cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ole Johan Bjørnøe
Han vant 42 NM-gull i perioden 1991–2019. Han vant kongepokalen i 2003, 2007, 2008 og 2010.
Bernhard Severin Sannerud
Bernhard Severin Sannerud (født 1. januar 1860 i Furnes i Hedmark, død 3. februar 1941 i Drøbak) var en norsk skolemann og politiker for Venstre.
Sannerud studerte og blei cand.philos. i 1883. I studietida var han privatlærer i Heddal i Telemark. Fra 1884 var han lærer ved Flekkefjord middelskole. Seinere var han bestyrer av Eidsvoll kommunale høyere allmennskole fra 1918 til 1926 og Drøbak kommunale høyere allmennskole fra 1927 til 1930.
I Flekkefjord var Sannerud aktiv del i både det offentlege og det sivile samfunnsliv. Han var medlem av bystyret fra 1898 til 1918, da han flytta fra byen, ordfører i periodene 1907–10 og 1916–18. Han hadde verv i både Flekkefjord Sparebank og Flekkefjord Privatbank, likeså i elektrisitetsverket, det lokale aksjebakeriet, musikkforeninger, arbeidersamfunnet og Venstre-laget. Etter at han var blitt pensjonist, var han medlem av formannskapet i Drøbak.
I perioden 1916–1918 satt han på Stortinget for bykretsen Flekkefjord. Han var medlem av protokollkomiteen.
Atherina
Atherina er en slekt av stripefisker.
De har to korte ryggfinner som er godt adskilt. Første ryggfinne har 5-10 lite stive piggstråler, mens andre ryggfinne har én piggstråle og resten bløtstråler. Andre ryggfinne har samme form og størrelse som gattfinnen og sitter rett over den. Langs siden er det et sølvskinnende bånd. De er stimfisker som lever i grunne kystfarvann og elvemunninger, og som også forekommer i ferskvann. Maksimal lengde varierer fra 8 til 20 cm.
Det er vanskelig å skille mellom de ulike artene, men det vanlig å regne med tre arter i europeiske farvann. Stor stripefisk (A. hepsetus) forekommer hovedsakelig i Middelhavet, mens stripefisk (A. presbyter) er utbredt i Nordøst-Atlanteren og finnes bare sporadisk i Middelhavet. Den tredje arten, liten stripefisk (A. boyeri) finnes både i Nordøst-Atlanteren og Middelhavet og er sterkere knyttet til brakk- og ferskvann enn de andre artene.
Slekten omfatter også Atherina lopeziana fra Guineabukta og Atherina breviceps fra Sør-Afrika.
Thorstein Bale
Torstein Bale (født 20. desember 1976) er en norsk tidligere vannskiutøver som representerte Slåstad Vannskiklubb.
Han vant to NM-gull, to NM-sølv og to NM-bronse i perioden 1994–2006. Han vant kongepokalen i 2004.
Orionella
Orionella er en slekt av løpebiller.
Levevis
Denne gruppen inneholder mange arter som lever i trær, der de gjerne løper rundt på barken.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Asia.
Parrita (kanton)
Parrita er en kanton i provinsen Puntarenas i Costa Rica. Kantonen hadde 16 115 innbyggere i 2011. Arealet er på 478,79 km². Kantonens administrasjonssentrum er byen Parrita.
Kantonen befinner seg omtrent midt på den kostarikanske stillehavskysten.
Parrita er den eneste av landets kantoner som består av bare ett distrikt.
I tillegg til byen Parrita har kantonen følgende landsbyer og bebodde steder: Alto Camacho, Ángeles, Bajos Jicote, Bambú, Bandera, Barbudal, Bejuco, Boca del Parrita, Carmen, Chires, Chires Arriba, Chirraca Abajo, Chirraca Arriba, Esterillos Centro, Esterillos Este, Esterillos Oeste, Fila Surubres, Guapinol, Higuito, I Griega, Isla Damas, Isla Palo Seco, Jicote, Loma, Mesas, Palmas, Palo Seco, Pirrís, Playa Palma, Playón, Playón Sur, Pirrís (Las Parcelas), Pocares, Pocarito, Porvenir, Punta Judas, Rincón Morales, Río Negro, Río Seco, San Antonio, San Bosco, San Gerardo, San Isidro, San Juan, San Julián, San Rafael Norte, Sardinal, Sardinal Sur, Surubres, Teca, Tigre, Turbio, Valle Vasconia og Vueltas.
Daria Bucur
Daria Bucur (født 11. juli 1999 i Constanța) er en rumensk håndballspiller, som spiller for den rumenske klubben og det rumenske kvinnelandslaget.
Nguyễn Thị Oanh
Nguyễn Thị Oanh er navnet til flere personer:
Plagiotelum
Plagiotelum er en slekt av løpebiller.
Utseende
Nokså små (ca. 6-7 millimeter), skinnende metallisk fargede løpebiller. Hodet er sekskantet med litt utstående fasettøyne, kjevene ikke påfallende forstørrede. Pronotum er avrundet sekskantet, forholdsvis lite, nesten like langt som bredt. Dekkvingene er mye bredere enn pronotum, glatte og blanke uten påfallende punktering.
Utbredelse
Artene er kjent fra Sør-Amerika (Argentina, Chile) og Tasmania.
Richard Teigen
Richard Teigen (født 21. februar 1995) er en norsk vannskiutøver som representerer Slåstad Vannskiklubb.
Han vant fire NM-gull i slalåm i perioden 2011–2016. Han vant kongepokalen i 2014 og 2015.
AS Val
AS Val (Avtomat Spesielle'nyj Val, russisk: Автомат Специальный Вал eller Spesiell Automatrifle, kodenavn: "Sjaft", GRAU-betegnelse 6P30) er en sovjetdesignet rifle med en heldemper. Utvikling av en spesialtilbud på rifle AS "Sjaft" begynte i første halvdel av 1980-tallet på TSNIITOCHMASH), i byen Klimovsk, Moskva - regionen. Den ledende designer av riflen er Pyotr Serdyukov [ru].
Design
AS Val har en effektiv rekkevidde på 300 meter ettersom den bruker tunge subsoniske 9x39 mm SP-6 pansergjennombrytende ammunisjon, samt SP-5 mantlet ammunisjon produsert til VSS Vintorez skarpskytterriflen. Begge riflene kan bruke de samme 10- eller 20-skuddsmagasinene til VSS Vintorez og 30-skuddmagasinet til SR-3M. Betjeningsknappene er lik som på alle andre AK-type rifler.
Varianter
ASM-Val er en modernisert versjon av AS Val med GRAU-betegnelse 6P30M. Den har et 30-skudds magasin og skinnemontasje på støvdekselet. De første leveransene kom i 2018.
