafikkbildet. Den veldige økningen av trekkraften gav større hastigheter og lengre rekkevidde - trikken gjorde det mulig å skyve bygrensene utover, og noen steder bygget en trikkelinjer fra by til by (mellombytrikk). Motorvognene kunne også tilkobles ikke-motoriserte vogner, bivogner (tilhengere). Også de første trikkene var toakslede, men snart begynte enkelte produsenter å fremstille større vogner med boggier. De første trikkene hadde ofte to motorer. I begynnelsen anvendtes ofte tidligere hestesporvogner som bivogner.
I Storbritannia og i de britiske kolonier tok utviklingen dog en annen retning, idet dobbeltdekkeren her forble nesten enerådende, nå med fullt utbygget overetasje. På grunn av den senere nedleggelse av nesten alle britiske sporveier er denne vogntypen i dag meget sjelden og er begrenset til Hongkong (toakslede) og Blackpool (boggivogner).
Som et levn fra hestesporvognens tid hadde de første trikkene åpne endeperronger. Da vognføreren i motsetning til hestesporvognenes kusk imidlertid ikke var nødt til å stå under åpen himmel, bevirket den økte reisehastigheten dog at man forholdsvis hurtig utviklet lukkede perronger for å skjerme vognføreren mot fartsvinden.
Elektriske sporvogner kunne i et tidlig stadium være forsynt med to trolleystenger, hvorav den ene fungerte som strømavtaker, den annen som strømavgiver, henholdsvis fra en plussledning og til en minusledning over sporvognen. Da man etterhånden innså at elektromotorens returstrøm kunne føres gjennom vognens hjul til skinnene, uten at elektrisiteten skadet for eksempel byens kloakkledninger, ble sporvogner alene med strømavtager (stang eller pantograf) fra plussledning nesten enerådende. En har også brukt en 3. skinne til strømforsyningen. Dette har likevel vist seg upraktisk i gatene, mens de fleste tunnelbaner - som gjerne er uavhengig av annen trafikk - bruker en 3. skinne.
Som regel brukes 600-750 V likestrøm. Enkelte sporveier har brukt høyspent likestrøm, men høyspenning viste seg farlig i bygatene. Vekselstrøm ble brukt enkelte steder i trikkens barndom, men krevde dengang uforholdsmessig tunge motorer. I moderne tid har imidlertid kombitrikker av Tram-Train-typen fått to strømsystemer - både vanlig trikkestrøm i bygatene, og høyspent vekselstrøm ved kjøring på det ordinære jernbanenett.
Elektriske sporvogners motorer er oftest plassert under vogngulvet, hvorimot de elektriske motstander som styrer akselerasjonen av hensyn til luftkjøling er plassert på taket. Den elektriske drift gir dessuten mulighet for å vende strømmen gjennom motoren, hvorved den brukes som elektrisk brems og dynamo. Hertil kommer den elektromagnetiske brems, den såkalte skinnebrems, hvorved en strømførende bremsekloss ved nødbremsing bringes i direkte kontakt med sporet. Sporvogner har i tillegg en mekanisk brems.
Elektriske sporvogner betjener sporskiftene ved hjelp av en kontakt på kjøretråden, som aktiverer skiftet når vognen passerer med motoren tent.
Boggivogner
Økende kapasitetsbehov og større vogner gjorde at det ble utviklet boggier, som er en ramme med to hjulaksler som er montert under sporvognen, dreielig om en loddrett akse. Da en boggi følger sporets kurver som en selvstendig «vogn», var det heretter mulig å fremstille fireakslede vogner med betydelig større akselavstand mellom de to boggiene, og dermed med større kapasitet.
Motorvogner har en motor i hver boggi; i de tidligste typer trakk motoren det ene hjulpar, mens det annet bare tjente til å holde boggien vinkelrett på sporet. Motorer som trekker på begge aksler ble siden enerådende.
På grunn av boggivognenes mer avanserte og dermed dyrere teknikk måtte man under annen verdenskrig flere steder midlertidig vende tilbake til å bygge toakslede vogner. Under den kalde krigen var dette på grunn av lignende forsyningsvanskeligheter også tilfellet flere steder i Øst-Europa, blant annet fortsatte produksjonen av toakslede vogner i DDR inntil slutten av 1970-årene.
Leddvogner
I 1926 konstruerte J.G.Brill & Co. i Philadelphia leddvogner med Jakobs-boggi (Middleton 1968, bilde s. 66). En slik fast sammenkobling av motor- og bivogn med overgang mellom disse, muliggjorde en mer fleksibel passasjersirkulasjon, i tillegg til at lange vogner lettere kunne smyge seg gjennom krappe kurver i trange bygater. I tillegg ble frakobling av bivogn etterhånden en sjeldenhet unntatt i nattetimene. Etter forsøk med svevende «trekkspilloverganger» ble det utviklet et dreieledd hvilende på en ikke-motorisert boggi, en løpeboggi eller Jakobs-boggi, hvilket stadig er den alminneligste form for ledd. Av Oslos sporvogner har SL79 Jakobs-boggi.
Leddvogner i to deler er, med tre boggier, i regelen seksakslede; men vogner med tre, fire eller undertiden fem deler og et tilsvarende antall boggier finner stedvis anvendelse. Er der bruk for sporvogntog med høy kapasitet i høybelastningsperioder, brukes dog vanligvis sammenkoblede leddvogner, multippelkjøring. I 1980-årene er der, særlig i Øst-Europa, fremstilt fireakslede leddvogner med to boggier og svevende ledd.
