cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vesterled
Vesterled var betegnelsen som ble brukt om å reise i vikingferd mot vest og sørvest, til Storbritannia, Irland og vesterhavsøyer som Orknøyene, Shetland og Hebridene.
Det var særlig norske vikinger som reiste i vesterled. Svenskene dro «i østerled» over Østersjøen og opp elvene i Kyivriket, mens danskene dro over til Nord-England, Frisland og Normandie.
På begynnelsen av 800-tallet seilte vestlendinger som hadde slått seg ned på Shetland, Orknøyene og Færøyene, videre sørover og ryddet gårder på Hebridene, i Nord-Skottland og på østsiden av Irskesjøen. Derfra tok de kontroll over øya Man og opprettet flere små riker i Irland.
Da nordmennene kom til Irland like etter år 800, var øya delt opp i små riker som lå i stadig strid med hverandre. Vikingene slo seg ned flere steder langs kysten og grunnla de første byene. Men irene samlet seg til motstand. De allierte seg med danskene, og omkring år 900 ble nordmennene drevet bort. Men de kom tilbake. Først på begynnelsen av 1000-tallet ble det siste norske vikingriket nedkjempet på Irland.
Hard bop
Hard bop (eller også hardbop) er en jazzstil. Den er en videre utvikling av bebop etter 1950 med en sterkt drivende rytmikk. Her blir elementer fra cool jazz, soul, blues og delvis også afrikansk musikk forent.
Typisk for denne stilen er modal improvisasjon, utviklet av Miles Davis og John Coltrane. Dette innebærer at en modal skala blir brukt som grunnlag når melodiene for solospillet skal dannes. De forsøkte dermed å befri seg fra de fastlagte strukturene og harmoniprogresjonene i bebopen.
Dette førte til en 'hardere' måte å spille på, dvs. stilen er noe strengere, mindre leken enn bebop. De tradisjonelle elementene fra de nevnte stilretningene ble videreutviklet til de tekniske grensene var nådd. En undersjanger er soul jazz som er oppbygd enda strengere.
Et typisk album er Kind of Blue av Miles Davis, det er et særdeles vellykket eksempel på modal improvisasjon.
Den norske skole Costa Blanca
Den norske skole Costa Blanca er en privat skole i landsbyen Alfaz del Pi, på Costa Blanca-kysten i Øst-Spania, etablert i 1972. Skolen eies av den spanske stiftelsen Fundacion Noruega Costa Blanca og drives med statsstøtte, godkjent av norske myndigheter. Den norske skole Costa Blanca har ca. 40 ansatte, hvorav ca. 30 er norskespråklige lærere. De følger samme læreplaner og forskrifter som det offentlige skoleverket i Norge. Fra og med skoleåret 2004/2005 hadde skolen tilbud til hele det 13-årige skoleløp. Grunnskolen er fulldelt. Den videregående skolen tilbyr studiespesialisering, og har godkjenning for helse- og oppvekstfag, med VG2 helsearbeiderfag. Fra høsten 2017 har skolen rundt 250 påmeldte elever. Den norske skole Costa Blanca er den eldste og største norske skolen i utlandet.
Odontoceridae
Odontoceridae er en gruppe (familie) av insekter som hører til ordenen vårfluer (Trichoptera). Larvene lever i ferskvann. De voksne lever ikke langt fra vannet de vokser opp i.
Utseende
Små til middelsstore, mørke vårfluer med temmelig smale vinger som er tett kledt med fine hår. Antennene er omtrent så lange som resten av kroppen. Mellombeina har to sporer, bakbeina fire. Larvene er temmelig kraftige, ofte grønne på farge. Hode og pronotum er svarte og kraftig sklerotiserte (harde). De lager et svært solid, sylindrisk larvehus av sandkorn holdt sammen med silke.
Levevis
Larvene lever i elver og bekker med sand- eller grusbunn, som de graver i. De er altetende, men eter mest dødt organisk materiale, og er aktive om natten. De samler seg i tette samlinger under steiner før de forvandler seg til pupper, og har synkroniserte masseklekkinger.
Utbredelse
Odontoceridae forekommer i alle verdensdeler bortsett fra Afrika, men de fleste artene lever i tropene. I Norge er arten Odontocerum albicorne funnet nær Lyngdal i Vest-Agder.
Ibadi
Ibāḍī (arabisk: الاباضية ; al-Ibāḍiyyah) eller ibāḍisme er en form for islam som skiller seg fra både sunni- og sjiaislam. Ibāḍīer, ca. én prosent av muslimene, utgjør omtrent tre fjerdedeler av befolkningen i Oman og også et flertall på Zanzibar, og det finnes også ibāḍīer i Nafusa-fjellene i Libya, M'Zab-dalen i Algerie, Djerba i Tunisia og noen andre steder i Øst-Afrika. Det khawarjiske Rustamid-dynastiet i al-Maghrib var også ibadisk.
Ibāḍī skal ha vært en av de eldste islamske retningene, og ble visstnok grunnlagt mindre enn femti år etter profeten Muhammads død. Noen historikere tror at betegnelsen utviklet seg fra en islamsk sekt kjent som khawarijiter, som hadde sitt opphav i det sjuende århundre, men ibāḍīene selv nekter enhver relasjon til disse.
Navnet kommer fra 'Abd Allah ibn 'Ibaḍ at-Tamini, men sektens tilhengere mener dens sanne grunnlegger var Jabir ibn Zaid al-'Azdi. Ibāḍīer regnes som konservative muslimer, og de viktigste forskjellene fra sunniislam, er troen på at muslimene ikke vil se Gud på dommedag, at de som kommer til Helvete vil forbli der for alltid og at Koranen ble skapt av Gud på et bestemt tidspunkt. Ibāḍīene har også et annet syn på kalifene, og har færre ahadith enn sunniene.
