cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Honiara internasjonale lufthavn
Henderson Field ble oppkalt etter den amerikanske majoren i marinekorpset Lofton Henderson, som hadde kommandoen over VMSB-241 som ble drept i kamp under slaget om Midway mens han ledet sin skvadron i kamp mot den japanske hangarskipsstyrken. Herved ble han den første marineflygeren som omkom under slaget.
Marco Padalino
Marco Padalino (født 8. desember 1983 i Lugano) er en sveitsisk profesjonell fotballspiller som spiller for den italienske fotballklubben UC Sampdoria. Han spiller midtbane, og er også en del av. Padalino har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet Calcio Catania og FC Lugano.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Jakovlev Jak-15
Jakovlev Jak-15 (opprinnelig gitt typebetegnelsen Type-2 av amerikansk etterretning, og senere NATO-kallenavnet Feather) var et tidlig sovjetisk jetdrevet jagerfly og var den letteste operative jetjager som noensinne har blitt bygget. Flyet var delvis basert på det propelldrevne Jak-3U og beholdt vingene, halehjulet, den bakre delen av flyskroget og halen fra denne konstruksjonen. Motoren var en kopi av den tyske Junkers Jumo 004B turbojetmotoren, typebetegnet RD-10. Motoren var plassert i nesen av flyet, og hadde utløp under vingene. På denne måten fikk pilotene en lettere innføring i jetmotorer.
Omtrent 280 eksemplarer ble bygget.
Lederartikkel
En lederartikkel er en redaksjonell kommentar hvor en avis eller annen publikasjon gir uttrykk for sitt syn i en eller flere saker. Den skrives av redaktøren i mindre aviser, men i større aviser har man gjerne flere lederskribenter. Artiklene signeres som regel ikke, men det forekommer. De står for avisens regning og har en fast plass i avisen, gjerne sammen med øvrig kommentarstoff i avisen.
Carl Friedrich von Weizsäcker
Carl Friedrich friherre von Weizsäcker (født 28. juni 1912 i Kiel, død 28. april 2007) var en tysk fysiker og filosof.
Lederartikkel
Tidligere var de fleste norske aviser knyttet til politiske partier. Da kunne den samme lederartikkelen bli skrevet fra partikontoret og bli trykket i alle aviser i nettverket. Selv om det fremdeles kan være aviser knyttet sammen i et konsern, er det ikke lenger vanlig at lederartiklene kommer fra et hovedkontor.
Carl Friedrich von Weizsäcker
Han var sønn av diplomaten baron Ernst von Weizsäcker, og bror av Tysklands tidligere president Richard von Weizsäcker. Han er far til politikeren Ernst Ulrich von Weizsäcker. Carl Friedrich von Weizsäcker var det lengstlevende medlem av gruppen av tyske fysikere som forsøkte å utvikle en tysk atombombe under andre verdenskrig
Weizsäcker ble i 1961 utnevnt til den tyske ordenen Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste.
Lederartikkel
Noen aviser, særlig lokalaviser, har heller ikke lederartikler hver dag, men bruker dem når det er noe de vil sette på dagsordenen i lokalsamfunne.
Vegas (film)
Handling
Ved dette tilfluktsstedet møter Thomas blant annet Marianne og Terje. De tre ungdommene opplever snart at de deler samme drømmer, og sammen legger de ut på en reise hvor de opplever både kjærlighet, hat og tillit. Ingen av dem ender opp der de egentlig planla å være, men alle finner seg etter hvert nye hjem.
Koalesens
Koalesens er en prosess der to eller flere dråper eller partikler slår seg sammen ved kontakt til å danne en enkel dråpe (eller boble). Dette kan skje i mange prosesser, blant annet i meteorologiske og astrofysiske prosesser. For eksempel er prosessen viktig både i dannelsen av regndråper og i dannelsen av planeter og stjerner. Koalesens er også et uttrykk som blir brukt i sveising, der to (eller flere) metaller blir sveiset sammen.
Innen meteorologi spiller prosessen en svært viktig rolle i hvordan regndråper oppstår. Små dråper blir fanget av luftstrømmene i skyene og kolliderer med hverandre og danner større dråper. Når de små dråpene blir store og tunge nok til at oppdriften ikke lenger kan holde på dem vil de falle ut av skyene som regn. Når skytoppene er kaldere enn -40 °C eller hvis det er cirrusskyer over skyene kan iskrystaller som kommer inn i skyene hjelpe i dannelsen av regndråper.
Banff Springs Hotel
Banff Springs Hotel er et luksushotell opprinnelig bygd på slutten av 1800-tallet som et av Canadas store jernbanehoteller. Det er tegnet i såkalt Scottish Baronial style og ligger i Banff nasjonalpark, Alberta, Canada. Hotellet ble åpnet for gjester 1. juni 1888. I dag er The Fairmont Banff Springs resort hotel eid av OMERS og drevet av Fairmont Hotels and Resorts, Toronto. Banff Springs Hotel ligger 1414 moh.
Den opprinnelige bygningen var tegnet av den amerikanske arkitekten Bruce Price. Det ble bygd i perioden fra våren 1887 til våren 1888 av Canadian Pacific Railway på oppfordring fra selskapets direktør William Cornelius Van Horne.
Hotellet har en spektakulær beliggenhet i Rocky Mountains, like ovenfor Bow Falls, nær de varme kildene. Hovedutsikten fra hotellet er over dalen mot Mount Rundle. Hotellet ligger i gangavstand fra turiststedet Banff.
Med byggestart i 1911, ble en helt ny bygning reist i etapper for å erstatte hotellet fra 1888. Prices Shingle style-influerte trekonstruksjon ble erstattet med en ny bygning i betong, forblendet med stein. Den nye bygningen var tegnet av en annen amerikansk arkitekt ved navn Walter S. Painter.
Halvveis opp i trappa nærmest Bow Falls finnes et kjent maleri av tømmerhuggeren William Davidson som feller trær ved Miramichi River i kolonitiden. Davidson, som hadde vokst opp i Moray, nær Banff i Skottland, var den første europeiske nybyggeren i denne delen av Canada. Navnet på byen og nasjonalparken kommer fra hans opprinnelige hjemland. Bildet er malt av kunstneren Cyrus Cunoe (1879–1916), som utførte en serie malerier for Canadian Pacific Railway.
En handlevogn til begjær
Handling
To arbeidsledige fra helt forskjellige verdener, Pierre og Marie, møtes på et supermarked. Pierre har hatt en godt betalt lederjobb, mens Marie er en husmor fra arbeiderklassen som bare har hatt strøjobber. Mens de slår ihjel tiden utvikler de et tett vennskap, som ender med forelskelse. Til slutt går de likevel hver til sitt.
