cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Manhattanprosjektet
Sensur
Manhattanprosjektet ble gjennomført under omfattende sikkerhetsforanstaltninger i frykt for at aksemaktene, spesielt Tyskland, ville intensivere sine egne atomprosjekter eller gjennomføre hemmelige operasjoner mot prosjektet hvis det ble kjent. Regjeringens sensurkontor, derimot, var avhengig av at pressen overholdt en frivillige retningslinjer for det som ble publisert, og prosjektet unngikk i å varsle kontoret i starten. Tidlig i 1943 begynte aviser å publisere rapporter om store konstruksjoner i Tennessee og Washington basert på tips fra folk, og sensurkontoret begynte å diskutere med prosjektet om hvordan de skulle opprettholde hemmeligholdet. I juni ba sensurkontoret avisene og kringkastere om å unngå å diskutere «atomknusing, atomenergi, atomfisjon, atomsplitting, eller noen av de ekvivalente. Radium eller radioaktive materialer til militære formål, tungtvann, høyspent, losseutstyr, syklotroner.» Kontoret ba de også om å unngå diskusjoner rundt «polonium, uranium, ytterbium, hafnium, protactinium, radium, rhenium, thorium, deuterium»; bare uranium var sensitivt, men ble listet sammen med andre grunnstoffer for å skjule viktigheten av det.
Sovjetisk spionasje
Frykten for sabotasje var alltid til stede, og når utstyr sviktet var det ofte en mistanke om at det var blitt sabotert. Mens det var noen problemer som antas å være forårsaket av skjødesløse eller utilfredse ansatte, var det ingen episoder hvor man med sikkerhet visste at det var snakk om sabotasje igangsatt av aksemaktene. En japansk ballong traff imidlertid en høyspentledning 10. mars 1945, og det følgende strømbruddet betydde at de tre reaktorene ved Hanford måtte stenges ned midlertidig.
Med så mange folk involvert var sikkerheten en stor utfordring. Det ble etablert en egen enhet for kontraspionasje som skulle ivareta prosjektets sikkerhetsforhold. Fra 1943 ble det klart at Sovjetunionen forsøkte å infiltrere prosjektet. Oberstløytnant Borris T. Pash, lederen av kontraspionasjen i Western Defens Command, undersøkte muligheten for sovjetisk spionasje på Radiation Laboratory i Berkeley. Oppenheimer meldte til Pash at han var blitt kontaktet av en professorkollega på Berkeley, Haakon Chevalier, om å videreformidle informasjon til Sovjetunionen.
Den mest suksessfulle sovjetiske spionen var Klaus Fuchs som tilhørte den britiske gruppen som spilte en viktig rolle i Los Alamos. Avsløringen i 1950 om Fuchs' spionasje gikk utover det amerikanske samarbeidet med Storbritannia og Canada. Senere ble også andre tilfeller av spionasje avdekket, noe som ført til arrestasjon av Harry Gold, David Greenglass samt Julius Rosenberg og Ethel Rosenberg. Andre spioner, slik som George Koval og Theodore Hall forble ukjente i flere tiår. Verdien av denne spionasjen er vanskelig å vurdere siden den viktigste begrensningen for det sovjetiske atombombeprosjektet var mangelen på uranmalm. Det er imidlertid enighet om at spionasjen sparte Sovjetunionen for 1–2 års arbeid.
Etterretningsarbeid
Utover å utvikle atombombene fikk Manhattanprosjektet i oppgave å samle inn etterretninger om Tysklands atomprogram. Man mente at Japans atomprogram ikke var så langt fremskredet fordi Japan ikke hadde tilgang til større mengder uranmalm, men i starten fryktet man at Tyskland var svært nær å utvikle egne atomvåpen. Etter oppdrag fra Manhattanprosjektet ble det gjennomført bombing og sabotasje mot tungtvannsanlegget i Vemork, som da var okkupert av tyskerne. En liten gruppe ble dannet med folk fra marinens etterretningstjeneste, Manhattanprosjektet og hærens etterretningstjeneste for å undersøke fiendens vitenskapelige fremskritt. Den var ikke begrenset til atomvåpen. Sjefen for hærens etterretningstjeneste, generalmajor George V. Strong, utpekte Boris Pash til å lede enheten som fikk kodenavnet «Alsos», et gresk ord som betyr «grove».
Alsos-gruppen i Italia avhørte staben på det fysiske laboratoriet ved universitetet i Roma etter byens erobring i juni 1944. I mellomtiden dannet Pash et kombinert britisk og amerikansk Alsos-oppdrag i London under ledelse av kaptein Horace K. Calvert. Dette skulle inngå i Operasjon Overlord. Groves vurderte risikoen for at tyskerne kunne finne på å stoppe landsettingene i Normandie med radioaktive gifter, og hans bekymring var tilstrekkelig til at han valgte å advare general Dwight D. Eisenhower og sendte en offiser avgårde for å orientere hans stabssjef, generalløytnant Walter Bedell Smith. Under kodenavnet Operasjon Peppermint ble det forberedt eget utstyr og grupper med spesialitet innen kjemisk krigføring ble utdannet i bruken av det.
I kjølvannet av de fremrykkende allierte hærene intervjuet Pash og Calvert Frédéric Joliot-Curie om de tyske forskernes aktiviteter. De snakket også med representanter for om urantransporter til Tyskland. De sporet tilsammen opp 68 tonn med malm i Belgia og 30 tonn i Frankrike. Avhør av tyske fanger tydet på at uran og thorium ble behandlet i Oranienburg, så Groves sørget for en bombing av stedet 15. mars 1945.
En Alsos-gruppe tok seg til Stassfurt i den sovjetiske besetningssonen og hentet 11 tonn uranmalm. I april 1945 gjennomførte Pash, som leder av en blandet styrke med nav T-Force, Operasjon Harborage som var en gjennomsøking bak fiendens linjer av byene Hechingen, Bisingen og Haigerloch. Dette var byer som utgjorde hjertet av et tyske atomprogrammet. T-Force tok atomlaboratorier, dokumenter, utstyr og forsyninger, herunder tungtvann og 1,5 tonn uranmalm.
Alsos-grupper fanget tyske forskere, deriblant Kurt Diebner, Otto Hahn, Walther Gerlach, Werner Heisenberg og Carl Friedrich von Weizsäcker. Disse ble ført til England hvor de ble internert på Farm Hall, et hus fylt av skjulte mikrofoner i Godmanchester. Etter at bombene var sluppet over Japan, ble tyskerne tvunget til å innse at de allierte hadde gjennomført det de selv ikke hadde klart.
