cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frans Widerberg
Bakgrunn og familie
Han var sønn av arkitektassistent Ingrid Christine Blom (1909–1983) fra Fredrikstad og murmester Nicolai Magnus Widerberg (1905–1960).
I 1960 giftet han seg med Aasa Brække (1939-2021), som også var elev ved Statens kunstakademi. Sammen fikk de sønnene Nicolaus Magnus Widerberg (født 1960) som er grafiker og billedhogger, og Thomas Widerberg (født 1964) som er fotograf og komponist.
Widerbergs kunstuttrykk
Han blandet ikke fargene med hvitt eller svart, men brukte dem som regel helt rene og klare. Han er kjent for å eksperimentere med fargenes egenkontrast for på den måten å skape en spennende dybde i sine bilder. Hester, ryttere og kropper som svever i et nesten drømmeaktig univers, er noe som går igjen i hans kunst.
Han malte ofte store formater, og en del av bildene viser hester og mennesker i det ytre rom. Livsbegjær er et viktig tema hos Widerberg. Bildene har ofte noe med lys å gjøre, og flere bilder viser også nordlys.
En mindre kjent side er at han i tillegg til sine mere karakteristiske og lettgjenkjennelige verker også laget landskapsmalerier i nærmest naturalistisk stil.
Liberty County (Florida)
Liberty County er et fylke i den amerikanske delstaten Florida.
37. serierunde i Premier League 2020/21
37. serierunde i Premier League 2020/21 startet tirsdag 18. mai og avsluttet onsdag 19. mai. .
Verds d’Andorra
Verds d'Andorra er et politisk parti i Andorra. Det har miljøprofil og tilhører venstresiden i andorransk politikk. Partiet ble grunnlagt i 2004. Det har stilt til valg til nasjonalforsamlingen gjentatte ganger. I valget 3. april 2011 fikk Verds d'Andorra 3,4 % av stemmene. Ved valget 1. mars 2015 stilte partiet lister sammen med Partit Socialdemòcrata, Iniciativa Ciutadana (IC) og andre. Koalisjonen fikk 23,5 % av stemmene og tre mandater.
Verds d'Andorra er siden 2010 medlem av Det europeiske grønne partiet.
Mohamed Ben Sheikh
Mohamed Ben Sheikh (født 7. september 1950) er en tunisisk volleyballspiller.
Han representerte Tunisia under Sommer-OL 1972 i München, hvor han ble nummer 12.
Brøndums Hotel
Brøndums Hotel ligger i Skagen i Nordjylland i Danmark. Det har røtter tilbake til 1840- årene, men er mest kjent fra 1880- årene, da mange kunstnere og kunstinteresserte fra hele Skandinavia tilbragte somrene der på grunn av de særegne lysforholdene i distriktet. Som gruppe kalles de i dag for Skagenmalerne.
Verten på denne tiden var Degn Brøndum, som senere satt i det første styret for Skagens Museum. Hans søstre var forøvrig kunstnerisk begavet og ble kjente malerinner.
Hotellet skjenket også store deler av sin hage til museumstomt. Der har vært flere branner, sist i 1959. Bygningen er derfor restaurert, men bare svakt modernisert. Mange rom har innlagt varmt og kaldt vann, men en må på gangen for toalettbesøk og bad.
I spisesaler og salonger kunne man før se på et 40-tall malerier som besøkende kunstnere har gitt som betaling for oppholdet. Disse er nå samlet i et eget rom på museet, som ligger vis-à-vis hotellet.
Brøndums Hotel ble fredet i 1986.
Felttoget i Sørvest-Afrika
Felttoget i Sørvest-Afrika fant sted under første verdenskrig. Styrker fra Sør-Afrika trengte inn i og erobret Tysk Sørvest-Afrika, dagens Namibia, som et ledd i den større konflikten mellom Tyskland og Storbritannia.
Opptakt
Da krigen brøt ut i Europa, var de sørafrikanske myndighetene oppmerksomme på hvilken fare den felles grensen på den tyske kolonien innebar. Statsminister Louis Botha informerte de britiske myndighetene at Sør-Afrika hadde til intensjon å forsvare seg selv, og Storbritannia anmodet Sør-Afrika om å invadere den tyske kolonien. Dette svarte Botha positivt til.
Sør-Afrika mobiliserte og bygde opp styrker langs grensen i september 1914. Rett etter dette okkuperte sørafrikanske styrker havnebyen Lüderitz.
Imidlertid hadde tyskerne en del sympati blant boerne, etter deres støtte i boerkrigen bare tolv år tidligere. Dette førte til Maritzopprøret, som tok oppmerksomheten til de sørafrikanske myndighetene og forsinket videre felttog mot den tynt forsvarte tyske kolonien.
Kamp
Men i mars 1915 invaderte de sørafrikanske styrkene, med 67,000 mann både sjøveien og til lands, for å okkupere den tyske kolonien. En landstyrke på 3,000 mann marsjerte i to uker 400 km gjennom Kalahari-ørkenen. Den sørafrikanske statsministeren Louis Botha hadde selv kommandoen over styrkene som tidlig okkuperte dyphavnen Walvis Bay og Swakopmund i nord. I invasjonen møtte okkupantene både landminer og forgiftede vannkilder, i tillegg til intens motstand en del steder. Hovedstaden Windhoek falt 20. mai. På dette tidspunktet hadde de sørafrikanske styrkene kontroll over det meste av landet, og de tyske styrkene ble etter hvert presset opp i det nordvestlige hjørnet av området. De ble slått i et slag ved byen Otavi 1. juli og overga seg ved Khorab 9. juli 1915.
Infinity (End of Green-album)
Infinity er debutalbumet til det tyske bandet End of Green. Albumet ble utgitt av Nuclear Blast i 1996 og senere remastered og utgitt av Silverdust Records i 2002.
Oruro (departement)
Oruro er et departement i Bolivia. Den har en befolkning på 494 587 (2012). Delstatshovedstaden er byen Oruro. Departementet ligger i høylandsområdet, vest i Bolivia. Gruvedrift etter blant annet bly og tinn er viktige næringsveier.
Provinser i departementet Oruro
Oruro er inndelt i 16 provinser (provincias):
Ungdoms-VM i fotball for menn 1987
Ungdoms-VM i fotball for menn 1987 ble arrangert i Chile i 1987.
Standpunkt (avis)
Standpunkt er en avis utgitt av Nei til EU.
Første nummer av Standpunkt kom i 1990, og opplaget på avisen steg i årene fram mot folkeavstemningen om EU i 1994. Siden har avisen hovedsakelig fungert som en medlemsavis for Nei til EU, men har også blitt spredt i store opplag i forbindelse med organisasjonens utadrettede kampanjer.