Banff Springs Hotel
Ombygninger
Den opprinnelige bygningen var ganske forskjellig fra dagens Banff Springs-bygning. Noen ganger kalt «Tudor hall» eller «Swiss chalet», var Price sin bygning spondekket med detaljer i stein, og hadde et overdåig antall takvinduer, tårn og takvinkler. Bygningen fra 1888 kostet $250,000 og en feil gjort av byggmesteren gjorde at den tiltenkte retningen på bygningen ble endret slik at baksiden vendte mot den storslagne utsikten mot fjellene. Denne bygningen hadde mer enn 100 hotellrom, og var bygd omkring en fem-etasjes åttekantet rotunde. Et påbygg i 1902 utvidet og renoverte bygningen, slik at det ble mer enn 200 gjesterom ekstra. Flere påbygninger fulgte etter dette.
I 1906 ble det lagt fram planer om en fullstendig ombygning av Banff Springs Hotel, med forslag om å erstatte mye av den opprinnelige bygningen. Walter Painter, som var sjefsarkitekt for Canadian Pacific Railway, tegnet et elleve-etasjes sentraltårn i betong og stein, flankert av to fløybygninger. Denne gangen ble retningen riktig i forhold til den dramatiske utsikten, og det såkalte Painter Tower stod ferdig i 1914 til en kostnad på $2 millioner med 300 gjesteværelser og var en periode den høyeste bygningen i Canada. Byggingen av nye fløyer ble forsinket på grunn av første verdenskrig, og de gjenværende fløyene som Price hadde tegnet var fortsatt i bruk.
Senere renoveringer ble tegnet av arkitekt J. W. Orrock, som fortsatte i samme stil som Painter, med en større utvidelse av Painter Tower, hvor han endret taklinjen og la til sine egne massive utvidelser. I 1926, mens arbeidet pågikk på de nye fløyene, ødela en brann den gjenværende delen av den opprinnelige bygningen tegnet av Price. De to nye fløyeene åpnet i 1928.
I 1968, ble bygningen omgjort slik at den også kunne brukes på vinterstid, og har vært åpen året rundt etter det.
Robert Falcon Scott
Robert Falcon Scott (født 6. juni 1868 i Plymouth i Devon, død ca. 29. mars 1912 på Rossbarrieren i Antarktika) var en britisk marineoffiser og polarforsker som ledet to ekspedisjoner til Antarktis: Discovery-ekspedisjonen (1901–1904) og den skjebnesvangre Terra Nova-ekspedisjonen (1910–1913). Under den andre ekspedisjonen ledet Scott en gruppe på fem som nådde Sørpolen 17. januar 1912, bare for å se seg slått av Roald Amundsens ekspedisjon i kappløpet om Sydpolen. På tilbakeferden døde Scott og de fire ledsagerne av en kombinasjon av utmattelse, sult og ekstrem kulde.
Før utnevnelsen til å lede Discovery-ekspedisjonen hadde Scott fulgt den konvensjonelle karrieren til en marineoffiser i fredstidens viktorianske Storbritannia. Der var muligheter for karriereavansement både begrenset og svært ettertraktet blant ambisiøse offiserer. Det var muligheten til en personlig utmerkelse snarere enn noen forkjærlighet for polarforskning som førte Scott til å søke kommandoen over «Discovery. Etter å ha tatt dette skrittet ble imidlertid navnet hans uløselig knyttet til Antarktis, et arbeidsfelt som forble værende i de siste tolv årene av sitt liv.
Familiebakgrunn
Scott ble født 6. juni 1868 som det tredje barnet av seks og eldste sønn av John Edward og Hanna (født Cuming) Scott fra Stoke Damerel, nær Devonport i Devon. Selv om hans far var en brygger og magistrat, fantes det militære tradisjoner i familien – Scotts bestefar og fire onkler hadde alle tjenestegjort i hæren eller i marinen. John Scotts velstand kom fra eierskapet i et lite bryggeri i Plymouth som han arvet av sin far, og som han senere solgte. Etter at Robert Falcon Scott hadde etablert en karriere i marinen, opplevde familien en alvorlig finansiell situasjon, men hans tidlige barndom var preget av velstand.
I samsvar med familietradisjonen ble Robert og hans yngre bror Archibald forutbestemt for karrierer i de væpnede tjenester. Robert brukte fire år på en lokal dagskole før han ble sendt til Stubbington House School i Stubbington i Hampshire, en spesialskole som forberedte kandidater for opptaksprøver til marinens skoleskip, «Britannia» i Dartmouth. Etter å ha bestått disse eksamenene, begynte Scott sin karriere i marinen som en kadett i 1881, i en alder av 13.
Tidlig marinekarriere
I juli 1883 gikk Scott ut fra «Britannia» som en midtskipsmann, som nummer 17 totalt i en klasse på 26. Innen oktober var han på vei til Sør-Afrika for å bli med «Boadicea», flaggskipet til Kapp-skvadronen og det første av flere skip Scott tjenestegjorde på i løpet av sin tid som midtskipsmann. Mens han var stasjonert ombord på «Rover» i Saint Kitts i Vest-India, hadde han sitt første møte med Clements Markham som da var sekretær i Royal Geographical Society (RGS). Markham skulle vise seg å bli en viktig brikke i Scotts senere karriere. Ved denne anledningen, 1. mars 1887, observerte Markham midtskipsmann Scotts kutter vinne morgenens kappløp over bukten. Markhams vane var å «samle» sannsynlige unge sjøoffiserer med henblikk på at de kunne utføre polarforskningsarbeider i fremtiden. Han ble imponert over Scotts intelligens, entusiasme og sjarm, og den 18-årige midtskipsmannen ble behørig bemerket.
I mars 1888 fikk Scott sin eksamen for sub-løytnant, med fire førsteklasses sertifikater av fem mulige. Karrieren gikk jevnt fremover med tjeneste på en rekke skip og forfremmelse til løytnant i 1889. Etter en lang periode i utenlandske farvann, søkte han i 1891 for et to års torpedotreningskurs på «Vernon», et viktig steg i hans karriere. Han gikk ut med førsteklasses sertifikater i både den teoretiske og praktiske delen. Sommeren 1893 hadde han kommandoen over en torpedobåt og førte den på grunn. For dette fikk han en mild irettesettelse.