Forberedelser
Fra november 1943 begynte Army Air Forces Materiel Command ved Wright Field i Ohio på Operasjon Silverplate, kodenavnet for tilpasningen av Boeing B-29 Superfortress-flyet slik at det kunne frakte atombomben. Testslipp ble gjennomført på Muroc Army Air Field i California og på Naval Ordnance Test Station i Inyokern, California. Groves møtte med sjefen for United States Army Air Forces (USAAF), general Henry H. Arnold, i mars 1944 for å diskutere dropp av de ferdige bombene på målene. Det eneste allierte flyet som kunne bære den 5,1 m lange Thin Man, eller den 1,5 m brede «Fat Man» var det britiske Avro Lancaster, men å bruke et britisk fly ville ha ført til problemer med vedlikeholdet.
Groves håpet at det amerikanske Superfortress-flyet kunne tilpasses slik at det kunne frakte Thin Man ved å slå sammen de to bomberommene. Arnold lovte at alt ville bli gjort for å tilpasse flyet til å klare oppgaven, og han utpekte generalmajor Oliver P. Echols som USAAFs forbindelsesoffiser til Manhattanprosjektet. Echols utpekte videre oberst Roscoe C. Wilson som sin stedfortreder, og Wilson ble Manhattanprosjektets primære kontakt til USAAF. President Roosevelt informerte Groves om at hvis bombene ble ferdige før krigen var slutt, ville han være klar til å slippe dem over Tyskland.
509th Composite Group ble etablert 17. desember 1944 på Wendover Army Air Field i Utah, under ledelse av oberst Paul Tibbets. Denne basen, som lå tett på grensen til Nevada, fikk kodenavnet «Kingman» eller «W-47». Treningen ble gjennomført på Wendover og på Batista Army Airfield på Cuba, hvor 393. bombeskvadron trente på langdistanseflyginger over vann og dropp av øvelsesbomber. En egen enhet med betegnelsen Alberta ble etablert ved Los Alamos under kaptein William S. Parsons som en del av Manhattanprosjektet for å hjelpe til med å forberede og lever bombene.
Hovedparten av delene til «Little Boy» ble avskipet fra San Francisco ombord i krysseren USS «Indianapolis» den 16. juli, og ankom Tinian 26. juli. Fire dager senere ble skipet senket av en japansk ubåt. De resterende delene, som blant annet bestod av seks uran-235-ringer, ble transportert med tre C-54 Skymasters fra 509th Group's 320th Troop Carrier Squadron. To samlinger til «Fat Man» ble transportert til Tinian med spesielt tilpassede B-29 fra 509th Composite Group. Den første plutoniumkjernen ble sendt med en egen C-54.
En felles komite for utpeking av mål ble dannet av Manhattanprosjektet og USAAF for å finne ut hvilke japanske byer som skulle være mål for atombombene. Komiteen anbefalte byene Kokura, Hiroshima, Niigata og Kyoto. Her grep krigsminister Henry L. Stimson inn og ga beskjed om at han ville ta avgjørelsen om målene, og at han ikke ville tillate bombing av Kyoto på grunn av byens historiske og religiøse betydning. Groves bad derfor Arnold om å fjerne Kyoto ikke bare fra listen over mål for atombomber, men også som mål for konvensjonelt bombardement. En av erstatningene for Kyoto var Nagasaki.
Bombingene
I mai 1945 ble det satt ned et utvalg (Interim Committee) som skulle gi råd om bruken av atomenergi under krigen, og senere. Formannen for utvalget var Stimson, og James F. Byrnes, en tidligere senator som snart ble utpekt til utenriksminister, fungerte som president Harry S. Trumans personlige representant. I tillegg var viseflåteminister Ralph A. Bard, viseutenriksminister William L. Clayton og Vannevar Bush, Karl T. Compton, James B. Conant og Stimsons assistent og direktør for George L. Harrison med. Interim Committee nedsatte et vitenskapelig panel bestående av Arthur Compton, Fermi, Lawrence og Oppenheimer til å gi dem råd i vitenskapelige spørsmål. I sin presentasjon overfor Interim Committee fremkom det vitenskapelige panelet med sine holdninger til både sannsynlige fysiske virkningene av en atombombe og også den sannsynlige militære og politiske virkningen av den.
På Potsdamkonferansen i Tyskland fikk Truman vite at Trinityprøvesprengningen var vellykket. Han fortalte den sovjetiske lederen Josef Stalin om at USA nå var i besittelse av et supervåpen, uten å gå nærmere i detaljer. Dette var den første direkte meldingen til Sovjetunionen om atombomben, men Stalin kjente allerede til den fra sine spioner. Da tillatelsen til å bruke bomben mot japanerne allerede var gitt, ble det ikke overveid alternativer etter at Japan hadde avvist Potsdamdeklarasjonen.
6. august 1945 lettet B-29-bombeflyet Enola Gay med Tibbets som sjefspilot og Parsons ombord som bombetekniker og «Little Boy» i bomberommet. Hiroshima, som inneholdt et viktig depot for hæren og som ble brukt som utskipningshavn, var det primære målet for oppdraget mens Kokura og Nagasaki var alternative mål. Med Farrells tillatelse ferdiggjorde Parsons bomben underveis for å minimere farene under flyets avgang. Bomben eksploderte i en høyde av 525 m med en styrke som senere ble beregnet til 13 kilotonn TNT. Et område på rundt 12 km² ble ødelagt. Japanske embetsmenn anslo at 69 % av alle bygningene i Hiroshima var ødelagt og at ytterligere 6–7 % var skadet. Rundt 70–80 000 mennesker, eller 30 % av innbyggerne i Hiroshima ble drept øyeblikkelig og ytterligere 70,000 ble skadet.
Om morgenen 9. august 1945 lettet B-29-bombeflyet Bockscar under kommando av major Charles W. Sweeney med «Fat Man» ombord. Denne gangen var Ashworth våpentekniker og Kokura var primærmålet. Sweeney lettet med bomben allerede armert, men de elektriske sikringene var fortsatt aktivert. Da de ankom Kokura viste det seg at skyer hadde dekket byen og det var umulig å se målet, noe som var et krav i ordren. Etter tre passeringer av byen, og med minkende drivstoff, fortsatte de til sekundærmålet, Nagasaki. Ashworth besluttet at de skulle bruke radar hvis målet var skjult, men i siste liten ble det et hull i skyene og man kunne angripe som beordret. «Fat Man» ble sluppet over byens industrielle dal – midtveis mellom stål og våpenfabrikken Mitsubishi mot sør og ammunisjonsfabrikken Mitsubishi-Urakami i nord. Den etterfølgende sprengningen hadde en kraft tilsvarende 21 kilotonn TNT, omtrent det samme som Trinityprøvesprengningen. Virkningen ble holdt innenfor Urakamidalen, og en stor del av byen ble beskyttet av de omkringliggende åsene. Ca. 44 % av byen ble ødelagt. 35,000 mennesker ble drept og 60,000 såret.
