cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dystingbo
Husholdningslærer og kokebokforfatter Henriette Schønberg Erken holdt husholdningsskole på Dystingbo.
Microsoft Development Center Norway
Microsoft Development Center Norway (tidligere Fast Search & Transfer og FAST, a Microsoft subsidiary) er et norsk programvareselskap som utvikler søketeknologi for bedriftsmarkedet. Selskapet er et heleid datterselskap av Microsoft.
Firmaet har hovedkontor i Oslo og ledes av administrerende direktør Bjørn Olstad.
Teknologi
Teknologien til selskapet brukes til søk internt i bedrifters dokumenter og databaser, men også til internett-søk, Gule Sider søk, nyhetssøk og produktsøk.
Kjerneproduktet er FAST ESP (Enterprise Search Platform), som er en plattform for å gjøre informasjon fra en mengde kilder (ustrukturerte så vel som strukturerte) søkbar. ESP benytter seg av blant annet tf-idf (term-frekvens invers dokumentfrekvens) for rangering av treffene. Ved bruk av distribuert dataprosessering kan selv søkeindekser med milliarder av dokumenter søkes på under sekundet. Oppdatering i tilnærmet sanntid muliggjøres ved å konstant oppdatere en mini-indeks som kun inneholder den ferskeste informasjonen, og siden migrere eldre dokumenter over i større mer statiske indekser.
Teknologien tilbyr fritekstsøk, parametersøk, geo-søk, fonetisk søk, liknende-dokumenter søk, Naturlig språk søk (NLQ), XML-søk og avansert lingvistisk søk. Det er kombinasjonen av avanserte fritekst-egenskaper, raskt søk og avansert relevans som gjør at denne typen søkemotorer ofte foretrekkes fremfor tradisjonelle databaser.
Selskapet har også teknologi for blant annet nett-annonsering, bildegjenkjenning og sanntids-varsling.
I Norge har FAST blant annet samarbeidet med Schibsted om tjenesten Sesam, som ble bygget av Schibsted Søk. Sesam ga opp websøk-prosjektet i mars 2009. I september byttet de også ut FAST med åpen kildekode baserte Apache Solr på katalogbiten.
Historikk
Selskapet ble startet i Oslo 16. juli 1997 av Hans Gude Gudesen, Thomas Fussell, Robert Keith og Espen Brodin fra Opticom ASA. Professor Arne Halaas og John Markus Lervik var sentrale i starten av virksomheten. Selskapet etablerte en utviklingsavdeling også i Trondheim med sentrale personer utdannet fra Datalinjen ved NTNU.
Starten for FAST handlet hovedsakelig om internett-søk. AlltheWeb.com var flaggskipet og teknologidemonstrator for bruk av søkemotoren til websøk. Da selskapet i 2003 valgte å fokusere utelukkende på virksomhetskritisk søk, ble denne solgt til Overture Services, som senere ble overtatt av Yahoo!.
I juni 2001 ble selskapet notert på Oslo Børs og markedsverdien var 28. april 2006 satt til 7,6 milliarder kroner.
I april 2008 kjøpte Microsoft alle aksjene i daværende Fast Search & Transfer ASA for 6,6 milliarder kroner, og omgjorde selskapet til et heleid datterselskap, kalt FAST, a Microsoft subsidiary.
I januar 2009 sa CEO John Markus Lervik opp sin stilling, og ble erstattet av tidligere CTO Bjørn Olstad.
Den 1. januar 2011 skiftet Fast navn til Microsoft Development Center Norway.
Kontroverser
Sommeren 2008 avslørte Dagens Næringsliv at Fast hadde drevet omfattende regnskapsfusk gjennomført i forbindelse med Microsoft-oppkjøpet. Ledelsen i selskapet ble mistenkt for innsidehandel, men Kredittilsynet avsluttet saken i 2009 da det ikke lenger var grunnlag for fortsatt etterforskning. Økokrim ga i mars 2010 Fast et forelegg på fire millioner kroner for brudd på regnskapslovgivningen og i den forbindelse ble to sentrale medarbeidere, tidligere leder John Markus Lervik og salgsdirektør Torbjørn Kanestrøm, senere dømt til henholdsvis to og et års fengsel for regnskapstriksing og markedsmanipulasjon.
Colorados flagg
Colorados flagg består av tre like brede horisontale felt; to blå felt med et hvitt i midten og med en rund rød «C» fyldt med en gyllen skive. Flagget ble offisielt innført 31. mars 1964. Det er i størrelsesforholdet 2:3.
Flaggets farger representerer fargene i delstatsblomsten Aquilegia caerulea, den blå, hvit og gule akeleien. Rødfargen spiller på delstatens navn, spansk for rødt. Rødt, hvitt og blått er også fargene i USAs flagg. Den hvite fargen kan også representere sølv og delstatens rike forekomster av edle metaller. Bokstaven C står ikke bare for delstaten, men også for delstatens kallenavn "Columbine State" og "Centennial State". Sistnevnte viser til at Colorado ble opptatt som delstat i unionen i jubileumsåret 1876.
Moderne forklaringer av fargene viser til at det blå symboliserer himmelen, gullfargen solen, det hvite de snødekte fjelltoppene og rødt symboliserer jorden.
Keepin’ the Summer Alive
Keepin' the Summer Alive er det 24. studioalbumet fra The Beach Boys, utgitt i mars 1980. Albumet er bandets andre på CBS Records. Plateselskapet forlangte at Brian Wilson skulle være mere involvert enn han var på forrige album, L.A. (Light Album). Det ble gjort forsøk på å få han til å produsere, men han ville bare spille inn gamle standard hitlåter, som blant andre «School Day» av Chuck Berry. Så ble Bruce Johnston hentet inn, og han ble også medlem av bandet igjen.
Colorados flagg
Tidligere flagg
Delstaten Colorados første flagg ble formelt vedtatt 9. april 1907 etter å ha vært i bruk i flere år. Flagget var blått og hadde delstatens våpen i midten. Det fikk bare noen få års offisiell levetid da det 5. april 1911 ble det byttet ut med et nytt delstatsflagg. Dette var blått over hvitt over blått, som dagens flagg, men hadde en langt mindre C med gul skive plassert nærmest stangen i den hvite stripen. Flagget var tegnet av Andrew Carlisle Johnson. Det la grunnlaget for delstaten Colorados flagg slik det er i dag, men lovvedtaket av 1911 spesifisert ikke størrelsen på bokstaven «C» eller hvilken nyanse de røde og blå fargene skulle ha. Derfor forekom det flagg med ulike fargenyanser og størrelse på emblemet. Den 28. februar 1929 ble det vedtatt at de blå og røde fargene på flagget skulle være de samme som i USAs flagg. Den 31. mars 1964 ble det bestemt at den gylne skivens diameter skulle ha samme størrelse som bredden til den hvite stripen i midten.
