cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Belarus’ historie
Polen-Litauen
Det polske riket og det litauiske riket gikk i 1569 sammen i Lublinunionen under navnet Det polsk-litauiske samvelde for å forsvare seg mot det ekspanderende Tsar-Russland. Belarus ble da en del av Polen-Litauen hvor Litauen beholdt et visst indre selvstyre. Polsk språk og katolsk kristendom ble dominerende i samveldet, mens belarusisk mistet status som administrasjonsspråk i 1696. I 1596 ble den lokale ortodokse kirke underlaget paven i Roma og ble til en unert kirke.
I 1596 oppstod en ny kirke med Unionen i Brest. Denne unionen førte til at den rutenske kirken ble løsrevet fra Patriarken i Konstantinopel, og plassert under den katolske kirke. Den nye kirken fikk i hovedsak beholde sine skikker, ritualer og gamle doktriner, men måtte godta pavelige forordninger.
Denne omveltningen ble støttet av kong Sigismund III og av mange av rikets religiøse ledere, men var svært upopulær blant mange vanlige kirkegjengere, adelige i rikets østlige provinser samt blant kosakkene. Denne religiøse striden førte til flere opprør. I 1606–10, 1623 og 1633 forsøkte bøndene i Hviterussland å kaste sine polske herrer.
Unionens politikk ble dominert av den polske adelen. Av 180 plasser i Sejmen hadde representanter fra det litauisk-rutenske området bare 46 av dem. Mange jøder og polakker flyttet østover, og dominerte etterhvert byene og dermed også handelen. Dette gjorde at økonomien blant rutenerne (hviterusserne) var dårlig, majoriteten var fattige bønder. I 1648–54 oppstod det en storstilt revolusjon mot polske landeiere samtidig som det foregikk en revolusjon i Ukraina under ledelse av Bogdan Khmelnytskij. Mange rutenere flyktet til Ukraina og slo seg sammen med og gjorde felles sak med kosakkene.
Områdene med belarusisk (rutensk) befolkning forble en del av Lublinunionen frem til Polens delinger på slutten av 1700-tallet, da de belarusiske områdene for det meste ble en del av det russiske imperiet. Russiske myndigheter forsøkte å integrere Belarus ved å fjerne navnet (1830) og ved i 1839 å forby den unerte kirken. Kirken gikk over til russisk språk. Ved folketellingen i 1897 ble det registrert 5,7 millioner belarusere og på den tiden ble det etablerte små nasjonalistiske grupper. Belarusisk språk tok opp en del polsk vokabular på 1800-tallet.
Deling av Polen og tidlig nasjonalisme
I årene 1772–95 foretok Russland, Østerrike og Preussen tre delinger av Polen, noe som innebar at unionen Hviterussland hadde vært en del av i flere hundre år ble oppløst. Hviterussland ble i 1795 en del av Russland. Den nevnte særegne kirken ble delvis tolerert frem til tsar Nikolai I i 1839 tvang kirken, som da var kirken til av hviterusserne, til å konvertere tilbake til den ortodokse lære. I tillegg var det viktig for tsaren å erstatte «Hviterussland» med det identitetløse navnet «Nordvestre territorium» (Severo-Zapadanyj Kraj). Dette var da starten på en mer altomfattende russifisering av hviterusserne. Innen 1861 var Hviterussland i store trekk et område bestående av bønder og landeiere. Bøndene hadde frihet, men det var i store trekk det de hadde. Bøndene forble fattige, landløse, under sterk beskatning, med krav om å bruke russisk og med en militærtjeneste som varte i 25 år. Mange så heller nostalgisk tilbake på tiden under polsk styre, og Kastus Kalinowski prøvde å vekke en idé om dette blant folk med utgivelsen Bøndenes Sannhet. Kalinowski prøvde å inspirere til et opprør i solidaritet med et polsk opprør mot russerne i 1863. Opprøret mislyktes, og Polen ble lagt i sin helhet under Russland. Kalinowski ble senere hengt i Vilnius, og regnes i dag som far til hviterussisk nasjonalisme.
Omtrent på Peter den stores tid ble Russland en stormakt i Europa og fra slutten av 1700-tallet var det russiske imperiet Europas mest folkerike land.
Nasjonalisme
Til tross for storstilt emigrasjon på slutten av 1800-tallet var ikke den hviterussiske gløden død. Som ellers i det russiske rike startet den nye århundret med opprør som resultat av blant annet tap i den russisk-japanske krigen. Opprøret ble forsøkt roet av tsaren ved først å innføre, deretter utvide friheter til folket. Russiske myndigheter ble tvunget til å roe ned undertrykkende politikk overfor ikke-russiske befolkningsgrupper, noe som passet vel sammen med gryende hviterussisk nasjonalfølelse. En kulturell oppblomstring startet, ikke minst fordi bannlysningen av hviterussisk som språk opphørte, men fortsatt med restriksjoner over bruksområder. Utdannelsesmuligheter ble utvidet og bønder begynte å gå på skole, hviterussiske forfattere laget klassikere innen litteraturen. En ukeavis, Nasja Niva, ble utgitt av det hviterussiske sosialistpartiet, noe som gav navnet «nasjanivisme» til de første to tiårene av 1900-tallet i hviterussisk historie.
Verdenskrig og revolusjon
Første verdenskrig hadde stor negativ betydning for Hviterussland. Store hærstyrker fra både Tyskland og Russland kjempet mot hverandre, og gjorde Hviterussland til et område bestående av slagmarker og ødeleggelse. Samtidig ble over en million mennesker tvunget til å flytte fra landet på grunn av krigen. Ineffektiv økonomi og utagerende krigsinnsats ga høye matpriser, utbredt knapphet av ressurser og unødvendige tap av liv ga så stor misnøye både i by og land, at den forårsaket tsarens fall.
I 1917 var det to revolusjoner, februarrevolusjonen og oktoberrevolusjonen. Dette ga nasjonalistisk bevisste hviterussere muligheten til å sette deres politiske kampanje ut i livet. Hviterusserne var ikke spesielt bolsjevikvennlige, i stedet var det lokale politiske livet dominert av Det sosialistiske revolusjonære partiet og andre sosialistiske partier, som var mensjeviker. Også leninistpartiet og andre moderate sosialistiske partier fantes.
