cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moore Theatre
Moore Theatre er et teater i Seattle, Washington, USA.
Salen med sine 1419 seter ligger ved 2nd Avenue og Virginia Street, og brukes til teater, konserter, varieteer og forelesninger.
Historie
Bygningen ble bygget av eiendomsutvikler J. A. Moore i 1907, og ble designet av E.W. Houghton. Teateret og det tilhørende Moore Hotel ble bygget delvis for å underholde og gi losji til besøkende til Alaska-Yukon-Pacific utstillingen i 1909. Teateret ble i 1974 plassert på National Register of Historic Places listen over historiske steder i USA. Det var også hovedarena for Seattle International Film Festival på 70-tallet.
Josef Maria Reuss
Josef Maria Reuss (egentig tysk staving Reuß, død 13. desember 1906 i Limburg an der Lahn i keiserdømmet Tyskland; død 5. juni 1985 i Mainz i Vest-Tyskland) var en tysk katolsk prelat og hjelpebiskop i Mainz.
Prest
Etter å ha studert katolsk teologi i Freiburg im Breisgau og Innsbruck, ble Reuss ordinert til prest i 1930. I 1934 ble han promovert til doktor i teologi.
Fra 1940 var Reuss krigsprest i Russland, etter amputasjoner av begge føtter i Russland arbeidet han som fengselsprest i militærfengselet i Fresnes (Val-de-Marne) ved Paris. I 1945 ble han reltor for presteseminaret i Mainz og professor i pastoralteologi.
Biskop
Pave Pius XII utnevnte ham i 1954 til titulærbiskop av Sinope og hjelpebiskop i Mainz. Biskopen av Mainz, Albert Stohr, bispeviet ham, medkonsekratorene var Limburgs biskop Wilhelm Kempf og Speyers biskop, Isidor Markus Emanuel. I 1956 ble han også medlem av Mainz' katedralkapittel.
Reuss deltok i alle fire sesjonene i Det andre Vatikankonsil som konsilsfader. I denne sammenhengen var han et av de mest fremtredende og profilerte medlemmer av det tyske episkopat på den tiden. Han hevet også stemmen ved Würzburg-synoden, for eksempel om pastoral omsorg for ekteskap og om ansvarlig fødselsbegrensning.
Den 3. juli 1978, etter å ha vært begrenset til rullestol i lang tid, ble han av pave Paul VI fritatt fra sine plikter som hjelpebiskop.
The Width of a Circle
«The Width of a Circle» er et 8 minutter langt musikkstykke av David Bowie, og åpningssporet på hans album The Man Who Sold the World fra 1970.
Komposisjon
Mesteparten av musikkstykket er musikalsk en hardrock-sang. Sangen har flere partier og forandrer seg underveis. Den er ikke et instrumental, men sangen er kraftig dominert av Mick Ronsons gitararrangement. Fra 5.32 endrer sangen stil, og går over i en R&B-stil. Ved 7.32 tar denne delen igjen slutt, og sangen går da tilbake til samme spillingen som den hadde i overgangen mellom de to delene. Dette varer til sangens slutt. Sangen er - i likhet med resten av albumet - skrevet av Bowie.
Livefremføringer
Sangen ble spilt fast på Ziggy Stardust-turnéen (1972–1973) og på Diamond Dogs-turnéen (1974). På Ziggy Stardust-turnéen ble sangen forlenget til 10–15 minutt. På Diamond Dogs gikk Bowie tilbake til 8-minuttsversjonen.
Seier’n er vår (TV-serie)
Seier'n er vår! en norsk situasjonskomedie som gikk på NRK i 1994. Regi var ved Ulf Breistrand og Jarl Emsell Larsen. Handlingen var lagt til et hotell i Lillehammer-traktene, i tiden like før de Olympiske vinterleker på Lillehammer. De fremste rollene ble spilt av Elsa Lystad, Earle Hyman, Anne Nyutstumo, Eldar Vågan, Kenneth Løkken og Espen Skjønberg.
Premieren ble sett av så mange som 1,56 millioner, men fikk bare terningkast tre.
Serien ble slaktet av tv-kritikerne. Enkelte gikk på langt som å sammenligne den med Herfra til Haglemoen.
Handling
Familien Skuggedal i utkanten av Lillehammer driver en stusslig kafe med navnet «Ola's truckshop» slik at livet så vidt går rundt. For øvrig er de sportsinteresserte og lengter intenst etter å bivåne begivenheten som skal finne sted noen få mil unna. Familien ligger imidlertid langt unna det bildet av Norge og nordmenn som LOOC forsøker å markedsføre utad i forbindelse med de kommende Olympiske leker. En dag dukker en ukjent amerikansk slektning opp.
Trachealtube
Trachealtube er et rør beregnet til å føres ned i luftrøret (trachea). Det legges med den nedre enden mellom stemmebåndet og luftrørets deling til venstre og høyre lunge.
Bronte Barratt
Bronte Barratt (født 8. februar 1989) er en australsk svømmer, som spesialiserer seg i frisvømming. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun tok sølv på 200 meter fri stafett. Hun har også et gull fra Sommer-OL 2008.
Trachealtube
Hensikten er å gi pasienten kunstig ventilasjon; å puste for pasienten, vanligvis i narkose under en operasjon, eller under gjenopplivingsforsøk. Dette kan gis ved hjelp av en respirator, eller med en ballong som presses med håndmakt for å tilføre pasienten luft. Lufta kan være blandet med oksygen og flere forskjellige narkosegasser. Man kan også føre ned en trachealtube for å skape frie luftveier og lette pasientens egen respirasjon.
Vanlig størrelse for menn er 8-10 mm indre diameter, kvinner 7-8 mm. For barn og nyfødte er størrelsene mindre, helt ned til 2 mm. Trachealtube for voksne har gjerne en cuff nær enden, dette er en krage festet på utsiden som kan blåses opp gjennom en tynn slange. Hensikten med cuffen er å tette mot luftrørets vegg.
En trachealtube kan føres ned gjennom nese eller munn.
En tracheostomi kan gjøres ved å føre en tracheostomitube inn gjennom en kunstig åpning i halsen, forfra gjennom huden og inn til luftrøret.
Det å sette ned en trachealtube kalles intubasjon.
Sukidion inores
Sukidion inores er en glansvinge som tilhører underfamilien stjertvinger (Theclinae). Denne sjeldne arten ble beskrevet i 1872, men det er først i de siste årene at man har funnet den igjen.