Keepin’ the Summer Alive
Dennis Wilson var med på noen få innspillingsdager, men gikk lei og holdt seg unna det meste av innspillingene. Dette skulle bli hans siste album før han døde i 1983.
Albumet kom på 75.-plass på Billboard 200 i USA og 54.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia.
Personell
Andre medvirkende
If These Walls Could Talk
If These Walls Could Talk er en amerikansk TV-film fra 1996, regissert av skuespilleren og artisten Cher. Cher spilte også selv en av rollene i denne filmen, og hun ble nominert til en Golden Globe for sin rolletolkning. En oppfølger, If These Walls Could Talk 2, ble publisert i 2000.
Handling
Filmen er en trilogi av historier fra det samme huset, men med forskjellige beboere og spredt over en periode på 40 år. Filmen tar for seg tre forskjellige kvinner, som opplever en moralsk krise når de uventet blir gravide. De må ta valg i forhold til graviditet og abort. Den første historien er fra 1952, da abort var ulovlig. En sykepleier må takle sin uventede graviditet, og hun må gå til drastiske skritt for å få abort. Hun spør oversykepleieren ved sykehuset hvor hun jobber, om hun kjenner noen som kan hjelpe henne. Men oversykepleieren nekter først noe svare, og ber henne aldri spørre igjen. Men senere gir hun et telefonnummer til sykepleieren som hun kan forsøke. Hun blir først anbefalt en lege som bor i en annen by, men behandlingen vil koste 1 000 dollar. Hun sier at hun ikke har råd.
Dermed blir hun anbefalt en annen person, som bor i samme by som henne, og som bare koster 400 dollar. Mannen gjennomfører prosedyren på et kjøkkenbord, men uten å vaske hendene sine på forhånd. Det oppstår snart alvorlige helse-komplikasjoner. I 1974 har husmoren Barbara Barrows (spilt av Sissy Spacek) fire barn fra før, og oppdager at hun er gravid igjen. Hun bestemmer seg for at hun ikke takler enda et barn. Tenåringsdatteren hennes ønsker heller ikke enda flere søsken, fordi hun frykter at dette vil gjøre at hun ikke vil få muligheten til å gå på college. I 1996 bestemmer den gravide college-studenten Christine Cullen (spilt av Anne Heche) seg for abort, etter å ha blitt gravid etter et forhold med en professor. Hun henvender seg til legen Beth Thompson, men praksisen hennes er beleiret av abort-motstandere.
Rolleliste
Hendelsene fra 1952:
Hendelsene fra 1974:
Hendelsene i 1996:
Bosnjaker
Bosnjaker
Total befolkning: 2,9 millioner (est.) Bosnia-Hercegovina: 2 185 055 (2010) Serbia: ca. 172 087 (2002) Montenegro: 48 148 (2003) Kroatia: 31 479 (2011) Slovenia: 21 542 (2002) Nord-Makedonia: 17 018 (2002) Tyskland: ca. 80 000 (2005) USA: 98 766 Østerrike: 95 007 (2002) Sverige: 80 000 SFI:s underkökning(2010) Tyrkia: 17 627 Norge: 13 216 (2006) Resten av verden est. 100 000 (+)
Språk: Bosnisk
Religion: Sunnimuslimer
Historisk sett er bosnjakene assosiert med regionene Bosanska Krajina, Bosnia, Hercegovina, Podrinje og Sandžak. Nå til dags bor de fleste bosnjaker i storbyene Sarajevo, Tuzla, Zenica, Mostar og området Cazinska Kraijna. Krigene i det tidligere Jugoslavia har fordrevet mange fra sitt opprinnelige bosted.
Ikke alle bosnjaker er muslimer, og det er flere muslimske grupperinger i Bosnia-Hercegovina som ikke er bosnjaker, blant andre goranere og pomakere som begge også er av sørslavisk herkomst. I tillegg bor det også albanere, tyrkere og sigøynere i Bosnia.
Tidlig historie
Dagens Bosnia-Hercegovina har vært underlagt mange ulike regimer gjennom tidene. De første kjente bosetterne var illyrere og kom rundt 2000 år f.Kr. Til tross for at flere folkeslag ankom området, forble illyrere den dominerende gruppen i regionen som i dag kalles Balkan. De tapte en serie med kriger mot romerne, den siste i nåtidens sentral-Bosnia omkring år 9 og området ble en provins i Romerriket. Latin-språklige bosettere fra hele Romerriket slo seg ned i blant illyrerne. Den romerske provinsen Dalmatia inkluderte Hercegovina og mesteparten av Bosnia. En liten del sør for Sava-elven tilhørte provinsen Pannonia. Også etter denne perioden var det noe innvandring, blant annet av hunerne, alanerne og andre nomadefolk fra Midtøsten området, men de etterlot få spor kulturelt og språkmessig.
Slaverne slo seg ned i Bosnia, Hercegovina og landene rundt, som da var del av Det østromerske riket, omkring det syvende århundre. De slaviske serberne og kroatene slo seg ned en tid etter dette. Kroatene etablerte et kongerike som er nåtidens sentrale Kroatia og nordlige Dalmatia. Serberne bosatte seg i det som nå er sentrale Serbia. De ekspanderte senere til Drina-dalen i Øst-Bosnia og inn i østre Hercegovina. Dette området ble i middelalderen kjent som Zahumlje. Kroatene i vest ble påvirket av det germanske karolingerriket og den romersk-katolske kirke. Dessuten hadde Kroatia sterke bånd med Ungarn og senere Østerrike. Det bysantinske riket hadde stor innflytelse på serberne og de konverterte til øst-ortodoks kristendom og tok til seg mye av den bysantiske kulturen. Etter noen århundrer med kroatisk styre, serbisk fyrstedømme og Det bysantinske riket, vokste det uavhengige bosniske kongedømmet fra det 12. århundre.
Middelalderen
Det har vært store diskusjoner om etnisitet i middelalderens Bosnia. Alle de tre representerte gruppene har forskjellige versjoner. Emnets følsomme og sammensatte natur har blitt forvrengt av nasjonalisme og propaganda. Det er viktig for nasjonalister å bevise at nettopp de er de rette arvtagere og opprinnelige beboere av middelalder-Bosnia for så å kunne påvirke moderne sosiale, politiske og intern-etniske temaer. Det er ingen tegn på at befolkningen før de ble underlagt Det osmanske rike hadde en spesifikk kroatisk eller serbisk etnisk bevissthet. Det bosniske kongedømmet blandet kulturell innflytelse fra øst og vest. Til tross for at de offisielt sett var romersk-katolske, omfavnet de bosniske kongene elementer av den bysantinske kulturen. Det forekom ofte allianser med både kroater og serbere. Giftemål mellom gruppene forsterket ofte disse båndene.
