cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Verdikjede
Modellen
Porters verdikjede deler bedriften i to typer aktiviteter; primæraktiviteter og sekundæraktiviteter (også kjent som verdiaktiviteter). Da disse to aktivitetsgruppene skal representere bedriftens kostnader så er også margin lagt inn som et tredje punkt. Margin er den fortjenesten bedriften har når kostnader er trukket fra. Aktivitetene som nevnes under kan også bli sport til egne avdelinger, som markedsføringsavdeling eller HRM avdeling, derfor kan ordet aktivitet og avdeling bli brukt om hverandre i litteraturen. Et annet viktig aspekt ved denne analysen er koblinger mellom aktivitetene innad i verdikjeden og med andre aktører i verdisystemet (leverandører og kunder).
Primæraktiviteter
Primæraktiviteter (eller primærprosesser) er aktiviteter som tar direkte del av verdiskapningen. Michael Porters generiske modell inneholdt fem overordnede aktiviteter som igjen kunne deles inn i bedriftsspesifikke aktiviteter :
Sekundæraktiviteter
Sekundæraktiviteter (eller sekundærprosesser) er aktiviteter som har som hovedformål å understøtte primæraktivitetene i deres arbeid. Porters generiske verdikjede har fire sekundæraktiviteter :
Underordnede aktiviteter
Under verdiaktivitetene (primær- og sekundæraktivitetene) finner vi flere underordnede aktiviteter, men disse er ofte bedriftsspesifikke. Michael Porter mente uansett at alle disse aktivitetene kunne plasseres i tre kategorier:
Koblinger
Til tross for at aktivitetene må kartlegges og analyseres individuelt så er koblinger mellom aktivitetene i verdikjeden og koblinger utenfor verdikjeden hensiktsmessig å analysere da mange av disse aktivitetene kan være forholdsvis like og mulige sammenslåinger og oppdelinger kan være hensiktsmessige. Koblingene deles inn i interne og eksterne koblinger.
Interne koblinger i verdikjeden kan føre til konkurransefortrinn på to måter; optimalisering og koordinering av aktiviteter. Samhandling mellom aktivitetene er viktig for å unngå at arbeid utføres dobbelt eller overlapper som følge av dårlig koordinering mellom aktivitetene.
Eksterne koblinger (også kjent som vertikale koblinger) tar for seg koblinger som aktiviteter har med andre utenfor bedriftens verdikjede. Eksterne koblinger kan komme i to varianter; vertikal intergrasjon og outsourcing.
Vertikal integrasjon er integrering av primæraktiviteter i forskjellige verdikjeder. Dette kan være en kunde som tar seg av en arbeidsoppgave som de før fikk en leverandør til å utføre eller en leverandør som ønsker å utføre en oppgave som før var gjort av en kunde. Her fjernes ledd fra godets verdisystem.
Outsourcing skjer ved å gi fra seg en del av bedriftens aktiviteter (sekundæraktiviteter) til andre som har denne aktiviteten som hovedtjeneste. Et eksempel er å overlate IT avdelingen som skal understøtte verdikjeden i produksjon av godet. Dette endrer ikke godets verdisystem, men skaper et helt nytt verdisystem.
Praktisk bruk
For å finne årsakene til en bedrifts konkurransefortrinn er det viktig at alle aktiviteter kartlegges. I tillegg må aktivitetene kunne isoleres og separeres, noe som vil si at en definert aktivitet kun gjør den jobben den skal gjøre og ikke inkluderer arbeidsoppgaver som tilhører andre aktiviteter. Hvis en aktivitet inkluderer arbeidsoppgaver den ikke har ansvar for blir det vanskelig å måle denne aktiviteten rettferdig da den kan bli ansvarliggjort for en annen aktivitets ansvar. Dette går også andre veier - det er viktig at arbeid ikke utelates fra en aktivitetsbeskrivelse. For å kartlegge aktivitetene satte Porter opp tre punkter som ville hjelpe ved å isolere aktivitetene:
Alternativ bruk
Verdikjeden ble i første omgang brukt som et analyseverktøy for bedriftsledere for å optimalisere driften. Modellen er senere blitt tatt i bruk i flere områder innenfor bedriftsstyring.
Kostnadsanalyse
Aktivitetsbasert kostnadsanalyse er en metode for å analysere kostnader som tar utgangspunkt i aktiviteter slik verdikjeden er satt opp. Dette i motsetning til tradisjonell kostnadsanalyse som legger sammen direkte kostnader og indirekte kostnader til en tilleggssats.
Strategisk kostnadsanalyse er en annen metode for å analysere kostnader i bedriften, men denne metoden er mest brukt for å optimalisere driften ved å se på ressursanvendelse og ikke til bruk for å beregne kostnadene direkte.
Kritikk
Selv om verdikjeden har oppnådd stor respekt ikke bare i akademiske sirkler, men også i praksis, så er den også blitt kritisert for å være altfor rettet mot ordinære produksjonsbedrifter med råvarer som går igjennom flere aktiviteter for å foredles til en sluttvare. I mange servicebedrifter blir det vanskelig å gjennomføre en slik analyse da disse ikke har en vare som kjøpes inn for å foredles, men for eksempel står overfor et problem som må løses. Et eksempel kan være forsikringsindustrien som ikke kjøper inn råvarer som foredles, men heller er en tjeneste som kunder ikke nødvendigvis benytter seg av/får levert.
Mo Zi
Mo Zi (kinesisk: 墨子, pinyin: Mòzǐ) det vil si Mester Mo (også kjent som Mo Di, Mo Ti, Moti, Mo Te, Mo-tsu og Me-Ti), var en kinesisk filosof på 400-tallet f.Kr. Hans fødselsår angis av og til som 470 f.Kr., og dødsåret til 391 f.Kr., men da er gjetning involvert. Han stammet fra staten Lu, eller mer nøyaktig fra Teng, en av Lus vasaller. Han er også kjent under det latiniserte navn Micius.
Han virket hovedsakelig i det nordlige Kina og grunnla den filosofiske læreretningen som kalles mohismen (墨家 mòjiā). Den stramt organiserte mohistiske skole var allerede på 200-tallet blitt oppspaltet i tre grunner. Etter ytterligere ett hundre år hadde den for det meste mistet sin innflytelse.
I motsetning til i tilfellet Konfucius skal Mozi selv ha forfattet i det minste en del av de mange skrifter som tilskrives ham.