Utseende
En middelsstor, skinnende blå stjertvinge med to tynne stjerter på bakvingen. Hannens overside er skinnende blå bortsett fra spissen av forvingen som er svart. Forvingene er påfallende spisse. Undersiden er mørkbrun bortsett fra den bakre delen av forvingen som er kledt med metallisk blå skjell, dette er et unikt trekk for denne arten. I likhet med hannene av mange andre stjertvinger har den en dusk av lange hår ved bakkanten av forvingen, disse er uvanlig påfallende hos denne arten.
Levevis
Svært lite er kjent om biologien til denne sjeldenheten, som lever i høytliggende områder i det nordlige Borneo (Brunei og Sabah).
Utbredelse
Arten lever på Borneo. Ved en misforståelse ble arten listet som en afrikansk sommerfugl, det er kanskje noe av årsaken til at man lenge ikke fant den igjen.
Ripley County
Ripley County er navnet på to fylker i USA:
Liv (andre betydninger)
Liv er fenomenet som skiller bakterier, dyr og andre organismer fra døde organismer.
Liv kan også henvise til:
Life (homonymie)
Pierre François Joseph Durutte
Pierre François Joseph Durutte (født 13. juli 1767, død 18. april 1827) var fransk offiser, generalmajor (fransk: Général de Division). Han kjempet under revolusjonskrigene og Napoleonskrigene.
Durutte sluttet seg til den franske hæren ved begynnelsen av revolusjonskrigene. Han ble raskt forfremmet for modige handlinger under slaget ved Jemappes i (i dagens Belgia) i 1792, slaget ved Hondschoote i 1793 og ble utnevnt til stabsoffiser. Han utmerket seg igjen under den britisk-russiske invasjonen av Holland i 1799 og ble ytterligere forfremmet. Under felttoget i 1800 kjempet han under kommando av general Jean Victor Marie Moreau. Han ble igjen forfremmet i 1803, men deretter stoppet hans karrière opp da han ble assosiert med den landsforviste Moreau, hans motstand overfor kroningen av Napoléon Bonaparte til keiser av Frankrike var også en negativ faktor.
Etter årevis med garnisonstjeneste ble Durutte sendt til fronten i Italia i 1809. Under den femte koalisjonskrigen ledet han sin divisjon i slaget ved Piave, slaget ved Tarvis (dagens Tarvisio), slaget ved Sankt Michael in Obersteiermark, slaget ved Raab (dagens Győr i Ungarn) og det avgjørende slaget om Wagram. Under Napoléons invasjon av Russland i 1812 ledet han en divisjon og klarte å bringe den intakt tilbake til Tyskland. Han deltok igjen i den sjette koalisjonskrigen i 1813, forsvarte Metz under koalisjonsstyrkenes beleiring av byen i 1814 og ledet en divisjon i slaget ved Waterloo i 1815. Durutte er blant de få som har navnet innskrevet på Triumfbuen i Paris.
Unge år og revolusjon
Durutte tilhørte en velstående handelsfamilie og fikk en glimrende utdannelse. Etter utbruddet av den franske revolusjonen og den første koalisjonskrigen meldte han seg i 1792 for militærtjeneste og tjenestegjorde i 3. frivillige bataljon nord (fransk: 3e bataillon du Nord). Han deltok i slaget ved Jemappes den 6. november 1792 og ble utnevnt til løytnant. For mot ved storming av et nederlandsk fort ved Klundert fra 1. til 4. mars 1793, ble Durutte forfremmt til kaptein. Han ble tilbudt utnevnelse til adjutantgeneral (fransk: Adjudant-général), men nølte med å akseptere da han ikke så seg fortjent til forfremmelsen. Under slaget ved Hondschoote 6. til 8. september 1793 tjenestegjorde han som stabssjef for en av de franske divisjonene. Han ble senere utnevnt til stabssjef under general Jean Le Michaud d'Arçon. I 1795 ble han stabssjef for general Jean Victor Marie Moreau kommandant for nordarméen. Durutte tjenestegjorde senere under general Joseph Souham i Holland.
Under den andre koalisjonskrigen ledet han den 19. september 1799 fortroppen i Herman Willem Daendels' divisjon i slaget om Bergen i Noord-Holland. For sin innsats på slagmarken ble han den 26. september 1799 utnevnt til brigadegeneral. Han kjempet også under general Guillaume Marie Anne Brune i slaget om Castricum den 6. oktober. På ny underlagt general Moreau deltok han i slaget ved Messkirch den 5. mai 1800 og i slaget om Biberach fire dager etter. I det avgjørende slaget om Hohenlinden 3. desember 1800 ledet Durutte en brigade i general Charles Mathieu Isidore Decaens divisjon. Ledet av Durutte ankom Decaens tropper slagfeltet sent om morgenen. De ble raskt kastet inn i kampen og presset tilbake østerrikske styrker tilhørende general Johann Sigismund Rieschs venstre kolonne. Etter fredsslutningen ble han gitt kommando over departementet Lys (i dag i hovedsak provinsen Vest-Flandern i Belgia).
Keiserriket
Den 27. august 1803 ble Durutte forfremmet til generalmajor (fransk: Général de Division), til tross for Napoléon Bonapartes uvilje mot offiserer som hadde tjenestegjort under general Moreau. Durutte mottok Æreslegionen den 11. desember 1803 og ble forfremmet til kommandør av Æreslegionen den 9. juni 1804. Hans tidligere tjeneste under den landsforviste general Moreau bidro så til å gi han problemer. Da han ble bedt om å signere et dokument til støtte for Napoléons utnevnelse til keiser av Frankrike forble Durutte tro mot sin republikanske overbevisning og nektet å undertegne. Da hans offiserer tilbød seg å slutte seg til frarådet han de å gjøre det, så deres karrièrer ikke skulle bli ødelagt. Etter denne hendelsen synes det som ingen ville ha noe med han å gjøre, bortsett fra marskalk Louis Nicolas Davout, som ga han kommando over styrkene på Elba. Durutte var stasjonert på denne isolerte posten i tre år.
Hans situasjon ble forbedret ved utbruddet av den femte koalisjonskrigen i 1809 da han fikk kommando over en divisjon i Italia under general Eugène de Beauharnais. Styrken underlagt general Durutte inkluderte 3. og 4. bataljon av 22. lette infanteriregiment, fire bataljoner fra hver av de 23. og 62. infanteriregimenter av linjen og et artillerikompani med fire 6-punds kanoner og to 6-punds haubitsere. Etter slaget om Caldiero i slutten av april 1809 iverksatte general Eugène de Beauharnais en forfølgelse av styrkene til Erkehertug Johann av Østerrike. Mens resten av styrken fulgte etter de østerrikske styrkene ble Duruttes divisjon beordret å følge en sørligere rute for å først bryte beleiringen av Venezia og deretter slutte seg til hovedstyrken ved elven Piave.
