cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dipsomaniacs
I 1998 ga bandet ut albumet Reverb No Hollowness på Progress Records. Albumet ble gitt ut på Stickman Records i Tyskland. Albumet inneholder live-favoritter som «Infant's OK» og «Losing Sleep». Plateselskapet Apartment Records har gitt ut Dipsomaniacs' album på vinyl.
Året etter ga de ut det kritikerroste albumet Braid of Knees. Med sin collagetilnærming kan den i form minne om The Beach Boys eller Olivia Tremor Control. Noen av bandets beste låter er å finne på dette albumet, som for eksempel den streite pop-låta «Ugly Side» og den lengtende «Queen Underfed». I 2001 kom Stethoscopic Notion ut på australske Camera Obscura. Den ble spilt inn i Nidaros Studio i Trondheim.
I 2003 ga de ut Praying Winter på Big Dipper Records. Dette blir regnet som bandets mest skjøre, men også mest helstøpte utgivelse; en utgivelse som ifølge Holm selv er det nærmeste Dipsomaniacs kom den perfekte popskiva. De psykedeliske elementene ble tonet noe ned til fordel for stryke- og blåsearrangementer. Bandet oppløste seg selv kort tid etter denne utgivelsen.
25. september 2009 spilte Dipsomaniacs sin første konsert på nesten 6 år på Blæst. En ny gjenforeningskonsert ble holdt på Studentersamfundet 2.november 2013 i anledning Caliban Sessions (i regi av Egil Hegerberg) og deretter på Rotvollfestivalen i Trondheim 2015.
Zoo (band)
Historie
Suksessen økte i 1980 med albumet Z på maken og sangen Evig ung. Året etter ga de ut albumet Gaya, og med sangen Vent, ikkje legg på ble det enda mer suksess og godt platesalg for Zoo. I 1982 ga gruppa ut albumet Shagalai. Dette albumet solgte ikke like godt som de forrige, men gjorde det likevel brukbart.
Zoo ble oppløst høsten 1983, og medlemmene gikk hver til sitt. Ketil Stokkan satset på en solokarriere og ble mest kjent som deltaker i Melodi Grand Prix. Sverri Dahl ga ut en singel som soloartist, men ble så medlem i gruppa Banana Airlines sammen med trommeslager Rudi Høynes og tidligere medlem Royer Larsen.
I 1999 ble Zoo gjenforent, og gruppa har spilt konserter både lokalt i Nordland og Troms og i andre deler av landet.
Vardø kirke
Vardø kirke er en langkirke fra 1958 i Vardø. Kirken som er et markant innslag i bybildet ble tegnet av arkitekt Eyvind Moestue og er bevisst lagt slik at den passer inn i gatebildet, med en gate som ender opp i kirkens hoveddør. Kirken er den fjerde kirken som står i Vardø, og ble reist etter at den forrige kirken fra 1869 brant ned som følge av under tvangsevakueringen og nedbrenningen av Finnmark under andre verdenskrig i 1944. Kirken ble innviet 5. oktober 1958.
Inventar
Alterbildet er et keramisk arbeid laget av Margrethe og Jens von der Lippe.
I kirken finner man det gamle alterbildet fra 1895. Dette har tittelen «Det er full-bragt» og er malt av Axel Ender.
Døpefonten ble teget av arkitekten.
Bakerst i kirken henger et russisk kors fra rundt 1900.
Kirken har en messehagel fra 1714, kanskje fra den andre kirken som stod i Vardø.
Orgelet er lagd av J. H. Jørgensen i 1957.
Deset kirke
Deset kirke er en langkirke fra 1867. Kirken ligger på Deset i Åmot kommune, Innlandet fylke.
New Skin for the Old Ceremony
New Skin for the Old Ceremony er Leonard Cohens fjerde studioalbum, utgitt i 1974.
Sangene er variert og sparsomt arrangert, skjønt korte til Cohen å være. John Lissauers arrangementer har elementer av blant annet folkemusikk og jazz i seg. I konsertopptredener var sangene gjerne mer utbrodert.
En remastret CD ble utgitt i 1995.
Sanginformasjon
Han fremførte alle sangene live.
Ølkrus
Ølkrus er brukt som generell betegnelse på krus og kanner til å drikke øl av.
I eldre tid er betegnelsen krus brukt om drikkekar av krustøy (keramikk og glass), men i nyere tid er betegnelsen krus også brukt om kanner av tre og metall.
Se drikkekanne, krus og nebbkanne.
Live Nelvik
Live Johnsrud Nelvik (født 10. desember 1982) er en norsk programleder på radio og TV og skuespiller.
Hun har tidligere jobbet som journalist i Se og Hør og som reporter i P4-programmet Michael direkte. Sammen med Kristine Riis har Nelvik vært programleder for Drillpikene på NRK P3. Fra 2009 til 2013 var hun sammen med Ronny Brede Aase programleder i P3morgen på samme kanal. I 2011 var hun programleder i TV-programmet Dama til på NRK3. For programmet ble hun kåret til «årets TV-navn» under Gullruten 2012. Fra 2013 har hun vært medvirkende i humorprogrammet Underholdningsavdelingen på NRK1. I 2018 ble hun programleder i det ukentlige P3-programmet Lørdagsrådet.
Den 12. august 2013 var hun tilbake bak mikrofonen i P3morgen sammen med Ronny Brede Aase og Silje Nordnes.
Som skuespiller har hun spilt Maria i filmen Kalle og englene som hadde premiere i 1993, hvor Helge Jordal og Tom Beck Letessier hadde hovedrollene. Nelvik var deltager i Reality-TV-serien Farmen høsten 2004. Hun hadde en liten rolle i filmen Hjelp, vi er i filmbransjen.
I januar 2018 tok Nelvik over Lørdagsrådet på p3 for Siri Kristiansen.
Hun er datter av Odd Johan Nelvik som var sjefredaktør i Se og Hør fra 1985 til 2008, og hun er gift med programleder Tore Sagen.
Vadsø kirke
Vadsø kirke er en langkirke fra 1958 i Vadsø. Den ble oppført i perioden 1954–1958 og innviet 30. mars 1958. Arkitekt for kirken var Magnus Poulsson. Dette er Vadsøs fjerde kirke, og den ble bygd i prosessen der man gjennoppbygde Vadsø etter krigen. Byens forrige kirke ble ødelagt av krigshandlinger 28.-29. oktober 1944.