Kong Edvards stol
Kong Edvards stol (engelsk King Edward's Chair, også kjent som St. Edvards stol og Kroningsstolen) er tronen den britiske monarken sitter på under kroningsseremonien.
Stolen ble laget for Edvard I i 1296. Den har en hylle under setet, som er tilpasset Stone of Scone, den skotske kroningssteinen som Edvard hadde tatt med i den hensikt å innpasse den u kroningsstolen. Denne steinen ble liggende under stolen inntil 1996, selv om Northamptontraktaten av 1348 inneholdt et punkt om tilbakelevering. Avtalen som ble inngått i 1996 innebærer at steinen skal lånes tilbake ved neste kroning. Tronen har ikke navn etter Edvard I, men etter helgenkongen Edvard bekjenneren. Den står i St. Edvards kapell i Westminster Abbey.
Stolen har i løpet av nesten åtte århundrer bare blitt fjernet fra Westminster Abbey to ganger. Den første gangen var da Oliver Cromwell flyttet den til Westminster Hall for å bruke den som trone der, og den andre var under andre verdenskrig da den ble evakuert til Gloucesterkatedralen på grunn av bombingen av London.
Utforming
Stolen er en trone, hvilket vil si at den har armlener og rygg. Ryggen er høy. Den er skåret ut i gotisk stil. Bena er formet som fire forgylte løver; de som holder stolen nå er fra en restaurering i 1727. Snekkeren som laget den, en Master Walter, fikk 100 skilling for arbeidet, hvilket var en stor sum i 1296.
Det ser ut til at stolen opprinnelig var rikt dekorert med maleri og bladgull. Det finnes spor av maling på ryggen som er tolket som et bilde av Edvard bekjenneren.
Lenge kunne besøkende få sitte litt på stolen mot en liten avgift. I dag fremstår den med bart treverk, og det mange legger mest merke til er initialene som tidlige turister, korgutter, pilegrimer og skolegutter risset inn i 18. og 19. århundre. Hjørnestolpene er noe skadet av suvernirjegere med lommekniver.
Stolen er nå godt beskyttet, men kan sees på nokså nært hold dersom man blir med på en organisert omvisning i kirken.
John Ashbery
John Ashbery (født 28. juli 1927 i Rochester i New York, død 3. september 2017 i Hudson i New York, USA ) var en amerikansk poet og forfatter. Han utga mer enn 20 bøker med dikt og vant nesten samtlige av de største amerikanske prisene for poesi, inkludert Pulitzer-prisen i 1976 for poesi. Han oversatte også fra fransk.
Bakgrunn
Ashbery vokste opp i den nordlige del av delstaten New York. Gan var sønn av Helen (født Lawrence), biologlærer, og Chester Frederick Ashbery, gårdbruker. Han hadde oppveksten på en bondegård nær Ontariosjøen. Hans bror døde mens de begge var barn. Ashbery hadde skolegang på gutteskolen Deerfield Academy, der han leste diktere som W.H. Auden og Dylan Thomas og selv så smått begynte å dikte.
Han studerte ved Harvard University, der han ble kjent med Kenneth Koch, Frank O’Hara og James Schuyler.
Karriere
Fra midten av 1950-tallet mottok han et Fulbright Fellowship samtidig som han bodde i Frankrike. Han fungerte som kunstredaktør for den europeiske utgaven av avisa New York Herald Tribune. Samtidig oversatte han amerikanske bøker til fransk og moderne fransk litteratur til engelsk.
I denne perioden bodde han sammen med den franske poeten Pierre Martory. Etter sin hjemkomst til USA fortsatte han sin karrière som kunstkritiker for forskjellige magasiner i New York, samtidig som han jobbet i redaksjonen for ARTNews frem til 1972. Flere år senere begynte han som redaktør i avisa Partisan Review der han arbeidet frem til 1980.
I 1963 ble Ashbery kjent med reklamemannen, poeten og kunstneren Andy Warhol. De møttes for første gang på en planlagt poesilesing ved Literary Theatre i New York.
Gualberto do Rosário
Gualberto do Rosário (født 1950) er en kappverdisk politiker. Han var statsminister på Kapp Verde fra 2000 til 2001.
John Ashbery
Karriere
Tidlig på 1970-tallet begynte Ashbery å undervise ved Brooklyn College. En av hans studenter var poeten John Yau. På 1980-tallet flyttet han til Bard College, hvor han ble professor i språk og litteratur, en posisjon han hadde fram til 2008 da han pensjonerte seg. Siden fortsatte han å vinne flere priser for sin poesi.
Han var medlem av Akademiet av amerikanske poeter. Ashbery bodde delvis i New York og delvis i sin leilighet i Hudson i New York, som han delte med sin partner David Kermani.
Gualberto do Rosário
Fra 1991 til 1993 var do Rosário minister for fiskeri, landbruk og landlig utvikling i Kapp Verde.
11. mai 1998 ble han utpekt til landets første visestatsminister. Da hadde han vært finansminister fra 1997. I juli 2000 ble han valgt til partileder for «Bevegelsen for demokrati» (MpD). Da Carlos Veiga gikk av som statsminister i juli 2000, for å stille som kandidat ved presidentvalget i 2001, tok do Rosarió over vervet med ansvar for å holde nyvalg. Han gikk av 1. februar 2001, etter at opposisjonspartiet PACIV hadde vunnet valget. I august 2001 trakk han seg også fra partiledervervet.
Han stilte i 2008 som uavhengig kandidat ved kommunevalget i St. Vincent.
Anvari
Anvari (født 1126, død 1189), fullt navn Awhad ad-Din 'Ali ibn Mohammad Khavarani eller Awhad ad-Din 'Ali ibn Mahmud (persisk: انوری اوحد الدین علی ابن محمد), var en av de største persiske poetene.
Han ble født i Abivard (nå i Turkmenistan) og døde i khorasansk Balkh (nå i Afghanistan), og studerte vitenskap og litteratur ved det kollegiale instituttet i Toon (nå Ferdows i Iran). Han utdannet seg til en berømt astronom og poet.
Anvaris panegyriske dikt til ære for seldsjukkenes sultan Ahmed Sanjar (1117–1157), herskeren av Khorasan, gjorde at han vant kongelig gunst og lot ham fortsette å være under beskyttelse av to av etterfølgerne til Sanjar. Imidlertid falt han i unåde hos kongedømmet i oktober 1185, da hans profeti om katastrofer mislyktes, og han ble tvunget til å leve et liv i vitenskapelig tjeneste. Han tok til slutt sitt eget liv i 1189.
