cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ibsenprisen
Eksterne lenker
Διεθνές βραβείο Ίψεν
Haakon VIIs gate
Haakon VIIs gate finnes flere steder:
Philadelphiafelttoget
Philadelphiafelttoget (1777–1778) var et britisk initiativ i den amerikanske uavhengighetskrigen. Felttoget var kontroversielt siden William Howe rykket sent fremover og ikke hjalp til i det samtidige Saratogafelttoget lenger nord som endte i britisk katastrofe, men han lyktes i å erobre de revolusjonæres hovedstad Philadelphia. General Howe trakk seg under okkupasjonen av Philadelphia og ble erstattet av sin nestkommanderende, general Henry Clinton, som evakuerte byen for å forsterke New York City.
Erobringen av Philadelphia
Etter å ha sikret New York City i sitt felttog i 1776, konsentrerte general Howe seg i 1777 om å erobre Philadelphia, setet til den revolusjonære styresmakten. Han flyttet seg sakte og gikk i land med 15 000 menn sent i august ved den nordlige enden av Chesapeake Bay, rundt 90 km sørvest for Philadelphia. Washington plasserte sine 11 000 menn mellom Howe og Philadelphia, men ble utmanøvrert på flankene og drevet tilbake i slaget ved Brandywine 11. september 1777. Den kontinentale kongress forlot igjen byen og dro til York, Pennsylvania. De britiske og revolusjonære styrkene manøvrerte seg rundt hverandre de neste dagene med mindre trefninger som den såkalte «Paoli-massakren». 26. september utmanøvrerte Howe til slutt Washington og marsjerte inn i Philadelphia uten motstand.
Britene satte en garnison på rundt 9000 menn i Germantown, 8 km nord for Philadelphia, etter at de tok byen. Washington lyktes ikke i sitt angrep på Germantown tidlig i oktober og trakk seg etterpå tilbake for å observere og vente. Imens sikret britene Delaware–elva ved å ta (med vanskeligheter) fortene Mifflin og Mercer i november.
General Washingtons problemer på dette tidspunktet handlet ikke bare om britene. I den såkalte Conway Cabal diskuterte noen politikere og offiserer som var misfornøyde med Washingtons nylige resultater som øverstkommanderende, om han burde fjernes. Washington var såret av denne lobbyvirksomheten og la saken åpent frem for kongressen. Hans tilhengere samlet seg bak ham og han fikk fortsette.
Valley Forge og Monmouth
Washington og hans hær slo leir i Valley Forge i desember 1777, rundt 32 km fra Philadelphia hvor de ble værende de neste seks månedene. I løpet av vinteren døde 2500 menn (av 10 000) av sykdom og kulde. Men hæren gikk til slutt ut av Valley Forge i god stand, takket være et treningsprogram ledet av baron von Steuben.
150
Fødsler
150er
Nasuh Akar
Nasuh Akar (10. mai 1925, død 18. mai 1984) var en tyrkisk bryter som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Akar ble olympisk mester i bryting under Sommer-OL 1948 i London. Han vant den nest letteste vektklassen, bantamvekt opp til 57,0 kg, i fristil. I finalen beseiret han Gerald Leeman fra USA.
Nu Wa
Nüwa (tradisjonell kinesisk: 女媧; forenklet kinesisk: 女娲; pinyin: Nǚwā) er en guddom fra kinesisk mytologi, mest kjent for å ha skapt mennesket på nytt etter en stor katastrofe.
Under Han-dynastiet ble Nu Wa beskrevet som Fu Xis søster og kone. Sammen hjalp de menneskene og lærte dem mange ting, deriblant jakt, fiske og kjærlighet.
Annet
Nu Wa er også en figur i videospillet Dynasty Warriors og Warriors Orochi 3.
Nan Goldin
Nan Goldin (født 1953 i Washington, DC) er en amerikansk kunstfotograf.
Hun er mest kjent for sine personlige fotografier, i en estetisk snapshotsjanger.
Fotografiene fra denne perioden, fra rundt 1980 til 1986, er en del av serien The Ballad of Sexual Dependency. Disse fotografiene er svært personlige, og til dels selvbiografiske. De viser rusmiddelbruk, fester, voldelige parforhold osv. Mot 1990-årene var de fleste av de hun hadde fotografert i denne serien døde. Goldin har også laget flere serier som omhandler aids, etter at hun opplevde å miste flere av sine venner til sykdommen.
Siden 1995 har hun blant annet vært opptatt av å fotografere undergrunns ungdomskulturer i Tokyo, blant annet har hun laget bokprosjekter i samarbeid med den kjente japanske fotografen Nobuyoshi Araki, landskapsbilder fra Italia og New York, og fotografier fokusert rundt familieliv.
Rörö
Rörö er et tettsted og en øy i Öckerö kommune i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 269 innbyggere.
Rörö er kommunens nordligste, bebodde øy. I sør ligger Hyppeln og i sørøst Källö-Knippla. I vest brer den nordligste delen av Kattegat seg ut.
Beboernes hovednæring er fiske, Rörö har en imponerende flåte med store notbåter. I tillegg kommer mindre fiskebåter som brukes til kystfiske, eid av pensjonister og hobbyfiskere.
To tredeler av Rörö, i prinsippet øyas sørlige, vestlige og nordlige deler, er naturreservat. Øya har fine badeviker, sandstrender og et nett med turstier. På øyas høyeste punkt og andre steder er det fortidsminner fra bronsealderen, samt spor fra militær virksomhet, bunkere og andre installasjoner som ble bygd under andre verdenskrig.
Hönö
Hönö er et tettsted og en øy i Öckerö kommune i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 5 110 innbyggere.
Den nordvestre delen av øya er naturreservat.
Judo under Asialekene 2010
Judo under Asialekene 2010. Judo var en av flere sporter under de sekstende Asialekene som ble arrangert i Guangzhou i Kina i perioden 12. til 27. oktober 2010. Det var sjunde gangen som judo var på programmet under Asialekene. Det var åtte vektklasser for menn og åtte for damer. Japan ble beste nasjon med sju gullmedaljer foran Sør-Korea med seks.
EM i friidrett 1954
EM i friidrett 1954 ble arrangert i Bern 25. – 29. august 1954. Konkurransene ble arrangert på Stade de Suisse, knappe seks uker etter sluttspillet i Fotball-VM 1954. Det ble satt tre verdensrekorder under mesterskapet: Vladimir Kuz fra Sovjetunionen satte ny 5000 meter-rekord med tiden 13.56,6. Mikhail Krivonosov, også fra Sovjetunionen, oppnådde et sleggekast på 63,34 meter. Ungareren Sándor Rozsnyói senket rekorden på 3000 meter hinder til 8.49,6. I tillegg satte tyske Heinz Fütterer ny europarekord på 200 meter med tiden 20,9.