På slutten av 1917 møttes 1900 delegater i Rada, kongressen, med det formål å etablere en demokratisk, hviterussisk regjering. Møtet ble oppløst av bolsjeviksoldater før alt var gjennomført, og i begynnelsen av 1918 ble mesteparten av Hviterussland kontrollert av Tyskland. Mot slutten av første verdenskrig, under tysk okkupasjon, ble Den hviterussiske folkerepublikk (Belruskaja Narodnaja Respublika) erklært 25. mars 1918 og denne varte ett år. Den ble bare anerkjent av Ukraina, Estland og Finland, men rakk å etablere noen institusjoner og innføre kvinnelig stemmerett. Folkerepublikken ble kortvarig, og dens regjering gikk i eksil i 1919, etter at Den røde armé fordrev tyskerne. Ved freden i Brest-Litovsk i mars samme år ble uavhengighet for Den hviterussiske republikk garantert av Tyskland. Det tyske styret kollapset senere i 1918, noe som førte til at myndighetene ikke kunne stå imot hviterussiske bolsjeviker støttet av bolsjevikene i Moskva. Det Hviterussiske Bolsjevikpartiet ble etablert 1. januar 1919 med våpenmakt. Den 5. januar forlot representantene i Radaet Hviterussland, og dro i eksil til Berlin og senere Praha. Fra utlandet forberedte ledelsen i den gamle republikken et mulig opprør og frigjøringen av Hviterussland, men i 1923 ble disse planene oppgitt for godt etter at Folkeforbundet anerkjente den sovjetiske kontrollen og den nye grensen.
I to år var Hviterussland gevinsten i den polsk-sovjetiske krig. Riga-freden fra mars 1921, som avsluttet krigen, delte Hviterussland i 3 deler:
Sovjetunionen
En hviterussisk sovjetrepublikk under russisk kontroll ble opprettet 1. januar 1919 til erstatning for folkerepublikken. I februar 1919 gikk denne sovjetrepublikken sammen med den litauiske sovjetrepublikk i Den litauisk-belarusiske republikk («Litbel») med Vilnius som hovedstad. Da bolsjevikene erobret Minsk 31. juli 1920 ble det opprettet en ny Belarusisk sovjetrepublikk hvor de vestlige delene ble overlatt til Polen og de østlige delene ble innlemmet i den russiske sovjetrepublikk, og republikken besto da av 1,5 millioner innbyggere. Ved fredsavtalen mellom Polen og Russland ble Belarus' vestgrense fastsatt. Ved nyttår 1922–1923 gikk den belarusiske republikken inn i Sovjetunionen (sammen med Russland, Ukraina og Transkaukasia). I årene 1924–1926 avga Russland og Ukraina områder til den belarusiske republikken som omtrent fordoblet sitt areal. Den andre polske republikks østlige del fikk med dette en stor andel belarusere. Polen ønsket å styrke den belarusiske identiteten for å motvirke russiske tilknytning og Sovjetunionen ønsket å styrke den belarusiske identiten for å motvirke polsk innflytelse.
Den hviterussiske staten ble en del av Sovjetunionen da ble dannet i 1922. Som følge av at Hviterussland ble en del av Sovjetunionen ble Russlands besittelser i etterkant av Rigaavtalen tilbakeført til Hviterussland, noe som mer enn doblet landets størrelse, til 124,000 km², og økte folketallet fra 1,5 til nesten 5 millioner.
I 1921 kom Lenins NEP-politikk, en slags erstatning for kapitalisme som ga et kortvarig oppsving i hviterussisk økonomi. Landeierne var nå erstattet med en middelklasse med selveide, mindre bruk. Da tvunget kollektivisering ble innført at Stalin i 1928 medførte dette sterk motstand i Hviterussland, blant annet slaktet bønder dyrene sine fremfor å gi dem over til kollektivbrukene. Bønder som ytet motstand ble sultet, eller deportert til Sibir, noe som førte til et omfattende tilbakeskritt for Hviterussland. Stalins løsning var å starte opp tungindustri i Hviterussland.
Særlig i Sovjetunionen fikk belarusisk kultur en blomstringstid og belarusisk språk ble brukt i administrasjon og undervisning. Belarusisk ble tatt i bruk som skolespråk også i områder der befolkningen bare forsto russisk. Belarusisk var ikke etablert som skriftspråk og det ble i Minsk laget grammatikker og ordbøker i full fart. Der det manglet ord for moderne begreper og fenomener ble det konstruert nye ord. Tidlig i 1930-årene gikk sovjetmyndighetene tilbake til russisk som språk i skolene. Etterhvert overtok den de østlige delene av Belarus territorium under stadige kamper med polske styrker, mens landet vest for Minsk ble polsk.
Stalins regime hadde startet veldig avslappet i forhold til hviterussisk språk og kultur, som blomstret i Hviterussland. Dette ble drastisk endret i 1930, da det ble veldig viktig for Moskva å knytte Hviterussland så sterkt som mulig til unionen. I tillegg til nok en russifisering av språket i 1933 ble historiebøker skrevet om for å vise at Hviterussland alltid hadde ønsket å bli en del av Russland.
Axel Swartling
Frans Johan Axel Swartling (født 18. mars 1840 i Norrköping, død 15. september 1918) var en svensk forretningsmann og politiker. Han var talman i andra kammaren (tilsvarende Odelstingspresident) 1903–1912.
Swartling begynte sin karriere som femtenåring hos en silkehandler før han i 1860 ble fabrikkasserer. Han fortsatte utviklingen til han som 35-åring var disponent for klesfabrikken Drags AB i Norrköping. Han beholdt stillingen til han døde 43 år senere, og unner hans ledelse ekspanderte firmaet kraftig.
Belarus’ historie
Sovjetunionen
Sovjetunionen var delt inn i etnisk/nasjonale jurisdiksjoner med langsiktig mål om kulturell integrasjon mellom folkegruppene. Unionsrepublikkene var i prinsippet suverene og praksis sterkt styrt av det sentraliserte kommunistpartiet. Under Stalin i mellomkrigstiden ble etniske gruppers interesser underordnet økonomisk effektivitet, og lojalitet til regimet, fagkunnskap og kjennskap til russisk kultur var viktig for å gjøre karriere. Ønsket om å skape det «sovjetiske menneske» sto i strid med nasjonalitetene. Den offisielle historieskrivingen i Sovjetunionen fremmet ideen om østslavernes (russere, belarusere og ukrainere) felles opphav i og før Kyivriket: Ifølge denne fremstillingen delte østlaverne språk, kultur og religion før Rus'. Adskillelsen av belarusere fra russere skyldtes fremmede makter som Polen, Litauen og mongolene mens belaruserne gjennom århundre kjempet for å bli gjenforent med det russiske broderfolket noe som lykkes på slutten av 1700-tallet. I denne fremstillingen hadde den polsk-litauiske adelen og den katolske kirken ansvaret for undertrykkelsen av belaruserne og hindret gjenforening med russerne.