Lavgulvsvogner og elektronisk revolusjon
Av hensyn til funksjonshemmede har man søkt så vidt mulig å tilveiebringe trinnfri inn- og utstigning i sporvognene, først med særlige midtdeler med lavt gulv, siden med større lavgulvsarealer. De nyeste boggityper er uten gjennomgående aksler, idet hjulene er montert i korte akselstykker ytterst i boggirammen, og herved fås vogner med gjennomgående lavt gulv, oftest 30 centimeter over skinnehøyde. Kombinert med perronger i denne høyde ved stoppesteder skjer adgang til sporvognen uten nivåforskjell, hvilket også generelt fremmer passasjerutvekslingen.
Den elektroniske revolusjon har betydd at styring av sporvognens akselerasjon – frem for å skje ved regulering av strømstyrken igjennom motorene med inn- og utkobling av elektriske motstander – kan skje ved hjelp av halvlederreleer, choppere, som gir en mer effektiv og glidende akselerasjon.
Datateknologien gir likeledes mulighet for utvikling av énakslede boggier med et enkelt hjulpar, idet hjulparets akse i forhold til sporet holdes vinkelrett ved hjelp av sensorer, en funksjon som har vært vanskelig å oppnå alene ved mekaniske løsninger. Hermed reduseres både vognenes vekt, rullemotstanden mot skinnene og sliddet på hjulene.
Hvor der kjøres i gatetrafikk, er en viss styring av den generelle trafikkregulering fra sporvognens side i dag alminnelig, for eksempel påvirkning av lysreguleringen til fordel for den kollektive trafikk ved hjelp av elektromagneter, og informasjonsteknologien vil her gi økte muligheter for å samordne sporvognstrafikken og den overordnede trafikkregulering i et samlet nettverk, for eksempel ved hjelp af GPS. Sporskifter er nå i stigende grad radiostyrte.
Hydrogendrevne sporvogner
I 2015 ble en prototype på en sporvogn med brenselsceller for hydrogen vist frem i Kina. Brenselscellene produserer elektrisitet som i sin tur driver elektromotorene på drivhjulene. Disse sporvognene kan brukes på sporveier som ikke er elektrifiserte, og er et nullutslipps-alternativ til konvensjonelle forbrenningsmotorer. Slike sporvogner ble for første gang i verden satt inn i ordinær trafikk i den kinesiske byen Tangshan 26. oktober 2017.
Henrik Larsson
Edward Kjell Henrik «Henke» Larsson (født 20. september 1971 i Helsingborg) er en svensk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er assistenttrener for den spanske klubben FC Barcelona.
Hans sønn Jordan Larsson spiller for den nederlandske klubben NEC Nijmegen.
Etter sju suksessrike år i den skotske klubben Celtic F.C., skrev han sommeren 2004 under med den spanske storklubben FC Barcelona. Fra sommeren 2006 var han tilbake i Helsingborgs IF. I desember 2006 ble det klart at Larsson var signert på lån av Manchester United for tre måneder fra januar 2007. Etter en suksessfull utlånsperiode returnerte han igjen til Helsingborg i mars 2007.
Han startet fotballkarrieren med å spille for den svenske klubben Högaborg 17 år gammel. Senere spilte han for Helsingborgs IF og Feyenoord. Han gikk til Celtic i juli 1997 for 650 000 britiske pund.
Larsson scoret 242 mål for Celtic på 315 kamper, og i 2001 vant han «Gullstøvelen» som Europas toppscorer. I 2003 nominerte Sverige Larsson som den største svenske fotballspilleren gjennom de siste 50 årene
Larsson trakk seg en periode fra landslagsspill, en beslutning som ble møtt med stor skuffelse. Til europamesterskapet i 2004 gjorde han landslagscomeback med stor suksess. Han scoret tre mål på fire kamper og førte frem til kvartfinalen, der de tapte på straffesparkkonkurranse mot.
I november 2008 trente Larrson med innebandyklubben FC Helsingborg, som spiller i den svenske superligaen. Dette var en idrett hvor han tidligere hadde vært meget habil, men la opp i 1993 for å satse på fotball. Den svenske landslagssjefen i fotball, Lars Lagerbäck, var sjokkert over nyheten og mente det kunne tolkes som landslagskarrieren i fotball var over hvis han gjorde alvor av å spille innebandy.
Vere Gordon Childe
Vere Gordon Childe (født 14. april 1892 i Sydney, Australia, død 19. oktober 1957 i Greater Blue Mountains i New South Wales, Australia), var en australsk arkeolog, mest kjent for utgravningen av en unik neolittisk boplass ved Skara Brae på Orknøyene, Skottland. Innenfor arkeologisk teori hadde han et marxistisk ståsted, noe som påvirket hans ideer om forhistorien. Childe er også kjent for å stå bak bak konseptene om Den neolittiske revolusjonen og Den urbane revolusjonen, og han var en av de første arkeologene som forsøkte å sette arkeologiske oppdagelser inn i en større europeisk og verdensomspennende kontekst.
Childe var bosatt i Europa mellom 1921 og 1956. Han var ansatt som professor i arkeologi ved Universitetet i Edinburgh fra 1927 til 1946 og i London mellom 1946 og 1956.