Kirken er i betong og har 415 plasser. Den er oppført på samme sted som byens forrige kirke, men er orientert nord-sør. Denne orienteringen henger sammen med den øvrige byplanleggingen som ble gjort da man måtte gjennoppbygge Vadsø etter andre verdenskrig. Utvendig er kirken dekorert med relieff i fasadebetongen. Vendt mot byen har den en høy og mektig front med to tårn og en gavl over. På sidene av tårnene er det store ur. Under gavlen, mellom tårnene, er det et gyllent spir som står over hovedinngang til kirken. Mellom spiret og inngangsdøren står en skulptur av apostelen Peter, laget av Tone Thiis Schjetne.
Interiør og inventar
Kirken er preget av et iøynefallende korparti, og altervegg som er dekorert med et maleri av Greta Thiis. Maleriet på alterveggen fungerer også som altertavle, og viser en tronende Kristus omgitt av en mandorla, eller en mandelformet glorie. Bildet minner om bysantiske mosaikker. Rundt korbuen er det en nordlysbue i modernistisk formspråk.
I koret er det også to glassmalerier laget av Ragna Thiis Helland. Disse viser naturens kretsløp, som symbol på menneskets liv.
Døpefonten er en massiv font i klebersten. Dåpsmuggen er i sølv og er fra 1929. Denne ble reddet ut av den forrige kirken.
Prekestolen er sekskantet med en baldakin over. Midtfeltet på prekestolen er dekorert med en ørn, som symbol for evangelisten Johannes. På baldakinen er det også et Haakon VII-monogram.
Orgelet er det eneste gjenværende i sitt slag i Norge, og derfor verneverdig. Det ble bygd av orgelbygger J.H. Jørgensen i Oslo, og er et mekanisk sløyfeladeorgel.
Eldre kirker i Vadsø
Den første kirken i Vadsø ble bygd på Vadsøya, der bosetnmingen var, i 1575. I 1710 ble det bygd ny kirke, denne gangen på fastlandet. Den tredje kirken ble bygd i 1861 og var en korskirke i tre med korte sidearmer. Den var tegnet av Christian Heinrich Grosch og sto til natten mellom 28. og 29. oktober 1944 da den ble ødelagt.
Transmitter
Transmitter, eller gjennom-sender, kan ha flere betydninger:
Svenska Akademiens översättarpris
Svenska Akademiens översättarpris er en svensk pris, innstiftet i 1953 av Svenska Akademien, som har som hensikt å belønne fremragende oversettelser til svensk, hovedsakelig innen skjønnlitteraturen, men også innen de humanistiske vitenskapene. Prisen er på 60,000 SEK.
Mariero holdeplass
Mariero holdeplass er en holdeplass på Jærbanen som ble opprettet i 1880 omkring 4 km fra Stavanger sentrum.
I forbindelse med bygging dobbeltsporet Sandnes-Stavanger ble det vedtatt omregulering av Mariero holdeplass og holdeplassen ble flyttet 100 meter sørover. De opprinnelige planene for Mariero holdeplass tilfredsstiller ikke nye sikkerhetskrav for stasjoner, som sier at plattformer ikke skal etableres i kurver med radius under 2000 meter. For å imøtekomme kravene i regelverket er det gjort endringer i sportraséene, og holdeplassen ble flyttet fra sin opprinnelige plassering. Kurven hvor holdeplassen lå, ble rettet ut og plattformene forlenget til 100 meter lengde med mulighet for å kunne forlenges til 170 meter. Konsekvensen ble utfylling i Gandsfjorden, siden jernbanetraséen ble flyttet noe østover. En liten båthavn måtte flyttes. Ny tursti ble anlagt mellom sporet og Gandsfjorden.
Henrik Aasarød
Henrik Aasarød (født 28. juli 1928 i Trondheim, død 8. april 2000) var en norsk fagforeningsmann, og formann for Norsk Sjømannsforbund i perioden 1972–1988.
Henrik Aasarød var tillitsmann i Norsk Sjømannsforbund i tilsammen 37 år, og formann i 16 år. Han startet som skipstillitsmann, og ble i 1951 såkalt fastlønnet tillitsmann ved forbundets avdelinger i Oslo, Rotterdam og København, før han i september 1964 tiltrådte som opplysningssekretær ved forbundets hovedkontor i Oslo. På landsmøtet i 1970 ble han valgt til å overta som forbundsformann når Olaf Karling skulle gå av med pensjon i 1972. Landsstyret i Norsk Sjømannsforbund innvilget i juli 1988 en søknad fra Aasarød om å gå av med pensjon ved fylte 60 år med begrunnelse i Aasarøds helse.
Henrik Aasarød opprettholdt Norsk Sjømannsforbunds tradisjon som det mest internasjonale av alle fagforbund, blant annet gjennom arbeidet i Nordisk Transportarbeiderføderasjon og Den Internasjonale Transportarbeiderføderasjonen (ITF), der han også hadde sentrale verv. Han var leder i Nordisk Transportarbeiderføderasjon 1981–1988, medlem av ITFs eksekutivkomité og medlem av Arbeiderpartiets sentralstyre.
Politisk blir Henrik Aasarød av mange best husket for å ha ledet Norsk Sjømannsforbund i kampen mot opprettelsen av Norsk internasjonalt skipsregister (NIS), en kamp som blant annet gjorde at kan kom på kant med mange av sine partifeller i Arbeiderpartiet og trolig var en medvirkende årsak til hans sviktende helse.
Kim Il-sung
Kim Il-sung (1912–1994) var Nord-Koreas leder fra han utropte den totalitære ettpartistaten i 1948 og til sin død i 1994. Han satt lengst av de kommunistiske statslederne under den kalde krigen. Offisielt hadde han titlene som statsminister og president i Nord-Korea samt formann og generalsekretær i Koreas arbeiderparti.
Han forsøkte, med støtte fra Sovjetunionen og Kina, å erobre Sør-Korea i 1950. De ble slått tilbake av en FN-styrke anført av USA. Kampene i Koreakrigen endte med en våpenhvileavtale og nært uendrede grenser i 1953.
Kim Il-sungs selvbergingstanke – juche – ble Nord-Koreas statsideologi. Persondyrkelsen av Kim Il-sung minnet om religiøs tilbedelse. Han hadde en rekke mer eller mindre offisielle titler, slik som «den store leder», «den store marskalk» og «den store sol».
Han gjorde Nord-Korea til verdens mest militariserte og lukkede land. All opposisjon ble rensket ut. Det er anslått at 1,6 millioner nordkoreanere mistet livet på grunn av forfølgelse under Kim Il-sung, ikke medregnet ofre for krig eller sult.
