cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bostedsløs
En bostedsløs er en person uten fast bolig. Det skilles dog mellom bostedsløse og nomadekulturer, hvor en fast bolig ikke er vanlig. Bostedsløshet er vanligst i storbyer og deres forsteder. Betegnelsen "bostedsløs" brukes også om fattige tilreisende personer som har bolig i hjemlandet sitt, men ikke når de oppholder seg i Norge.
Bostedløshet i Norge
Kommunal- og regionaldepartementet definerer bostedsløshet for personer som:
Antall og utbredelse
Antall bostedsløse regnes for dem som er i kontakt med hjelpeapparatet. Bostedsløse som ikke har søkt hjelp hos hjelpeapparatet, er ikke medregnet her, og for disse er det vanskelig å finne tall.
Det var 6091 registrerte bostedsløse i Norge i 2008 (uke 48). Av disse var 1526 i Oslo.
Aldersprofilen for bostedsløse er den omvendte av aldersprofilen for befolkningen generelt. Gjennomsnittsalderen er 35 år. En fjerdedel er under 25 år og seks prosent er 55 år og over. Majoriteten av bostedsløse (59 prosent) er avhengig av rusmidler. Fire av fem langvarig bostedsløse (over flere år) er rusmiddelavhengige mot to av fem blant akutt bostedsløse. En av tre har en kjent eller synlig psykisk lidelse. Psykiske lidelser forekommer oftest hos langvarig bostedsløse. ¨
Galatia
Galatia (gresk: Γαλατία) var i antikken et område i høylandet i sentrale Anatolia (dagens Tyrkia). Dagens tyrkiske hovedstad Ankara ligger i det som var oldtidens Galatia.
Galatia har navn etter innvandrende gallere (eller et folk som snakket et keltisk språk) fra Trakia (sammenlign med Tylis) som bosatte seg her på 200-tallet f.Kr. og ble den herskende samfunnsklassen. Området ble kalt for «Gallia i Øst», romerske skribenter karakteriserte dets innbyggere som galli (gallere eller keltere). Galaterne selv etterlot seg ikke skriftlige kilder og deres navn på dem selv er derfor ukjent.
Geografi
Galatia var omgitt i nord av Bithynia og Paflagonia i øst mot Pontos, i sør mot Kilikia og Lykaonia og i vest mot Frygia. Hovedstaden var Ancyra (det vil si dagens Ankara).
Keltiske Galatia
Ved å se på galaterne som en form for helleniserte villmenn, kalte Francis Bacon og andre skribenter i renessansen dem for «gallo-graeci», «gallere bosatt hos grekerne» og landet for «Gallo-Graecia», det samme gjorde den latinske historikeren fra 200-tallet e.Kr., Junianus Justinus. I en mer vanlig betegnelse i antikken er Ἑλληνογαλάται (Hellēnogalátai) av Diodorus Siculus' Biblioteca historica v.32.5, i et avsnitt som er oversatt: «... og ble kalt for gallo-graeci grunnet deres forbindelse med grekerne», noe som identifiserer Galatia i greske Østen i motsetningen til Gallia i Vest.
Galaterne var i deres opprinnelse en del av den store keltiske utvandringen som invaderte oldtidens Makedonia, ledet av en viss Brennos (død 279 f.Kr.). De opprinnelige keltere som bosatte seg i Galatia kom via Trakia under lederskapet av Leotarios og Leonnorios en gang rundt 270 f.Kr. Tre stammer utgjorde disse stammene, tektosagere, trocmii, og tolistobogii.
Brennos invaderte Hellas i 281 f.Kr. med meget stor krigsbande og ble slått tilbake i siste liten fra å plyndre tempelet til Apollon i Delfi. På samme tid kom en annen gallisk gruppe av menn, kvinner og barn som vandret gjennom Trakia. De hadde skilt lag fra Brennos' folk i 279 f.Kr. og hadde innvandret inn Trakia under ledere Leonnorios og Lutarios. Disse dukket opp i Anatolia i 278–277 f.Kr.; andre invaderte Makedonia, drepte den ptolemiske herskeren Ptolemaios Keraunos, men ble til sist slått tilbake av den makedonske konge Antigonos II Gonatas, sønnesønn av den beseirede diadok (hærfører) Antigonos I Monofthalmos («den enøyde»).
Etableringen av Galatia
De kom på invitasjon fra Nikomedes I av Bithynia som ba om hjelp i en dynastisk kamp mot sin bror. Tre stammer krysset over fra Trakia til Anatolia. Deres antall skal ha utgjort rundt 10 000 stridende menn og rundt det samme antallet kvinner og barn, fordelt på de tre nevnte stammene. De ble til sist beseiret av selevkiderkongen Antiokos I Soter i kamp hvor selevkiderne benyttet krigselefanter som sjokkerte kelterne. Selv om slagets framdrift ble brutt, var galaterne på ingen måte utryddet. Isteden førte innvandringen til etableringen av et langvarig keltisk området i sentrale Anatolia som omfattet de østlige delene av oldtidens Frygia, et området som ble kjent som Galatia. Der bosatte de seg og ble styrket med ytterligere innvandring fra samme stammer i Europa, de overkjørte Bithynia og skaffet seg rikdommer og forsyninger med å plyndre naboland. Galaterne invaderte den østlige delen av Frygia ved minst en anledning, i henhold til romerske kilder.
Attaliddynastiet i Pergamon benyttet seg av galaterne som leiesoldater i de økende ødeleggende krigene i Anatolia. Andre grupper deserterte fra deres egyptiske overherre Ptolemaios IV etter at en solformørkelse hadde forskrekket dem.
Tidlig på 100-tallet f.Kr. hadde de vist seg som fryktinngytende allierte for Antiokos III den store, den siste konge av Selevkideriket som forsøkte å få overherredømme over Anatolia. I 189 f.Kr. sendte Roma Gnaeus Manlius Vulso på et krigstokt mot galaterne i det som kalles for den galatiske krig. Han beseiret dem og Galatia ble deretter dominert av Roma gjennom regionale herskere fra 189 f.Kr. og framover. Galatia forfalt og falt inn under Pontos, et oldtidsrike som lå lengre øst og mot kysten av Svartehavet. De ble endelig frigjort i de mitridatiske kriger mellom Pontos, ledet av Mitridates VI, og Romerriket og hvor galaterne støttet Roma.
I avtalen av 64 f.Kr. ble Galatia en klientstat av Romerriket, deres gamle forfatning forsvant og de tre høvdingene, feilaktig kalt for «tetrarkere», ble utnevnt, en for hver stamme. Men dette opplegget ble snart lagt til side grunnet at en av disse høvdingene hadde egne ambisjoner. Deiotaros, en samtidig med Cicero og «Julius Cæsar», gjorde seg selv til herre av de andre to høvdingene og ble til sist anerkjent av romerne som «konge» av Galatia.