Nepalanobium
Nepalanobium er en slekt av små, ofte vedborende biller. Disse artene utmerker seg ved å ha kamformede antenner.
Utseende
Små (3-6 millimeter), avlange, gjerne matt brune borebiller. Kroppsformen er sylindrisk. Antennene er kamformede.
Levevis
Artene borer i morken, død ved av løvtrær eller i sopp.
Utbredelse
Arten er utbredt i Nepal.
Montes de Oro
Kantonen befinner seg i fjella i Cordillera de Tilarán. Den viktigste næringsveien er landbruk.
Distrikter
Kantonen er delt inn i tre distrikter:
Kjedehuset
Kjedehuset AS var et norsk elektronikkselskap, som eiet og drev kjedene Telekiosken, Mobildata og Nordialog.
Kjedehuset ble avviklet sommeren 2019. Nordialog ble splittet i to, og avdelingene på Østlandet ble til Techstep ASA, mens resten ble oppkjøpt og fusjonert med Telenor Norge.
Sentralamerikanske og karibiske leker 1926
Sentralamerikanske og karibiske leker 1926. Lekene i 1926 var de første sentralamerikanske og karibiske leker, de ble arrangert i Mexico by i Mexico i perioden 30. oktober til 2. november 1926. Det var 269 utøvere fra tre nasjoner som deltok i åtte sporter. Mexico ble beste nasjon med tjuefem gullmedaljer foran Cuba med fjorten.
Deltakende nasjoner
Det var 3 nasjoner som deltok i de første lekene i 1926
Bo Gustafsson
Bo Gustafsson (født 29. september 1954) er en svensk tidligere friidrettsutøver som spesialiserte seg i kappgang.
Han representerte landet sitt under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, der han tok sølv på 50 kilometer kappgang.
Diana Ciucă
Diana Cristiana Ciucă (født 1. juni 2000 i Craiova) er en rumensk håndballmålvakt, som spiller for den rumenske klubben og det rumenske kvinnelandslaget.
I september 2018, ble hun av EHF inkludert på en liste over de 20 beste unge håndballspillerne å se opp for i fremtiden.
Hun ble tatt ut i 18-mannstroppen til Tomas Ryde foran Håndball-VM 2019 i Japan.
Marcialonga 2017
Marcialonga 2017 var den 44. utgaven av langrennsløpet Marcialonga i Italia. Rennet ble arrangert 29. januar 2017, og var det sjette rennet i langløpserien Ski Classics 2016/17.
Rennet var kortet ned fra 70 km til 57 km grunnet snømangel. På herresiden vant Tord Asle Gjerdalen for tredje år på rad, og på kvinnesiden vant Kateřina Smutná for andre gang, hun vant også i 2015.
EM i troppsgymnastikk 2012
Europamesterskapet i troppsgymnastikk 2012 ble arrangert 17. - 20. oktober 2012, i NRGi Arena i Aarhus i Danmark. Dette mesterskapet er for landslag, ikke for klubblag.
Konkurranseformen var TeamGym, slik at det konkurreres sammenlagt i frittstående, tumbling og trampett.
Lorena Salvatini Spoladore
Lorena Salvatini Spoladore (født 19. desember 1995 i Maringá) er en brasiliansk funksjonshemmet friidrettsutøver, som konkurrerer i klassen T11/F11. Dette er en klasse for blinde og svaksynte.
Hun representerer klubben Instituto Athlon, og trenes av Amaury Verissimo. Som ledsager har hun Renato Benhur.
Bakgrunn
Salvatini er født med glaukom (grønn stær), og ble helt blind da hun var 6 år gammel. Hun begynte med friidrett i 2007, og debuterte internasjonalt under Para-VM 2013.
Idrettskarriere
Hun deltok i Para-VM i friidrett 2013, og vant der lengdehopp i klassen T11. Under Para-VM i friidrett 2015 fikk hun sølv i lengdehopp, bak Silvania Costa de Oliveira. Under Paralympiske sommerleker 2016 i Brasil fikk hun to medaljer; Brasil fikk sølv på 4 x 100 meter stafett, med Salvatini på laget, og individuelt kom hun på tredjeplass i lengdehopp.
Hun deltok i Parapanamerikanske leker 2019, og fikk der bronse på 100 og 200 meter, bak Jerusa Geber dos Santos og Thalita Simplicio.
Ephyriades
Ephyriades er en gruppe (slekt) av sommerfugler som tilhører familien smygere (Hesperiidae).
Helias
Helias er en gruppe (slekt) av sommerfugler som tilhører familien smygere (Hesperiidae).
Ephyriades
Utseende
Små til middelsstore (vingespenn ca. 30 millimeter), brune smygere. Hannen har en påfallende, lys fold der det sitter duftskjell ved forkanten av forvingen. Forvingen kan ha noen små, hvite flekker, eller hele vingen kan være ensfarget. Ephyriades eugramma er lysere på farge og tydelig flekkete, og den bakre delen av bakvingen er lyseblå på undersiden. Larvene er grønne med brunlig hodekapsel.
Helias
Utseende
Middelsstore, brunspraglete smygere med litt uregelmessig formede vinger. I likhet med mange andre Erynnini bøyer de den ytre delen av forvingene ned når de sitter med åpne vinger, og vingene har en fløyelsaktig glans. Hos denne slektene har vingene nokså tydelige, lysere og mørkere tverrbånd.
Levevis
Larvene lever på busker i slekten Stigmaphyllon (Malpighiaceae).
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør- og Mellom-Amerika.
Ephyriades
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom-Amerika og Karibia, inkludert Florida.
Helias
Systematisk inndeling
Inndelingen følger Brower & Warren (2007).
Ephyriades
Systematisk inndeling
Inndelingen følger Brower & Warren (2007).
Jan Olav Johannessen
Jan Olav Johannessen (født 13. november 1951 ) er en norsk professor i psykiatri og sjefslege ved Psykiatrisk divisjon, Stavanger universitetssjukehus.
Han har tidligere vært leder i Norsk psykiatrisk forening og president i ISPS. I 2013 fikk Jan Olav Johannessen sammen med TIPS-gruppen Helse Vest sin kvalitetspris for 2013. Han har skrevet flere bøker om psykiatri.
John Inge Svendsen
John Inge Svendsen (født 1956) er en norsk geolog og arkeolog.