Groves regnet med å ha enda en bombe klar til bruk den 19. august, tre til i september og ytterligere tre i oktober. Anordninger til ytterligere to «Fat Man»-bomber ble klargjort. Den tredje urankjernen skulle etter planen sendes fra Kirtland Field til Tinian den 12. august. Robert Bacher var i gang med å pakke den i Ice House i Los Alamos da han fikk beskjed. Da japanerne hadde innledet forhandlinger om kapitulasjon, ga Groves ordre om å avbryte forsendelsen. 11. august ringte Groves til Warren og ga ordre om at en undersøkelsesgruppe skulle rapportere om skadene og radioaktiviteten i Hiroshima og Nagasaki. En gruppe med bærbare geigertellere ankom Hiroshima 8. september under ledelse av Farrell og Warren sammen med den japanske kontreadmiralen Masao Tsuzuki, som fungerte som tolk. De ble i Hiroshima frem til 14. september og undersøkte deretter Nagasaki fra 19. september til 8. oktober. Denne og andre vitenskapelige oppdrag i Japan samlet inn verdifulle vitenskapelige og historiske data.
Etter krigen
Under krigen ga ordene «Manhattan Project» enhver rekvisisjon om arbeidere eller rasjonert materiale den høyeste prioritet. En artikkel fra 1945 i tidsskriftet Life anslo imidlertid at «[s]annsynligvis bare noen få dusin i hele landet kjente hele betydningen av Manhattanprosjektet, og kanskje bare 1,000 andre var klar over at det handlet om arbeid med atomer.» De over 100,000 andre som arbeidet på prosjektet «arbeidet som muldvarper i mørket». Arbeiderne ble advart om at avsløringer av prosjektets hemmeligheter kunne straffes med 10 års fengsel eller 10,000 dollar i bøter (ca. 129,000 dollar i 2012). De kunne samtidig se enorme mengder materialer ankomme fabrikkene mens det ikke kom ut noe i den andre enden og overvåke avtaler og bygg samtidig som det foregikk mystiske reaksjoner bak tykke betongvegger. Likevel kjente de ikke til de fulle formålene med jobbene de hadde. De ble også like overrasket som resten av verden da resultatet av arbeidet ble kjent. Aviser i Oak Ridge med nyheten om Hiroshima-bomben ble solgt for én dollar (13 dollar i 2012).
I forventning om bombeslippene, lot Groves Henry DeWolf Smyth utarbeide en historie til offentliggjørelse. Rapporten om atomenergi til militære formål, bedre kjent som «Smyth-rapporten», ble offentliggjort 12. august 1945. Groves og Nichols overrakte Army-Navy «E» Award til nøkkelleverandører, hvis involvering hadde vært holdt hemmelig. Over 20 nøkkelleverandører og vitenskapsfolk ble tildelt presidentens fortjenestemedalje (Presidential Medal for Merit), deriblant Bush og Oppenheimer. Militærfolk fikk Legion of Merit, blant annet sjefen for Women's Army Corps-enheten, kaptein Arlene G. Scheidenhelm.
I Hanford falt produksjonen av plutonium etter hvert som reaktorene B, D og F ble slitt, «forgiftet» av spaltningsprodukter og utvidelse av grafittstavene, kjent som Wigner-effekten. Utvidelsen skadet de rørene hvor uran ble bestrålt for å danne plutonium og gjorde dem ubrukelige. For å opprettholde forsyningen av polonium til «unchin initiatorene», ble produksjonen skåret ned og den eldre enheten – B – ble stengt, slik at det minst var én reaktor til rådighet senere. Forskningen fortsatte og DuPont og metallaboratoriet utviklet en redoksreaksjon som en alternativ metode til separasjon av plutonium til vismutfosfatprosessen, som etterlot ubrukt uran i en form som var vanskelig å gjenbruke.
Arbeidet med å bygge bomber ble utført av Z-divisjonen, oppkalt etter direktøren Jerrold R. Zacharias fra Los Alamos. Z-divisjonen holdt opprinnelig til på Wendover Field, men flyttet til Oxnard Field i New Mexico i september 1945 for å være tettere på Los Alamos. Dette var begynnelsen på Sandia base. Den nærliggende Kirtland Field ble brukt som B-29-base for utprøving av brukbarhet i fly og utprøvinger av slipp. I oktober var hele staben og fasilitetene i Wendover blitt overført til Sandia. Etter hvert som reserveoffiserene ble sendt hjem, ble de skiftet ut med 50 spesielt utvalgte offiserer.
Nichols anbefalte at S-50 og Alpha-linjene på Y-12 ble stengt ned. Det skjedde i september. Selv om de fungerte bedre enn noen gang, kunne ikke Alpha-linjene konkurrere med K-25 og den nye K-27, som ble satt i drift i januar 1946. I desember ble Y-12-anlegget stengt ned, og dermed falt beskjeftigelsen i Tennessee Eastman fra 8,600 til 1,500 personer. Dette ga en besparelse på 2 millioner dollar i måneden.
Demobiliseringen utgjorde et enormt problem for Los Alamos som opplevde en regelrett talentflukt. Det var svært mye som gjenstod å gjøre. Bombene som ble brukt under Hiroshima og Nagasaki var rene laboratorieeksemplarer, og det manglet mye for å gjøre de enklere, sikrere og mer pålitelige. Det skulle utvikles implosjonsmetoder til uranbomber i stedet for den uøkonomiske kanonmetoden, og det var behov for blandede uran-plutoium-kjerner nå som det var knapphet på plutonium på grunn av reaktorproblemene. Usikkerheten om laboratoriets fremtid gjordet imidlertid vanskelig å få folk til å bli værende. Oppenheimer vendte tilbake til sin jobb ved University of California og Groves utpekte Norris Bradbury som midlertidig erstatning. Rent faktisk kom Bradbury til å bli i denne stillingen de neste 25 årene. Groves forsøkte å bekjempe utilfredsheten, som kom av mangelen på bekvemmeligheter, med et byggeprogram som omfattet en forbedret vannforsyning, tre hundre hus og fritidsfasiliteter.