Axel Swartling
37 år gammel begynte hans politiske løpebane. I 1898 ble han valgt inn i Riksdagens andrekammer, og han hadde ledelsen av dette frem til 1913. Swartling hadde ledet den urtima riksdagen i forbindelse med unionsoppløsningen i 1905, og han var blant de som ble spurt om å bli statsminister etter at Erik Gustaf Boström gikk av. Swartling takket nei.
Politisk var Swartling konservativ, men moderat i skolespørsmål. Han ble også mer liberal på stemmerettsreformer. Økonomisk var han proteksjonist.
Belarus’ historie
Polske besittelser i Hviterussland
Områdene i Polen hadde tilsvarende utvikling. I starten var regjeringen veldig demokratisk, og minoritetene hadde mange friheter. Hviterusserne etablerte et eget utdanningssystem, regjeringen støttet aktivt kulturlivet og hviterussiske delegater ble valgt inn i det polske parlamentet i 1922.
Allerede i 1924 snudde den polsk regjering drastisk. Forkledd som kamp mot kommunisme ble skoler stengt, publikasjoner på hviterussisk forbudt, etniske polske bosettere ble oppmuntret til å slå seg ned i hviterussiske regioner, regioner som i sin helhet ble oversett økonomisk. Dette ga et bondesamfunn med høy arbeidsledighet og sult i et ellers industrialisert Polen.
I 1926 etablerte den polske krigshelten Józef Piłsudski et autoritært regime. Påfølgende år forsøkte den hviterussiske arbeider- og bondeforening å starte en protestaksjon mot regimet. Aktivistene ble satt i fengsel, og nok en gang ble det viktig å etablere en polsk og romersk-katolsk innflytelse over hviterusserne. Ca et tiår senere, i 1935, erklærte Polen at de ikke lenger ville være bundet av avtaler om etniske minoriteter, med argumenter som at deres egne lover var adekvate. Det samme året ble hviterussere som var i opposisjon til regimet plassert i konsentrasjonsleirer ved Bereza Kartuska i Polen. Hviterusserne mistet sin siste delegat i parlamentet i valget i 1935, og i 1938 ble loven som tillot skoler for etniske minoriteter fjernet. Det siste leddet i regimets kamp var å gjøre den ortodokse kirke til en polsk kirke underlagt det polske regimet.
Andre verdenskrig
Tyskland angrep Polen den 1. september 1939. To og en halv uke senere inntok Sovjetunionen de østre delene av Polen, områder som i dag hører til Hviterussland og Ukraina. Under Stalins utrenskninger ble Belarus sterkt berørt. Med Molotov–Ribbentrop-pakten og delingen av Polen mellom Sovjetunionen og Tyskland i 1939 ble det belarusiske territoriet og befolkningen uvidet med 45 %. Rundt 500,000 belarusere ble deportert til Sibir. Belarus ble invadert tyske styrker ved invasjonen av Sovjetunionen i juni 1941. De sovjetiske styrkene ble tatt imot med glede av hviterussere uvitende eller uforstående til masseforfølgelsene under Stalin. Kommunistenes brutalitet ble raskt et faktum for befolkningen, arrestasjoner ble vanlig, ytterlige kulturelle restriksjoner innført og litteratur omskrevet for å passe kommunistpartiet. Ca 300,000 mennesker ble deportert til arbeidsleirer i Sovjetunionen.
Tyske styrker krysset delelinjen mellom den tyskokkuperte og den sovjetiskokkuperte delen av Polen 22. juni 1941. Fra Brest via Minsk og Smolensk på nordsiden av Pripjatmyrene gikk en god hovedvei til Moskva. Dette var den korteste veien til Moskva og hadde tidligere blitt brukt av blant andre Napoleon. Hitler konsentrerte sin største styrke i form av Armégruppe sentrum (støttet av Luftwaffe med 1,000 fly) langs denne korridoren. De tyske styrkene krysset elven Bug, inntok Minsk etter fire dager og tok 300,000 sovjetiske soldater til fange. Bak fronten holdt festningen i Brest stand. Festningen var umoderne: Den var oppført på 1700-tallet, utbedret på 1800-tallet og sovjetiske styrker hadde kontrollert Brest i knapt 2 år da angrept kom. Mesteparten av mannskapet i festningen var ute på manøver i sommerleir og det var bare 3,000 soldater til stede i det befestede området som ble angrepet av 20,000 tyske soldater med artilleri. De tyske styrkene inntok festningen 30. juni etter mange dagers hard kamp.
Tilsvarende ble tyske tropper tatt vel imot i Belarus da de dro igjennom landet på vei mot Moskva. Mange trodde nazistene skulle frigjøre det hviterussiske folk fra kommunistenes undertrykkelse. Sannheten i planen til nazistene var derimot grufulle, det kom for dagen at 25 % av hviterusserne skulle germaniseres, 75 % skulle ødelegges ved å splitte og fordele Hviterussland mellom Litauen, Ukraina, Østpreussen og lage den sentrale delen til et hviterussisk militærdistrikt under den tyske fane, mens det østre Hviterussland skulle totalt legges under det tyske regimet.
Tyske innsatskommandoer (Einsatzgruppen) utryddet befolkningen i en rekke landsbyer og gjorde seg skyld i brutale overgrep mot sivilbefolkningen. I flere tilfeller ble landsbyboere sperret inne i landsbykirken og brent levende av nazistene. Den sovjetiske krigsfilmen Gå og se! handler blant annet om en slik episode og beskriver på en usminket måte nazistenes herjinger i Belarus under andre verdenskrig. De materielle ødeleggelsene under andre verdenskrig var omfattende: 209 byer og tettsteder samt flere tusen landsbyer ble lagt i ruiner, i storbyene Minsk og Vitebsk var 80–95 % bygningene ødelagt. Gjenreisingen etter katastrofen ble gjort med støttet av «det russisk broderfolket» noe som ble utnyttet i propagandaen.
Flere millioner omkom under andre verdenskrig og i 1951 var folketallet 12 % lavere enn i 1939. Anslagsvis 25 % av befolkningen døde under andre verdenskrig. Under holocaust i regi av den tyske okkupanten ble en stor del av den jødiske befolkningen utryddet. Før krigen var det anslagsvis 375,000 jødiske innbyggere i landet og av disse ble minst 250,000 drept. Under andre verdenskrig ble rundt over 2 millioner belarusere drept eller omkom.