Anakonda-planen
Anakonda-planen er navnet som brukes på strategien som ble brukt for å kue utbryterstatene i den amerikanske borgerkrigen. Den ble foreslått av øverstkommanderende general Winfield Scott. Den la stor vekt på blokade av havnene i sør og la opp til en fremrykning ned Mississippi-elva for å dele Amerikas konfødererte stater i to. Siden blokaden ville være nokså passiv, ble den latterliggjort av dem som ønsket mer aktiv krigføring og som sammenlignet den med buktningene til en anakonda som kveler sitt offer. Sammenligningen med slangen brente seg fast og gav forslaget dets vanlige navn.
Planen og dens kritikk
I begynnelsen av borgerkrigen hadde den foreslått strategien for krigen mot Sørstatene to viktige punkter. For det første skulle alle havnene i utbryterstatene blokkeres så godt som mulig, for det andre skulle en sterk styrke på kanskje 80 000 menn bruke Mississippi-elva som ferdselsåre til å trenge fullstendig gjennom Konføderasjonen. Spydspissen skulle bestå av en relativt liten amfibiestyrke, hærstyrker transportert av båter og kanonbåter i støtte. Disse skulle rykke raskt fremover og ta de konfødererte stillingene ned langs elva. Etter denne styrken skulle en mer tradisjonell armé følge som marsjerte bak dem for å sikre seirene. De avsluttende slagene ville være ved fortene nedenfor New Orleans. Da de falt, ville elva være i føderale hender fra dens kilde til munningen, og opprørerne ville være delt i to.
Den fullstendige strategien kunne ikke settes i verk umiddelbart siden det ikke eksisterte krigsskip av den type som var tiltenkt Mississippi-felttoget. Den amerikanske marinen var for liten til å opprettholde blokaden i de første månedene av krigen. Det ville ta tid å samle og trene styrkene som trengtes for å utføre fremrykningen, tid som kritikere av planen ikke ønsket å gi militæret. Derfor ble Scotts plan i stor grad latterliggjort. Hans motstandere ba om et umiddelbart felttog over land, rettet primært mot Konføderasjonens hovedstad i Richmond i Virginia. De hevdet at dersom noen få festninger ble tatt, ville Konføderasjonen kollapse.
Konflikten var ikke den korte affærene som Scotts kritikere tenkte seg. I fire år med krig opprettholdt den føderale marinen en blokade som svekket Sørstatene, selv om effekten av den på krigsforetaket fremdeles diskuteres. Konføderasjonen ble i tillegg delt i to av et felttog basert på Mississippi-elva, og det er i dag enighet om at dette nederlaget for Sørstatene var minst like viktig for opprørets kollaps som slagene i øst som så lenge dominerte offentlighetens og historikernes oppmerksomhet. Den nordlige seieren lignet dermed i stor grad det Scott foreslo i krigens tidlige dager.
Dalane Energi
Dalane Energi AS et energikonsern som driver med kraftproduksjon og salg av strøm. Konsernet har forretningskontor i Eigersund kommune i Rogaland. Konsernet består av de to heleide datterselskapene Dalane Kraft AS og Dalane Nett AS. I tillegg har konsernet etablert Skina AS.
Anakonda-planen
Planens opprinnelse
Anakonda-planen hadde en historisk utvikling, både i sin opprinnelse og måten det ble brukt i erfaringer fra kampene. Blokaden hadde allerede blitt proklamert av president Lincoln. 19. april 1861, en uke etter bombardementet av Fort Sumter som markerte krigsutbruddet, annonserte han at havnene til alle utbryterstatene, fra Sør-Carolina til Texas, skulle legges under blokade. Senere ble Virginia og Nord-Carolina lagt til da de også brøt ut. Denne ordren var gjeldende helt til krigen var slutt, dermed eksisterte blokaden uavhengig av Scotts plan.
Dalane Energi
Konsernet har også eierandeler i selskapet Altifiber. Altifiber er Altibox-partner.
Anakonda-planen
Planens opprinnelse
Tidlig i utbryterbevegelsen var statusen til grensestatene Missouri, Kentucky, Maryland og Delaware som alle tillot slaveri, usikker. Alle unntatt Delaware hadde sterke interesser i Sørstatene. Missouri var preget av intern konflikt som tilsvarte borgerkrigen i miniatyr, Maryland ble holdt i Unionen ved å fengsle mange av opposisjonsfraksjonen og Kentucky forsøkte å beholde freden ved å erklære seg nøytral. Kentucky ville hverken hjelpe Nordstatene eller Sørstatene dersom de gikk med på å la staten være i fred.
Siden kongressen ikke var samlet til å godkjenne presidentens initiativ til å slå ned opprøret, falt byrden på å skaffe styrker til krigen på de lojale statenes regjeringer. Ohio var særlig aktive i dette, og skaffet seg tidlig tjenestene til George B. McClellan som skulle tjene som kommandant over deres milits som generalmajor. I løpet av noen få uker ble statsmilitsene innlemmet i den nasjonale tjenesten og militsene fra Indiana og Illinois ble lagt til hans ansvar. Fra denne maktposisjonen følte han seg forpliktet til å skrive et brev datert 27. april 1861 til general Scott hvor han fremla sin strategi. Han foreslo en umiddelbar marsj mot Richmond ned langs Kanawha-elva. Alternativt, dersom Kentucky forlot Unionen, foreslo han en marsj tvers over staten som skulle ta Nashville. Etter dette ville han «handle etter omstendighetene».
Dalane Energi
Kraftverk eid av Dalane Kraft
Anakonda-planen
Planens opprinnelse
Scotts anbefaling av McClellans brev som han sendte videre til presidenten, viser at han vurderte strategien, men den var ikke hans foretrukne. For det første var ikke Kanawha særlig brukbar til vanntransport, slik at marsjen måtte gå til fots. Dermed ville marsjen være utsatt for sammenbrudd av menn, hester og utstyr. Mer alvorlig var det at det vestlige Virginia (Vest-Virginia hadde ennå ikke delt seg fra Virginia) fremdeles var svært for Unionen. Ifølge Scotts anslag var fem av syv mot utmeldingen fra Unionen. En invasjon slik det var foreslått ville støte fra seg mange av disse innbyggerne og ville utsette både fiender og venner for krigens ødeleggelser. Det samme argumentet kunne overføres til Kentucky. Kanskje var det mest ødeleggende at krigen slik den var foreslått ville underlegge seg Konføderasjonen bit for bit, mens grensestatene ville bære det meste av byrdene, «i stedet for å omslutte dem alle (nesten) på en gang ved hjelp av en rekke av havner på Mississippi til munningen fra Ohio-elva og med blokadeskip ved kystlinja. »
Kimen i Scotts Anakonda-plan er synlig i denne anbefalingen. I løpet av noen få dager hadde han fått tenkt mer på dette, og han sendte inn sitt eget forslag i et brev til McClellan den 3. mai 1861. Et nytt brev, datert 21. mai, var hans siste utkast av planen.