Nord-Korea forble avhengig av bistand fra Sovjetunionen. Da Sovjetunionen gikk i oppløsning i 1991, brøt Nord-Koreas økonomi sammen. Forsyningsproblemene kulminerte etter Kims død i en stor hungersnød.
Kim Il-sung ble erklært «evig president» i Nord-Korea etter sin død, mens makten gikk videre til hans sønn, Kim Jong-il. Kim Il-sungs balsamerte levninger ligger i en glassarkofag i Kumsusan minnepalass.
Tidlige år
Kim Il-sungs liv før han ble Nord-Koreas leder er lite klarlagt. Mange av opplysningene i hans selvbiografiske verker og offisielle nordkoreanske biografier er overdrevne eller upålitelige.
Begge foreldrene var protestantiske kristne og engasjerte i diakoni og misjon. Faren gikk bibelskole hos amerikanske misjonærer, og moren var prestedatter. Den unge Kim skal også selv ha vært med i menighetsarbeid. Når han ble ateist, er uklart. Den kristne oppveksten blir bortforklart i Kims selvbiografi.
Landflyktighet og geriljakrig i Mandsjuria
Korea var lenge under Japans innflytelse, og landet ble okkupert to år før han ble født (se Japans kolonisering av Korea). Foreldrene knyttes til motstanden mot det japanske hardstyret, men det er uklart om de hadde religiøse eller nasjonalistiske beveggrunner. I 1920-årene flyktet familien, som mange andre koreanere, til det selvstyrte Mandsjuria for å unnslippe politisk forfølgelse og sult.
Mens de bodde i Mandsjuria, fikk Kim kinesisk skolegang. Da han var i slutten av tenårene, gikk han middelskolen i Jilin. Han sluttet seg til en kommunistisk ungdomsgruppe. At Kim ble arrestert og fengslet i flere måneder i 1929, skal ha vært fordi gruppen ble rullet opp.
I 1932 tok japanerne kontroll over Mandsjuria og opprettet marionettstaten Mandsjukuo. Samme år ble Kim tatt opp som medlem av Det kinesiske kommunistiske parti, etter å ha blitt anbefalt av en annen eksilkoreaner.
Han ble med i antijapanske geriljagrupper, som skal ha stått i forbindelse med Det kinesiske folkets nasjonale frelseshær, ledet av den tidligere fredløse banditten Wang Delin. Senere gikk den opp i en større enhet, Den forente nordøstlige antijapanske hær, som var forbundet med kommunistpartiet. Det var i denne perioden at han tok Kim Il-sung – «Solen» – som dekknavn.
Kim ble politisk kommissær for en avdeling på rundt 160 mann. Kims viktigste mentor var Wei Zhengmin, som kom til å påvirke ham ideologisk. Kims avdeling gjorde i 1937 et anslag ved den mandsjurisk-koreanske grensen ved Pochon, men trengte aldri lengre inn i Korea.
Inn i Den røde armé; Japan kapitulerer
De lokale trefningene eskalerte i 1937 til den andre kinesisk-japanske krig. Japanerne sendte større tropper til Mandsjuria for å slå ned motstanden. Geriljakrigerne led store tap, og vinteren 1940/1941 flyktet Kim, som mange før ham, over den islagte Amurelven, grensen til det russiske fjernøsten.
De allierte bestemte under Kairokonferansen i 1943 at Korea skulle gjenoppstå som en uavhengig stat. Sovjetunionen erklærte krig mot Japan i august 1945 og møtte lite motstand da de inntok Pyongyang. Japan kapitulerte i september, og Korea ble delt i to midlertidige okkupasjonssoner. Sovjetunionen besatte den nordlige og USA den sørlige. Demarkasjonslinjen mellom okkupasjonssonene ble trukket langs den 38. breddegrad (se delingen av Korea).
Kims brigade ble ikke satt inn i de kortvarige kampene mot japanerne. Avdelingen ble oppløst, og de fleste herfra ble satt inn til å bistå sovjetiske kommandanter i det okkuperte Mandsjuria og Korea. Kim Il-sung ble nestkommanderende ved okkupasjonsstyret i Pyongyang.
En nyttig alliert i Pyongyang
Flere tidligere offiserer i Den røde armé har hevdet at Josef Stalin utså Kim Il-sung til regjeringsleder allerede før han ble sendt til Pyongyang. Kim var godt kjent for dem, og han hadde ikke bånd til den lokale kommunistiske bevegelsen. Geriljakrigeren Kim Il-sungs bragder var også kjent for en god del koreanere.
I løpet av høsten 1945 kom Kim inn i ledelsen for den nordkoreanske delen av Koreas kommunistparti, som hadde begrenset kontakt med sine partifeller i sør. Kommunistene i nord dannet så Nord-Koreas arbeiderparti. I februar 1946 utnevnte det sovjetiske okkupasjonsstyret ham til formann i Nord-Koreas provisoriske regjering. Den virkelige makten lå fortsatt hos sovjeterne, som ønsket å skape en kommuniststat innenfor sin innflytelsessfære. De forsynte nordkoreanerne med militær ekspertise, våpen og materiell, og paramilitære grupper ble omdannet til Den koreanske folkearmé.
Nord-Korea ble, allerede som en sovjetisk okkupasjonssone, lukket for omverdenen. Jordbruket ble kollektivisert, og de som motsatte seg kollektiviseringen eller kommunistregimet, eller ble mistenkt for å ha vært japanske kollaboratører, ble systematisk forfulgt. Det ble gjennomført dødsstraff for en rekke politiske og sivile forbrytelser. Hundretusener av nordkoreanere flyktet sørover før eller under Koreakrigen.
Aggressor i Koreakrigen (1950–1953)
Avstanden mellom nord og sør økte. Det nordkoreanske lederskapet overvurderte kommunistenes støtte i sør og gevinstene ved en militær løsning. Kim besøkte Moskva så tidlig som i mars 1949 for å søke Stalins støtte til å angripe. Stalin nølte, men tidlig i 1950 var ikke USA lenger alene som atomvåpenmakt. Ettersom USA ikke hadde intervenert i borgerkrigen i Kina, antok Stalin at USA heller ikke ville intervenere i Korea. Stalin støttet et angrep, så lenge kommunist-Kina forpliktet seg til å bidra med forsterkninger. Kim møtte Mao Zedong i mai 1950. Mao skal ha vært urolig for å havne i direkte konflikt med USA, men var selv avhengig av Stalins godvilje.