Tekniske øvelser
Forkortelser
Deltagelse
Uoffisielt deltok 689 utøvere fra 28 land i mesterskapet, tre flere utøvere enn det offisielle antallet på 686.
Jean-Claude Trichet
Jean-Claude Trichet (født 20. desember 1942 i Lyon) er en fransk økonom. Frem til 2011 var han president for Den europeiske sentralbanken (ESB).
Trichet studerte ved eliteuniversitetet École nationale d'administration (ENA). Som leder av skatteetaten tjente han siden 1987 under fem franske statsministre. I 1993 ble han president for den franske sentralbanken, og 1. november 2003 ble han president for ESB i Frankfurt am Main. Han etterfulgte da Wim Duisenberg.
Trichet er tildelt Karlsprisen for 2011.
Trebåndet skogblomsterflue
Trebåndet skogblomsterflue (Dasysyrphus tricinctus) er en middelstor flue som tilhører familien blomsterfluene. Den er en vanlig blomsterflueart i mesteparten av Norge om sommeren.
Utseende
En middelsstor (8-11 mm), gul og svart blomsterflue. Fasettøynene er ganske kraftig hårete. Antennene er korte og helmørke. Ansiktet er lysgult med for det meste lyse hår og en svart midtstripe og munnkant. Thorax er litt matt svart uten lyse striper. Scutellum er mørkgult. Bakkroppen er svart med tre par lysgule tverrflekker, det første paret ganske små, det andre paret kraftige og vanligvis sammenvokst til et tverrbånd, det tredje paret ganske smale. Beina er mørkt gulbrune. Vingene er glassklare med mørkbrunt vingemerke.
Levevis
Larvene lever av bladlus på løvtrær, men den kan også spise bladvepslarver og sommerfugl-larver. Disse fluene finner man særlig i og ved skog. De besøker mange slags blomster, og flyr i mai-september. Arten har trolig to generasjoner hver sommer.
August Kammer
August Frederick «Fred» Kammer, Jr. (født 3. juni 1912 i Montclair i New Jersey, død 21. februar 1996 i Hobe Sound i Florida) var en amerikansk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1936 i Garmisch-Partenkirchen.
Kammer vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen. Han spilte på det amerikanske laget som kom på tredjeplass i ishockeyturneringen.
Gazanfer Bilge
Gazanfer Bilge (født 23. juli 1924, død 20. april 2008 i Istanbul) var en tyrkisk bryter som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Akar ble olympisk mester i bryting under Sommer-OL 1948 i London. Han vant den tredje letteste vektklassen, fjærvekt opp til 62,0 kg, i fristil. I finalen beseiret han Ivar Sjölin fra Sverige.
Hälsö
Hälsö er et tettsted og en øy i Öckerö kommune i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 611 innbyggere.
Lagarto
Lagarto er en kommune i delstaten Sergipe i nordøstregionen av Brasil.
Tverrpolitisk Folkevalgte
Tverrpolitisk Folkevalgte var et registrert politisk parti, som ble opprettet i 1997. Formelt stilte partiet til valg med utgangspunkt i Frihetspartiet mot EF-unionens partistatus. Partiet fikk i 1997 Steinar Bastesen innvalgt på Stortinget, men han brøt i 1999 med partiet. Mellom 1998 og 2001 het partiet Tverrpolitisk kyst- og distriktsparti.
Partiet ble registrert i Partiregisteret i 2003. Det ble strøket fra registeret 2. november 2017, da det ikke hadde stilt liste ved de to siste stortingsvalgene. Partiet er fortsatt registrert i Enhetsregisteret, men nå under navnet Energidemokratene – Norge.
Tverrpolitisk Folkevalgte stilte ved stortingsvalget i 2009 liste i Nordland og oppnådde 64 stemmer.
Nyholmen skandse
Nyholmen skandse er en skanse i innseilingen til Bodø og ble bygget i 1810 for å beskytte kornlagrene på Hundholmen mot britiske krigsskip under napoleonskrigene.
Fortet var sammen med et fort i Hammerfest de eneste som ble bygget i Nord-Norge. Fra 1814 fikk den svensk-finske handelsmannen Carl Johan Gerss i noen år leie noen av statens hus på Nyholmen og i 1818 fant de hendelsene sted som senere ble kjent som Bodøsaken.
Kystfortet ble nedlagt i 1835 og forfalt raskt før restaureringsarbeidet startet på slutten av 1960-tallet, anlegget har i dag tolv kanoner som er reprodusert og drives av Nyholms Skandses Compagnie.
Nyholmen skandse er Bodøs tusenårssted.
Nyholmen er et område på halvøya Burøya kjent for Nyholmen skandse og Nyholmen fyr, ei fyrlykt som ble drevet fra 1875 til 1907.
Fliflet/Hamre
Fliflet/Hamre (etablert 1991 i Bergen) er en norsk folkemusikk/jazzgruppe bestående av Gabriel Fliflet trekkspill og Ole Hamre perkusjon. Deres opprinnelige navn var Fliflet/Hamre Energiforsyning (frem til 1999). Duoen ledet TV-serien «Fliflet/Hamre kraftakvarium» på NRK (1996) og har gitt ut flere plater på deres egen etikett Lahrmsteiner Elite. Duoen har også skapt kvartetten Fri Flyt (1993–2001).
Duoen laget med Jan Eggum En tragisk aften, og har hatt regi for flere konsertforestillinger, blant annet «Vestland, Festland, Bestland», hvor blant annet Runar Gudnason deltok og avholder den årvisse forestillingen «Fliflet/Hamre morer julen inn».
19. august 2010 holdt duoen konsert på Oslo jazzfestival sammen med jazzgruppen Christianssand String Swing Ensemble
Jan Sonnergaard
Jan Sonnergaard (født 15. august 1963 i København, død 18. november 2016 i Beograd ) var en dansk forfatter og novellist.
Bakgrunn
Jan Sonnergaard vokste opp i Virum, og ble utdannet cand.mag. i litteraturvitenskab og filosofi fra Københavns Universitet.
Forfatter
Han debuterte i med novellesamlingen Radiator som er oversatt til norsk. Andre bind i hans novelletrilogi Sidste søndag i oktober utkom i 2000, og tredje bind Jeg er stadig bange for Caspar Michael Petersen utkom i 2003.