Kinas riksvei 308
Kinas riksvei 308 (G308) løper nordvestover fra Qingdao i Shandong til Shijiazhuang i Hebei. Den er 637 kilometer lang.
Luzilândia
Luzilândia er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Dag Larsen
Dag Larsen (født 11. april 1952) er en norsk forfatter og organisasjonsperson. Han har skrevet dikt, romaner, barnebøker og scenetekster og har arbeidet som utøver, tillitsvalgt og utdanningsleder.
Larsen har gitt ut 20 bøker for voksne og barn i flere sjangrer og skrevet 14 scenetekster.
Han var leder for festivalen Son Poesidager 1993–2000, nestleder i Den norske Forfatterforenings litterære råd og leder for Norske Barne- og Ungdomsbokforfattere (NBU) 1998–2004. Larsen bidro til opprettelsen av litteraturorganisasjonen Leser søker bok og til etableringen av Foreningen !les, og var også styreleder i begge. I 2006 ble han utdanningsleder ved Norsk barnebokinstitutts utdanning i skrivekunst og litteraturformidling, en forfatterutdanning han tok initiativet til som leder i NBU. Larsen har også virket som barnebokkonsulent i 14 år.
Høsten 2018 mottok Larsen Kongens Fortjenstmedalje for sin mangeårige innsats for barne- og ungdomslitteraturen.
Larsen bor i Son i Vestby kommune. Han er gift med modist Gerd Holth.
Lengde ved vannlinje
Lengde ved vannlinje (forkortet lvl eller w/l) er et mål på et skips lengde, definert som lengden av skipet ved en gitt lastkondisjon, som oftest ved konstruksjonsvannlinjen.
Kullstift
Kullstift er et redskap for tegning samt for skissering før et maleri. Kullstift er biter av trekull som er spesielt innhentet og behandlet for å brukes til å lage tegninger med. Det er i vanlig bruk for skissering av motiv før en begynner på et maleri, og til skisser i stort format, gjerne kroki-studier. Tegninger som skal oppbevares over tid må behandles med fiksativ slik at kullet ikke blir smusset utover. Fiksativet binder kullpartiklene og gjør papiret litt sterkere.
Framstilling
Stiftene lages av tynne eller halvtynne grener av løvtre som bøk, lind eller piletre, men også bambus, pakkes tett sammen i en lukket boks, som glødes buntvis i en lukket beholder til de er helt forkullet. Prosessen er parallell til kullmile (brukes i dag blant annet til framstilling av grillkull) og tjærebrenning, men gir et annet resultat. De selges i esker eller bunter der alle stiftene har ca. lik tykkelse. Hardheten i kullet varierer litt etter hvordan veksten har vært. For de som vil ha jevn sverting, lages stifter av finknust kull som er bundet sammen med gelatin, olje eller voks. Disse fåes også som blyanter og små blokker. Kullstavene blir så sortert etter tykkelse, og selges buntvis i spesialbutikker.
Det lages også blokker av pulverisert (fingranulert) kull som er tilsatt litt bindemiddel (gelatin eller gummi arabicum) og presset til barrer i forskjellig format. Granulering og mangel på sterke bindemidler gjør at svertingen blir svært jevn. Granulert kull kan også legges i voks eller olje, og settes inn som stift i kullblyant.
Der er i salg forskjellige holdere til stiften, slik at en ikke behøver å bli svart på fingrene. Kulltegning kan ofte foregå med at en gnir ut strekene for å gradere skygger, og hendene er gjerne i bruk til dette. Stiften legges også ofte med bredsiden mot arket for å få bredere streker.
Til fjerning eller demping av svertingen brukes knettgummi som er et slag formbart (plastisk) viskelær som kan løfte vekk kullstøv.
298 f.Kr.
Begivenheter
Samnitterkrigene
EM i friidrett 1962 – Spydkast kvinner
Norge var ikke representerte i øvelsen.
Kastellhagen (Oslo)
Kastellhagen (1–11B, 2–6B) er en vei på Kastellet i bydel Nordstrand i Oslo. Den går som blindvei nordover fra Birger Olivers vei.
Navnet ble vedtatt i 1952.
EM i friidrett 1962 – Spydkast kvinner
Kvalifisering
13. september
Finale
14. september
Kullstift
Framstilling
Ved bruk på papir med en ru overflate, knuses kullet i fine partikler og avsettes delvis på og i papiret. Det indre av treet er av ulik hardhet. Dette gir utslag ved at kullkornene blir av forskjellig størrelse, og streken blir ujevn. Tegningen får dermed et spontant og «friskt» preg. Er papiroverflaten for glatt, blir der knapt synlig strek.
Irsk Hunter
De tre kategoriene av Irsk hunter
Det finnes tre forskjellige Hunter-typer:
Kullstift
Historie
Å tegne ved hjelp av kull, er en gammel aktivitet, som går tilbake til førhistorisk tid. Kullet var en av bestanddelene i hulemaleriene vi kjenner fra blant annet Altamiragrotten. Strekene ble trolig forsterket med at kull ble knust og tilsatt vann eller dyrefett, slik at det ble grøtaktig og så smurt på med fingrene.