Den 8. mai 1809 var Duruttes divisjon med i slaget ved Piave som en del av general Paul Greniers korps. I stedet for de fire bataljonene fra 62. brigade besto Duruttes divisjon under slaget av to bataljoner hver fra 60. og 62 infanteriregiment av linjen. Under slaget steg elven kraftig og bare halvparten av hans divisjon klarte å komme i kamp, hvor de deltok i senter under kommando av general Jacques MacDonald. Den 17. mai ledet Durutte divisjonen i slaget om Tarvis. Hans styrker stormet fortet Malborghetto fra vest mens general Michel Marie Pacthods divisjon angrep fra øst, begge divisjoner var underlagt general Grenier. Etter en kort, men heroisk motstand ble fortets forsvarere overmannet. Senere samme dag forflyttet Duruttes soldater seg østover til Tarvisio for å angripe østerrikske tropper under general Albert Gyulay. Mens general Eugène de Beauharnais sendte general Achille Fontanellis italienske styrke for å angripe den østerrikske flanken iverksatte Greniers to divisjoner et frontalangrep. Gyulais menn flyktet etter å ha lidt store tap.
Durutte deltok i slaget om Sankt Michael i Obersteiermark den 25. mai. Da franske rekognoseringsstyrker oppdaget general Franz Jelačić von Bužims østerrikske divisjon som forflyttet seg beordret general Eugène de Beauharnais et angrep fra general Greniers styrker og hans første divisjon under general Jean Mathieu Seras ankom rundt klokken 10. De angrep den østerrikske styrken og stoppet dens forflytting. Da Duruttes styrker ankom plasserte han François Valentins brigade i andre linje, Joseph Marie Dessaixs brigade i reserve og to bataljoner fra 62. regiment på den sørlige bredden av elven Mur for å omringe østerrikernes venstre flanke. Seras to brigader ble beordret til å angripe den østerrikske høyre flanken og styrkens senter. Overfor dette samordnede angrepet kollapset den østerrikske styrken med store tap.
Den første dagen i slaget om Wagram, 5. juli 1809, deltok Duruttes divisjon i det mislykkede kveldsangrepet mot forsvarslinjen ved Russbach og ble jaget på flukt sammen med resten av general Eugène de Beauharnais angrepsstyrke. Dagen etter angrep general MacDonald senter av østerrikernes styrke med tre divisjoner. Da dette angrepet stoppet opp beordret keiser Napoléon general Eugène de Beauharnais å sende inn sine to siste divisjoner. På general MacDonalds høyre side ble Pacthods divisjon satt inn mens Duruttes divisjon ble satt inn på venstre side, hvor hans menn kjempet mot Johann Kollowrats III. armékorps. Duruttes menn trengte gjennom og erobret landsbyen Breitenlee. For sin innsats ved Wagram ble Durutte den 17. juli 1809 hedret med Jernkroneordenen. Deretter ble han den 15. august 1809 utnevnt til baron av keiserdømmet.
Ved Napoléons fall
Etter å ha tjenestegjort noen måneder som militærguvernør i Amsterdam ble Durutte utnevnt til kommandant for 31s divisjon og slo seg ned i Groningen. I november 1812 fikk han kommando over 32. infanteridivisjon i marskalk Pierre Augereaus XI. korps, og oppholdt seg i Berlin og Warszawa. Ved Napoléons invasjon av Russland ble Duruttes styrke overført til marskalk Jean Reyniers VII. korps og kjempet mot general Fabian Gottlieb von der Osten-Sackens russiske styrker i slaget om Wolkowysk (Vawkavysk i dagens Hviterussland) fra 14. til 16. november. Under slag avviste hans divisjon gjentatte fiendtlige angrep mot broen ved Wolkowysk. Etter å ha fått melding om Napoléons Grande Armées nederlag trakk Durutte sine styrker tilbake til Kalisz i Hertugdømmet Warszawa, hvor han forsvarte seg mot en russisk styrke som forfulgte hans tropper. Etter det trakk han sine styrker tilbake til Glogau (Głogów i dagens Polen) i Kongeriket Preussen og derfra førte han sin divisjon til Jena hvor han den 1. april 1813 sluttet seg til general Eugène de Beauharnais 3 000 veteraner.
Fremdeles underlagt general Jean Louis Reyniers VII. korps ledet Durutte 32. divisjon i slaget om Bautzen den 20. og 21. mai 1813. Med sine styrker deltok han også den 23. august i slaget ved Großbeeren. I dette slaget besto hans divisjon av 3. og 4. bataljon fra 131., 132, og 133. linje infanteriregimenter, 1. bataljon fra 35. lette infanteriregiment, 4. bataljon fra 36. lette infanteriregiment og 2. og 3. bataljoner fra Würzburg infanteriregiment. Han ledet også sine styrker den 6. september i slaget ved Dennewitz. Under slaget inkluderte general Marie Jean Baptiste Urbain Devauxs brigade 35. lette, 131. linje og 132. linje infanteriregimenter. General Antoine Anatole Gedeon Jarrys brigade besto av 36. lette, 133. linje og Wurzburg infanteriregiment. Durutte var med i det avgjørende folkeslaget ved Leipzig som ble utkjempet fra 16. til 19. oktober 1813. Organiseringen av 32. var tilsvarende som under de foregående slagene, bortsett fra at hvert regiment kun hadde en bataljon.
Under retretten tilbake til Frankrike etter nederlaget ved Leipzig var Duruttes styrker innblandet i en trefning ved Freyburg den 21. oktober. Med sine styrker kjempet han i slaget om Hanau den 30. og 31. oktober under marskalk Auguste Marmonts kommando. I 1814 fikk han kommando over festningen i Metz hvor han og hans styrker motstod en beleiring inntil krigen ble avsluttet ved keiser Napoléons abdikasjon i april. På et tidspunkt hørte Napoléon et rykte om at Metz hadde blitt inntatt. Han spurte en aide-de-camp hvem som hadde kommando over garnisonen. Da han vite at det var general Durutte svarte han: «Jeg har aldri gjort noe bra for den mannen. Metz tilhører fremdeles oss.». (Napoléon ble overbevist om at generalene han hadde overøst med hedersbevisninger ikke gjorde noen god innsats, mens de som fremdeles trengte å vise at de dugde kunne regnes som pålitelige.) Ved innsettelsen av kong Ludvig XVIII av Frankrike anerkjente Durutte den nye herskeren, han fikk kommando over 3. divisjon og ble utropt til ridder av den kongelige og militære Sankt Ludvigsorden den 27. juni. Den 23. august 1814 ble han også utnevnt til storoffiser (fransk: grand officier) av Æreslegionen og mottok et gullsverd fra borgermesteren i Metz.
