cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joakim Sveder Bang
Sanitetskaptein
Under den første verdenskrig fikk Bang stipend for å studere militærmedisin og feltsykehus ved vestfronten, ifølge historikerne Nik Brandal, Eirik Brazier og Ola Teige:
EM på skøyter 2006
Tittelforsvarer for damer fra året før på Heerenveen var Anni Friesinger og for herrer Jochem Uytdehaage.
Joakim Sveder Bang
Sanitetskaptein
"«Han hadde først søkt om å få bli offiser i den britiske saniteten, men da han fikk avslag reiste han i stedet ut med stipend den norske generalstaben. Forsvaret var opptatt av å dra lærdom av storkrigen og derfor hadde opprettet til stipender militære leger og tannleger som ville reise til fronten. Fire endte opp med å reise, to på hver siden. Bang oppsøkte blant annet franske sanitetsavdelinger og observerte behandlingen som ble gitt til sårede soldater helt fra de forlot skyttergravene til de kom frem til krigshospitalet langt bak fronten og rekonvalesentsykehusene i Storbritannia.»"
EM på skøyter 2006
Tyske Claudia Pechstein og italenere Enrico Fabris ble kåret til europamestere.
Goniocellus
Goniocellus er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) markløpere (Harpalinae) i familiegruppen løpebiller.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Panama og Colombia).
Joakim Sveder Bang
Sanitetskaptein
Et bildearkiv fra Bangs opphold på vestfronten oppbevares hos Riksarkivet.
I 1917 dro Bang til Russland som representant for Røde Kors, hvor han overvåket utvekslingen av sårede russiske og tyske krigsfanger. Han uttok også syke og sårede tyske og østerrikske krigsfanger som skulle plasseres i Norge.
EM på skøyter 2006
Sammenlagt
Tall bak tid er plassering.
Tall bak navn er antall deltagelser i mesterskapet. Tall bak tid er plassering.
Joakim Sveder Bang
Politisk arbeid
Bang var formann i Trondhjems Frisinnede Venstre, innvalgt i Trondhjems bystyre og formannskap fra 1914 til 1925 samt medlem av skolestyret fra 1909 til 1922. Frisinnede Venstre samarbeidet hele tiden med Høyre. Frisinnede Venstre, som ellers gikk opp i Høyre, stod usedvanlig sterkt i byen helt frem til okkupasjonen i 1940. Blant grunnene til det var striden om «Nidaros» som bynavn, som Bang og resten av hans parti foraktet. De holdt fast ved «Trondhjem» og godtok aldri kompromisset «Trondheim». I en anekdote heter det at kong Haakon VII spøkefullt skal ha spurt Bang under en slottsmiddag: «Hvorledes står det så til i Nidaros?» Bang svarte: «Nidaros, Deres Majestet! Jeg kjenner ingen by ved det navn. Derimot har vi en målavis som heter Nidaros, som jeg aldri leser.»
Under valgordningen med flertallsvalg i enmannskretser var Bang vararepresentant for Odd Klingenberg fra Brattøra og Ila krets (Vår Frue kirkes menighet og Ilen menighet) i Trondhjem og Levanger kjøpsteder fra 1919 til 1921. Bang møtte fast så lenge Klingenberg var statsråd fra 1920 til 1921, og satt i Stortingets protokollkomité. I 1921 ble valgordningen omlagt til forholdstallsvalg i flermannskretser, så Bang stilte på en fellesliste for Høyre og Frisinnede Venstre og ble valgt inn, senere gjenvalgt i 1924. Han var nestformann i Stortingets næringskomité. Fra 1928 til 1930 var han vararepresentant og møtte i korte tidsrom.
Bang var også ordfører i forstanderskapet (representantskapet) i Privatbanken i Trondhjem.
Senere år og død
Han hadde blitt skadd av sennepsgass under den første verdenskrig, og sammen med hans røykevaner kan det ha medvirket til at han døde av lungekreft i 1931, 62 år gammel. Han ble kremert, og urnen nedsatt på Domkirkegården i Trondhjem.
I en passiar med Bangs datter Anne Margrethe skal kong Olav ha sagt at «den som en gang har lært doktor Bang å kjenne, glemmer ham aldri. Han var jo en like stor kriger som han var lege».
Picodynastornithes
Picodynastornithes inkluderer de to ordenene Coraciformes (råkefugler, 188 arter) og Piciformes (spettefugler, 467–484 arter).
Andrej Zamkovoj
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021 tok han bronse.
Fred Evans
Fred Evans (født 4. februar 1991) er en britisk amatørbokser som konkurrerer i weltervekt. Han ble tatt ut til å representere Storbritannia under Sommer-OL 2012 i London, der han tok sølv.
Metamulciber
Metamulciber er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, avlange, mørkt brunlige trebukker, gjerne med lyse lengdestriper. Antennene er litt kortere enn kroppen. Pronotum er tønneformet med en liten tann på hver sidekant. Dekkvingene er litt avsmalnende bakover.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Papua Ny-Guinea.
Carolina López
Carolina López (født 16. november 1993) er en dominikansk håndballspiller. Posisjonen hennes er midtback. Per desember 2013 spiller hun for den dominikanske klubben Simón Bolívar. Hun spiller også for Den dominikanske republikks landslag, og deltok under Håndball-VM 2013. Hun er 1,74 meter høy.
Moreakrigen
Moreakrigen er det mer kjente navnet for den sjette osmansk-venetianske krigen. Krigen ble utkjempet mellom 1684 og 1699, som en del av den større konflikten kjent som den store tyrkiske krigen mellom Republikken Venezia og Det osmanske riket. Kamphandlingene ble utført fra Dalmatia til Egearhavet, men det store felttoget i krigen var den venetianske erobringen av Morea på (Peloponnes) sør i Hellas. På den venetianske siden ble krigen kjempet for å hevne tapet Kreta i Kretakrigen (1645–1669), mens osmanene ble innviklet i de nordlige grensekampene mot Habsburgmonarkiet og kunne ikke konsentrere styrkene sine mot Republikken. Slik sett er Moreakrigen den eneste av de osmansk–venetianske konfliktene hvor Venezia sto som seierherre og vant store landområder. Gleden over de nye landområdene ble kortvarige, siden de tapte alt sammen til osmanene i 1715.