I 2006 debuterte han som manusforfatter på teaterstykket Liv og død på Café Olfert Fischer som ble satt opp på Kaleidoskop av instruktør og skuespiller Thomas Bendixen.
Tematisk beskjeftiget Sonnergaard seg primært med en kritikk av tilværelsens meningsløshet i 1990-tallets Danmark. Han beskriver både arrogante personer fra overklassen av samfunnet, som på overflaten lever et godt liv, men som samtidig er på stoffer og undertrykker eller ignorerer samfunnets svakeste, og de mer ordinære mennesker, hvis dagligdag domineres av fyll – men felles for Sonnergaards persongalleri er, at de oftest ikke selv har innsett den situasjon, de selv er i.
Et eksempel på dette er novellen "NETTO og Fakta" fra samlingen Radiator, som omhandler en middelaldrende mann, som lever et vanskelig liv på sosialhjelp. Mye av tiden bruker mannen på å beklage seg over sin situasjon, og hans vrede kulminerer, da han får besøk av en gammel punkerkamerat, som har utviklet seg til en del av den overklasse, han forbanner. Mannen er på mange områder et utmerket bilde på samfunnets underklasse, og den viser disse menneskers frustrasjon og oppgitthet overfor livet og arbeidsmarkedet.
Sonnergaard skriver på et meget direkte og ofte provoserende språk, som forteller levende om både vold, fyll og erotikk.
Han døde i Beograd der han var på en presentasjon av sine bøker.
Björkö
Björkö er et tettsted og en øy i Öckerö kommune i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 427 innbyggere.
Marokko
Marokko forlot Organisasjonen for afrikansk enhet (OAU) i 1984 som protest mot at Den saharawiske arabiske demokratiske republikk ble innlemmet, men ble i 2017 igjen medlem i etterfølgeren Den afrikanske union (AU). Det er medlem av Den arabiske liga, Maghreb-unionen, Den islamske konferanse, Middelhavsdialoggruppen og G77 og er en viktig ikke-NATO alliert av USA.
Marokkanere, også kjent som marokkansk-arabere, er hovedbefolkningen i landet. Det er også minoriteter som bor stort sett i de fjellrike områdene.
Navn
Det fullstendige arabiske navnet på landet betyr «det vestlige kongedømmet». Al-Maghrib (المغرب, som betyr vesten) brukes vanligvis. I historiske referanser pleide historikere å referere til Marokko som al-Maghrib al-’Aqṣā (المغرب الاقصى, lengst i vest) for å skille landet fra den historiske regionen kalt Maghrib. Navnet Marokko stammer i mange andre språk fra navnet til den tidligere hovedstaden, Marrakech (مراكش – darija: M æ rræksh, klassisk: Murrākush, tamazight og tasjelhit språk: Murakush), som kommer fra gamle berberiske ord, «Amur n Akush», som betyr «Guds land».
Geografi
Marokko grenser til Algerie i øst og sørøst, men grensen mellom de to landene har vært stengt siden 1994. Langs middelhavskysten ligger fire spanske enklaver: Ceuta, Melilla, Peñón de Vélez de la Gomera og Peñón de Alhucemas, i tillegg til flere øyer, inkludert Perejil og Chafarinas. Utenfor atlanterhavskysten tilhører Kanariøyene Spania, mens Madeira i nord er portugisisk. I nord grenser Marokko til og kontrollerer deler av Gibraltarstredet, noe som gir landet makt over vannveien inn og ut av Middelhavet. Riffjellene dominerer regionen som grenser til Middelhavet fra nordvest til nordøst og Atlas-fjellene går som en ryggrad fra sørvest til nordøst. Det meste av befolkningen bor nord for disse fjellene, mens ørkenen ligger sør for dem. Det meste av den sørøstlige delen av landet er del av Sahara-ørkenen og er dermed tynt befolket og ikke produktiv økonomisk sett. I sør ligger Vest-Sahara, en tidligere spansk koloni som ble okkupert av Marokko i 1975. Marokko hevder at Vest-Sahara er del av dets territorium og henviser til det som de sørlige provinsene. Dette er imidlertid ikke anerkjent av FN, og Vest-Sahara er derfor et omstridt territorium.
Klima
Landet har middelhavsklima som blir mer ekstremt i de indre regionene hvor fjellene ligger. Terrenget er slik at kystslettene er rike og dermed er ryggraden i agrikulturen. Skoger dekker rundt 12 % av landet, mens dyrkbar jord utgjør 18 %. 5 % har irrigasjon.
Demografi
Marokko er det fjerde mest befolkede arabiske landet etter Egypt, Sudan og Algerie.
Der er ingen betydelige genetiske forskjeller mellom marokkanske arabere og marokkanske ikke–arabere (det vil si berbere og saharawis). Derfor er det sannsynlig at arabiseringen hovedsakelig var en kulturell prosess uten genetisk erstatning. Ifølge European Journal of Human Genetics, var nordvestlige afrikanere genetisk nærmere iberere og andre europeere enn afroamerikanere.
De fleste mennesker bor vest for Atlasfjellene, en fjellrekke som isolerer landet fra Sahara. Casablanca er handels– og industrisenteret og landets ledende havn. Rabat er styresmaktens sete, Tanger er inngangen til Marokko fra Spania og også en betydelig havn, Fez er det kulturelle og religiøse senteret og det hovedsakelig «berbiske» Marrakech er et betydelig turistsentrum.
Språk
Marokkos offisielle språk er arabisk. Landets særskilte arabiske dialekt kalles marokkansk arabisk. Rundt 12 millioner (40 % av befolkningen), hovedsakelig i jordbruksområder, snakker berbisk (tamazight) som i Marokko kjenner tre forskjellige dialekter (tarifit, tashelhiyt og sentral-atlassisk tamazight), enten som førstespråk eller tospråklig med den talte arabiske dialekten. Fransk som er Marokkos uoffisielle andrespråk, blir lært av alle og fungerer fremdeles som Marokkos primærspråk i handel og økonomi. Det er også vidt utbredt i utdanning og i styret av landet. Rundt 20,000 marokkanere i den nordlige delen av landet snakker spansk som andrespråk parallelt med tarifit. Engelsk, som fremdeles er langt bak fransk og spansk, er raskt i ferd med å bli det foretrukne fremmedspråket blant utdannet ungdom. Nasjonale utdanningsreformer som trådte i kraft sent i 2002, har resultert i at engelsk blir undervist i alle offentlige skoler fra fjerde skoleår av.