I sine undersøkelser til biografien om Scott og Amundsen undersøkte polarhistorikeren Roland Huntford en mulig skandale i Scotts tidlige karriere i marinen. Denne skandalen var relatert til perioden 1889–90 da Scott var en løytnant på «Amphion». Ifølge Huntford «forsvant» Scott fra marinens oppføringer i åtte måneder, fra midten av august 1889 til 26. mars 1890. Huntford hinter mot involveringen med en gift amerikansk kvinne, som dekkoperasjon, og beskyttelse fra senioroffiserer. Biografer David Crane reduserer denne perioden til elleve uker, men er ikke i stand til å oppklare noe mer om dette. Han avviser tanken om beskyttelse av høyere offiserer med den begrunnelsen at Scott ikke var viktig, eller godt nok koblet til å rettferdiggjøre dette. Dokumenter som kunne ha gitt forklaringer mangler fra admiralitetets registre.
Mens han tjenestegjorde som torpedooffiser på depotskipet «Vulcan» i 1894, fikk Scott vite om den finansielle katastrofen som hadde inntruffet i familien. John Scott, som hadde solgt bryggeriet og investert gevinsten uklokt, hadde mistet all kapital og var nå i praksis konkurs. I en alder av 63, og med dårlig helse, ble han tvunget til å ta seg jobb som bryggerileder og flytte med familien til Shepton Mallet i Somerset. Tre år senere, mens Robert tjenestegjorde med kanalskvadronens flaggskip «Majestic», døde John Scott av en hjertesykdom. Han etterlot seg en familie i krise. Hannah Scott og hennes to ugifte døtre var nå fullstendig avhengig av tjenesteytelsen til Scott og lønnen til den yngre broren Archie, som hadde forlatt hæren til fordel for en høyere betalt stilling i kolonialtjenesten. Archies egen død høsten 1898, etter å ha fått tyfoidfeber, betød at hele det finansielle ansvaret for familien nå lå på Scott.
Forfremmelse, og den ekstra inntekten dette ville gi, var nå svært avgjørende for Scott. Tidlig i juni 1899, men han var hjemme på permisjon, hadde han et tilfeldig møte med Clements Markham (nå ridder og president i RGS) i Londons gater. Han fikk da for første gang vite om en forestående ekspedisjon til Antarktis i regi av Royal Geographical Society. Scott så dette som en mulighet for tidlig å bli kommandør, og en sjanse til å skille seg ut. Nøyaktig hva som ble sagt mellom dem under dette møtet er ikke kjent, men et par dager senere, 11. juni, dukket Scott opp i Markhams bolig og meldte seg frivillig til å lede ekspedisjonen.
Discovery-ekspedisjonen (1901–1904)
British National Antarctic Expedition, senere kjent som Discovery-ekspedisjonen, var et fellesforetak mellom Royal Geographical Society og Royal Society. Markham hadde hatt denne ekspedisjonen som en høythengede drøm over lang tid, og den krevde alle hans ferdigheter og utspekulerte triks for at den kunne realiseres under en marin ledelse og primært bemannet med marinepersonell. Scott var kanskje ikke Markhams førstevalg som en leder, men etter å ha falt ned på ham, stod Markhams støtte til Scott støtt.
Utvalgene var ikke enige om omfanget av Scotts ansvar; Royal Society presset på for at en vitenskapsmann skulle være ansvarlig for ekspedisjonens program, mens Scott skulle bare være kommandør over skipet. Markahm vant imidlertid frem med sitt syn; Scott ble gitt den totale kommandoen og ble forfremmet til kommandør før «Discovery» dro mot Antarktis 31. juli 1901. Kong Edvard VII, som viste stor interesse for ekspedisjonen, utnevnte Scott til medlem av Royal Victorian Order (MVO) i august 1901 som sin personlige gave.
Selv om erfaring fra Antarktis eller antarktiske farvann nesten var fraværende i den 50-mass sterke gruppen, var det svært lite spesialtrening i utstyr eller teknikker før skipet satte seil. Det ble tatt med både ski og hunder, men det var knapt noen som visste hvordan de skulle brukes. Etter Markhams syn ble profesjonalitet ansett som mindre prisverdig enn «utvungne evner», og kanskje ble Scott påvirket av Markhams syn. I løpet av det første av de to fulle årene som «Discovery» tilbrakte i isen, ble denne nonchalansen testet til fulle når ekspedisjonen slet med å møte utfordringene i det ukjente terrenget. Et tidlig forsøk på å ferdes over isen resulterte i George Vinces død da han skled utfor et stup.
Mot slutten av ekspedisjonen måtte «Discovery» frigjøres fra isen. For å få skipet løst måtte det to redningsskip og eksplosiver til. I etterkant forble Scott overbevist om at hunder og ski var nøkkelen til en effektiv ferd over isen, og i de etterfølgende årene fortsatte han å uttrykke den britiske forkjærligheten for mennesketrukne sleder – et syn han opprettholdt helt til svært sent i sin antarktiske karriere. Hans insistering under på marineformaliteter under ekspedisjonen hadde gjort forholdene til handelsflåtekontigenten urolige, og mange av disse hadde dratt hjem med det første redningsskipet i mars 1903. Nestkommanderende Albert Armitage, en handelsoffiser, ble tilbudt en mulighet til å dra hjem av sterke menneskelige hensyn, men valgte å tolke tilbudet som personlig svakt, og avslo.
Armitage fremmet også ideen om at beslutningen om å sende Shackleton hjem med redningsskipet oppstod fra Scotts fiendskap snarere enn Shackletons fysiske sammenbrudd. Selv om det senere var spenninger mellom Scott og Shackleton når deres polare ambisjonene kolliderte, klarte de å holde seg siviliserte i det offentlige rom; Scott tok del i den offisielle mottakelsen som hilset Shackleton på hans hjemkomst etter Nimrod-ekspedisjonen i 1909, og de to utvekslet høflige brev om sine respektive ambisjoner i 1909–1910.
Folkehelt
«Discovery» vendte tilbake til Storbritannia i september 1904. Folket i Storbritannia hadde fått øynene opp for ekspedisjonen og dens bragder, og Scott ble en folkehelt. Han ble tildelt en rekke æresbevisninger og medaljer, inkludert mange utenlandske, og han ble forfremmet til kaptein i marinen. Han ble også invitert til Balmoral Castle, hvor Edvard VII forfremmet han til kommandør av Royal Victorian Order (CVO).