Romerske og kristne Galatia
Da Deiotaros døde ble kongedømmet Galatia gitt til Amyntas, en kommandant av hjelpetropper i den romerske hæren til Marcus Brutus og Gaius Cassius Longinus som siden fikk velviljen til Markus Antonius.
Imidlertid ved hans død i 25 f.Kr. ble Galatia underlagt Romerriket av Octavius Augustus og ble en ordinær romersk provins. Ved hovedstaden Ancyra bygde kongens arving, Pylamenes, et tempel for den frygiske guden Men for å ære Augustus, Monumentum Ancyranum, som en tegn på hans troskap. Det var på murene av dette tempelet i Galatia at kilden til Augustus' Res Gestae ble bevart for ettertiden. Få av de romerske provinsene var mer entusiastisk lojale til Roma enn denne. Galaterne praktiserte også en form for romersk-keltisk polyteisme, vanlig i keltiske land.
I løpet av sin andre misjonsreise besøkte apostelen Paulus fra Tarsus, fulgt av Silas og Timoteus, i henhold til Apostlenes gjerninger 16:6 i Det nye testamente, «det frygiske og galatiske området» og hvor han ble holdt igjen av sykdom.
Den jødisk-romerske historikeren Josefus har knyttet den bibelske figuren Gomer til Galatia (eller til Gallia generelt): «Gomer fant de som grekerne nå kaller galatere [gallere], men deretter kalt for gomerittere.» Andre har knyttet Gomer til kimmeriere.
Galaterne snakket fortsatt galatisk (gallisk) på tiden til Hieronymus' tid (347–420 e.Kr.) som skrev at galaterne i Ancyra og treverne i Trier (i hva som i dag er tyske Rhinland) snakket det samme språket.
I en administrativ omorganisering i tiden 386-395 ble Galatia etterfulgt ved ny inndeling i henholdsvis Galatia Prima og Galatia Secunda eller Salutaris, som inkluderte deler av Frygia. Skjebnen til det galatiske folket er et emne preget av usikkerhet, men det synes som om de antagelig ble absorbert i den gresktalende befolkningen i de vestlige og sentrale delene av Anatolia.
Det var et kortvarig forsøk på 1000-tallet å gjenetablere et uavhengig Galatia ved Roussel de Bailleul, en normannisk eventyrer.
Erich Christian Dahl
Erich Christian Dahl (født 12. februar 1814 i Trondhjem, død 22. oktober 1882 samme sted) var en norsk forretningsmann og velgjører. Han startet E.C. Dahls bryggeri, som har vært med på å gjøre hans navn udødelig. Han ble en svært formuende mann og døde ugift. Det meste av arven ble testamentert til veldedige formål, fremfor alt til E.C. Dahls fødestiftelse, som fungerte som fødestue i 100 år etter hans død.
Familie og utdannelse
Erich Christian Dahl ble født i Trondhjem i 1814 som det nest yngste av fire barn til handelsmann Erich Dahl (1774–1821) fra Stugudalen og Christine Lyche (1776–1861) fra Kristiansund. Faren var butikkbetjent, og døde da sønnen var syv år gammel, mens moren drev handel i ekteparets bygård. Hun drev kjøpmannshuset videre i 40 år under firmanavnet Erich Dahls Enke, og utviklet det fra en bondehandel til å omfatte kornimport, fiskeeksport og skipsrederi.
Etter realskole i hjembyen dro Dahl som 16-åring til Greenrow Academy i Cumberland i England, hvor mange av samtidens norske forretningsmann fikk sin utdannelse. Deretter hadde han studieopphold i Tyskland og Frankrike. Tilbake i Trondhjem jobbet E.C. Dahl først som handelsbetjent, fra 1837 som prokurist, i morens firma. Han hadde god forretningsteft, og tjente gode penger for firmaet. Blant annet ble kornimport og sildeeksport særdeles inntektsbringende. Etter morens død avviklet han firmaet.
Karriere
I 1850 kjøpte han Sukkerhuset på Kalvskinnet i Trondhjem for 6 200 speciedaler, og etter flere års ombygging ble E.C. Dahls bryggeri grunnlagt i 1856. Året etter ble den første flasken med bayerøl, et lyst, undergjæret øl, tappet. Bryggerimester var Christopher Olsen, som hadde bakgrunn som snekker og noen måneders opplæring på et bryggeri i Kristiania.
Etterspørselen etter bayerøl var god, og tidspunktet for etableringen var derfor gunstig. Tidligere bryggerier hadde vært små, mens Dahl etablerte en stor industribedrift som både solgte til lokale skjenkesteder og eksporterte øl helt til Rio de Janeiro. E.C. Dahls bryggeri ble raskt det største nordenfjells, og produksjonsavgiften på malt gjorde etterhvert at bryggeriet vant stadig større markedsandeler, ettersom mindre bryggerier måtte innstille driften. Dahl ble etterhvert en av landets rikeste menn.
Dahl var også medstifter av Den Nordenfjeldske Kreditbank, Trondhjems Brændevinssamlag og Trondhjems Forsikringsselskab.
Utmerkelser og ettermæle
Han var ridder av Dannebrogordenen fra 1861 og ble tildelt ordenens sølvkors i 1873 som utmerkelse for sin innsats som dansk konsul i Trondhjem fra 1855, fra 1874 som generalkonsul. Han hadde et politisk engasjement som medlem av Trondhjem bystyre i 30 år fra 1851 til sin død. Han var også æresmedlem av Trondhjems Arbeiderforening og mangeårig styreformann ved Trøndelag Teater.
Erich Christian Dahl døde brått av hjerneslag i 1882, 68 år gammel, og ble fulgt til sitt gravsted på Domkirkegården av, ifølge Terje Bratberg, «det lengste begravelsestog i byens historie.» Dahl døde ugift, men hadde to barn med sin elskerinne Anna Marie Irgens, som han var gift med i ett års tid fra 1869 før han fikk ekteskapet oppløst. Irgens arvet 100 000 kroner. Dahl var sannsynligvis far til William Haurowitz, som arvet 200 000 kroner, men aldri benyttet forkjøpsrett til bryggeriet.
Blindgaten E.C. Dahls gate, som går fra Erling Skakkes gate og leder frem til hovedinngangen på E.C. Dahls fødestiftelse, ble i 1915 oppkalt etter ham.
Hertervighuset
Hertervighuset i Stavanger var kunstmaleren Lars Hertervigs barndomshjem.