Under inntrykk av de nye våpnenes ødeleggelseskraft og i forventning om et våpenkappløp uttrykte en rekke prosjektdeltakere, deriblant Bohr, Bush og Conant, et synspunkt om at det var nødvendig å komme frem til en avtale om internasjonal kontroll med atomforskning og atomvåpen. Baruch-planen, som ble fremlagt i en tale til det nyetablerte atomenergikommisjonen i juni 1946, foreslo etableringen av en internasjonal myndighet innen atomutvikling, men det førte aldri frem. Etter en intern amerikansk debatt om den fortsatte ledelsen av atomprogrammet, ble den amerikanske atomenergikommisjonen dannet med henblikk på å overta oppgavene til Manhattanprosjektet. Loven sikret sivil kontroll over atomprogrammet og fjernet utvikling, produksjon og kontroll over atomvåpen fra det militære. De militære aspektene ble overtatt av Armed Forces Special Weapons Project (AFSWP). Selv om Manhattanprosjektet ble avsluttet 31. desember 1946, eksisterte Manhattandistriktet frem til 15. august 1947.
Kostnader
Prosjektets kostnader frem til 1. oktober 1945 var på 1,845 milliarder dollar, tilsvarende mindre enn 9 dagers krigsutgifter, og da AEC overtok styringen 1. januar 1947 var summen oppe i 2,191 milliarder dollar. De samlede bevilgningene var på 2,4 milliarder dollar. Over 90 % av utgiftene gikk til bygging av anlegg og fremstilling av spaltbart materiale, mens mindre enn 10 % ble brukt på utvikling og fremstilling av bombene.
I alt var det ved utgangen av 1945 fremstilt fire bomber – Trinity-bomben, «Little Boy», «Fat Man» og en som ikke ble brukt – noe som betød at gjennomsnittsprisen per bombe var ca. 500 millioner dollar (1945). Til sammenligning utgjorde prosjektets samlede omkostninger på slutten av 1945 rundt 90 % av det som under krigen var blitt brukt på fremstilling av håndvåpen (uten ammunisjon) og 34 % av det som totalt var brukt på amerikanske stridsvogner i samme periode.
Nygård skole
Nygård skole kan referere til:
Manhattanprosjektet
Arven
Den politiske og kulturelle betydningen av utviklingen av atomvåpen var dyptgående og langtrekkende. Begrepet «atomalderen» ble funnet opp av William L. Laurence, en journalist fra The New York Times, som ble den offisielle korrespondenten for Manhattanprosjektet. Han var vitne til både Trinityprøvesprengningen og bombingen av Nagasaki, og han skrev senere en rekke artikler som priste fordelene med det nye våpenet opp i skyene. Hans artikler før og etter bombeslippene bidro til å gjøre befolkningen oppmerksomme på mulighetene ved atomteknologien og motiverte utviklingen i USA og Sovjetunionen.
Krigstidens Manhattanprosjekt etterlot seg en arv i form av et nettverk av nasjonale laboratorier: Lawrence Berkeley National Laboratory, Los Alamos National Laboratory, Oak Ridge National Laboratory, Argonne National Laboratory og Ames Laboratory. Groves grunnla ytterligere to etter krigen: Brookhaven National Laboratory i Upton i New York og Sandia National Laboratories i Albuquerque i New Mexico. Groves allokerte 72 millioner dollar til disse for forskning i finansåret 1946–1947. De kom til å ligge i front for den type storstilt forskning som Alvin Weinberg, direktøren for Oak Ridge National Laboratory, ville betegne som Big Science.
De nye reaktorenes evne til å skape radioaktive isotoper i hittil uhørte mengder, utløste en revolusjon innenfor strålingsmedisin i årene like etter krigen. Fra midten av 1946 begynte Oak Ridge å distribuere radioisotoper til sykehus og universiteter. De fleste ordrer dreide seg om I-131 og P-32, som ble brukt til diagnostisering og behandling av kreft. Isotoper ble også brukt innenfor biologisk, industriell og landbruksforskning.
Etter å ha overlatt styringen til atomenergikommisjonen tok Groves avskjed med de personene som hadde arbeidet på Manhattanprosjektet:
Grunnkretser i Grimstad kommune
Grunnkretser i Grimstad kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Grimstad kommune, Aust-Agder, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Ilhota
Ilhota er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Porsche Cayman
Porsche Cayman er en sportsbilmodell fra den tyske bilprodusenten Porsche med midtmontert motor og to seter. Den ble lansert for modellåret 2006, og er coupéutgaven av andre generasjon Porsche Boxster. I likhet med Boxster produseres også Cayman av Valmet Automotive i Finland.
Utvikling
Etter en utviklingsperiode på to år ble første utgave, Cayman S, presentert i mai 2005 gjennom fotografier og tekniske detaljer, mens bilen ble offisielt avduket på bilutstillingen i Frankfurt am Main i september samme år. «S»-betegnelsen er et akronym for «Special», og indikerte at det var en sportsutgave av en da ukjent grunnmodell. Denne grunnmodellen, kun kalt «Cayman», kom tilgjengelig for salg i juli 2006. En utgave ment for motorsport, «Cayman RS», skal ha blitt testet på Nürburgring samme år.
Cayman, med prosjektnummer 987c, og andre generasjon av cabrioleten Boxster, med prosjektnummer 987, deler den samme midtmotoriserte plattformen og mange komponenter, blant annet forskjermer, bagasjelokk, dører, hovedlykter og fremre del av interiøret. Caymans karosseridesign har hentet inspirasjon fra to klassiske modeller, 550 Coupé og 904 Coupé. I motsetning til Boxster har Cayman en stor luke som gir tilgang til bagasjerommet (ytterst) og motorlokket (innerst).
Den sekssylindrede boksermotoren på 3,4 liter, kalt M97.21, i Cayman S er en videreutvikling av Boxster S' 3,2 liters motor med motorkode M96.26, mens sylindertoppene er hentet fra 911 997 S' 3,8-liters motor med kode M97.01. Grunnmodellen av Cayman er utstyrt med en 2,7-litersutgave av samme motor, kalt M97.20. Caymans eksklusive bruk av disse motorene endte ved modellåret 2007, da Boxster (987.310) og Boxster S (987.320) ble oppdatert med motorene fra de respektive Cayman-modellene.