Tysk okkupasjon og nasjonalisme
Fronten var langt øst for Hviterussland, men den tyske okkupasjonen fortsatte mellom 1941 og 1944. I løpet av de tre årene ble området utsatt for enorme ødeleggelser forårsaket av geriljakrigføring, strategiske branner av hele landsbyer, massehenrettelser av den jødiske befolkningen og tofrontsbevegelser gjennom Hviterussland. Mer enn to millioner mennesker døde, og en million bygninger ble ødelagt. En amerikansk observtør kalte Hviterussland det det mest ødelagte territoriet i verden etter seks måneders reise hvor han blant annet så store byer som Minsk og Vitsebsk totalt i ruiner.
Igjen kom hviterussisk nasjonalisme til overflaten, denne gangen som politisk konsekvens av tysk okkupasjon, og at Den røde armé og den sovjetiske administrasjonen hadde stukket av før tyskerne kom. Med en gang sovjetmyndighetene var ute startet hviterussere å bygge opp sin egen politistyrke og administrasjon, noe tyskerne oppmuntret på flere måter. Hviterussiske antikommunsiter i eksil returnerte etter at de fikk tillatelse til å returnere fra Tyskland. Tyskerne tillot foreningen for hviterussisk ungdom (BCC), som ble dannet og mobiliserte en forsvarsstyrke i 1944. Til og med kongressen hadde tillatelse til å møtes i Minsk for å samle en antirussisk motstandbevegelse. Allikevel ble ikke de tyske okkupantene bedre likt av dette. Det førte i store trekk til at hviterussere kunne velge mellom vondt og verre, enten å flykte med tyskerne, eller å slutte seg til russerne.
Stalins russifisering
Tiden etter andre verdenskrig var preget av modernisering og russisk dominans særlig i byene som var overveiende russiskspråklige. Belarusisk språk var stort sett begrenset til landsbygda og hadde lav status. Landet ble mer industrialisert og knyttet til den sovjetiske økonomien. Belarus og Ukraina ble begge medlemmer av FN i 1945.
Etter at Den røde armé gjenerobret Hviterussland fra tyskerne ga Stalin ordre om omfattende folkemord og deportasjoner. Dette gjaldt lokal administrasjon, folk som hadde samarbeidet med tyskerne, de av befolkningen som hadde tilbragt tid i tyske fangeleirer, øvrige folk som var mistenkt for antisovjetiske nykker og til slutt de som var tiltalt for nasjonalisme. Først i 1971 var folketallet i Hviterussland tilbake på førkrigsnivå, men da uten den jødiske befolkningen. Ruineringen av Hviterussland var total. Menneskeliv hadde gått tapt, men også hjem, dyr og dyrkbar mark, offentlige bygninger, utdanningssystemer, kulturelle ressurser, veier, kommunikasjonsmulihgeter og det som var av grunnlag for industri. Stalin beordret oppføring av fabrikker, fabrikker som ble Sovjetunionens mest effektive.
Etter krigen brukte Stalin fortsatt russifisering om et viktig virkemiddel, og et program skulle intensivere dette for å beskytte Hviterussland og andre sovjetrepublikker mot vestlig påvirkning. Konsekvent ble lederstillinger i vestre grensebyer og i Minsk gitt til folk fra andre steder i Russland for å bygge opp et linje av russisk innflytelse mot den polske grensen. Det hviterussiske språket ble uoffisielt bannlyst fra bruk i offisielle posisjoner, i institusjoner innen utdanning og kultur, samt innen media. Denne kulturelle rensningen ble intensivert etter 1959 da Nikita Khrusjtsjov, førstesekretæren i kommunistpartiet, proklamerte at «jo raskere vi alle starter å snakke russisk, jo raskere skal vi bygge kommunismen». Motstanden man fant blant studenter, forfattere og intellektuelle i Minsk i 1960- og 1970-årene ble møtt med av KGB, og førte ofte til at de aktuelle personer mistet jobben eller ble arrestert.
Perestrojka
Den første tiden av Gorbatjsovs regjeringstid var i Hviterussland var preget av to store hendelser. Tsjernobylulykken i 1986, der Hviterussland absorberte ca. 70 % av det radioaktive nedfallet, og et desemberbrev skrevet av 28 intellektuelle i Hviterussland til Gorbatsjov, der de uttrykte hviterussernes misnøye med den kulturelle tilstanden i landet. Dette brevet blir ofte kalt det kulturelle Tsjernobyl. Atomreaktorulykkens fulle skadeomfang ble holdt hemmelig i over 3 år, men det kulturelle Tsjernobyl ble et diskusjonstema og inspirasjon for betydelig politisk aktivitet. Desemberbrevet ba Gorbatsjov om å forhindre utryddelse av hviterussisk som språk ved å innføre språket i stat, regjering og i utdannelsessystemet, samt massemedia og andre områder. Etter at nasjonale krefter hadde våknet av diskusjonen som kom etter at brevet ikke fikk noe svar, gikk særlig ungdomsgrupper ut i gatene og krevde støtte for den radikale restruktureringen av Hviterussland. Kravene om reformer ble ytterligere styrket av at man i juni 1988 fant massegraver med opptil 250,000 ofre fra stalinregimet. I oktober demonstrerte på ny 10,000 mennesker, en viktig sak denne gangen var støtten for det nye partiet Hviterussisk Folkefront.
Politisk apati og deretter uavhengighet
Den største delen av befolkningen var på denne tiden politisk uengasjerte. Av i alt 360 plasser i nasjonalforsamlingen tilhørte 86 % kommunistpartiet, samtidig som 83 % av befolkningen i en folkeavstemning stemte for å bevare Sovjetunionen. Dette var til tross for at det øverste sovjet i Hviterussland vedtok en lov om suverenitet som kommunistpartiet selv hadde gått i bresjen for. Videre i august 1991 fulgte myndighetene i Minsk opp selvstendighetserklæringene til sovjetrepublikkene Estland, Latvia og Litauen ved å gi suverenitetserklæringen grunnlovsstatus og ta tilbake navnet Den hviterussiske republikk. Etter Minsk-avtalen i desember 1991 ble en samveldetraktat for uavhengige stater innført, med Minsk som hovedkvarter. Samveldet skulle stå for koordinering av utenrikspolitikk, økonomisk politikk og forsvarspolitikk.