Kongedømmet Bosnia var på sitt største under kong Tvrtko Kotromanić, da inneholdt det mesteparten av det moderne Bosnia-Hercegovina med unntak av Nordvest-Bosnia og hadde da også kontroll over Dalmatia og Vest-Serbia. Uenighet blant hans etterkommere etter hans død i 1391 svekket kongedømmet, og de kunne ikke stå imot den osmanske invasjonen. I 1463 mistet Bosnia sin uavhengighet og ble underlagt Det osmanske rike og dermed sin tredje store påvirkningsfaktor, islam.
Osmantiden
Det har lenge vært diskutert hvorfor så mange slavere i Bosnia konverterte til islam. Det er ikke noe enkelt svar på dette spørsmålet. Det osmanske rike hadde en regel om å ikke gå aktivt inn for å konvertere kristne til muslimer. Det osmanske rike på den tiden ekspanderte militært, uavhengig av religion. Staten fikk dog etter hvert et mer islamsk preg, og i løpet av denne perioden ble muslimene en majoritet blant Bosnias befolkning.
En av de største grunnene til at islam fikk et slikt fotfeste i regionen var den svake tilstedeværelsen av den bosniske kirken. Konkurransen mellom den katolske og bosniske kirken bidro til en svak og uorganisert religiøs praksis i store deler av Bosnia. Mange av innbyggerne i regionen hadde en blanding av overtro og tradisjoner som religion. I kontrast til de mer veletablerte kirkene i nabolandene, var veien kort til å konvertere til islam. Et forhold som er verdt å merke seg, er at den eneste andre europeiske regionen under Det osmanske rikes kontroll som konverterte til islam i slik stor grad, var Albania, hvor det også var dragkamp mellom to kristne retninger.
En annen viktig faktor var urbanisering. Byer som Sarajevo og Mostar ble grunnlagt på denne tiden, og de fikk en utpreget islamsk karakter. Byene vokste fort og hadde en mye høyere standard enn omkringliggende byer. Det er forståelig at kristne konverterte for å bli del av dette samfunnet. Viktig var også den regel at slaver som konverterte til islam kunne begjære seg frigitt, og mange kristne ble nettopp satt i fangenskap under krigen med Østerrike og Ungarn, og mange av de benyttet seg av dette. De fleste av disse frigitte slavene bosatte seg i de voksende byene og bidro ytterligere til veksten.
Det har også blitt hevdet at de ekstra privilegiene og rettighetene som muslimer fikk under det osmanske styret bidro til konverteringen. Disse rettighetene er i midlertidig ofte blitt overdrevet. De bestod for det meste av juridiske rettigheter. Kristne og jøder kunne ikke saksøke eller vitne mot muslimer i retten. Det var også visse regler om skikk og bruk, men det var igjen mange som disse reglene ikke gjaldt for. Det er også gjort et poeng av en ekstra skatt som kristne og jøder måtte betale, men muslimer var tvunget til å betale en religiøs skatt mens for kristne og jøder var denne skatten frivillig.
En stor del av konvertering kom fra det såkalte devsirme-systemet. Det gikk ut på at unge gutter fra hele riket ble sendt til Istanbul for å konvertere til islam og bli trent opp som janitsjarsoldater. De var hovedsakelig sultanens og andre viktige personer i Det osmanske rikes livvakter og voktere av deres boliger. Det er blitt sagt at sultanen hadde meget høye tanker om bosnjaker og deres lojalitet.
São Tomé og Príncipe
Den demokratiske republikk São Tomé og Príncipe er en øystat i Guineabukta vest for det afrikanske fastlandet. Landet, som er det nest minste i Afrika, består av to vulkanske øyer, Príncipe og São Tomé, som ligger omtrent 140 km fra hverandre. Hovedstaden er byen São Tomé. Landet var portugisisk koloni fra slutten av 1400-tallet til 1975.
Bosnjaker
Osmantiden
I det 17. århundre led Det osmanske riket flere nederlag på vestfronten. Det var store kriger stort sett hvert århundre, noe som gjorde at økonomien forverret seg kraftig, og de militære tapene for Bosnia var store. For Bosnia og bosnjakne var det største vendepunktet den store tyrkiske krigen. Den pågikk mellom Det osmanske rike og flere europeiske stormakter som slo seg sammen til en «Hellig Liga». Dette markerte slutten på Det osmanske rikes herredømme over deler av Europa. I starten (1680-tallet) erobret Østerrike stort sett hele det osmanske Ungarn, og sendte titusener av muslimer på flukt til Bosnia. En lignende prosess forekom da Østerrike erobret Lika (en region i Sentral-Kroatia) og Slavonia (historisk region i Øst-Kroatia og Vest-Serbia). Tusener av muslimer flyktet fra disse regionene inn til Bosnia. De som ble igjen ble tvunget til å konvertere til katolisismen. I alt flyktet mer enn 100 000 muslimer inn i Bosnia i denne perioden, mange av dem med en ny følelse av fiendtlighet mot kristne.
São Tomé og Príncipe
Navn
Landet har navn etter de to øyene. São Tomé er oppkalt etter apostelen Tomas fordi portugiserne oppdaget øya på denne helgenens festdag, 21. desember, i 1471. Portugiserne kalte først naboøya Santo Antaõ. Den ble senere omdøpt til Príncipe til ære for prins Johan, som senere ble kong Johan III (regjerte 1521–1557). «Príncipe» er portugisisk for «prins». Prinsen fikk en tidel av inntektene fra øyas sukkerproduksjon.
Statens offisielle navn er República Democrática de São Tomé e Príncipe. På bokmål er statens formelle navn Den demokratiske republikk São Tomé og Príncipe, mens kortnavnet er São Tomé og Príncipe.
Bosnjaker
Osmantiden
Militære katastrofer fortsatt i de neste årene. I 1697 gjennomførte prins Eugene av Savoia et meget vellykket raid som endte i en nedbrenning av Sarajevo. Den store tyrkiske krigen endte i 1699 med Karlowitz-avtalen. Til tross for denne avtalen, som innebar at Det osmanske rike avga blant annet Ungarn, Transilvania og Slavonia, oppstod nok en krig mellom partene sent på 1710-tallet. Denne gangen endte det i 1718 med Passarowitz-traktaten som resulterte i nok en bølge av muslimske flyktninger inn i Bosnia. Dette til tross for at Det osmanske rike fikk igjen noe av de tapte områdene.
Olav Håkonsson
Olav IV Håkonsson (norrønt: Ólafr Hákonarsun) (født i julen 1370 i Oslo, død 3. august 1387 på Falsterbohus) var konge av Norge fra 1380 til 87. Han var konge av Danmark fra 1376 til 87 som Oluf 2.