Grunnmodellen er utstyrt med en femtrinns manuell girkasse som standard, mens en sekstrinns manuell Getrag girkasse er standard på Cayman S, og ekstrautstyr på grunnmodellen. En elektronisk styrt femtrinns automatisk Tiptronic girkasse er også tilgjengelig. Annet ekstrautstyr inkluderer aktive støtdempere, keramiske skivebremser, Bi-Xenon hovedlykter og en elektronisk styrt sportsmodus kalt Sport Chrono Package.
Fred Durst
William Frederick Durst (født 20 august 1970 i Jacksonville, Florida i USA) er frontfigur og vokalist i bandet Limp Bizkit. Han står også bak filmer som The Education of Charlie Banks med Jessie Eisenberg og Jason Ritter og fotballfilmen The Longshots med Ice Cube.
Clash of the Titans (film 2010)
Clash of the Titans er en amerikansk eventyrfilm fra 2010. Filmen er en nyinnspilling av filmen Gudenes krig fra 1981, som igjen er løst basert på den greske myten om Persevs.
Handlingsreferat
Etter å ha beseiret titanene deler gudene verden mellom seg; Zeus får himmelen, Poseidon får havene. Men Hades, som blir lurt av Zeus, blir igjen i underverden. Gudene skaper de dødelige, menneskene, hvis tilbedelse opprettholder gudens udødelighet. Men etter hvert begynner imidlertid de dødelige å spotte og trosse skaperne sine. Halvguden Perseus ble født av den dødelige dronningen Danae, som ble unnfanget av Zeus under beleiringen av kong Acrisius ved Olympus-fjellet. Når denne unnfangelsen blir oppdaget, beordrer en rasende Acrisius dronningens henrettelse og låser barnet inne sammen med liket. Liket blir kastet på havet. Deretter blir Perseus funnet, og vokser opp hos en fisker, Spyros og hans kone Marmara.
13 år senere ser Perseus og hans familie hvordan soldater fra byen Argos ødelegger statuen av Zeus, og erklærer krig mot gudene. Erinyer slippes deretter løs, og slakter soldatene. Hades dukker opp og ødelegger familiens fiskefartøy; Spyros og hans familie drukner, med Perseus overlever. Perseus blir funnet av en annen gruppe soldater, og tatt med til kong Cepheus og dronning Cassiopeia.
Fylkesvei 3156
Fylkesvei 3156 går mellom Melsomvik og kommunekaien ved Melsombukta i Sandefjord kommune. Veien er 834 meter lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 555 (Vestfold).
Tai Shan
Tai Shan eller Taishanfjellet (泰山; pinyin: Tài Shān) er et fjell i distriktet Taishan i byprefekturet Tai'an i provinsen Shandong i Kina. Ettersom ordet shan betyr fjell, hadde navnet Taifjellet vært en bedre oversettelse til norsk.
Fjellet ble i 1987 oppført på UNESCOs fortegnelse over «verdensarven».
Imaruí
Imaruí er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Tai Shan
Spor etter menneskelig nærvær går tilbake til paleolitikum; de første spor etter bebyggelse til neolitikum. To kulturer er blitt påvist; Dawenkou på nordsiden, og Longshan i sør. I Vår- og høstannalenes tid løp grensen mellom de konkurrerende statene Qi (i nord) og Lu (i sør) gjennom dette fjellpartiet. I den påfølgende perioden, De stridende staters tid, bygde staten Qi Den store Qi-muren, en 500 km lang mur for å beskytte seg mot invasjoner; deler av muren finner man den dag i dag i Taishanfjellene.
I det gamle Kina ble fjellet betraktet, i mytisk forstand, som «verdens høyeste fjell», og de kinesiske keisere skal ha besteget det for der å frembære Fengshan-ofrene (封禪) – de keiserlige ofre til himmel og til jord. Disse to ofrene ble forrettet henholdsvis på fjelltoppen og ved fjellets fot. Historikere finner imidlertid belegg for bare seks keiserlige tindebestigelser. Den første var i 219 f.Kr. Kinas første keiser, Qin Shi Huang; for ham var ofringene på fjellets topp også uttrykk for Kinas samling, noe som fremgår av en inskripsjon på stedet. De store Qing-tidens Kangxi-keiserens og Qianlong-keiserens besøk erindres også i inskripsjoner.
Opp til toppen fører en ni kilometer lang trapp med i alt 6 293 trinn. Fra nederste til øverste trinn er høydeforskjellen på 1 350 meter. På veien opp passeres mange porter, haller og palasser. Hver trappeetappe mellom to porter eller paviljonger har sin egen betegnelse. Storparten av byggverkene stammer fra Ming-dynastiets tid. Men det er også eldre byggverk; et av de mest kjente er bygd under Tang-dynastiet på 700-tallet.
I 2003 besteg ca. seks millioner besøkende fjellet, som turde være det mest bestegne fjellet i hele verden.
Tai Shan er en forkastningsblokk som øker i høyde over titusenere av år fra nord til sør. Det er det eldste eksempelet på en paleometamorf formasjon fra Kambrium i det østlige Kina. Formasjonen inneholder magnetiserte, metamorfe og sedimentære fjell såvel som inntrengninger fra forskjellig opphav i den arkaiske era. Regionens landforhøyelse begynte i den proterozoiske era. Mot slutten av den proterozoiska era var den blitt til del av det eurasiske kontinent.
Ved siden av Jadekeisertoppen er det andre distinkte fjellformasjoner som Himmelens lystopp, Solfjærsklippen og Bakre fjellsenke.
Taishan ligger i orientalsk løvskog, omkring 80% av arealet er dekket av vegetasjon. Floraen omfatter nær 1 000 forskjellige arter. Noen trær i området er svært gamle og er av stort kulturell verdi.
Tysk litteratur
Tysk litteratur eller tyskspråklig litteratur betegner alle litterære verker, som er forfattet på tysk. I tradisjonell litteraturskrivning innbefatter begrepet derfor også litteratur fra både østerrikske og sveitsiske forfattere, forfattere fra tidligere tyskspråklige områder i Øst-Europa samt tysk-jødiske forfattere.
Terasekund
Terasekund er en SI-enhet for måling av tid. Et terasekund er lik 1012 sekunder eller 31 688 år, 279 døgn, 5 timer, 46 minutter og 17 sekunder. Symbolet for terasekund er Ts.