Per september 2021 er ordinært opplag for Standpunkt 21 000 eksemplarer. Avisen gis ut i magasinformat, vanligvis på 24 sider.
Redaktør for avisen er Sindre Humberset og ansvarlig redaktør er Nei til EUs leder Roy Pedersen (per 2021).
Unió Laurediana
Unió Laurediana (UL) er et konservativt politisk parti i Andorra. Det er basert i kommunen Sant Julià de Lòria og stiller der ved lokal- og riksvalg. Ved valget til nasjonalforsamlingen i 2011 vant UL de to mandatene fra valgkretsen Sant Julià de Lòria. Partiet har i parlamentet dannet parlamentarisk gruppe sammen med Demòcrates per Andorra, som vant valget i 2011 og dannet regjering. Ved valget 1. mars 2015 stilte Unió Laurediana liste sammen med Partit Liberal d'Andorra, med 27,7 % og åtte mandater som resultat.
Nullpluss
Nullpluss er en roman fra 1986 av den norske forfatteren Gert Nygårdshaug.
Sammendrag
Romanen handler om laserforskeren Tremor Harding fra den lille byen Lagendonk. Harding føler han har sugd til seg alt livet har å by på av opplevelser, kunnskap og erfaringer, og han mener han derfor ikke har noe å tape på å gjennomføre et til syvende og sist dødelig eksperiment - han skal spise opp seg selv.
Tremor Harding installerer seg i en bunker i sentrum av Lagendonk og benytter seg av sin kunnskap om lasere til å partere og fortære seg selv – bit for bit.
Andorra pel Canvi
Andorra pel Canvi (norsk: Andorra for endring) er et politisk sentrumsparti i Andorra. Det ble grunnlagt i 2008.
Aleksej Brusilov
Bakgrunn
Brusilov ble født i Tblisi av en russisk far og polsk mor. Han ble utdannet ved det keiserlige pasje-korpset i St. Petersburg og deltok senere i den russisk-tyrkiske krigen 1877-1878.
Karriere
I 1906 ble han utnevnt til general. Da første verdenskrig brøt ut var Brusilov 61 år og ble gitt kommandoen over den russiske åttende armé i Galicja, og senere fikk han kommandoen over de russiske styrkene som sto mot de østerriksk-ungarske styrkene i sørvest.
Han ledet den såkalte Brusilovoffensiven mot Sentralmaktene 4. juni til 20. september 1916, og denne er regnet som den største, men også den siste russiske militære seieren under første verdenskrig og et av de blodigste slagene i historien. Offensiven brakte de russiske styrkene helt fram til foten av Karpatene, og svekket den østerriksk-ungarske hæren sterkt.
Etter februarrevolusjonen ble Brusilov 4. juni 1917 utnevnt til øverstkommanderende for den russiske hæren, hvor han var øverstkommanderende for Kerenskijoffensiven, men måtte gå av allerede i august samme år etter politisk strid. Brusilov deltok ikke i innledningen av den russiske borgerkrigen, men i 1920 ble han av bolsjevikene satt til å være inspektør for kavaleriet i Den røde armé, men ble ikke satt i aktiv kamp.
Brusliov mislikte bolsjevikene, men så på dem som viktige brikker i gjenreisningen av Russland. Han kunne ha sympatisert med de hvite i borgerkrigen, men kunne ikke støtte dem da de gikk til angrep samtidig med at kampene i den polsk-sovjetiske krig brøt ut i 1919. Han var engasjert i disse kampene, men hadde ikke egen kommando i felt, senere som militær rådgiver samtidig som han fylte oppgaven som kavaleriinspektør, en jobb han hadde i de neste fire årene.
Da han døde i 1926 fikk han en storslått statsbegravelse på Novodevitsjijkirkegården i Moskva, hvor både høytstående bolsjeviker og representanter fra det gjenværende aristokratiet og det russisk ortodokse presteskapet deltok.
Kungliga Vitterhets Historie och Antikvitets Akademien
Kungliga Vitterhets Historie och Antikvitets Akademien (også bare kalt Kungliga Vitterhetsakademien, forkortet KVHAA) ble opprettet i 1753 av Lovisa Ulrika med navnet Kongliga Svenska Vitterhets-academien som en humanistisk motsetning til Kungliga Vetenskapsakademien som var etablert i 1739. Sitt nåværende navn fikk Vitterhetsakademien i 1786, da Gustav III gjenopprettet sin mors akademi, samtidig som han grunnla Svenska Akademien. Institusjonen har tilhold i Rettigska huset i Villagatan 3 i Stockholm.
KVHAAs formål er å «främja forskning och annan verksamhet inom humanistiska, religionsvetenskapliga, rättsvetenskapliga och samhällsvetenskapliga discipliner samt kulturmiljövård», framfor alt gjennom økonomisk støtte og gjennom en omfattende publiseringsvirksomhet. Blant KVHAAs skrifter finnes Fornvännen. KVHAAs ansvarsområde har utviklet seg til å omfatte hele det humanistiske virksomhetsfeltet i bred forstand, innbefattet religionsvitenskap, rettsvitenskap og samfunnsvitenskap samt kulturvern. På anmodning av den svenske regjeringen eller andre offentlige myndigheter, eller på eget initiativ, avgir KVHAA uttalelser i spørsmål som berører dets virksomhetsområder.
KVHAA eier og driver Stjärnsunds slott, Skånelaholms slott, samt Stensjö by i Småland og Borgs by på Öland.
Organisasjon
KVHAA har opp til 30 arbeidende representanter innen enten en historisk-antikvarisk klasse eller en filosofisk-filologisk, samt opp til ti æresrepresentanter. Svenske og utenlandske «korresponderende representanter» er ikke begrenset av antallet. Når en arbeidende representant fyller 70, velger man inn en ny, mens 70-åringen forblir i KVHAA som emeritus. Derfor har man over hundre medlemmer.
Priser
Diplom, priser, medaljer og utmerkelser utdeles vanligvis på KVHAAs høytidelige sammenkomst som finner sted hvert år den 20. mars. Akademien deler ut et antall priser, som Gad Rausings pris för framstående humanistisk forskargärning, Ann-Kersti og Carl-Hakon Swensons pris og Rettigska priset. Akademien deler også ut et antall medaljer som Akademiens Gustaf Adolfmedalj med kongens godkjenning, Akademiens fortjenestemedalje i gull, Akademiens jetong i gull, Antikvariska medaljen i sølv og Inskriftsmedaljen i sølv.