Miodrag Jovanović
Jovanović vant en olympisk sølvmedalje i fotball under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det jugoslaviske laget som kom på andreplass i fotballturneringen. Jugoslavia vant åttendedelsfinalen med 6-1 over Luxembourg og i kvartfinalen beseiret de Tyrkia med 3-1 samme resultat som de vant med i semifinalen over Storbritannia. Finalen tapte de med 1-3 til Sverige.
Jovanović deltok også under fotball-VM 1950 i Brasil.
Lada 4x4
Lada 4x4 (tidligere: Lada Niva) er en SUV bilmodell med firehjulstrekk fra russiske Lada.
Niva ble satt i produksjon i 1977. Den er konstruert med selvbærende karosseri, korte overheng foran og bak, 23,5 cm bakkeklaring og permanent firehjulstrekk. Motoren var fra personbilen VAZ 2106, som var populær på den tiden. Mye av interiøret kom også fra denne bilen. Da 2106 ble tatt ut av produksjon, ble Niva oppgradert med deler fra Lada Samara.
Grovt regnet kan man dele Niva inn i tre generasjoner:
Motorene tilgjengelige var 1,6 liter bensin (forgassermotor), senere 1,7 liter bensin (injection) og 1,9 liter dieselmotor(fra Peugeot). Motor, fremre differensial, girkasse er boltet sammen i en enhet på bensinversjonene (dieselversjonen har separat montering). Fordelingskassen er boltet fast i gulvet like foran framsetene. Ofte er det mye vibrasjon i bilens kupé på grunn av: 1. dårlig oppretting i mellom girkasse og midtdifferensial, 2. stor vinkel i universalleddene på mellomakselen til bakre differensial.
Bak den vanlige girstangen (4 gir + revers på de tidligste modellene, senere 5 gir + revers) er det to kortere spaker, den ene for sperring av senterdifferensialen, og den andre for reduksjonsgir som gir halv fart på alle gir satt i den vanlige girkassen. Sperren er av mekanisk type. For å slå inn disse må bilen stå i ro.
Bilen er laget for å kunne repareres og vedlikeholdes i de enkleste verkstedene. De aller fleste reparasjoner kan gjøres med enkelt standardverktøy. Ved kjøp av reservedeler er det sjelden nødvendig å oppgi årsmodell. Skifte av støtdempere bak kan gjøres uten å jekke opp bilen med kun to fastnøkler som verktøy. Etter løsning og feste av fire bolter er begge demperene skiftet.
Selv om 4x4 er en forholdsvis umoderne bil, var den revolusjonerende i sin konstruksjon da den kom. Med uavhengige fremhjul og stor bevegelse på bakakselen tar den seg frem som få andre biler. Den har sprengt flere grenser for hva som har blitt gjort med biler. Blant annet ble det i 1999 kjørt 3 Nivaer til en høyde på 5,726 meter over havet. Dette skjedde i Tibet. En monsterversjon av Niva (VAZ-1922 Marsh) ble i år 2000 første bil kjørt til Nordpolen. To russere kjørte en standard Niva fra en forskningsbase beliggende ca. 114 km fra polpunktet og frem til Nordpolen. Bilen fungerte perfekt, og de hadde en gjennomsnittshastighet på 20-15 km/t. Gjennomsnittstemperaturen var ca. -30°C.
Lada 4x4 er fortsatt i produksjon i 2014, og i de senere år har det kommet nye versjoner. Utvalget inkluderer nå en lang versjon med 5 dører og en pickup-versjon. Det blir også lagd spesialversjoner som f.eks ambulanse og svartemarje.
Siden 2002 har det også blitt lagd en videreutvikling kalt Chevrolet Niva. Denne bygger på teknologien til den gamle Nivaen med sine nær uslåelige terreng-egenskaper, men har et mer moderne preg. Den blir lagd av GM-AvtoVAZ, et samarbeid mellom GM og VAZ. Det var opprinnelig planen å eksportere bilen til vesten med motorer fra Opel og Isuzu, men dette ble det aldri noe av. Den er imidlertid populær på det Russiske hjemmemarkedet.
Tilrettelagt litteratur
Tilrettelagt litteratur er litteratur (bøker) tilpasset ulik leseevne. Om lag 30 prosent av alle voksne har vansker med å få med seg innholdet i vanlig tekst. Årsakene kan være mange, fra dysleksi og andre funksjonshemminger til at en er uvant med å lese, er ukonsentrert eller har et annet morsmål. Graden av tilrettelegging varierer avhengig av målgruppen bøkene henvender seg til. Målgruppene har ulike behov og trenger ulike former for tilpassing av tekst og virkemidler.
Leser søker bok er en forening som har som målsetting at det skal komme ut og bli formidlet tilrettelagte bøker i Norge. De har etablert et system med tilrettelagt litteratur i seks kategorier. De seks kategoriene er fargekodet og finnes på bøkene og hyllene for tilrettelagt litteratur i alle Bok til alle-bibliotek. Den samme inndelingen finnes også på søkesiden for tilrettelagt litteratur boksøk.no.