Tysk litteratur
Fram til barokken ble det meste av litteratur i tysktalende områder skrevet på latin (se Latinsk litteratur). Først med Martin Luther begynte tysk å vinne innpass som de foretrukne litterære språk. Den tidlig blomstringen av tysk litteratur er den middelhøytyske perioden innenfor høymiddelalderen. Moderne litteratur begynner med tyske forfattere i opplysningstiden med forfattere som Johann Gottfried Herder og når sin «klassiske» form ved århundreskiftet til 1700-tallet med Weimarklassisismen med Christoph Martin Wieland, Johann Wolfgang Goethe, Johann Gottfried Herder og Friedrich Schiller.
Den tyske litteraturen følger i store trekk de samme perioder som andre europeiske lands litterære tradisjoner, men spissformulert anses den tyske litteraturen for gjennomgående å ha hatt en dypere, innadvendt og større interesse for menneskets skyggeside og indre konflikter enn mange andre land. Begreper som Sturm und Drang og Weltschmerz stammer derfor ikke uten grunn fra nettopp tysk litteratur. Metafysiske overveielser har derfor spilt en større rolle hos tyske forfattere, og således har tysk filosofi med blant annet Johann Gottfried Herder, Immanuel Kant, Arthur Schopenhauer, Friedrich Nietzsche og Oswald Spengler betydning også for tysk litteraturforskning.
Tidlig middelalder (ca. 750–1100)
. Dikting i tidlig middelalder ble spredt muntlig, og er derfor nesten fullstendig gått tapt. Nedskrevet kunnskap betydde oftest samtidig oversettelse til latin (for eksempel germanske stammeretter). Det var hovedsakelig aristokratisk historieoverlevering, med dikt og sanger, (for eksempel om helter og fyrster) og lyrisk folkeminne (dans-, kjærlighets- og klagesanger). Enkelte av disse er tilfeldigvis nedtegnet i kloster. Eksempel er Merseburger Zaubersprüche og to germanske trylleformularer, eneste belegg for den hedenske religiøsiteten i de tyskspråklige områdene. Verdifull for germansk heltedikting er også Hildebrandslied.
Terasekund
1 terasekund er lik:
Tysk litteratur
Tidlig middelalder (ca. 750–1100)
De eldste gammelhøytyske skriftfunnene stammer fra det 700-tallet, og er kirkelige. Her finnes råd om misjonering og veiledning til latinske tekster. En litterær selvbevissthet ble dannet på grunnlag av latinsk episk dikting og i den folkespråklige klosterlitteratur, som for eksempel i de to store bibeleposene fra det 9. århundre, den gammelsaksiske Heliand, i gammelt stavrim, og i evangelieboken til Otfrid von Weißenburg i nye enderimvers. Rundt år 1000 oversatte og kommenterte Notker i St. Gallen filosofiske tekster tekster fra antikken på høyt filologisk nivå til gammelhøytysk. Han gjelder som den første store tyske prosaist.
På 1000-tallet oppstod framfor alt religiøst belærende og formanende tekster i tidlighøytyske rimparvers. Frelseshistorier, for eksempel Ezzolied (ca. 1065), legendedikting, f.eks. Annolied (ca. 1077), gammel- og nytestamentlig bibelepikk (første og andre mosebok, samt Jesu liv), dogmatiske redegjørelser, eskatologisk dikting og dikting om jomfru Maria preget den første fasen av denne geistlige diktingen, som hadde innflytelse på adelig lekmannskristendom.
Terasekund
Og motsatt:
Tysk litteratur
Høymiddelalderen (ca. 1100–1250)
Dikting i tidlig middelalder ble spredt muntlig, og er derfor nesten fullstendig gått tapt. Nedskrevet kunnskap betydde oftest samtidig oversettelse til latin (for eksempel germanske stammeretter). Det var hovedsakelig aristokratisk historieoverlevering, med dikt og sanger, (f.eks. om helter og fyrster) og lyrisk folklore (dans-, kjærlighets- og klagesanger). Enkelte av disse er tilfeldigvis nedtegnet i kloster. Eksempel er Merseburger Zaubersprüche og to germanske trylleformularer, eneste belegg for den hedenske religiøsiteten i de tyskspråklige områdene. Verdifull for germansk heltedikting er også Hildebrandslied.
De eldste gammelhøytyske skriftfunnene stammer fra det 8. århundre, og er kirkelige. Her finnes råd om misjonering og veiledning til latinske tekster. En litterær selvbevissthet ble dannet på grunnlag av latinsk episk dikting og i den folkespråklige klosterlitteratur, som for eksempel i de to store bibeleposene fra det 9. århundre, den gammelsaksiske Heliand, i gammelt stavrim, og i evangelieboken til Otfrid von Weißenburg i nye enderimvers. Rundt år 1000 oversatte og kommenterte Notker i St. Gallen filosofiske tekster tekster fra antikken på høyt filogosik nivå til gammelhøytysk. Han gjelder som den første store tyske prosaist.
I det 11. århundre oppstod framfor alt religiøst belærende og formanende tekster i tidlighøytyske rimparvers. Frelseshistorier, f.eks. Ezzolied (ca. 1065), legendedikting, f.eks. Annolied (ca. 1077), gammel- og nytestamentlig bibelepikk (første og andre mosebok, samt Jesu liv), dogmatiske redegjørelser, eskatologisk dikting og dikting om jomfru Maria preget den første fasen av denne geistlige diktingen, som hadde innflytelse på
Senmiddelalderen (ca. 1250–1500)
Ved slutten av middelalderen viste Johann Gutenbergs oppfinnelse av boktrykkerkunsten med bevegelige bokstaver seg å ha en revolusjonerendevirkning. Betydningen av denne fornyelsen av bokproduksjon overgår muligens alle impulser fra Firenze og Roma når det gjelder overgangen til det som betegnes som den nyere tid- Dessuten kunne endelig pergamentet erstattes av billig papir. Ved overgangen til nyere tid står Johannes von Tepls Der Ackermann aus Böhmen.
Tidlig nytid (Humanisme, Reformasjonen) (ca. 1450–1600)
Denne perioden er preget av tre hovedstrømninger i det tyskspråklige område: “ humanismen“, “reformasjonen“, og en mer “folkelig tradisjon“. Den første var et utslag av impulsene fra renessansen i Italia. I de tyskspråklige områdene var Erasmus von Rotterdam og Johannes Reuchlin de fremste representantene. Deres verker var på latin, noe som gjorde dem lite tilgjengelige i samtiden ut over en liten skare lærde. De kan muligens ha vært en inspirasjonskilde ved siden av Dante for den langt mer populære Sebastian Brant (1458–1521), som skrev på tysk. Hans bok „Narrenes skip“ oppnådde en enorm suksé etter datidens målestokk.