Han mottok dr.scient. fra Universitetet i Bergen i 1990 på en avhandling om landskapsutvikling og brehistorie på Svalbard, og strandlinjeforskyvninger på Nordvestlandet. Svendsen fortsatte på samme sted, ved Senter for miljø- og ressursstudier, i et prosjekt han ledet med EF-forskere om Storeggaraset for 7,000 år siden. I en tiårsperiode fra 1994 var han leder for prosjektet Paleo Environment and Climate of the Russian Arctic (PECHORA) der han sammen med russiske forskere, blant andre Pavel Pavlov fra Komi-avdelingen ved Det Russiske Vitenskapsakademi, påviste en 22,000 år gammel bosetning på stedet Mamontovaya Kurya, i Usa, Pymva Shor, nordlige Ural, 200 km nord for polarsirkelen. De fant blant annet Neandertalerens huggmerker på en 42,000 år gammel mammut-tann og ga den til Bergens museum. Sammen med Jan Mangerud, også fra Bergen, studerte han samtidig hvordan store isbreer som Barentshavet og Karahavet, også demmet opp de russiske elver og laget en innsjø to ganger så stor som Det kaspiske hav. Fra 2005 til 2010 ledet han IPY-prosjektet Ice Age development and Human Settlement in northern Eurasia (ICEHUS) I og II som skulle kartlegge den russiske klimahistorien.
I 2011 ble det meldt at Svendsen og Mangerud ved elven Petsjora fant noe enda eldre, fra 33,000 år tilbake. I 2007 mottok han en Nansenpris. Han er i dag (2012) professor ved Institutt for geovitenskap (UiB), gruppen for kvartærgeologi og paleoklima, samt tilknyttet Bjerknessenteret. I 2013 ble han valgt inn i Det Norske Videnskaps-Akademi i gruppe for geofag
Abacophrastus
Abacophrastus er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) Pterostichinae i familiegruppen løpebiller.
Utseende
Middelsstore, avlange, blankt svarte løpebiller. Pronotum er avrundet firkantet med skarpe lengdefurer på hver side ved roten og en skarp midtfure. Dekkvingene er rundede med fine punktstriper.
Utbredelse
Slekten er endemisk for Ny-Caledonia.
Sandro Bellucci
Sandro Bellucci (født 21. februar 1955) er en italiensk tidligere friidrettsutøver som spesialiserte seg i kappgang.
Han representerte landet sitt under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, der han tok bronse på 50 kilometer kappgang.
Grand Prix Hassan II 2019
Grand Prix Hassan II 2019 var en tennisturnering, og del av ATP-touren 2019 som fant sted i Marrakech i Marokko fra 8. til 14. april 2019.
Det ble konkurrert i singel og dobbel for menn på grus.
Edin Terzić
Edin Terzić (født 30. oktober 1982) er en tysk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er hovedtrener for Borussia Dortmund.
Jean-Michel Boris
Jean-Michel Boris., opprinnelig Jean-Michel Possicelsky (født 14. februar 1933 i Bordeaux i Frankrike, død 6. november 2020 i Paris), var en fransk kunstnerisk direktør. Han var generaldirektør for konserthallen Olympia i Paris fra 1979 til 2001.
Boris var nevø til Bruno Coquatrix. Han flyttet fra Bordeaux til Paris da han var 21 år for å studere medisin, men hans onkel fikk ham fra det, og tibød ham arbeide på Olympia. Han begynte der den 5. november 1954 som maskinist, og lærte seg senere å arbeide som elektriker, prosjektørtist, lyddesigner, manager og programarbeider. Han ble kunsterisk leder for Olympia i 1959, meddirektør i 1970, og generaldirektør i 1979 etter at Coquatrix dødes. Boris virket i alt i 47 år ved Olympia.
Boris døde 6. november 2020 i Paris av covid-19, i en alder av 87 år.
Luca Cordero di Montezemolo
Luca Cordero di Montezemolo (født 31. august 1947 i Bologna) er en italiensk forretningsmann og styreformann for sportsbilprodusenten Ferrari. Han var også styreformann for Fiat fra 2004 til 2010 og president for arbeidsgiverforeningen Confindustria fra 2004 til 2008. Han stammer fra en aristokratisk familie fra den italienske regionen Piemonte.
Karriere
Han begynte sin karriere i FIAT, hvor han i 1973 ble flyttet til Ferrari som assistent for Enzo Ferrari. I 1974 ble han sjef for Scuderia Ferrari, og i 1975 ble Montezemolo forfremmet til sjef for alle FIATs aktiviteter innen motorsport. I 1977 ble han medlem av FIATs toppledelse.
I løpet av 1980-tallet innehadde Montezemolo flere stillinger innen FIAT-konsernet, blant annet som sjef for drikkevareselskapet Cinzano og direktør for forlaget Itedi. I 1985 ble han leder for organisasjonskomiteen for VM i fotball 1990.
I november 1991 ble Montezemolo utnevnt til toppsjef i Ferrari, som hadde slitt siden Enzo Ferraris død. Montezemolo gjorde det til sitt personlige mål å vinne konstruktørmesterskapet i Formel 1 igjen. Han gjorde raskt forandringer i teamet, og ansatte Niki Lauda som konsulent og forfremmet Claudio Lombardi til teamsjef. I løpet av 1990-tallet snudde han Ferraris sportsbilforretninger fra underskudd til solide overskudd. Han var også sjef for Maserati da Ferrari kjøpte merket i 1997, fram til 2005.
Under Montezemolo og Jean Todt vant Ferraris Formel 1-team førermesterskapet i -sesongen, for første gang siden. Året før, i, vant de konstruktørmesterskapet for første gang siden.
27. mai 2004 ble Montezemolo leder for den italienske arbeidsgiverorganisasjonen Confindustria. Noen dager senere, etter dødsfallet til Umberto Agnelli den 28. mai, ble han valgt til styreformann i FIAT, Ferraris morselskap.
Montezemolo ble innblandet i kontroversene etter USAs Grand Prix 2005, da han fordømte FIAs krav om at et enkelt sett med dekk skulle vare hele løpet, om la dermed ansvaret for omstendighetene som førte til det katastrofale løpet på den nye regelen i stedet for på Michelin, som Ferrari tidligere hadde hatt forretningsforbindelser med. Montezemolo har ofte blitt sagt å være interessert i en karriere i italiensk politikk, mest nylig som statsminister, men han har alltid benektet ryktene.
29. juli 2008 grunnla Montezemolo Formula One Teams Association (FOTA), som han var leder for fra 2008 til 2010, da han ble erstattet av McLarens teamsjef Martin Whitmarsh.
I april 2010 gikk Montezemolo av som styreformann i Fiat og ble erstattet av John Elkann.
Lê Tú Chinh
Lê Tú Chinh (født 4. juli 1997 i Ho Chi Minh-byen) er en vietnamesisk friidrettsutøver som hovedsakelig konkurrerer i sprintløp. Hun vant 100 meter under Sørøstasiatiske leker 2019, og vant 100 og 200 meter under Sørøstasiatiske leker 2017.