Widerberg
Widerberg er en norsk-svensk slekt som stammer fra Småland i Sverige. Slekten kan føres tilbake til Frantz Gustaf Widerberg (1740–1819), Bruksdirektør ved Mörtfors kopparverk i Småland. Hans sønn Nicolaus Magnus Widerberg (1777–1841), ble stamfar for den norske slekten.
Andre med etternavnet Widerberg
Blant disse er:
Madam Hopp
Minor Hogwarts teachers Hogwarts
Belém (andre betydninger)
Belém kan vise til:
Andorra under Vinter-OL 2002
Andorra under Vinter-OL 2002. Tre sportsutøvere, to menn og en kvinne fra Andorra deltok i alpint under Vinter-OL 2002 i Salt Lake City i USA. Andorra, som deltok for åttende gang i et vinter-OL, vant ikke noen medaljer. Beste plassering var en 24.-plass i damenes slalåm.
Anders Limpar
Anders Erik Limpar (født 24. september 1965 i Solna) er en svensk tidligere fotballspiller av ungarsk opphav som spilte for en rekke europeiske klubber i tillegg til. Han bemerket seg som en teknisk begavet offensiv midtbanespiller.
Klubbkarriere
Hans ungarske far Laszlo Limpar kom til Sverige som flyktning i 1956 som følge av oppstanden i Ungarn, og begynte spille fotball i Sverige for Stockholms-klubben Spårvägens IF. Anders fulgte i sin fars fotspor, og startet med barnefotball i samme klubb. Anders Limpar var under oppveksten også innom AIK før han som tenåring kom til IF Brommapojkarna, som er kjent for oppfostring av fotballtalenter. I 1981 debuterte han som seniorspiller, og påfølgende sesong etablerte han seg på seniornivå. Etter å ha spilt der i om lag seks år dro turen videre til Örgryte IS i 1986, som overraskende hadde vunnet Allsvenskan i 1985. I denne klubben imponerte han såpass at han tiltrakk seg oppmerksomhet fra flere europeiske klubber. På høsten 1986 trente han en uke med. På høsten i 1987 var han på prøvespill hos, men Örgrytes prisforlangende var mer enn hva Liverpool var beredt til å betale. Deretter fulgte prøvespill hos og , før han i 1988 ble kjøpt av den sveitsiske toppklubben Young Boys. Her ble han kun i én sesong før han i 1989 dro videre til den italienske klubben Cremonese.
Sommeren 1990 ble høydepunktet i Limpars karriere da han meldte overgang til den engelske klubben Arsenal FC, hvor han umiddelbart ble en favoritt blant klubbens tilhengere. Limpar scoret flere spektakulære mål, og var blant annet delaktig i at Arsenal vant den daværende 1. divisjon 1990-91 og både FA-cupen og ligacupen under 1992/1993-sesongen. Han ble i 1991 også tildelt Guldbollen som årets svenske fotballspiller. Ifølge daværende lagkamerat Pål Lydersen hadde Limpar «..to sesonger da han var fantastisk. Men da han ble satt i system, fungerte det ikke så greit for ham».
I mars 1994 gikk han videre til Everton FC for £1,6 millioner, hvor han i 1995 var med på å vinne FA-cupen for andre gang med sin målgivende pasning til Paul Rideout i finalen mot Manchester United FC. Etter 1995/1996-sesongen fikk han problemer med å komme inn på førstelaget. I juni 1996 var Limpar enig med om en overgang, men Everton godtok ikke budet fra den nyopprykkede franske klubben. Etter å ha spilt kun to seriekamper i begynnelsen av 1996/1997-sesongen, ble han i januar 1997 solgt videre til Birmingham City for £100 000. Denne overgangen ble ikke vellykket for Limpar. Han har selv beskrevet oppholdet i Birmingham som en katastrofe, og at han ønsket seg vekk bare én uke etter ankomst. Etter bare fire seriekamper ble Limpar midtveis i april enig med Birmingham om å avslutte kontrakten før dens utløp ved sesongslutt.
Etter syv år i engelsk fotball ønsket Limpar å fortsette karrieren i en annen liga. Han endte opp tilbake i hjembyen Stockholm for å spille for AIK på høsten i 1997. Gjensynet med klubben han hadde spilt aldersbestemt fotball for noen sesonger i barneårene, ble ingen umiddelbar suksess verken for ham eller klubben. Men etter å ha forlenget kontrakten ut påfølgende sesong, blomstret laget i 1998 med Limpar i en fri rolle på midtbanen. Mens Johan Mjällby og Krister Nordin gjorde grovarbeidet, tilførte Limpar kreativitet i det offensive spillet. Laget endte 1998 som svenske seriemestere. Likevel fikk ikke Limpar fornyet kontrakt med klubben.
Etter å ha takket ned til et tilbud fra italienske, dro han til sitt andre utenlandshopphold da han signerte en toårskontrakt med den amerikanske klubben Colorado Rapids i februar 1999.
Da kontrakten med Colorado Rapids utløp, ønsket Limpar seg hjem til svensk fotball. Han trente med AIK, men klubben var ikke interessert i å gi ham kontrakt. I stedet signerte han midtveis i november 2000 for byrival på en prestasjonsbasert toårskontrakt. Valget av ny klubb opprørte mange AIK-tilhengere. Få dager senere ble hans utested LimpBar utsatt for hærverk. Oppholdet hos Djurgården ble kortvarig. Drøye to uker før avspark av 2001-sesong ga Limpar beskjed om at han ønsket å gi seg i klubben, da han fysisk sett ikke følte han lenger holdt mål for spill i Allsvenskan. Han valgte å trappe ned til tredje serienivå med gamleklubben Brommapojkarna i april 2001. Ved endt sesong var laget rykket opp til Superettan, hvor Limpar endte spillerkarrieren etter 2002-sesongen.
Landslagskarriere
Anders Limpar fikk sin landslagsdebut for i april 1987 i en vennskapskamp mot  (3-1). Hans første landslagsturnering var Sommer-OL i Seoul i 1988. Han deltok deretter i VM i fotball 1990, som ble arrangert i Italia, men dette mesterskapet ble for Sveriges del betegnet som fiasko da de tapte alle de innledende gruppekampene mot henholdsvis, og. Sverige gjorde det likevel bedre under EM i fotball 1992 arrangert på hjemmebane, da landslaget spilte seg til en plass i semifinalen som de tapte mot.