Bakgrunn
Venezia hadde hadde flere øyer i Egearhavet og Det joniske havet, sammen med strategisk viktige plasserte fort langs kysten av det greske fastlandet siden oppdelingen av Østromerriket etter det fjerde korstoget. Da Det osmanske riket ble mektigere utover på 1500-tallet og tidlig på 1600-tallet, mistet de mange av disse, som Kypros og Évvia (Negroponte) til tyrkerne. Mellom 1645 og 1669 kjempet venetianerne og osmanene en langs og kostbar krig over det siste store venetianske området i Egeerhavet, Kreta. Under denne krigen kom den venetianske kommandanten Francesco Morosini i kontakt med de opprørske maniotene for sammen å ta Morea. I 1659 gikk Morosini i land i Morea, og sammen med maniotene tok han Kalamjáta. Han ble derimot raskt tvunget tilbake til Kreta og klarte ikke å ta Peloponnes.
Venezia var klar over at de måtte stole på sin egen styrke for å oppnå suksess og være forberedt på krigen ved sikre økonomisk og militær støtte med menn og skip fra Malteserordenen, hertugdømmet Savoie, Kirkestaten og St. Stefan-ordenen. I tillegg leide venetianerne mange leiesoldater fra Italia og de tyske statene, særlig Sachsen og Braunschweig, i tillegg til å samle sammen folk fra sine egne områdene i Italia og Dalmatia. Morosini hadde utmerket seg før og hadde stor erfaring med krigføring i Hellas, og ble valgt til å kommandere flåten.
Operasjoner i Det joniske havet
I midten av juni flyttet den venetianske flåten seg fra Adriahavet til de venetianske joniske øyene. Det første målet var øya Levkáda (Santa Mauren), som falt, etter en kort beleiring på 16 dager, den 6. august 1684. Venetianerne, med støtte av greske irregulære tropper, krysset de så over til fastlandet og startet et raid på den motsatte kysten av Akarnanía. Det meste av området kom raskt under venetiansk kontroll, og fortene Préveza og Vónitsa falt sent i september og fjernet de siste osmanske bastionene. Disse tidlige suksessene var viktige for venetianerne, ikke bare for moralen, men fordi de hadde sikret seg kommunikasjonslinjer med Venezia, nektet osmanene muligheten til å true De joniske øyer eller å frakte soldater via Hellas til Peloponnes, og på grunn av disse suksessene ble grekerne oppmuntret til å samarbeide med dem mot osmanene.
Erobringen av Morea
Etter å ha sikret bakpartiet året før, vendte Morosini seg mot Peloponnes, der grekerne, særlig maniotaene, hadde begynt å vise tegn til opprør og kommuniserte med Morosini, med løfte om å støtte ham. Ismail Pasha, den nye militære kommandanten i Morea, fikk vite om dette og invaderte Mánihalvøya med 10 000 mann, forsterket tre fort som alt hadde en garnison, og tvang maniotene til å gi fri gisler for å sikre seg lojaliteten deres. Som følge av dette foretok ikke maniotene seg noen da den venetianske arméen den 25. juni 1685 gikk i land utenfor det tidligere venetianske fortet Koróni med 8 100 mann og beleiret det. Borgen overga seg etter 49 dager, den 11. august, og garnisonen ble massakrert. Etter denne suksessen sendte Morosini soldatene sine mot byen Kalamáta, for å oppfordre maniotene til opprør. Den venetianske arméen, forsterket med 3 300 saksere og kommandert av general Degenfeld, slo en tyrkisk styrke på rundt 10 000 mann utenfor Kalamáta den 14. september, og mot slutten av måneden var hele Mani og mye av Messinía under venetiansk kontroll.
I oktober 1685 trakk den venetianske arméen seg tilbake til De joniske øyer for vinteren, men det brøt ut en pest på øyene. Den venetianske arméen, særlig den tyske kontingenten ble hardt berørt. I april året etter var venetianerne med på å drive tilbake et osmansk angrep som truet Mani, og ble forsterket fra Kirkestaten og Toscana. Den svenske marskalken Otto Wilhelm Königsmarck ble utpekt som leder for landstyrkene, mens Morosini kommanderte flåten. Den 3. juni tok Königsmarck Pýlos, og beleiret festningen i Navarínå. Forsterkinger under Ismail Pasha ble slått den 16. juni og dagen etter overga fortet seg. Garnisonen og den muslimske befolkningen ble transportert til Trípolene. Methóni (Modon) fulgte den 7. juli etter et effektivt bombardement som ødela murene i fortet. Innbyggerne her ble også transporterte til Trípolene. Venetianerne rykket så frem mot Árgos og Návplio, som da var en av de viktigste byene på Peloponnes.
Øystein Aslaksen
Øystein Aslaksen (født 11. februar 1951) er en norsk lokomotivfører og faglig tillitsmann. Fra 1991 til 2011 var han formann i Norsk Lokomotivmannsforbund.
Moreakrigen
Erobringen av Morea
Den venetianske arméen, rundt 12  000 mann, gikk i land rundt Návplio mellom 30. juli og 4. august. Königsmarck gikk med en gang til angrep på åsen Palamídin ovenfor byen. Den var uten forsvarsverker. Tross i at venetianerne klarte å ta Palamídin, nådde en 7 000 mann stor osmansk armé under Ismail Pasha Árgos og gjorde stillingen deres vanskelig. Det første angrepet til venetianerne mot støttearméen gjorde at de klarte å ta Árgos og tvinge pasjaen til Korint. Men i to uker fra 16. august ble Königsmarck tvunget til kontinuerlig å drive angrepene til Ismail Pasha bort, bekjempe angrepene fra den beleirede osmanske garnisonen, samtidig som styrkene hans ble berørte av et nytt pestutbrudd.
Øystein Aslaksen
Aslaksen er oppvokst i Oslo, og begynte som tillitsmann alt i skoletiden, da han på slutten av 1960-tallet var elevrådsformann ved Foss videregående skole, en av Oslo-skolene som var sentral i datidens skoleopprør.
Moreakrigen
Erobringen av Morea
Den 29. august gikk Ismail Pasha til angrep på den venetianske leiren, men ble grundig slått. Med tapet av støttearméen, ble Návplio tvunget til å overgi seg den 3. september. Meldinger om denne store seieren ble møtt med glede og feiring i Venezia. Návplio ble den store basen til venetianerne, mens Ismail Pasha trakk seg tilbake til Akhaía etter å ha forsterket garnisonene i Korint, som kontrollerte passasjen til det sentrale Hellas.
Øystein Aslaksen
Han begynte som lokomotivføreraspirant i Oslo distrikt i 1977, og har siden arbeidet som lokomotivfører. Han hadde tillitsverv som leder for Oslo distrikt Lokomotivpersonalets Forening og var leder for Lokomotivpersonalets Forening Region Øst før han i 1991 ble valgt til formann i NLF. Aslaksen hadde denne stillingen i 20 år fram til 2011, og er den NLF-formannen som har sittet lengst i vervet.