Tilretteleggingformer
Litt å lese Lilla merking
Bøker som kategoriseres som Litt å lese er lettleste bøker som har litt enklere tekst enn hva en vanlig bok har. Det kan være kortere setninger, få lange ord med konsonantopphopninger og få fremmedord. Det grafiske oppsettet er også luftigere. Større linjeavstand, løs høyremarg og aktiv linjedeling er med på å gjøre boka lettere å lese. Disse bøkene henvender seg til dyslektikere, leseuvante, nye i Norge og andre som kunne tenke seg en rask og lettlest bok.
enkelt innhold Grønn merking
Enkelt innhold-bøkene har enkel tekst og enkelt innhold. I tillegg til at teksten er lett å lese er også temaet i boka enkelt å forstå. Mange av bøkene i denne kategorien er rikt illustrert med tydelige illustrasjoner eller fotografier. Disse bøkene henvender seg til mennesker med utviklingshemming, personer med demens eller andre som ikke kan lese mellom linjene.
storskrift Gul merking
Storskrift-bøkene har en stor font. Bøkene er ellers ikke tilrettelagt. Bøkene henvender seg til synshemmede.
punktskrift og følebilder	Oransje merking
Punktskrift er et skriftspråk for blinde og sterkt synshemmede. Sammen med følebilder kan bøkene vekke nysgjerrighet og gode leseropplevelser. Bøkene henvender seg til synshemmede, personer med sammensatte funksjonshemminger og andre som liker å se verden gjennom fingrene. Bøkene har også vanlig tekst. Dette gjør det mulig å lese bøkene sammen.
Tegnspråk og tegn til tale Rød merking
Tegnspråk er et visuelt språk. Det har sin egen grammatikk og syntaks. Tegnspråk blir brukt av døve og personer med sterk hørselshemming. Tegnspråk og NMT (Norsk med tegnstøtte) er norske tegn. Bøkene inneholder illustrasjoner av tegn i tillegg til vanlig tekst. Tegnspråk-bøker er bøker på DVD eller CD-ROM. Bøkene henvender seg til personer med hørselshemming.
Kvase
Kvase kan vise til:
Tilrettelagt litteratur
Tilretteleggingformer
Bliss og piktogram Blå merking
Ikke alle forstår vanlige bokstaver. Bliss og piktogram er to ulke språk som skriver ord og ikke bokstaver. Mange med ulike funksjonshemminger syns symbolspråk er lettere å forstå enn vanlige bokstaver. Bøkene henvender seg til funksjonshemmede som forstår symbolspråk. Bøkene har også vanlig tekst. Dette gjør det mulig å lese bøkene sammen.
Paul Grøtvedt
Paul Grøtvedt (født 1. juli 1939) er en norsk kunsthistoriker, kunstkritiker og billedkunstner. Han har skrevet biografiske bøker om kunstnerne Karl Erik Harr, Vebjørn Sand, Thorstein Rittun og Finn Christensen, samt bøker om marinemalerier, kunstteori og Welhaven.
Bakgrunn og arbeid
Paul Grøtvedt er utdannet blikkenslager, etterfulgt av et års opphold ved Askov Højskole i Danmark. Senere var han elev ved Statens håndverks- og kunstindustriskole og deretter student ved Kunstakademiet i Oslo. Han er også utdannet magister i kunsthistorie ved Universitetet i Oslo med støttefag i filosofi og idéhistorie. I 1980 leverte han sin magisteravhandling om Gregor Paulssons kunstteori. I flere år var han stipendiat ved Det Norske Institutt i Roma der han fordypet seg i renessansekunst og -arkitektur.
Paul Grøtvedt begynte som kunstkritiker i Morgenbladet på 1970-tallet og fortsatte siden å skrive i Aftenposten, VG, Dagbladet, Dagens Næringsliv og Klassekampen. Han har dessuten publisert flere kronikker og bøker om billedkunst. Et par år jobbet han som redaksjonssekretær for Kontinent Skandinavia, som også omfattet arbeidsoppgaver for Aventura Forlag. Han har også vært ansatt som førsteamanuensis i kunsthistorie ved Høgskolen i Oslo, Universitetet i Oslo og Høgskolen i Telemark, der han senere ble engasjert som professor i estetisk teori.
Grøtvedt har i avisene uttalt seg særlig kritisk til konseptkunst, elitær kunst, «kuratorvelde» og enkelte modernistiske samtidskunstnere i Norge. I boka «Et kunstverk? Kunstkritikk på tvers» fra 2008 kritiserer han de store kunstinstitusjonene og konseptkunsten som vektlegger ideer og tanker som ikke ligger uttrykt direkte i kunstverket. Et sentralt kunstteoretisk begrep hos Grøtvedt er det gammelgreske ordet mimesis, vanligvis misforstått som «etterligning». Begrepet ble introdusert av Aristoteles i den forstand at mimesis var et pedagogisk prinsipp, og har tradisjonelt blitt sterkt knyttet til realisme og den figurative kunsten som tar virkeligheten som utgangspunkt.
Som kunstner har Paul Grøtvedt hatt en rekke separatutstillinger og deltatt på flere kollektive mønstringer. Bildene hans er også innkjøpt til offentlige samlinger, herunder Riksgalleriet/Nasjonalmuseet og Norsk Hydro.
Paul Grøtvedt er bosatt på Tjøme i Vestfold. Han var oppført på valglistene til Tjøme Høyre ved kommunevalget i 2007, men ble ekskludert av partiet i 2014. Eksklusjonen ble senere opphevet av Vestfold Høyre, men like etter meldte han seg ut av partiet. I perioden 2017-2021 har han vært vararepresentant til kommunestyret for Færder Venstre, men meldte seg ut av partiet like etter valget.
Etter at han flyttet til Tjøme har han vært en engasjert skribent i Tønsbergs Blad, hvor han særlig har rettet kritikk mot moderne arkitektur og utbygging av strandsonen. De siste årene har han skrevet om kunst og kulturpolitikk på nettavisen document.no.