Han var også med i troppen under VM i fotball 1994 som ble arrangert i USA, hvor Sverige ende opp på en overraskende bronseplass etter å ha vunnet bronsefinalen mot. Fra 1987 og frem til 1996 fikk han tilsammen 58 landskamper og seks mål for Sverige.
Madison County (Florida)
Madison County er et fylke i den amerikanske delstaten Florida.
Belém (Alagoas)
Belém er en kommune i delstaten Alagoas i nordøstregionen av Brasil.
Djoser
Djoser (også gjengitt som Djeser og Zoser) var en farao i oldtidens Egypt i det tredje dynasti i løpet av det gamle rike og grunnlegger av denne epoken. Han synes å ha klart å styrke riket ved å få en slutt på stridigheter som hadde pågått over lengre tid. Han residerte i Memfis. Han var den som bygde den første pyramiden, trappepyramiden i Saqqara. Arbeidet ble ledet av hans vesir Imhotep.
Identitet
Den malte kalksteinstatuen av Djoser, i dag oppbevart i Det egyptiske museet i Kairo, er den eldste kjente egyptiske statue i legemsstørrelse. På det stedet i Saqqara hvor statuen ble funnet står det i dag en kopi av statuen gjort i mørtel. Statuen ble funnet i løpet av utgravninger i årene 1924–1925.
I samtidige inskripsjoner er han kalt for Netjerikhet, hvilket betyr «legemlig guddommelighet». Senere kilder, som også omfatter en referanse fra det nye rike, til hans konstruksjon, har bidratt til å bekrefte at Netjerikhet og Djoser er faktisk samme person.
Mens den egyptiske oldtidshistorikeren Manetho navngir Nekerofes og Turinpapyrusen navngir Nebka som den første herskeren av det tredje dynasti, er det mange egyptologer som i dag tror at Djoser var den første kongen av dette dynastiet. De peker på at den orden som en del forgjengere av Khufu er nevnt i Westcar-papyrusen, antyder at Nebka burde bli plassert mellom Djoser og Huni, og ikke før Djoser. Mer betydningsfullt er det at den engelske egyptologen Toby Wilkinson har demonstrert at gravsegler funnet ved inngangen til graven til Khasekhemwy i Abydos navngir kun Djoser framfor Nebka. Det støtter synet at det var Djoser som var gravlagt og dermed direkte etterfølger av Khasekhemwy, og ikke Nebka.
Familie
Ettersom dronning Nimaethap, hustru av Khasekhemwy, den siste farao av andre dynasti, er nevnt på et krukkesegl for Khasekhemwy med tittelen «Mor av kongens barn», har en del egyptologer argumentert for at hun var Djosers mor og at Khasekhemwy var hans far. Det er også antydet av et annet segl, datert til Djosers regjeringstid, som kaller henne for «Mor av kongen av de to land». Hennes kult synes å ha fortsatt vært aktiv i det senere styret til Sneferu.
Hetephernebti er identifisert som en av Djosers dronninger «i en rekke av grensesteler fra trappepyramidens inngjerding (nå i en rekke museer) og et fragment av et relieff fra en bygning i Hermopolis, nå i det egyptiske museum i Turino.»
Inetkawes var deres eneste datter som er kjent ved navn. Det var også en tredje prinsesse som er bevitnet i løpet av Djosers styre, men hennes navn er gått tapt. Forholdet mellom Djoser og hans etterfølger Sekhemkhet er ikke kjent og dato for hans død er usikker.
Lengden på styret
Manetho hevder at Djoser styrte Egypt i 29 år, mens Turinpapyrusen hevder det var kun 19 år. Grunnet de mange betydelige byggeprosjektene, særlig ved Saqqara, har en del forskere argumentert for at Djoser må ha hersket i bortimot 3 tiår. Manethos tall synes derfor mest nøyaktig, i henhold til Wilkinsons analyse og rekonstruksjonen av inskripsjonen på Palermosteinen. Wilkinson har rekonstruert denne til å gi Djoser «28 fullstendige eller delvise år», og bemerket at telling av krøtter nedtegnet på Palermosteinens register V, og Kairofragment 1, register V, for begynnelsen og slutten av Djosers styre, vil mest sannsynlig indikere hans kongetid som År 1–5 og 19–28.
Politiske aktiviteter
Djoser sendte ut flere militære ekspedisjoner til Sinaihalvøya for å underkaste lokalbefolkningen der. Han sendte også ut ekspedisjoner dit for å drive gruvedrift etter verdifulle mineraler som turkis og kobber. Dette er kjent fra inskripsjoner som er funnet i ørkenen der, tidvis framvisning av fanen til Seth ved siden av symbolene til Horus, slik som det hadde vært mer vanlig under Khasekhemwy. Sinai var også strategisk viktig som en buffersone mellom Nildalen og Asia.
Selv om han synes å ha påbegynt en uferdig grav ved Abydos i Øvre Egypt, ble Djoser til sist gravlagt i sin berømte pyramide ved Saqqara i Nedre Egypt. Ettersom Khasekhemwy, en farao fra andre dynasti, var den siste farao som ble gravlagt ved Abydos, har en del egyptologer tolket dette som at endringen til en mer nordlig hovedstad var fullført ved Djosers tid.
Djoser og Imhotep
En av de mest berømte samtidige til farao Djoser var hans visir Imhotep, «overhode av kongelig skipsverft» og «overvåker av alt steinarbeid». Han ledet steinbyggingsprosjketene som gravene til Djoser og Sekhemkhet. Det er mulig at Imhotep er nevnt i Westcar-papyrusen i en fortelling kalt for «Khufu og magierne». Ettersom papyrusen er hardt ødelagt i sin begynnelse, er navnet her gått tapt. En papyrus fra oldtidstempelet ved Tebtunis, datert til 100-tallet e.Kr., har bevart en lang fortelling i demotisk skrift om Djoser og Imhotep. Ved Djosers tid var Imhotep av en slik betydning og berømmelse at han ble æret ved å bli nevnt på statuene til farao Djoser i hans nekropolis ved Saqqara.
Grav
Djoser ble gravlagt i sin berømte trappepyramide ved Saqqara som kalles for Djoserpyramiden. Denne pyramiden ble opprinnelig bygget som en nær kvadratisk mastaba, men deretter ble ytterligere fem mastabaer bokstavelig bygget oppå hverandre, den ene litt mindre enn den under, inntil monumentet ble Egypts første trappepyramide. Overvåkeren eller ingeniøren av store byggeprosjekter var høyeste prest Imhotep.