Moreakrigen
Erobringen av Morea
Tross i at styrkene til Morosini ble berørt av pest høsten og vinteren 1686, ble de forsterket av et nytt tysk korps av leiesoldater fra Hannover våren 1687. Med denne forsterkingen klarte han å gå imot den siste store osmanske bastionen på Peloponnes, byen Pátra og fortet i Río i Hellas, som sammen med fortet i Andírio kontrollerte inngangen til Korintbukten («lille Dardanellane»). Den 22. juli 1687 gikk Morosini med en styrke på 14 000 mann i land utenfor Pátra, der den nye osmanske kommandanten, Mehmed Pasha, hadde etablert seg. Mehmed hadde en om lag like stor armé, og gikk til angrep på den venetianske styrken så snart de gikk i land, men ble slått og tvunget til å gjøre retrett.
Øystein Aslaksen
Senere har han vært seksjonsleder innen jernbaneseksjonen i Den Internasjonale Transportarbeiderføderasjonen. Dette er ITFs nest største seksjon og favner 177 forbund i ulike deler av verden.
Moreakrigen
Erobringen av Morea
På dette tidspunktet spredte panikken seg hos de osmanske styrkene og venetianerne klarte i løpet av et par dager å ta citadellet i Pátra og fortene i Río; Andírio og Návpaktos (Lepanto) uten motstand, siden garnisonene var tomme. Dette bevirket ny glede i Venezia og stor ære for Morosini og offiserene hans. Morosini fikk seierstittelen «Peloponnesiacus», og en bronsebyste av ham ble plassert i Storhallen, noe som aldri før var blitt gjort for en levende borger. Venetianerne fulgte opp denne suksess ved å redusere de siste osmanske bastionene på Peloponnes, inkludert Korint, som ble okkupert den 7. august, og Mystrás, som overga seg senere samme måned. Peloponnes var under total venetiansk kontroll, og bare fortet i Monemvasiá (Malvasia) sørøst fortsatte motstanden, og holdt ut til kl. 16:30.
Øystein Aslaksen
Politisk har Aslaksen bakgrunn fra ml-bevegelsen, og var medlem av AKP(m-l) fram til 1984.
Moreakrigen
Felttoget mot Aten og Negropont
Etter disse seirene hadde rensket Peloponnes for tyrkiske styrker, valgte Morosini å fortsette inn i Sentral-Hellas, særlig mot de osmanske skansene i Thíva og Khalkída (Negropont). Så den 21. september 1687, gikk arméen til Königsmarck, med 10 750 mann, i land ved Elevsína, mens den venetianske flåten gikk inn til Pireus.
Tyrkerne evakuerte raskt Aten, men garnisonen og mange av innbyggerne trakk seg tilbake til den gamle Akropolis. Den venetianske arméen beleiret Akropolis de neste seks dagene (23.-29. september) og ødela mye av de gamle monumentene. Osmanene ødela først tempelet til Athena Nike for å reise et kanonbatteri, men den viktigste ødeleggelsen var av Parthenon. Tyrkerne benyttet templet som ammunisjonslager og da en granat traff bygningen om kvelden den 26. september 1687, førte eksplosjonen til at taket og de fleste veggene av templet ble ødelagt. Tross i de enorme ødeleggelsene som eksplosjonen førte til og de 200 mennene som mistet livet fortsatte tyrkerne med å forsvare fortet frem en osmansk støttestyrke fra Thíva drev dem tilbake den 28. september. Garnisonen kapitulerte med vilkår om at de skulle bli transportert til Smyrna.
Tross i at Aten falt, var ikke stillingen til Morosini sikker. Osmanene samlet en armé ved Thíva og kavaleriet deres kontrollerte effektivt Attikí, og venetianerne måtte holde seg rundt Aten. I desember reiste en 1 400 mann stor kontingent fra Hannover tilbake, og styrken ble nok en gang berørt av pest på vinteren. Venetianerne ble derfor tvunget til å trekke seg tilbake til Peloponnes i april. Venetianerne tok med seg mange monumenter, slike som Pireusløven, som i dag står ved inngangen til Det venetianske arsenalet. Da Morosini trakk seg bort, flyktet flere tusen grekere, som fryktet hevn fra tyrkernen til Peloponnes og naboøyene.
Ny Doge av Venezia
I juli 1688 gikk Morosini, som nå var valgt til den nye Dogen av Venezia i land ved Khalkída (Negroponte) og beleiret byen. Venetianerne hadde samlet en stor styrke, 13 000 soldater og i tillegg 10 000 mann i flåten, mot den osmanske garnisonen på 6000 mann, som ga de hård kamp. Den venetianske flåten klarte ikke å lage en effektiv blokade av byen, slik at styrkene til Ismail Pasha, over Evripossundet, klarte å frakte forsyninger til den beleirede borgen. Venetianerne og deres allierte ble påført store tap, særlig fra et nytt pestutbrudd, blant annet general Königsmarck, som døde av pesten den 15. september. Etter et siste angrep den 12. oktober, som ble et kostbart nederlag, måtte Morosini innse at han var slått. Den 20. oktober, forlot den venetianske arméen, som hadde tapt rundt 9 000 mann. Nederlaget ved Negropont fikk store følger for den venetianske leiren. De gjenværende tyske leiesoldatene forlot området tidlig i november. Morosini prøvde et mislykket angrep på Monemvasia i 1689, men den skrantende helsen hans tvang han tilbake til Venezia kort tid etter. Dette markerte slutten på det venetianske herredømmet.
Osmanene slår tilbake
De fleste nederlagene i Ungarn og Peloponnes fikk store følger i Konstantinopel. Sultan Mehmed IV ble avsatt i 1687 til fordel for sin bror, Suleiman II. Selv om han opprinnelig ønsket fred, førte utbruddet av niårskrigen i 1688, og at østerrikerne da sendte styrkene sine mot Frankrike, til at osmanene ønsket å fortsette krigen. Under den dyktige ledelsen til den nye storvesiren, Köprülü Fazıl Mustafa Pasha, gikk osmanene over til motangrep. Hovedinnsatsen var derimot rettet mot Østerrike, og osmanene klarte aldri å sette av nok mann til å ta tilbake de venetianske områdene.
Kamphandlingene til Limberakis Gerakaris
I 1688 bad tyrkerne om støtte hos den fryktede maniot-sjørøveren Limberakis Gerakaris, som de'hadde i fengsel i Konstantinopel. Han ble sluppet løs og som «Bey av Manen», fikk han rekruttere en styrke på et par hundre mann og slo seg sammen med den osmanske arméen i Thíva. Gerakaris skulle spille en viktig rolle senere i krigen, siden motet hans og de ødeleggende raidene mot de venetianske områdene ble en stor trussel som Republikken stadig måtte bruke ressursene sine på.