Qatars sentralbank
Historie
Qatar fikk sin uavhengighet fra Storbritannia 3. september 1971. Fram til 1966 var det valutar som var knyttet til det britiske pundet (Pound Sterling) som var i sirkulasjon i Qatar, eksempelvis indisk rupi og Gulf-rupi. Den 6. juni 1966 devaluerte India de to rupi'ene med ca. 35%, dette gjorde at mange land i Midtøsten som etablerte sine egne valutaer. Qatar og de fleste landene i Traktatkysten (Trucial States) innførte da saudiarabisk rijal som valuta, inntil de fikk etablert en egen valuta.
Den 2. desember 1971 ble Dubai med i De forente arabiske emirater, og valutarådet ble erstattet med Qatar Monetary Agency (QMA). I 1973 fikk Qatar egen valuta, da qatarsk rijal (QR) ble etablert. QMA hadde som ansvar å holde stabil valutakurs mot andre valutaer, samt full konvertibilitet. Snart ble QR knyttet opp imot amerikansk dollar i stedet, med en kurs basert på USD sin kurs mot IMFs spesielle trekkrettigheter (SDR). Kursen mot andre valutaer skulle bestemmes ut ifra kursen på den amerikanske dollaren mot disse andre valutaene. På slutten av 1970-tallet revaluerte QMA den qatarske rijalen flere ganger mot USD, for å holde valutakursen stabil i forhold til valutaen hos sine handelspartnere; til sammen ble den revaluert 12 ganger fra 1976 til 1980.
Qatars sentralbank, slik den framstår i dag, ble etablert i august 1993. Den har overtatt pengepolitikken fra QMA, med fast valutakurs. Raten er 3,64 qatarsk rijal pr amerikansk dollar. I 2001 besluttet GCC at alle medlemslandene skulle ha fast valutakurs mot amerikansk dollar, som en forberedelse til den valutaunionen
Målsetting
Sentralbanken har to hovedmålsettinger:
Målene til sentralbanken blir dermed:
Hovedoppgaver
Sentralbankens hovedoppgaver er:
Sentralbanksjef
Pr november 2014 er HE, sjeik Abdullah Saoud Al-Thani sentralbanksjef. Visesentralbanksjef er HE, sjeik Fahad Faisal Al-Thani.
Koff
En koff er et nederlandsk flatbunnet seilfartøy, med enten én eller to master. Baugen og akterenden er bred og avrundet. Den var svært vanlig som handelsskip på 1700-tallet, i en periode da Norge og Nederland handlet mye med hverandre via sjøen. Fartøytypen var også kjent som «Dutch butterboxes» med et lite tiltagende utseende med meget avbundet baug og rundgattet akterstavn samt flat bunn, men spring langs relingen mellom baug og hekk.
Koffen var sist bygget i 1890, da hadde den fått den samme riggingen som ketchen, et annet seilfartøy fra det samme århundret. På hovedmasten var det et stort skværseil med en rå og et gaffelseil samt toppseil og klyverseil, på mesanmasten var det bare gaffelseil. Galioten som også delte den samme type riggingen, etterhvert overtok koffens plass som et handelsskip med gode egenskaper på farvannene i nordlige Europa.
De større koffer som var omtalt som «schoenerkof», bygget i Nederland, hadde to ekstra mersseil i tillegg til det store skværseilet og en lik høy mesanmast lik en toppseilskonnert. En lokal betegnelse var brukt om denne typen; Brabantse schoenerkof, men de større var også betegnet som kofscheepje eller kofschip som betyr «koffskip».
Den danske koffen kjent som kuf er en egne variant fra 1800-tallet med to master og en lite besetning på bare to til tre mann med flat bunn og kjøl, men kunne ha senterbord eller sidesverd som senkekjøl i tillegg. Den danske kuffen ble også betegnet som en kufgalease med den samme rigging som småskipet galeasen. Den var ikke utspredt i den danske sjøfarten i motsetning til andre fartøytyper fordi den var spesielt utformet for seilas i floder og kanaler, fartøyets spesielle utseendet som et rektangulært skrog sett ovenfra skyldes størrelsene på slusene som dermed bestemte dimensjonene på koffen.
Franco Scaglione
Han studerte til flyingeniør, ble avbrutt av den andre verdenskrig, og begynte etter krigen å arbeide hos Pininfarina, men ble snart ansatt hos Bertone.
Hans første design i samarbeid med Nuccio Bertone var Abarth 1500 Biposto Coupe i 1952, som ble vist for første gang på bilutstillingen i Torino i 1952. Alfa Romeo 1900 «B.A.T.» 5, 7 og 9-modellene ble vist på samme utstilling de tre påfølgende år (1953, 1954, 1955), og i tillegg sto han bak modellene Arnolt-Aston Martin DB2/4 Spider (New York Auto Show, 1954) og Alfa Romeo 2000 Sportiva (1954). I tillegg sto Scaglione bak designet på Arnolt-Bristol i 1953 og NSU Sport Prinz i 1959. Han var sentral bak designet til Alfa Romeo Giulietta Sprint, en av de mest kjente, italienske bilene etter krigen, noe som etablerte Bertone som en karosserifabrikant med høyt volum. I 1959 fikk han selskap hos Bertone av Giorgietto Giugiaro.