Historie
I 1969 ble det foreslått å flytte Hertervighuset til Gamle Stavanger. I 1972 var det aktuelt å plassere det i Øvre Strandgate 102. Byantikvar Einar Heden uttalte til Stavanger Aftenblad at huset burde bevares i 1981. Den gang var det snakk om å utvide grensene for Gamle Stavanger slik at også deler av Rosenberggate hørte med.
Huset ble restaurert i 1995. Da ble mest mulig av opprinnelige vegger og murer bevart innvendig. Samtidig som huset ble isolert, og fikk nye takbjelker, nytt elektrisk anlegg og nytt sanitæranlegg. Etter at familien Hertervig solgte, bodde det elleve mennesker i huset en periode. To familier fordelt på to etasjer, på til sammen rundt 50 kvadratmeter.
Martin Holtung
Martin Holtung (født 17. februar 1937) er en norsk tidligere skøyteløper og idrettsleder. Han var president i Norges Skøyteforbund, som representant fra Hamar Idrettslag.
Resultater mesterskap
Allround-NM på skøyter deltatt 12 ganger.
Junior Allround-NM på skøyter deltatt 3 ganger.
Eric Carle
Bøkene hans handler ofte om dyr, og illustrasjonene er utført som formsikre og fargesprakende papircollager.
Eric Carle-museet
Pr. 2021 har museet en samling på over 12,000 gjenstander, tre kunstgallerier, et atelier, et teater og biblioteker både for vanlige besøkende og for forskere.
La Flor de Cano
La Flor de Cano er et cubansk sigarmerke som oppsto i 1884, og ble laget av Tomas og Jose Cano. Finnes i både maskinrullede og håndrullede utgaver.
Bjørn Morisse
Bjørn Reidar Morisse (født 7. februar 1944 i Oslo, død 27. juli 2006) var en norsk multikunstner, kjent for sitt arbeid som illustratør, tegneserieskaper og musiker. Morisse bodde noen år som barn i San Pedro, California før familien vendte tilbake til Oslo. Som voksen bodde han i utlandet i mange år, mest i Danmark og Hellas.
Tegneserier
Bjørn Morisse var mest kjent for tegneserien Glåmrik i Dagbladet. Den inneholdt ordspill som: «Unnskyld, er dette Kåre Spon Danseskole?» Morisse hadde også en tegneseriekarriere i Danmark som er lite kjent i Norge, blant annet serien Jøsses.
The Young Norwegians
I 1960-årene spilte han sammen med Lillebjørn Nilsen i duoen The Young Norwegians. Ettersom Bjørn Morisse var den høyeste av de to, fikk han kallenavnet Store-Bjørn, og Lillebjørn ble dermed hengende fast som kallenavn på Nilsen. Morisse var sangskriveren.
Stille døgn i Clichy
I 1970 og 1971 lå Bjørn Morisse på VG-listen i seks uker med den erotiske «Stille døgn i Clichy», en norsk versjon av Country Joe McDonalds «Quiet Days in Clichy». En hører blant andre Øystein Sunde spille gitar på plata. Sangen er gjenutgitt på CD-en Sensurert i en komplett versjon; på den originale singelen var de to første versene plassert på side B.
Louth (grevskap)
Louth (irsk: An Lú) er et grevskap i provinsen Leinster i Irland. Louth grenser i nord til Nord-Irland ved sundet Carlingford Lough. Administrasjonsbyen er Dundalk. Grevskapet hadde litt mer enn 139,100 innbyggere ved folketellingen i 2022.
Grevskapet Louth har navn etter landsbyen Louth, som igjen har navn etter den gammelirske guden Lugh (moderne irsk Lú). I de mytologiske tekster er han representert både som en helt og som en overkonge i den fjerne fortid. Historisk har stedsnavnet blitt stavet forskjellig; «Lugmad», «Lughmhaigh», og «Lughmhadh».
Geografi
Louth, i daglig tale tidvis omtalt som «The Wee County», er det minste av Irlands 32 grevskaper etter område. Det er det 17. mest folkerike grevskapet, noe som gjør det til det fjerde tettest befolkede grevskapet på øya Irland. Det er det minste av Leinsters 12 grevskaper i størrelse og det sjette største etter befolkning. Louth grenser til fire grevskaper: Meath i sør, Monaghan i vest, Armagh i nord og Down i nordøst. Det avgrenset mot øst av Irskesjøen. Dundalk er administrasjonsbyen og ligger omtrent 80 km fra Belfast (i Nord-Irland) og 85 km fra Dublin (i republikken Irland). Louth er også det nordligste grevskapet i Leinster, og det eneste grevskapet i provinsen som deler en grense med Nord-Irland.
Klima
Louth har et maritimt klima (Köppens klimaklassifisering Cfb), med kjølige fuktige somre og milde vintre, sterkt påvirket av atlantiske havstrømmer. Kystområder opplever generelt mildere vintre og kjøligere, vindfullere somre enn innlandsområder. Om dagen er temperaturen generelt i området 18–23 °C i hele fylket i juli, med laveste om nettene i området til 10–14 °C. Januar og februar er de kaldeste månedene, med gjennomsnittlige daglige minimumstemperaturer som vanligvis faller under 2 °C.
Nedbøren er jevnt fordelt året rundt, med bare rundt 30 mm nedbør som skiller de våteste månedene (oktober og november) fra de tørreste månedene (mars og april). Det er en rekke synoptiske værstasjoner (det vil si værkart som, ved hjelp av linjer og andre tegn, gir et samlet bilde av værforhold over et område på et visst tidspunkt) som utelukkende registrerer nedbør i hele grevskapet. De tørreste områdene ligger langs kysten, med gjennomsnittlig årlig nedbør ved Clogherhead på 735 mm, noe som gjør det til et av de tørreste stedene på øya Irland. De våteste områdene i grevskapet ligger rundt Cooleyfjellene, med stasjonene ved landsbyen Omeath (1.118 mm) og Glenmore (1.203 mm) som registrerer mest nedbør i grevskapet.
Kystområdene i grevskapet er spesielt sårbare for flom og stormflo i vintermånedene, og betydelige flomforsvar er konstruert langs Dundalkbukten. Louths kommunale strategi for tilpasning til klimaendringer identifiserte kyst- og elveflom som den primære miljørisikoen for grevskapet.