General Scott klarte ikke å overbevise regjeringen om sin strategiske visjon. Han måtte trekke seg før året var omme på grunn av at han var gammel og svekket. Han ble erstattet som øverstkommanderende av nettopp McClellan.
Utviklingen langs Mississippi
Under McClellan og hans etterhvert seierherre i vest, generalmajor Henry Wager Halleck, ble Mississippi noe en noe forsømt krigsskueplass for operasjoner i vest. Halleck, med McClellans støtte, hadde mer tro på å vende fiendens festninger langs Mississippi enn å angripe dem direkte. Derfor beveget han seg bort fra elva. Slik han så det var Tennessee-elva den «store strategiske linja i det vestlige felttoget», ikke Mississippi.
Marinedepartementet forble derimot fast bestemt på ideen om å åpne Mississippi. Departementet under assisterende marineminister Gustavus Vasa Fox bestemte seg tidlig for at New Orleans kunne erobres av en marineekspedisjon fra Mexicogulfen, og så ville alle andre byer som grenset til elva falle fremfor å utsettes for bombardement. Oppgaven med å ta New Orleans ble gitt til kaptein (senere admiral) David Glasgow Farragut som fulgte sine egne planer for slaget. Han førte flåten sin forbi fortene som beskyttet byen fra sør om natten 24. april 1862 og tvang byen til å overgi seg. Etter å ha reparert skipene sine fra skadene de fikk mens de passerte fortene, sendte han dem opp langs elva hvor de lyktes i å få overgivelsen til Baton Rouge og Natchez. Rekken med enkle erobringer tok slett ved Vicksburg, siden Konføderasjonens stilling der lå på små klipper som var høye nok til å gjøre dem uinntagelige for marinens kanoner på den tiden.
Etter tapet av Island Number 10 kort tid før Farragut tok New Orleans, hadde Konføderasjonen oppgitt Memphis og etterlot seg bare en liten styrke for å foreta en forsinkende operasjon. Tidlig i juni ble dette feid til side av kanonbåter fra Western Gunboat Flotilla (som kort tid etterpå ble endret til Mississippi River Squadron) og en samling av veddere fra krigsdepartementet, og Mississippi var åpen ned til Vicksburg. Dermed ble byen det eneste punktet langs elva som ikke var i føderale hender.
Hæren under Halleck unnlot igjen å gripe muligheten. Han sendte ikke en gang en liten styrke for å hjelpe skipene, og snart ble Farragut tvunget av fallende vannivå til å trekke sine store fartøy til nærområdet til New Orleans. Hæren forsøkte ikke å ta Vicksburg før november, og da var den under lederskapet til generalmajor Ulysses S. Grant etter at Halleck ble kalt tilbake til Washington for å erstatte McClellan som øverstkommanderende.
Innen Frant ble kommandant i vest, hadde Sørstatshæren klart å befeste Vicksburg og Port Hudson. Denne strekningen mellom byene på noe mer enn 210 km ble det siste kontaktpunktet mellom den østlige delen av Konføderasjonen og området vest for Mississippi. Regjeringen til president Jefferson Davis i Richmond var uten tvil klar over viktigheten til dette området og styrket begge stillingene. Ledelsen i Vicksburg ble overført fra brigadegeneral Martin L. Smith til generalmajor Earl Van Dorn og videre til generalløytnant John C. Pemberton. Størrelsen på forsvarsstyrken økte i takt med den økende graden til kommandanten.
Vicksburg-felttoget endte til slutt opp som en beleiring som tok slutt den 4. juli 1863 da Pemberton overgav seg med hele sin styrke. På den tiden bestod hæren hans av rundt 29 500 menn.
Da nyheten om at Vicksburg hadde falt nådde garnisonen i Port Hudson, visste generalmajor Franklin Gardner, kommandanten der, at ytterligere motstand var meningsløst. Han overgav sin post og dens garnison til Federal Army of the Gulf og dens kommandant generalmajor Nathaniel P. Banks den 9. juli 1863. Dermed, med Abraham Lincolns ord, «renner igjen Vannets Far uhindret til havet».
Utviklingen i blokaden
Anakonda-planen slik den ble foreslått av Scott støttet seg på blokaden, slik han sa det, «for å omslutte opprørsstatene og få dem til å gi opp med mindre blodsutgytelser enn gjennom noen annen plan. » I den grad han så for seg direkte kamper, skulle de begrenses til det sentrale angrepet ned Mississippi. Men det er nesten sikkert at han ikke forutså graden av voldeligheter som den provoserte frem. Blokaden måtte også modifiseres på grunn av hendelser som førte til mye av det blodbadet han håpet å unngå.
Scotts forslag med tanke på blokaden var ikke egentlig en strategi, men den henvises ofte til det av historikere. Den anslo ikke styrkene som ville trenges for å bevokte 4800 km kystlinje i utbryterstatene. Den vurderte ikke øremerking av ressurser. Den satte helt ikke frem en tidsplan, eller nevnte særlig bekymringsfulle punkter. Mye av dette ble senere gjort av Blockade Strategy Board, en gruppe som ble satt sammen på oppfordring fra marinedepartementet, men også med representanter fra både hæren og finansdepartementet. I løpet av sommeren 1861 utgav styret en rekke rapporter som anbefalte hvordan blokaden best kunne opprettholdes ved å ta i betraktning kystens topografi, de relative merittene til de forskjellige havnene, motstanden det var sannsynlig å møte og skipstypene som ville bli brukt på begge sider. Styrets anbefalinger med tanke på Gulfkysten var nokså omtrentlige og ble stort sett ignorert, men blokaden på atlanterhavskysten fulgte deres plan nokså nøye.