2014
Lê deltok i Sørøstasiamesterskapet i friidrett for ungdom 2014, og fikk der bronse på 200 meter. Under det vietnamesiske juniormesterskapet i friidrett fikk hun sølv på 100 og 200 meter.
2015
Hun deltok i juniorasiamesterskapet i friidrett 2015, og ble der slått ut i forsøksheatet på 100 meter, der hun løp på 12,61 sekunder. I oktober deltok hun i vietnamesisk mesterskap i friidrett, og fikk der bronse på 100 og 200 meter. Hun deltok i ASEAN School Games, og vant der 100 og 200 meter, og Vietnam fikk også bronse på 4 x 100 meter stafett.
2016
I juni 2016 deltok hun i Juniorasiamesterskapet i friidrett 2016 i Vietnam, og vant der 200 meter med ny personlig rekord på 23,94 sekunder. Hun kom på fjerdeplass på 100 meter, og Vietnam kom også på fjerdeplass på 4 x 100 meter stafett. Hun forbedret sine personlige rekorder på 100 meter og 200 meter i juli, til hhv. 11,80 og 23,89 sekunder.
2018
Chinh deltok i Asialekene 2018 i Indonesia, og ble der slått ut i semifinalen på 100 og 200 meter, og Vietnam kom på sjuendeplass på 4 x 100 meter stafett. Hun vant 100 og 200 meter under National Games i Hanoi i november, og fikk også gull på 4 x 100 meter stafett.
2019
Hun deltok i Asiamesterskapet i friidrett 2019, og ble der slått ut i semifinalen på 100 meter med 10. beste tid. På 200 meter fikk hun 13. beste tid i forsøksheatene, og var ikke blant de åtte som løp i finalen. I september deltok hun i det vietnamesiske mesterskapet i friidrett, og fikk fire gull - på 100 meter, 200 meter, 4 x 100 meter stafett og 4 x 200 meter stafett. Hun deltok i Sørøstasiatiske leker 2019, og vant der 100 meter. På 200 meter fikk hun sølv, bak Kristina Knott fra Filippinene, og hun fikk i tillegg bronse på 4 x 100 meter stafett.
Siw Castberg Haller
Siw Castberg Haller (født 19. januar 1968) er en norsk tidligere vannskiutøver fra Drammen som representerte Kvelde Vannskiklubb. Hun er nå bosatt i Singapore.
Hun vant 9 NM-gull i perioden 1994–1998. Hun vant kongepokalen i 1998. Hun var den første kvinne som vant kongepokalen i vannski.
Lars Olsen
Lars Olsen (født 13. mars 1826 i «Vesterfjellene», Vefsn, død 8. januar 1892 ved å drukne på Røssvatnet) var en sørsamisk «finneskolelærer» i Vefsn, senere lærer i Hattfjelldal. Hans beretning fra 1885 med egne minner om hvordan runebomme ble brukt omkring 1836, er en av svært få førstehåndberetninger om bruk av runebomme. Den ble utgitt på tysk av Just Qvigstad i 1888, og er senere gjenutgitt på norsk i 1997, 2002 og 2010.
Lars Olsen var sønn av Ole Jonsen Vesterfjell og brorsønn av Nils Jonsen Vesterfjell, kjent som Njaarke-Næjla. Det var onkelen Næjla som eide Bindalstromma som Lars observerte i bruk. Lars, som fikk tilnavnet «Skul-Lars-Olso», tok lærerutdanning ved Tromsø Seminar i 1853, og arbeidet først i Vefsn og deretter fra 1859 i Hattfjelldal.
Olsens beretning viser runebomma brukt til spådomskunst: «hvor er det heldigst for meg å føre reinflokken min denne vinteren». Olsen nevner også at barna kunne bruke runebomma i imitasjonslek.
Trachelobrachys
Trachelobrachys er en slekt av små borebiller.
Utseende
En liten, tettbygd, mørk borebille med kamformede antenner og brungule dekkvinger. Oversiden er tett og fint punktert, matt. Hodet er bredt rundet, fasettøynene ganske små. Antennene (i alle fall hos hannen) er kraftig kamformede med lange lameller på hver ledd, brune på farge. Pronotum er avrundet trapesformet med en fin midtfure. Dekkvingene er blekt brungule med mørke "skuldre", spriker litt bak og dekker ikke bakkroppsspissen.
Levevis
Larvene utvikler seg i død ved.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Russland (Astrakhan) og Ukraina.
Niptus
Niptus er en slekt av tyvbiller og borebiller. Tidligere ble de regnet som en egen familie (Ptinidae). Disse billene kan treffes utendørs for eksempel i gamle fuglereir, men de er mest vanlig inne i hus der de spiser ulike slags lagrede varer. De kan gjøre noe skade, særlig dersom de kommer i kjøkkenskap og lignende. Disse artene stammer gjerne fra varme områder, men er i dag spredt over store deler av jorden.
Utseende
Små biller, halvblanke, kroppen mer eller mindre kledt av skjell, kan ha en litt gyllen farge. Fargene er varierer fra gyllen gul til mørkere rødbrun. Den bakre delen av kroppen er rund, som gjør at billen blir noe edderkopplignende.
Ulikt de fleste andre tyvbiller og borebiller er antennene lange og perlekjede-formede. Brystskjoldet er mye smalere enn dekkvingene, som har tydelige skuldre. Beina virker ofte litt lange og derfor kan tyvbiller ligne på små edderkopper.
Det er ofte stor forskjell på kjønnene, hunnene er større og rundere enn hannene, og har kortere antenner.
Levevis
Tyvbillene kan spise mange ulike matvarer, også tekstiler, men blir sjelden så tallrike at de gjør stor skade. Disse billene trives best i et fuktig miljø og treffes derfor oftere i fjøs og lagerbygninger enn i bolighus.
Messingtyvbillen (Niptus hololeucus) kan gjøre skade innendørs, men er mindre vanlig enn Ptinus-artene.
Systematisk inndeling
Navnet er et anagram av Ptinus.
Roger Ducos
Pierre Roger Ducos (født 24. juli 1747 i Montfort-en-Chalosse i Aquitaine i Frankrike, død 16. mars 1816 i Ulm) var en fransk politiker, bror til Nicolas Ducos.