De hundre dagene og Waterloo
Mens marskalk d'Erlon vendte tilbake til marskalk Neys flanke med sine tre andre divisjoner var hans eneste ordre til Durutte å «vær forsiktig». Jacquinots kavalerister fordrev det prøyssiske kavaleriet, men Durutte stoppet ved landsbyen Wagnelée, til tross for at det var klart at de prøyssiske styrkene trakk seg tilbake. Brigadegeneral Brue, frustrert over sin overordnedes inaktivitet, forlangte at divisjonen skulle rykke frem. Men Durutte, overveldet av sitt ansvar, nektet å følge forslaget og en stor mulighet forsvant, en av flere dårlige disposisjoner for de franske styrkene den dagen. Marskalk d'Erlon ankom også for sent for å kunne bistå marskalk Ney i slaget ved Quatre Bras.
I slaget ved Waterloo den 18. juni 1815 var Duruttes 4. divisjon utplassert helt på ytterste høyre flanke av den franske arméen. Mot Duruttes divisjon sto 3 400 infanterister fra Hertugdømmet Nassau under kommando av Bernhard von Sachsen-Weimar-Eisenach. Disse troppene kontrollerte, fra Duruttes høyre til venstre flanke, gården Frischermont, husklyngen Smohain, gården La Haye og Papelotte. Durutte sendte 2. brigade for å angripe disse stillingene, støttet av tre batterier beredent artilleri, to fra Jean-Baptiste Milhauds IV. kavalerikorps og en fra Jacquinots divisjon. Samtidig rykket hans 1. brigade med 2 100 mann frem i kolonner bataljonsvis. Dette betød at brigadens fire bataljoner hver ble utplassert 3 manns linje, en etter den andre i en masse 200 yd bred og 12 rekker dyp. Duruttes 1. brigade holdt kontakt med 3. divisjon under kommando av general Pierre-Louis Binet de Marcognet på Duruttes venstre flanke.
Da general Marcognets divisjon nådde åskammen, rykket kavaleristene i the 2nd Scots Greys Dragoons frem og jaget de på flukt. På siden av Marcognets flyktende divisjon, så the 2nd Scots Greys Dragoons general Duruttes 1. brigade og galopperte mot de. Den franske styrken trakk tett sammen for å motstå det britiske angrepet. De britiske kavaleristene rykket frem i spredt orden og angrepet ble slått tilbake av den franske styrken, med mange tomme sadler som resultat. Kort etter angrep en skvadron kavalerister fra the 1st Royal Dragoons den franske brigaden i sluttet orden og trengte inn i den venstre flanken som bare var 12 rekker dyp. Denne gangen kollapset brigaden i panikk, soldatene flyktet i alle retninger og en del av de overga seg.
I mellomtiden overså Durutte angrepet som hans 1 700 soldater i 2. brigade helt til høyre på den franske flanken skulle utføre. Rundt klokken 1330 sendte han sine tropper inn i den lille senkningen foran Papelotte og La Haye, dekket av 18 kanoner fra beredent artilleri og Jacquinots kavaleri. Linjen med franske tiraljører trakk seg tilbake under den britisk-allierte beskytningen og Durutte forsterket den raskt med bataljoner i åpen fremrykking. Han sendte også frem et batteri beredent artilleri for å angripe Smohain. To av de franske bataljonene inntok raskt Papelotte og seieren syntes å være nær. På dette tidspunktet red Durutte tilbake til bakkekammen og fant til sin misnøye ut at 1. brigade var slått ut og området på hans venstre flanke var fullt av britisk kavaleri. Med den nederlandsk-belgiske brigaden under kommando av Charles Étienne de Ghigny i fremrykking nedover mot de, beordret han soldatene i 2. brigade å gjøre en rask retrett dekket av en av Jacquinots regimenter. Brigaden klarte å trekke seg tilbake i en bataljon karré (firkantet formasjon). Troppene jaget deretter de Ghignys lette kavalerister med et nærliggende fransk artilleribatteri.
Oxford Circus
Oxford Circus er en plass i det sentrale London, i krysset mellom Oxford Street og Regent Street. Hele plassen er nå tatt opp av biltrafikk, så den er nå i praksis bare et veikryss.
Pierre François Joseph Durutte
De hundre dagene og Waterloo
Etterhvert som det prøyssiske angrepet mot det franske VI. korps fikk tyngde beordret marskalk Georges Mouton Durutte til å erobre området ved Smohain. I henhold til ordrene begynte Duruttes allerede utsatte 4. divisjon et angrep mot Smohain med 2. brigade støttet av artilleri, mens han sendte de to og en halv bataljonene som var igjen av 1. brigade mot Papelotte. Det franske infanteriet erobret Smohain og begynte straks å befeste det. Mot slutten av dagen ankom general Karl Friedrich Franziskus von Steinmetzs brigade tilhørende Hans Ernst Karl, Graf von Zietens I. prøyssiske korps med 2 500 soldater, fulgt av 3 300 kavalerister. De angrep, nedkjempet restene av Duruttes divisjon og trengte inn fra siden mot den franske slaglinjen. I flukten som fulgte det franske nederlaget ble Durutte forfulgt av prøyssiske kavalerister og fikk et sabelkutt som nesten hugg av hans venstre hånd og et annet hugg som ga han en alvorlig hodeskade.
Oxford Circus
Fordi det ligger i krysset mellom to av byens travleste handlegater er det normalt svært tett med mennesker på dagtid. Etter at det ble innført begrensninger på biltrafikk gjennom Oxford Street på dagtid har trafikken blitt noe lettere.
Pierre François Joseph Durutte
De hundre dagene og Waterloo
Etter det franske nederlaget i slaget ved Waterloo trakk Durutte seg tilbake til en eiendom han hadde nær Ieper i hva som i dag er Belgia. Han døde der den 18. april 1827 etter en lengre sykdomsperiode.
Oxford Circus
Oxford Circus undergrunnsstasjon ligger under krysset.
Llewellyn Evans
Llewellyn Evans (født 2. januar 1876, død 29. september 1951) var en walisisk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1908 i London.
Evans vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under Sommer-OL 1908 i London. Han var med på det walisiske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen, bak England og Irland. Wales tapte sin første og eneste kamp i turneringen, semifinalen mot Irland med 1-3. Det var seks lag som deltok i turneringen, alle medaljene ble vunnet av britiske lag; Gull til England sølv til Irland og bronse til de tapende semifinalistene Wales og Skottland.