Koreakrigen brøt ut i juni 1950, da nordkoreanske styrker krysset 38. breddegrad. Kim fremstilte angrepet som et svar på sørkoreansk aggresjon. Den sommeren okkuperte nordkoreanerne det meste av Sør-Korea, bortsett fra området rundt Busan i sørøst. I september fikk USA støtte fra FNs sikkerhetsråd til å intervenere. USA og 15 andre FN-medlemsstater iverksatte en stor landgang i Incheon og et fremstøt fra Busan. Måneden etter gikk FN-styrkene inn i Nord-Korea og besatte Pyongyang. Kim måtte flykte nordover mot den kinesiske grensen.
I oktober 1950 gikk Kina inn på Nord-Koreas side i krigen, og FN-styrkene ble tvunget til å trekke seg tilbake. Heretter var krigen mest en kinesisk-amerikansk konflikt på koreansk territorium. Nordkoreanerne og kineserne kivet om å ha kommandoen over sine felles styrker. Kim ønsket så ingen muligheter for nordkoreansk seier, og han ønsket en våpenhvile så snart som råd. Mao og Stalin ville fortsette krigen for å binde opp USA i Øst-Asia.
Våpenhvileavtalen av juli 1953 etablerte en demilitarisert sone langs den 38. breddegrad, som siden har vært grensen mellom Nord- og Sør-Korea. Koreakrigen svekket Sovjetunionens innflytelse i Nord-Korea, og Kina fylte ikke dette tomrommet. Kim fremstilte seg selv som seierherre, som hadde avverget et invasjonsforsøk. Persondyrkelsen av Kim ble sterkere. Anslagsvis 1,5 millioner nordkoreanere og 1 million sørkoreanere mistet livet i krigen.
Maktkonsentrasjon og terrorvelde
Kim Il-sung var en dyktig renkespiller, og han klarte i løpet av 1950-årene å utslette alle utfordrere innen Koreas arbeiderparti. Straks etter Koreakrigen ble ledere for den tidligere kommunistiske undergrunnsbevegelsen i Korea under japansk styre, mange av dem fra Sør-Korea, satt under falske anklager og henrettet.
Under partikongressen i 1956 ble Kim Il-sung forsøkt avsatt av «Yanaan-fraksjonen», tidligere eksilkoreanere i Kina, og en mer Moskva-tro fraksjon. De ønsket en «avstalinisering», slik som i Sovjetunionen. Kims fraksjon beholdt kontrollen og ekskluderte sine motstandere. Kim rehabiliterte noen av kadrene, etter press fra Kina og Sovjetunionen, men gjenopptok forfølgelsene i 1957, etter opptøyene mot kommunistregimene i Polen og Ungarn.
I midten av 1960-årene hadde Kim-fraksjonen sikret seg flertall på alle nivåer i partihierarkiet. Forfølgelser av høytstående kadrer og offiserer, anklaget for «fraksjonering», forekom også i årene som fulgte.
I 1958 begynte en grundig kartlegging av alle nordkoreanere, som alle ble nøye klassifisert etter deres politiske pålitelighet. De tre offisielle og likestilte samfunnsklassene var «arbeidere», «bønder» og «intellektuelle», men den enkeltes egentlige klassetilhørighet – enten «kjerneklassen», «den ubestemte klassen» eller «fiendeklassen» – var hemmelig og arvelig. Det ble etablert et angiversystem, og antatte statsfiender og deres slektninger (se Sippenhaft) ble forvist til de mest brutale konsentrasjonsleirene (kwalliso-systemet). Fangene ble utsatt for kulde, sykdom, sult, mishandling og medisinske eksperimenter.
I 1994 anslo Rudolph Joseph Rummel, som forsket på politiske massemord, at Kim Il-sungs regime var direkte ansvarlig for mellom 710 000 og 3 549 000 nordkoreaneres død (ikke medregnet krigs- eller sultofre), med 1,6 millioner drepte som et kompromiss og en kvalifisert gjetning. Historikeren Pierre Rigoulet anslo i Kommunismens svartebok (1997) at det nordkoreanske regimet hadde henrettet 100 000 personer i sine partiutrenskninger, og 1,5 million hadde dødd i konsentrasjonsleirene. Medregnet ofre for krig og sult anslo han 3 millioner drepte.
Nord-Korea stod også bak flere hundre bortføringer, interneringer og attentater mot utenlandske borgere, for det meste sørkoreanere og japanere.
Juche-ideen og personkulten
Personkulten rundt Kim Il-sung begynte, i stalinistisk stil, som heltefortellingen om den store militære og politiske lederen. Etter Stalins død i 1953 godtok Kim aldri noen avstaliniseringspolitikk, men statsmediene nedtonet omtalen av ham i noen år.
I en tale sist i 1955 tok Kim et oppgjør med «dogmatisme og formalisme» og trakk opp en motsetning til juche. Juche var ennå ingen fullbragt ideologi innen kommunismen. Utspillet må sees i sammenheng med at Kim forsøkte å begrense sovjetisk og kinesisk innflytelse.
I siste halvdel av 1960-årene ble juche utviklet til en slags nasjonal selvbergingsideologi i Kim Il-sungs navn. Juche har blitt kalt Nord-Koreas statsideologi, men noen betrakter den også som en politisk religion eller religionserstatning, basert på en ekstrem, rasebasert nasjonalisme og elementer fra konfutsianismen og østasiatisk keiserkult, med Kim Il-sung som en farsfigur for hele folket.
I 1967 vedtok sentralkomiteen for Koreas arbeiderparti et «monolittisk ideologisk system for partiet». Det opphevet skillet mellom stat og individ. Det ble forbudt å uttrykke selvstendige tanker. En altomfattende personkult begynte å ta form rundt «den store leder». Sønnen Kim Jong-il var sentralt plassert i propagandaapparatet. I midten av 1970-årene ble det klart at han kom til å etterfølge sin far.
Portretter av Kim Il-sung ble påbudt i alle boliger og offentlige bygninger. Kim Il-sungs liv og lære ble skolepensum, og regelmessige ideologiske skoleringer ble obligatoriske for alle. I 1992 fantes det mer enn 40 000 statuer av Kim Il-sung rundt om i landet. Nordkoreanere ble forventet å valfarte til slike statuer på merkedager i hans og sitt eget liv.