Religion
De fleste marokkanerne er sunnimuslimer av arabisk, berbisk eller blandet arabisk–berbisk opphav. Araberne invaderte Marokko i det 7. århundre og etablerte sin kultur der. Marokkos jødiske minoritet har sunket betraktelig og teller rundt 7,000. De fleste av de 100,000 utenlandske beboerne er franske eller spanske, mange er lærere eller teknikere og stadig flere pensjonister, særlig i Marrakech.
Historie
Området til dagens Marokko har vært bebodd siden yngre steinalder, rundt 8000 f.Kr., som sporene etter Capsien-kulturen tyder på, i en tid da Maghreb var mindre tørr enn det er i dag. Mange teoretikere mener berberspråkene antagelig ankom omtrent samtidig som jordbruket og ble overtatt av den eksisterende befolkningen i tillegg til immigrantene som tok det med seg. Moderne genetiske analyser har bekreftet at forskjellige befolkninger har bidratt til dagens befolkning, inkludert berbere, arabere, fønikere, sefardiske jøder og subsahariske afrikanere. Berberne, ofte henvist til i moderne etniske aktivistsirkler som «amazigh», er også kjent av deres regionale etniske identitet som chleuh. I den klassiske perioden var Marokko kjent som Mauretania, selv om dette ikke må forveksles med dagens Mauritania.
I år 670 erobret Okba ibn Nafi den nordafrikanske kyststripen på vegne av umajjadiske kalifatet i Damaskus. De fleste av berberne konverterte til islam og dannet stater som kongedømmet Nekor. Landet brøt snart med de fjerne abbaside–kalifenes kontroll under Idris ibn Abdallah som grunnla Idrisid-dynastiet. Marokko ble et utdanningssenter og en betydelig regional maktfaktor.
Marokko ville nå sin høyde under en serie dynastier av berbisk opphav som erstattet de arabiske idrisidene. Først almoravidene, og så almohadene, styrte fra Marokko nesten hele det nordvestlige Afrika i tillegg til store seksjoner av det islamske Iberia, eller Andalucía. Mindre stater i regionen, som Berghouata og Banu Isam, ble erobret. Imperiet kollapset etter en lang rekke borgerkriger.
Alaouite-dynastiet fikk til slutt kontroll. Marokko stod ovenfor spansk og ottomansk aggresjon. Alaouitene lyktes i å stabilisere sin posisjon, og mens kongedømmet var mindre enn de foregående i regionen, forble det ganske velstående. I 1684 annekterte de Tanger.
Vellykkede portugisiske forsøk på å kontrollere atlanterhavskysten i det 15. århundre hadde ikke særlig innvirkning på det middelhavsorienterte hjertet av Marokko. Etter Napoleonskrigene ble Egypt og det nordafrikanske Maghreb økende uregjerlige fra Konstantinopel. Området ble også et gjemmested for pirater under lokale bejs, og ettersom Europa ble industrialisert, i økende grad sett på som et verdifullt område for kolonisering. Maghreb hadde vist større velstand enn den ukjente delen av Afrika og hadde en strategisk viktig posisjon som hadde innvirkning på utgangen av Middelhavet. For første gang ble Marokko en stat av interesse for de europeiske maktene. Frankrike viste sterk interesse i Marokko så tidlig som i 1830. Britisk anerkjennelse i 1904 av Frankrikes innflytelsesfære i Marokko fremprovoserte en tysk reaksjon. Krisen i juni 1905 ble løst ved Algeciras-konferansen i Spania i 1906 som formaliserte Frankrikes «spesielle posisjon» og delte Marokkos politikk til Frankrike og Spania. En annen marokkansk krise fremprovosert av Berlin økte spenningen mellom de europeiske stormaktene. Fez-traktaten (signert 30. mars 1912) gjorde Marokko til et fransk protektorat. I den samme avtalen overtok Spania rollen som beskytter av de nordlige og sørlige sahariske sonene den 27. november samme år.
Mange marokkanske soldater (goumiere) som tjente i den franske hær hjalp europeiske og amerikanske tropper både i første og andre verdenskrig.
Nasjonale politiske partier som oppstod i fotsporene til det franske protektoratet, baserte sine argumenter for marokkansk uavhengighet på erklæringer fra andre verdenskrig som Atlanterhavserklæringen, en felles amerikansk–britisk uttalelse som fremmet blant annet folks rett til å velge styreform som de skulle leve under. Istiqlal-partiets manifest (uavhengighets-partiet) i 1944 var et av de tidligste offentlige krav om uavhengighet. Partiet stod senere for det meste av lederskapet av den etterfølgende nasjonalistbevegelsen.
Frankrike sendte sultan Muhammed V i eksil til Madagaskar i 1953. Han ble oppfulgt av den upopulære Muhammed Ben Aarafa. Han styre ble oppfattet som illegitimt og utløste aktiv opposisjon mot det franske protektoratet i hele landet. Det mest betydelige skjedde i Oujda hvor marokkanere angrep franske og andre europeiske beboere i gatene. Operasjoner av den nylig opprettede «Armée de Libération» ble satt i gang den 1. oktober 1955. «L'Armée de Libération» ble opprettet av «Comité de Libération du Maghreb Arabe» i Kairo til å være en motstandsbevegelse mot okkupasjonen på samme måte som den nasjonale frigjøringsfronten i Algerie. Dens mål var å returnere kong Muhammed V, men også å frigjøre Algerie og Tunisia. Frankrike lot Muhammed V returnere i 1955, og forhandlingene som førte til marokkansk uavhengighet startet året etter.
Alle disse hendelsene hjalp til med å øke graden av solidaritet mellom folket og den nylig returnerte kongen. Av denne grunn ble revolusjonen kalt «la révolution du Roi et du Peuple» (kongens og folkets revolusjon) og den feires hver 20. august.
Marokko fikk sin politiske uavhengighet fra Frankrike 2. mars 1956, Frankrike oppgav formelt sitt protektorat i Marokko 7. april samme år. Gjennom avtaler med Spania i 1956 og 1958 ble marokkansk kontroll over visse spanskstyrte områder gjenopprettet, selv om forsøk på å kreve andre spanske koloniale områder gjennom militære operasjoner var mindre vellykkede. Den internasjonaliserte byen Tanger ble reintegrert med signeringen av Tanger-protokollen 29. oktober 1956. Hassan II ble konge av Marokko 3. mars 1961. Hans styre var preget av politisk uro og regjeringens hensynsløse respons gav dem kallenavnet «blyårene». Den spanske enklaven Ifni i sør ble del av det nye Marokko i 1969.