Pyramiden
Trappepyramiden ble gjort i kalkstein. Den er massiv og inneholder kun en trang korridor som fører inn til nær midten av monumentet, ender i en grovt kammer hvor inngangen til gravsjakten ble holdt skjult. Denne indre konstruksjonen ble senere fylt med småstein og grus ettersom det ikke lenger var behov for denne grusen. Pyramiden var en gang 62 meter høy og hadde et fundament som målte 125 ganger 109 meter. Den var tett dekket i glattpolert, hvit kalkstein da den sto ferdig.
Undergrunnsstruktur
Under trappepyramiden ble en stor labyrint av korridorer og kamre gravd. Gravkammeret lå i midten av undergrunnskomplekset, en 28 meter dyp sjakt som ledet direkte fra overflaten og ned til graven. Sjakten ble forseglet av en stein på 3,5 tonn som plomberte inngangen. Labyrinten besto av fire magasingallerier som pekte i hver sin retning. Det østlige galleriet inneholdt tre relieffer i kalkstein som avbildet farao Djoser under feiringen av Hebsed (foryngelsefesten). Veggene rundt og mellom relieffene var dekorert med blå fajansefliser. De er antatt å etterligne halmstråmatter, som en hentydning til de mytologiske vannene i underverden. De andre galleriene ble etterlatt uferdige.
Ved det østlige stedet for pyramiden, meget nært til de blå kamrene, leder elleve gravsjakter rett ned, 30–32 meter dyp, og deretter bøyer av i en rett vinkel i vestlig retning. Sjakt I – V ble benyttet for gravlegging av de kongelige familiemedlemmer, sjakt VI – XI ble benyttet som symbolske graver fra gravgods for kongelige forfedre fra første og andre dynasti. Mer enn 40 000 krukker, boller og vaser gjort av alle former for kostbare steinsorter ble funnet i disse galleriene. Kongelige navn som kongene Den, Semerkhet, Nynetjer og Sekhemib var innrisset på pottene. Det er nå antatt at Djoser en gang restaurerte de opprinnelige gravene til sine forgjengere og deretter seglet gravgodset i galleriene i et forsøkt på å bevare dem.
Nekropoliskomplekset
Djoserpyramiden var omgitt av en 10,5 meter høy mur som lukket inne nisjen, bygget en indre gårdsplass på 37,06 acre. Denne gårdsplassen inneholdt flere kultbygninger, slik som den sørlige grav, sørlige gårdsplass, sørlige paviljong, nordlige paviljong, søylegangen ved inngangen og Serdab med den berømte sittende statuen av Djoser.
Brasiliansk voksing
Brasiliansk voksing er en skjønnhetsbehandling som innebærer bortvoksing av kjønnshår ved bruk av voks eller sukkermasse. I motsetning til intimbarbering fjernes hårene samt hårrota og er én av flere epilmetoder.
Gjennomføring
Som regel utføres voksing i spesialiserte salonger som finnes hovedsakelig i storbyer og utførende kosmetiker kalles «Depiladora» (brasiliansk). Prosedyren begynner med at de tilsvarende steder desinfiseres og så brukes pudder på huden.
Bruk av voks
Ved bruk av voks påføres varm tyktflytende voks med en trespatel. Når voksen blir kald og fast fjernes den med et rykk. Skulle det forbli enkle hår fjernes de med pinsett etterpå. I motsetning til den klassiske behandling med varm voks brukes det spesialvoks som fjernes uten stoffstriper. Når voksen blir kald fjernes den direkte med et rykk.
Bruk av sukkermasse
Ved bruk av sukkermasse påføres en håndvarm og seig sukkermasse for hånd, mot hårretningen. Sukkermassen fjernes rett etterpå med en metode som kalles "flicking". Samme sukkerklumpen gjenbrukes flere ganger.
Etterbehandling
Prosedyren avsluttes med påføring av pudder, beroligende olje eller krem. Etter voksing anbefales det å vente 24 timer med samleie, dusj, bastue eller solarium. Peeling to ganger i uken hjelper å unngå inngrodde hår og småkviser.
Voksing kan gjentas når hårene er 4-5 millimeter lange, dvs. omtrent etter 4-6 uker. Sugaring kan gjentas når hårene er 1-2 millimeter lange, dvs. omtrent etter 2-3 uker
Generell
Som regel betyr Brazilian Waxing at kjønnshår fjernes fullstendig, og dette er også den mest etterspurte varianten. Likevel, det finnes forskjellige "hårklipp".
Former hos menn
Generell betegnes Brazilian Waxing hos menn Manzilian eller Boyzilian. Utforming likner utforminger hos kvinner:
Fordeler
Perioden når huden forblir glatt er mye lengre sammenliknet med til barbering. Ved regelmessig behandling reduseres antallet og tykkelsen på hårene. Når hårene vokser ut igjen er spissen myk og ikke hard som ved barbering.
Ulemper med voksing
Først og fremst er det smertefullt på grunn av at voksen fester seg til levende hudceller og dermed traumatiserer huden. Ubehaget er ofte forsterket grunnet høy temperatur på voksen, og med risiko for å brenne huden. Allergiske reaksjoner kan ofte forekomme siden voks inneholder kjemikalier. Det trengs minimum 5-10 millimeter lange hår for å oppnå et godt resultat. Og det er ikke alle som er villige til å la håret vokse seg så langt, særlig ikke på sommeren. Voks påføres langs hudoverflaten og korte hår vil dermed ikke kunne feste seg. Korte, brukne eller inngrodde hår kan ikke fjernes med voks. Voksbehandling er faktisk en av hovedårsakene til inngrodde hår. Metoden med å dra håret bakover mot naturlig vokseretning forårsaker ofte at et stort antall av hårene brekker i hårsekken, eller at det skjer en deformering av hårsekkens naturlige posisjon. Resultatet er ikke så varig som med sukker. Når hårlengden er tilstrekkelig for voksing er den telogene fasen allerede nådd i de fleste tilfeller. I denne fasen har neste hår begynt å gro nederst i hårsekken, og dette avgjør varigheten av den ”hårløse” perioden etter behandling.
Eksterne lenker
''
Arminius
Arminius, også kjent som Armin eller (uhistorisk) som Hermann, (født 18/17 f.Kr., død 21 e.Kr.), var en germansk høvding for cheruskerne som beseiret en romersk hær i slaget ved Teutoburgerskogen. Hans stammeforbund mot Romerriket stanset forsøkene til Germanicus, nevø av keiser Tiberius, på å erobre de germanske områdene øst for elven Rhinen, skjønt det er diskusjon blant historikere om utgangen av flere ikke avgjørende slag. Selv om Arminius til sist ikke maktet å forene de germanske stammene, stanset hans seier i Teutoburgerskogen romernes ekspansjon øst for Rhinen, og hadde vidtrekkende effekt både for de germanske stammene, Romerriket og utviklingen av Europa.