Scaglione fortsatte med å designe den Porsche 356-inspirerte Porsche-Abarth Carrera GTL (1959). Dessuten sto han bak Lamborghini 350GTV i 1963, og ATS 2500 GT i 1964. Hans design på Alfa Romeo 33 Stradale (1967) blir av mange ansett som en av de vakreste bilene i verden. Scaglione var også konsulent for Frank Reisner og hans Intermeccanica, og bearbeidet designet på «Apollo GT» (1961) og «Italia GFX» (1966), og dessuten designet han «Titania Veltro» (1966), «Murena 429GT» og det som ble hans siste design – «Indra» i 1971.
Tønsberg len
Tønsberg eller Tunsberg (hoved)len var et norsk len som eksisterte fra senmiddelalderen til lensvesenet ble avsluttet og Norge ble delt inn i amt på midten av 1600-tallet. Lenet utgjorde i 1560 det tidligere Vestfold fylke nord for Nøtterøy og innkludert også Kongsberg-området i Buskerud. Lensete var Tønsberg by. Den første tiden var Tønsberg len underlagt Akershus hovedlen, men på begynnelsen av 1600-tallet ble det omgjort til et selvstendig hovedlen. Ved amtsinndelingen i 1661 ble Tønsberg len slått sammen med Brunla len til Brunla amt, underlagt Akershus stiftamt.
I 1673 ble rikskansleren i Danmark-Norge, Peder Schumacher, tildelt det tidligere Tønsberg len, som Griffenfeld grevskap. 1676 falt greven i unåde og grevskapet tilfalt kronen og fikk navnet Tønsberg grevskap. 1683 ble det solgt videre til Gustav Wilhelm von Wedel i, som 1684 tok navnet Jarlsberg grevskap. Kjøpstaden Tønsberg ble skilt ut fra lenet samme år.
Skipreider
Lenet var inndelt i 5 skipreider : Områdene sammenfaller ikke med områdene med samme navn i dag.
Liste over stasjoner på Østfoldbanen
Liste over stasjoner på Østfoldbanen er en oversikt over jernbanestasjonene på Østfoldbanen. Østfoldbanen ble åpnet i 1879 og er 170 kilometer lang.
Tønsberg len
Prestegjeld
Tønsberg len omfattet følgende prestegjeld:
Kilder
Oscar A. Johnsen: Sem og Slagen – en bygdebok, 1963
No Milk Today
«No Milk Today» er en sang skrevet av Graham Gouldman og først spilt inn av det britiske popbandet Herman's Hermits. Den ble først utgitt som single i Storbritannia i oktober 1966. I Norge nådde den førsteplassen på VG-lista.
Sangen ble i 2008 kjent på ny i Norge etter at melkeprodusenten TINE begynte å bruke den, i sterkt omklippet versjon, i en TV-reklame.
Flere norske artister, som Alexander Rybak, Ben Lorentzen (norsk versjon av sangen), Ingrid Olava og The BlackSheeps (deler av sangen på samisk), har i denne forbindelse spilt inn sine coverversjoner av «No Milk Today».
1170 Siva
1170 Siva er en Mars-kryssende asteroide. Den ble oppdaget 29. september 1930 av Eugène Joseph Delporte ved Observatoire Royal de Belgique i Uccle.
1169 Alwine
1169 Alwine er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 30. august 1930 av Max Wolf og Mario A. Ferrero ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Zuccari
Zuccari eller Zuccaro er navnet på en italiensk familie av malere på 1500-tallet:
Palazzo Zuccari er et palass i Roma, nær kirken Trinità dei Monti.
Lørje
En lørje, eller lorje, er en større, enkel og flatbunnet pram (en type lekter) som typisk er butt i begge ender. Den er et tilnærmet firkantet fartøy som gjerne fulgte med andre båter (fraktebåter, slepebåter osv.) og ble brukt som landgangsfartøy for folk og fe og/eller som en eller flere ekstra frakteplattformer. Det er også beskrevet slike farkoster/lørjer som var spisse i endene, men det er uklart om typen da kan kalles en lørje. En slepebåt kunne slepe flere lørjer samtidig. Båttypen ble benyttet såvel langs kysten som på innsjøer og elver, som for eksempel på Drammenselva.
på elver og innsjøer, som langs kysten.
Etymologien til ordet er ukjent. Uttrykket brukes imidlertid også til å betegne båter som er i særdeles dårlig forfatning (som med betegnelsen holk).
Johann Adolf Scheibe
Johann Adolf Scheibe (1708–1776) var en tysk-dansk barokk-komponist og musikk-kritiker.
The Groom’s Still Waiting at the Altar
«The Groom's Still Waiting at the Altar» er en låt skrevet og fremført av Bob Dylan. Den ble utgitt som B-siden til singelen «Heart of Mine», utgitt i 1981.
Johann Adolf Scheibe
Scheibe var en av de viktigste representantene for opplysningstidens musikk, påvirket av den franske klassisismen. Gjennom en rasjonell imitasjon av naturinntrykk og anvendelse av pedagogisk-moralske elementer i instrumentalmusikken beredte den grunnen for den «følsomme stilen».
The Groom’s Still Waiting at the Altar
Låta ble spilt inn 11. mai 1981, under innspillingen av albumet, Shot of Love. Låta fikk en del avspillning på radio, sent i 1981. Og den blir sett på som et tilbakeblikk på Dylan's elektriske blues-dager, tilbake fra midten av 60-tallet.