Marokko okkuperte og annekterte den tidligere spanske kolonien Vest-Sahara i 1970-årene, men okkupasjonen er folkerettslig kontroversiell, en endelig løsning på territoriets status mangler fortsatt, og den behandles fortsatt i FNs sikkerhetsråd.
Eksperimentelle politiske reformer i 1990-årene resulterte i etableringen av en tokammers nasjonalforsamling i 1997. Marokko ble gitt major non-NATO ally-status i juni 2004 og signerte frihandelsavtaler med USA og EU.
Marokkos største by, Casablanca, ble utsatt for terroristangrep i 2003. Angrepene var rettet mot vestlige og jødiske mål og førte til 33 omkomne og mer enn 100 skadde, hovedsakelig marokkanere.
I desember 2020 underskrev Marokko som det fjerde arabiske landet en normaliseringsavtale med Israel.
Politikk
Marokko er et konstitusjonelt monarki med parlament. Statsministeren er regjeringssjef og landet har et flerpartisystem. Den utøvende makt ligger hos regjeringen. Lovgivende makt ligger både hos regjeringen og de to kamrene i parlamentet, representantsforsamlingen og rådgivningsforsamlingen. Den marokkanske grunnloven legger grunnlaget for et monarki med parlament og et uavhengig domstolsapparat. Der er en pågående uenighet om overherredømmet over Vest-Sahara med Den saharawiske arabiske demokratiske republikk.
Den øverste autoriteten ligger hos kongen som både er den politiske lederen og «beskytter av troen». Han leder ministerrådet, utnevner statsministeren etter valg, utnevner alle medlemmene i regjeringen etter å ha rådført seg med statsministerens anbefalinger og kan avsette ministre, oppløse parlamentet, suspendere grunnloven, skrive ut nyvalg eller herske gjennom dekreter. Kongen er militærets leder og landets religiøse leder. Da hans far Muhammed V døde, overtok kong Hassan II tronen i 1961. Han styrte Marokko de neste 38 årene frem til han døde i 1999. Hans sønn, kong Muhammed VI, overtok tronen i juli 1999.
I mars 1998 utnevnte kong Hassan en koalisjonsregjering ledet av opposisjonens sosialistiske leder Abderrahmane Youssoufi som hovedsakelig bestod av ministre fra opposisjonspartiene. Statsminister Youssoufis regjering er den første regjering som primært ble satt sammen fra opposisjonspartier på flere tiår og representerte også den første muligheten til at en koalisjon av sosialister, venstreorienterte sentrumspartier og nasjonalistpartier kunne inkluderes i regjeringen frem til oktober 2002. Dagens regjering ledes av Driss Jettou som ikke er medlem av noe parti.
Siden grunnlovsreformen i 1996 har parlamentet bestått av to kamre. Representantsforsamlingen (Majlis al-Nuwab/Assemblée des Répresentants) har 325 medlemmer som er valg for en femårsperiode. 295 blir valgt i valgkretser med flere representanter og 30 fra en nasjonal liste som bare består av kvinner. Rådgivningsforsamlingen (Majlis al-Mustasharin) har 270 medlemmer valgt for en niårsperiode. Disse blir valgt av lokale råd (162 seter), profesjonelle forsamlinger (91 seter) og lønnsmottakere (27 seter).
Parlamentets makt, selv om den er begrenset, ble utvidet i grunnlovsrevisjonene i 1992 og 1996 og inkluderer budsjettbehandling, godkjenne foreslåtte lover, utspørring av ministere og etablering av undersøkelseskommisjoner for å undersøke regjeringens handlinger. Underhuset i parlamentet kan avsette regjeringen gjennom et mistillitsforslag.
Øverste domstol i den juridiske strukturen er høyesterett, hvis dommere blir utnevnt av kongen. Youssoufi-regjeringen innførte et reformprogram for å utvikle større juridisk uavhengighet og selvstendighet.
Menneskerettigheter
Marokko har fengselsstraff inntil tre år for homofili.
Regioner
Som del av desentraliserings- og regionaliseringslovene som nasjonalforsamlingen vedtok i 1997, ble 16 nye regioner opprettet. Den er for tiden den høyeste administrative inndelingen av Marokko. En marokkansk region blir styrt av en wali som blir utpekt av kongen. Walien er også guvernør av provinsen (eller prefekturet) hvor han bor.
På grunn av konflikten om Vest-Sahara er flere regioner omstridt mellom Marokko og den saharawiske arabiske demokratiske republikk (SADR), nærmere bestemt Guelmim-Es Semara (6), Laâyoune-Boujdour-Sakia El Hamra (7) og Oued Ed-Dahab-Lagouira (11). Frisonen, øst for den marokkanske mur, administreres av SADR. Kongedømmet Marokko krever disse som sine sørlige provinser.
Regionene med hovedstad i og regioner i Vest-Sahara i kursiv:
(Fra folketellingen 4. september 2004 )
Økonomi
Marokko har signert en frihandelsavtale med EU (med inngang ifra 2010) og USA. Det amerikanske senatet godkjente med 85 stemmer mot 13 den amerikansk-marokkanske frihandelsavtalen 22. juli 2004 som vil la 98 % av gjensidig handel av konsument- og industriprodukter foregå uten toll. Avtalen trådte i kraft i januar 2006.
Den største industrien er gruvedrift av fosfater. Den nest største inntektskilden er fra statsborgere som bor i utlandet som overfører penger til slektninger bosatt i Marokko. Landets tredje største inntektskilde er turisme.
Arbeidsledighetsraten er på 12,1 % (2004), og et overslag fra 1999 anslår at 19 % av den marokkanske befolkningen lever under fattigdomsgrensen.
Selv om Marokko jobber mot endring, har landet historisk sett brukt barnearbeid i stor skala. I 1999 innrømmet den marokkanske regjeringen at over 500,000 barn under 15 år var i arbeidsstyrken.
Byer
Marokkos hovedstad er Rabat, og landets største by er havnebyen Casablanca.
Andre byer inkluderer Agadir, Essaouira, Fez, Marrakech, Meknès, Mohammadia, Nador, Oujda, Ouarzazat, Safi, Salé, Tanger, Tétouan, Tiznit og Tan-Tan.