Roma og germanere før Arminius
Julius Cæsar hadde første romerske kontakt med germanerne i årene 55 og 53 f.Kr. under gallerkrigen. De germanske stammene usipetere, tenktere og chattere hadde startet en invasjon i den galliske provinsen Belgia. Cæsar førte sin styrke over Rhinen i en straffeforfølgelse av germanerne. Cæsars felttog i Gallia satte Romerrikets yttergrense til Rhinen.
Etter en periode med internt opprør vest for Rhinen og enkelte trefninger over grensen, begynte en ny fase i år 16 f.Kr., da germanere øst for Rhinen krysset over til vestsiden. De beseiret den romerske 5. legion under kommando av Marcus Lollius og erobret legionens ørn (legionens symbol). Keiser Augustus oppholdt seg i Gallia, Rhinland og Spania i år 16 f.Kr.–13 f.Kr., der han omorganiserte territoriene og forberedte felttog.
Tiberius, som senere ble romersk keiser etter Augustus, tok over kommandoen over styrkene ved Rhinen etter sin bror Drusus. Den romerske historikeren Velleius Paterculus, en stor beundrer av Tiberius, beskrev Germania fra Rhinen til Elben som en romersk provins. Midt i dette området holdt cheruskerne til, ved elven Weser i det nåværende Niedersachsen og Harz.
Arminius i romersk tjeneste
Arminius ble antagelig født i år 18 eller 17 f.Kr. som sønn av en cheruskisk krigshøvding som kjennes ved sitt romerske navn Segimerus. En periode med fred fulgte, og germanske ledere overga sin barn til romerne som gisler for å sikre freden. Også Arminius og hans bror Flavus (latinsk for «den blonde») ble sendt til Italia for militær utdannelse. Arminius ble trent som en romersk militær kommandant og fikk romersk statsborgerskap og status som equites, noe som oversettes til ridder, men hadde betydningen lavadelig – navnet equites henspilte på de var rike nok til å stille med hest i hæren. Deretter dro Arminius tilbake til Germania og drev romerne ut.
«Arminius» er sannsynligvis en latinisert variant av hans germanske navn Irmin, som betydde «stor» (jf. stammen herminonere). Et antatt mer riktig forslag er Erminameraz eller bare Erminaz. I løpet av den tyske reformasjonen, og særlig senere under den tyske nasjonalismen på 1800-tallet, ble Arminius brukt som symbol for det tyske folk og deres kamp mot Roma. Det er i løpet av denne tiden at navnet «Hermann» kom i bruk som et tysk likeverdig navn til Arminius. Det er antatt at Martin Luther var den første som likestilte disse to navnene.
Skjebneslaget i Teutoburgerskogen
En gang rundt år 4 e.Kr. fikk Arminius kommandoen over en løsrevet avdeling av romerske leiesoldater bestående av germanere, hovedsakelig cheruskere, som antagelig hadde kjempet i krigene i Pannonia på Balkan. Han kom tilbake til nordlige Germania i år 7 eller 8 e.Kr. Da hadde romerne etablert sikker kontroll over områdene rett øst for Rhinen langs elvene Lippe og Main, og søkte nå å utvide herredømmet østover mot elvene Weser og Elben. Den romerske lederen var senatoren og generalen Publius Quinctilius Varus, utpekt av Augustus som guvernør og stattholder. Arminius begynte snart å sammenkalle ulike germanske stammer for å forene dem i en felles innsats mot at de havnet inn under Romerriket.
I tre dager bølget slaget fram og tilbake. Samtlige av den 30 000 mann store romerske hæren ble utslettet, og da nederlaget var sikkert, begikk Varus selvmord ved å kaste seg på sverdet.
Den romerske historikeren Suetonius, eller Sveton, forteller at da keiser Augustus fikk meldingen om nederlaget, dunket han hodet i fortvilelse mot veggen og ropte ut: «Varus, gi meg mine legioner tilbake.» Tapet var uopprettelig og de tre legionene ble aldri gjenopprettet, og legionnumrene 17, 18 og 19 kom aldri siden i bruk igjen.
Forsøk på romersk gjenerobring
Etter sin store seier forsøkte Arminius i flere år få til en mer endelig form for union av de nordgermanske stammene for å stå imot den uunngåelige romerske motoffensiven. Etter katastrofen i Teutoburgerskogen ble andre germanske stammer mer åpent fiendtlige mot Roma, skjønt den mektigste germanske herskeren, kong Marbod av markomannerne i Böhmen, forble nøytral, selv etter at Arminius sendte ham hodet til Varus. Marbod avslo gaven og sendte den videre til Roma for begravelse. I tillegg var de fleste stammene mot kysten tilstrekkelig pasifisert av romerne til å kunne slutte seg til. Likevel maktet Arminius å danne en solid blokk av antiromerske stammer i det som i dag er vestlige og sentrale Tyskland og østlige Nederland.
Mellom år 11 og 13 gjorde romerne under Tiberius innledende angrep langs elvene Ruhr, Lahn og Ems, og etablerte støttepunkter på nytt. I september år 14 hadde Tiberius blitt keiser, og hans nevø Germanicus tok over den store hæren ved Rhinen. Øyeblikkelig gikk han til angrep med heldig resultat. Den neste våren førte han to angrep opp langs Ruhr og Lahn. Det største resultatet var at han greide å ta Arminius' hustru, Thusnelda, til fange. Hun ble ført til Roma og framvist i Germanicus' seiersparade den 17. mai. Hun så aldri sitt hjemland igjen og ble ikke nevnt på nytt av Tacitus, som beskrev disse hendelsene. Den sønnen hun fødte i fangenskap, Thumelicus, ble tatt vare på av romerne og trent av romerne som en gladiator i Ravenna, og han døde antagelig i arenaen.
Dette ble fulgt av et nytt togrenet angrep med en hær bestående av så mange som 100 000 tropper som kuttet Arminius' styrke i to langs Ems, og deretter presset seg østover. Imidlertid hadde Arminius rettet en følelsesmessig appell til de germanske stammene om å slå tilbake invasjonen. Deres eneste suksess, hevdet han, var å føre krig mot kvinner (det vil si hans hustru). Han skaffet seg en såpass stor hær at han var i stand til å påføre romerne betydelige nederlag.