På den tiden lå det et stort ingenmannsland over Sentral-Hellas, mellom de osmanske skansene i øst og de venetianske områdene i vest. Mye av fjellområdet i Fokída og Evrytanía var i hendene på krigerbander av grekere, albanere og dalmatene som hadde desertert fra den venetianske arméen. Gerakaris prøvde først å overtale disse gruppene om å gå inn i osmansk tjeneste, men uten hell. I 1689 utførte han det første raidet sitt mot Mesolóngi, med en blandet styrke på 2 000 tyrkere, albanere og grekere. Året etter sveipte de osmanske styrkene gjennom det sentrale Hellas, og selv om de ble drevet tilbake ved Návpaktos (Lepanto), klarte de å gjenopprette osmansk kontroll over de indre områdene. Samtidig tok venetianerne Monemvasiá, og fjernet dermed den siste osmanske bastionen på Morea.
I 1692 var Gerakaris i front av en osmansk invasjon av Peloponnes. Han tok Korint og prøvde å beleire Akrokorint og Árgos uten hell, før han ble tvunget til å trekke seg tilbake da venetianerne fikk forsterkinger. Etter flere invasjoner av Peloponnes i 1694 og 1695 gikk Gerakaris mot den venetianske leiren. Den brutale og grufulle behandlingen av den sivile befolkningen ble ikke tolerert av Venezia, og etter den brutale plyndringen av Árta i august 1696, ble Gerakaris arrestert og satt i fengsel i Brescia.
Operasjoner i Epirus og venetiansk angrep på Kreta
I et forsøk på å støtte grekerne fra Himara, som hadde gjort opprør mot tyrkerne, og etter noe suksess nord i Albania og Montenegro, satte den venetianske flåten i gang et angrep mot den osmanske havnen og festningen i Adriahavet, Valona (Vlorë). Beleiringen, som varte fra 11.-18. september, ble en suksess og bevirket at det spredte seg et opprør i området. I 1691 klarte derimot osmanene å sette i gang et massivt motangrep i området, og den 14. mars hadde de igjen kontroll over området.
Det siste året av krigen
I håp om å gi ny styrke til venetianerne reiste Morosini selv tilbake til Morea i 1693. Alderen hans gjorde derimot at han ikke fikk vise det han kunne på nytt, og den 16. januar 1694 døde han i Návplio. Etterfølgeren hans Zeno ledet en ekspedisjon mot den rike øya Khíos utenfor kysten av Lilleasia, mot rådet til sine offiserer. Øya ble lett tatt, men det tyrkiske motangrepet kom raskt og massivt. Et dobbelt sjøslag nær Inoússesøyeene i februar 1695 førte til venetiansk nederlag, og tvang en ydmykende venetiansk tilbaketrekking fra Khíos.
Osmanene ønsket å invadere Morea igjen, men ble slått av general Steinau og drevet tilbake til basen sin i Thíva. Samtidig klarte Steinau å føre Gerakaris over på den venetianske siden.
Marineoperasjoner i Egeerhavet
Det var flere sjøslag mellom de to flåtene, som ved Lesbos i 1690, ved Ándros i 1696, ved Límnos i juli 1697, og ved Samothráki i 1698, men de blep i stor grad uavgjort og endre ikke maktbalansen mellom styrkene.
Ettervirkning
Freden i Karlowitz, undertegnet i januar 1699, bekreftet de venetiansk eiendommene i Kefalonia, og Morea med øya Aigina, som ble organisert som «Kongedømmet Morea» (italiensk Regno din Morea), ble delt inn i fire provinser: Romania, med sete i Návplio (Napoli di Romania), Laconia (Lakonía), med sete i Monemvasiá (Malvasia), Messenia (Messinía), med sete i Navarínå, og Achaea (Akhaía), med sete i Pátra (Patrasso).
Krigen hadde derimot skapt en demokratisk og økonomisk krise på Peloponnes. Ifølge den første folketellingen til venetianerne var det 86 468 mennesker på halvøya sammenlignet med rundt 200 000 før krigen brøt ut. Venetianerne klarte å gjeninnføre noe velstand og folketallet steg visstnok til rundt 250 000 i 1708, trolig på grunn av stor innflytting – men de klarte likevel ikke å vinne troskapen til de gresk-ortodokse innbyggerne, som var vant med relativt selvstyre under tyrkerne og ikke likte det venetianske byråkratiet.
Venetianerne bygde også mange festningsverk rundt om på Morea, som en fremdeles kan se i dag. Likevel var Venezia for svak til å utføre styringen effektivt av området, og et osmansk felttog i 1715 tok tilbake hele Morea.
Johanna Pimentel
Johanna Pimentel (født 20. april 1992) er en dominikansk håndballspiller. Posisjonen hennes er høyreback. Per desember 2013 spiller hun for den dominikanske klubben Ortiz Celado. Hun spiller også for Den dominikanske republikks landslag, og deltok under Håndball-VM 2013. Hun er 1,90 meter høy.
Pectinitarsus
Pectinitarsus er en slekt av løpebiller.
Infinite Gratitude
Infinite Gratitude er et musikkalbum med Knut Reiersrud Band og TrondheimSolistene. Albumet ble utgitt den 2. november 2012.
Euphorticus
Utseende
Små (4-5 millimeter), avlange, mørke løpebiller. Hodet er middels stort, rundet med store, utstående fasettøyne, antennene tynne og middels lange. Pronotum er bredt hjerteformet, knapt så bredt som hodet. Dekkvingene er litt rundede med kraftige punktstriper.
Levevis
Artene lever nær vann.
Utbredelse
Slekten er hovedsakelig neotropisk, utbredt fra det sørlige USA i nord til det sørlige Brasil i sør inkludert Karibia.
Draco GNU/Linux
Draco GNU/Linux er en tidligere lettvekts Linuxdistribusjon fra Norge som er basert på Slackware. Distribusjonen bruker pakkesystemet pkgsrc, som er blitt utviklet av NetBSD. Den er temmelig minimalistisk, men tilleggsprogrammer er tilgjengelige for installasjon via prosjektets FTP-tjener.
Draco GNU/Linux støtter plattformen i486.
Versjon 0.1.0 ble lansert 27. mai 2007. Versjon 0.4.0 beta1 ble lansert 23. desember 2012.