Demografi
I følge folketellingen i 2016 hadde Louth en befolkning på {{formatnum:128884}, en økning på 4,9% siden folketellingen i 2011. Befolkningstettheten i grevskapet er 155,4 mennesker per kvadratkilometer, mer enn det dobbelte av det nasjonale gjennomsnittet, noe som gjør Louth til det nest tettest befolkede grevskapet i Irland, og det fjerde tettest befolkede grevskapet på øya Irland. Fra 2016 var Louth også det nest mest urbaniserte fylket i republikken Irland, med 67,6% av grevskapets befolkning som bodde i urbane områder. Under klassifiseringen til Central Statistics Office (CSO, Irlands statistiske byrå) er et «urbant område» en by med en befolkning på over 1500. Som et resultat er store deler av grevskapet utenfor de større byene relativt tynt befolket, med de fleste små områder (SA) med en befolkningstetthet på mellom 20 og 50 mennesker per km2.
Mort Walker
Addison Morton «Mort» Walker (født 3. september 1923 i El Dorado i Kansas, død 27. januar 2018 i Stamford i Connecticut ) var en amerikansk tegneserieskaper, mest kjent for tegneserien Billy. Han signerte noen av sine tegneseriestriper med «Addison».
Serien hans, Billy, bærer preg av ting Walker selv har opplevd. En gruppe studenter som kommer inn på college og verver seg for å delta i Koreakrigen. Etter Koreakrigen valgte Walker å sende Billy tilbake til college, men det vakte så stor misnøye blant fansen at han lot Billy og resten av de noe vennene hans bli i militæret. Mort Walker begynte å skrive tegneserier på 1950-tallet. Rundt 2000 begynte hans sønn Greg Walker gradvis å ta over arbeidet med Billy.
Referanser
<references group="https://snl.no/Mort_Walker" />
Louth (grevskap)
Demografi
Louth har opplevd en rask befolkningsvekst siden 1960-tallet, nesten doblet i størrelse i løpet av de femti årene mellom folketellingen i 1966 og 2016. Veksthastigheten (4,9 %) siden folketellingen i 2011 er på 7. plass av 26 grevskaper. Den betydelige befolkningsveksten i grevskapet er påvirket av beliggenheten langs den økonomiske Dublin–Belfast-korridoren; med ferdigstillelsen av motorveien M1 som særlig driver veksten av Drogheda som en pendlerby for Dublin. Imidlertid opplevde de nordlige områdene av grevskapet langs grensen til Nord-Irland en liten nedgang i befolkningen mellom 2011 og 2016.
I 2016 nådde Louth en rekordhøy befolkning på 128 884 mennesker, og ble et av bare fem fylker i staten som overgikk toppen fra før den store hungersnøden i årene 1845–1849. Louth hadde 128 240 innbyggere i 1841, men sank med 16 prosent i 1851, deretter jevn ytterligere i tiårene som fulgte, 84 021 (1881), 65 820 (1901) før trenden snudde i 1934 med 64 339, og har siden vært jevnt økende. Fra folketellingen for 2016 ble 7,4 prosent av grevskapets befolkning rapportert som yngre enn 5 år, 27,8 prosent var mellom 5 og 25, 52,4 prosent var mellom 25 og 65, og 12,4 prosent av befolkningen var eldre enn 65. Av denne sistnevnte gruppen var 3 560 personer (2,8 prosent) over 80 år. Befolkningen var jevnt fordelt mellom kvinner (50,63 prosent) og menn (49,37 prosent).
I 2019 var det 1700 fødsler i fylket, og gjennomsnittsalderen for førstegangsfødende var 30 år.
Urbane områder
De mest folkerike byene i Louth fra folketellingen i 2016 (befolkning i parentes) var:
Historie
Grevskapet Louth er oppkalt etter landsbyen Louth, som igjen er oppkalt etter Lugh, en førkristen gud i irsk mytologi. Historisk sett har stedsnavnet hatt ulike skrivemåter; Lugmad, Lughmhaigh og Lughmhadh. Lú er den moderne og forenklede skrivemåten.
Louth er gjennomsyret av myter, legender og historie, og er en ramme for eposet Táin Bó Cúailnge fra tidlig middelalder. Senere satt et norrønt folk fra nord som vikinger sitt preg og innflytelsen på området, blant annet i stedsnavn, som innsjøen Carlingford Lough. Både det engelske navnet Carlingford og det irske Cairlinn er avledet fra norrøne Kerlingfjǫrðr, som på moderne norsk kan oversettes til «Kjerringfjord». Nordboerne etablerte også en longphort, et irsk begrep for et festningsanlegg om en havn, ved Annagassan på 800-tallet.
På denne tiden bestod Louth av tre småkongedømmer som hvert av dem var underlagt adskilte kongedømmer: Conaille (Ulaidh); Gran Rois (Airgíalla); og Fir Arda Ciannachta (Mide). Hele området ble en del av kongedømmet til Airgíalla under slekten Ó Cearbhaill (anglifisert som O'Carroll) tidlig på 1100-tallet under Donnchad Ua Cerbaill (død 1168). Samtidig ble området fjernet fra bispedømmet Armagh og bispedømmet til bispedømmet Airgíalla eller Clogher ble overført til Louth ca. 1130–1190.
En rekke historiske steder er i grevskapet, særlig de religiøse stedene ved Monasterboice med et keltisk kors og et rundtårn, klosteret Mellifont Abbey og nonneklosteret St Mary Magdalene Dominican Friary tilhørende dominikanerordenen med Magdalene Tower, som er det høyeste tårnet i den nordlige delen av Drogheda og som er hva som er igjen av klosteret.
Normannerne okkuperte området Louth på 1180-tallet, og dannet grevskapene Oriel (Uriel eller Vriell) ut av det tidligere riket tilhørende Ó Cearbhaill. På dette tidspunktet var den vestlige grensen til dette området ennå ikke fast etablert og Monaghan (nå tilhørende Nord-Irland) ble fortsatt ansett som en del av Oriel. Imidlertid ble Louth over tid adskilt under engelske betegnelsen Oriel, for å skille den fra resten som lå utenfor kontrollen til normannerne, og som den irske klanen Mac Mathúna (anglifisert som McMahon) hadde tatt kontroll over i Airgíalla.
På begynnelsen av 1300-tallet gjorde skotske Edward Bruce, bror av den skotske kongen Robert Bruce, på irsk invitasjon krav som irsk overkonge av Irland og ledet en hær til Irland. Den skotske hæren ble slått tilbake fra Drogheda, men ødela store deler av den anglo-normanniske kolonien i Irland, blant annet Ardee og Dundalk. Edward Bruce ble kronet som konge på bakken av Maledon nær Dundalk 2. mai 1316. Hæren hans ble til slutt beseiret og Edward ble drept i slaget ved Faughart nær Dundalk, av en hovedsakelig lokal styrke ledet av John de Bermingham. Grunnet denne seieren ble han innsatt som 1. jarl av Louth og bevilget eiendommer i Ardee den 12. mai 1319 som en belønning for sine tjenester til den engelske kronen. De Bermingham ble deretter drept i massakren i Braganstown 13. juni 1329 sammen med rundt 200 medlemmer av hans familie og husstand, i en feide mellom de anglo-irske familiene i Louth.