Mange av nordkoreanske propagandahistorier fikk overnaturlige trekk og knyttet an til bibelfortellinger eller koreansk folketro. Statsmediene fortalte om sjømenn som berget livet ved å synge lovsanger til Kim Il-sung, hvorpå stormen la seg. Kim Il-sung ble påstått å være allvitende, kunne være flere steder samtidig, og reise raskere enn det som var fysisk mulig. Gjenstander han hadde rørt ved, ble tatt vare på som relikvier.
Nord-Korea har en egen tidsregning, kalt juchekalenderen, med utgangspunkt i Kim Il-sungs fødsel.
Juche har aldri fått virkelig fotfeste utenfor Nord-Korea, men noen partier og regimer har på ulike tidspunkter latt seg inspirere. Det er utgitt en mengde skriftlige verker i Kim Il-sungs navn. Nord-Koreas ambassade i Oslo stod for de fleste av de norske oversettelsene.
Sovjetunionen, Kina og Koreas gjenforening
Nord-Korea unngikk, i likhet med kommuniststater som Jugoslavia og Albania, faste allianser under hele den kalde krigen. Kim Il-sung forsøkte å balansere forholdet til både Sovjetunionen og Kina. Han ønsket fremfor noe å unngå at Nord-Korea ble en vasallstat for noen av dem. Kims avvikende ideologiske oppfatninger irriterte både Sovjetunionen og Kina, men så lenge USA var til stede militært i Sør-Korea, kunne de heller ikke tillate regimet å falle.
Det kinesisk-sovjetiske bruddet berørte hele den kommunistiske bevegelsen. Mao fordømte Nikita Khrusjtsjovs avstaliniseringspolitikk som «revisjonisme». Kim var antirevisjonist, og Khrusjtsjovs tanke om fredelig sameksistens med den kapitalistiske verden var utålelig for en delt nasjon som Korea. Forholdet mellom Nord-Korea og Sovjetunionen kjølnet, men Kim unngikk å involvere seg personlig. Nord-Korea ble skremt av Sovjetunionens tilbaketrekning av atommissiler fra Cuba, og av Sør-Koreas mer aggressive antikommunisme og troppebidrag i Vietnamkrigen. Da Khrusjtsjov ble avsatt i 1964, var begge land innstilt på å forbedre forholdet.
Forholdet til Kina ble satt på prøve under kulturrevolusjonen. De kinesiske rødegardistene angrep Kim Il-sungs person for en utsvevende livsstil, og for ideologisk avvik og ettergivenhet overfor Sovjetunionen. Kim avskydde kulturrevolusjonen, men unnlot å gå i rette med den. Nord-Korea hadde også en grensetvist med Kina ved Paektu-san. At Sør-Korea, Japan og USA fikk et tettere forhold, tvang også Nord-Korea og Kina til å nærme seg hverandre igjen fra slutten av 1969.
At Kina normaliserte sitt forhold til USA etter president Nixons besøk i Kina i 1972, falt ikke i god jord i Nord-Korea. Kim håpte at Mao skulle presse USA til en tilbaketrekning fra Sør-Korea. Da det ble klart at dette ikke ville skje, begynte Nord-Korea å opptre mer egenrådig for å gjenforene Korea på sine premisser.
Fremstøt overfor den tredje verden
Kim Il-sung prøvde å ta en lederrolle på vegne av den tredje verden og antiimperialismen, som var rettet mot vestlige stormakter og særlig USA. Allerede i slutten av 1950-årene fant Kim sammen med ledere som Sukarno i Indonesia, Fidel Castro på Cuba og Hồ Chí Minh i Nord-Vietnam, som Kim mente ledet an i verdensrevolusjonen, fordi de hadde en kolonifortid og kjente på den amerikanske imperialismens nærvær.
Nord-Korea brukte store ressurser på å fremstille seg selv et eksempel til etterfølgelse, blant annet ved å spre propaganda i utlandet og invitere til studieopphold og store konferanser. Nord-Korea fikk ikke den påvirkningskraften de hadde håpet på, ettersom de fleste utlendinger opplevde dyrkelsen av Kim Il-sung som fremmed.
Kim Il-sung utøvde et «karismatisk lederskap» og reiste ofte utenlands. Hvem han kom godt overens med på et personlig plan, innvirket også på utenrikspolitikken. Det var ofte tidligere revolusjonære som ham selv, som Mao, Castro og Hồ Chí Minh. Et unntak fra regelen var Kambodsjas arvefyrste Sihanouk. Nord-Korea støttet Pol Pot og Røde Khmer-regimet, som brukte prinsen som gallionsfigur, også etter at Vietnam invaderte Kambodsja i 1978.
Nord-Korea hadde fra midten av 1970-årene et militært samarbeid med Egypt og Syria. Etter den iranske revolusjonen i 1979 fikk nordkoreanerne en ny partner som de kunne utveksle våpen og olje med.
Nord-Korea prøvde i 1970-årene å få diplomatisk støtte for sin sak i spørsmålet om gjenforeningen av Korea, som gjenytelse for utviklingshjelp. Kim forsøkte å bruke Organisasjonen av alliansefrie nasjoner til å oppnå egne mål om å presse USA ut av Sør-Korea, men måtte innse at organisasjonen spriket for mye.
Pariastat med atomvåpenprogram
Nord-Korea hadde økonomiske vansker og et sviktende omdømme. At Kim Il-sung i 1980 formelt utpekte sin sønn som sin etterfølger, opprørte mange marxister. Nord-Korea stod bak bombeattentatet mot Sør-Koreas president Chun Doo-hwan i Yangon i 1983. 21 mennesker ble drept, og Chun overlevde ved en tilfeldighet. Flere land i den tredje verden kuttet alle bånd til Nord-Korea, som begynte å få et rykte som en «pariastat» i verdenspolitikken.
Fra og med 1960-årene bistod Nord-Korea terrororganisasjoner og marxistiske opprørsbevegelser i flere verdensdeler. Noen av dem var Den japanske røde armé, ETA, IRA, De røde brigader i Italia, SWAPO og ANC i Sør-Afrika og militante palestinske grupper knyttet til PLO. Et av motivene var å holde Nord-Korea innenfor Sovjetunionens interessesfære. Mellom 1968 og 1988 lærte nordkoreanerne opp minst 5 000 personer i terror- og geriljataktikk ved baser i Nord-Korea og Midtøsten. Flere attentater og terroraksjoner har også blitt knyttet til den nordkoreanske staten.