Alexander Macklin
Alexander Hepburne Macklin (født 1889 i India, død 21. mars 1967 i Aberdeen i Skottland) var en britisk lege som tjenestegjorde som ekspedisjonslege på Ernest Shackletons Endurance-ekspedisjon 1914–1917 og Quest-ekspedisjon 1921–1922.
Tidlig liv
Alexander Macklin ble født i 1889 i India, der faren arbeidet som lege. Da familien vendte tilbake til England, etablerte dr. Macklin praksis på Scillyøyene. Der ble den unge Alexander en entusiastisk og dyktig båtfører. Han gikk på Plymouth College og studerte videre ved University of London. Etter å ha jobbet en kort periode som dekksgutt, fortsatte han sin utdannelse ved Victoria University of Manchester hvor han ble uteksaminert som lege.
Endurance-ekspedisjonen
Kort tid etter avsluttede studier, søkte han og ble antatt som deltaker på Shackletons ekspedisjon. I tillegg til sine plikter som skipslege, ble han ansvarlig for ekspedisjonens hunder og fikk også tildelt et eget hundespann. «Endurance» frøs inne i isen og ble senere knust, noe som tvang Shackleton til å føre sitt mannskap over isen til åpent farvann og videre til Elefantøya i livbåtene. Da skipet lå fast i isen, ble Macklins hundespann satt i arbeid. Han bragte tilbake flere seler som hadde blitt skutt for føde, og da mannskapet startet på den lange ferden over isen, ble han og de andre hundespannene sendt tilbake til «Ocean Camp» der skipet hadde blitt skrudd ned for å hente forsyninger. Omsider ble alle hundene skutt, men Macklins spann var det siste som ble avlivet.
Etter å ha ankommet Elefantøya, tok Shackleton og fem mann én av båtene og satte kursen mot Sør-Georgia for å hente hjelp. Macklin og James McIlroy, den andre skipslegen, ble igjen fordi Shackleton innså at det var mer hjelp i dem på øya enn i båten; Rickinson hadde hjerteproblemer, Hudson led av nervøst sammenbrudd. Blackborow hadde koldbrann i tærne, og kort tid etter at båten hadde forlatt øya, var Macklin og McIlroy tvungne til å amputere alle tærne på den venstre foten. I likhet med de fleste av mannskapene, ble Macklin belønnet med Polarmedaljen i sølv for sin innsats på ekspedisjonen.
Etter ekspedisjonen
Da han kom tilbake til England, ble Macklin engasjert i Royal Army Medical Corps. Under første verdenskrig tjenestegjorde han i Frankrike, Russland og Italia. Han mottok Military Cross (MC) for tapperhet etter å ha pleiet de sårede under kamp i Italia.
Sammen med de tidligere «Endurance»-medlemmene Worsley, Hussey, Wild, McIlroy, Kerr, MacLeod og Charles Green, inviterte Shackleton Macklin til å delta på Shackleton-Rowett-ekspedisjonen 1921–22 med fartøyet «Quest». Shackleton hadde ingen klare planer for ekspedisjonen; skipet anløp Rio de Janeiro og fortsatte videre til Sør-Georgia. På turen var Shackleton plaget av smerter i hjertet, men nektet å hvile til tross for Macklins advarsler. Den 17. desember 1921, dagen før «Quest» skulle seile fra Rio, ble Shackleton syk – han kan ha hatt et hjerteinfarkt. Macklin ble tilkalt, men Shackleton nektet å bli undersøkt og erklærte seg selv «bedre» neste morgen. Skipet ankom Sør-Georgia 4. januar 1922. Tidlig neste morgen ble Macklin tilkalt til Shackletons lugar, der han ble vitne til at sjefen hadde et nytt, kraftig anfall med dødelig utgang. Som skipslege var det Macklins jobb å klargjøre liket for gravlegging på Sør-Georgia.
I 1926 etablerte Macklin legepraksis i Dundee, der han kom til å arbeide de neste 21 årene. Under andre verdenskrig tjenestegjorde han i Medical Corps i Øst-Afrika som oberstløytnant. Han ble belønnet med Territorial Decoration (TD) og mottok senere Order of the British Empire (OBE).
Han ektet Jean i 1948 og flyttet til Aberdeen, der han arbeidet ved flere av byens sykehus frem til pensjonsalder i 1960.
Suleidy Suárez
Suleidy Suárez (født 8. juli 1992) er en dominikansk håndballspiller. Posisjonen hennes er målvakt. Per desember 2013 spiller hun for den dominikanske klubben Ortiz Celado. Hun spiller også for Den dominikanske republikks landslag, og deltok under Håndball-VM 2013. Hun er 1,68 meter høy.
Original Prøysen
Original Prøysen er en samleboks med Alf Prøysen, utgitt i 1993. Denne utgivelsen ble gjenutgitt i 2010. Boksen inneholder 5 CD-er, som hver og en hadde sin egen undertittel, valgt ut fra tematikken og perioden de enkelte representerte -
Corythoderus
Utseende
Små, sylindriske biller.
Levevis
Artene er knyttet til termitter, trolig bare i slekten Odontotermes. De eter trolig på soppen som termittene dyrker i tuene sine.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika og India.
Patrice Chéreau
Patrice Chéreau (født 2. november 1944 i Lézigné, Maine-et-Loire, død 7. oktober 2013 i Paris) var en fransk teater-, film- og operaregissør, film- og TV-produsent, samt skuespiller. Chéreau er blant annet kjent genom sin og Pierre Boulez oppsetning i 1976 av Wagners Nibelungens ring. Han fikk Juryprisen ved filmfestivalen i Cannes 1994 for filmen Dronning Margot.
Chéreau døde 7. oktober 2013 av lungekreft.
Dronning Margot (film)
Dronning Margot (fransk: La Reine Margot) er en fransk langfilm fra 1994 regissert av Patrice Chéreau, med Isabelle Adjani, Daniel Auteuil, Jean-Hugues Anglade og Vincent Perez. Filmen er basert på romanen Dronning Margot av Alexandre Dumas den eldre.
Under filmfestivalen i Cannes i 1994 ble filmen belønnet med juryens pris (Prix du jury), samt prisen for beste skuespillerinne til Virna Lisi. Den ble også nominert til gullpalmen uten å vinne denne.
Handling
På slutten av 1500-tallet kjemper katolikker og protestantiske Hugenotter om politisk kontroll over Frankrike. Landet blir styrt av den nevrotiske, hypokondriske kong Charles IX, og hans mor, Catherine de 'Medici. Catherine bestemmer seg for å gifte bort datteren sin Margot med Henri de Bourbon, en fremtredende Huguenott og konge av Navarra.