Bosnjaker
Osmantiden
Disse hendelsene skapte stor uro blant bosnjakne. Den generelle misnøyen ble forsterket av krig og økte skatter for å finansiere krigene. Som et resultat av dette oppstod det opprør blant bosnjaker i Hercegovina i 1727, 1728, 1729 og 1732. En stor pest som tok tusener av liv tidlig på 1730-tallet bidro til det generelle kaoset som hersket. I 1736 brøt Østerrike Passarowitz-avtalen. De ønsket å utnytte den kaotiske situasjonen og krysset Sava-elven, som var en grenseelev. I en meget viktig hendelse i bosnjaknes historie den 4. august, tvang en liten gruppe lokale bosnjaker den tallmessig overlegne østerrikske hær til retrett. Dette er kjent som slaget om Banja Luka.
Olav Håkonsson
Olav var sønn av dronning Margrete Valdemarsdotter og kong Håkon VI Magnusson. Da kong Valdemar Atterdag døde, var bare Margrete tilbake av de seks barna han hadde fått. Valdemar hadde lovet at kongen av Sverige, Albrekt av Mecklenburg, skulle få utpeke sin slektning Albrecht til konge av Danmark. Etter Valdemars død satte imidlertid det danske riksrådet seg imot en slik løsning. Valget falt i stedet på Olav, sønn av Margrete. Siden han bare var rundt fem år gammel, ble Margrete formynder for ham.
Bosnjaker
Osmantiden
Som nasjonal identitet i Bosnia-Hercegovina generelt er bosnjakers identifikasjon som en nasjon basert på religion og en følelse av tilhørighet, og ikke språk eller utseendemessige ulikheter med sine naboer. I den forstand kan den tidligste moderne bosniske nasjonale utviklingen være fra så tidlig som en gang på 1800-tallet. Flere ganger kjempet bosnjaker mot Det osmanske rikes fiender på egen hånd. Ett eksempel på det er den nevnte kampen om Banja Luka (4. august 1736) hvor det kun var bosnjaker som kjempet mot den østerrikske hæren. Tidlig på 1900-tallet begynte bosnjakisk overklasse og intellektuelle oppbyggingen av det som kan betegnes som tidlig bosnjakisk nasjonalisme i skriftspråk og politikk. Alt dette ville igjen lede til en gjenfødsel av begrepet bosnjaker ved slutten av det 19. og begynnelsen av det 20. århundre.
Olav Håkonsson
I 1380 døde kong Håkon VI av Norge, og Olav overtok tronen. Margrete innledet etter hvert samtaler med svenske stormenn for å få Olav innsatt også som svensk konge. Margretes planer ble ikke gjennomført i denne omgang.
Bosnjaker
Østerrike-Ungarn og Kongedømmet Jugoslavia
Bosnia-Hercegovina ble okkupert og administrert av Østerrike-Ungarn i 1878, og dette førte til at flere bosnjaker forlot Bosnia-Hercegovina. Offisielle tall fra Østerrike-Ungarn viser at 56 000 mennesker, for det meste bosnjaker, emigrerte mellom 1883 og 1920. Det reelle tallet er nok mye høyere. De offisielle tallene tar ikke med emigranter før 1883. De tar heller ikke hensyn til de som dro uten tillatelse. De fleste flyktet nok i frykt for represalier etter de innbyrdes urolighetene i 1875–1878. Mange serbere fra Bosnia flyktet til Amerika i samme periode. Det blir påstått at så mange som 350 000 «bosnjaker» bor i Tyrkia i dag. Dette tallet inneholder også etterkommere av sørvslavere som emigrerte fra Sandžak-regionen under den første Balkankrigen. En annen bosnjakisk emigrasjonsbølge skjedde etter første verdenskrig da Bosnia og Hercegovina ble del av Kongeriket av serbere, kroater og slovenere, kjent fra 1929 som Jugoslavia.
Olav Håkonsson
Død på Falsterbohus
Sensommeren 1387 utåndet Olav i armene på sin kammermester Folmer Jacobsen Lunge, bare seksten år gammel, på Falsterbohus. Hans mor Margrete, som befant seg i det nærliggende Ystad, arvet tronen, men den dynastiske personalunionen mellom de tre nordiske landene døde egentlig ut med Olav. Liket ble balsamert og utstilt i Falsterbo kirke med utildekket ansikt.
Siden ble han gravlagt i Sorø klosterkirke på Sjælland, hvor også hans bestefar lå, innvollene gikk til Lund domkirke. På en senmiddelalderlig gravsten av gotlandsk sandstein montert i korets østvegg i klosterkirken, ses den norske løve hengende fra et bånd med gotiske minuskler. Her leses: Hic iacet olavs filivs Margarete regine qve ex hacqvinno rege norvegie genvit (Her hviler Olav, dronning Margretes sønn, som hun avlet med kong Håkon av Norge). Steinen ble etter 1857 tatt opp fra gulvet i koret og plassert her. Over graven ble det plassert en ny, moderne stein, også denne med en lignende inskripsjon på latin og det norske kongevåpen.
Folketellingen 1900
Folketellingen 1900 ble avholdt 3. desember 1900 i Norge, og landet hadde 2,239,880 personer som hjemmehørende folkemengde ved denne folketellingen. Hele befolkningen skulle registreres der hver enkelt oppholdt seg ved midnatt mellom 2. og 3. desember.
Olav Håkonsson
Død på Falsterbohus
Olav ble ikke gift og etterlot seg ingen barn. I 1402 dukket det opp en mann i Preussen som utgav seg for å være Olav. Dronning Margrete forlangte ham utlevert og fikk ham til å tilstå bedrageriet. Han ble brent på Skånemarkedet.
Folketellingen 1900
Folketellingen 1900 er fordelt til og oppbevares i statsarkivene, der den er ordnet i ulike arkiver. Folketellingen 1900 er i sin helhet mikrofilmet og tilgjengelig i skannet og søkbar form i Digitalarkivet.
Olav Håkonsson
Død på Falsterbohus
Olav er en av de mer ukjente kongene i nordisk historie, til tross for han spilte en stor rolle ved å ha arvet samtlige tre nordiske kongedømmer og dermed passivt ha skapt den nordiske unionen. Som person er det lite som er kjent om ham, men han ble heller ikke gammel og det har blitt spekulert i om det lå politiske motiver bak hans plutselige død.
Folketellingen 1900
I det videre følger befolkningsoversikt fordelt på landets byer, herredskommuner og amt i 1900. Den opprinnelige statistikken skiller mellom landdistrikt (herred) og byer, men er her slått sammen for hvert amt. Tildels avviker rekkefølgen på herreder innenfor hvert enkelt amt fra folketellingsrapporten, mens tidsriktige enhetsnavn er behold.