South Side of the Sky
«South Side of the Sky» er en sang fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt i 1971 på deres album Fragile. Sangen er skrevet av Jon Anderson og Chris Squire. Rick Wakeman var også med under komponeringen, men måtte av kontraktsmessige årsaker avstå fra kreditering. Sangen er 8 minutter og 2 sekunder lang.
Robert Falcon Scott
Tvist med Shackleton
Innen tidlig 1906 hadde Scott forhørt seg med RGS om muligheten for finansiering av en fremtidig antarktisekspedisjon. Det var derfor dårlig nytt for han at Ernest Shackleton hadde kunngjort sine egne planer om å dra til «Discoverys» gamle base i McMurdo-sundet i et forsøk på å nå polpunktet derfra. Scott hevdet, i det første av en serie brev til Shackleton, at området rundt McMurdo-sundet var hans eget «arbeidsfelt» som han hadde førsterett på frem til han selv valgte å gi de opp, og at Shackleton derfor skulle arbeide fra et helt annet område. I dette ble han sterkt støttet av «Discoverys» tidligere zoolog, Edward Wilson, som hevdet at Scotts rettigheter strakk seg til hele Rosshavssektoren. Dette nektet Shackleton først å innrømme, men for å få avsluttet uenigheten gikk han til slutt med på det. I et brev til Scott datert 17. mai 1907 gikk Shackelton med på å arbeide øst for 170° W-meridianen og dermed unngå alle områdene som tilhørte «Discovery».
South Side of the Sky
Struktur
Sangen åpner med lyden av storm, før trommene aggressivt kommer inn. Et tungt gitarriff og en enkel bassgang gir et relativt konvensjonelt rock-lydbilde. Etter to vers avbrytes dette med en pianosolo i klassisk stil. Pianoet avslutter soloen med repeterte moduleringer av et tema, og resten av instrumentene kommer med. Vokal-harmonier nesten svever på toppen av musikken. Plutselig er vendes det tilbake til åpningsriffet og sangen avsluttes med et vers i denne rocke-stilen før lyden av stormen vender tilbake. Musikken nærmest forsvinner inn i stormen.
Med sine drastiske temposkifter og stilskifter er dette et godt eksempel på progressiv rock, der elementer fra forskjellige sjangere og lydeffekter blandes og skaper en ny helhet. Sangen er den mest aggressive på et ellers så «snilt» album med hovedvekt på det melodiske.
Robert Falcon Scott
Tvist med Shackleton
Dette var et løfte Shackleton ikke klarte å overholde på grunn av problemer med å komme i land andre steder. Han baserte sin ekspedisjon ved Cape Royds i McMurdo-sundet, og dette bruddet på løftet førte til en dyp endring i forholdet mellom Scott og Shackleton. Historikeren Beau Riffenburgh fastslår at løftet til Scott «etisk sett aldri skulle ha blitt krevd», og han sammenligner Scotts steile krav i dette tilfellet som urettferdige sammenlignet med de sjenerøse holdningene til Fridtjof Nansen, som ga fritt av sine råd og ekspertise til alle uavhengig av om de var potensielle rivaler eller ikke.
Giftemål
Scott, som på grunn av sin berømmelse etter Discovery-ekspedisjonen hadde blitt med i edvardianske kretser, møtte for første gang Kathleen Bruce under en privat lunsjfest tidlig i 1907. Hun var en billedhugger som hadde studert under Auguste Rodin, hvis sosiale sirkel inkluderte Isadora Duncan, Pablo Picasso og Aleister Crowley. Det første møte de to imellom var kort, men da det møttes igjen senere samme år var den felles tiltrekningen åpenbar. Et stormfullt fireri fulgte; Scott var ikke hennes eneste frier – hans største rival var novellisten Gilbert Cannan – og hans lange perioder til sjøs gjorde ikke hans sak lettere. Scotts utholdenhet ble imidlertid belønnet, og 2. september 1908 fant bryllupet sted i Chapel Royal i Hampton Court Palace. Deres eneste barn, Peter Markham Scott, ble født 14. september 1909.
South Side of the Sky
Struktur
I innercoveret på ny-utgivelsen fra 2003 står det at sangen handler om en mislykket polar-ekspedisjon som ender med døden for deltagerne. Yes-analytikeren Bill Martin har fundert på om teksten også kan referere til Vietnamkrigen.
Robert Falcon Scott
Giftemål
Ved denne tid hadde Scott offentliggjort sine planer for en ny antarktisekspedisjon. Shackleton hadde kommet tilbake etter å ha feilet i å nå polpunktet, og dette ga Scott drivkraften til å fortsette. 24. mars 1909 hadde han tatt en stilling som marineassistent, og var derfor plassert i London. I desember gikk han ned til halv lønn i denne stillingen for å begynne med arbeidene med British Antarctic Expedition 1910, senere kjent som Terra Nova-ekspedisjonen etter ekspedisjonsskipet «Terra Nova».
South Side of the Sky
Konsertfremføringer
«South Side of the Sky» ble fremført kun åtte ganger i perioden fra utgivelsen i 1971 til 1974. Etter nesten 30 år uten en eneste konsertfremføring av sangen, kom den med på spillelisten igjen i 2002, og har blitt spilt jevnlig siden.
Offisielle utgivelser med konsertopptak av «South Side of the Sky»:
Personell
På originalinnspillingen fra 1971 medvirker:
Robert Falcon Scott
Forberedelse
Scott visste ikke at dette ville bli et kappløp før han mottok Amundsens telegram i Melbourne i oktober 1910. Før dette, hadde han fokusert på utforming av ekspedisjonen etter sine egne preferanser, uten begrensningene til en samlet komite. Når det gjaldt transport, bestemte han at hunder skulle være en del av en kompleks strategi som også involverte hester og motoriserte sleder, i tillegg til menneskelig trekkraft. Scott visste ingenting om hester, men følte at siden de tilsynelatende hadde gjort nytten sin for Shackleton, burde han også bruke dem. Hundeeksperten Cecil Meares dro til Sibir for å plukke ut hunder, og Scott beordret mens han var der at han skulle forhandle om kjøp av manchuriske ponnier. Meares var ingen ekspert på hestehandel, og ponniene han kjøpte viste seg å være svært dårlige og lite egnet for langvarig arbeid i Antarktis. I mellomtiden tilbrakte Scott tid i Frankrike og Norge, hvor han testet motorsleder og rekrutterte Bernard Day, fra Shackletons ekspedisjon, som sin motorekspert.