Liv og virke
Ducos var opprinnelig advokat i Dax, og senere dommer der. År 1792 ble han valgt som representant for departementet Landes inn i konventet, der han inntok en ubestemt mellomstilling. Først under direktoriet ble han en forgrunnsfigur. Allerede i 1795 ble Ducos medlem i de gamles råd, og etter tribunatets statskupp i 1799 ble han medlem av direktoriet. Han sluttet her tro opp ved sin embedsbroder Emmanuel Joseph Sieyès' side och deltok sammen med ham i Napoleon Bonapartes kupp samme år.
Etter kuppet ble han utnevnt til provisorisk konsul, og fulge nå Bonaparte. Ved ikrafttredelsen av konstitusjonen av år VIII ble Ducos umiddelbart medlem av senatet og dets visepresident. I 1808 ble han greve, og 1815 under de hundre dagene pair. Han ble landsforvist i 1816, etter at han i konventet hadde stemt for Ludvig XVIs henrettelse. Han døde i Ulm.
François de Barthélemy
De Barthélemy hadde i tiden før revolusjonen flere diplomatiske oppdrag, blant annet i Sverige. Etter revolusjonen forble de Barthélemy i tjeneste, og førte som Frankrikes sendebud i Sveits de betydningsfulle fredsforhandlingene i Basel i 1795. Av den konservative majoriteten i representasjonen ble de Barthélemy innvalgt i direktoriet i 1797, men ble avsatt samme år etter 18. fructidor-kuppet og ble deportert.
Han klarte å rømme, ble hjemkalt av Napoleon I og benyttet i flere viktige verv og fungerte som ordførende i senatet, da dette i 1814 besluttet å avsette keiseren. Også under restaurasjonen gjorde han seg bemerket og hadde sete i pairenes kammer.
Thea Caroline Granhus
Thea Caroline Granhus (født 20. august 1995) er en norsk vannskiutøver som representerer Ullensaker Vannskiklubb.
Raffaello Ducceschi
Raffaello Ducceschi (født 25. februar 1962) er en italiensk tidligere friidrettsutøver som spesialiserte seg i kappgang.
Han representerte landet sitt under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, der han ble nummer 5 på 50 kilometer kappgang.
Yo, min venn er et spøkelse
Yo, min venn er et spøkelse (originaltittel: Dude, That's My Ghost, Mon pote le fantôme) er en fransk animasjonsserie, først sendt på britisk og fransk Disney XD i 2013.
Anders Foss (vannski)
Han vant NM-gull i slalåm og kongepokalen i 2017.
Carl Schueler
Han representerte landet sitt under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, der han ble nummer 6 på 50 kilometer kappgang.
Yo, min venn er et spøkelse
I Norge blir serien sendt på Disney Channel og Disney XD.
Anders Foss (vannski)
Foss vokste opp på Lillehammer. Første gymnasåret tok han ved Ecole Active Bilingue i Paris. Etter å ha fullført videregående på Lillehammer Gymnas begynte han på befalskolen for militærpolitiet. Han tjenestegjorde som sersjant på Sessvollmoen.
Yo, min venn er et spøkelse
Handling
For Spencer Wright, en 14 år gammel spirende filmskaper, er å flytte til Beverly Heights det ultimate eventyret. Men, som den nye gutten ved en skole hvor de fleste andre studentene kommer fra velstående familier i Hollywood, er Spencer en outsider som får problemer med å finne seg nye venner.
Anders Foss (vannski)
Etter befalsskolen begynte han på jusstudier hvor han tok sin spesialisering innen EU-rett ved Universitetet i Aix-en-Provence i Frankrike. Senere tok Foss master i rettsvitenskap ved Universitetet i Oslo. Han har drevet egen advokatpraksis siden 2009 med spesialkompetanse på yrkesskader, trafikkskader og pasientskader.
Yo, min venn er et spøkelse
Handling
Å finne seg selv midt i all den overflødige livsstilen og stjerne-statusen er skremmende. Samtidig opplever Spencer å se spøkelset til pop-stjernen Billy Joe Cobra.
Anders Foss (vannski)
Han har vært en aktiv vannskikjører siden 1998 og har hatt flere gode plasseringer. I 2010 var han den eneste norske løperen som klarte å kvalifisere seg til Europamesterskapet hvor han kjørte inn til en 21.-plass.
I 2005 deltok han i reality-TV-serien Big Brother.
Norsk filmhistorie
Filmens første år, i Norge
6. april 1896 hadde Christianias Cirkus Variete noe helt nytt på programmet. De hadde besøk av Max Skladanowsky som skulle vise folket levende bilder/filmbilder med sitt bioskop. Dette ble første offentlige filmvisning i Norge.
Lorena Ostase
Lorena Gabriela Ostase (født 25. juli 1997 i Vaslui) er en rumensk håndballspiller, som spiller for den rumenske klubben og det rumenske kvinnelandslaget.
Hun ble tatt ut i 18-mannstroppen til Tomas Ryde foran Håndball-VM 2019 i Japan.
Norsk filmhistorie
Filmens første år, i Norge
Den første norske filmsuksessen var filmen som viste Kongens ankomst til Norge i 1905. Filmene som fulgte var av samme sjanger, såkalte aktualitetsfilmer om de aller største norske personlighetene eller også hendelser som f.eks. Bjørnsons begravelse, og kongeparets kroningsferd. Filmene var enkle og observerende. I 1911 kommer filmen Under forvandlingens lov. Denne blir stående som eksempelet på tidlig norsk spillefilm. Filmen var ikke så aller verst, men den kunne ikke hevde seg på noe vis mot andre lands filmer som Danmark, Frankrike og Amerika. Man var opptatt av å lage film som skulle passe det internasjonale publikum fremfor det nasjonale, noe som skulle prege årene frem mot 1920-tallet og det Nasjonale gjennombruddet. Med filmens inntog i Norge kommer også debattene rundt det nye mediet. Vi fikk en landsomfattende kampanje mot filmen, som endte i en sensurordning under statens filmkontroll og at vi fikk vår første kinolov, kinoloven 1913. Kort fortalt gikk kinoloven ut på at man skulle kommunalisere kinoene. Kommunene skulle ha drift av sine egne kinoer i kommunene. Dette skulle vise seg å bli veldig avgjørende for Norsk Films utvikling videre. Pengene som filmene tjente inn gikk til kommunen, og ikke videre til produksjon, dermed var det vanskelig å ha penger til å lage de riktige gode filmene. Men til tross for dystre tider, løftet noen blikket, og så potensialet i den norske naturen, noe som skulle føre til en periode med flere norske suksessfilmer.
Filmgjennombruddet på 1920-tallet
I 1917 organiserte de kommunale kinoene seg i Kommunale Kinomatografers Landsforbund, og to år senere opprettet de Kommunernes Filmcentral A/S. Kommunernes Filmcentral A/S var et import- og utleiebyrå og finansierte 6 norske spillefilmer på 1920-tallet.