Atlanterhavskysten
Fra begynnelsen av innså alle involverte at blokadeskipene måtte være dampskip. Dette gjorde at en av de første betingelsene for en effektiv blokade måtte være at en hadde tilgang til en havn som kunne fungere som kullstasjon nær den sørlige enden av blokadelinjen. Dersom dette manglet, ville blokadeskipene tilbringe det meste av sin tid med å seile til og fra havnen for å laste mer kull. Men alle brukelige havner sør for Chesapeake Bay ble holdt av Sørstatene. For å etablere blokaden, måtte minst en av dem bli tatt av føderale styrker. Dermed ble blokaden umiddelbart endret fra en ren operasjon til havs til en i det minste begrenset okkupasjon av fiendtlig territorium.
Styret anbefalte at Fernandina i Florida skulle tas som det sørlige ankeret i blokaden, men to andre stillinger ble tatt før Fernandina. Et par mindre fort i Nord-Carolina nær Cape Hatteras ble tatt av Unionens styrker 28.-29. august 1861. Den 7. november resulterte en betydelig flåteoperasjon ved Port Royal i Sør-Carolina til at en dypvannshavn halvveis mellom Savannah og Charleston ble tatt. Hatteras-ekspedisjonen ble planlagt som et raid. Planen var at det kun skulle holdes lenge nok til å blokkere Hatteras Inlet. Men den endret seg til en okkupasjon og førte tidlig neste år til en full invasjon (den såkalte Burnside-ekspedisjonen som inkluderte erobringen av Roanoke Island) som etablerte hæren permanent i det østlige Nord-Carolina. Port Royal ble raskt brukt som base for å gjøre blokaden av Savannah nesten fullstendig, men det var ikke like enkelt å avskjære Charleston. Blokadebryterers bruk av havnen ble begrenset, men for å stenge den fullstendig, krevdes noe av de bitreste og mest standhaftige kampene i krigen.
Da Fernandina ble tatt tidlig i mars 1862, var krigen nesten et år gammel, og noen viktige endringer hadde funnet sted. Etter nederlagene til Konføderasjonen ved fortene Henry og Donelson i Tennessee og Roanoke Island i Nord-Carolina, bestemte krigsdepartementet i Richmond seg for å konsentrere sin armeer i vitale indre områder og fjernet dem fra store deler av kysten. Kun noen få betydelige havner skulle forsvares. Kun tre av disse var ved atlanterhavskysten: Wilmington, Charleston og Savannah. Dette fikk bare konsekvenser for de to første av disse, kun åtte dampdrevne blokadebrytere ankom havner i Georgia eller det nordlige Florida i løpet av hele krigen.
Blokaden av Charleston utviklet seg til et felttog mot byen der både hæren og marinen deltok. Dette ble ikke fullført før krigens siste dager. Tidlig i krigen forsøkte den føderale marinen å blokkere inngangen av havnen ved å senke holker i kanalene, men dette viste seg å være ineffektivt eller verre. Senere ble blokadeskip brukt i det avbrutte angrepet på Fort Sumter den 7. april 1863. De gav også artilleristøtte til infanteriangrepene på Battery Wagner den 11. og 18. juli 1863. Etter at begge disse forsøkene på å ta batteriet mislyktes, forble skipene aktive i beleiringen som til slutt endte med at det ble tatt. Unionen var etter dette i stand til å sette opp sine egne kanoner ved munningen av havnen, og selv om byen fortsatte å gjøre motstand, var den ikke lenger det foretrukne målet for blokadebryterne.
Mens alt dette pågikk var ikke de lokale forsvarsstyrkene passive. Omfattende forsøk på å bryte blokaden inkluderte bruken av torpedoer (miner) og bevæpnede skip som skulle senke eller sette de føderale fartøyene ut av spill. Oppfinnsomme metoder for å oppnå dette målet resulterte i utviklingen av ubåter og torpedobåter.
I kontrast til dette var blokaden av Wilmington nokså konvensjonell og er fokuset for det meste av debatten med tanke på blokadens effektivitet. Etter midten av juli 1863 da Charleston for det meste var forseglet, gikk det meste av handelen mellom Konføderasjonen og Nord-Europa gjennom Wilmington. Havnen forble den viktigste nesten helt frem til slutten av krigen da Fort Fisher ved munningen av Cape Fear-elva ble tatt av Unionens styrker i januar 1865.
Gulfkysten
Blokaden av Konføderasjonens havner ved Mexicogulfen var mindre viktig enn den ved Atlanterhavet. Ikke bare var de lengre unna sentrene til blokadebryternes aktivitet i Bermuda og Nassau, men skipene som forsøkte å nå dem fra Atlanterhavet måtte passere Florida Keys som Unionen hadde kontroll over gjennom hele krigen. Florida Keys fungerte som base for blokadeskvadronene i gulfen (senere østgulfen). Samme avgjørelse som førte til at de fleste havnene ved Atlanterhavet ble oppgitt, gjaldt også gulfen, med det result at bare Mobile, New Orleans og Galveston var beskyttet. Brownsville/Matamoros ved munningen av Rio Grande var et spesialtilfelle var et spesialtilfelle på grunn av dens internasjonale implikasjoner. Galveston ble erobret av føderale styrker den 4. oktober 1862, men ble tatt tilbake av opprørerne 1. januar året etter. Blokadebrytere kunne dra hit resten av krigen, men i likhet med resten av området vest for Mississippi var den verdiløs etter tapet av Vicksburg.
Blockade Strategy Board hadde anbefalt at Ship Island som ligger i gulfen mellom Mobile og New Orleans, skulle tas og bli brukt som base for blokadeskvadronene i vestgulfen. Dette ble enkelt gjort, da den 16. september 1861 ble oppgitt av opprørsstyrken der. De fryktet at de ville bli avskåret fra fastland og forlot øya. Frykten deres var berettiget. Dagen etter ankom USS «Massachusetts» og satte i land føderale tropper for å ta øya. Men nesten umiddelbart etterpå ble øya endret fra base og kullstasjon til en viktigere funksjon. Den ble oppsamlingspunktet for angrepet på Mississippi-fortene Jackson og St. Philip som dekket New Orleans.
Etter at New Orleans falt til Unionsflåten under Farragut den 29. april 1862, var Mobile det eneste alvorlige problemet for blokaden. Det forble den, i likhet med Wilmington, helt frem til sent i krigen. Farragut fikk i august 1864 tillatelse fra marinedepartementet og styrker fra krigsdepartementet til å ta fortene i inngangen til Mobile Bay. Etter hans berømte «Damn the torpedoes»-ferd i full fart forbi fortene, falt de og ble okkupert av føderale soldater. Selve Mobile forble i Konføderasjonens kontroll, men den var ikke lenger brukbar som havn.