Første sesong
Ekspedisjonen opplevde en rekke tidlige uhell som var med på å hemme den første sesongens arbeid og svekket forberedelsene til hovedoppgaven, ferden mot polpunktet. På vei fra New Zealand mot Antarktis, ble «Terra Nova» fanget i pakkisen i nesten 20 dager, mye lengre enn andre skip hadde opplevd. Dette betød ankomst sent i sesongen og dermed mindre tid til forberedende arbeider før den antarktiske vinteren. En av motorsledene gikk tapt under lossing av skipet da den brøt gjennom isen og sank.
Forverrede værforhold og svake, uakklimatiserte ponnier påvirket den planlagte ferden for utlegging av depoter. Dette medførte at ekspedisjonens hovedforsyningspunkt, One Ton Camp, ble plassert 56 km nord for det planlagte stedet på 80° S. Lawrence Oates, som var ansvarlig for ponniene, rådet Scott til å drepe ponniene for mat og forskyve depotet til 80° S, noe Scott avslo. Angivelig skal Lawrence Oates ha sagt til Scott at han kom til å angre hvis han ikke fulgte hans råd. Seks ponnier døde under denne ferden, enten av kulde eller fordi de sinket gruppen for mye og ble skutt. Da de returnerte til basen, fikk de vite at Amundsen hadde slått leir med sitt mannskap og en mengde hunder i Hvalbukta, 320 km øst for deres egen leir.
Scott nektet å endre sine planer for å takle utfordringen fra Amundsen, og han skrev; «Det riktige, i tillegg til den klokeste kurs, er for oss å fortsette akkurat som om dette ikke hadde skjedd». Selv om den norske basen lå nærmere polpunktet enn britenes, og nordmennenes erfaring som hundeførere var langt bedre, hadde Scott fordelen av å ferdes over en kjent rute som tidligere var gått av landsmannen Shackleton. I løpet av vinteren 1911 økte selvtilliten hans, og etter å ha kommet tilbake med en tremannsgruppe fra vinterferden til Cape Crozier, skrev Scott: «Jeg føler meg sikker på at vi er så nær perfeksjon som det erfaring kan styre».
Ferden mot polpunktet
Scott skisserte sine planer for den sørlige ferden til hele kystgruppen, men lot det være åpent hvem som skulle danne den endelige polgruppen. Elleve dager før Scotts gruppe satte avgårde mot polpunktet, ga Scott følgende skriftlige ordre til hundeføreren Meares, datert 20. oktober 1911 i Cape Evans, for å sikre seg en rask retur fra polpunktet ved bruk av hunder:
Marsjen sørover begynte 1. november 1911 som en karavane av forskjellige transportgrupper – motorsleder, hunder og hester – alle med fullastede sleder og det formål å støtte den endelige gruppen på fire som skulle gjøre fremstøtet mot polpunktet. Den sørgående gruppen ble gradvis redusert i størrelse etterhvert som støttegruppene snudde og vendte tilbake. Scott minnet den hjemreisende Atkinson på ordren «om å ta de to hundespannene sør i tilfelle Meares måtte returnere hjem, noe som virket sannsynlig». Innen 4. januar 1912 hadde de siste to firemannsgruppene nådd 87° 34′ S. Scott kunngjorde nå sin beslutning: fem menn – Scott, Edward Wilson, Henry Bowers, Lawrence Oates og Edgar Evans – skulle gå videre, de andre tre – Teddy Evans, William Lashly og Tom Crean – skulle returnere. De fem utvalgte fortsatte ferden, og 17. januar 1912 nådde de polpunktet – bare for å finne at Amundsen hadde kommet dit ca. fem uker tidligere. Scotts kvaler er angitt i dagboken hans: «Det verste har skjedd»; «Alle dagdrømmene må forsvinne»; «Store Gud! Dette er et forferdelig sted».
Siste marsj
Gruppen begynte på den 1,300 km lange tilbakeferden 19. januar. «Jeg er redd tilbakeferden kommer til å bli fryktelig slitsom og monoton», skrev Scott dagen etter. Gruppen holdt imidlertid høy fart til tross for dårlig vær, og innen 7. februar hadde de fullført etappen over polarplatået, omtrent 500 km. I løpet av de neste dagene, mens gruppen var i den 160 km lange nedstigningen fra Beardmorebreen, ble den fysiske tilstanden til Edgar Evans raskt dårligere. Scott hadde med bekymring bemerket seg tilstanden hans allerede 23. januar. Et fall 4. februar hadde gjort Evans «sløv og udugelig», og etter et nytt fall 17. februar, døde han nær foten av breen.
I mellomtiden hadde «Terra Nova» ankommet Cape Evans i begynnelsen av februar, og Atkinson besluttet å losse forsyningene fra skipet med sine egne menn heller enn å dra sørover med hundene for å møte Scott, slik det var beordret. Da Atkinson om sider dro sørover for å møte Scott, møtte han en skjørbuk-rammet Edward («Teddy») Evans som trengte hans umiddelbare hjelp. Atkinson forsøkte derfor å sende den erfarne navigatøren Wright sørover for å møte Scott, men sjefmeteorolog Simpson erklærte at han trengte Wright til det vitenskapelige arbeidet. Atkinson besluttet da å sende nærsynte Cherry-Garrard avgårde 25. februar. Cherry-Garrard var ikke i stand til å navigere lengre enn One Ton Depot (som er innenfor synsvidden av Mount Erebus), og dermed ble ordren om å møte Scott ved breddegrad 82 eller 82,30 den 1. mars ikke gjennomført.
Med ytterligere 670 km igjen å gå over Rossbarrieren ble utsiktene for Scotts gruppe stadig verre. I dårligere vær, med frostskader, snøblindhet, sult og utmattelse og uten noen hundegruppe i sikte, slet de seg nordover. 16. mars forlot Oates teltet frivillig for å gå i døden. En gammel krigsskade hadde gjort tilstanden hans så dårlig at han knapt var i stand til å gå. Fem dager tidligere hadde Scott skrevet i sin dagbok at «Titus Oates er svært nær slutten». I dagboken skrev Scott også Oates' siste ord før han forlot gruppen: «Jeg går meg en liten tur, og det kan ta sin tid». Liket av Oates har aldri blitt funnet.