Internasjonalt har Belarus blitt betraktet mest som en skygge av Russland. Økonomisk var landet etter selvstendigheten på sovjetisk 1970-nivå. Det siste valget til øverste sovjet var i 1991 og kommunistpartiet fikk flertall av setene mens folkefronten tok 10 % av plassene. Valget av Aleksandr Lukasjenko til president i 1994 var et avgjørende skille i Belarus' historie etter selvstendigheten. Landets ledelse ved oppløsningen av Sovjetunionen var ikke forberedt på uavhengighet. I mars 1991 støttet 83 % av innbyggerne (i folkeavstemning) fortsatt medlemskap i Sovjetunionen. Ledelsen i Belarus støttet kuppmakerne i Moskva i august 1991. Lederen for landets øverste sovjet gikk av og fysikkprofessor Stanislav Sjusjkevitsj ble ny leder. Kommunistpartiet ble forbudt. Sjusjkevitsj førte en politikk med vekt på nasjonal selvstendighet og moderate reformer. Folkefronten ville ha omfattende reformer som ble blokkert av gamle kommunistpartimedlemmer som satt i nøkkelposisjoner. Landet sluttet seg til Samveldet av uavhengige stater (SUS) 8. desember 1991. Hovedkontoret ble lagt til Minsk.
Folkefronten innledet i 1992 en kampanje for å få gjennomført en folkeavstemning om nyvalg til nasjonalforsamlingen, kravet om folkeavstemning ble avvist i 1992 og påny i 1993, slik at valgte representanter ble sittende ut perioden til det ordniære valget i 1995. Statsminister Vjatsjaslaŭ Kebitsj var landets reelle leder mens Sjusjkevitsj ble redusert til en hovedsakelig symbolsk figur. Sjusjkevitsj irriterte nasjonalforsamlingen blant annet ved å hevde en selvstendig linje overfor Russland og han ble forsøkt felt i 1993. I november 1993 anklaget Aleksandr Lukasjenko, leder for antikorrupasjonskomiteen, Sjusjkevitsj og Kebitsj for korrupsjon. Sjusjkevitsj ble på bakgrunn av disse anklagene presset til å gå av i januar 1994 og ble erstattet av Mjetsjyslaw Hryb (en av Kebitsjs allierte). I nasjonalforsamlingen stemte 209 (inkludert Folkefronten) for å avsette Sjusjkevitsj, mens stemte 36 stemte mot.
I mars 1994 vedtok nasjonalforsamlingen å opprette et presidentembete (vedtaket trådte i kraft straks) og en konstitusjon med tradisjonell maktfordeling blant annet klare grenser for presidentens myndighet. Lukasjenko vant overraskende med 45 % i presidentvalgets første runde sommeren 1994. Statsminister Kebitsj, som representerte de etablerte makthaverne, fikk 17 %, mens Sjusjkevitsj fikk 10 % og Zianon Paznjak, leder for Folkefronten, fikk 13 %. I andre runde av valget sto Lukasjenko mot Kebitsj der begge la seg på en pro-russisk linje og Kebitsj hadde med mediene på sin side. Lukasjenko vant med 81% av stemmene. Lukasjenko ble utenfor landet oppfattet som populist uten økonomisk eller utenrikspolitisk program. Lukasjenko hadde tildigere vært leder av et kollektivbruk og var den eneste i nasjonalforsamlingen som stemte mot oppløsning av Sovjetunionen.
I 1993 inngikk Belarus og Russland en avtale om en valutaunion til erstating for rubelsonen som ble oppløst tidligere samme år. I 1994 inngikk landene en intensjonsavtale om å fjerne handelsbarrierer mellom landene. Belarus, Russland og Khasakstan dannet en tollunion i 1995. Russland, Belarus, Kasakhstan og Kirgisistan utvidet i 1996 tollunionen fra 1995 og inngikk avtale om nærmere økonomisk samarbeid med sikte på friere handel og transport. I 1996 gikk Belarus inn i statsforbund med Russland der landets nasjonale selvbestemmelse ifølge avtalen ble opprettholdt.
I Sovjetunionen var Belarus sterkt militarisert og ble regnet som et av de landene i verden med størst konsentrasjon av våpen. Det var opp til 400,000 soldater stasjonert i landet som i 1991 hadde 42 militære flyplasser og 23 baser for kjernefysiske våpen. Det selvstendig Belarus hadde ikke kapasitet (blant annet av økonomiske grunenr) til å opprettholde en så stor militær styrke. De kjernefysiske våpenene ble overført til Russland (taktiske våpen i løpet av 1992 og interkontinentale SS-25 innen utgangen av 1996). I 1996 hadde den belarusiske hæren 50,000 soldater og en reservestyrke 250,000. Hæren hadde 2,350 stridsvogner, 2,000 stormpanservogner, 1,000 pansrede personellkjøretøy og 1,500 artillerienheter. Luftforsvaret hadde 350 kampfly. I 1993 overtok Belarus vaktholdet langs grensene mot Polen, Litauen og Ukraina.
I årene etter 1991 var politikerne i Belarus delt i synet på Russland. Den konservative delen av nasjonalforsamlingen argumenterte for tett samarbeid med Russland, særlig økonomisk, mens andre ville distansere landet fra Russland politisk, økonomisk og militært. Etter at Lukasjenko ble president i 1994 ble orienteringen mot Russland stadig tydeligere.
Under Lukasjenko
I 1994 fikk Hviterussland en ny grunnlov som erklærte Hviterussland for å være et demokrati med deling av makt, religionsfrihet og med målsetting om at Hviterussland skulle bli en nøytral stat uten kjernefysiske våpen. I det raskt organiserte valget vant Aleksandr Lukasjenko, på løfter om å fjerne korrupsjonen. Lukasjenko har siden måttet tåle mye kritikk på grunn av sin autoritære styringsmåte som mange vestlige medier og politikere anser som et diktatur.
Valget av Lukasjenko til president var et brudd med landets kommunistiske fortid kombinert med sovjetisk nostalgi. Etter at han ble president innførte han gradvis et mer autoritært styre blant annet ved å ta kontroll over den frie pressen og ignorere nasjonalforsamlingen og forfatningsdomstolen. Fra 1995 av utstedte han dekreter som økte presidentmakten på bekostning av den lovgivende forsamlingen. Høsten 1996 gjennomførte han en folkeavstemning og oppløste deretter nasjonalforsamlingen (med valgte representanter) og innsatte en ny med utvalgte representanter. Lukasjenko har kombinerte populistiske og autoritære metoder, og samtidig videreført mange tradisjoner fra kommunisttiden. Han bygget opp en sikkerhetsstyrke på 120,000 mann (større enn hæren på knapt 80,000 soldater). Mange av Lukasjenkos rådgivere har fortid i KGB. Boris Jeltsin forsøkte i liten grad å presse Lukasjenko til følge demokratiske spilleregler.