Økonomisk oppbygging og kollaps
I 1945 lå størstedelen av Koreas tungindustri og vannkraftressurser i nord, mens det mest produktive jordbruket og de fleste mindre industri- og håndverksbedrifter lå i sør. Det var det sovjetiske okkupasjonsstyret som påbegynte kollektiviseringen av jordbruket, nasjonaliseringen av industrien og likestillingen mellom kjønnene. Overgangen til kollektivbruk førte til sult.
Landet lå utbombet etter Koreakrigen, men gjenreisningen gikk raskt, takket være stor økonomisk bistand fra især Sovjetunionen og Kina. Den første femårsplanen (1957–1961) la stor vekt på å reise tungindustri og rustningsindustri. Kims oppmaninger til innsats, som chollima-kampanjen, var inspirert av «det store spranget» i Kina. Etter hvert som personkulten rundt ham vokste, fikk Kim Il-sungs «veiledning på stedet» større betydning.
Alle nordkoreanere ble garantert mat, bolig, utdannelse og arbeid. Nord-Korea ble, ved siden av Jugoslavia, ofte fremholdt som et eksempel på en vellykket kommuniststat.
I 1960 var nesten alle markedsmekanismer opphevet. Nesten alle varer ble rasjonert og utdelt av staten. Heller ikke bøndene fikk produsere mat til selvforsyning. Matrasjonene gjenspeilte plassen i klassehierarkiet. Klær var også rasjonert, og det ble utdelt et sommerantrekk og vinterantrekk årlig, gjerne på Kim Il-sungs fødselsdag. Lønningene ble redusert til noe som kunne minne om lommepenger, som bare var nok til å dekke tilfeldige, små utgifter som fornøyelser, sminke, tobakk og aviser. Staten kunne imidlertid belønne produktive og idérike arbeidere med penger og betalte ferier.
Nord- og Sør-Koreas økonomiske vekst var parallell frem til 1970, da Nord-Korea stagnerte på grunn av vanstyre og stor utenlandsgjeld. Samfunnet ble også sterkt militarisert. Kinas økonomiske reformer betød også mindre gunstige vilkår for Nord-Korea. I 1979 hadde Sør-Korea tre ganger så stor verdiskaping (BNP) per innbygger som Nord-Korea.
Kim Il-sung klarte aldri å gjøre Nord-Korea økonomisk selvberget. I 1991 kollapset Sovjetunionen, og Nord-Korea mistet sin største velgjører. Regimet overså de tidlige tegnene til forsyningssvikt. I 1995 og 1996 ble landet rammet av styrtregn og flom, og mye av avlingen druknet. Fordi landet var lukket og politisk isolert, ikke minst på grunn av atomvåpenprogrammet, kom nødhjelpen fra utlandet sent. Hundretusener døde i hungersnøden i Nord-Korea mellom 1994 og 1998.
Familie
Opplysninger om Kim Il-sungs familie har vært forbundet med hemmelighetskremmeri.
Kim Il-sung hadde to yngre brødre som også kjempet i Mandsjuria: Kim Chol-ju, som døde i en trefning med japanerne, og Kim Yong-ju, som også kom til å spille en politisk rolle i Nord-Korea. De hadde også en søster.
Kim Il-sungs første kone Kim Jong-suk (1917–1949) var også geriljakriger i Mandsjuria. De fikk to sønner, Kim Jong-il og Kim Man-il, der den yngste omkom i en drukningsulykke som barn, og datteren Kim Kyong-hui, som i 1972 ble gift med partikaderen Jang Song-thaek. Kim Jong-suk døde i barselseng og fremstilles etter sin død, som en del av Kims personkult, som «revolusjonens mor».
Kim Il-sung giftet seg på nytt under Koreakrigen med Kim Sung-ae (1928–2014). Det er kjent at de fikk datteren Kim Kyong-jin og sønnene Kim Pyong-il og Kim Yong-il. Hun skal ha forsøkt, uten hell, å posisjonere Kim Pyong-il fremfor Kim Jong-il som arvtager til makten.
Sykdom og tilbaketrekning
Kim Il-sung skal ha vært besatt av tanken på å leve til han ble 100 år. Med hjelp fra sine livleger prøvde han å finne behandlinger for å holde seg ung, blant annet blodoverføringer.
I løpet av 1980-årene ble helseplagene så store at han begynte å trekke seg mer tilbake fra offentlige gjøremål. Kim Jong-il var allerede utpekt som hans etterfølger.
Hundretusener av nordkoreanere møtte opp til bisettelsen i Pyongyang den 19. juli 1994. Ingen utlendinger ble invitert eller sluppet inn i landet. Kim Il-sungs kropp ble balsamert og stilt ut i en glassarkofag i hans tidligere palass, som ble omgjort til et offentlig mausoleum. Kumsusan minnepalass har en gulvflate på over 10 000 kvadratmeter.
Thor Vilhjálmsson
Thor Vilhjálmsson (født 12. august 1925 i Edinburgh i Skottland, død 2. mars 2011) var en islandsk forfatter.
Thor Vilhjálmsson studerte nordisk litteratur ved Háskóli Íslands. I etterkrigsårene studerte han også ved University of Nottingham og Sorbonne. Fra 1953 til 1955 arbeidet han som bibliotekar for Islands nasjonalbibliotek. I perioden 1956–1959 arbeidet han for Þjóðleikhúsið (Nasjonateateret). Han har hatt en rekke verv i islandske forfatter- og kunstner-organisasjoner, og vært formann i den islandske PEN-klubben og i Reykjavík judoforening. Han var en av grunnleggerne av kulturmagasinet Birtingur i 1955 og medlem av redaksjonen til 1968.
Forfatterdebuten hans kom i 1950 med Maðurinn er alltaf einn, en samling kortprosa. I 1988 fikk han Nordisk råds litteraturpris for romanen Grámosinn glóir (på norsk: Gråmosen gløder). Handlingen er lagt til 1800-tallet på Island, og historien er bygd rundt en kriminalsak.
Oversettelser
Bøkene hans er oversatt til norsk, svensk, dansk, italiensk og engelsk. Selv har han oversatt litteratur av blant andre Paulo Coelho, Susanna Tamaro, Marguerite Yourcenar, Isabel Allende, Umberto Eco, Eugene O´Neill, André Malraux, Francoise Sagan og John Osborn til islandsk.