På 1920-tallet var bygdefilmen stor, og den dominerende sjangeren innen norsk og skandinavisk film. Sommeren 1920 var tre store filminnspillinger i gang i Norge, Rasmus Breistein spilte inn Fante-Anne, Gustav Adolf Olsen laget Kaksen på Øverland og den danske filmregissøren Carl Theodor Dreyer laget Prästänkan, som var en svensk filmproduksjon. Svenskene hadde siden 1910-tallet laget slike bygdefilmer basert på bygdelivet og det særpregede nordiske landskapet. Svenskene var også tidlig ute med å sikre seg rettighetene til kjent norsk litteratur av blant annet Henrik Ibsen. I 1916 filmatiserte Victor Sjöström Terje Vigen, og i 1919 ble Synnøve Solbakken og Et farlig frieri filmatisert, begge svenske produksjoner av kjente verker av Bjørnstjerne Bjørnson. Disse svenske filmene inspirerte de norske filmskaperne på 1920 og 1930-tallet og satt i gang en bølge av norske bonderomantiske filmer. Det ble laget 28 norske spillefilmer dette tiåret.
Fante-Anne var dog noe kritisk til bygdesamfunnets klasseskiller og strenge holdninger. Urolige fanter og tatere settes opp mot rotfaste bønder. I senere filmer utover 1920-tallet rettes fokuset mot en mer romantiserende forsoning av landsbygda, hvor klasseskiller og økonomiske grenser til slutt ikke har noen betydning. Den negative klassifiseringen og diskrimineringen fra landsbygda går over til en mer romantiserende bonderomantikk som minner veldig om eventyr hvor fattiggutten til slutt vinner rikmannens datter.
Natur- og reisefilmen ble viktig i norsk film. Disse filmene ble ansett som gode eksportartikler og var også populære blant det hjemlige publikum. Roald Amundsen laget allerede i 1911 en dokumentar om sin store sydpolsekspedisjon. Eksotiske reisefilmer var også populære og blant annet ekspedisjonsfilmene In Borneo – The land of the headhunters av Carl Lumholtz fra 1920 og Blandt Syd-Amerikas urskovsindianere av Ottar Gladtvet fra 1922 slo godt an hos publikum. På 1920-tallet ble de såkalte Norgesfilmene laget, som var skildringer av norsk natur, reisefilmer og eksponering av det norske landskapet og fungerte som både reklame potensielle turister i utlandet, og som underholdning og opplysningsfilmer for de hjemme. Noen av de mest kjente filmene er: Norge – En skildring i seks akter'' fra 1923, Norgesfilmen av Tancred Ibsen fra 1927 og Selvigs Norgesfilm av Lyder Selvig fra 1929
I 1928 ble den første norske samproduksjonen med et annet land laget, Bergensbanen plyndret i natt av Uwe Jens Krafft hadde tysk regissør og norsk risikokapital samt norske skuespillere. Storsatsningen var et forsøk på å utfordre den store amerikanske bølgen av filmer som strømmet til Norge og Europa på den tiden.
Norsk films gullalder
1930-tallet skulle by på både nye filmtemaer samt lydfilmens inntog. Den første helnorske lydfilmen regnes å være Den store barnedåpen fra 1931 av Tancred Ibsen, den ble innspilt i Norge, med norske skuespillere og basert på Oskar Braaten skuespill. Det er Tancred Ibsens debutspillefilm. Det var også laget tidligere forsøk på lydfilmer i Norge, som Den første norske lydfilm høsten 1929 og den dansk-norske samproduksjonen Eskimo fra 1930. Men Den store barnedåpen regnes som den første ordentlige norske lydfilmen.
12. mars 1932 ble Norsk Film A/S dannet av det formål å finansiere norsk filmproduksjon. I 1934 ble filmatelieet på Jar bygget.
De bonderomantiske filmene fra 1920-tallet ble også med inn i det nye tiåret og filmer som Fant fra 1937 av Tancred Ibsen, ble en stor publikumssuksess og gjorde Alfred Maurstad til en norsk filmstjerne. Maurstad og Ibsen skulle samarbeide mye de senere årene og laget blant annet filmene Gjest Baardsen (1939) og Tørres Snørtevold (1940).
1936 ble et merkeår for norsk film og var det året Norsk Film A/S finansierte sin egen produksjon av filmen To levende og en død. Det ble også laget flere typer filmer som tok for seg problematikk for alenemødre i storbyen, utroskap og krim. Temaene var seriøse og alvorlige, men mange av filmene hadde også en munter og lystig vinkling på det hele. I tillegg til Tancred Ibsen, gjorde også Rasmus Breistein og Leif Sinding seg bemerket dette tiåret. Sinding gjorde stor suksess med sin filmatisering av Gabriel Scotts roman De vergeløse (1939), mens evigunge Breistein regisserte Ungen (1938), også en roman av Oskar Braaten.
Den norske arbeiderfilmen oppstod på 1930-tallet, og var blant annet spillefilmer som tok for seg de harde kårene til de norske arbeiderne og frontet de politiske standpunktene deres. Filmen var nå å regne som et seriøst medium og ble tatt på alvor, derfor var det gunstig å lage slike filmer for å fronte sine meninger og syn på samfunnet. I 1928 laget Arbeiderpartiet sin første valgfilm, de hadde hentet inspirasjon fra Sovjetunionens arbeiderfilmer fra tidlig 1920-tallet.
Norsk film under okkupasjonen og etterkrigstiden
Den tyske okkupasjonsmakten opprettet raskt et Reichkommissariat i Norge. Reichkommissariat skulle holde oppsikt med forvaltningen og hadde en avdeling som kontrollerte kulturliv og sto for folkeopplysning og propaganda. De lettet etter en norsk filmmann og falt tilslutt på Leif Sinding. Han skulle lede det norske filmlivet i nasjonalsosialistisk ånd. Januar 1941 ble Sinding direktør for nyopprettede Statens Filmdirektorat, som var en del av Kultur- og folkeopplysningsdepartementet.
De vanskelige årene under okkupasjonen ble sterkt preget av en norsk filmproduksjon som mer enn på lenge fjernet seg fra aktuelle problemer og forsøk på å nærme seg virkeligheten. Mange av filmene utspilte seg i sin samtid men gjenspeilte ikke virkeligheten. Tancred Ibsen måtte endre slutten av sin film Tørres Snørtevold, etter pålegg fra Reichskommissariat. Det var første okkupasjonsår, og tyske myndigheter sensurerte allerede på manusstadiet.