Bosnjaker
Østerrike-Ungarn og Kongedømmet Jugoslavia
Urbane bosnjaker var særdeles stolte over sin kosmopolittiske kultur, særlig i hovedstaden Sarajevo som inntil den andre verdenskrig var hjemstavn for bosniske, serbiske, kroatiske og jødiske samfunn. Etter 1945 var Sarajevo en av de mest etnisk sammensatte byene i det tidligere Jugoslavia.
Bosnjaker har navnet sitt fra Bosnia. Den allment aksepterte teorien er at Bosnia har sitt navn fra elven Bosna som har hatt det samme navnet siden antikken.
Kampen for anerkjennelse
Medlemmer av 1800-tallets Illyria-bevegelse, særlig Ivan Frano Jukić fremhevet bosnjaker (Bošnjaci) ved siden av serbere og kroater som en av «stammene» som konstituerte den «Illyriske nasjonen». I begynnelsen av Illyria-bevegelsen samlet muslimske intellektuelle seg om tidsskriftet «Bosnia» i 1860-årene, som promoterte ideen om en nasjon av bosnjaker. Et medlem av denne gruppen var faren til Safvet-beg Bašagić, en kjent bosnjakisk poet. Gruppen var aktiv i mange tiår. Fra 1891 til 1910 ga de ut et tidsskrift med navnet «Bosniak». Etter denne perioden døde gruppen ut, stort sett fordi de mest innflytelsesrike medlemmene enten døde eller bestemte seg for en kroatisk identitet. Safvet-beg Bašagić var av den gruppen som valgte kroatisk identitet.
Administrasjonen til Benjamin Kallay, den østerrikskungarske guvernøren i Bosnia og Hercegovina, forsterket ideen om en felles bosnisk nasjon (Bosanci) som ville inkludere katolske og ortodokse bosniere, så vel som muslimske. Denne politikken forvirret den bosniske etniske situasjonen ytterligere og fikk bosnjakne til å virke pro Østerrike-Ungarn. Etter Kallays død i 1903 forsvant også denne politikken gradvis og gikk over i en aksept av den tredelte etniske situasjonen i Bosnia.
Muslimsk Nasjonal Organisasjon (Muslimanska Narodna Organizacija) (MNO) var et politisk parti som ble grunnlagt i 1906. Det var en stor motstander av regimet og promoterte ideen om muslimene som en gruppe med separat etnisk identitet fra serberne og kroatene. En gruppe systemkritikere dannet partiet Muslimsk Progressivt Parti (Muslimanska Napredna Partija) (MNP). Dette partiet fikk liten støtte og døde bort etter noen få år.
Bosnia og Hercegovinas første grunnlov fra 1910 nevner uttrykkelig serbere, kroater og muslimer som det «innfødte folket». Dette ble reflektert i valget til provinsforsamling som ble holdt kort tid etter som hadde tre ulike stemmesedler: MNO, Serbisk Nasjonal Organisasjon (Srpska Narodna Organizacija) (SNO), og Kroatisk Nasjonalt Fellesskap (Hrvatska Narodna Zajednica) (HNZ). Disse partiene fikk nærmest enstemmig støtte fra sine respektive medlemsgrupper. Alle de tre partiene var med på å danne parlamentet, skjønt de fikk liten makt i den østerrikskungarske provinsen Bosnia og Hercegovina.
Etter første verdenskrig ble Bosnia og Hercegovina del av Kongedømmet av serbere, kroater, og slovenere (senere Kongeriket Jugoslavia). Det serbiske monarkiet, som var en av vinnerne av krigen, sørget for å ha de kroatiske og slovenske politiske partier som lojale støttespillere da landet skulle formes. MNO ble reformert til Jugoslavisk Muslimsk Organisasjon (Jugoslovenska Muslimanska Organizacija) (JMO) og droppet målsettingen om en muslimsk nasjonal identitet og fokuserte isteden på å forsvare religiøse og ekstensielle temaer gjennom koalisjon med andre partier, noen ganger til og med serbiske partier som Nikola Pašić sitt Folkets Radikale Parti, og Milan Stojadinović sitt Jugoslavisk Radikalt Parti.
Under folketellingen i 1921 var bare serbisk, kroatisk og slovensk akseptert som nasjonalitet eller etnisitet, og de var de eneste valgene. Resultatet ble at store mengder med bosnjaker rett og slett lot feltet stå tomt. Dette fenomenet, ikke-etnisk element (neopredjeljeni) var et opphetet tema blant lærde og politikere i mange, mange år. Noen av dem argumenterte for at det ikke-etniske elementet var av tyrkisk herkomst og burde bli utvist. I midlertidig ble det veldig få tilfeller av undertrykkelse av bosnjaker på grunn av den innflytelsen det muslimske JMO hadde oppnådd.
Denne politiske floken ble raskt løst ved at mange opposisjonspartier anerkjente muslimer som en separat nasjon eller etnisk gruppe. Blant disse var Jugoslavias Kommunistiske Parti (Komunistička partija Jugoslavije) (KPJ) som et dokument fra 1930 avslører. Derfor var det ingen tilfeldighet at et stort antall bosniske muslimer ble medlem av dette partiet og senere partisaner. Mange ble fremtredende politiske ledere. KPJ var forøvrig partiet til Josip Broz, bedre kjent som Tito.
Under andre verdenskrig prøvde den tyske marionettstaten Kroatia (styrt av Ustaše) å alliere seg med bosnjakne mot de mer «uønskede» serberne. De så på bosnjakne som muslimske kroater og ønsket dette så sterkt at de omgjorde et galleri i Zagreb til en moské.
Deklarasjonen til «Statlig anti-fascistisk Forsamling av Nasjonal Frigjøring av Bosnia og Hercegovina» (ZAVNOBiH), utgitt 25. november 1943 av den partisanregjeringen blir sett på som grunnlaget for grunnloven til det moderne Bosnia-Hercegovina. Resolusjonen lyder: «I dag, gjennom deres eneste politiske representant, ZAVNOBiH, erklærer nasjonene av Bosnia og Hercegovina at deres land, som ikke er serbisk, ei heller kroatisk, ei heller muslimsk, men både serbisk, kroatisk og muslimsk, skal være de frie og forenende Bosnia og Hercegovina hvor full likhet, juridisk og ellers, for serbere, muslimer og kroater garanteres".
Dessverre ble denne deklarasjonen brutt så fort andre verdenskrig var over, da grunnloven til den Føderale Folkets Republikk av Jugoslavia (senere Sosialistiske Føderale Republikken Jugoslavia) nevner serbere og kroater, men ikke muslimer, som innfødte nasjoner (narodi). I den jugoslaviske folketellingen av 1948, oppga 90 % av muslimene seg som «nasjonalitet ubestemt». De bosnjakene som registrerte seg som enten serbere eller kroater gjorde dette på grunn av stort sosialt eller økonomisk press. Da nasjonaliteten «Jugoslavisk, nasjon uerklært» ble tilgjengelig i 1953, registrerte 900 000 personer seg som dette.