Etter å ha sikret det omliggende området besøkte Germanicus slagmarken i Teutoburgerskogen og gravla restene av døde soldater, og bygde en stor gravhaug som indikerte at han planla å beholde dette området. Tacitus sier at den senere ble ødelagt av germanere og at Germanicus oppga å reise den på nytt, og antagelig var han heller ikke stand til det. Han forsøkte deretter å utføre et raskt angrep mot Arminius som førte romerne inn i en felle og drepte hele kavaleriet og støttetroppene. Germanicus gjorde en hastig tilbaketrekning nordover og sendte halve hæren sørover for å gjenopprette en viktig bro – en annen indikasjon på at romerne planla å gjenerobre området, og at han hadde til hensikt å gjenopprette infrastrukturen. Arminius omringet denne styrken, ledet av Caecina, ødela den oppbygde broen og drev romerne til en hektisk tilbaketrekning gjennom et myrlendt område. I et møte om natten krevde Inguiomer, onkelen til Arminius, at de skulle angripe den romerske leiren støttet av krigerne, men Arminius argumenterte imot og ønsket å angripe dem igjen kun når de forsøkte å flykte. Angrepet på romerleiren feilet, og germanerne tapte mange menn, og de overlevende romerne kom seg tilbake over Rhinen.
I år 16 invaderte Germanicus på nytt Germania, denne gangen fra nord. Tre store kamper er rapportert i Tacitus' redegjørelse, det første var slaget ved elven Weser hvor Arminius gjenså sin bror Flavus, her kjempende for romerne. Ved å skrike over elven, kanskje ved stedet for dagens moderne by Minden, krevde Arminius at hans bror kom tilbake til sitt hjemland, og Flavus gjorde den motsatte påberopelse, ba Arminius inngå fred med et fast og bestemt, men også tilgivende Romerrike som hadde, påsto han, behandlet hans hustru og nyfødte sønn godt. Ingen av dem overbeviste den andre, og den romerske hæren klarte å krysse elven, men med store tap.
Det neste slaget skjedde ved «Idistaviso», lengre opp elven Weser, antagelig rundt Rinteln. Begge sider led store tap og Arminius selv ble såret, men romerne var ikke i stand til å sikre en strategisk fordel og måtte oppgi planen om å presse seg inn i cheruskeres hovedområde rundt Detmold. Det ble rapportert at Arminius unnslapp ved å smøre ansiktet inn i blod slik at han ikke ble gjenkjent.
Det siste slaget sto lengre ned elven Weser, nord for den angrivarianske mur, en jordvoll med palisade og pæleverk som i henhold til Tacitus dannet en grense mellom landområdene til angrivarierne og cheruskerne, omtrent ved innsjøen Steinhuder. Her fikk begge sider igjen store tap, men Germanicus klarte fortsatt ikke å utslette de germanske styrkene.
Hans egne tap må ha vært svært betydelige denne gangen, for selv om det var midt på sommeren gjorde han en hastig tilbaketrekning og oppga helt alle erobrede områder. Som i det foregående året førte hans tilbaketrekking langs Ems til en katastrofe da en fryktelig storm spredte flåten. Selv om han avsluttet året med å sende noen straffeekspedisjoner og greide å gjenerobre 2 av 3 av legionenes ørner som hadde gått tapt i Teutoburgerskogen, avslo keiser Tiberius hans forespørsel om å føre en ny krig det neste året. Keiseren innså at det kun ville føre til ytterligere ulykker. I stedet tildelte han Germanicus æren med romersk triumf, en seiersmarsj med fanger, som omfattet Thusnelda, og annen hærfangst gjennom Romas gater. Germanicus ble deretter sendt til Syria.
Billy Miller
Billy Miller (født 21. februar 1988) er en australsk vannpolospiller. Han representerte landet sitt i Sommer-OL 2012 i London, der han endte på sjuendeplass med det australske landslaget.
Arminius
Forsøk på romersk gjenerobring
Tacitus ga en besk bemerkning om at germanske stammer ble oftere «triumfert» i Roma enn beseiret i Germania. En tredje ørn ble senere gjenfunnet under keiser Claudius.
Arminius' død
Etter at romerne hadde trukket seg ut, brøt det ut krig mellom Arminius og Marbod, konge av markomannerne. Denne krigen endte med at Marbod trakk seg tilbake, men Arminius klarte heller ikke å bryte inn i den naturlige befestningen som Böhmen var. Som følge endte krigen uten avgjørelse. Arminius møtte også store vanskeligheter hjemme hos sin hustrus ætt og hos andre ledere som var positivt innstilt til romerne.
I år 19 døde hans store motstander Germanicus brått i Antiokia ved Orontes, under omstendigheter som har fått mange til å anta at han ble myrdet av sine motstandere. Arminius møtte sin egen skjebne to år senere i hendene til sine motstandere innenfor hans egen stamme, som følte at han var blitt for mektig. Keiser Tiberius skal etter sigende ha avslått et tidligere tilbud fra en adelsmann av stammen chattere om å forgifte Arminius. Keiseren skal ha erklært at Roma ikke benyttet seg av den slags æreløse metoder.
Roma
I de romerske beretningene blir Arminius høyt respektert for sitt militære lederskap og som forsvarer av sitt folks frihet. Basert på disse nedtegnelsen ble historien om Arminius gjenoppdaget på 1500-tallet, da Tacitus’ skrifter ble restaurert av tyske historikere. Tacitus skrev i sine Annaler II, 88:
Politikk spilte også en rolle. Keiserne kunne sjelden betro en stor hær til en mulig rival, skjønt Augustus hadde nok familiemedlemmer til å føre sine kriger: Drusus, Augustus' stesønn som selv førte krig med hell mot germanske stammer, er et godt eksempel. For en tid etter Marius' militærreformer (profesjonaliseringen av legionene) ble germanere beseiret av legionene med bortimot ensformig regelmessighet: Gaius Marius’ seier ved Aquæ Sextiæ, Cæsars seier over Ariovistus, og Tiberius' og Drusus' hærtokt. Arminius' seirer endret alt dette. Heretter forsøkte Roma å kontrollere Germania ved hjelp av utpekte underkonger som var billigere i drift enn store militærkampanjer.
Arminius’ endelig nederlag og død (muligens ved snikmord av en romersk klientkonge) ble kostbart for Roma, som ikke lenger hadde til hensikt å herske over Germania øst for Rhinen og nord for Donau. Roma foretrakk å utøve indirekte innflytelse gjennom underkonger. Italicus, nevø av Arminius, ble utpekt som konge av cheruskerne, Vangio og Sido ble vasaller av de mektige sveberne, og så videre
Martin Luther
Arminius ble omdøpt til «Hermann» av Martin Luther, og ble således symbolet på en ny tysk nasjonalisme som ble drevet fram av Napoleonskrigene fra 1800 til 1815.