Bibliografi
(ikke fullstendig)
Antal Verancsics
Antun Vrančić (ung. Antal Verancsics; ital. Antonio Veranzio) eller Vrancic, Verantius, Veranzio, Wrancich, Verancsics, Wranczy (født 29. mai 1504 i Šibenik i Kroatia, død 15. juni 1573 i Eperjes) var en av Den katolske kirkes kardinaler og diplomat, skjønt han døde før han mottok meddelelsen om at han var blitt det. Han ble biskop av Pécs, senere erkebiskop av Eger, så Esztergom. Han korresponderte med kardinal Juraj Drašković, biskop av Zagreb og erkebiskop av Kalocsa-Bács, Erasmus av Rotterdam og Philip Melanchthon.
Han ble utnevnt til kardinal 5. juni 1573 av pave Gregor XIII, men fikk aldri meddelsen om det idet han døde kort tid etter.
Carla Suárez-Navarro
Carla Suárez-Navarro (født 3. september 1988 i Las Palmas) er en profesjonell kvinnelig spansk tennisspiller.
Paradise Lost
Paradise Lost kan referere til:
Paradise Lost (band)
Paradise Lost er et britisk doom metal-/gothic metal-band, som ble stiftet i 1988. Bandet har hentet navnet sitt fra John Miltons episke dikt med samme navn, og satte alene standarden for death/doom og moderne doom metal med deres to første utgivelser Lost Paradise og Gothic. Bandet regnes også som dannere av sjangeren gothic metal sammen med band som blant annet Type O Negative.
Olaf Karling
Olaf Karling (født 26. mars 1907 i Skärmnäs i Värmland, Sverige, død 9. mai 2000) var norsk fagforeningsmann og leder for Norsk Sjømannsforbund 1966–1972. Karling var også medlem av eksekutivkomiteen i Den Internasjonale Transportarbeiderføderasjonen.
Til sjøs fulgte Olaf Karling den tradisjonelle karrierestigen i byssa, messegutt, byssegutt, andrekokk, førstekokk og stuert, før han i 1937 gikk i land for å tiltrå som såkalt fastlønnet tillitsmann ved Norsk Sjømannsforbunds avdeling i Antwerpen. Under Andre verdenskrig var Karling tilbake i Norge hvor han deltok i det illegale forbundsstyret hjemme. Forbundets ledelse var eneste norske fagforbundsledelse som klarte å rømme landet i forbindelse med okkupasjonen, og satt i London og delvis i New York, og hadde sitt eget forbundsstyre ute.
Karling ble en kort periode værende ved forbundets avdeling i Oslo før han dro tilbake til Antwerpen. I 1950 ble Karling hentet til forbundets hovedkontor og ansatt som organisasjonssekretær, en posisjon der han ble sentral både i forbundets tariffarbeid og organisasjonsarbeid. Han ble valgt til forbundsleder ved forbundets landsmøte i 1966 og tok gjenvalg i 1970, men varslet allerede da at han ville gå av med pensjon i 1972, midt i valgperioden sin.
Nille (andre betydninger)
Nille kan vise til
Attentat
Et attentat (fra latin: attentatum, «forsøk på [forbrytelse]») er et planlagt, forsøkt eller utført angrep på person(er), som regel offentlige personer.
Pest
Pest er et begrep brukt i middelalderen om alle fatale epidemiske sykdommer, men i dag begrenset til en akutt infeksjonssykdom blant gnagere og mennesker. Sykdommen forårsakes av bakterien Yersinia pestis. Blant mennesker forekommer tre forskjellige pesttyper: byllepest, lungepest og septikemisk pest (blodforgiftning).
Byllepest
Når bakterien kommer inn i menneskekroppen, vil den normalt samle seg i lymfekjertlene, hvor den forårsaker dannelse av svulne områder, kalt byller. Byllene fylles med Y. pestis. Den spesielle kapselen rundt bakterien forhindrer den fra å bli fortært av hvite blodlegemer. Etter hvert som bakterien formerer seg, dannes det nye byller i andre lymfekjertler, og bakterier vil til slutt gå ut i blodet og forårsake en generell blodforgiftning. Mange små blødninger skaper mørke flekker i huden, derav navnet svartedauden.
Hvis den infiserte ikke får behandling før bakteriene begynner å formere seg i lymfene, vil pestsymptomene inntre: ekstreme smerter i lymfene, stivhet, sjokk, delirium. Døden vil normalt inntreffe etter tre til fem dager.
Lungepest
På mange måter er lungepest farligere enn byllepesten. Den smitter raskere og lettere og den viser ikke symptomer før sykdommen er relativt langt framskreden. Lungepest forekommer når Y. pestis-celler enten inhaleres direkte, eller når bakterien når lungene via byllepest. Symptomene, som altså kommer sent, er at store mengder blodig slim og væske hostes opp. Ubehandlede pasienter overlever sjelden mer enn to dager.
Biologi
Forståelsen av pestens biologi kom da europeiske forskere reiste til India på 1890-tallet for å studere den store pestepidemien som raste der, og som tok livet av tolv millioner mennesker i løpet av ti år.
Pesten overføres av en rekke insekter som normalt er parasitter hos gnagere, og som søker nye verter når de opprinnelige vertene dør. Det viktigste av disse parasittinsektene er rotteloppa, Xenopsylla cheopsis, som er parasitt på rotte og andre smågnagere. Loppa får i seg bakterien gjennom å suge blod av en infisert smågnager, og loppa gir smitten videre hvis den skifter vert og suger blod av et friskt dyr. Når rottene begynner å dø, søker parasitten nye verter: mennesker og andre dyr.
Rotteloppa utvikler seg svært raskt under klimaforhold med temperaturer på 20 – 25 °C og en luftfuktighet på mellom 0,03 og 0,30. Tørre, varme områder syntes å klare seg bedre fra loppene og pesten enn fuktigere områder. Dette kan tyde på at luftfuktigheten er viktigere for loppas trivsel enn temperaturen.
Det er en utbredt teori at den dødelige pestbakterien oppsto i Sentral-Asia, og at smitten har bredt seg til andre deler av kontinentet og andre verdensdeler herfra. Pestutbrudd har forekommet i Kasakhstan også i nyere tid, og fra 1950-tallet bygde sovjetiske myndigheter opp et stort apparat for forskning på og bekjempelse av pest. Det viser seg at ørkenrottene – som her er den viktigste bæreren av pestbakterien – smittes med en syklus på mellom to og sju år, og at disse syklusene følger svingningene i rottebestanden. Rottebestanden ser ut til å måtte være av en viss størrelse for at smitten skal spre seg. Nyere forskning bekrefter en gammel epidemiologisk teori som sier at en vertspopulasjon for en sykdomsbakterie må overstige en viss terskel før sykdommen kan spre seg. Hvor bakterien oppholder seg mellom utbruddene, er foreløpig et uløst spørsmål. En teori går ut på at den overlever som sporer. En annen mulighet er at den overlever i andre populasjoner andre steder, og at den så spres med streifdyr. Det er også kjent at smitten kan spres med fugler.