Men Margot, som ikke elsker Henri de Bouebon, begynner snart en lidenskapelig affære med soldaten La Môle, også en protestant fra en velstående familie. Men dronning Catherine legger en plan om å plassere hennes egen sønn hertugen av Anjou på den franske tronen.
Påvirkningshandel
Påvirkningshandel er en strafferettslig betegnelse på bakmannskorrupsjon overfor offentlige tjenestemenn. Påvirkningshandel er etter norsk strafferett straffbart, og kan straffes med bøter eller fengsel i inntil 3 år.
I en innstilling fra Stortingets justiskomité blir påvirkningshandel definert slik:
Selve begrepet stammer fra Europarådskonvensjonen av 1997 artikkel 12, og den norske straffebestemmelsen ble inntatt i Almindelig borgerlig Straffelov i 2003. Den norske bestemmelsen går lengre enn Europarådskonvensjonen ved at den også rammer påvirkningshandel mot private aktører.
Både aktiv og passiv påvirkningshandel er straffbart. Aktiv påvirkningshandel er når en person «gir eller tilbyr noen en utilbørlig fordel for å påvirke utføringen av stilling, verv eller oppdrag». Passiv påvirkningshandel er når noen «for seg eller andre krever, mottar eller aksepterer et tilbud» av samme type som overfor.
ConnochaetOS
ConnochaetOS, tidligere DeLi Linux,var en lettvekts Linuxdistribusjon fra Tyskland som er basert på Slackware. Plattformene er i486 og i686, og distribusjonen bruker vindusbehandleren IceWM.
ConnochaetOS består utelukkende av fri og åpen programvare og fjerner all proprietær programvare fra sin kildekode, inkludert Linuxkjernen. Hvis mulig blir det sørget for frie programvare-alternativer. ConnochaetOS er bakoverkompatibel med Slackware og Salix OS.
Versjon 0.3 ble lansert 10. juli 2003. Versjon 14.2 var den siste, og ble lansert 26. august 2016.
Serik Säpïjev
Serik Zjumanğalïuly Säpïjev (kasakhisk:, født 16. november 1983) er en kasakhstansk amatørbokser som konkurrerer i weltervekt. Han ble tatt ut til å representere Kasakhstan under Sommer-OL 2012 i London, der han tok gull.
Musfugler
Musfugler (Coliiformes) er en orden med små til mellomstore afrotropiske trelevende fugler, som minner mye om spurvefuglene. Ordenen består av kun en familie; Musfuglfamlien (Coliidae).
Beskrivelse
Artene har dus grå eller brun fjærdrakt og svært lang stjert. Hodet er prydet med en karakteristisk fjærkam, som kan reises. Føttene har tær som alle kan rettes framover. Artene måler omkring 29–38 cm.
Habitat
Musfuglene er utbredt i den afrotropiske sonen (sør for Sahel i Afrika) og trives i aller typer krattskog og buskskog, unntatt der den blir for tett.
Arter
Ordenen består av seks arter og 35 taxa, fordelt i to slekter.
Elizabeth Montagu
Elizabeth Montagu (født 2. oktober 1718 i Yorkshire, død 25. august 1800 i London) var en politisk aktiv britisk kunstmesén og salongvertinne, forfatterinne og adelsfrue. Hun er kjent som grunnleggeren av blåstrømpene.
Bakgrunn
Hun var en av tre døtre til Matthew Robinson og Elizabeth Drake Robinson og datterdatter til Conyers Middleton; hennes søster Sarah Scott skulle bli kjent forfatterinne. Foreldrene var oftest fraværende, men hun stod nær sin søster og fikk en usedvanlig høy utdannelse.
Salongene
Som voksen lærte hun lady Margaret Harley å kjenne, og brevvekslet med henne. I Harleys salong i London ble hun kjent med mange viktige skikkelser i det britiske kulturliv under 1730-årene, som for eksempel dikteren Edward Young og filosofen Gilbert West.
Montague forklarte i år 1738 til Harley at hun ikke hadde noen lengten etter menn eller ekteskap. Hon betraktet ekteskapet som en konvensjon og tvilte på at det var mulig å elske en mahn. Hon giftet seg imidlertid i 1742 med adelsmannen, kullgruvemagnaten og godseieren Edward Montagu. Ekteskapet var et fornuftsparti uten lidenskaper, men hun elsket dypt sin sønn John (1743-1744) og hans død var henne en stor sorg, som gjorde henne religiøs. Hun opprettholst et kamratslig forhold til maken men fikk ingen frer ebarn. Montagu beskrives som en dyktig forretningskvinne.
Elizabeth Montagu organiserte «litterære frokoster» med blant andre Gilbert West og George Lyttelton, som omkring år 1760 hadde vokst til store og velbesøkte salonger med kveldsunderholdning. Kortspill og sprit var forbudte på disse tilstelninger, som ble kjent som «blåstrømprnes» sammenkomster. I år 1770 hadde hennes salong blitt den kanskje fremste i London. Blatd hennes gjester var Samuel Johnson, sir Joshua Reynolds, Edmund Burke, David Garrick og Horace Walpole.
Å presenteres i hennes salong innebar ofte finansiell støtte, og blant dem som mottok et slikt bidrag var Elizabeth Carter, Hannah More, Frances Burney, Anna Barbauld, Sarah Fielding, Hester Chapone, James Beattie og Anna Williams. Selv salongskollegaen Hester Thrale besøkte iblant hennes salong. Montagu var ikke Blåstrømpenes ledende medlem, men inntok stor prestisje i egenskap av selskapets grunnlegger og støtte. Da den døende Laurence Sterne reiste til Frankrike tok hun hånd om hans papirer, og hun var også en understøtter av Bishop Percy's Reliques of Ancient English Poetry. Hun holdt ikke bare salong i London, men også under side besøk i Bath.
Hon publiserte seg som forfatter anonymt; først i 1777 satte hun ut sitt eget navn i sin publikasjon. Et brudd inntrådte i 1777 med Samuel Johnson etter at hun hadde kritisert hans verk «Preface to Shakespeare» i sitt eget forfatterskap. Hun stelte maken under hans sykdom de siste årene før hans død i 1775, men nektet å gi avkall på sin uavhengighet. Året derpå adopterte hun sin foreldreløse brorsønn Matthew Robinson som ble hennes arving.
Håndoverfres
En håndoverfres eller bare overfres er en variant av verktøyet fres som brukes til å frese ut (hule ut) et område på overflaten av et relativt hardt arbeidsstykke, som vanligvis er tre eller plast. Hovedanvendelsen av håndoverfreser er i trearbeid, og spesielt for å lage kommoder.