Ved folkeavstemningen i november 1996 støttet 70,5 % Lukasjenkos forslag til ny grunnlov. Grunnlovsendringen innebar innføring av et tokammersystem med 110 folkevalgte representanter underhuset og 68 representanter i sentatet som skulle makt til å blokkere vedtak i underhuset. Grunnloven ga presidenten myndighet til å utnevne medlemmene i senatet og dommere i forfatningsdomstolen. Personer som fornærmer presidenten kan straffeforfølges. EU-parlamentets delegasjonen kritiserte folkeavstemningen som lite legitim blant annet med hensyn til den praktiske gjennomføringen. Grunnloven ga Lukasjenko nær diktatorisk makt.
Alt i 1996 konsoliderte Lukasjenko sin egen maktposisjon ved å på grunnlovsstridig vis innføre grunnlovsendringer som åpnet for presidenten kan vedta lover per dekret. Han har i tillegg fått utvidet presidentperioden fra fire til seks år, og ønsker å ta gjenvalg til en tredje presidentperiode ved presidentvalget i 2006, selv om grunnloven sier at en bare kan gjenvelges en gang.
Media og opposisjon under Lukasjenko
På 1990-tallet hadde opposisjonsavisene problemer med å komme ut fordi de ikke fikk benytte de statlige trykkeriene og brukte til dels trykkerier i Litauen. Fjernsyns- og radiostasjoner har hatt problemer med å kringkaste av uklare «tekniske» grunner. Siden tidlig i 1995 utstedte Lukasjenko dekreter med formål styrke presidentembetets makt. I 1995 opphevet Lukasjenko parlamentarikernes immunitet slik at han kunne arrestere Syarei Antonsjyk som hadde kritiserte Lukasjenkos regjering. I april 1995 sendte Lukasjenko sikkerhetsstyrkene inn i parlamentsbygget og fjernet med makt parlamentarikere som protesterte mot Lukasjenko (noen ble kjørt ut av Minsk og dumpet).
I mai 2021 ble Ryanair Flight 4978 avskåret av belarusiske jagerfly og tvunget til å lande. Journalisten Raman Pratasievitsj var ombord og ble arrestert.
Arvid Fladmoe
Arvid Emil Fladmoe, (født 8. mai 1915 i Oslo, død 18. november 1993) var en norsk dirigent og fiolinist. Utdannet i Norge, Danmark, England og Italia. I England studerte han med Carl Flesch. Fladmoe debuterte som fiolinist i 1933, som dirigent i 1945. Han var 2.konsertmester i Musikselskabet Harmonien fra 1939-1943, kapellmester ved Nationaltheatret fra 1946 til 1959, unntatt sesongene 1947-1948, da han var dirigent i Trondheim Symfoniorkester. Fra 1958 til 1961 var Arvid Fladmoe musikalsk leder for Musikselskabet Harmonien i Bergen. I 1961 tiltrådte Fladmoe musikksjefstillingen ved Den Norske Opera i Oslo, der han ble i 12 år.
Fra 1973 var han førsteamanuensis ved Norges musikkhøgskole og fra 1983 fikk han professorstillingen i direksjon.
Arvid Fladmoe holdt på å omkomme i Tinnsjøen 20. februar 1944, da han var ombord i D/F Hydro som ble sprengt. Han ble plukket opp av vannet sammen med sin kostbare fiolin som også var uskadd.
Fladmoe giftet seg i 1940 med pianisten Esther Henriette Barratt Due, datter av Henrik Adam Due og Mary Barratt Due.
Den røde mølle
Den røde mølle (originaltittel: Molen; De rode molen) er et maleri fra 1911 av den nederlandske maleren Piet Mondrian.
Beskrivelse
Bildet viser et utsnitt av Weltevreden vindmølle i landsbyen Domburg hvor Mondrian tilbrakte sine ferier i 1908, 1909 og 1910. Bildet er mer abstrakt enn tidligere utgaver med samme motiv. I 1911 besøkte Mondrian Paris, den gang hovedstaden for moderne kunst. Her stiftet han bekjentskap med nye, moderne kunstbegreper og malte etter hjemkomsten til Nederland Den røde mølle. Året etter flyttet Mondrian til Paris og sluttet nærmest helt med figurativ kunst.
Historie
Mondrian solgte i 1919 Den røde mølle til kunstsamleren Sal Slijper i Blaricum. Fra 1955 var det utlånt til Gemeentemuseum i Haag. Slijper testamenterte maleriet til muséet, og Gemeentmuseum overtok det ved hans død i 1971. Det er pr. 2017 fortsatt i muséet besittelse.
Elara
Elara kan sikte til:
Brixen im Thale
Brixen im Thale er en kommune som ligger på det høyeste punktet i Brixental-dalen i den Østerrikske delstaten Tirol. Hvert år under Kristi legemefest, feirer landsbyen den tradisjonelle Antlassritt. Det er også fødestedet til Matthäus Hetzenauer, en Østerriksk skarpskytter i 3. fjell divisjon på østfronten under andre verdenskrig. Hetzenauer ble kreditert med 345 drap.
Om vinteren er landsbyen ofte full av skiturister ettersom at landsbyen er plassert nærmest i midten av skisenteret SkiWelt.
Beliggenhet
Brixen im Thale ligger i Kitzbühel-Distriktet, ca 10 km vest for byen Kitzbühel. Byen ligger øverst i Brixental-dalen 794 meter over havet, med omgivelser som fjell tilhørendeKitzbühel Alpene. Det høyeste fjellet i kommunen er Fleiding på 1,892 meter over havet. Nord for landsbyen stiger fjellryggen til Hohe Salve oppover.
Urbi et Orbi
Urbi et orbi (latin: for byen og for verden) er en fast latinsk vending som inngår i Pavens velsignelse av nettopp Roma og verden. Vendingen har blitt brukt siden Gregor X (1271-76).
Søvnløs
Søvnløs er et musikkalbum med Skambankt, utgitt den 6. september 2010.
Steffen Ratejczak
Steffen Ratejczak (født 26. oktober 1995 i Trondheim) er en norsk ishockeyspiller, som spiller for. Han har tidligere spilt for aldersbestemt landslag og for moderklubben Rosenborg Ishockeyklubb.
Han er bror til Henrik Ratejczak som også har spilt ishockey i Manglerud Star.
Svein Erik Sogge
Svein Erik Sogge (født 3. august 1938 i Harstad) er en tidligere skøyteløper som var aktiv på 1950- og 60-tallet. Sogges beste mesterskap var NM i 1963 på Hamar der han ble nummer 8 sammenlagt med 42,9 på 500-meteren og 2.16,0 på 1500-meteren. Han var uheldig på 10 000 m, der han falt og ble klokket inn på 17.32,1. Han deltok i alle NM- all round mesterskap fra og med 1959 til og med 1964. Han var medlem av Harstad Skøyteklubb (1959, 1962-64), Oslo Skøiteklub (1960–1961) og Tromsø Skøyteklubb (1965).