Etter å ha gått ytterligere 32 km slo de gjenværende tre mennene opp sin siste leir den 19. mars, 18. km unna One Ton Depot, men 38 km forbi der hvor depotet egentlig skulle ha vært plassert. Dagen etter ble de forhindret av en voldsom snøstorm, og de ble tvunget til å holde seg i leiren. Stormen fortsatte å rase i de neste ni dagene. Tomme for forsyninger, og med frostskader og lite lys skrev Scott sine siste ord 29. mars: «Siste oppføring. For Guds skyld, ta vare på våre folk». Han etterlot seg brev til Wilsons og Bowers mødre, en rekke kjente, inkludert hans tidligere sjef George Egerton, sin egen mor og hans kone. Han skrev også sin «beskjed til folket», først og fremst et forsvar av ekspedisjonens organisering og gjennomføringen hvor gruppens svikt skyldes vær og andre ulykker, men avsluttet med disse ordene:
Det antas at Scott døde 29. mars 1912, muligens dagen etter. Posisjonen de tre kroppene ble funnet i teltet åtte måneder senere antyder at Scott døde sist av de tre.
NOU 1996:17, Bergo-utvalget
'''NOU 1996:17 «I Norge – for tiden? Konsekvenser av økt internasjonalisering for en liten åpen økonomi»''' er en norsk offentlig utredning (NOU) fra et utvalg som ble oppnevnt av Finansdepartementet, Nærings- og energidepartementet og Utenriksdepartementet 15. mars 1996 og som avla sin innstilling 1. juli 1996. Utvalget ble ledet av Jarle Bergo, og det blir gjerne referert til som «Bergo-utvalget».
Robert Falcon Scott
Forherligelse
De overlevende etter ekspedisjonen ble behørig hedret under hjemkomsten med polarmedaljer og forfremmelse for de som tilhørte marinen. I stedet for riddertittel som kunne ha blitt tildelt hennes mann om han hadde overlevd, ble Kathleen Scott tildelt rang og prioritet som en enke etter en ridderkommandør av Order of the Bath. I 1922 giftet hun seg med Edward Hilton Young, senere lord Kennet (hun ble lady Kennet). Hun forble en tapper forsvarer av Scotts rykte helt til sin død i 1947, 69 år gammel.
NOU 1996:17, Bergo-utvalget
I mandatet til Bergo-utvalget var det å komme med anbefaling om hvordan økende internasjonal mobilitet av kapital og arbeidskraft bør reflekteres i skattepolitikken. Det hjelper lite å beskatte kapital eller bedrifter hardt hvis resultatet er at de lokaliserer seg utenfor landet. Ifølge Haaland (2002) kan man møte denne utfordringen ved
Bergo-utvalget anbefalte den andre løsningen: En bedrifts- og kapitalbeskatning basert på residensprinsippet og en uttaks-modell vil sikre nøytralitet og gi incentiver til å investere og drive næringsvirksomhet der avkastningen er best.
Robert Falcon Scott
Forherligelse
En artikkel i The Times om den glødende hyllesten til Scott i New York-pressen hevder at både Amundsen og Shackleton var «[overrasket] over å høre at en slik katastrofe kunne overmanne en velorganisert ekspedisjon». Etter å ha fått høre detaljene om Scotts død, skal Amundsen ha sagt at «Jeg ville gladelig gitt avkall på all ære og penger hvis han med det kunne ha reddet Scott fra hans forferdelige død». Scott var en mye bedre ordsmed enn Amundsen, og historien som ble spredt utover verden var stort sett fortalt av ham, mens Amundsens seier ble i manges øyne redusert til en usportslig knep. Selv før Scotts død var blitt kjent, hadde Amundsen blitt fornærmet av det han følte var en «flirende skål» fra RGS-president lord Curzon under et møte angivelig for å hedre seierherren av kappløpet. Curzon hadde hilst «tre ganger hurra for hundene». Ifølge Huntford førte dette at Amundsen fratrådte seg sitt æresmedlemskap i RGS.
Responsen på Scotts siste bønn på vegne av de etterlatte var enorm etter den tids standard. Mansion House Scott Memorial Fund fikk inn 75,000 pund (omtrent 5,5 millioner pund i 2009). Fordelingen av denne summen var imidlertid ikke jevn: Scotts enke, sønn, mor og søstre mottok totalt 18,000 pund (1,3 millioner pund). Wilsons enke mottok 8,500 pund (600,000 pund) og Bowers mor 4,500 pund (330,000 pund. Videre fikk Edgar Evans' enke, barn og mor 1,500 pund (109,000 pund) seg imellom.
I løpet av de tolv første årene etter katastrofen ble det reist mer enn 30 monumenter i Storbritannia alene. Disse varierte fra enkle relikvier som Scotts sledeflagg i katedralen i Exeter, til grunnleggelsen av Scott Polar Research Institute ved Cambridge. En rekke andre ble etablert i andre deler av verden, inkludert en statue laget av hans enke for hans newzealandske base i Christchurch.
Et århundre med snø har dekket varden og teltet med snø, og disse er nå innkapslet i Rossbarrieren som beveger seg mot Rosshavet. Glasiologen Charles R. Bentley estimerte i 2001 at teltet med de døde mennene da befant seg under ca. 23 m med is og ca. 48 km fra det punktet hvor de døde. Han spekulerte også i at likene ville nå frem til Rosshavet om ca. 275 år og kanskje flyte avgårde på et isfjell.
Moderne reaksjoner
Scotts rykte holdt seg gjennom perioden etter andre verdenskrig, forbi 50-årsjubileumet for hans død. I 1966 ble Reginal Pound som første biograf gitt tilgang til Scotts originale sledejournal. Her avslørte han personlige feil som kastet nytt lys over Scott, men han fortsatte likevel å støtte hans heltemot og skrev «en fantastisk forstand som ikke ville undertrykkes». I det følgende tiåret kom det flere bøker på markedet, og alle utfordret de i noen grad den vedvarende oppfattelsen av Scott blant folket. Den mest kritiske av disse var David Thomsons Scott's Men fra 1977. I Thomsons øyne var ikke Scott noen stor mann, «i alle fall ikke før helt mot slutten»; planleggingen hans beskrives som «tilfeldig» og «feilaktig», og lederskapet karakteriseres av mangel på forutseenhet. Sent på 1970-tallet ble derfor «Scotts komplekse personlighet avslørt og det ble stilt spørsmål ved hans metoder», ifølge Jones' utsagn.