Irsk Hunter
Karaktertrekk
Den irske hunteren er smidig og sterk og har et intelligent utseende. Den har kraftig og robust kropp. Brystet er dypt, noe som er bra i forhold til deres kapasitet i sprang. Den har et sterkt og ærlig hode, ofte med en konveks profil og uttrykksfulle øyne. Halsen er lang og svakt buet. Buken og kroppen er dyp med sterke, kraftige bakbein. Ryggen er kort og kompakt med kraftig bakpart. Mankehøyde varierer mellom 145 og 175 cm. Den kan ha alle hele farger.
Adam Falckenhagen
Adam Falckenhagen (1697–1754) var en tysk luttspiller og barokk-komponist.
Kullstift
Se også
Charcoal
Irsk Hunter
Karaktertrekk
Den irske hunteren har massevis av mot og styrke, takket være oppveksten og tidlig dressering. De er intelligente og allsidige, har godt gemytt, er følsomme, rolige, ærlige, men samtidig energiske.
Hunteren blir ofte kalt «krigeren». Den er både dristig og atletisk, og lite stopper den på dens vei.
Adam Falckenhagen
Liv og virke
Bestefaren, Johannes Falckenhagen var sogneprest i Knauthain, ca ti kilometer syd for Leipzig. Moren, Eva Sachs, var datter av en kirketjener og faren Johann Christian Falckenhagen var lærer i Groß Daltzig. Da Adam var ni år fikk han musikkundervisning, særlig i klaver og luttspill av sin onkel, presten Gottlob Erlemann.
I 1715 nevnes Falckenhagen som «Musici und Kammerdiener des jungen Herrn von Dieskau». Adelsslekten Diskau holdt til i Merseburg, hvor Johann Jakob Graf var ansatt som kammerluttenist og sannsynligvis underviste Falckenhagen i luttspill.
Adam Falckenhagen giftet seg med sangerinnen Johanna Ämilia Kegel fra Weißenfels, og det blir antatt at begge var ansatt som hoffmusikere i Weißenfels. Av ukjente grunner mistet Falckenhagen i 1728 stillingen ved hoffet i Weißenfels og flyttet til Weimar. Heller ikke her ble han lenge, og reiste til Bayreuth i 1732.
Johanna Ämilia døde 3. mars 1734 og Falckenhagen giftet seg i 1740 med enken Charlotte Eberhardine Hofmann, født Mayer, men hun døde i barsel allerede 17. mai 1742. Adam Falckenhagen døde 6. oktober 1754 og ble gravlagt 9. oktober på gravplassen St. Johannis i Bayreuth.
Verk
Falckenhagen skrev mange verk for lutt solo, som sonater, partitas, koralverkog fuger. I tillegg skrev han kammermusikk som er delvis bevart, som trioer for lutt, cembalo og bass, concerti for fiolin eller obo, lutt og bass, konserter for strykekvartett og lutt. Joachim Domning ved musikkforlaget Trekel har gitt ut Falckenhagens samlede verk som faksimileutgave i tre bind.
Falckenhagens verk hører i dag til luttenister og gitaristers standardrepertoar, og foreligger i tallrike innspillinger.
Anne Neville
Anne Neville (født 11. juni 1456, død 16. mars 1485) var engelsk dronning fra 1483 til sin død, datter av Richard Neville, 16. jarl av Warwick («kongemakeren») og hans hustru Anne Beauchamp. Hun ble først prinsesse av Wales som gift med Edvard av Westminster. Da Edvard døde, ble hun senere gift med Rikard III av England, og ble dronning av England.
Som et medlem av den mektige familien Neville, spilte hun en avgjørende del i rosekrigene som ble utkjempet mellom to rivaliserende familier, huset York og huset Lancaster. Hennes far Warwick forlovet henne som ung pike til Edvard, prins av Wales, som var eneste sønn av kong Henrik IV.
Etter at Edvard døde i 1471, 17 år gammel, ble hun gift med Rikard, hertug av Gloucester, bror av Edvard IV og av George, hertug av Clarence, ektemann av Anne Nevilles eldre søster Isabella. Anne Neville ble dronning da Rikard III overtok tronen i juni 1483 som følge av at han fikk erklært Edvard IVs barn med Elizabeth Woodville erklært illegitime. Anne Neville døde i mars 1485, 28 år gammel av sykdom, fem måneder før sin ektemann. Hennes eneste barn var Edward av Middleham, som døde året før henne, 11 år gammel.
Tidlig liv
Anne Neville ble født ved Warwick Castle i Warwickshire, som den yngste av de to døtrene til Richard Neville, 16. jarl av Warwick og hans hustru Anne Beauchamp, 16. grevinne av Warwick. Hennes mor var arving til den rike familien Beauchamp-Despenser, og ved hennes død ville hennes arv bli delt mellom hennes to døtre, Isabella (født 1451) og Anne. Hennes far var en av de mektigste adelsmenn i England og den viktigste støttespilleren til huset York. Hennes bestefars søster, Cecily Neville, hertuginne av York, var hustruen til Richard Plantagenet, 3. hertug av York, som hadde krevd den engelske trone for huset York.
Anne Neville tilbrakte mye av sin barndom ved Middleham Castle i North Yorkshire, en av hennes fars eiendommer, sammen med sin eldre søster Isabella. Her møtte de to yngre sønnene til hertugen av York: Rikard, hertug av Gloucester (den framtidige Rikard III) og George, hertug av Clarence, de yngre brødrene til kong Edvard IV. De kom til Middleham for å lære sosiale og politiske ferdigheter nødvendig for en kongelig prins, som to lojale støttespillere av jarlen av Warwick. Fra 1461 og fram til slutten av 1465 deltok særlig Rikard treningen til å bli ridder. Eller muligens siden 1465 og til slutten av 1468. Det er mulig at selv ved dette tidlige stadium var ekteskapsplaner mellom jarlens døtre og de unge hertugene blitt vurdert.