The Open Championship 1867
The Open Championship 1867 ble arrangert på Prestwick Golf Club i Prestwick, Ayrshire i Skottland i 1867.
Stuping under Middelhavslekene 1991
Stuping under Middelhavslekene 1991. Stuping var en av flere sporter under de ellevte middelhavslekene som ble arrangert i Athen i Hellas i perioden 28. juni til 12. juli 1991. Det var tiende gangen som stuping var med på programmet under Middelhavslekene. Det ble konkurrert i 3 meter sviktstup og 10 meter tårnstup, kun for menn.
Welcome to My World
Welcome to My World er den nest siste albumet til Elvis Presley. Samlealbumet ble utgitt i mars 1977.
Larvik kirke
Larvik kirke er en langkirke fra 1677 på Tollerodden i Larvik kommune, Vestfold og Telemark fylke. Byggverket er i pussa teglstein og har 450 plasser. Kirketårnet ble ikke bygget til kirken før i 1762.
Historie
Larvik kirke ligger på Tollerodden som er i utkanten av tettbebyggelsen ved havnen. Etter initiativ av stattholder Ulrik Frederik Gyldenløve ble det sendt en søknad fra borgerne i Larvik til kongen om å få bygge en ny kirke for egne midler. Det ble gitt tillatelse i 1668 og den nye kirken ble innviet 6. januar 1677. I 1679 utstedte Gyldenløve et gavebrev til kirken der rentene av kapitalen skulle brukes til vedlikehold. I dokumentet er det også beskrevet en minnegudstjeneste som skulle holdes på «Fredriciadagen» 14. november hvert år.
Bygningen
Kirken er en treenighetskirke og er bygd som en langkirke i 1677. Koret er vendt nærmest mot sør. Muligens kan kirken opprinnelig ha vært tenkt som en korskirke, noe som kan forklare den uvanlige orienteringen. Skipet har også tynnere vegger der korsarmene kan ha vært tenkt. Opprinnelig sto det er støpul sørvest for kirken.
Kirken fikk et påbygg med sakristi i 1741. I 1758 begynte en å bygge et klokketårn ved nordenden av skipet og det var ferdig i 1760. Tårnet har vegger av rød teglstein med dør og vindusomramminger av sandstein og spiss hette. Spiret på kirken ble reparert i 1836—39. Veggene i kirken er av gul teglstein som er produsert på stedet. Hovedinngangen er i nordenden av skipet. Foran portalen var der et våpenhus. Trappen opp til kirken var av tre og måtte fornyes i 1688 og 1702. Greven hadde en inngang til sin plass i kirken i øst. Det har også vært en inngang i vestveggen i koret, men en høy trapp. Antakelig har det vært seks vindusåpninger i skipet og to i koret opprinnelig. De har hatt blyglass.
I årene 1859—64 ble kirken ombygget etter tegninger av arkitekt Christian Heinrich Grosch. Den viktigste endringen i eksteriøret var at det ble bygget utvendige støttepilarer for å forsterke murene. Det ble også bygget en ny portal med våpenhus på østsiden av skipet.
Interiør
Arkitekt Christian Heinrich Grosch omarbeidet også kirkens interiør. Opprinnelig har både skip og kor hatt tregulv. Under gulvet i skipet var det en kjeller mens det under gulvet i koret var et gravkammer. Det kan derfor ha vært nivåforskjell mellom gulvene i skipet og koret. En vet ikke om det har vært hvelv eller flat himling i kirkerommet.
Kirken er enskipet og med en rundbuet korbue inn til koret. Korbuen har to rundbuete åpninger, en til prekestolen og en til døpefonten. Rommet har en himling der det nå er delvis synlig takkonstruksjon, og det var et skille mellom skipet og koret. Veggene i skipet var opprinnelig pusset og kan ha hatt malte dekorasjoner. I forbindelse med ombyggingen ble takkonstruksjonene fornyet, og kirken fikk nygotisk alter og prekestol. Den nye innredningen hadde også benker og galleriene langs veggene.
I 1910 ble galleriene forkortet og fikk to oppganger ved siden av hovedinngangen Det ble også laget en utgang fra koret.
Inventar
Kirken har et rikt inventar og er kjent for sine malerier.
Alderson (Vest-Virginia)
Alderson er en by som ligger i både Greenbrier og Monroe fylker i Vest-Virginia, USA. Selv om byen fysisk er delt av Greenbrier-elven, fungerer byen som én enhet. Etter folketellingen i 2010 hadde den 1 184 innbyggere.
Larvik kirke
Inventar
Døpefonten i marmor ble gitt som en gave til kirken rundt 1705. Prekestolen er av tre og tegnet av Grosch i 1860. En almissebøsse fra 1733 er plassert i våpenhuset.
Altertavlen er av E. H. Løffler fra 1752 med motivet Nedtagelsen av korset. Under dette henger Nattverden av Jacob Lindgaard fra 1754.
Alderson (Vest-Virginia)
Historie
Alderson ligger langs Greenbrier-elven i både Greenbrier og Monroe County. Den ble grunnlagt i 1881, men Alderson ble bosatt i allerede 1777. Byen er oppkalt etter misjonæren «Eldste» John Alderson. Han startet den første baptistmenigheten i Greenbrier Valley. I 1763 ble Greenbrier Creek-bosetningene ødelagt av Shawnee-indianerne, ledet av høvdingen Cornstalk. I Alderson ligger det  historiske fengselet Federal Reformatory for Women som ble åpnet i 1927, det første føderale kvinnefengsel i landet. Tidlig på 1900-tallet ble Alderson et senter for høyere utdanning i staten. Her ligger det tre separate institusjoner for høyere utdanning, herunder Alderson Academy og Junior College, som til slutt ble integrert i Alderson–Broaddus College i 1932.
Larvik kirke
Inventar
Kirken har en rekke malerier. Ferdinand Bol (1618-1680) har malt Manohas offer, Jaris datters gjenoppvekkes er malt av Gustav A. Lambers (1820-1878). Det finnes også kopier av Botticellis to bilder Jesus og Maria.
Alderson (Vest-Virginia)
Historie
Alexander McVeigh Miller House i Greenbrier County er oppført i det nasjonale registeret over historiske steder. Sunset Hill ligger i Monroe County. Alderson Bridge og Alderson Historic District ligger i begge fylker.