I 1979 kom det kraftigste angrepet på Scott, i Roland Huntfords dobbeltbiografi Scott and Amundsen hvor Scott ble avbildet som en «heroisk klossmajor». Huntfords avhandling fikk en umiddelbar effekt og den ble den nye ortodoksien. Også Scotts heltemot ovenfor døden ble utfordret; Huntford så Scotts beskjed til folket som en svikefull selvbegrunnelse fra en mann som hadde ført sine kamerater i døden. I etterkant av Huntfords bok ble det vanlig at forfattere sådde tvil om Scotts heltemot. Francis Spufford henviste i en historie fra 1996 til en «ødeleggende hendelse fra dårlig effektivitet», hvor han konkluderte med at «Scott dømte sine kamerater og dekket over sporene med retorikk». Reiseforfatter Paul Theroux oppsummerte Scott som «forvirret og demoralisert … en gåte for sine menn, uforberedt og lite effektiv». Nedgangen i Scotts popularitet gikk parallelt med økningen populariteten til hans tidligere rival Shackleton, først i USA, men til slutt også i Storbritannia. En landsomfattende opinionsundersøkelse i Storbritannia i 2002 viste at Shackleton lå på ellevteplass over de hundre største britene, mens Scott lå helt nede på 54.-plass.
I de tidlige årene av det 21. århundre har man sett en endring i opinionen i Scotts favør, i det kulturhistoriker Stephanie Barczewski kaller «en revisjon av revisjonistenes syn». Meteorologen Susan Solomon hevdet i 2001 at den kaldeste mars knytter skjebnen til Scotts gruppe til de ekstraordinære værforholdene på barrieren i februar og mars 1912 snarere enn til en personlig eller samlet feil, men aksepterer samtidig gyldigheten i noe av kritikken rettet mot Scott. I 2004 utga polarforsker Ranulph Fiennes hvor han sterkt forsvarer Scott og tilsvarende angriper Huntford. Boken ble dedisert «til familiene til de ærekrenkede døde». Fiennes ble senere kritisert av anmelderen av en annen bok for hans personlige karakter i angrepet på Huntford, og for hans tilsynelatende forutsetning om at hans erfaring som polfarer ga ham en unik autoritet.
I 2005 utga David Crane en biografi om Scott som, ifølge Barczewski, går noe i retning av å frigjøre Scott «fra bagasjen til tidligere tolkninger». Det som har skjedde med Scotts rykte hevder Crane kommer av måten verden har endret seg siden den heroiske myten oppstod: «Det er ikke det at vi ser ham forskjellig fra måten de [hans samtidige] gjorde, men at vi ser ham det samme, og instinktivt ikke liker det.» Cranes viktigste oppnåelse, ifølge Barczewski, var gjenoppbyggingen av Scotts menneskelighet, noe han gjorde langt bedre enn både Fiennes med sin biografi og Solomon med vitenskapelige data.
Spaltisten Jasper Rees i The Daily Telegraph sammenlignet endringen i polarforskernes rykte med de klimatiske variasjonene, og hevdet at «med dagens antarktiske værrapporter, nyter Scott sine første studer i solen på fem og tyve år.» The New York Times Book Review var noe mer kritisk, og pekte ut Cranes støtte til Scotts diskrediterte påstander rundt omstendelighetene frigjøringen av «Discovery» fra pakkisen, og de konkluderte med at til tross for alle attraksjonene i boken, tilbød ikke Crane noen svar som overbevisende utelukker Scott fra en betydelig del av ansvaret for sin egen død.
I 2012 utga Karen May sine oppdagelser om at Scott hadde utstedt skriftlige ordre, før han satte avgårde mot polpunktet, om at Meares skulle ta med hundespann og møte gruppen på deres ferd tilbake. Dette i motsetning til Huntfords påstand om at Scott bare hadde gitt disse viktige instruksjonene som en uformell ordre til Evans i løpet at ferden mot polpunktet. Denne uriktige fremstillingen har gitt en generasjon av moderne forskere siden 1979 inntrykket av at Scott hadde forlatt sine underordnede på basen usikre om hans intensjoner, og som følgelig ville ha feilet i å bruke hundene i et felles forsøk på å hjelpe polgruppen når behovet oppstod.
Fylkesvei 608
Fylkesvei 608 (Fv608) går mellom Atløyna og Ringstad i Askvoll. Veien (unntatt fergestrekningen) er 4,4 km lang.
Robert Falcon Scott
Gatenavn
Stavanger har hedret ham med Robert Scotts gate som ligger i Hillevåg bydel.
Fylkesvei 608
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Jostein Olseng
Jostein Olseng (født 6. oktober 1977) er en norsk journalist som er daglig leder i TV-produksjonsselskapet Mastiff.
I mai 2017 var han med på å vinne Gullruten for beste nyhetssending eller aktualitetsprogram med Åsted Norge. Han var ifølge rulleteksten produsent for Åsted Norge. I 2018 var han med på å vinne Gullruten for beste livsstilsprogram med Helsekontrollen.
Olseng er utdannet journalist, fra Mediehøgskolen i Kristiansand. Han har også studert Afrikakunnskap ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet. Olseng har jobbet som lokalradioprogramleder i radiostasjoner som Radio Øst, Radio 8000 og Radio 1 Fredrikstad. Fra 1999 til 2001 var Olseng nyhetssjef i Radio Øst. I 2001 arbeidet Olseng som nyhetsoppleser, vaktsjef og reporter i TVØstfold.
Chateau Lake Louise
The Fairmont Chateau Lake Louise er et hotell på den østlige bredden av Lake Louise, inne i Banff nasjonalpark i den canadiske provinsen Alberta. Det opprinnelige hotellet ble bygd etappevis på slutten av det 19. og begynnelsen av det 20. århundre av Canadian Pacific Railway og var som de tidligere hotellene Banff Springs Hotel og Château Frontenac såkalte jernbanehoteller. Hotellets fløy bygd i treverk, Rattenbury Wing brant ned 3. juli 1924, og ble erstattet av dagens Barrot Wing et år senere. Fløyen Painter Wing, er bygd i 1913, og er den eldste delen av hotellet som fortsatt eksisterer. Mount Temple Wing, som åpnet 2004, er den nyeste fløyen i hotellet og inneholder blant annet moderne møterom, innbefattet Mount Temple Ballroom.
Jostein Olseng
Fra 2002 til 2007 jobbet Olseng som reporter og vaktsjef i TVNorge-nyhetene, Aktuelt. Olseng hadde i TVNorge et spesielt fokus på forsvaret, sikkerhets- og bistandspolitikk.
Chateau Lake Louise
Hotellet var av jernbaneselskapet på slutten av det 19. århundre i første rekke tenkt å lokke velstående reisende til å ta toget vestover. Da bil og fly etter hvert overtok mye av togets rolle hadde allerede hotellet blitt tilstrekkelig kjent til å klare seg uten de reisende på jernbanen. I 1999 overtok Canadian Pacific Hotels (som er en avdeling i Canadian Pacific Railway) kjeden Fairmont Hotels and Resorts, og tok i bruk Fairmont-betegnelsen på alle sine hoteller, noe som førte til at Chateau Lake Louise drives som et Fairmont-hotell.