En annen teori om Arminius' latinske navn er at det er basert på det latinske ordet armenium, som betegnet en kraftig blå farge, ultramarinblått pigment som ble fabrikkert fra en steintype. Således kunne det være at Arminius ble kalt «blå øyne», slik hans bror Flavus ble kalt den «blonde» som referanser til stereotype fysiske trekk som romerne ga sine germanske naboer. I dette tilfellet hevder denne teorien at «Arminius» ikke nødvendigvis har noe med ordet og gudenavnet «irmin» å gjøre, og at hans germanske navn således kan ha vært hva som helst, eksempelvis Siegfried. De som hevder dette, har også argumentert for at hans far, Segimerus, med den moderne formen «Siegmar», også bar et navn med stammen «sieg», det vil si «seier».
Tysk nasjonalisme
I 1808 utga Heinrich von Kleist sitt ikke framførte stykke Die Hermannsschlacht, som fremmet hat mot Napoleon og protyske stemninger. Stykket har blitt tatt fram gjentatte ganger for sitt rå uttrykk av tysk romantikk, og ble særlig populært i løpet av Det tredje rike.
I 1839 ble det påbegynt reisningen av en stor statue av Arminius, kjent som «Hermannsdenkmal», på en høyde i nærheten av Detmold i Teutoburgerskogen. Den ble fullført og dedikert i løpet av de første årene av det andre tyske riket i kjølvannet av den tyske seieren over Frankrike i Den fransk-prøyssiske krig i 1870–1871. Monumentet har vært en betydelig turistattraksjon siden, akkurat som «Hermann Heights Monument», en tilsvarende statue reist i USA. Den tyske fotballklubben i tyske bundesliga, Arminia Bielefeld, er navngitt etter Arminius.
Ordenen «Hermanns sønner» hadde sin opprinnelse som en gjensidig beskytterforening for tyske innvandrere i New York på 1840-tallet. Foreningen fremmet kjærlighet til det tyske språk og til bevarelse av tyske tradisjoner og skikker. Den skaffet også medlemmene billig forsikring. Foreningen blomstret i mange amerikanske samfunn hvor tyske immigranter bosatte seg, men dalte i løpet av slutten på 1900-tallet, sannsynligvis fordi tyske etterkommerne tilpasset seg det amerikanske samfunnet og i mindre grad ønsket å stå fram som tyskere. En amerikansk by ved elven Missouri, Hermann, som ble grunnlagt på 1830-tallet og opptatt i 1845, var navngitt etter Arminius.
I moderne populærkultur
Robert Graves' roman Jeg, Claudius hadde en beskrivelse av Arminius' kriger. Her ble han kalt «Hermann».
I Die Geschwister Oppermann, en roman fra 1933 av Lion Feuchtwanger, kretset handlingen om nasjonalsosialistenes vei til makt og om kampen mellom en liberal, halvt jødisk elev og hans nasjonalsosialistiske lærer over en studentbesvarelse om Arminius som læreren betraktet som «upatriotisk» og «som en fornærmelse mot den tyske nasjonalisme».
Ferdinando Baldi skrev og regisserte en tysk film, Hermann der Cherusker – Die Schlacht im Teutoburger Wald (1967), med Hans von Borsody som Arminius og Antonella Lualdi som Tusnelda.
Signalhaugen
Signalhaugen er en kolle beliggende nord i Randaberg kommune i Rogaland. Med sin høyde på 75,15 moh. er det det høyeste punktet i kommunen. Det er forøvrig det laveste høyeste punktet i noen norsk fastlandskommune. Tre bolter er satt ned i berget for å markere det høyeste punktet.
Arminius
I moderne populærkultur
I romanen 1945 av Newt Gingrich og William R. Forstchen (1995) beskrives en alternativ historisk verden hvor Tyskland ikke erklærte krig mot USA i desember 1941. Her var «Operation Arminius» kodenavnet på den tyske planen om å invadere USA.
Signalhaugen
Ettersom det meste av Signalhaugen er skogkledt er det noe begrenset utsikt, utenom mot sydvest hvor det et fint skue utover Nord-Jæren. Derfra er det mulig å nyte flotte solnedganger i Nordsjøen bak øyene Håstein, Buøya og Rott. Dessverre skjemmes denne utsikten noe av en høy pipe.
Arminius
I moderne populærkultur
Det irske svartmetall-bandet Primordial refererte til Arminius i en sang på sitt album To The Nameless Dead som het «Heathen Tribes» (Hedenske stammer), med tekstlinja: «Arminius stood tall in Teutoborg», en referanse til slaget i Teutoburgerskogen.
Manatee County
Manatee County er et fylke i den amerikanske delstaten Florida.
Per Schultz
Per Schultz (født 1948) er en dansk journalist og barnebokforfatter.
Schultz ble uteksaminert som lærer i 1967, året etter debuterte han som redaktør av Vietnamkrigsboken De andres børn.
Han ble deretter ansatt i Barne- og ungdomsavdelingen (B&U) i DR, hvor han ble redaksjonssjef. Samtidig jobbet han for Unge Pædagoger og BUPLs (Børne- og UngdomsPædagogernes Landsforbund) magasin Børn og Unge. Hos DR skrev han blant annet manus til barne-TV-serien Nana, og har skrevet manus til noen titalls andre serier og TV-filmer.
I 1983 debuterte han som forfatter med bildeboken ''Idas familie. Én far i hånden er bedre end…'' Han mottok engangsstønad fra Statens Kunstfond i 1976, 1980 og 1981. I 1978 ble han medlem av styret i Dansk Dramatikerforbund. I 1987 mottok han, sammen med Dorte Karrebæk, Kulturdepartementets initiativpris for bokaIdas familie – feber skal man ikke spøge med!
Schultz var tidligere medlem av DKP, men forlot partiet i 1982 sammen med en rekke andre medlemmer som var uenige i partiets kulturpolitikk.
Skjoldastraumen kirke
Skjoldastraumen kirke er en langkirke fra 1910 i Tysvær kommune, Rogaland fylke.
Byggverket er i tre og har 295 plasser.
Pilar (andre betydninger)
Pilar kan vise til:
Moncef Ben Soltane
Moncef Ben Soltane (født 18. mars 1948) er en tunisisk volleyballspiller.
Han representerte Tunisia under Sommer-OL 1972 i München, hvor han ble nummer 12.
William Congreve
William Congreve (født 24. januar 1670, død 19. januar 1729) var en engelsk dramatiker og poet.