Hertugen av York ble drept den 30. desember 1460, men med Warwicks hjelp ble hans eldste sønn gjort til konge som Edvard IV i mars 1461. Anne er nedtegnet som tilstedeværende ved mange betydningsfulle hendelser i løpet av 1460-tallet. Hun var tilstede ved gjenbegravelsen av hennes bestefar, Richard Neville, jarl av Salisbury, ved Bisham Abbey i 1463. Det er også nedtegnet at hun, sammen med sin søster og Rikard av Gloucester, var tilstede ved kroningen av deres onkel George Neville som erkebiskop av York i september 1464 ved Cawood Castle. Anne og hennes familie var tilstede ved dåpen til kong Edvards eldste barn, Elizabeth av York, og bryllupsfesten for kong Edvards søster Margaret av York i 1468 som tredje hustru av hertug Karl I av Burgund.
I juli 1469 ble Isabella gift med Clarence og i juli 1470, etter at jarlen av Warwicks flukt til Frankrike og endring av allianse, ble Anne Neville forlovet til Edward av Westminster, huset Lancasters arving til Englands trone, og hun ble gift med ham mot slutten av det samme året. De ble gift i midten av desember i Bayeux. Ettersom paret var beslektet i fjerde grad av forbudte ledd måtte de få dispensasjon fra paven, noe som ble oppnådde ved å bestike myndighetspersoner ved Vatikanet. Annes ekteskap med Edward overbeviste Clarence at Warwick ikke aktet å fremme hans kongskrav. Han endret side og allierte seg med sine yorkistiske brødre.
Prinsesse av Wales
Jarlen av Warwick, som hadde vært på kant med Edvard IV i en del tid, var forbitret over at kongen ga fordeler til den nye dronningens familie, Woodvillene. I 1469 forsøkte jarlen å få plassert sin svigersønn George på tronen, men fikk motstand fra parlamentet. Etter at et andre opprør mot kong Edvard feilet tidlig i 1470 ble han tvunget til å flykte til Frankrike hvor han allierte seg med det styrtede huset Lancaster det samme året. Med kong Henrik VI fengslet i Tower of London, var den faktiske lederen av huset Lancaster hans dronningen Margaret av Anjou, men hun var mistenksom på Warwicks motiver. For å dempe denne mistenksomme mistilliten ble Anne Neville formelt forlovet til Edward av Westminster, sønnen til Henrik VI og Margaret av Anjou, ved Château d'Amboise i Frankrike. De ble gift i katedralen i Angers, antagelig den 13. desember 1470, noe som gjorde henne til prinsesse av Wales.
Warwick gjeninnsatte Henrik VI på tronen i oktober 1470, men Edvard IV kom tilbake til landet i mars 1471 og besatte London raskt, og kunne ta Henrik VI til fange. Edvard tok med seg den mentalt syke Henrik som fange til slaget ved Barnet som ble utkjempet den 14. april samme år ved Barnet, rett nord for London. Warwick hadde en overlegen hær i antall, og med seg hadde han blant annet sin bror, John Neville, 1. marki av Montagu, og Henry Holland, 3. hertug av Exeter. Under lyet av tåken tidlig om morgenen avanserte Edvards tallmessig underlegne hær, og i forvirringen som fulgte begynte Warwicks hær å flykte, og Warwick selv, sammen med sin bror Montagu var blant de som ble drept. Warwick hadde vært en slik dominerende og innflytelsesrik figur på 1400-tallets engelske politikk at ved hans død var det ingen som i innflytelse, makt og popularitet som kunne ta hans plass. Uten Warwicks innflytelse og støtte gikk huset Lancaster på deres endelige nederlag i slaget ved Tewkesbury den 4. mai i Gloucestershire, selv om enda en gang var tallmessig overlegne.
Margaret av Anjou hadde sammen med Anne gått i land to dager senere, og møtte Thomas, jarl av Devon og Edmund Beaufort, 4. hertug av Somerset, og fikk da høre de forferdelige nyhetene om utfallet av slaget ved Barnet, men de «forsikret at deres sak var langt fra tapt». Devon samlet soldater fra sin tradisjonelle maktbase i Devon og Somerset fra Cornwall. Slaget ved Tewkesbury markerte det endelige nederlag for huset Lancaster og huset Yorks overtak og overtak av tronen. Devon ble drept i kamp, mens Somerset ble henrettet ved halshogging etter kampen, det samme ble hans bror John Beaufort, marki av Dorset, og det samme skjedde med Margaret av Anjous sønn Edward av Westminster, skjønt det er mer uklart hva som skjedde med ham. Enten ble han drept i kamp, eller i henhold til en redegjørelse, en liten gruppe menn under hertugen av Clarence kom over den sørgende prinsen og til tross for at han tryglet om nåde, ble han straks halshogd. Margaret av Anjou og Anne hadde søkt tilflukt i et kloster i nærheten av stedet for slaget og ble arrestert to dager etter. Kong Edvard var nå etablert for godt på tronen mens kong Henrik VI ble drept i Tower of London i mai. Det ble rapportert at Henrik døde av «ren misnøye og melankoli», skjønt Den store krønike av London rapporterte at Rikard, hertugen av Gloucester, var ansvarlig for hans død. Som konstabel av England hadde han antagelig avlevert kong Edvards ordre til konstabel av Tower om å få Henrik drept.