Johann Adolf Scheibe
Biografi
Johann A. Scheibe var født og vokste opp i Leipzig som sønn av orgelbyggermesteren Johann Scheibe (ca. 1680–1748). I 1725 begynte han å studere rettsvitenskap og filosofi ved byens universitet, men måtte avbryte etter at familiens finansielle situasjon forverret seg. Han lærte da å spille orgel og cembalo, stort sett på egen hånd. Etter et mislykket forsøk på å få posten som organist ved Thomaskirken i Leipzig i 1729 – Johann Sebastian Bach var en av meddommerne – arbeidet han mellom 1730 og 1735 som musikklærer og komponist i hjembyen.
The Groom’s Still Waiting at the Altar
I et intervju gjort med Bob Dylan i forbindelse med Biograph-albumet. Forteller han: «Danny Kootch played on this and maybe Ringo Starr, I can't remember.»
Utgivelse
Originalt var låten kun tilgjengelig som B-siden til Heart of Mine frem til 1985, da Shot of Love ble gjenutgitt med låta som spor nummer seks. Og der har den vært siden.
Den har også dukket opp på noen av Dylan's samlealbum.
Johann Adolf Scheibe
Biografi
Scheibe ble i 1739 ansatt som kapellmester hos markgreve Frederik Ernst av Brandenburg-Kulmbach i Itzehoe, stattholder hos den danske kongen i hertugdømmene Slesvig og Holstein.
I 1740 ansatte markgrevens søster, den danske dronning Sophie Magdalene, Scheibe som kapellmester og hoffkomponist i kong Christian VIs pietistisk pregede danske hoff på Christiansborg slott i København. Scheibe ble snart en av de ledende figurene i hovedstadens musikalske liv; han ledet orkesteret, komponerte vokal- (Passionsoratorium 1742, musikken er tapt) og instrumentalmusikk, og var den drivende kraften bak dannelsen av Danmarks første musikalske selskap, «Det musikalske Societet» som gav offentlige konserter i årene 1744 til 1749.
Etter kongens død i 1746 kom Frederik V på tronen. Han vendte seg fra pietismen og lot i 1749 Det Kongelige Teater på Kongens Nytorv gjenåpne. Da teater og opera igjen var tillatt i København, endret musikksmaken seg, og italiensk opera og franske syngespill kom på moten. Scheibe, som var en innbitt motstander av den nye italienske operamusikken, mistet i 1748 stillingen som kapellmester. Han ble etterfulgt av italieneren Paolo Scalabrini.
Scheibe arbeidet deretter som musikkpedagog i Sønderborg og oversatte dansk litteratur til tysk. Han holdt sine kontakter med det københavnske musikkliv ved like, komponerte for det halvoffentlige «musikalske Societet» og skrev leilighetsmusikk til det kongelige hoff. Sørgekantatene for kong Frederik V og dronning Louisa hører til hans hovedverk. I 1746 ble han tatt opp i Københavns frimurerlosje Zorobabel og i 1749 publiserte han samlingen Neue Freymaurerlieder mit bequemen Melodien.
Scheibe oversatte Holbergs verk til tysk, skrev en biografi om ham og publiserte en samlet, revidert 2. utgave av Der critische Musikus (1745), såvel som Abhandlung vom Ursprung und Alter der Musik (1754) og Über die musikalische Komposition (1773).
På denne tiden besøkte han København flere ganger for å lede oppføringer av sin musikk. Han trakk han seg helt tilbake i 1762 og døde 14 år senere.
Musikk-kritikeren Scheibe om sine samtidige
Scheibe holdt Johann Sebastian Bach og Georg Friedrich Händel for å være de beste komponistene av klaviaturmusikk, særlig på grunn av deres overlegent strukturerte og ornamenterte verk. Også som organist, cembalist og klavikordspiller regnet han Bach som uovervinnelig, bare Händel kunne sammenlignes. Bachs italienske konsert (BWV 971) proklamerte han som et forbilde som fortjente at alle komponister aktet det som et eksempel på en godt konstruert konsert.
Scheibe publiserte i 1737 en usignert essay formet som et brev der han uten å nevnte navn gikk til angrep på Bach. For å fornærme ham betegnet han Bach som en «Musicus»; den gang betød det nærmest «spillemann», mens Bach i virkeligheten var en svært godt utdannet musiker, riktignok mest gjennom egenstudier. Scheibe mente Bachs musikk var unaturlig, pretensiøs og holdt i en forvirrende stil. Fordi Bach skrev ut alle ornamentene i stedet for å overlate forsiringene til utøveren, ble melodiens og harmoniens skjønnhet tildekket. I tråd med tidens nye smak foretrakk Scheibe en melodistemme med akkompagnement, mens Bach skrev polyfone verk der alle stemmene var likeverdige, noe som førte til komplekse musikkverk. Scheibe mente at Bachs musikk var overlesset, affektert og overveldende i stedet for ren, naturlig og høytidsstemt, slik han mente det var verd å strebe etter.
Scheibes kritikk førte til at den berømte retorikk-dosenten Johann Abraham Birnbaum (1702-1748) tok Bach i forsvar. På grunn av sin Bach-kritikk ble, og blir, Scheibe uglesett av mange musikkvitere, spesielt Bachforskere.