Utdanning
Utdanning i Marokko er gratis og grunnskolen er obligatorisk (opp til 15 år). Mange barn, særlig jenter på landsbygda, går fremdeles ikke på skole. Marokko har rundt 230,000 studenter ved 14 offentlige universiteter. Det eldste, og på noen måter det mest prestisjefylte, er «Muhammed V Universitet» i Rabat, sammen med Al Akhawayn Universitetet i Ifrane (et privat universitet), med fakulteter i jus, vitenskap og de frie vitenskapene. Al-Akhawayn, grunnlagt i 1993 av kong Hassan II og kong Fahd av Saudi–Arabia, er et engelskspråklig, amerikanskinnspirert universitet med rundt 1000 studenter. Universitetet Al Karaouine i Fez har vært et senter for islamske studier i mer enn 1000 år. Ifølge UniCEF var 44 % av alle voksne i landet analfabeter i perioden 2003–2008. Imidlertid har et omfattende alfabetiseringsprogram ført til betydelige forbedringer på området.
Kultur
Marokko er et etnisk rikt land med en rik kultur og sivilisasjon. Gjennom sin historie har landet vert vertskap for mange folkeslag fra øst (fønikere, karthagere, jøder og arabere), sør (afrikanere) og nord (romere, vandalene, maurere og jøder). Alle disse sivilisasjonene har hatt innvirkning på marokkos sosiale struktur. Området tok i mot alle typer trossystem fra hedenskap, jødedom og kristendom til islam.
Hver region har sitt særpreg og bidrar dermed til den nasjonale kulturen og sivilisasjonens arv. Marokko har satt som øverste prioritet å beskytte denne arven og ta vare på sin kulturelle identitet.
Etnisk og kulturelt sett, kan Marokko i dag regnes som det minst arabiske blant de arabiske landene. Hoveddelen av befolkningen er av berbisk opprinnelse.
Oppføring på UNESCOs lister
Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder.
Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv
Oppføringer på UNESCOs liste knyttet til aktivt vern av immateriell kultur (Intangible Cultural Heritage). Årstallet angir når det ble listeført hos UNESCO.
Laranjeiras
Laranjeiras er en kommune i delstaten Sergipe i nordøstregionen av Brasil.
Martin Lehmann
Martin Christian Gottlieb Lehmann (født 16. mars 1775 i Hasselau ved Uetersen i Holsten, død 4. oktober 1856) var en tysk-dansk konferensråd og deputert i Generaltoldkammeret og Kommercekollegiet i København.
Han er blant annet kjent for å ha innført skikken med å ha juletre med lys på julaften i private hjem i Danmark.
Bakgrunn
Han ble født i Hasselau hvor faren Johann Gottlieb Lehmann var prest og gift med Elizabeth født Zornikel. Han gikk på gymnasiet Altona og studerte så teologi og filologi ved universitetet i Göttingen hvor han tok den filosofiske doktorgrad i 1799.
Karriere
Etter noen år på reise i forskjellige europeiske land ble han i 1804 ansatt som assessor ved Økonomi- og Kommercekollegiet i København. Han var inkarnert tysksinnet, men arbeidet samvittighetsfullt for utviklingen av forretningslivet i Danmark. Av den grunn steg han med tiden i gradene, til han oppnådde tittel av konferensråd i Generaltoldkammer- og Kommercekollegiet, en tittel han bevarte til sin fratreden i 1840. Hans innsats omfattet blant annet en reformering av det danske fyrvesen og en utvidelse av Helsingør havn.
I 1809 giftet han seg med den københavnske borgermesterdatter Frederikke Louise Bech, med hvem han fikk sønnen Orla Lehmann, som skulle bli en kjent politiker. Kort etter inngåelsen av ekteskapet, innførte Lehmann skikken med juletreet, som han kjente fra sin barndom i prestegården i Holsten. En av gjestene som besøkte familien den juleaften - den annen de feiret i hjemmet i Ny Kongensgade etter at lille Orla var født -, har senere fortalt om hvilken oppsikt det vakte i det dengang lille København.
Frederikke Louise døde i 1834, og året etter giftet Lehmann seg på nytt med Frederikke Baltzer.
Elisabeth Raudaschl
Elisabeth Raudaschl (født 7. november 1997) er en østerriksk skihopper.
Under Junior-VM på ski 2015 tok Raudaschl sølvmedalje, mellom russiske Sofja Tikhonova og lagvenninnen Chiara Hölzl.
Burgenlands flagg
Flagget forekommer i to varianter, med og uten våpenet. Flagget med våpen er statsflagg til bruk for delstatens myndigheter, mens flagget uten våpen er til bruk for delstatens innbyggere.
Burgenlands flagget ble sist lovregulert 15. november 1990.
Litteratur
Peter Diem: Die Symbole Österreichs, Wien, 1995
Bikin
Bikin kan vise til:
Kyle MacLachlan
Kyle Merritt MacLachlan (født 22. februar 1959) er en amerikansk skuespiller, mest kjent fra den amerikanske TV-serien Twin Peaks. Hans første opptreden var som Paul Atreides i filmen Dune, og som Jeffrey Beaumont i Blue Velvet. Senere spilte han rollen som agent Dale Cooper i Twin Peaks, og fikk den samme rollen i filmen Twin Peaks – Fire Walk with Me.
I BBCs filmversjon av Prosessen (1993) etter Franz Kafkas roman spilte han hovedrollen som den forfulgte Josef K. Han hadde også en rolle i den amerikanske TV-serien Sex og singelliv, hvor han ble fremstilt som kjæresten til Charlotte, dr. Trey MacDougal, eksmannen til Charlotte York (Kristin Davis). Han fremstiller Cary Grant i Touch of Pink. Mest merkverdig ifølge kritikere var hans evne til å fange nyansene i Grants vaner. MacLachlan lånte også bort stemmen sin som mediamogul Donald Love i videospillet Grand Theft Auto 3.
MacLachlan har også spilt i flere oppsetninger på teaterscenen.
Oppkuven
Oppkuven er en kolle som ligger øst for Gyrihaugen og Løvlia på Krokskogen i Oslomarka, i Ringerike kommune i Buskerud. Oppkuven er den høyeste toppen i Krokskogen, og en av de høyeste i hele marka.
Kyle MacLachlan
Etter å ha opptrådt i den kortvarige In Justice, begynte MacLachlan som fast skuespiller i Frustrerte fruer. (Hans rollefigur dukket først opp i en episode i sesong 2.)
MacLachlan hadde rollen som president Franklin D. Roosevelt i den norske TV-serien Atlantic Crossing (2020).
Oppkuven
Oppkuven ligger i Oppkuven-Smeddalen naturreservat.