Leif Sinding flyttet i 1941 all spillefilmproduksjon til de private produksjonsselskapene. Filmdirektoratet reduserte også antallet produksjonsselskaper. Selskaper som ikke ønsket å produsere film, skulle heller ikke få inntekter av utleie. Filmdirektoratet kontrollerte også importen av utenlandske filmer, med unntak for tyske filmer som var garantert visning i Norge. Den 30. april 1941 ble en ”Forordning om kinematografbilder” vedtatt. Dette ga Statens Filmdirektorat full kontroll over kinodrift, distribusjon og produksjon.
Leptonetron
Leptonetron er en slekt av treborende biller som bare omfatter én kjent art.
Norsk filmhistorie
Norsk film under okkupasjonen og etterkrigstiden
I 1941 ble Norsk Film A/S preget av store forandringer. All spillefilmproduksjon ble fra da av overført til de private produksjonsselskapene, og Norsk Film måtte under resten av okkupasjonstida produsere korte ukerevyer, kulturfilmer og andre propagandafilmer for okkupasjonsmakten. En ukerevy varte i ti minutter og bestod av opptak fra forskjellige evenementer omkring i landet.
Leptonetron
Utseende
Ganske store, lange og slanke, sylindriske, brunlige biller. Dekkvingene er sterkt reduserte til små skjell som slett ikke dekker flygevingene eller den sylindriske bakkroppen. Antennene er forholdsvis korte og noe kjegleformede. Slekten kan kjennes på at begge kjønn har 12-leddete antenner, på at pronotum er langt og smalt og beina svært lange og tynne, føttene på bakbeina lenger enn leggene.
Norsk filmhistorie
Norsk film under okkupasjonen og etterkrigstiden
Under okkupasjonen var det et sterkt ønske fra NS-hold om å endre den norske filmbransjen radikalt. Den politiske kontrollen ble skjerpet, og Norge fikk det første forsøket på en sterk statlig styring av filmpolitikken. Med nye finansieringsmuligheter og et økonomisk overskudd skulle det føres penger inn i filmproduksjonen og byggingen av nytt filmatelier. Store deler av disse midlene stod ubrukt da okkupasjonen var over, og dette dannet grunnlaget for etterkrigstidens statlige engasjement i norske filmproduksjon.
Fra høsten 1943 sank interessen for norske filmer betraktelig, og i de siste krigsmånedene i 1945 hadde ingen norske spillefilmer premiere. De norske ukerevyene fortsatte likevel å komme på kino, og det var nyhetsfilmene som skulle prege den norske filmproduksjonen de første månedene etter frigjøringen. Disse nyhetsfilmene ble vist på kinoer over store deler av landet fram til 1963 da interessen i disse filmene hadde minsket blant annet på grunn av fjernsynet. De norske ukerevyene ble populært kalt Filmavisen, og grunnlaget for produksjon av disse var lagt allerede under okkupasjonen. Filmavisen var viktig for å skape et samhold og et felles mål for nordmenn under en vanskelig gjenoppbyggingstid. Filmene hadde en optimistisk tone angående framtiden og skildret ofte hvor viktig det var å delta i gjennoppbyggingen av landet.
Leptonetron
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Eksterne lenker
Ubestemt, trolig slekten Atractocerus:
Norsk filmhistorie
Norsk film under okkupasjonen og etterkrigstiden
Men etterkrigsfilmene handlet ikke bare om motstandsarbeid og krigen. Tancred Ibsen mente at det Norge trengte var en "crazy-komedie" etter krigens tunge år. Denne sjangeren slo imidlertid ikke an hos publikum. Norge fikk også sin første kvinnelig regissør i Edith Carlmar, som debuterte med Døden er et kjærtegn (1949), et psykologisk drama som ble betegnet som ”Norges først film noir”. Gategutter (1949) av Arne Skouen handler om gatas lov og menneskets muligheter, og har tydelige trekk av italiensk neorealisme. Den helaftens dokumentarfilmen fikk en storhetstid etter krigen, med filmer som Kon-Tiki (1950), en hyllest til Thor Heyerdahls ekspedisjon med balsaflåte over Stillehavet tre år tidligere.
Med stortingsproposisjonen "Om ymse filmtiltak" i 1948 begynte staten å engasjere seg i norsk film. Kvalitet og kulturansvar var de fremste argumentene for det statlige engasjementet. Statens filmsentral var i virksomhet fra høsten 1948, med utleie av film til skoler og frivillige organisasjoner som hovedoppgave. I tillegg ga staten Norsk Film A/S økonomisk støtte ved å være aksjeeier. Filmavisen ble også overført til Norsk Film A/S.
50-tallet og Stønadsordninger
I 1950 la Kirke- og undervisningsdepartementet opp til en ordning der de skulle refundere alle ”normalkostnader” filmen hadde hatt. Denne ordningen fjernet i praksis den økonomiske risikoen produsenten hadde ved å lage film.
Effekten av ordningen var fort merkbar; mot tre-fire filmer pr. år tidligere var det sju premierer i 1951. Og folk gikk mer på kino. I 1945 gikk besøkskurven rett til værs og endte på 30 millioner solgte billetter i 1946, og i 1952 ble det solgt 34 millioner. Publikumsrekorden ble satt i 1956 med 35 millioner kinobesøk.
Men det fantes svakheter i stønadsordningen. Filmene kostet som regel mer å produsere enn det staten godkjente som ”maksimunsbeløp” for refusjon, og pengene kom sent. Snart ble kvalitet et spørsmål, ettersom man i teorien ville få dekket utgifter så lenge det var en film. Selkvinnen ble i 1953 slaktet av både publikum og kritikere som hevdet statsstøtte ville være ”skandale”.
Mens en ny ordning var under behandling ble det satt ny produksjonsrekord; hele 14 filmer kom seg til produksjon før ordningen kom i gang. Den nye stønadsordningen av 1955 konsentrerte seg rundt besøkstall. En publikumssuksess ville få mer støtte enn en dårligere besøkt, seriøs kunstnerisk og kvalitetsmessig verdifull film. Dette førte til at norsk regissører satset på det man kalte ”lystspill”, eller lette komedier. Produsent og regissør Øyvind Vennerød sa i et intervju i 1964; ”Lystspill er den eneste type film som garantert gir noe i kassa”.
Det var på 50- og 60-tallet de små, private produksjonsselskapene som førte an i antall filmer, delvis på grunn av konflikter og økonomiske kriser i Norsk Film A/S.
Allerede i 1950 var barnefilmen blitt fremhevet som kulturpolitisk viktig og fra 1955 var det mulig å søke om både forhåndsstøtte og billettstøtte. Ble ble mellom 1955 og 1965 laget 11 kinofilmer for barn i Norge. Det var i motsetting svært få seriøse tunge dramaer.