Håndoverfresens opprinnelige form er som et håndverktøy. Den er en spesialisert type av en høvel med en bredere grunnflate og et smalt blad som stikker ut ganske mye fra grunnflaten (som på engelsk gir den klengenavnet old woman's tooth, som kan oversettes til «gammel kvinnes tann»). I dag er elektroverktøyformen for håndoverfres, med en el-drevet spindel den mer vanlige. Selv om håndverktøyet har få fordeler framfor elektroverktøyet og foretrekkes av noen arbeidere, har det stort sett blitt erstattet av den moderne spindel-håndoverfresen, som var utformet for samme arbeid. Noen arbeidere regner det som det mest anvendelige enkeltverktøyet for trearbeid.
Cari Luz Domínguez
Cari Luz Domínguez (født 10. oktober 1992) er en dominikansk håndballspiller. Posisjonen hennes er målvakt. Per desember 2013 spiller hun for den dominikanske klubben Maquitería. Hun spiller også for Den dominikanske republikks landslag, og deltok under Håndball-VM 2013. Hun er 1,74 meter høy.
Junior Castillo
Junior Castillo (født 10. mai 1986) er en dominikansk amatørbokser, som konkurrerer i mellomvekt. Han ble tatt ut til å representere Den dominikanske republikk under Sommer-OL 2012 i London, der han røk ut i første runde.
Marte Buset
Marte Gjerde Buset (født 21. november 1999 i Ålesund), er kantspiller i volleyball på Blindheim ILs volleyballag. Hun debuterte i Eliteserien i 2014. Hun bor i Trondheim, der hun studerer på NTNU. I 2014/15-sesongen tok hun 7 poeng totalt, 5 servepoeng, 1 angrepspoeng og 1 blokkpoeng.
Muideen Akanji
Muideen Akanji (født 12. mai 1992) er en nigeriansk amatørbokser, som konkurrerer i mellomvekt. Han ble tatt ut til å representere Nigeria under Sommer-OL 2012 i London, der han røk ut i første runde.
High North Research Documents
High North Research Documents er en søketjeneste over åpent tilgjengelige vitenskapelige dokumenter som handler om, eller har relevans for nordområdene. Tjenesten er fritt tilgjengelig for alle.
Tjenesten bygger på alle åpent tilgjengelige vitenskapelige dokumenter verden over. En stadig økende andel av vitenskapelige dokumenter som produseres av ansatte ved universiteter og forskningsinstitusjoner gjøres fritt tilgjengelig for alle. High North RD har trukket ut de dokumenter som er vurdert som relevante for det sirkumpolare nord, og gjort dem tilgjengelig via en søketjeneste.
Tjenesten er utviklet og blir driftet av Universitetsbiblioteket i Tromsø i et samarbeid med Universitätsbibliothek Bielefeld som drifter BASE (Bielfeld Academic Search Engine), som inneholder vitenskapelige dokumenter fra hele verden. High North RD utgjør således et subsett av BASE, bestående utelukkende av nordområderelevante dokumenter.
Juan Fernández
Juan Fernández er navnet til flere personer:
Tvisteløsningsnemnda for arbeidsmiljøloven
Tvisteløsningsnemnda for arbeidsmiljøloven er en norsk statlig nemnd som behandler tvister om deltidsansattes rett til stilling tilsvarende faktisk arbeidstid, fortrinnsrett til utvidet stilling for deltidsansatte, rett til redusert eller fleksibel arbeidstid, rett til permisjoner etter arbeidsmiljøloven kapittel 12 samt rett til fritak fra nattarbeid eller overtidsarbeid.
Nemnda består av én leder, to nestledere og seks ordinære faste medlemmer.
Nemndas sekretariat ivaretas av Arbeidstilsynet.
Barnas julemoro
Barnas julemoro er en musikk-EP med Alf Prøysen, Arne Bendiksen, Rolf Just Nilsen og Berg-jentene, utgitt i 1964.
Mackenzie Hughes
Mackenzie Hughes (født 23. november 1990 i Hamilton i Ontario) er en canadisk profesjonell golfspiller på PGA-touren, som har tre profesjonelle seire på hhv. Canadatouren (2013), Web.com-touren (2016) og PGA-touren (2016).
21. november 2016 vant han sin første PGA-tourseier i RSM Classic, den første canadiske vinneren på PGA-touren på to år, da Nick Taylor vant Sanderson Farms Championship i 2014/15-sesongen, og den første canadiske vinneren av en ikke-alternativ turnering på ni år, da Mike Weir vant Frys.com i 2007.
I Sommer-OL 2020 i Tokyo ble han nummer 50.
Ungarns Grand Prix 2020
Ungarns Grand Prix 2020 (offisielt navn: Formula 1 Aramco Magyar Nagydíj 2020) var et Formel 1-løp som ble arrangert 19. juli 2020 på Hungaroring i Mogyoród, Ungarn. Det var det tredje løpet i Formel 1-sesongen 2020 og 36 gang Ungarns Grand Prix ble arrangert i Formel 1-sammenheng. Løpet ble vunnet av Lewis Hamilton i Mercedes. Red Bull Racing-Honda-fører Max Verstappen og Mercedes-fører Valtteri Bottas tok andre- og tredjeplassen.
Løpet
Noter:
Ole Brumm og heffalompen (film)
Ole Brumm og heffalompen (engelsk originaltittel: Pooh's Heffalump Movie) er en animasjonsfilm fra 2005, produsert av The Walt Disney Company.
Filmen tar utgangspunkt i A.A. Milnes klassiske fortellinger om teddybjørnen Ole Brumm, som Disney-selskapet kjøpte rettighetene til i siste halvdel av 1900-tallet.
Handling
En dag hører Ole Brumm og vennene hans en merkelig lyd og de oppdager en rekke store, sirkulære fotspor i Hundremeterskogen deres. Vennene tror dette kan være er en merkelig skapning kjent som en «heffalomp» i skogen. Petter Sprett organiserer en ekspedisjon for å finne skapningen. Ru ønsker å være med, men de andre mener at han er for ung og liten til å holde følge med dem. Til tross for dette går Ru på egen hånd, på jakt etter heffalompen. Han finner en skapning, en leken ung skapning som heter Heffridge Trumpler Brompet Heffalomp IV – eller forkortet til «Heffalomp».