Larvik kirke
«La de små barn komme til meg»
Maleriet «La de små barn komme til meg» ble gitt i gave av Ulrik Frederik Gyldenløve til Larvik kirke rundt 1680. Det er malt av Lucas Cranach den eldre, måler ca. 1 x 1 meter og er malt på trepanel. Maleriet har vært på Larvik kirkes inventarliste fra 1689. Det er uklart hvilket år det ble malt. Cranac brukte å signere bildene sine med to typer drager. Den ene med stående vinger, som man mener indikerer tiden før reformasjonen, og en med hengende vinger, som er fra tiden etter reformasjonens innføring. Maleriet i Larvik kirke viser en drage med hengende vinger og skulle således stamme fra perioden 1537 til 1553, som var året mesteren døde. Maleriet ble restaurert i årene 1963—64.
Maleriet ble stjålet natt til 8.3.2009, av en tyveribande satt sammen for anledningen. Fingeravtrykk funnet på en etterlatt stige utenfor kirken, la imidlertid grunnlaget for en rask oppklaring fra lokalt politi (Larvik/Sandefjord), og de fire involverte ble dømt til tilsammen over 10 års fengsel. Maleriet ble noe skadet ifm tyveriet, men ble reparert av NIKU, Norsk institutt for kulturminneforsking.
Maleriet ble hengt opp igjen i Larvik kirke den 22.6.2009 (Se nedenfor)
Alderson (Vest-Virginia)
Økonomi
Alderson Federal Prison Camp ligger på stedet der de tidligste bosetterne i området valgte å bosette seg. De kalte stedet for Baughman Fort. Baughman Fort ble bygget i 1750-årene og bosetningen ble angivelig ødelagt av innfødte amerikanere kort tid etterpå, selv om det ikke er noen faktiske bevis som støtter denne teorien. Noen få arkeologiske rester av fortet ble funnet under byggingen av det føderale fengslet i begynnelsen av det 20. århundre.
Betty Alderson som er gift med en etterkommer av den opprinnelige grunnleggeren av Alderson uttalte at «hver husstand profitterte» da Martha Stewart ble fengslet i Alderson og medias oppmerksomhet ble fokusert på stedet. Beboere plantet løker i en hage som kalles Marthas hage.
Larvik kirke
Kirkeklokkene
Kirken har tre kirkeklokker. Den ene fra 1639 har inskripsjonen Manet verbym Domini in Aeternym, Anno 1639/OIS OBS (Guds ord består til evig tid). IHS er et monogram for Jesus Kristus, eller også tolket som en forkortelse for Iesus Hominem Salvator - «Jesus, menneskenes frelser». Denne klokka ser ut til å ha innstøpt ei såkalt drueskje, se bilde. Men dette er fotografens egen konklusjon etter å ha gjort en del krumspring for å kunne fotografere denne delen av klokka - som er nesten utilgjengelig. I Larviks Historie står at den har et merke i form av en stav med en ring på toppen. De andre er omstøpt i 1887 hos Olsen Nauen, den ene med inskripsjonen Ringer jeg til kirkemøte kaller jeg til ro de døde, Alltid er jeg Herrens tolk At Han samle vil sitt folk.
Orgel
Larvik kirkes orgel er fra 1997 og er bygget av den danske orgelbyggeren Carsten Lund. Det har 38 stemmer fordelt på tre manualer og pedal og har en romantisk karakter i klangen. Det er gitt ut en CD av orgelet. Der spiller organist Pieter Leebeek improvisasjoner over kjente julemelodier.
Kunsttyveriet 8. mars 2009
Natt til 8. mars 2009 tok tyver seg inn gjennom et vindu i kirken og i løpet av 15 minutter forsvant de med maleriet La de små barn komme til meg som har en estimert verdi på 20 millioner kroner. Bildet var ikke spesielt sikret, blant annet fordi man har regnet kirkekunst som vanskelig å omsette og fordi man ved brann skulle ha lett for å ta maleriet ut. Ved innbruddet ble alarmen i kirken utløst, og folk var på plass etter bare 15 minutter, men da var tyvene forsvunnet.
Onsdag 11. mars ble en mann pågrepet og siktet for tyveriet. Maleriet ble funnet gjemt i en varebil i Porsgrunn.
Gravminner
Gravminnene ved kirken er registrert av DIS-Norge.
Diablo II
Spillet ble et av de mest populære spillene utgitt i 2000, mye på grunn av videreførelsen av dark fantasy-elementene fra forgjengeren, samt muligheten for online spilling via Blizzards gratis online-tjeneste Battle.net. Utvidelsespakken Lord of Destruction ble utgitt i 2001.
Oppfølgeren Diablo III ble annonsert i 2008 og utgitt i 2012.
Diablo II: Resurrected, en remastret versjon av Diablo II og utvidelsespakken Lord of Destruction, ble utgitt 23. september 2021.
Spilleren må gjennomføre en rekke oppdrag for å komme videre i handlingen, men det finnes også flere valgfrie side-oppdrag. I motsetning til det første Diablo-spillet, hvis nivåene besto av å gå dypere og dypere i fangehull og helvete med gotisk tema, er miljøene i Diablo II mye mer varierte. I normal modus kan spilleren gjenopplive karakteren sin hvis den blir drept, og fortsette å spille. Men i hardcore-modus har karakteren bare ett liv.
Helios
Helios (gresk: Ἥλιος, Hēlios «sol»; latinisert som Helius; Ἠέλιος på homerisk gresk) er solguden og personifiseringen av solen i gresk mytologi. Han er i henhold til Hesiod sønn av titanene Hyperion og Theia og bror til Selene (månen) og Eos (morgengryet).
Hver dag kjører han over himmelen, fra øst til vest, i en vogn som blir trukket av fire hester. Om natten seiler han på sin båt på Okeanos, den brede og evig rullende strømmen utenfor jordskiva, tilbake til sitt utgangspunkt. Helios ble framstilt som en vakker, ung mann med flagrende hår dannet av solstråler som stod som en krone eller glorie, om hodet på ham. I De homeriske hymnene sies det at Helios kjører en hestetrukket vogn av gull, og Pindaros snakker om Helios’ «brann-raske gangere». Senere ble hestene gitt beslektede navn: Pyrois, Aeos, Aethon og Flegon. I romersk mytologi var Helios' motstykke guden Sol. I den romerske keisertiden ble Helios Romerrikets hovedguddom, ofte identifisert med keiseren selv. Kristendommens siste kamp mot det gamle hedenskapet ble i virkeligheten ført mot Helios.
Navnet på grunnstoffet helium er avledet av solgudens navn.