Litteratur
南北战争
Jordan under Sommer-OL 2012
Jordan deltok under Sommer-OL 2012 i London som ble arrangert i perioden 27. juli til 12. august 2012. Ni utøvere, fem menn og fire kvinner deltok i fem sporter, friidrett, hestesport, svømming, taekwondo og boksing. Det var niende gangen Jordan deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer. Taekwondoutøveren Nadin Dawani var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Figurer i The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Dette er en liste over The Legend of Zelda: Ocarina of Time-rollefigurer.
Link
I Ocarina of Time er Link, også kjent som «Hero of Time» (Tidens helt), en Hylian som er oppdratt som en Kokiri i Kokiri Forest. Han har evnen til å reise gjennom tid, og dermed til og fra sin voksen- og barnekropp, gjennom kraften til Master Sword. Han er fortsatt kledd i den klassiske standardgrønne (eller «Kokiri») tunikaen og hatten som viste seg i tidligere spill, og har et velkjent mangfold av våpen som igjen er brukt i senere eventyr. Dette er den samme Link som opptrer i Majora's Mask. Han er også venstrehendt.
Prinsesse Zelda
Prinsesse Zelda er Hylian-prinsessen av Hyrule. Hun har magiske krefter, og hun så ødeleggelsen av Hyrule i en drøm. Hun flyktet fra slottet sitt med sin vokter, Impa, for å unnslippe Ganondorf og gir Ocarina of Time til Link. Hun kler seg ut som Sheik og gjemmer seg, men viser seg av og til for å hjelpe Link i hans søken. Hun avslører den virkelige identiteten sin senere i spillet, som fører til at Ganondorf kidnapper henne. Link kjemper mot Ganondorf for å redde henne. Hun er meget dyktig til å bruke pil og bue.
Ganondorf
Ganondorf er hovedskurken i Ocarina of Time. Hans mål i livet er å lokalisere og gjenvinne Triforce fra Sacred Realm i Temple of Time. Slik kan han overta Hyrule og regjere med jernhånd. Link, Prinsesse Zelda og Navi planlegger å stoppe ham og lover at han aldri skal få legge sine hender på de hellige trianglene. Etter sin syv år lange hvile bekjemper Link fem viktige templer og vekker seks vismenn. Han møter endelig Prinsesse Zelda, nå 17 år gammel, og han står til slutt ansikt til ansikt med Ganondorf på toppen av Ganons slott for et siste oppgjør. Litt ut i kampen forvandles Ganondorf til et monster kalt Ganon. Bevæpnet med Master Sword og ledet av Prinsesse Zelda, Navi og de seks vismennene (Rauru, Saria, Darunia, Prinsesse Ruto, Impa og Nabooru) forviser Link Ganondorf til Sacred Realm. Ganondorf ble avsatt fra tronen, men han holdt fortsatt Triforce of Power. Han kunngjorde at Zelda og Links etterkommere ville lide en dag når seglet på hans fangenskap ble brutt. Dette så ut til å lede opp til hendelsene i A Link to the Past.
Navi
Navi (sannsynligvis fra navigator/navigasjon) er en fekompanjong som er befalt av Great Deku Tree i Kokiri Forest til å hjelpe Link i hans søken. Hun er en av de fire hovedrollefigurene i spillet. Alle Kokirier har fekompanjonger, men siden Link egentlig er en Hylian, mottok han ikke en før Navi ble med ham ved begynnelsen av hendelsene i Ocarina of Time. Fra et gameplay-perspektiv fungerer Navi hovedsakelig som en programvareagent som peker ut signaler i miljøet og hjelper spilleren å lære kontrollene samt få spillhistorien til å gå framover. Navi gir som oftest rådene sine ved at spilleren bruker Z-sikting på en fiende og deretter trykker C-oppoverknappen.
Etter Link er sent tilbake til sin egen tid, flyr Navi vekk. Når Navi forsvinner etter Ocarina of Time, går Link ut for å lete etter henne (som er hintet i begynnelsen av Majora's Mask ved et lydsignal).
Saria
Saria er en pen, talentfull og beundrende Kokiri-jente som ble venn med Link mens han vokste opp i Kokiri Forest. Som alle Kokirier er hun ikke i stand til å forlate skogens grenser. Hun gir Link «Fairy Ocarina» når han drar til Hyrule Castle, og lærer ham også senere Saria's Song, som via magiske krefter gjør at Link kan kommunisere med henne over lange avstander. Når Link returnerer som voksen, kontakter han Saria via ocarinaet. Hun forklarer at skogens ånder kalte etter henne fra Forest Temple. Da hun gikk for å undersøke, ble hun fengslet av onde ånder og monstre. Link redder henne ved å beseire de fire Poe Sisters og Phantom Ganon. Saria blir vekket opp som Forest Sage og overrekker Link «Forest Medallion».
Referanser
en:Characters in The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Salah Salim Ali
Salah Salim Ali (født 1. mars 1958) er en irakisk forfatter. Han har en bachelorgrad fra Universitetet i Mosul i 1976 og mastergrad fra Bath University i 1982. Siden da har han forsket på oversettelse og kontrastiv lingvistikk mellom engelsk og arabisk.
Han hadde en lederstilling og underviste ved universitetet i Mosul. Under Saddam Husseins regime tilbrakte han et år i fengsel, anklaget for spionasje. Etter Saddam Husseins fall arbeidet han som tolk i Irak og fikk mange trusler. Hans datter ble kidnappet og han måtte betale 70 000 dollar i løsepenger for henne, noe som satte ham i stor gjeld.
I 2006 kom han til Kristiansand som fribyforfatter. Han ble knyttet til Stiftelsen Arkivet og har skrevet flere artikler og deltatt på internasjonale konferanser i Slovenia, Storbritannia og Tyskland mens han har vært i Norge.
Henrik Sjögren
Henrik Samuel Conrad Sjögren (født 23. juli 1899 i Köping, død 17. september 1986 i Lund) var en svensk lege og oftalmolog. Han beskrev sykdommen keratoconjunctivitis sicca, bedre kjent som Sjögrens syndrom.
Oksidasjonsmiddel
Oksidasjonsmiddel er et stoff som oksiderer et annet, og da selv blir redusert.