En av vedtektene til Kilkenny i 1465 uttalte at enhver irlender som bor blant engelskmenn i The Pale, også Louth og områdene rundt, skulle ta etternavn etter en by, slik som «Sutton, Chester, Trym, Skryne, Corke, Kinsale», eller en farge som «white, blacke, browne», eller etter yrke som «smith, carpenter, cooke, butler». Det var et bevisst forsøk på tvinge irlenderne til å bli mer «engelske» ved å gi dem engelske etternavn.
I 1189 ble et kongelig charter gitt til Dundalk etter at en normannisk adelsmann ved navn Bertram de Verdun bygde en herregård ved Castletown Mount. Bertrams barnebarn Roesia de Verdun, en av de mektigste normanniske kvinner i Irland på 1200-tallet, bygde senere festningen Castle Roche i 1236. I 1412 ble det gitt et kongelig charter til Drogheda som forente byene Drogheda-in-Meath og Drogheda-in-Uriel (Louth) som et grevskap i egen rett, betegnet som «the County of the town of Drogheda». Drogheda fortsatte som en grevskapsborough fram til opprettelsen av et grevskapsråd (County Councils) gjennom vedtakelsen av lov om lokalstyre i 1898, som gjorde at hele Drogheda, herunder også et stort område sør for elven Boyne, ble en del av det utvidet utvidede grevskapet Louth.
Fram til 1596 ble Louth ansett som en del av Ulster før det ble en del av Leinster etter en konferanse holdt på Faughart mellom høvdingene i Ulster (Hugh O'Neill, jarl av Tyrone og Hugh Roe O'Donnell), på irsk side, og den Ulster-fødte Miler Magrath, anglikansk erkebiskop av Cashel, og Thomas Butler, 10. jarl av Ormond på engelskmennenes side. Landene til Ballymascanlan, en del av de tidligere eiendommene til Mellifont Abbey, ble overført fra Armagh til Louth ca. 1630.
I løpet av 1500- og 1600-tallet var det mange trefninger og kamper som involverte irske og engelske styrker, ettersom Louth var på hovedveien til Moirypasset i fjellet Slieve Gullion og områdene i Ulster som ofte i opprør og ennå ikke kolonisert. Oliver Cromwell angrep Drogheda i 1649 og slaktet den rojalistiske garnisonen og hundrevis av byens innbyggere. Etterdønningene av beleiringen og de påfølgende grusomhetene har satt sitt preg Cromwells moderne omdømme. Mot slutten av samme århundre møtte hærene til de stridende kongene, den katolske Jakob II og protestantiske Vilhelm III av Oranien, i sørlige Louth under oppbyggingen til slaget ved Boyne. Slaget ble ble utkjempet 3 km vest fra Drogheda ved breddene av elven Boyne.
United Irishmen etablerte seg i 1791 som en anti-britisk og republikanske organisering. I 1798 var lederne Bartholomew Teeling, John Byrne og Patrick Byrne, alle fra Castletown; Anthony Marmion fra Louth Town og Dundalk, Anthony McCann fra Corderry; Nicholas og Thomas Markey fra Barmeath, og Arthur McKeown, John Warren og James McAllister fra Cambricville. De ble forrådt av informanter som kom fra Dundalk, og en agent provocateur kalt Sam Turner fra Newry. Flere ledere ble hengt av britene.
Presten og vitenskapsmannen Nicholas Callan (1799–1864), oppfinneren av den første induksjonsspolen, Ruhmkorff-spolen, var fra Darver i Louth. Spolen har derimot fått navn etter Heinrich Ruhmkorff som forbedret og kommersialiserte tidligere utforminger.
Irsk språk
Cooleyhalvøya var den siste utposten med irsktalende (GaeltachtO i Leinster. Irsktalende finnes rundt Omeath og inn i det sørlige Armagh fram til midten av 1900-tallet. Området hadde sin egen lokale dialekt, sanger, poesi og tradisjonelle skikker. Dialekten, kjent som Gaeilge Oriel, er nå utdødd, ettersom den siste morsmålstaleren, Anne O'Hanlon, døde i 1960, 89 år gammel. Imidlertid ble det gjort omfattende innspillinger av den tyske lingvisten Wilhelm Doegen for Royal Irish Academy i 1916. En irsk språkskole, Coláiste Bhríde, ble opprinnelig etablert i Omeath i 1912, men flyttet senere til Ranafast i grevskapet Donegal. I 2012 feiret Coláiste Bhríde sitt 100-årsjubileum i Omeath, og lokalbefolkningen ble lært fraser i den tidligere dialekten Gaeilge Oriel.
Unikt hadde Cooleyhalvøya en betydelig befolkning av presbyterianske Gaeilgeoirí på slutten av 1700- og 1800-tallet, på grunn av sin nærhet til Ulster. I 1808 publiserte pastor William Neilson An introduction to the Irish language («En innføring i irsk språk») for å distribuere til presbyterianske prester i området, ettersom mange i deres menigheter ikke kunne engelsk.
Til tross for sin historiske Gaeltacht, har Louth den laveste prosentandelen av irsktalende i noe grevskap i republikken Irland. I folketellingen for 2016 oppga bare 34,1 % av befolkningen at de kunne snakke irsk.
Bekhus
Bekhus var små, men viktige bygninger ved skipsverft og i større havner frem til ca 1900. Bek til kalfatring ble kokt over åpen ild i bekhuset, i store bryggepanner. Tjære til impregnering av skip og talg til smøring av båtslipper ble også smeltet her. Arbeidet med koking av bek og tjære var svært brannfarlig, så bekhusene lå gjerne i god avstand fra de andre havnebygningene, på samme vis som eldhus og smie ble satt opp et stykke unna de øvrige husene på en gård, på grunn av brannfaren.
Det var ofte forbudt, ved egne brannforordninger, med åpen ild om bord i skipene, særlig når de lå i havn, side ved side. I enkelte havner ble bekhuset derfor også brukt av skipskokkene til koking av mat, mens det i andre havner ble satt opp egne kokehus for dette formålet.
Det fantes bekhus i havner over hele verden. De få som ennå står, er ofte restaurert og fredet. Noen er fortsatt i bruk, men til helt andre formål enn det opprinnelige.
Ulike betegnelser
Andre betegnelser på bekhus, i norsk oversettelse, er «kokehus» og «tjærehus».