Jostein Olseng
Olseng var klubbleder i selskapet Mastiff fra 2008 til 2012.
Chateau Lake Louise
Helt fra begynnelsen var målet å utnytte den slående utsikten med den smaragd-grønne innsjøen og Victoria-breen i bakgrunnen. Området hadde mange muligheter for fot- og kanoturer for folk som var glad i naturen. Etter hvert ble alt området rundt hotellet innlemmet i Banff nasjonalpark. Parken er nå erklært som et verdensarvsted av UNESCO.
Opprinnelig ble hotellet bygd bare for sommerbruk, men det ble ombygd slik at det kunne brukes også vinterstid i 1982, og er nå åpent som et skisted hele vinteren.
Hotellet er også populært for spesielle anledninger, med blant annet flere hundre brylluper i løpet av et år.
I dag er The Chateau Lake Louise resort hotel eid av Oxford Properties, som er eiendomsdivisjonen i pensjonsfondene OMERS og blir drevet av Fairmont Hotels and Resorts, Toronto.
Liste over norske sykehus
Liste over norske sykehus er en oversikt over alle sykehus i Norge. Tabellen lister sykehus med fødeavdeling og akuttfunksjoner etter pasientgrunnlag (folketall) for lokalsykehustilbudet. Under tabellen nevnes private og øvrige, mindre sykehus uten lokalsykehusfunksjon og/eller fødeavdeling og akuttmottak.
Mindre sykehus etter landsdel
Sørøstlandet: Moss sykehus, Diakonhjemmet sykehus, Lovisenberg diakonale sykehus, Lillehammer sanitetsforenings revmatismesykehus, Rjukan sykehus, Notodden sykehus, Tynset sykehus, Granheim lungesykehus, Sandefjord sykehus, Larvik sykehus, Hallingdal sjukestugu, Sunnaas sykehus, Ski sykehus, Mandal sykehus
Vestlandet: Odda sykehus, Valen sjukehus, Haraldsplass diakonale sykehus, Betanien Hospital i Bergen, Lærdal sjukehus, Nordfjord sjukehus, Kysthospitalet i Hagevik
Trøndelag: Orkdal sjukehus
Nord-Norge: Longyearbyen sykehus, Mosjøen sykehus
Adriaen van der Werff
Adriaen van der Werff (født 21. januar 1659 i Kralinger Ambacht ved Rotterdam i Nederlandene, død 11. november 1712 i Rotterdam) var en nederlandsk barokkmaler.
Wang Bi
Wang Bi (kinesisk: 王弼, pinyin: Wáng Bì, Wade-Giles: Wang Pi; født 226 i Jining i Kina, død 249) var en kinesisk nytaoistisk filosof. Han døde bare 23 år gammel, men hadde da skrevet litteratur som har fått en viktig plass i kinesisk filosofi.
Adriaen van der Werff
Bakgrunn
Adriaen van der Werff ble født et sted som på slutten av 1800-tallet ble en bydel i Rotterdam. Familien var av den protestantiske trosretning som var kjent som remonstranter; faren var av yrke møller. Adriaen gikk i lære hos Eglon Hendrick van der Neer og hos Cornelis Picolet.
Wang Bi
Wang Bi hadde en mindre stilling i kongeriket Wei. Han var gift og hadde en datter. Han døde imidlertid meget ung av helsemessige årsaker.
Adriaen van der Werff
Maler
Av ham lærte han nøyaktigheten som kjennetegnet den leidse måten å male på. Denne kombinerte Van der Werff med de klassiske standardene, slik som de ble brukt av det franske akademiet. Etter at han var ferdig med læretiden, slo han seg ned i Rotterdam, men senere kom han til å veksle mellom å bo der og i Düsseldorf.
Wang Bi
Han skrev kommentarer til taoistiske og konfucianske tekster. Han holdt frem at Dao var et underliggende prinsipp som styrer alt, selv om forskjellige ting styres av sine egne prinsipper.
Adriaen van der Werff
Maler
I 1696 besøkte kurfyrst Johann Wilhelm Pfalz ham og bestilte samtidig et portrett og maleriet Salomonsdommen. Etter at Van der Werff leverte disse maleriene ble han utnevnt til kurfyrstens hoffmaler, og i 1703 slått til ridder.
Wang Bi
Han mente at følelser er menneskelig, men at et menneske må styre sine følelser, og at en dårlig person er en som ikke klarer det.
Adriaen van der Werff
Maler
Pieter van der Werff, Adriaens bror, var en av hans lærlinger. Han malte i samme stil som Adriaen van der Werff.
Museer
Den største samlingen av hans malerier finnes i Alte Pinakothek i München. Av de tredve som er i dets eie, er seksten bilder fra Kristi liv og et av Diana som oppdager Kallistos feilgrep. I Dresdener Galerie finnes tolv malerier, blant annet «Lot og hans døtre». Videre finnes også enkelte malerier i Rijksmuseum i Amsterdam.
Jeg husker godt da jeg forlovet blev
«Jeg husker godt da jeg forlovet blev» er et skillingstrykk av ukjent opprinnelse. På norsk finner man denne også med tittelen «Brevet». Opprinnelig er nok denne skillingsvisen fra Sverige.
Teksten
1.Jeg husker godt da jeg forlovet blev, det var en aften henvid juletid, så moro har jeg aldri hatt noen gang musikken spilte hele natten lang.
2.Jeg husker godt den 12te januar, og månen ennu høyt på himmelen var, jeg kledde på meg og gikk til pikens hjem for der at tage avskjed med min venn.
3.Min pike gråt, hun gråt den lange dag, til at trøste henne var jeg altfor svag, jeg husker godt hun fulgte meg til strand jeg skulle ut på det ville osean.
4.Min pike var den vakreste i vår by, og hennes skjønnhet den sto høyt i ry, en liten rose bar hun på hvert kinn den var så rød, så rød som en georgin.
5.I flere år jeg om på sjøen drev, men brev til henne uopphørlig skrev. Og brev fra henne fikk jeg i hver havn hun skrev kom snart kom hvil deg i min favn.
6.Da tiden kom jeg skulle reise hjem for der at holde bryllup med min venn, men der kom hindringer denne gang også, der kom et brev med en sort forseiling på.
7.Enhver kan tenke seg hvordan jeg ble da jeg først tok og åpnet dette brev, thi brevets innhold sto der disse ord: Den som du elsker nu i graven bor.