Etymologi
Gresk ἥλιος er en betegnelse på solen som kommer fra urindoeuropeiske *seh₂u-el, et ord som er beslektet med latinsk sol, sanskrit surya, angelsaksisk swegl, norrønt sól, walisisk haul og avestisk hvar.
Helios' døtre ble kalt heliadene. Den greske solguden hadde flere tilnavn, som over tid i en del tilfeller ble betraktet som adskilte guddommer assosiert med solen. Mest kjent er Apollon, som Helios ble nært assosiert med, og tidvis identifisert med. Blant disse er Hyperion (superus, «høyt opp»), Elektor (av ukjent opprinnelse, ofte oversatt som «strålende», særskilt i kombinasjonen Elektor Hyperion), Faëton («strålen) og Hekatos (av Apollon, også Hekatebolos, «langtskytende», det vil si solens stråler forstått som piler).
Diodorus Siculus fra Sicilia rapporterte at når kaldeerne i sørlige Mesopotamia henvendte seg direkte til Kronos (Saturn), tiltalte de ham som Helios, eller solen, og Siculus forklarte at dette var fordi Saturn var den mest synlige av planetene.
I mytologien
På sin vei over himmelvelvingen ser Helios alt som skjer på jorden. Det var Helios som fortalte Demeter at hennes datter var blitt bortført av Hades. Derfor var grekernes mest pålitelige og bindende ed, den som ble sverget i Helios' og Gaia s navn.
Helios hadde et godt forhold til Zevs som ga ham øya Rhodos, der han ble særskilt dyrket også i historisk tid. Øyas innbyggere reiste derfor en enorm statue til hans ære ved innløpet til havnen i byen Rhodos; statuen ble kjent som «kolossen på Rhodos», og var et av verdens syv underverker.
Guden Okeanos ga sin datter Perse, en av okeanidene, til Helios som hustru. Med henne fikk han barna Aietes (far til Medeia), Kirke (trollkvinnen som Odyssevs hadde et sørgelig og langvarig bekjentskap med) og Pasifaë («den vidt-skinnende» som ble mor til Minotauros). Han hadde også barna Perses, Faethusa («strålende») og Lampetia («skinnende»).
Den best kjente fortellingen som involverte Helios, er om hans sønn Faëton (avledet av hans epitet og født av Klymene) som forsøkte å kjøre Helios' vogn, men mistet kontroll over den og satte jorden i brann. Om Zevs ikke hadde handlet ved å kaste sin lysstråle mot Faëton og drepe ham, ville alle mennesker på jorden ha omkommet.
South Lyon
South Lyon er en by i Oakland County i den amerikanske delstaten Michigan. Byen er en del av South Lyon-Howell-Brightonområdet, som i 2000 hadde en befolkning på 106 139.
Helios
I mytologien
Helios ble tidvis omtalt med epitetet Panoptes («den altseende»). I fortellingen om hallen til Alkinoos i Odysseen (viii.300ff.) gikk Afrodite, Hefaistos' hustru, i hemmelighet til sengs med krigsguden Ares, men den altseende Helios kunne se dem og fortalte Hefaistos hva han hadde sett. Hefaistos fanget de to elskede i et ubrytelig nett som han hadde smidd, og viste dem fram for alle gudene til spott og skam.
Khaoula Ben Hamza
Khaoula Ben Hamza (født 18. mai 1991) er en tunisisk taekwondoutøver som konkurrerer i klasse -67 kilo. Hun vil representere Tunisia under Sommer-OL 2012, etter å ha kvalifisert seg til lekene ved å ha blitt nummer 2 i afrikakvalifiseringen.
Helios
I mytologien
I tolvte sang av Odysseen gikk Odyssevs og hans overlevende mannskap i land på øya Trinakia (gresk: Θρινακία, Trinakíā), som var et hellig sted viet Helios og hvor hans hellige okser beitet:
Odyssevs advarte sine menn mot å begå helligbrøde, men da de begynte å mangle mat, drepte mannskapet en del av oksene og spiste dem. Helios’ døtre fortalte om det til sin far, som gikk til Zevs med et ultimatum: enten måtte Zevs fjerne mannskapet til Odyssevs fra øya, eller så ville Helios trekke solen ned i underverden og la den skinne der. Zevs ødela skipet med sin lynstråle og drepte hele mannskapet, unntatt Odyssevs.
På et gresk vasemaleri opptrer Helios mens han rir over havet i koppen til offertripoden i Delfi, som synes å være en referanse til solen. Athenaios beretter i sitt verk Deipnosophistæ at i timen ved solnedgang kravler Helios opp av en stor gyllen kopp hvor han passerer fra hesperidene lengst i vest i landet til aithiops, de mørkhudede folkene (i Etiopia), som han passerer i de mørkeste timene av døgnet. Da Herakles i sitt tiende storverk reiste i vesterled til Erytheia for å hente kyrne til Geryon, måtte han krysse den libyske ørken, men ble så frustrert av den stekende varmen at hans skjøt en pil mot Helios, solen. I samme øyeblikk innså Herakles sin store feil og helligbrøde, og ba heftig om unnskyldning. Helios var høvisk og tilga ham, og ga ham så den gylne koppen som han benyttet for å seile over havene hver natt, fra vest til øst, ettersom han beundret Herakles’ handlinger. Med denne hjelpen kom helten fram til Erytheia.
Helios og Apollon
Helios har Apollon, lysets gud, som motstykke blant de olympiske gudene. Apollon har de individuelle, åndelige egenskapene som Helios mangler. Helios ble tidvis også identifisert med Apollon. Walter Burkert observerte at «Ulike navn kan referere til samme vesen, eller de kan være bevisst likestilt, som i tilfellet med Apollon og Helios.» Hos Homer er Apollon klart identifisert som en annen, adskilt gud, en gud som kan spre pest og har en bue av sølv, ikke gull, og ingen trekk som solgud.
Den eldste sikre referansen til Apollon som identifisert med Helios, opptrer i de bevarte fragmentene av Evripides’ drama Faëton (ca. 420 f.Kr.) i en tale mot slutten (fr 781 N²) hvor Klymene, mor til Faëton klager over at Helios har ødelagt hennes barn, at Helios som menneskene med rette kaller Apollon (Apollon er her underforstått å bety Apollon «ødeleggeren»).