Reprise (film)
Reprise er en norsk film fra 2006. Den er Joachim Triers første langfilm som regissør. Manuset ble skrevet over en femårsperiode sammen med Eskil Vogt. Hovedrollene innehas av Espen Klouman Høiner, Anders Danielsen Lie og Viktoria Winge. Filmen var Norges Oscar-kandidat i 2006 og vant tre priser under Amandaprisen 2007 og to priser under Kanonprisen 2006.
Anne Neville
Prinsesse av Wales
Anne, som nå var enke, ble et stridsemne mellom George av Clarence og hans bror Richard av Gloucester. Det ble antagelig kjent at Rikard var interessert i å gifte seg med Anne. Clarence var ivrig etter å skaffe seg all arv etter Warwick via sin hustru, Annes søster, og var derfor ikke interessert i å la sin bror gifte seg med Anne. Han kan ha forsøkt å holde henne utenfor syne av broren. Clarence gikk inn i rollen som hennes verge og motsatte seg at hun ble gift. Anne kan ha ønsket en alliert for å få hånd om sin arv. Hun skrev til kong Edvards dronning og til sin mor Jacquetta av Luxembourg, foruten også til prinsesse Elizabeth, hvor hun ba om retten til å kreve hennes halvpart av arven. Hennes forespørsel ble avvist. Hva enn det var av forhandlinger mellom Clarence og hans bror Rikard over arven etter Warwick, førte det til misnøye og strid mellom brødrene og søstrene.
Hertuginne av Gloucester
Den nøyaktige datoen for bryllupet mellom Anne Neville og Rikard, hertug av Gloucester, er ikke kjent, skjønt de fleste kildene er samstemte om at en seremoni skjedde i løpet av våren 1472 i kapellet til sankt Stefan i Westminster Palace. De ble gift en gang mellom mars 1472 og ikke senere enn juli 1474. To lover i parlamentet i 1474 delte arven etter Warwick ved å sette til side rettighetene til Annes mor, og således tillot Anna og søsteren til å arve. Clarence tok alt av jarlen av Warwicks besittelser, unntatt Neville-landene i nord som ble gitt til Rikard av Gloucester.
Paret tok bolig i de familiære omgivelsene av Middleham Castle i Yorkshire, etter at Rikard var blitt utnevnt til guvernør i nord på kongens vegne. Ved dette ekteskapet ble Anne titulert som hertuginne av Gloucester. De fikk bare ett barn, Edward, født ved Middleham etter sigende en gang i 1473, skjønt også sannsynlig i 1476. Annes mor, Anne Beauchamp, kom til sin datters husholdning i 1473 etter at Rikard hadde fått kongens tillatelse til å løslate sin svigermor fra hennes bevoktede forvaring. I juli 1476 var Anne tilstede ved nybegravelsen av Rikards far og bror ved kirken for jomfru Maria og allehelgen i Fotheringhay. I 1478 arvet hun herredømmet av Glamorgan i Wales. Tittelen hadde blitt holdt av hennes far og ved hans død hadde den gådt til Annes eldre søster Isabella Neville, hertuginne av Clarence. Kvinner unne ikke være lord, herre, i egen rett, og tittelen ble derfor øyeblikkelig overført til Isabellas ektemann, George, hertugen av Clarence. Ved hans død i februar 1478 gikk tittelen til Anne og derfor til hennes ektemann Rikard fram til hans død da den ble videreført til den nye konge, Henrik VII av England.
Dronning av England
Den 9. april 1483 døde Edvard IV plutselig og Annes ektemann Rikard ble utnevnt til Lord Protector, rikstforstander, for sin 12 år gamle nevø Edvard V. Den 5. juni kom Anne fra York til London for å være sammen med ham. Den 25. juni 1483 ble Edvard og hans søsken erklært som illegitime og Rikard overtok tronen som kong Rikard III av England. Anne ble kronet ved siden av sin ektemann den 6. juli 1483 av Thomas Bourchier, erkebiskop av Canterbury, i den første felles kroningsseremoni på 175 år. Bort imot all adel i England var tilstede ved det storstilte skuet. Rikard og Annes sønn Edward av Middleham ble kronet som prins av Wales i katedralen York Minster den 8. september 1483 etter deres kongelige reise over England, og en plakett som minnes hendelsen kan bli sett på nordsiden av katedralen.
Anne synes også å ha kommet godt ut av det med sin svigermor, Cecily Neville, hertuginnen av York, som hun diskuterte religiøse verker, slike som skriftene til Mechthild fra Hackeborn. Det er kjent at hun eide en bok av den tyske helgenen, Booke of Gostlye Grave ettersom hun hadde signert den «Anne Warrewyk». Anne gjorde sitt hjem ved Greenwich utenfor London. De fleste av de som tjenestegjorde i hennes husholdning var medlemmer av småadelen fra den tiden hun var hertuginne av Gloucester. Våren 1484 kom Edvard IVs fem døtre for å bo hos henne. Hun hadde også omsorgen av sin søsters to barn, Edward, jarl av Warwick, og Margaret da begge foreldrene deres var døde. I mars 1484 utvidet og utrustet hun Queens' College ved Universitetet i Cambridge med inntekter fra hennes mors eiendommer. Ved juli 1484 tok hun tittelen som grunnleggeren av lærestedet.
Edward av Middleham døde brått i april 1484 ved Sheriff Hutton mens hans foreldre var i Nottingham på reise for å besøke ham. Både Anne og Rikard var overveldet av sorg over nyheten. Anne var særdeles hjerteknust, og ble alvorlig syk noen få måneder senere.