São Tomé og Príncipe
Naturgeografi
Landet omfatter de to øyene São Tomé og Príncipe i Atlanterhavet sør for Nigeria, utenfor kysten av Ekvatorial-Guinea og Gabon i Sentral-Afrika. De to øyene ligger mellom Bioko og Annobón, som begge tilhører Ekvatorial-Guinea. Ekvatorlinjen går 2 km sør for São Tomé over den lille øya Rolas. I tillegg til de to hovedøyene finnes det 16 småøyer. Ved São Tomé ligger Santana, Sete Pedras og, lengst sør, Rolas. Bombom, Caroço, Bjoné de Jockey og Pedras Tinhosas med Tinhosa Grande og Tinhosa Pequena ligger ved Príncipe.
Bosnjaker
Kampen for anerkjennelse
Etter hvert som den serbisk dominansen ble svekket i det kommunistiske lederskapet, åpnet døren seg for nye muligheter. I folketellingen av 1961 fikk man mulighet til å velge «muslim i den etniske forstand» som nasjonalitet. I 1963 ble muslimer sidestilt med serbere og kroater i grunnloven. I 1968 ble Muslim (med stor M) antatt som en egen nasjonalitet. (I det serbokroatiske språket, felles for alle tre folkeslag på dette tidspunktet, brukes det stor bokstav for nasjonaliteter. Som Serbiske og Kroatiske. Tidligere ble muslimer kun brukte som en referanse til religionen).
São Tomé og Príncipe
Naturgeografi
São Tomé og Príncipe er en fortsettelse av den vulkanske Kamerunlinjen på det afrikanske fastlandet. En kjede av øyer strekker seg videre fra Kamerunfjellet på fastlandet og ut i havet i sørvestlig retning til Bioko og videre til Príncipe, São Tomé og til slutt Annobón. Príncipe og São Tomé er oseanisk øyer, det vil si vulkaner som stiger bratt opp fra havbunnen, og er omgitt av dypt hav. Øyene ble dannet fra midten til slutten av tertiær. Príncipe er 31 millioner år gammel, mens São Tomé 15,7 millioner år.
Bosnjaker
Kampen for anerkjennelse
Avgjørelsen ble ikke forbigått i stillhet og ble debattert blant kommunistiske ledere i Jugoslavia, men bosnjakne hadde tatt et standpunkt. I flere offisielle uttalelser gjorde bosnjakne det klart at de var en egen nasjonalitet.
Fra da og fram til krigene i det tidligere Jugoslavia utviklet det seg to retninger for bosnjaker. Disse bevegelsene på 1960-tallet ble ikke gjennomført av religiøse bosnjaker, men ble stort sett frontet av de sekulære. Som en motvekt til denne sekulære bevegelsen vokste det så fram en mer religiøs filosofi. En fremtredende skikkelse i bosnjakers historie var nettopp sekulær, nemlig Alija Izetbegović, jurist, bosnjak-aktivist, politiker og president for Bosnia-Hercegovina fra 1996 til 2000. Det kommunistiske Jugoslavia støttet de sekulære bosnjaker. Virkningen av disse to forskjellige ideene av hva som ligger i begrepet «bosnisk muslim» kan sees den dag i dag.
São Tomé og Príncipe
Klima
Øyene ligger i det våte tropiske beltet. Temperaturen varierer fra et minimum på 18–21 °C til et maksimum på 30–33 °C. På grunn av fjellene og den sørvestlige vinden faller det mest nedbør sør og sørvest på øyene. Nord på São Tomé er klimaet tørrere på det savanneliknende landskapet. På São Tomé faller det 1,000 mm nedbør i nordøst og 4,000 mm i sørvest.
Schizodactylidae
Schizodactylidae er en gruppe av rettvinger og tilhører en familiegruppe blant vortebitere og sirisser. Det er en liten familie med arter i det sørlige Afrika og deler av Asia.
São Tomé og Príncipe
Klima
Årstidene styres av skiftningene i den intertropiske konvergenssonen. Det er to regntider, sammenfallende med jevndøgn i mars og september. Mellom disse ligger vindmånedene fra mai til august og hetemånedene fra desember til februar. Den lange tørre årstiden er mest markant i nord og øst og kan i sørvest være fraværende enkelte år.
Bosnjaker
Kampen for anerkjennelse
I september 1993 antok Kongressen for bosniske muslimer begrepet «bosnjak» istedenfor det tidligere brukte muslim. Andre nasjonaliteter protesterte mot begrepet og anklaget det for å være en strategi for å monopolisere historien til Bosnia og gjøre dem til utenlandske innvandrere. Begrepet i seg selv betyr bosnisk og er et gammelt begrep som ble brukt for alle innbyggere av Bosnia uansett trosretning. Bosnjaker påpekte at «bosnjak» hadde vært et historisk etnisk begrep for nasjonen siden 1800-tallet, og om de virkelig forsøkte å monopolisere bosnisk historie så ville det vært langt lettere å bruke begrepet «bosnier» istedenfor et historisk begrep.
São Tomé og Príncipe
Klima
Bosettingsmønsteret har påvirket klima og vegetasjon. Dette skjedde først da sukkerplantasjene ble anlagt og skogen nord på øya ble ryddet. Her har områder blitt uttørket, slik at det bare vokser gras og baobabtrær.
Bosnjaker
Kampen for anerkjennelse
Siden 1990-tallet har navnet også blitt tatt i bruk utenfor Bosnias grenser av slaviske muslimer i tidligere jugoslaviske republikker som Serbia og Nord-Makedonia. Det gjør det mulig med en distinksjon mellom bosnjak/bosnisk slik det er for serber/serbisk og kroat/kroatisk, altså mellom etnisitet og bopel.
Schizodactylidae
Utseende
Denne familien kjennes først og fremst på at føttene har lange lobe- eller fingeraktige utvekster til sidene. Det finnes både fullt vingede og vingeløse arter. Hannens kjønnsorganer kan ha merkelige, krumme, fingeraktige utskudd. Antennene er tynne og lengre enn kroppen. thumb|left|Schizodactylus monstrosus
Bosnjaker
Språk
Bosnisk språk har svært få forskjeller fra det serbiske og kroatiske språket eller serbokroatisk. Det bosniske språket har en del orientalske innflytelser (fraser og uttrykk) som ikke blir brukt av nabospråkene. Skriftlig forekommer dette sjeldent, men i det daglige språket blir dette mye brukt. Som en vanlig hilsen blir Merhaba brukt. Ved farvel bruker man Alahimanet hvorpå man bruker Alaiselamet som svar.