Hvorfor den dødelige pestbakterien har oppstått nettopp i steppeområdene i Sentral-Asia, vet en ennå ikke. En hypotese er at bakteriene har hatt spesielle forhold for å utvikle seg i isolerte rottepopulasjoner, som med jevne mellomrom har blanda seg med hverandre.
I alt kjenner en i dag til 300 ulike gnagere og 20–30 ulike loppearter som kan spre pest, men bare et lite antall av disse kan overføre sykdommen til mennesker.
Behandling
Det gjelder å komme til lege i tide. Bakterien er naturlig motstandsdyktig for penicillin, men de fleste typene er følsomme for streptomycin, kloramfenikol eller Tetracycliner (alle disse er antibiotika). Ved tidlig behandling kan dødeligheten av byllepest reduseres til så få som 1–5 prosent av de smittede. Lungepest kan også behandles, men denne pestformen utvikler seg så raskt at det forutsetter tidlig behandling. Her regner man med en dødelighet på mellom fem og ti prosent.
Historie
Pest har vært kjent i minst 3 000 år. Epidemier har vært kjent i Kina siden 224 før vår tid. Sykdommen dukket opp i store pandemier som ødela hele befolkninger i byer gjennom middelalderen. Sykdommen har dukket opp i små utbrudd siden den gang. Den siste store pandemien begynte i Kina i 1894. Den spredte seg til Afrika, stillehavsøyene, Australia og Amerika, og i 1900 nådde pesten San Francisco. Pest forekommer fortsatt i Asia, Afrika og Sør-Amerika.
Middelalderen
I middelalderen var det altså mange utbrudd av sykdommen. Særlig kjent er pandemien på midten av 1300-tallet, den vi kaller svartedauden. Men hele fem hundre år før, ved starten av middelalderen, ikke lenge etter at det vestromerske rike gikk dukken, brøt det ut en pandemi av byllepest. Den gikk, etter hva vi vet, fra Egypt i sør og til Irland i nord. Pesten kan godt ha grepet om seg lenger øst også. Datidens (europeiske) forfattere kalte pesten ved navn som bubonibus inquinaria og glandula. Bubon er lyskebyll, glandula betyr kjertel. To andre vanlige sykdommer den gang, som også ble kalt pest av samtiden, var kopper (variola) og dysenteri (dysenteria), men vi vet sikkert at pandemien i år 541 var byllepest, på grunn av navnene den fikk. Utbruddene av pest var flere, men det begynte altså i 541. Resten av århundret dukket det opp utbrudd med overraskende jevne mellomrom, vanligvis med 4 – 12 år mellom hvert utbrudd. De nedtegnelsene om pesten som finnes fra 500-tallet viser bare til symptomer på byllepest, ikke lungepest. Fordi lidelsen ikke så ut til å smitte direkte fra menneske til menneske, var forvirringen stor om hvor sykdommen egentlig kom fra.
Det ble rapportert at dødeligheten på 500-tallet var større blant menn enn blant kvinner. Forklaringen på dette synes å ligge i at kvinnene på den tiden ikke hadde like lang levetid som mennene – kanskje på grunn av mange barnefødsler – slik at eldre menn ble boende sammen i små husholdninger, mens kvinnene stort sett bodde i større husholdninger. De små husholdningene hadde en større konsentrasjon av lopper. Vi kan også tenke på de rent mannlige samfunnene blant munker som små husholdninger. Det kommer ikke klart frem av kildene hvorfor de små husholdningene var mer loppe-befengte, men vi kan kanskje tro at renholdet var dårligere, levekårene dårligere, og sengeplassene tettere.
Det er svært vanskelig å gi noen fornuftige tall på døde etter pesten i 541-544; datidens kronikører hadde en tendens til å anslå befolkningstall langt over det fornuftige. Men vi kan kanskje regne med en samlet nedgang i befolkningen på mellom 50 og 60 prosent for perioden 541 til 700 i forhold til folketallet før pesten.
Det kan være verdt å understreke at pesten ikke var et rent middelalder-fenomen, den fantes både før og etter middelalderen, og det dør fortsatt mennesker av pest. Historisk er det særlig snakk om to store utbrudd, i 541–544 og 1347–1350, men det var også mange mer lokale og mindre omfattende epidemier gjennom hele middelalderen.
Et interessant aspekt ved pesten er hva den gjorde med menneskene og samfunnene som opplevde den. På 1300-tallet ble det gjennomført mange jødeforfølgelser på grunn av pesten: Jødene ble beskyldt for å ha forgiftet brønner eller for å ha drevet trolldom som førte til sykdom, og de ble i beste fall jaget, i mange tilfeller drept, etter at de fikk skylda for pesten. Pandemien på 1300-tallet ble enda verre enn i 541, både fordi økt kommunikasjon mellom regionene gjorde det lettere å spre smitte, men også fordi pesten tok form av lungepest, og derved smittet direkte fra menneske til menneske: man behøvde ikke alltid loppa som «mellomstasjon». Pesten kom tilbake i 1361–63, 1369–71, 1374–75, 1390 og 1400! Det var altså ikke slik at pesten var et engangsfenomen som forsvant igjen like raskt som den hadde kommet.
Renessansen
Medisinerne strevde med å forstå hva pesten var for en slags sykdom. Men jesuittpresten pater Athanasius Kircher kom inn på rett spor: I sitt verk Scrutinium Pestis fra 1658 påpekte han nærværet av «små ormer» i blodet og konkluderte dermed at sykdommen skyldes mikroorganismer. Han var den første som erkjente betydningen av «små vesener» for spredningen av sykdommen. Konklusjonen var korrekt, selv om det han så i mikroskopet sannsynligvis var røde eller hvite blodlegemer. Pater Kircher gikk også inn for hygieniske tiltak som isolasjon, karantene, brenning av de sykes klær, og bruk av ansiktsmasker for å hemme pestens videre spredning.
I København vedtok man i 1625 en «Lovgivning om pest». Man anså at man hadde tre virkemidler: 1) Å formilde Gud. 2) Isolere de syke. 3) Hindre lukt og urenslighet (sørge for at de døde ble gravd dypt nok ned).