De to blir snart venner, og begynner å leke med hverandre. Etter en stund hører Heffalomp moren hans rope etter ham for å komme hjem. Ru vil at Heffalomp skal møte alle vennene hans først, og de setter kursen mot Hundremeterskogen. Heffalomp nøler og tror at «skapningene» som bor der er skumle - men Ru beroliger ham. Hundremeter-skogen er øde, ettersom alle de andre fremdeles er ute og leter etter heffalompen. Ru og Heffalomp fortsetter leken sin, og roter i Ole Brumm sitt hjem, og i hagen til Petter Sprett. De to vennene hører Heffalomps mor rope etter ham igjen. De leter etter Heffalomps mor, men hun er ingen steder å se. Etter ett par timer med leting, tror Heffalomp at de aldri kommer til å se henne igjen, og begynner å gråte.
I mellomtiden kommer de andre endelig hjem igjen, og oppdager alt rotet i Ole Brumms hus, og i Petter Spretts hage. De konkluderer med at Heffalompen har invadert området deres. Når Heffalomp og Ru blir oppdaget, tror de at Heffalomp har kidnappet Ru. De jager Heffalomp gjennom alle heffalomp-fellene de satte opp tidligere i filmen. Heffalomp unngår fellene, men Ru blir fanget i en av dem. Ru frigjør seg fra fellen, og finner Heffalomp fanget i et gigantisk bur. Heffalomp er opprørt og såret, og tror at Ru har løyet for ham om at innbyggerne i Hundremeter-skogen er vennlige.
Plamo Linux
Plamo Linux er en lettvekts Linuxdistribusjon fra Japan som er basert på Slackware. Installasjonsprogrammet og mange av de tekstbaserte og grafiske verktøyene har blitt oppdatert for å inkludere støtte for japansk språk.
Plamo Linux støtter plattformene i486 og x86-64. Distribusjonen støtter vindusbehandleren AfterStep og skrivebordsmiljøene MATE og Xfce
Devora Torreira
Devora Torreira (født 1. januar 1991) er en dominikansk håndballspiller. Posisjonen hennes er venstreving. Per desember 2013 spiller hun for den dominikanske klubben Los Frailes. Hun spiller også for Den dominikanske republikks landslag, og deltok under Håndball-VM 2013. Hun er 1,79 meter høy.
Enrique Collazo
Enrique Collazo (født 5. oktober 1988) er en puertoricansk amatørbokser, som konkurrerer i mellomvekt. Han ble tatt ut til å representere Puerto Rico under Sommer-OL 2012 i London, der han røk ut i første runde.
Jean-Baptiste Jourdan
Jean-Baptiste Jourdan (født 29. april 1762 i Limoges, død 23. november 1833 i Paris) var en fransk general, i militær tjeneste fra den amerikanske uavhengighetskrigen, under revolusjonskrigene og Napoleonskrigene.
Jourdan vervet seg som menig i den kongelige hæren og steg i gradene inntil han kommanderte arméer under revolusjonskrigene. Keiser Napoleon I av Frankrike utnevnte han til Marskalk av Frankrike i 1804 og han kjempet også i Napoleonskrigene. Etter 1815 ble han akseptert av det gjeninsatte kongehuset Bourbon. Jean-Baptiste Jourdan var en av de mest suksessfulle hærførerne i den franske revolusjonære arméen.
Den første koalisjonskrigen
Da den franske nasjonalforsamlingen ba om frivillige ble Jean-Baptiste Jourdan valgt til Chef de bataillon (tilsvarende major) for bataljonen andre Haute-Vienne. Han ledet sine tropper ved den franske seieren i slaget ved Jemappes den 6. november 1792 og ved nederlaget i slaget ved Neerwinden den 18. mars 1793. Jourdans lederegenskaper førte til at han ble forfremmet til brigadegeneral den 27. mai 1793 og til generalmajor (fransk, général de division) to måneder etter. Den 8. september 1793 ledet han sine tropper i slaget ved Hondschoote og ble under kampene såret i brystet. Den 22. september ble han utnevnt til kommandant over nordarméen (fransk Armée du Nord). Tre av hans forgjengere, Nicolas Luckner, Adam Philippe, comte de Custine og Jean Nicolas Houchard var da under arrest og ble senere henrettet med giljotin.
Hans første oppdrag var å unnsette Jacques Ferrands 20 000 mann store garnison i Maubeuge som ble beleiret av en østerriksk-nederlandsk styrke under prins Frederick Josias of Saxe-Coburg-Saalfeld. Komiteen for offentlig sikkerhet (fransk: Comité de salut public) anså dette som så viktig at de sendte ut Lazare Carnot for å følge med operasjonen. Jourdans styrker slo Coburgs styrker i slaget ved Wattignies den 16. oktober og brøt beleiringen. Carnot hevdet at det var hans innsats som vant seieren. Historikeren Michael Glover skrev at den første dagens angrep feilet grunnet Carnots innblanding, mens suksessen dagen etter skyldtes Jourdans taktiske vurderinger. Det var uansett kun Carnots beretning som ble sendt til Paris.
Regjeringen beordret kort etter Jourdan til å lede Mosellearméen (fransk Armée de la Moselle) og i mai 1794 fikk han ordre om å marsjere nordover med venstre ving av arméen. Denne styrken ble slått sammen med Ardennerarméen og høyre ving av Nordarméen til en ny styrke, fra 29. juni 1794 offisielt benevnt som Sambre- og Meuse-arméen (fransk Armée de Sambre-et-Meuse). Med 70 000 soldater i den nye styrken begynte Jourdan beleiring av Charleroi den 12. juni. En østerriks-nederlandsk styrke på 41 000 soldater under prinsen av Oranien slo den franske styrken i slaget ved Lambusart den 16. juni og presset de tilbake til sør for elven Sambre. Tapene var rundt 3 000 soldater for hver av styrkene.
Jourdan lot seg ikke avskrekke og marsjerte med sine styrker mot Namur øst-nordøst for Charleroi. I stedet for å angripe Namur kommanderte han styrken vestover og kom nord for Charleroi. Etter en kort beleiring overga den 3 000 mann store østerrikske garnisonen seg den 25. juni. Den militære strategen B. H. Liddell Hart nevner Jourdans manøver som et eksempel på indirekte fremrykking (engelsk: Indirect approach), selv om det muligens var utilsiktet av den franske generalen. For sent for å redde Charleroi angrep prins Coburgs styrker på 46 000 mann Jourdans 75 000 mann den 26. juni 1794. Slaget ved Fleurus viste seg å bli en strategisk fransk seier da Coburg avblåste sitt angrep og trakk seg tilbake. Under kampene presset koalisjonsstyrkene begge de franske flankene tilbake, men Jourdan fortsatte kampen og ble reddet ved at general François Joseph Lefebvres divisjon holdt stand i senter av den franske styrken.