Den viktigste inspirasjonskilde for tyskspråklig litteratur og utviklingen av det tyske språk i denne perioden var nok ved siden av utbredelsen av boktrykkerkunsten Martin Luthers (1483–1546) skrifter, spesielt hans bibeloversettelse, som da den kom i 1522 og 1534, markerte et definitivt brudd med latinens dominans i det religiøse liv. Luthers relativt folkelige skriftspråk bidro sannsynligvis både til at reformasjonen fikk et slikt gjennomslag i store deler av det tyskspråklige område og til at bruken av tysk i litteraturen fikk en ny status
Ved siden av humanismen og reformasjonen finner vi det tredje, folkelige sporet. Sebastian Brant er allerede nevnt. Videre finner vi “Meistersang“, Schwankdiktning og Fastelavnsspill. En sentral representant for denne tradisjonen er Hans Sachs (1494–1576) fra Nürnberg. Ein viktig genre der fra denne tiden var “Volksbuch“ (folkebok). De typiske folkebøkene ble utgitt anonymt og omhandlet populære temaer. Kjente eksempler er ”Till Eulenspiegel” og ”Historien om Doktor Johann Faust“ og Førstnevnte fikk en utbredelse og popularitet som kan sammenliknes med  Brants Narrenes skip og med Hans Sachs’ verker. Den sistnevnte ble en inspirasjonskilde for en rekke senere forfattere og andre kunstnere som tok opp dette temaet, blant annet: Marlowe, Goethe og Gounod.
Barokken (ca. 1600–1720)
Barokken i Tyskland var mindre nyskapende enn i f.eks Italia, Spania, Frankrike og England. Dette skyldes nok i stor grad at de tyskspråklige områdene var økonomisk og åndelig utarmet etter trettiårskrigen (1618–1648), en krig som først og fremst fant sted på tysk jord. I den senere barokktiden fikk de tyske statene imidlertid rike impulser utenfra, spesielt fra engelsk dramatikk, og et bredt spekter av litterære retninger og sjangere ble dyrket.
Opplysningstiden (ca. 1720–1785)
Christian Thomasius regnes gjerne som „den tyske opplysningens far“. Allerede i 1687 brøt han med tradisjonen og foreleste på tysk istedenfor på latin. For øvrig spilte de kjente filosofene Christian Wolff og Gottfried Wilhelm Leibniz en sentral rolle i den tidlige opplysningstiden. Innen litteraturen spilte Johann Christoph Gottsched (1700–1766) den viktigste rollen i denne tidlige perioden, ikke minst ved sine literaturteoretiske verker.
I det hele tatt var det innen litteraturkritikk og –teori denne perioden først og fremst markerte noe nytt. Ut over dette kan de fleste forfatterne regnes til barokk, og de første tiårene av 1700-tallet kalles ofte senbarokken. Senere oppsto strømninger som betonte følelsene i første rekke og regnes til rokokkotiden. Fremst blant disse kan nevnes Friedrich von Hagedorn og Ewald Christian von Kleist.
Ved siden av Kleist, regnes gjerne Friedrich Gottlieb Klopstock (1724–1803), Christoph Martin Wieland (1733–1813) og framfor alt Gotthold Ephraim Lessing (1729–1781) som de mest betydningsfulle fra opplysningstiden. Kloppstock ble et forbilde for sin generasjon med sin episke stil i „Messias“. Wieland regnes gjerne som opphavsmannen til genren dannelsesroman. Lessing var blant annet kjent som kritiker og teoretiker,, men det verket som er blitt stående som hans viktigste, og som mest representativt for opplysningstidens humanistiske ideal er „Nathan den vise“ (1779), hvor Lessing betoner menneskeverdets uavhengighet av religion og nasjonalitet.
Se også: Opplysningstiden
Fra "Sturm und Drang" til Weimarklassisismen (ca. 1780–1805)
„Sturm und Drang“ var en motbevegelse mot opplysningstidens teoretiserende og akademiske form. I stedet for saklighet og fornuft ville denne bevegelsens unge menn legge vekt på følelsene. I stedet for antikken satte de nåtiden. De var mot alle former for tyranni, også meningstyranni, og dyrket geniet som brøt med reglene.
Den unge Goethe oppnådde en enorm suksess med brevromanen „Den unge Werthers lidelser“, som satte ulykkelig kjærlighet på dagsordenen. o einen Mann, der an seinem Gefühlsüberschwang und einer unglücklichen Liebe stirbt. Friedrich Schillers (1759–1805) mest kjente verk fra denne perioden er dramaet „Røverne“ som handler om opprør mot familiebånd og politiske autoriteter.
I 1786 reiste Johann Wolfgang von Goethe på en studiereise til Italia, hvor han ble til 1788. Samtidig kom Friedrich Schiller til Weimar, hvor han i 1789, på Goethes anbefaling, ble ansatt som professor ved universitetet i Jena. De kom begge under innflytelse av Wieland, som hadde fått ansettelse i Weimar i 1772. Weimarklassisismen regnes gjerne fra Wielands ankomst i Weimar. Den var sentrert rundt det som gjerne omtales som „Weimarer Viergestirn“ (firerstjerne):  –  Herder – Goethe – Schiller, men orienterte seg mot humanistiske idealer, tildels under klassisistisk anvendelse av antikke temaer. alle med bakgrunn i "Sturm-und-Drang"-bevegelsen. Enkelte innsnevrer begrepet Weimarklassisisme ytterligere til å gjelde Goethe und Schiller‘, og setter starten først ved deres inntreden i Weimar. De to møttes, men ble ikke nære venner før i 1794. Årene som fulgte var preget av et svært tett og produktivt samarbeid mellom disse to. Man regner Weimarklassisismen som slutt etter Schillers død i 1805.
Romantikken (ca. 1799–1835)
Den tyske romantikken deles gjerne inn i Tidligromantikk, Høyromantikk, Senromantikk og Etterromantikk uten at det er mulig å sette noe skarpt skille i tid eller mellom de ulike diktere/forfattere.
Tidligeromantikken er i stor grad knyttet til en krets unge diktere og forfattere i Jena. En av de mest kjente fra denne kretsen var Novalis (pseudonym for Friedrich von Hardenberg (1772–1801)). Som hans frender fra Jena var han sterkt under påvirkning av Goethes tidligere verker („Werther“, „Wilhelm Meister“), og blandet gjerne sjangere, som lyrikk og prosa.