Nordnorsk mesterskap i fotball i 1937
Nordnorsk mesterskap i fotball i 1937 var det 9. nordnorske mesterskapet i fotball. ble nordnorsk mester etter å ha slått 4-3 i finalen.
Finale
Nordnorske mestere for  : Lars Frydendahl, Ole Olsen, E. Karlsen, H. Horrigmo, G. Østby, Oluf Olsen, K. Olsen, E. Mikkelsen, O. Kuvås og A. Hofstad.
Hofoss
Hofoss er ei grend i Kongsvinger kommune, 15 kilometer nordøst for kommunesenteret Kongsvinger. Sammen med grendene Hokkåsen og Sørroa utgjør den en sammenhengende jordbruksbygd sør-sørøst for Nugguren. Fylkesveien videre østover fra Hofoss leder inn i sørlige områder av Finnskogen. Gjennom Hofoss renner Skasåa (Hofossåa, lokalt), som har sin kilde i Skasen. Åa ender opp i Nugguren, som igjen har sitt utløp i Glomma ved Nor (noret) i Brandval. Forbi Hofoss renner åa som stryk med to markante og flere mindre fossefall.
Historie
Historisk var gården Hofoss tidlig ute med mølledrift, og er i den forbindelse nevnt i et offentlig rettsdokument fra 1312. Gården omtales her med dativformen «a Hauæfossæ», norrønt «á Hávafossi», nominativ «Hávifoss» (moderne norsk: «Høyefoss»). (Jfr. Høgefoss i Nissedal kommune.) Mølledriften på Hofoss har fram til moderne tid vært en sterk økonomisk drivkraft for gårdssamfunnet, direkte og indirekte. Den siste mølla ble revet i 1952. Steinfundamentet og rester av vassrenna i tre er fortsatt synlige.
I perioden 1600–1800 utviklet det seg på Hofoss et klyngetun, en bebyggelsesstruktur som har vært utbredt på Vestlandet, men heller sjelden på Østlandet. På denne tiden tok folketallet igjen høymiddelaldermaksimumet fra før svartedauden, og det ble trangere på gårdene. På Hofoss ble gården delt opp i flere bruk, med våningshusene og uthusene i en klynge, uten at selve tunet ble delt opp. Jordteigene ble liggende blandet (teigblanding) rundt bebyggelsen. Ennå i dag bærer brukene navn som Gamlestuen, Halvorstuen, Nordstuen og Tostenstuen.
Hofoss ble direkte rammet, såvel som trukket inn militærstrategisk, under krigene mellom Danmark-Norge og Sverige på 1600-tallet. I 1644, under Hannibalsfeiden (1643-45), ble Hofoss plyndret og brent av soldater i svensk tjeneste. Flere Hofossbønder ble drept i angrepet. En haug i området fikk navnet Vardehaugen (i dag, Mjølnrudshaugen). Det ble også opprettet en militær vaktpost, en postering, på en åskam mellom Hofoss og Åfloen. Denne ble utbedret i 1711 (Den store nordiske krig, 1709-1720), med en brakke og en chartaque, et vakttårn. Trolig ble det også bygget et forskansningsverk i tømmer, retrenchment. Under utgravning av den gamle posteringen på 1970-tallet, ble det funnet blykuler, uniformsknapper, mynter, krittpiper, og annet.
Næringslivet på Hofoss var og er preget av skogsdrift. Tømmeret ble fløtet langs Skasvassdraget og ut i Glomma, så lenge dette var lønnsomt. I denne forbindelse ble Åfloen (opprinnelig en naturlig utbuktning på åa) demt opp til en kunstig innsjø. Videre ble det bygget skådammer (sidedemninger) i tre og stein nedover åa, for slik å lede tømmeret mer effektivt. Noen av disse skådammene er fremdeles delvis intakte. (Tømmerfløting i Åfloen er dokumentert i filmen Finnskog og trollskap fra 1956.) Damanlegget ved Åfloen er i dag en liten severdighet og et rekreasjonsområde. Det er anlagt en kultursti langs Hofossåa, over Åflodammen og opp til den gamle posteringen.
Åflodammen
Åflodammen ble bygd aller først på 1700-tallet, men i den som står idag ble bygd 1900 og pusset opp 1990. Åflodammen ble brukt til tømmerfløting.
Hofoss-gården
Hofoss Gården er den største gården på Hofoss idag. Før tilhørte området vi idag kjenner som Lundersæter til Hofoss gården.
Funnene av Hannibalsfeiden
En del av vår viten om Hofoss under Hannibalsfeiden er takket være Yngve Strand sine funn rundt posteringen. Han fant flint, knapper mynter, bly osv. Men det beste funnet er nok et militært emblem som ble sent til Krigs/militær museet i Oslo som de ikke hadde før.
Romefamilien
Se teksten
Romefamilien (Nartheciaceae) er en plantefamilie i ordenen Dioscoreales med om lag 20 arter i 5 planteslekter. Den har bare vært anerkjent siden 2003.
Plantene er urter som ofte er opprette med parallelle eller klasestilte, gule blomster og lite iøynefallende blader. Arten Rome (Narthecium ossifragum) vokser også i Norge.
Slekter og arter
Slektene og de viktigste artene i familien omfatter:
MGM+
MGM+, tidligere Epix, er en amerikansk kabel- og satellittfjernsynskanal som eies av Studio 3 Partners, en joint venture mellom Paramount Pictures (en del av Viacom, som eier en kontrollerende 49.76% andel), Metro-Goldwyn-Mayer (som, til gjennomføringen av deres ventede fulle overtakelse av kanalen, eier 19.09%) og Lions Gate Entertainment (som eier 31.15%). Kanalens programmer består av nyere og eldre kinoutgitte filmer, originalproduserte serier, dokumentarer, og musikk- og komedieprogrammer.
Epix er basert i Paramount Plaza i New York, som fungerer som hovedkontor for eierkonsernet Viacom. Kanalen ble lansert i oktober 2009.
Nils Kristian Nakstad
Nils Kristian Nakstad (født 5. september 1962) er en norsk næringslivsleder. Han er administrerende direktør i statsforetaket Enova.
Han har i to perioder vært ansatt ved SINTEF Avdeling for Kuldeteknikk, i 1988–1989 som forsker, og i 1992–1995 som seksjonssjef. Mellom de to periodene var han senioringeniør og prosjektleder ved Norsk Hydro i Oslo. I årene 1995–2004 og 2006–2008 var han administrerende direktør ved Trondhjem Preserving AS. I løpet av hans tid som leder utviklet selskapet seg fra å være en næringsmiddelprodusent til å bli eiendomsselskapet TPC Eiendom. I tiden mellom de to periodene ved Trondhjem Preserving var han direktør (CEO) i ReVolt Technology AS, et firma som har som hovedformål å utvikle, markedsføre og selge batteriteknologi.