I Danmark ser «kogehus» ut til å ha vært et begrep som dekket både bygninger for koking av bek og matlaging, men det er usikkert om alle de tre eksisterende danske bygningene har vært anvendt for begge formål. Ellers var den danske betegnelsen «beghus». I dag står det bare tre «beghuse» tilbake i Danmark: i Dragør, Assens og Ærøskøbing.
Danske Gyldendals nettleksikon Den store danske definerer «kogehus» slik: «mindre stenbygning med et fyrsted til madlavning og kogning af tjære til fiskegarn og tovværk».
I Norge har betegnelsen «bekhus» vært den vanligste. I tillegg er «tjærebod» funnet i en branntakst fra 1891.
Når «kokehus» er nevnt i forbindelse med norske verft og havner, ser de ut til å gjelde bygninger for matlaging; som for eksempel ved Trondhjems værft, der det i 1840 ble oppført et kokehus og i 1854 et bekkokeri.
Utbredelse
I en artikkel fra 1962 står følgende om utbredelsen: «Sådanne kogehuse kendes bl.a. fra Middelhavs- og Østersølandene». Så lenge fartøyene var av tre, og bek og tjære var nødvendig i skipsvedlikeholdet, er det sannsynlig at det fantes bekhus i langt flere land. Det er dokumentert at slike bygninger fantes blant annet i havner og verft i Port Royal på Jamaica, i Flensburg i Tyskland; i USA og i Skandinavia.
Innredning og utforming
Innredningen var enkel. Bekhusene inneholdt stort sett et åpent ildsted sentralt plassert i husets eneste rom. Det viktigste var at vegger og tak måtte være ildfaste, så husene ble murt opp av stein eller tegl, som regel med en kraftig skorstein.
Bekhusene som hørte til skipsverft kunne være svært enkelt og nødtørftig utformet. Det viser både det eksisterende bekhuset i Stavanger; et gammelt prospekt fra Bradbenken i Bergen; fotodokumentasjon av Mellemværftet i Kristiansund og verftet på Gåseholmen i Farsund.
De eksisterende bygningene i Danmark og USA var ikke del av skipsverft. De lå i viktige havner, og fikk en utforming som gjorde at de sto som godt synlige monumenter i havneområdet, sin beskjedne størrelse til tross. Noen var sylindriske, andre mangekantet, mens enkelte var vanlig rettvinklede små hus, men med svært bratte tak. Det sekskantede huset i Assens fra 1825 har et barokt tak som svinger opp på midten og ender i en vindfløy. Her er skorsteinen helt skjult av takets topp. Ved Norfolk Naval Shipyard er «The Tar House» fra 1834 arkitekttegnet. Det antas å være tegnet av arkitekten Benjamin Henry Latrobe, som sto bak utformingen av sydvingen av kongressbygningen i Washington.
Eksisterende bekhus
De få bygningene som fortsatt står, har ikke lenger noen nytteverdi som bekhus, men de har verdi som kulturminner. De er ofte restaurert og fredet. Noen inngår i maritime museer. Enkelte har også fått en ny funksjon.
«The Tar House» ved skipsverftet Norfolk Naval Shipyard i Portsmouth brukes nå som kiosk for salg av souvenirer. «The pitch house» i Port Royal på Jamaica er i bruk som butikk for dykkerutstyr. Det har også fungert som diskotek.
I Danmark finnes det i dag tre bekhus; i Dragør, Assens og Ærøskøbing. De to siste kalles «kogehus», og det er usikkert om de har vært brukt til annet enn matlaging. Kommunene har ikke funnet indikasjoner på dette, men i Handels- og Søfartsmuseets årbog fra 1962 står det at det «blev lavet mad og kogt beg i sejlskibenes tid» i både disse bygningene og i kogehuset i Faaborg.
Bygningene i Dragør og Assens er fredet, mens huset i Ærøskøbing havn (oppført 1810) er rehabilitert og igjen brukes til matlaging, for båtturister i gjestehavnen. Den opprinnelige bruken av huset opphørte rundt 1860. Fiskerne i byen brukte det deretter en periode til bekkoking av fiskegarn.
De bekhusene som fantes i Norge, er stort sett forsvunnet, men det står fortsatt ett i Stavanger. Det skulle rives på midten av 1970-tallet, da havneområdet ble bygget ut, men bygningen ble reddet og restaurert – og har gitt navn til «Bekhuskaien» i havneområdet.
Bekkoking som sosialhjelp
Det vanligste var at skipenes eget mannskap kokte bek i bekhusene, men det finnes også dokumentert at dette var en inntektskilde for andre.
I 1650 fikk De sjøfarendes fattighus i Bergen privilegium på å koke bek og tjære til verftet ved Bradbenken. I Flensburg gikk gebyret man måtte betale for å bruke bekhuset, til understøttelse av Waisenhuset i nærheten.
Nord-Vietnams invasjon av Laos
Nord-Vietnam invaderte Laos mellom 1958 og 1959. Invasjonen var strategisk viktig for å beskytte Ho Chi Minh-stien, men markerte også direkte støtte til Pathet Lao.
Invasjonen begynte med at Nord-Vietnams hær invaderte og okkuperte flere byer i Xépôn-distriktet, nær den demilitariserte sonen mellom Nord-Vietnam og Sør-Vietnam. Hanoi hevdet at landsbyene hadde vært en historisk del av Vietnam for å rettferdiggjøre okkupasjonen. Laos gjorde et mislykket forsøk på å gjenerobre områdene, og kamper brøt ut langs hele grensen mellom de to landene. Etter at all motstand var beseiret, trakk Nord-Vietnam seg tilbake og gav Pathet Lao kontroll over områdene.
Ifølge den offisielle historien som ble publisert etter krigen, hadde Nord-Vietnams mål vært å virke som en kommando over Pathet Lao, organisere forsendingen av materiell støtte til organisasjonen og få en mer direkte kommando over vietnamesiske frivillige enheter som oprererte i Xam Nua, Xiangkhoang og Viangchan. Dette var et brudd på betingelser Hồ Chí Minhs regjering hadde godtatt under Genève-konferansen om å avstå fra «forstyrre» internale affærer i Laos.
Patis (Åbo)
Patis (finsk: Paattinen) er en tidligere kommune i det finske landskapet Egentliga Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1970. Patis var en finskspråklig kommune.
I 1973 ble Patis slått sammen med bykommunen Åbo. Patis danner dermed en kile inn i landet for kystbyen Åbo, beliggende mellom Rusko på den ene siden og Lundo og Aura på den andre. Målt i utstrekning er Patis Åbos største bydel, og området har fortsatt et landlig preg. Antall innbyggere var i 2004.