Vanlige oksidasjonsmidler
Oksygen er et oksidasjonsmiddel. Andre vanlige oksidasjonsmiddel er:
Josefus
Josefus eller Titus Flavius Josefus (hebraisk:, Yosef ben Matitjahu; gresk: Φλάβιος Ἰώσηπος; født i 37 , død ca. 100 e.Kr.) , var en jødisk-romersk lærd, historiker og hagiograf. Han ble født i Jerusalem – den gang en del av romersk Judea – av en far som nedstammet fra jødiske prester og en mor som hevdet kongelig avstamming.
Han kjempet innledningsvis imot romerne under den første jødisk-romerske krig som leder for de jødiske styrkene i Galilea. I  67 e.Kr. overga han seg til romerske styrkene, som ble ledet av skatteinnkreveren Vespasianus etter en seks ukers beleiring av Jotapata (Yodfat). Josefus hevdet jødiske profetier om Messias som utløste krigen, noe som hadde referanser til at Vespasianus skulle bli keiser av Roma. Etter at Josefus overga seg besluttet Vespasianus å beholde ham som en slave, og da antagelig som tolk. Etter at Vespasianus faktisk ble keiser i 69 e.Kr. ble Josefus gitt friheten og tok keiserens familienavn Flavius. Flavius Josefus gikk helt over på romersk side og ble gitt romersk statsborgerskap. Han ble rådgiver og venn av Vespasianus’ sønn Titus, og fungerte som hans oversetter da Titus ledet beleiringen av Jerusalem i 70 e.Kr. Da beleiringen ikke greide å hindre det jødiske opprøret, ble resultatet at byen ble ødelagt, samt plyndringen og tilintetgjørelsen av det andre tempelet i Jerusalem.
Josefus skrev jødenes historie med særlig vektlegging på det første århundret e.Kr. og den første jødisk-romerske krig (66–70 e.Kr.), inkludert beleiringen av Masada, krigens siste desperate hendelse. Han viktigste verk var Den jødiske krig (rundt 75 e.Kr.) og Den jødiske oldtid (rundt 94 e.Kr.). Den jødiske krig fortalte om det jødiske opprøret mot den romerske okkupasjonen. Den jødiske oldtid fremstilte verdenshistorien fra et jødisk perspektiv for et tilsynelatende gresk og romersk publikum. Disse verkene har gitt verdifull innblikk i jødedommen på hundretallet e.Kr. De har gitt forståelse for bakgrunnen til tidlig kristendom, blant annet ved at Josefus er den første ikke-kristne forfatter som omtaler Jesus, og således bekrefter hans historiske eksistens. Kvantifisert i mengden data i forhold til Bibelen, «gir Josefus oss omtrent tre hundre ganger så mye informasjon om Herodes den store som det Matteusevangeliet gjør, eller ti ganger så mye om Pontius Pilatus.»
Liv og virke
Josefus ble født i Jerusalem i en av byens fremste familier. Han introduserte seg selv på gresk som Iōsēpos (Ιώσηπος) og som sønn av Matthias (Ματθίας; 6–70), en etnisk jødisk prest, som nedstammet fra den første av de opprinnelige 24 presteordener i Jerusalem. Faren hadde to barn hvor Josefus var yngst og hans eldre bror hadde navn etter faren. Deres mor, hvis navn ikke er kjent, var en aristokratisk kvinne som nedstammet fra det kongelige, hasmoneiske dynasti. Josefus vokste opp i Jerusalem og ble utdannet sammen med sin bror.
I ung alder begynte han å studere de fremste religiøse sektene, fariseerne, saddukeerne og esseerne. Han foretrakk de asketiske esseerne da han i tre år bodde i ødemarken som en disippel av en eneboer som het Bannus. Han forlot denne asketiske retningen da han var nitten år gammel og dro til Jerusalem hvor han slo seg sammen med fariseerne, før han senere kritiserte dem kraftig.
Da Josefus var tidlig i tjueårene, var han en av de som ble utvalgt til å reise til Roma for å forhandle med keiser Nero om å få løslatt tolv jødiske prester som prokuratoren Felix hadde sendt dit for å bli dømt av keiseren. Underveis led han skipbrudd i Adriaterhavet og bare åtti av de de omkring seks hundre passasjerene ble berget. I Roma ble han presentert for keiserinne Poppaea av en jødisk skuespiller, og på grunn av hennes innflytelse lyktes Josefus med sitt oppdrag. Da han kom tilbake til Jerusalem var det på gang et opprør mot romerne, og Josefus greide ikke å stagge sine landsmenn og ble motvillig med dem. Han ble utnevnt til militær guvernør av Galilea, men etter hvert samlet han samme med en av de andre jødiske lederne, Johannes av Gischala, store grupper av tilhengere fra Gischala (Gush Halab) og Gabara, inkludert fra Sanhedrin i Jerusalem, jødenes høyeste politiske og religiøse organ under gresk-romersk tid. Josefus befestet flere byer og landsbyer i Galilea, blant dem Tiberias, Bersabe og Tarichaea, i påvente av den romerske nedslaktingen og sto tappert imot den romerske hæren i dens beleiring av Yodfat (Jotapata) fram til den falt for romerhæren i det trettende år av Neros regjeringstid.
Etter at den jødiske garnison Yodfat ble beleiret, angrep romerne og drepte tusenvis. De som overlevde romernes beleiring begikk selvmord. I henhold til Josefus ble han fanget i en grotte sammen med 40 andre av hans følge i juli 67 e.Kr. Romerne, kommandert av Flavius Vespasianus og hans sønn Titus, krevde at motstanderne overga seg, men de nektet. Josefus foreslo en metode for kollektivt selvmord; de trakk lodd og drepte hverandre, den ene etter den andre ved å drepe hver tredje person, slik at det til sist var to som sto igjen (denne metoden som et matematisk problem er blitt referert til som Josefus' problem eller romersk rulett) Josefus hevdet at ved ren flaks eller muligens inngripen av Gud, var han den ene av de to gjenværende. Han valgte imidlertid å overgi seg til romerne framfor at de skulle drepe hverandre. I 69 e.Kr. ble han løslatt. I henhold til hans egen redegjørelse fungerte han som forhandler med byens forsvarere under beleiringen av Jerusalem i 70 e.Kr. hvor hans foreldre og hustru ble drept.