I 1963 ble stønadsordningen fra 1955 revidert og tråde i kraft året etter. Selv om den i større grad åpnet for produksjon av kunstnerisk, ambisiøs film, var det de lette komediene og lystspillene som dominerte sammen med et par sosiale dramaer som tok opp samfunnsproblemer.
Filmopprør og Kunstfilm
I 1963 ble Otto Carlmar ansatt som produksjonsdirektør i Norsk Film A/S. Mange filmarbeidere følte seg sveket over at filmens private forretningsmann nr. 1 skulle lede det statlig-kommunale selskapet. Carlmar startet en sparelinje som endte med at selskapets leder for kortfilmavdelingen ble sagt opp.
På andre halvdel av 60-tallet var sensurdiskusjonen i gang. Mange unge følte filmsensuren var problematisk og noen meter klipp i Ingmar Bergmans Tystnaden (1962) førte til dannelsen av organisasjonen ”Fri Film”. Filmklubber og filmskapere diskuterte dette i filmtidsskriftet ”Fant”.
Kortfilmene hadde sin storhetstid på kino i 50-årene. Fritaket for luksusskatt og de økonomiske mulighetene gjorde disse filmene attraktive for kinoeiere. Erik Borge søkte i 1961 og økt støtte til kortfilm men fikk avslag frem til tredje søknad. Dette bante vei for friere kunstfilmer i Norge. Da luksusskatten ble opphevet i 1969, forsvant kortfilmene fra kino og filmklubber ble deres nye forum.
På slutten av 60-tallet kom også modernismen til syne i norsk film. Spesielt gjennom Pål Løkkeberg og filmer som Liv (1967) og Exit (1970). I motsetning til komediene og dramaene fikk ikke publikum servert alt på sølvfat og man måtte selv fylle de hull som fantes.
Fjernsynet/Kinoen og 70-tallet
1970-tallet dreiet seg bort fra 60-tallets publikumsfilm over mot den mer individuelle og seriøse idé- og meningsfilmen. Men 70-tallet var også Olsenbandens tiår med 13 filmer på 14 år fra og med 1969.
1975 ble det store høydepunktet i norsk film etter fjernsynet. 3,9 millioner kinobesøk og nesten 21 prosent registrert på norske filmer. Mye av æren skal Olsenbandens siste bedrifter og Flåklypa Grand Prix ha.
I 1981 kunne Kirke- og undervisningsdepartementet slå fast at ”de etablerte produsentene” Norsk Film A/S, Teamfilm A/S og EMI Produksjon hadde stått for 75 av de 99 filmene som hadde hatt premiere i 70-årene. Det var kommet en viss stabilitet i produksjonsmiljøet.
Politisk kritikk og revolusjon kom for så vidt kun til syne gjennom dokumentarfilmen. Temaer som monopolkapitalisme, arbeidskonflikter, oljeeventyret og Vietnam var resultatet av den norsk-svenske duoen Sølve Skagen og Malte Wadman. I en mer anarkistisk tone finner vi filmene til Wam & Vennerød.
80-årenes dårlige kår
1980-årene startet ikke godt for norsk film. Besøkstallet var svært lavt. Hollywood dominerte med sine «blockbustere». Derfor ble det satt i gang tiltak for å få norsk filmproduksjon på bena igjen. Allerede i 1981 kunne man merke et større offentlig engasjement i filmen. Arbeiderpartiregjeringen tok filmen inn i den generelle satsingen på kultur. Det ble opprettet filmsentra både i nord og vest. 1981 var også året da landets kvinnelige regissører bemerket seg i det norske filmmiljøet. Anja Breien og Vibeke Løkkeberg sto for til sammen regi på 3 av 11 filmer produsert det året, og 2 utenom disse hadde kvinnelig manusforfatter.
Barnefilmen ble også viktig på 1980-tallet. I 1987 ble det opprettet en egen stilling som barnefilmkonsulent, og i 1988 økte billettstøtten for barnefilm fra 55% til dagens 100%. Etter hvert fikk Norge en jevn barnefilmproduksjon, som fikk et godt omdømme internasjonalt.
Regjeringsskiftet i 1981 førte til oppretting av et eget kulturdepartement med Lars Roar Langslet som statsråd. Filmmeldingen fra 1981 ble trukket tilbake, og vi fikk en ny filmmelding i 1983. Av den kom det frem at spillefilm fortsatt kom til å trenge støtte, men at kvalitet på filmene måtte appellere til et større publikum – og ved å gi mindre støtte ville kvaliteten stige. Filmgruppe 1 ble nedlagt og erstattet av et felles produksjonsfond for film og fjernsyn med 10 millioner kroner til disposisjon årlig.
I 1984 åpnet muligheten for kommandittselskapfinansiering (KS) for film. Det vil si at en privat investor kunne sette penger i et risikabelt prosjekt og få skatteutsettelse. Dette førte til mange produksjoner, og samtidig mange fiaskoer. Kun 3-4 år senere var det slutt på KS-finansiering. En av kommandittfilmene som ikke ble en fiasko derimot var filmen Orions belte. Denne ble en stor publikumssuksess og trakk mer enn 600.000 besøk.
Ettersom Hollywood var dominerende, hadde de norske filmskaperne fått nye forbilder. Det ble krav om bedre manus i norske filmer, og det ble arrangert kurs for å lære å skrive film. Dette førte til filmer med miks av Hollywoods klassiske fortellerform, og norske temaer. Dette ses for eksempel i Veiviseren (Gaup, 1987) der et eksotisk miljø blir skildret gjennom en Hollywood-klassisk fortellerform.
På midten av 80-tallet kom en del halvgode filmer, og den norske filmøkonomien lå fortsatt langt nede. Noe som så ut til å skulle endre seg på 90-tallet.
90-tallet, og film til folket
Staten skjerper nå sin holdning til bransjen, og nittitallet blir tiåret der kommunikasjon med publikum står høyt. Regjeringen ble opptatt av å skape en norsk filmkultur bestående av kvalitet og popularitet hos eget publikum. På grunn av dette fulgte en omorganisering av de statlige filminstitusjonene. Vi fikk nå en ordning som var tilnærmet lik den de hadde hatt i Danmark helt siden 1972. Filmens Hus ble nå sentrum for det meste av filmaktivitet i Norge. Der tilholdt nå Statens filmtilsyn, det norske filminstituttet (NFI, statens studiosenter for film og audiovisuelt produksjonsfond (AV-fondet), de Kommunale Kinematografers Landsforbund, og Norsk kino og filmfond. Oddvar Bull Tuhus ble ansatt som Norges første konsulent ved filminstituttet.