São Tomé og Príncipe
Plante- og dyreliv
Det finnes mange endemiske arter på øyene, på grunn av deres relativ isolerte beliggenhet. Det er registrert mellom 100 og 200 endmeiske plantearter. Det finnes også flere titalls endemiske krypdyr, insekter og fugler. Derimot er det kun registrert tre endemiske pattedyrarter – to flaggermusarter, og én spissmusart (Myonycteris brachycephala, Chaerephon tomensis, Crocidura thomensis), og et par endemiske amfibier (frosker).
Schizodactylidae
Levevis
Schizodactylidae finnes hovedsakelig på tørre, sandete steder, blant annet i ørkener. De fleste av medlemmene i gruppen er rovdyr, men noen er planteetere og én slekt kan gjøre litt skade på dyrkede vekster. De utvidete føttene gjør at de går lett på løs sand.
Bosnjaker
Språk
Bosnjaker har en lang litteraturhistorie. Den første ordboken ble skrevet av Muhamed Hevaji Uskufi tidlig i det 17. århundre. Bosnjaker utviklet også to unike skrifttyper. Den første var Begovica, en variant av den lokale kyrilliske skriften. En annen var Arabica, en versjon av det arabiske alfabetet modernisert og modifisert for bosnisk. Denne ble brukt av veldig mange litterære bosnjaker frem til det 20. århundre. I dag bruker bosnjaker stort sett latinsk skrift.
São Tomé og Príncipe
Folkegrupper
Landet har en kreolsk befolkning med grupper av ulikt opphav. Den største gruppen kalles forros (ofte forklart som å komme fra forro, «fri mann», men også forklart som å stamme fra carta de alforria, «fribrev» ) og består av kreolske etterkommerne etter portugisiske kolonister og afrikanske slaver. Gruppen har vært katolsk og hatt portugisisk som språk. Inntil 1850 eide medlemmer av denne gruppen det meste av jorda, og dominerte både kirken og lokalpolitikken, men tapte deretter kontroll over landeiendom i forbindelse med etablering av nye plantasjer og ble før uavhengigheten fortrengt av portugisere i styre og stell.
Schizodactylidae
Utbredelse
Schizodactylidae finnes i det sørlige Afrika, deler av Sørvest-Asia, India og Burma.
Bosnjaker
Religion
Tradisjonelt sett er bosnjaker muslimer. Men det er allikevel en del som er ateister, agnotister og deister. Dette er stort sett som en følge av moderne påvirkninger og kommunismen i perioden 1945 – 1992. Før krigene på Balkan hadde ca. 10 % av bosnjaker tilhørighet til en av disse tre. I dag er en overveldende 97 % bosnjaker Sunnimuslimer. Sufisme har også hatt en viktig rolle historisk sett.
Ved å være en del av Europa og ikke bare være under påvirkning fra Østen, men også vestlig kultur, har bosnjaker oppnådd et rykte som noen av de mest moderate og moderne muslimer i verden. Jugoslavisk kommunisme bidro også til denne utviklingen.
São Tomé og Príncipe
Folkegrupper
Etter at slaveriet ble opphevet i 1875 rekrutterte portugiserne kontraktsarbeidere for å arbeide på plantasjene, fram til 1920 på betingelser som lignet mye på slaveri. Kontraktsarbeidere ble hentet fra Angola og Mosambik og etterhvert også Kapp Verde. Dette var utgangspunktet for gruppen som kalles serviçais, som i 1920 utgjorde 60 % av folketallet. Gruppens andel av befolkningen var falt til omkring 22 % i 1974. Etterkommere av kontraktsarbeidere kalles tongas.
Angolares er en liten gruppe som bor sør ved São João-bukta sørøst på São Tomé. Gruppen er ment å være etterkommere etter angolanere som overlevde da et slaveskip forliste i 1544, men dette er fiksjon fordi angolarene har sitt opphav i rømte slaver. Tradisjonelt har gruppen livnært seg av fiske.
Bosnjaker
Navn og etternavn
De fleste etternavn blant bosnjaker følger et tradisjonelt mønster fra perioden hvor etternavn i Bosnia-Hercegovina ble standardisert. Noen muslimske bosnjaker har familiens «stamfar» først, så fulgt av en orientalsk yrkesbetegnelse eller tittel og til sist «-ić». Eksempler på dette er Izetbegović: Sønn av Izet «bey» (tyrkisk ord for fyrste eller leder) og Hadžiosmanović: sønn av Osman Hajji. Andre variasjoner av dette mønsteret er etternavn som bare nevner fornavnet: Osmanović (sønn av Osman), eller etternavn som bare nevner yrke eller tittel: Imamović (sønn av en imam).
São Tomé og Príncipe
Språk
Ved folketellingen i 2012 talte 98,4 % portugisisk. I tillegg finnes det flere portugisiskbaserte kreolspråk. I 2012 talte 36,2 % saotomesisk (forro), 6,6 % talte angolar og 1 % lunguyè (principense).
8,5 % kunne i 2012 kappverdekreolsk, 6,8 % fransk og 4,9 % engelsk.
Bosnjaker
Navn og etternavn
Noen bosnjakiske navn har ikke noe orientalsk i seg i det hele tatt, men slutter bare på ”ić”. Disse navnene stammer trolig fra middelalderen, og ofte er dette bosniske adelige eller noen av de som senest konverterte til islam. Eksempler på dette er Tvrtković og Kulenović.
São Tomé og Príncipe
Religion
Befolkningen har tradisjonelt for det meste vært katolikker. Ved siden av katolisisme har elementer av afrikansk religion overlevd og skapt synkretiske uttrykk der tro på hekseri og seerevne er utbredt.
Ved folketellingen i 2012 tilhørte 55,7 % av befolkningen Den katolske kirke. 4 % var adventister, 3,4 % tilhørte Assembléia de Deus, 2,9 % tilhørte Den nyapostoliske kirke, 2,3 % tilhørte Maná-kirken, 2 % Igreja Universal do Reino de Deus og 0,8 % Deus é Amor. 1,2 % var Jehovas vitner. 5 % oppga å tilhøre andre trossamfunn og 21,2 % oppga å ikke ha noen religion.