Kostrzyn nad Odrą
Kostrzyn nad Odrą (tysk: Küstrin) er en by i det vestlige Polen, ved elvene Oder og Warta, på grensen til Tyskland. Byen ligger i Gorzów Wielkopolski fylke i Lubusz voivodskap. Byen har et innbyggertall på 19,952 (2007).
Historie
Regionen av Kostrzyn var befolket av germanere fram i det niende århundret, da innvandring av slavere begynte og byen kom under styring av Pommern. Fra 960-1200 var det største territoriet som hørte til hertugene av Polen. Hertug Mieszko I av Polen brukte Kostrzyns strategiske plassering som et oppmarsjområde til ekspedisjonen til Cedynia. Bolesław I den modige brukte også dette området som oppmarsjområde for sine aksjoner mot blant annet Bautzen i Sachsen.
Navnet av byen ble først nevnt i et polsk brev fra 1232 til Den tyske orden, som kom etter det gamle slaviske navnet Cozsterine (kostrzyca) som nevnt ble det i. I det 12. århundre utviklet seg det inn i en forsterket utpost og et polsk beskatningsområde. I 1223 bevilget fyrsten Odonic byen til tyske brødre av Tempelridderordenen, skjønt det ble angrepet av Margraviate av Brandenburg i 1261. Ved 1300 mottok byen Magdeburg av Margrave Albrecht III av Brandenburg og dette innledet en hurtig vekst, blant annet fordi en kunne utvikle handelen langs elvene.
Fra 1535–1571 var byen setet av John av Brandenburg-Kustrin, som gjorde byen til hovedstad i Neumark regionen og bygde en borg. Med tiden ble borgen utvidet til en festning, og er en av de største av denne typen anlegg i denne regionen idag. Mens han fortsatt var kronprins, satt Fredrik den store fengslet i festningen, og måtte overvære henrettelsen av sin venn Hans Hermann von Katte den 6. november 1730.
Området ble erobret av Frankrike i 1806, forble under fransk kontroll resten av Napoleonskrigene. I løpet av tilbaketrekningen fra øst i 1814 ble byen satt i brann og brant helt ned til grunnen. Etter at byen ble bygget opp, utviklet den seg til blant annet et av de viktigste jernbaneknutepunktene i Kongeriket Preussen og senere i Det tyske riket. I 1857 ble den knyttet til Berlin og Frankfurt an der Oder, og i 1875 med Stettin (Szczecin) på den pommerske kysten. I 1900 nådde dets befolkning 16 473 innbyggere, samt garnisonen av festningen.
Ved utbruddet av andre verdenskrig hadde Kosztrzyn 24 000 innbyggere, hvor majoriteten var tysk avstamming. Men, på grunn av allierte luftangrep på jernbanen og lokale fabrikker ble nesten 95% av bygningene ødelagt (samt alle 32 byens fabrikker) og byen vanligvis ble forlatt. Forstaden Alt-Drewitz (moderne Drzewice, en av Kostrzyns bykommuner) inneholdt en krigsfangeleir ved Stalag III-C Alt-Drewitz, som blir brukt mest for fransk, sovjetisk, og italiensk fanger av krigen. Fra 1943–1959 huset byen også et stor antall tvangsarbeidere i en teltleir underlagt Sachsenhausen konsentrasjonsleir. Etter krigen ble den ødelagte byen lagt under polsk administrasjon ved Potsdamkonferansen, og den tyske befolkningen ble fordrevet vestover. Skjønt byen gradvist ble gjenoppbygd, forble sentrale deler av byen i ruiner. Den delen av byen som lå på den vestlige bredden av Oder forble i Tyskland og er nå Kustrin-Kietz.
Oberkommando der Wehrmacht
OKW ble opprettet etter at feltmarskalk og forsvarsminister Werner von Blomberg (1878–1946) ble tvunget til å gå av fra embetet i Wehrmacht, den tyske «vernemakten», underlagt Rikskrigsministeriet (Reichswehrministerium fram til 1935, siden kalt Reichskriegsministerium). Det rettslige grunnlag for opprettelsen var en forordning gitt av Adolf Hitler 4. februar 1938.
Leder for OKW var under hele embedets eksistens generalfeltmarskalk Wilhelm Keitel (1882–1946).
Kommandoens standort var i Wünsdorf ved Zossen nær Berlin.
OKW hadde ingen umiddelbar kommandomyndighet over ledelsesstabene til de tre våpengrenene av Wehrmacht, som alle hadde sine egne overkommandoer: Oberkommando des Heeres (OKH), Oberkommando der Marine (OKM) og Oberkommando der Luftwaffe (OKL). OKWs funksjon tilsvarte det oppløste krigsministeriets.
Hoyo de Monterrey
Historie
Merket ble etablert i 1865 av Jose Gener, som hadde kommet fra Spania til Cuba som trettenåring i 1831 for å arbeide på sin onkels plantasje i Vuelta Abajo. Tjue år senere åpnet han sin sigarfabrikk i Havanna og begynte å produsere sitt eget merke, La Escepcíon. I 1965 brukte han fortjenesten fra denne til å kjøpe en av de beste tobakksplantasjene i Vuelta Abajo og registrerte et merkenavn for tobakk derfra: Hoyo de Monterrey. Det betyr «Monterreys hull» og henspiller på terrenget som tobakksdyrkere foretrekker for å få fram «premium tobacco». Merket ble svært populært, særlig på det britiske markedet og Jose Geners fabrikk ble følgelig en av de største på Cuba. Da Gener døde i Spania i 1900, overtok hans datter bedriften. Den ble værende i familien i 30 år til, men i 1931 solgte de seg ut for å konsentrere seg om sukkerrør. Fernández, Palicio y Cía kjøpte Hoyo de Monterrey og La Escepción og la det til sine merker. Da Ramon Fernández døde ble Fernando Palicio eneeier, og i 1958 hadde han 13% av all eksport av sigarer fra Havanna.
Da tobakksindustrien på Cuba ble nasjonalisert, forlot Fernando Palicio Cuba og flyttet til Florida. Der solgte han merkene sine til familien Villazon, som fortsatte å produsere dem fra Tampa for det amerikanske markedet basert på tobakk fra Honduras. Merket selges nå globalt basert på tobakk fra Cuba og Honduras.
Hail H.I.M.
Hail H.I.M. er et reggaealbum utgitt av Burning Spear i 1980. Albumet har et tydelig rastafari budskap.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Burning Spear.