Mens Josefus satt fast i Yodfat (Jotapata), hevdet han at han opplevde en guddommelig åpenbaring som senere førte til hans tale hvor han kom med en profeti hvor han spådde at Vespasianus ville bli romersk keiser. Etter at spådommen ble virkelig, ble han løslatt av Vespasianus, som åpenbart var imponert og betraktet Josefus’ profetiske evner til å være guddommelige. Josefus skrev at hans åpenbaring hadde lært ham tre ting: at Gud, skaperen av det jødiske folk, hadde besluttet å «straffe» dem; at «lykken» hadde blitt gitt til romerne; og at Gud hadde valgt ham «til å fortelle tingene som ville skje». For mange jøder er slike påstander kun å betrakte som egoisme.
I 71 e.Kr. reiste Josefus til Roma i følget til Titus, ble gitt pensjon og romersk statsborgerskap, og han beholdt vennskapet til det flaviske dynasti (derav hans romerske navn Flavius Josefus). Mens han var i Roma under keiserens beskyttelse skrev han alle sine verker. Selv om han benyttet navnet Josefus, synes det som om han tok den romerske praenomen Titus og nomen Flavius etter sine beskyttere.
Vespasianus sørget for at Josefus bli gift med en fanget jødisk kvinne, som han senere skilte seg fra. Rundt 71 e.Kr. giftet han seg på nytt med en jødisk kvinne fra Alexandria. De fikk tre sønner, hvor kun Flavius Hyrcanus vokste opp. Rundt 75 e.Kr. giftet han seg med sin fjerde hustru, en gresk-jødisk kvinne fra Kreta, som kom fra en framstående familie. De fikk et lykkelig ekteskap og to sønner, Flavius Justus og Flavius Simonides Agrippa.
Josefus’ historie om hans liv har forblitt tvetydig. Han ble beskrevet av Harris i 1985 som en lov- og plikttro jøde som trodde på sameksistens mellom jødedom og gresk-romersk religiøst liv, hva som i dag kalles for hellenistisk jødedom. I henhold til forskeren Nitsa Ben-Ari ble Josefus’ verker før 1800-tallet skydd av andre jøder som en konvertitt, og deretter bannlyst som en forræder, noe som heller ikke skulle bli studert eller oversatt til hebraisk. Hans jødiske kritikere ble aldri tilfreds med forklaringen på hvorfor han ikke hadde begått selvmord i Galilea sammen med sine landsmenn. Heller ikke aksepterte de at han ble tatt til fange og deretter aksepterte beskyttelse av romerne.
Forskning
Verkene til Josefus har gitt avgjørende informasjon om den første jødisk-romerske krig og representerer også betydningsfullt litterært kildemateriale for å forstå konteksten til Dødehavsrullene og for den senere tempeljødedommen.
Forskning på Josefus på 1800- og tidlig på 1900-tallet fant interesse i Josefus’ forhold til den fariseiske sekt. Han ble således framstilt som et medlem av denne sekten og som en forræder av andre jøder. Denne noe ensidige oppfatningen endret seg utover 1900-tallet. Steve Mason argumenterte i en utgivelse i 1991 for at Josefus ikke var fariseer, men ortodoks-jødisk og aristokratisk prest som ble tilknyttet fariseernes filosofiske retning grunnet forsvarskampen, men ikke ved egenvillig assosiasjon.
Verkene til Josefus har nyttig materiale for historikerne om enkeltindivider, grupper, skikker, egenforståelse av samtiden, geografiske steder og stedsnavn. En del av disse, slik som byen Sedon som ble bygget etter landgangen av Noahs ark, og som ikke er omtalt av noen annen autoritet i oldtiden eller antikken. Hans skrifter har generelt gitt betydningsfullt tillegg til de bibelske fortellingene for epoken etter makkabeerne, og om det hasmoneiske dynasti og Herodes den stores vekst til makt. Han beskrev sadukeere, jødiske yppersteprester i samtiden, fariseere, og esseerne, det andre tempelet i Jerusalem, Kvirinius’ folketelling og seloter, og slike historiske figurer som Pontius Pilatus, Herodes den store, Agrippa I og Agrippa II, Johannes Døperen, Jakob (bror av Jesus), og til Jesus selv. Josefus representerer den viktigste kilden av den umiddelbare jødedommen etter at tempelet ble ødelagt og konteksten for tidlig kristendom.
Manuskripter, tekstkritikk og utgaver
I mange år var verkene til Josefus i stor grad kun kjent i Europa gjennom en utilstrekkelig latinsk oversettelse fra deres opprinnelige greske tekst. Først i 1544 ble en versjon fra den greske teksten tilgjengelig på fransk, redigert av den nederlandske humanisten Arnoldus Arlenius. Den første engelske oversettelsen ble gjort av Thomas Lodge og kom i 1602, med påfølgende utgaver ut 1600-tallet. Den greske versjonen fra 1544 utgjorde grunnlaget for en ny engelsk oversettelse av William Whiston som fikk stor utbredelse i den engelskspråklige verden. En utgave med kryssreferanse for Whistons versjon av Josefus og den bibelske teksten eksisterer også. I henhold til Whiston var det bestemte verker av Josefus som hadde en tilsvarende stil som den som finnes i Paulus' brev.
Senere utgaver fra gresk omfattet den av Benedikt Niese som gjorde en detaljert undersøkelse av alle tilgjengelige manuskripter, hovedsakelig fra Frankrike og Spania. Henry St. John Thackeray benyttet Nieses versjon for utgaven til Loeb Classical Library som fortsatt benyttes. Standardutgaven av de ulike greske manuskriptene er den til Benedictus Niese som ble utgitt i tiden 1885–1895. Teksten til Ioudaike archaiologia (Den jødiske oldtid) er ødelagt en del steder i originalmanuskriptet. I Josefus’ selvbiografi fulgte Niese hovedsakelig manuskript «P», men refererer også til «AMW» og «R». André Pelletier redigerte en ny gresk tekst for hans oversettelse av selvbiografien. Den pågående utgaven Münsteraner Josephus-Ausgabe fra Universitetet i Münster vil gi et nytt kritisk apparat.
En fritt gjenfortelling på nynorsk ved anonym oversetter («Svein Urædd») under tittelen Jerusalem vert ødelagd det 70de året etter Kristus ble utgitt i Christiania i 1869 av Det Norske Samlaget. En forkortet utgave ble utgitt på norsk i 1999, oversatt fra gresk og forkortet av Paul L. Maier. En fullstendig utgave av Den jødiske krig, oversatt til norsk av Bente Lassen, ble utgitt i 2002.