Etter at hennes sønn døde rundt 11 år gammel, ble Edward adopterte da han var nevø av dem begge. Rikard III gjorde gutten til sin forventede arving, men gutten ble senere beskrevet i nedtegnelser som «enkel til sinns» eller noe tilbakestående, men det hviler kun på en enkel kilde. Etter Anne Nevilles død utnevnte Rikard III en annen nevø, John de la Pole, jarl av Lincoln som sin arving.
Død
Anne Neville døde den 16. mars 1485, antagelig av tuberkulose, ved Westminster. Den dagen hun døde var det en formørkelse, som ble oppfattet av enkelte som et varsel om hennes ektemanns fall fra guddommelig nåde.
Hun ble gravlagt i Westminster Abbey i en umerket grav til høyre for høyalteret, ved siden av døren til Bekjennerens kapell. Det ble sagt at Rikard III gråt ved hennes gravferd.
Uansett var rykter hevdet at han hadde forgiftet henne for å kunne gifte seg med hennes niese Elizabeth av York. Rikard sendte Elizabeth vekk fra hoffet og til Sheriff Hutton, og nektet offentlig for disse ryktene den 30. mars 1485 under forsamling av adelige han samlet i London. Han tiltalte dem «i en høy og bestemt stemme» hvor han «vist sin sorg og misnøye av nevnte [rykter] og sa det aldri hadde vært i hans tanker eller i hjerte så tungt som det kunne være…» Det er ingen grunn til å tvile på at hans sorg over sin hustrus død var ekte. Dokumenter som senere ble funnet i de kongelige arkiver i Portugal viser at kort tid etter Annes død sendte Rikards ambassadører en formell henvendelse for å forhandle om et dobbelt ekteskap mellom Rikard og den portugisiske kongens søster Johanna (som var i slekt med huset Lancaster), og Elizabeth av York med Joannas fetter, hertug Manuel (den framtidige kong Manuel I av Portugal).
Det var ikke satt opp noen minnesmerke for dronning Anne før i 1960 da en bronseplakett ble reist på en vegg i nærheten av hennes grav av foreningen Richard III Society.
Reprise (film)
Handling
Erik og Phillip er to gutter i tjueårene som drømmer om å få sin første bok utgitt. Filmen begynner med at vi ser begge to sende inn hvert sitt forslag til forlaget. Phillips forslag blir antatt og han får utgitt sin første bok. Samtidig med dette stormforelsker han seg i Kari, men blir syk og må innlegges på psykiatrisk avdeling. Et halvt år senere blir Phillip utskrevet, og i mellomtiden har Erik jobbet videre med sin bok som omsider også blir utgitt. Vi følger de to guttene gjennom oppturer og nedturer, kjærester på vei inn og ut og vennskap som er i ferd med å rakne.
Anne Neville
Teater og film
Anne Neville opptrer i tre scener i William Shakespeares historiske drama Richard III 1592-93 (The Tragedy of King Richard the Third). I Akt I, scene 2, overtaler Rikard henne til å gifte seg med ham. I Akt IV, scene 1, rett før Rikards kroning, møter Anne Neville enken til Edvard IV og klager over sin posisjon. I Akt V, scene 3, er Anne Neville en av de spøkelser som opptrer for Rikard III.
I filmatiseringer av dette stykket har hennes rolle blitt spilt av:
Reprise (film)
Mottakelse
Filmen ble godt mottatt i de fleste filmredaksjoner. Per Haddal i Aftenposten kalte filmen «en debut i særklasse» og en «skarpsynt og skarpslepen betraktning om en lett fortapt generasjon». Borghild Maaland i VG skrev at Reprise var en «poengtert, ironisk, veldreid og stilsikker utlevering av en generasjon patetiske mannfolk med intellektuelle ambisjoner».
Filmen fikk også distribusjon i Storbritannia, og den britiske avisa The Guardians anmelder, Xan Brooks, mente at filmen var «a lovely bit of ephemera – a rueful tale of illusory dreams and inconsequential fame that zips by in an eye-blink. Form and content in perfect harmony.» Filmen fikk tre av fem mulige stjerner i anmeldelsen.
16. mai 2008 fikk filmen en begrenset distribusjon i USA. Den ble distribuert av Miramax, og fikk blant annet god kritikk i The New York Times. Den åpnet på tre kinoer, og tok inn 16 353 dollar i gjennomsnitt, noe som gjorde den til den i gjennomsnitt best besøkte filmen per kino den helgen, i konkurranse mot blant annet Legenden om Narnia – Prins Caspian.
Festivaler og priser
Filmen har mottatt en rekke priser fra norske og internasjonale festivaler:
Luís Correia
Luís Correia er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Provinsen Poopó
Poopó er en provins i departementet Oruro i Bolivia. Hovedstaden er Poopó.
Piatra Neamț
Piatra Neamț er en by i Neamț, Moldova, Romania.
Suceava
Suceava er hovedstad i fylket Suceava fra den historiske regionen Bukovina, nordøstlige Romania. Byen hadde innbyggere per.
Mellom 1388 og 1565 var byen hovedstad i fyrstedømmet Moldova.
Madeiro
Madeiro er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Erik Pontoppidan den eldre
Erik Eriksen Pontoppidan (født 21. januar 1616 på Bjergegaard i Sønder Broby Sogn på Fyn i Danmark, død 12. juni 1678 i Trondhjem) var en dansk biskop og forfatter. Han blir ofte kalt Erik Pontoppidan den eldre for å skille ham fra Erik Pontoppidan (den yngre). Gjennom oversettelsen av Luthers lille katekisme til samisk gjorde Pontoppidan det første forsøket på å bruke samisk som skriftspråk.