Bosnjaker
Symboler
Bosnjakne har en rekke symboler som forbindes med dem. Tradisjonelle farger er grønt, hvitt, gult og blått. Grønn er den fargen som oftest er assosiert med bosnjaker (og muslimer generelt). De to mest kjente symbolene er halvmåne og Lillicum Bosniacum (Bosnaski Lijilan) en variant av den franske Fleur-de-lis. (Se symbol i infoboksen øverst i artikkelen). Dette er også det tidligste symbolet fra middelalderen, det gamle flagget til Bosnia-Hercegovina, symbolet til hæren og for øvrig et veldig populært symbol blant bosnjaker flest. Det ble innført av Kong Tvrtko Kotromanić. Det skulle representere hele Bosnia-Hercegovina, men flagget ble aldri akseptert av serbiske og kroatiske styresmakter. Dette førte til at det blir sett på som et tradisjonelt symbol for bosnjaker.
De tidligste flaggene er datert fra osmann-tiden og er typisk sett en halvmåne med en stjerne på grønn bakgrunn. Dette var også flagget til det kortvarig uavhengige Bosnia i det 19. århundre da landet motsto tyrkerne under ledelse av Husein Gradaščević. Flagget til «Bosniak Islamsk Union» er helt likt og er også et tradisjonelt flagg brukt av bosnjaker.
São Tomé og Príncipe
Historie
Øyene i Guineabukta ble kolonisert av Portugal sist på 1400-tallet. São Tomé og Príncipe opplevde to koloniseringsperioder og to kortvarige velstandsperioder basert på plantasjeøkonomi: den første på 1500-tallet basert på sukkerproduksjon, den andre sist på 1800-tallet basert på kakaoproduksjon. Begge perioder ble fulgt av nedgangstider. I mellomtiden var landet dominert av den lokale kreolske samfunnsgruppen. Den siste koloniseringen førte til at denne gruppen ble fordrevet fra jorda de hadde kontrollert.
Første kolonisering
De to øyene var ubebodde da portugiserne fant dem i 1470-årene. Trolig ble São Tomé oppdaget 21. desember 1471 av João de Santarém og Pedro Escobar, mens Príncipe ble oppdaget 17. januar 1472. Annobón lengst ute i Guineabukta ble oppdaget 1. januar 1471. Fernando Póo nærmest fastlandet ble oppdaget i 1472, som den eneste befolkede av øyene.
Bosnjaker
Symboler
Noen organisasjoner kombinerer de to mest populære symbolene; en halvmåne hvor stjernen blir erstattet med Lillicum Bosniacum. Andre variasjoner eksisterer også. En som er verdt og merke seg er seglet til bosnjaker fra Sandžak-regionen som er basert på det gamle bosniske flagget men endrer den ene halvdelen. Der hvor det er gule liljer på blå bakgrunn er det isteden gule halvmåner på en grønn bakgrunn.
Copinsay
Copinsay (norrønt: Kolbeinsey, «Kolbeins øy») er en øy i den skotske øygruppen Orknøyene, som ligger øst for hovedøya Mainland. Den ubebodde øya er administrert som et fuglereservat. Den mindre ledsagerøya til Copinsay, Horse of Copinsay, ligger i nordøst og er også ubebodd.
Bosnjaker
Musikk
Bosnjaker er veldig stolte av sine melankolske folkeviser sevdalinka, en tradisjonell folkemusikk som var og fremdeles er veldig populær over hele tidligere Jugoslavia. Det er en typisk balladestil, og de aller fleste tekstene handler om kjærlighet. Kjente musikere innensevdalinka-sjangeren er: Safet Isović, Meho Puzić, Zaim Imamović, Himzo Polovina, Nedžad Salković, Beba Selimović, Hanka Paldum, Haris Džinović, Silvana Armenulić (Zilha Bajraktarević) og mange flere.
São Tomé og Príncipe
Første kolonisering
Da Portugal etablerte kontakt med Kongo-riket i 1482 fikk São Tomé strategisk betydning. Portugiserne håpet å etablere en nybyggerkoloni som kunne produsere sukker, forsyne fortet São Jorge da Mina på Gullkysten med matvarer og ellers være en trygg havn for skip på veg til og fra India. Det siste ble det ikke noe av, siden øyene lå utenfor de viktigste skipsrutene. Etter at egnede avlinger var introdusert, kunne kolonien i 1510-årene forsyne São Jorge da Mina med matvarer.
For å få etablert en koloni utstedte kronen i 1485 privilegier til en donatário. Forholdene var imidlertid vanskelige, siden europeiske vekster ikke trivdes i klimaet og det heller ikke fantes tropiske nyttevekster. Malaria var utbredt. Koloniseringsforsøk i 1486 og 1490 mislyktes. Den første varige bosettingen ble grunnlagt i 1493 av Álvaro da Caminha.
I 1500 ble det gitt privilegier for kolonisering av Príncipe. São Tomé gikk tilbake til kronen i 1522, mens Príncipe forble under Carneiro-familien til 1753. Fram til 1586 var kronen representert på São Tomé ved en kaptein-general, deretter av en guvernør.
De første årene var det vanskelig å holde kolonien i live. Dødeligheten blant europeerne var høy. Mange av nybyggerne var fanger som ble forvist til øyene. I 1490 deporterte kong Johan II flere hundre tvangsdøpte barn av jødiske familier til øyene. I tillegg til portugisere, deltok spaniere, franskmenn og genovesere i koloniseringen. Blant de første nybyggerne var det også hvite slaver og minst én fri svart. De fleste nybyggerne var deporterte fanger.
Bosnjaker
Musikk
Andre kjente musikere fra Bosnia:Dino Merlin (Edin Dervišhalidović), Halid Bešlić, Halid Muslimović, Alen Islamović, Šerif Konjević, Kemal Malovčić, Kemal Monteno, Šemsa Suljaković, Hari Mata Hari (Hajrudin «Harija» Varešanović), Enes Begović, Nihad Alibegović og mange flere.
Copinsay
Historie
I mange generasjoner, før de siste innbyggerne flyttet til fastlandet i 1958, var Copinsay full av liv. Dette er synlig ved det store dobbeltetasjes våningshuset, Steading (eller gårdsbygninger) bak det for gårdsleierne, en skole med en skolelærer og opptil tre fyrvokterfamilier.
São Tomé og Príncipe
Første kolonisering
Portugisiske kolonister ble oppfordret til å få barn med afrikanske slaver og det vokste raskt fram en gruppe mulatter. Frigivelse av slaver var vanlig. Det første fribrevet er kjent fra 1499. I 1515 ga et kongelig dekret frihet til de hvite nybyggernes afrikanske koner. Politikken med å frigi slaver var et forsøk på å sikre koloniens videre eksistens. De frigitte afrikanske slavene og mulattene førte samme livsstil som de hvite og ble opphavet til de kreolske forroene. Noen mulatter ble plantasjeeiere: Den første slike er dokumentert i 1521. På 1500-tallet fantes det også kvinner blant de velstående mulattene. Forroene, som etterhvert ble stadig mer afrikanske, ble den dominerende befolkningsgruppen. Blant de frie forroene fantes det også slaveeiere.