Ved hellenistisk tid hadde Apollon blitt nært forbundet med solen i kulten. Foebos (gresk: Φοῖβος, «klart, skinnende»), den epitetet som oftest ble gitt til Apollon, ble senere benyttet av latinske poeter for den romerske solguden Sol. Identifikasjonen hadde blitt vanlig i filosofiske tekster og opptrer i skriftene til Parmenides, Empedokles, Plutark og Krates fra Theben og andre, foruten også i en del orfiske tekster. I teksten Katasterismoi (Καταστερισμοί, «Plasseringer blant stjernene»), tilskrevet en Pseudo-Eratosthenes, omtales Orfeus i seksjon 24: «Men etter å ha dratt ned til Hades grunnet sin hustru og etter han så hva som var der, fortsatte han ikke dyrkelsen av Dionysos, som han var kjent for, men han mente at Helios var den største av alle guder, Helios som han også tiltalte som Apollon...»
Klassisk latinske poeter benyttet også Phoebus som et tilnavn for solguden, hvorfra det ble en vanlig referanse i senere europeisk poesi til Phoebus og hans vogn som metafor for solen, men i særskilte instanser i myten er Apollon og Helios holdt adskilt. Solguden, sønn av Hyperion, med sin solvogn, skjønt ofte kalt Foebos («skinnende»), er ikke kalt Apollon, unntatt i målbevisste og utradisjonelle identifiseringer. Til tross for disse identifiseringene ble Apollon aldri beskrevet av greske poeter som kjørende med solvognen slik som det ble vanlig blant latinske poeter. Derfor er Helios fortsatt kjent som solguden.
Helios-kulten
Helios-kulten eller soldyrkelsen hadde en gang vært alminnelig og rådende blant folket i den førgreske kulturen, i henhold til L.R. Farnell, «men svært få av samfunnene i den senere historiske perioden opprettholdt den som en innflytelsesrik faktor i statsreligionen.» De attiske kildene tenderer å gi et uunngåelig athensk skjevhet på antikkens greske religion, og «ingen athener kunne bli forventet å dyrke Helios eller Selene,» observerte John Burnet, «men han kunne tenke på dem som guder, ettersom Helios var den største guden på Rhodos, og Selene ble dyrket på Elis.» James A. Notopoulos betraktet Burnets skille som kunstig: «Å tro på eksistensen av gudene involverer anerkjennelse av dyrkelse [av dem].» Aristofanes’ drama Freden (421 f.Kr.) setter dyrkelsen av Helios og Selene i kontrast med de mer vesentlige tolv olympiske gudene, som de representative gudene til perserne (sammenlign med persiske Hvare-khshaeta, «den strålende sol», og månegudinnen Mah), noe som antyder at Helios og Selene var guder av mindre betydning for antikkens grekere.
Imidlertid synes som om dorerne æret Helios, således var det en spredt kult for solguden på det greske fastlandet. Spredningen av kulter på steder som Sikyon, Argos, Ermioni, Epidauros, Lakonia og Helios’ hellige kyr ved Matapan, synes å antyde at guddommen hadde en plass, om ikke alene, så som en del av dorernes religion, sammenlignet med andre steder i antikkens Hellas. Det er også mulig at det var dorerne som importerte hans kult til Rhodos.
I Platons Staten, er Helios, solen, det symbolsk avkommet til ideen om det gode.
Usil, den etruskiske Helios
Den etruskiske solguden ble kalt Usil, og han hadde en tilsvarende posisjon i etruskisk mytologi som Helios hadde hos antikkens grekere. Navnet Usil finnes på Piacenzas lever, en religiøs bronsegjenstand formet som leveren til en sau og dekket med etruskiske inskripsjoner. Ved siden av Usils navn finner man navnet til måneguden Tiur. Han opptrer også mens han stiger opp fra havet med en ildkule i begge sine utstrakte hender på et gravert etruskisk bronsespeil i sen arkaisk stil. På etruskiske speil i klassisk stil opptrer han med en glorie (rund lysrefleks).
Fyrsteekspropriasjon
Fyrsteekspropriasjon (tysk: Fürstenenteignung) var et begrep som oppstod i Weimarrepublikken i kjølvannet av novemberrevolusjonen i 1918. Det inngikk i den pågående politiske debatten om en mulig ekspropriasjon av eiendelene til de tidligere fyrstehusene og hvordan denne skulle fordeles og forvaltes. Disse spørsmålene begynte i revolusjonsmånedene, og varte i de påfølgende år i form av kontraktsforhandlinger og rettssaker mellom fyrstehusene og de ulike delstatene i det tyske rike. Høydepunktet i striden fant sted i første halvdel av 1926 da ét folkekrav (Volksbegehren) ga positivt utfall, mens den påfølgende folkeavstemningen ikke førte frem til en ekspropriasjon uten kompensasjon.
Long, Long, Long
Harrison i 1980: «Den som representerer «You» i «Long, Long, Long», er Gud. Akkordene som benyttes, er inspirert av «Sad-Eyed Lady of the Lowlands» – altså D til E-moll, A og D.»
«Sad-Eyed Lady of the Lowlands» som Harrison refererer til, er en sang som Bob Dylan ga ut på Blonde On Blonde i 1966. Tekstens jeg i «Long, Long, Long» har funnet fred med seg selv og føler at mye av foregående stunder i livet har vært bortkastede affærer. Sangens struktur er at Harrison synger noen lavmælte strofer hvorpå Ringo Starr svarer med markante tromme-synkoper (à la det han gjorde på A Day in the Life). Slik fungerer de to første versene. Mellomverset er mer høylytt før det roer seg ned i siste vers. Noe refreng er ikke inkludert. Avslutningen virker mystisk og har en viss sakral stemning over seg.
Mange innspillingsøkter som ble foretatt av The Beatles høsten 1968, var preget av dårlig stemning innad i gruppa. Da de skulle spille inn «Long, Long, Long» var det god stemning i studio med masse spøk og latter. De brente indisk røkelse til ergrelse for studio-ansatte. Sekstisyv tagninger måtte til før de ble fornøyde, og til å begynne med het sangen «It's Been a Long, Long, Long Time». Ringo Starr spilte trommer, Paul McCartney spilte orgel og Harrison selv akustisk gitar med capo på tredje bånd (slik at han kunne spille de nevnte akkorder D, E-moll og A uten å bruke barrè-grep). Det ble benyttet åttesporsteip. John Lennon deltok ikke på innspillingen.
Saline County (Missouri)
Saline County er et fylke i den amerikanske delstaten Missouri.
Long, Long, Long
Dagen etter la Harrison på sin vokal to ganger samt enda en akustisk gitar. McCartney la på bass. 9. oktober fikk sangen sin endelige tittel hvor Harrison og McCartney la på harmonivokal. Det som gjensto, var et piano på mellompartiet, og oppgaven ble gitt til Chris Thomas. Han mener å ha startet opp klokka 22:00 og holdt på i fire timer før The Beatles var fornøyd.