Musikkverk
Scheibe var en av de viktigste representantene for opplysningstidens musikk, påvirket av den franske klassisismen og litteratene Johann Christoph Gottsched og Christian Wolff. Gjennom en rasjonell imitasjon av naturinntrykk og anvendelse av pedagogisk-moralske elementer i instrumentalmusikken beredte den grunnen for den «følsomme stilen» (empfindsamer Stil). Harmonien måtte underordne seg den uttrykksfulle melodien.
Inge Kristiane Brander karakteriserte Scheibes stil som grunnlagt på barokktidens idealer, men preget av en «streben etter et enklere og klarere musikalsk uttrykk, etter en vakker og følelsesladet melodi.»
Scheibe skriver i sin selvbiografi som Mattheson publiserte i 1740:
Fløytekomposisjonene hører til de få som ble trykt i Scheibes levetid, men publikasjonene er tapt, og stykkene kjennes bare gjennom avskrifter fra det Det Kongelige Bibliotek i København.
En nyhet for Danmark var pasjonsoratoriet som Scheibe oppførte i 1742 på Christiansborg slott. Den gang var oppføringer med store ensembler på mer enn et dusin medvirkende noe nytt og overveldende. Pasjonskantatene hans satte preg på tidens konsertliv i Danmark.
Scheibes mest produktive skaperperiode falt sammen med tiden ved Christiansborg slott. Slottet og musikkbiblioteket brant ned 26. februar 1794.
Brian Kidd
Brian Kidd (født 29. mai 1949, Collyhurst, Manchester i England) er en engelsk fotballtrener og tidligere fotballspiller.
Han er mest kjent for sin tid i Manchester United, der han blant annet scoret i Europacupfinalen i 1968, og i en årrekke var assisterende manager for Sir Alex Ferguson. Kidd er per 2013 assisterende manager i Manchester City.
Manchester United
Kidd ble oppdaget da han spilte i St. Patrick's Collyhurst, hvor også Nobby Stiles ble oppdaget. Dette var til stor glede for familien som var ivrige Manchester United-supportere. Han gikk gradene i Manchester United. Han ble knyttet til Manchester United gjennom en skoleguttkontrakt i desember 1963, og ble lærling i august 1964, før han endelig ble proff på 17-årsdagen i 1966. Helt fra Kidd ble oppdaget og kom under «vingene» til den legendariske manageren Sir Matt Busby, fikk han spille landskamper. Han spilte for skole-, junior- og U-23 landslaget, før han fikk A-landskamper for England (debut: 21. april 1970 mot Nord-Irland (3-1 på Wembley foran 100 000 tilskuere). Men han fikk bare to A-landskamper tilsammen (ett mål).
Han spilte så bra i Central League (reserveligaen) i 1966-67 at han fikk være med på sommerturnéen til Australia. Han imponerte på denne turneen og fikk dermed spille i Charity Shield (3-3 mot Tottenham). Ligadebuten for Manchester United kom 19. august 1967 mot Everton (1. divisjon, 1-3 borte, 61 452 tilskuere, sesongens første kamp). Etter bare én måned scorer han sitt første ligamål, i en 3-1 seier over West Ham United. I sin første sesong spilte han 38 ligakamper og scoret 15 mål som angrepsspiller. Kronen på verket ble 4-1 seieren mot Benfica i Europacupfinalen på Wembley Stadium, der Kidd scoret ett av målene i ekstraomgangene på sin 19-årsdag. Manchester United ble med denne seieren første engelske klubb til å vinne dette trofeet. I 1970 representerte han «Football League XI» mot «Scottish League XI» i en oppvisningskamp. Hans eneste mål for England kom 24. mai 1970 mot Ecuador, i en kamp England vant 2-0 i Quito foran 36 000 tilskuere. Kidd kom inn for Francis Lee.
Arsenal
Etter at Manchester United rykket ned til 2. divisjon i 1973-74, valgte Kidd å spille for Arsenal. Han ble kjøpt 12. juli 1974 for £110 000 som erstatning for Ray Kennedy som hadde blitt solgt til Liverpool. Ligadebut for Arsenal: 17. august 1974 mot Leicester City (1. divisjon, 1-0 borte, scoret vinnermålet, 26 448 tilskuere, sesongens første kamp). I Arsenal ble han i 2 år, uten at klubben opplevde sportslig suksess. Hans siste kamp for klubben kom mot Queens Park Rangers 19. april 1976 (1–2).
Manchester City
Kidd var en god venn med Manchester Citys midtstopper Mike Doyle, og ble lokket tilbake til Manchester av ham. Historien vil ha det til at Doyle ringte Kidd i juli 1976 og spurte hvordan han hadde det i London. Kidd svarte at han hadde det ok. Doyle spurte deretter hvordan det gikk med kona, og da var svaret «Hun er tilbake i Manchester. Jeg har en seng, et TV og en tekoker. Det er vel egentlig alt». Neste dag møtte Kidd kameraten Doyle og City-manager Tony Book på Grand Hotel i Manchester. Han signerte kontrakt noen dager etterpå, og kostet klubben £100 000 i overgangssum. I City fikk han sin beste målrate i karrieren. Etter han debuterte i sesongens første kamp gikk han bare glipp av 3 av 42 kamper den sesongen. Han scoret fire mål mot Leicester City og to mål mot Leeds United (to ganger) og Birmingham City. Han ble en viktig del av Tony Books strålende angrepslinje på slutten av 1970-tallet, med spillere som Dennis Tueart, Peter Barnes og Joe Royle. Første sesongen endte klubben bare ett poeng bak seriemester Liverpool.