Bakgrunn
Foreldrene var Erik Knudsen, ridefoged over det gods som Christian Holck eide på Fyn og Langeland, og Anne Lauridsdatter av en gammel fynsk presteslekt. Etter sitt fødesogn Broby latiniserte sønnen, ifølge datids skikk, sitt navn og lot seg kalle Pontoppidan.
Utdannelse
Da den lille Erik tidlig røpet gode anlegg, lot de som det synes velhavende foreldre ham undervise privat av stedets prest, og da han var ni år gammel sette i latinskolen i Odense, hvorfra han i 1633 gikk over til gymnasiet.
I 1635 ble han immatrikulert ved Københavns Universitet. Her ble man snart oppmerksom på ham så vel på grunn av hans dyktighet i teologien som ved hans poetiske forsøk, som både på dansk, latin og gresk mentes å gi ualminnelig store løfter for fremtiden. Det første av hans dikt som oppnådde å bli trykket, et latinsk bryllupscarmen, var forfattet allerede før han kom til universitetet. Han var meget yndet av den teologiske professor, Sjællands senere biskop, Jesper Rasmussen Brochmand, i hvis hus han jevnlig kom, ja i noen tid losjerte, og ved hvis hjelp han oppnådde å bli informator for flere unge adelsmenn, både før og etter at han i 1638 hadde tatt sin attestats med særdeles hedrende vidnesbyrd.
I 1641 reiste han utenlands, dels for et kongelig stipendium, dels med understøttelse fra Ellen Marsvin, som allerede tidligere hadde vist seg som hans velynderinne. Idet Trettiårskrigen raste med full kraft i Tyskland, hvor universitetene lå så godt som øde, gikk hans reise til Holland og senere til Frankrike.
Tidlig virke
I 1643 vendte han tilbake til København og tog magistergraden, hvorpå det ble ham tilbudt å bli professor i poesi og samtidig prost ved Kommuniteter. Men dette hedrende tilbud avslo han fordi han håpet å komme på en ny utenlandsreise, nemlig som hovmester for en ung adelsmann. Da imidlertid denne, for hvem Pontoppidan hadde vært veileder under hans opphold i Sorø, neste år gav seg i krigstjeneste, ble reisen ikke til noe.
Pontoppidan stod altså ledig på markedet og tilbød nå sin tjeneste som professor i poesi; men da han dertil hadde knyttet den betingelse å være fritatt for prostestillingen ved Kommunitetet. ble hans tilbud ikke antatt. Det han så gjorde var dels å studere videre, og dels som privatdosent holde forelesninger, likesom han i disse år både samlet og utgav noen bøker i forskjellige vitenskaper.
Et håp han i 1645 hadde næret om å bli prest i hovedstaden, ble ikke til virkelighet.
Slottsprest
Han var imidlertid blitt kjent ved hoffet, ettersom han adskillige ganger hadde preket for kongene både på dansk og latin. I 1649 ble han utnevnt til slottsprest på Antvorskov og hospitalsprest i Slagelse. I 1665 ble han prest i Køge samt prost over Ramsø herred.
Språklitteratur; Han fullførte i denne periode blant annet Grammatica danica (1668), den første trykte danske grammatikken. Han kom allerede da med forslag til dansk rettskriving. Han begynte nok på dette arbeidet rett før eller kort etter sin hjemkomst fra utenlandsreisen 1643. Men den så først lyset i 1668. Den er skrevet på latin. Pontoppidans danske grammatikk er en frukt av vitenskapelig sans og drift forent med fedrelandskjærlighet. Han ville skape et dansk sidestykke til de grammatikker over levende språk som allerede fantes, og han ville heve morsmålets anseelse og dyrkelse. Hans forståelse av språkutvikling og språkslektskap utmerker seg ikke frem for samtidens alminnelige, men etymologi og språksammenligning inntok ingen fremherskende plads. Det rike og velordnede innhold er hentet fra språket som det levde i litteratur og på folkemunne. Om det 17. århundres danske talespråk gir Pontoppidans grammatikk opplysninger som man nå vanskelig ville kunne finne annetsteds.
Teologi og fromhetslitteratur: I for det meste dette livsavsnitt utfoldet Pontoppidan i det hele en betydelig forfattervirksomhet, både på prosa og i vers, så vel på latin som på dansk, og etter hans død fantes dessuten en stor del utrykte verker. Hans religiøse dikt, der især inneholdes i Vor højplagede Frelsers Jesu Christi Bloddaab (1653) og En liden Bønne- og Salmebog (1672), hever seg ikke synderlig over de alminnelige gudelige rimerier. Skjønt Pontoppidan levde i den lutherske ortodoksiens tid, er det i hans forfatterskap meget som bringer tanken hen på det følgende århundre, da pietismen og især herrnhutismen hadde utpreget tilbøyelighet til både i tide og i utide å fortape seg i betraktninger av og uttalelser om Frelserens «blod», variert på så mange måter at man ikke uten grunn har talt om blodteologien. Pontoppidan er en forløper for dette; allerede titlene på noen av hans skrifter tyder hen til det: Gudelige og gavnlige Betænkninger over vor Frelsers Jesu Christi hellige og højværdige Bloddaab (1653) og Teratologia s. Appendix, d. e. kort Forklaring over de Tegn, som skete i og efter vor Frelsers Jesu Christi Lidelse (1653). Av hans etterlatte og utrykte skrifter omtales med særlig ros hans temmelig utførlige Ethica sacra som et i det hele interessant arbeide, som røper megen lærdom. Men som teologisk forfatter har han etterladt mindre spor enn som språkmann.
Biskop i Trondhjem
I 1675 ble han tildelt den teologiske doktorgrad.