For å komme til Oppkuven er det best å gå fra Heggelia. For å kunne komme til Heggelia kan du gå eller sykle fra Damtjern eller gå eller gå på ski fra Løvlia. På Oppkuven er det et utsiktstårn hvor du kan se over hele Nordmarka, Oslo, Norefjell og Ringkollen.
Jernbanelinjen Lersøen–Østerport
Jernbanelinjen Lersøen–Østerport er en dansk jernbanestrekning mellom Bispebjerg og Østerport. Den ble bygget som godsforbindelse mellom Ringbanen og Kystbanen.
Nordstrandveien
Nordstrandveien finnes flere steder:
Toastmaster
Toastmaster (også kalt visevert eller kjøkemester (bokstavelig betyr dette siste «kjøkkensjef» ) er en person som har ansvaret for å koordinere taler og innslag i festlige anledninger som brylluper og bursdagsfeiringer. Toastmasteren stiller ofte også med egne innslag, gjerne humoristiske anekdoter. En toastmaster kan være en innleid profesjonell, men er også ofte en venn eller bekjent av dem det gjelder.
Celal Atik
Celal Atik (født 1918, død 27. april 1979) var en tyrkisk bryter som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Atik ble olympisk mester i bryting under Sommer-OL 1948 i London. Han vant den fjerde letteste vektklassen, lettvekt opp til 67,0 kg, i fristil. I finalen beseiret han Gösta Frändfors fra Sverige.
Macambira
Macambira er en kommune i delstaten Sergipe i nordøstregionen av Brasil.
Tricking
Tricking, eller triksing, er en treningsdisiplin som kombinerer spark fra kampsport med saltoer og andre elementer fra turn og dansebevegelser fra breakdance. Tricking er en relativt ny sport som er en blanding av hovedsakelig kampsport og turn. Triksing ligner veldig på sporten XMA (Extreme Martial Arts), men det er mindre spark og slag enn det er i denne sporten. En annen kampsport som ligner på triksing er wushu. Disse sportene har mange likheter, men det er ingen våpen i tricking som det er i wushu.
Triksing er en slags konkurransesport og har ingen regler.
Mange danner team og bruker triksing som en sosial aktivitet. Man bruker triksing litt i freerunning også.
École nationale d’administration
Skolen lå tidligere i Paris, men er nå i all hovedsak flyttet til Strasbourg nær den tyske grensen for å understreke dens europeiske dimensjon og som ledd i en desentraliseringspolitikk. Statsminister Édith Cresson fikk igjennom at høyskolen skulle flyttes i 1992, og flyttingen skjedde gradvis frem til 2005.
Av omkring 3 000 kvalifiserte søkere tas årlig opp 120. De forplikter seg til å arbeide minst ti år i den franske statstjenesten. Alle tidligere enarker (pt. ca. 5 500) er oppført i fortegnelsen annuaire.
ENA tar også opp et antall utenlandske studenter, de fleste av disse er tyske.
Comedian Harmonists
Comedian Harmonists var en tysk vokalsekstett (fem herrestemmer og klavér) som eksisterte i sin opprinnelige form fra 1928 til 1934. Ensemblet ble startet av Harry Frommermann. Han hadde den amerikanske gruppa The Revelers med deres jazz-inspirerte arrangementer og tette harmonisering som forbilde.
Comedian Harmonists utviklet en helt egenartet stil og klang som knapt er blitt gjenskapt siden. Dette var et resultat av en heldig kombinasjon av stemmemateriale, musikalsk talent og humor. Gruppa hadde en nesten enestående lys førstetenor, en buffotenor med evne til å imitere instrumenter og forøvrig stemmer som passet svært godt sammen. De sang med stor presisjon uten forsterkning for store konsertsaler.
Comedian Harmonists ble en av det 20. århundres mest populære musikalske grupper i Europa før andre verdenskrig. Gruppa ga ut en rekke grammofonplater, medvirket i flere filmer og turnerte verden rundt, også i Norge. Den ble splittet da det nazistiske styret i Tyskland innførte yrkesforbud for jøder.
I 1970-årene ble Comedian Harmonists «gjenoppdaget». Mange av innspillingene deres ble gitt ut på nytt, og det ble skrevet bøker og laget en dokumentarfilm om dem. I senere tid har gruppa blitt gjenstand for en spillefilm (1998) og teateroppsetninger. I tillegg er en del av gruppas originalarrangementer blitt rekonstruert og gitt ut.
Om artikkelen
Denne artikkelen omhandler kun den opprinnelige gruppas virksomhet fram til 1935. Noen av hendelsene som fulgte er oppsummert i et kapittel til slutt. Medlemmenes biografier forøvrig er beskrevet i egne artikler.
Etter at han ble amerikansk statsborger kalte Frommermann seg for «Harry Frohman» (også etter at han vendte tilbake til Tyskland). Det opprinnelige navnet er brukt her.
Eldre tysk transkripsjon er brukt for navnet til Asparuch Leschnikoff som var bulgarer (og ikke Asparukh Lesjnikov), ettersom dette er den mest kjente skrivemåten.
Kilder for artikkelen er i hovedsak nevnt under litteraturhenvisningene til slutt. Dokumentarfilmen omtalt samme sted er også i noen grad benyttet.
1927 Begynnelsen
Comedian Harmonists' historie starter med at Harry Frommermann i 1927 hører på plater av den amerikanske gruppen The Revelers og lar seg inspirere til å starte en tilsvarende tysk gruppe. Den 18. desember samme år setter han inn en annonse i avisen Berliner Lokal-Anzeiger der han søker etter sangere:
Oversatt til norsk: ''«Merk. Sjelden. Tenor, bass (yrkessangere, ikke over 25), svært musikalske, vakre stemmer, til unikt fast ensemble under forutsetning av daglig tilgjengelig tid søkes. (...)»''
1928
Frommermann starter prøver i januar, først uten piano. Han hadde opprinnelig tenkt å være pianist og arrangør, men går isteden inn som 3. tenor («buffo» og imitator av instrumenter). Ensemblet øver i flere måneder og hører på innspillinger av «The Revelers». For det meste synger de slagere på engelsk. 1. april registrerer Frommermann og Steiner foretaket «The Melody Makers» med seg selv som innehavere og Biberti, Leschnikoff og Nußbaum som medarbeidere. Etter en tid bestemmer de seg for likevel å skrive inn en pianostemme i arrangementene. Erwin Bootz blir foreslått som pianist av Leschnikoff, og han blir med i slutten av samme måned.