Høyromantikken var i stor grad konsentrert om Heidelberg. Denne fasen var i stor grad preget av nasjonalromantikken og var med på å gi det ideologiske grunnlaget for den påfølgende samlingen av Tyskland. Typisk er samlingen av tyske folkeviser („Des Knaben Wunderhorn“ redigert og bearbeidet av Achim von Arnim og Clemens Brentano) og folkeeventyr (Brødrene Grimms eventyr, samlet og gjenfortalt av Jacob und Wilhelm Grimm). I denne perioden ble også noe av grunnlaget lagt for Goethes status som tysk nasjonalikon, blant annet ved Bettina von Arnims utgivelse av „Goethes brevveksling med et barn
Senromantikkens største navn var E. T. A. Hoffmann (1776–1822). Han brakte et element av ironi inn i romantikken, som dermed redet grunnen for en moderne poesi. Med Heinrich Heine (1797–1856) ble denne tendensen videreført, og ironien ble til dels vendt mot romantikken selv.
Biedermeier og Vormärz (ca. 1830–1850)
De litterære strømningene mellom klassisismen og romantikkens «kunstperiode» på den ene siden og den borgerlige realismen på den andre lar seg ikke oppsummere under et enkelt epokebegrep. Man benytter de historiske og kunsthistoriske begrepene Biedermeier og Vormärz.
Forfattere som regnes til Vormärz engasjerte seg politisk og brakte det politiske diktet til en blomstring. Mange av dem tilhørte den løse grupperingen Junges Deutschland, slik som Georg Herwegh, Heinrich Laube, Karl Gutzkow og Ferdinand Freiligrath. Beslektet med dem er også Heinrich Heine, Ludwig Börne og Georg Büchner. Den nåværende teksten til Tysklands nasjonalsang Das Lied der Deutschen, også kalt Deutschlandlied, oppsto i denne perioden, skrevet av August Heinrich Hoffmann von Fallersleben i 1841. Også denne ble oppfattet politisk i samtiden med sin oppførdring til samling av de tyske statene.
Dramatikere som i større eller mindre grad tilhører Biedermeier-epoken er Franz Grillparzer, Johann Nepomuk Nestroy og Ferdinand Raimund. Grillparzer skrev tragedier i Weimar-klassisismens ånd, mens Nestroy og Raimund representerte det wienerske folkestykket.
Poetisk realisme (1848–1890)
I den poetiske eller borgerlige realisme unngikk forfatterne de store sammfunnsmessige problemene, og vendte seg mot hjemstedet med dets landskap og mennesker. I sentrum for alle romaner, drama og dikt står enkeltmennesket, individet. Det stilistiske merket i mange av verkene innenfor den poetiske realismen er humoren, som skaper distanse til det uutholdelige og opprørerende ved virkeligheten. Den retter dermed en anklage mot enkelte feil og mangler ved samfunnet, men ikke mot systemet som et hele.
Den foretrukne uttrykksformen var til å begynne med novellen. Eksempler er Das Amulett av sveitseren Conrad Ferdinand Meyer og Der Schimmelreiter av Theodor Storm. Blant dramatikerne huskes Friedrich Hebbel. Senere kom også romanen til ved siden av novellen. Her kan nevnes for eksempel Gustav Freytag og Wilhelm Raabe.
De største forfatterne innenfor den borgerlige realismen er sveitseren Gottfried Keller, som blant annet sto i brevkontakt med Theodor Storm, og Theodor Fontane. Keller skrev dannelsesromanen Der grüne Heinrich samt novellesamlingene Züricher Novellen og Die Leute von Seldwyla, hvor man finner Romeo og Julie i landsbyen. Fontane, som hadde begynt som journalist, skrev romaner som Frau Jenny Treibel eller Effi Briest. Han utvidet sitt emne stadig videre fra en sentral person til samfunnsromanen.
I Østerrike ble landsbylivet skildret av Marie von Ebner-Eschenbach, Ludwig Anzengruber og Peter Rosegger.
Naturalisme (1880–1900)
Naturalismen var en ny kunst- og litteraturretning, som skånselsløst ville avdekke forholdene på alle samfunnsmessige områder. Hovedgjenstand for denne litterære retningen ble alt som ennå hadde vært bannlyst for realistene ved midten av århundret. Uten hensyn til den såkalte gode smaks grenser og borgerlige smaksoppfatninger, skulle utsnitt av virkeligheten helst gjengis så nøyaktig som mulig. Det var da en vesentlig stilistisk fornyelse, at omgangsspråket, sjargongen og dialekten holdt sitt inntog. Den individuelle helten, som fritt kan gjøre sine egne valg, sto ikke lenger i sentrum for fortellingen eller dramaet, derimot mennesket bestemt av et kollektiv eller av opphav, miljø og tidsomstendigheter.
I motsetning til i den russiske eller i den franske litteraturen ble det ikke skrevet noen betydelige naturalistiske romaner på tysk. Arno Holz skrev sammen med Johannes Schlaf lyrikk og kortprosa (Papa Hamlet). Holz er kjent for sin ligning «Kunst = natur – x», hvor x helst bør gå mot null, slik at kunsten altså ikke bør være noe annet enn en avbildning av virkeligheten. En betydeligere forfatter er Gerhard Hauptmann, som oppnådde internasjonal anerkjennelse med dramaer som Veverne. I naturalismens ytterkant finner man Frank Wedekind. Hans drama Vårløsning viser med dets pubertetserotiske tematikk alt mot fin de siècle.
Fra århundreskiftet til 1933
Med naturalismen og symbolismen begynte det som man ofte betegner som det klassisk moderne. Tiden var preget av en stilpluralisme og forskjellige strøminger som eksisterte ved siden av hverandre. Selv om vi velger å se denne perioden under ett, kan en nok til en viss grad sette et skille ved sjokket som fulgte det tyske nederlaget etter 1. verdenskrig. Den tyske filosofen Oswald Spenglers verk Der Untergang des Abendlandes, som forutså hele den vestlige kulturs forfall, fikk på denne bakgrunn en stor betydning for alle de ulike litterære retninger. Hans innflytelse peker direkte inn i den påfølgende nasjonalsosialistiske perioden i Tyskland.
Uavhengig av dette tidsskillet, som mest berørte innholdet, mindre formen, lar de fleste forfatterne seg innordne i minst én av de følgende stilretningene.