Fra 2008 er Nakstad administrerende direktør i Enova SF. Han etterfulgte Eli Arnstad.
Sjpion
Sjpion (originaltittel: Шпион) er en russisk film fra 2012, regissert av Aleksej Andrianov.
Handling
Våren 1941 holder den tyske agenten Wasser fra Abwehr en kommissær fra NKVD som gissel.
To soldater, en bokser og en spion er NKVDs eneste håp for å redde agenten deres fra den sikre død.
You Can’t Stop Rock ’N’ Roll
You Can't Stop Rock 'n' Roll er et musikkalbum av Hard rock/Heavy metal bandet Twisted Sister som ble gitt ut 27. juni 1983.
Qinghaisjøen
Qinghaisjøen (kinesisk: 青海湖, pinyin: Qīnghǎi Hú, «den blå/grønne sjø») er en av verdens største saltsjøer. Den ligger i den kinesiske provinsen Qinghai. Den ligger 3 194 moh, og dekker 4 267 km². Andre navn på sjøen er Koko-nor (mongolsk) og Tso-ngombo (tibetansk).
I 1960-årene hadde 108 større eller mindre elver sitt utløp i Qinghaisjøen. Men i 2004 var 85 % av elvemunningene uttørket, også munningen til den største elven, Buh. Siden 1959 har vannstanden gått stadig tilbake. Dermed har det oppstått mindre sjøer i isolerte kulper som tidligere var deler av Qinghaisjøen.
Bikube
Bikuber brukes som bolig for honningbier som brukes i birøkt. Fra naturens side bygger biene gjerne sine samfunn i hule trestammer. I Afrika brukes fortsatt hule trestammer som bolig for bifolk som holdes i kultur.
Fra gammelt av brukte man gjerne halmkuber til birøkt. Biene bygde sitt voksbygg fritt i denne. Etterhvert ble det vanlig å bruke isolerte trekasser med løse tavler med bivoks. De løse tavlene gjør det mulig å gjenbruke vokstavlene fra år til år. Løse tavler gjør det lettere for birøkteren å følge utviklingen til bifolket. I dag brukes lettere materialer som isopor til bikuber. En moderne bikube består av et bunnbrett der inngangen er. Over bunnbrettet står yngelkassen der dronningen legger egg og yngelen fores opp av biene. Over yngelrommet legges gjerne et dronninggitter som hindrer at dronningen går oppover i kuben. Over dronninggitteret kan det være én eller to honningkasser (skattekasser). Kuben har en toppakning og lokk. Alle kassene inneholder rammer med vokstavler. I Norge er målene på kubeutstyret standardisert. Bikuben settes på en palle eller kubekrakk slik at den står stødig og tørt.
Normalt finnes det bare én dronning i hver bikube. Det går imidlertid an å ha todelt yngelrom med hver sin dronning og felles skattekasse over dronninggitter.
Alvito (Portugal)
Alvito er en kommune i Distrito de Beja i den portugisiske regionen Alentejo. Kommunens areal er 264,8 km² og i 2011 hadde den 2 504 innbyggere.
Freguesier
Kommunen er delt inn i to freguesier (sogn):
Igor Romisjevski
Igor Romisjevski (russisk: Игорь Анатольевич Ромишевский ; født 25. mars 1940 i Zjukovskij, død 28. september 2013 i Moskva) var en sovjetisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1968 i Grenoble og 1972 i Sapporo. Romisjevski ble olympisk mester under Vinter-OL 1968 i Grenoble. Han var med på det sovjetiske laget som vant ishockeyturneringen foran Tsjekkoslovakia og Canada. Det var åtte lag som deltok, det ble spilt en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. Sovjetunionen vant serien med tolv poeng foran Tsjekkoslovakia med elleve og Canada med ti poeng. Romisjevski spilte sju kamper i OL-turneringen.
Patrobus septentrionis
Patrobus septentrionis  er en av billene i delgruppen (underfamilien) skyggeløpere (Trechinae) i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World.
Utbredelse
Patrobus septentrionis finnes i nesten hele Europa, men er noe sjeldnere helt i sørvest. Den er utbredt i Nord-Amerika og Asia. Finnes i Norge.
Utseende
Patrobus septentrionis er 7.5-10 millimeter lang. Kroppen har en matt og mørk farge, som varierer mellom svart og mer brunlig. Den er en kraftig bygd løpebille. På hver side av hodet fra fasettøynene og bakover er en dyp fåre (fordypning). Hodet er sterkt innsnørt like bak øynene. Antennens fjerde ledd med fine korte hår og en lang børste/børster i spissen. (Krever forstørrelse for å se).
Levevis
Patrobus septentrionis er vanligvis nattaktiv og lever som predator på andre dyr. De lever langs vassdrag i høy vegetasjon.
Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Jesper Öhrvall
Jesper Öhrvall (født 19. november 1994 i Halmstad) er en svensk ishockeyspiller, som spiller for. Han har tidligere spilt for Växjö Lakers HC J20, Almtuna IS, Nittorps IK og  HV71-J20 i Sverige og i Amerika for laver divisjoner. Og for det Norske Grüner Allianseidrettslag.
Malm Ultraintervall
Malm Ultraintervall er et 72 kilometer langt ultraløp i Malm i Steinkjer kommune, som arrangeres av Malm IL. Malm Ultraintervall består av en løype på 12 kilometer som løpes seks ganger på et døgn, med start på ny runde hver fjerde time. Lengden på pausen mellom hver runde avhenger av hvor fort deltakerne løper. Starttidspunkt i 2010 var 12.00 – 16.00 – 20.00 – 00.00 – 04.00 – 08.00.
Løpet ble første gang arrangert 6. juni – 7. juni 2009, med 31 deltakere.
I 2010 var løpet et av ti ultraløp på den nasjonale terminlista for ultraløp, og ble arrangert 12. juni – 13. juni, mens 2011-løpet gikk av stabelen 4. juni – 5. juni
I 2012 skal arrangørene av Malm Ultraintervall stå for NM i ultraløp 2012, og Malm Ultraintervall vil derfor ikke bli arrangert igjen før tidligst i 2013.
Belyj tigr
Belyj tigr (originaltittel: Белый тигр) er en russisk film fra 2012 regissert av Karen Sjakhnazarov.
Handling
Historien finner sted under den andre verdenskrig, tidlig på 1940-tallet.