Mellom Bootz og Frommermann utvikler det seg etterhvert et slags konkurranseforhold. Frommermann er selvlært, mens Bootz har en grundig musikkutdanning og behandler arrangementene hans noe overbærende som råmateriale. Frommermann føler seg lenge underlegen, men tar igjen gjennom stor flid og kreativitet. Bootz er også den eneste i gruppa som har en god økonomi og kan ta lett på «straffen» i form av bøter de har avtalt seg i mellom for å komme for seint til prøvene.
8. mai forlater Steiner av ukjente årsaker gruppa. Hans stemme overtas av Roman Cycowski som også er en bekjent av Biberti og Leschnikoff fra koret i Großes Schauspielhaus. Allerede 10. mai gjør de, fortsatt under navnet «The Melody Makers» en prøveinnspilling på grammofon for selskapet Odeon. Innspillingen blir imidlertid aldri utgitt. I juni prøvesynger de for første gang offentlig, for varietéscenen «Scala» i Berlin. Det går heller ikke bra: De får høre at stedet er et «fornøyelseslokale og ikke et begravelsesbyrå».
Half-Life: Opposing Force
Half-Life: Opposing Force er en utvidelsespakke for Valve Softwares førstepersonsskytespill Half-Life. Spillet ble utviklet av Gearbox Software og utgitt av Sierra Entertainment 1. november 1999. Opposing Force er den første utvidelsen for Half-Life, og ble først annonsert i april 1999. Randy Pitchford, ledende designer på spillet, senere bemerket seg at han trodde Gearbox ble valgt til å utvikle Opposing Force fordi Valve ønsket å konsentrere seg om andre fremtidige prosjekter. I løpet av utviklingen, brakte Gearbox en rekke folk utenfra andre deler av videospillindustrien for å hjelpe styrke ulike aspekter ved designet av Half-Life: Opposing Force. Spillet ble utgitt på Steam 28. september 2005.
Comedian Harmonists
1928
I august prøvesynger gruppa igjen, denne gangen for en agent som er i slekt med Frommermann. Han liker det han hører og ringer Berlins revykonge Erik Charell. Gruppa prøvesynger sitt lille repertoar en gang til for Charell, og han gir dem umiddelbart et tilbud om å opptre i sin revy «Casanova» i Großes Schauspielhaus. Agenten takker til gruppas fortvilelse nei og går til konkurrenten Hermann Haller og hans revy i Admiralspalast. Charell sender imidlertid et bud etter dem med sykkel og tilbyr det dobbelte av det Haller måtte tilby. Han føyer til at hvis de tar imot et tilbud fra Haller skal han gjøre det umulig for dem i bransjen. Dermed får de 20 mark per kveld, noe som er en svært høy gasje. De opptrer første gang som innslag i Charells revy 28. september under navnet «Comedian Harmonists» – som bøhmiske, italienske og spanske sangere. Revyen er en stor suksess og står på plakaten til ut februar året etter. Ved siden av opptrer gruppa i nattklubber og i Kabarett der Komiker. De spiller også inn tretti titler på grammofon for «Odeon», til å begynne med under navnet «Comedian Harmonists – Die deutschen Revellers» («Revellers» stavet med to l'er).
Half-Life: Opposing Force
Spilleren er Adrian Shephard, som blir sendt til Black Mesa for å nøytralisere området etter et vitenskapelig uhell som fører til at området bli invadert av romvesener, men han finner raskt frem til at Marinene er tallmessig underlegne, og langsomt blir slått tilbake av en annen fremmed rase og.
Comedian Harmonists
1929
Gruppa har fortsatt et begrenset repertoar, men med suksessen hos Charell stiger etterspørselen etter dem sterkt. Fra våren 1929 blir de engasjert til gjesteopptredener flere steder, fortsatt som innslag med tre-fire sanger. I mars opptrer de på for første gang utenfor Berlin på Hansa-Theater i Hamburg. Men kort tid etter byttes på nytt ett av medlemmene ut, også denne gangen av ukjente årsaker: 2. tenoren Nußbaum forlater gruppa og blir erstattet av Erich Abraham Collin, som Bootz får med. Han overtar ansvaret for gruppas korrespondanse.
Etter to måneder med prøver viser Comedian Harmonists seg igjen offentlig. I mai er gruppa i Köln, og i juni og juli opptrer de flere steder i Berlin. 5. september er det première på revyen «Zwei Krawatten» av Mischa Spoliansky der blant annet Marlene Dietrich er med. Comedian Harmonists opptrer i mindre roller og med egne sanginnslag. 19. oktober opptrer de i tysk radio for første gang. Avtalen gruppa har med «Odeon» utløper, og de inngår en ny avtale med plateselskapet «Electrola».
I desember 1929 har «Zwei Krawatten» premiere i Leipzig. Comedian Harmonists deltar med et utvidet program. Samtidig øver de intensivt på eget repertoar for å kunne fylle en hel kveld og forbereder seg på en egen konsertturné.
1930–34 De beste årene
Årene 1930-34 er preget av suksess og berømmelse. Comedian Harmonist står på høyden både kunstnerisk og økonomisk. De holder opp til 150 konserter i året: De opptrer i alle byer i Tyskland og drar på turnéer over hele Europa. De er fem unge menn som synger godt, ser godt ut og blir favoritter hos publikum.
Det oppstår tallrike etterlikninger i deres kjølvann, uten at noen når opp i konkurransen. Ikke minst de store plateselskapene prøver å stable liknende vokalgrupper på beina for ikke å overlate et lukrativt marked helt til Electrola. Comedian Harmonists spiller inn 138 titler for dette selskapet i årene 1929 – 35. Det følger med stor fortjeneste og velstand.
1930
I Leipzig 26. januar 1930 har Comedian Harmonists sin første selvstendige opptreden med eget program som de kaller «Tempo-Varieté». Konsertene blir en stor suksess, og gruppa begir seg ut på turné med dette programmet over hele Tyskland. Denne gangen er det andre kunstnere som har gjesteopptredener hos dem.
De første filminnspillingene finner sted om sommeren: «Gassenhauer» og «Die Drei von der Tankstelle». 6. september er det premiere på revyen «Wie werde ich reich und glücklich?» av Mischa Spoliansky og Felix Joachimson i Leipzig. Etter dette vil ikke gruppa medvirke i flere revyer. Herfra stammer sangen «Auf Wiederseh'n» som de senere nesten alltid bruker som avslutningssang på konsertene sine, men som aldri blir innspilt på grammofonplate.
I november er gruppa i Amsterdam og gjør sin første opptreden utenfor Tyskland.