Gideon Ezra
Ezra tjenestegjorde i Israels forsvar mellom 1955 og 1958. Han studerte statsvitenskap og geografi ved Universitetet i Haifa før han begynte ved Shin Bet i 1962. I 1995 sluttet Ezra i Shin Bet, og begynte som rådgiver for minister Moshe Shahal. Ezra ble valgt inn i Knesset ved valget i 1996 da han var medlem av partiet Likud. Han beholdt dette setet ved valgene i 1999 og 2003. Da Ariel Sharon grunnla partiet Kadima sent i 2005, sluttet Ezra seg til dette partiet.
Ezra døde av lungekreft 17. mai 2012. Plassen hans i Knesset ble tatt over av Akram Hasson.
De allierte
De allierte kan vise til:
Olav Bakken
Olav Bakken (født 15. mars 1937 på Skatval i Nord-Trøndelag) er en norsk industrigründer.
Han er utdannet maskiningeniør og verktøymekaniker og arbeidet fra 1953 ved Norplasta i Stjørdal. Han ble senere styremedlem i selskapet. Han startet Microplast, en fabrikant av mindre plastkomponenter, i sin egen kjeller i 1968. Microplast vokste og hadde på det meste 60 ansatte. Selskapet ble overdratt til Bakkens to døtre og i 2013 solgt til svenske IV Group.
Bakken var med på å berge stolfabrikken HÅG på Røros fra konkurs i 1974, og det samme ved Nobø Electro i Stjørdal i 1995. Han solgte seg ut av HÅG i 1982 og av Micro-Control, en fabrikant innen industriell radiofjernstyring, og av Trio Bilsenter i 1998. Bakken har også vært engasjert i Tangen næringspark i Stjørdal.
Han har vært innvalgt i Stjørdal kommunestyre for Venstre.
Bakken ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull i 2007.
Olav Bakken er tremenning av Kjell Inge Røkke.
Oddvar Nygaard
Oddvar Nygaard (født 23. juli 1919 på Hundorp i Sør-Fron, død 21. april 1985) var en norsk folkemusiker (trekkspill) og komponist.
Nygaard deltok på flere hundre plateinnspillinger og hadde flere opptredener på både radio og TV. Han samarbeidet med musikere som Oscar Skau, Sven Nyhus, Rolf Syversen, Børt Erik Thoresen og skiløperen Ole Ellefsæter. Han laget rundt 170 egne komposisjoner. I 1995 ga plateselskapet EMI ut samlealbumet Spelemannsliv med utdrag fra Nygaards karriere.
Einar Gerhardsens tredje regjering
Einar Gerhardsens tredje regjering var en ren Arbeiderparti-regjering som satt fra 22. januar 1955 til 28. august 1963. Regjeringen gikk av som følge av gruveulykken i Kings Bay på Svalbard, etter et mistillitsforslag som ble fremmet av de borgerlige partier og i tillegg fikk støtte av Sosialistisk Folkeparti.
Gerhardsen-regjeringen ble etterfulgt av John Lyngs regjering, som var den første borgerlige regjeringen etter andre verdenskrig. Men da Lyng-regjeringen gikk av etter kun fire uke ble Einar Gerhardsen på ny utnevnt til statsminister for sin fjerde regjering.
Walter Stewart, 3. High Steward av Skottland
Walter Stewart var født en gang før 1198 som sønn av Alan fitz Walter, 2. High Steward av Skottland og hans andre hustru Alesta av Mar. Hans bestefar på morssiden var Morggán av Mar.
Hans far fulgte Rikard I av England, også kalt Rikard Løvehjerte, på Det tredje korstoget i 1191. Han døde i 1204 og Walter etterfulgte ham. Istedenfor benytte navnet ‘Walter FitzAlan’, den fransk-normanniske betegnelse for ‘sønn av Alan’, adopterte Walter navnet fra sin arvelige posisjon og ble kjent som Walter Stewart. Merk forskjellen i navnet Stewart og posisjonen Steward. Walter Stewart er dermed den første Stewart fra hvem alle andre med samme navn nedstammer fra.
Han ble utpekt som justiciar av Skottland i 1230 som var en øverste juridisk myndighet i middelalderens Skottland og England.
Walter Stewart er assosiert med festningen Rothesay Castle på øya Bute som han utbygget og styrket etter dårlige erfaringer med nordmenn.
Walter Stewart giftet seg med Beatrix de Angus av Forfar, datter av Gilla Críst av Angus og hans hustru Marjorie. Majorie er oppgitt å ha vært en datter av Henry av Skottland, 3. jarl av Huntingdon. Walter og Beatrix fikk følgende barn:
Premier League 2007/08
Lagene som spilte kvalifiseringsspill for å få den siste opprykksplassen var: Southampton, West Bromwich Albion, Derby County og Wolverhampton Wanderers. Southampton og Derby spilte den ene semifinalen, mens West Bromwich og Wolverhampton spilte den andre. Vinnerne av semifinalene skulle spille finale om en plass i øverste divisjon. Derby spilte mot West Bromwich i kvalifiseringsfinalen og vant 1–0, og ble dermed klare for denne Premier League-sesongen.
Hvem som skulle bli ligamester ble ikke avgjort før i siste runde. Arsenal begynte sesongen bra og leda ligaen med fem poeng på Manchester United før de spilte 2–2 borte mot Birmingham 23. februar 2008. Arsenal spilte fem kamper på rad uten seier, inkludert kampen mot Birmingham. De dårlige resultatene gjorde at Manchester United tok igjen Arsenal og lå øverst til sesongslutt.
Hvem som skulle bli seriemester stod mellom United og Chelsea til slutt. United hadde ei luke på tre poeng ned til Chelsea før Chelsea slo United 2–1 på Stamford Bridge tre serierunder før slutt. Manchester United og Chelsea lå helt likt på poeng før siste runde, men United var nummer en på grunn av bedre målforskjell. Forutsetningene foran siste runde var at Manchester United måtte avgi poeng samtidig som Chelsea vant. Det skjedde ikke; Manchester United slo Wigan 2–0 borte, mens Chelsea bare spilte 1–1 hjemme mot Bolton.
VINNER
Manchester United som vant Premier League for tiende gang, for andre sesong på rad. Dette var klubbens 17. ligatittel totalt.
NEDRYKK
Statistikk
{|
Stadioner
Manchester United har, pr. kapasitet, det største stadionet med 76 312 og Portsmouth har det minste med 20 224.
Månedens manager
Månedens manager er en månedlig pris som blir gitt til en av de 20 managerne i Premier League. Prisen blir gitt den første uka etter månedskifte og blir normalt avgjort av ligaens sponsorer.
Årets manager
Årets manager blir kåret av League Managers Association (LMA). Det er en organisasjon som representerer alle managerne i Premier League og Football League.
Alex Ferguson, Manchester United