Allerede 12. juni 1678 døde han. Han etterlot seg enken Catharine Valentinsdatter Køler, datter av presten i Kalundborg, og som han hadde ektet i 1653. Hun ble i 1681 gift med professor Jens Jensen Bircherod. Der var i Pontoppidans ekteskap kun ett barn, en sønn Valentin, som ble dansk resident i Venezia og adlet med navnet Lillienkrantz, men med hvem slekten og navnet døde ut.
Toåa
Elva Toåa renner igjennom dalføret Todalen i Surnadal kommune og har sitt utspring i Tovatna (756 moh.) i vestre del av Trollheimen. Toåa renner stort sett i nordvestlig retning og får sitt tilløp fra flere elver før den renner ut i Todalsfjorden.
Toåa har en lakseførende strekning på ca. 8 km, fra elveutløpet og opp til Storfossen.
Vassdraget ble i 1986 vernet mot kraftutbygging i Verneplan III for vassdrag.
Tankar (øy)
Tankar er ei øy sør i Bottenvika. Den ligger ved Kvarken, i skjærgården i Öja i Karleby kommune i Österbotten, Finland. Avstanden til Karleby havn er 15 km. Vinterstid går det en vei over isen til fastlandet.
Øya er 900 meter lang og 500 meter bred, og inneholder fiskevær, losstasjon og fyret Tankar fyr.
På 1200-tallet dukket øya opp fra havet som en følge av landheving, og ble på 1500-tallet kjent som «Klippan». Det nåværende navnet kommer av finsk tankokari, «stangskjær». Dette viser til et gammelt sjømerke som ble satt opp på øya, ei steinrøys med ei stang med ei tønne i toppen.
Tankar fungerte i århundrer som base for fiskere og seljegere. Det ble også et viktig landemerke for sjøfarere. Et lyktehus hvor fiskerne gjorde tjeneste på skift, ble avløst av Tankar fyr som ble tent for første gang i 1889. Losstasjonen på Tankar stammer fra 1770-tallet, da magistratet lønna tre loser og fikk bygget ei losstue på øya. Stasjonen er fortsatt i drift, og den nåværende losbygningen ble bygget i 1975.
Som en hjelp til fiskerne i det gamle fiskersamfunnet på øya, ble det i 1754 bygget et lite kapell på øya. Kirkeplikten gjorde nemlig at fiskerne før dette måtte ro inn til Karleby soknekirke hver søndag. Kapellets ytre mål er 8,2 meter ganger 6,25 meter, og rommer ca. 100 personer.
På øya er det tilrettelagt en natursti, og det er satt opp en stasjon for ringmerking og telling av fugler. Det er et førtitalls fuglearter som hekker på øya. Lyset fra fyret lokker til seg mange fugler i trekketida. Tankar er en av Finlands meteorologiske institutts kyststasjoner.
Bergsvein Brøske
Bergsvein Brøske (født 29. oktober 1960 i Stangvik) er en norsk lokalpolitiker (Sp) som var ordfører i Surnadal kommune fra 1997 til 2007.
Bergsvein Brøske har tidligere arbeidet ved Møre og Romsdal Fylkesbåtar og har også vært direktør ved Vårsøg Hotell i Surnadal (tidligere Surnadal Hotell). Han har vært senterleder ved Alti Sunndal på Sunndalsøra siden 2012.
Dreng
Dreng (norrønt: drengr, «ung mann», opprinnelig tykk stokk)  er et skandinavisk uttrykk for gutt. På dansk er det den vanlige betegnelsen for en gutt, mens på norsk brukes det idag utelukkende i betydningen gårdsgutt. Dreng blir også tidvis brukt som fornavn.
Nordheimbakken (Oslo)
Nordheimbakken (5–33, 8–32) er en vei på Montebello i bydel Ullern i Oslo. Den går fra Sondrevegen til Smithsvingen.
Veien fikk navn i 1951 etter Sondre Norheim, og flere andre veier i området, der Husebybakken i sin tid lå, har navn knyttet til skisport.
Veien har villabebyggelse. Den i nr. 10 er tegnet av Arnstein Arneberg.
Gårdsarbeider
En gårdsarbeider er ansatt på en gård og deltar i fjøsstell, husdyrbruk forøvrig og jordbruket.
Noen gårdsarbeidere har distinkte titler som budeie, gjeter, sveiser og avløser. Mange ble omtalt med kjønnsspesifikke yrkestitler som «dreng», «gårdsgutt», «taus», «pike».
Gjennom 1800-tallet var det i Norge (og andre land) vanlig at gårdsarbeidet ble gjort av husmenn.
Tom Koenigs
Tom Koenigs (født 25. januar 1944) er en tysk politiker (De grønne) og FN-diplomat.
Koenigs tilhører en bankierfamilie fra Köln. Han gav sin millionarv til FNL som kjempet mot USA i Vietnam og til chilenske opposisjonelle grupper som kjempet mot Augusto Pinochets regjering.
Etter gammelspråklig Abitur (artium) på internatskolen Birklehof og banklære studerte han bedriftsøkonomi i Berlin, og engasjerte seg i studentbevegelsen der.
Fra 1993 til 1997 var han leder for finansforvaltningen i byen Frankfurt am Main, og fra 1989 til 1999 byråd for miljø, energi og brannvern.
Deretter har han virket i FN-systemet. Han var visespesialutsending til Kosovo, og hadde ansvar for oppbyggingen av sivilforvaltningen der. I 2002 ble han spesialutsending til Guatemala, hvor han som leder for en FN-misjon skulle overvåke at en fredsavtale mellom de tidligere motstanderne i borgerkrigen ble etterlevd.
Gloster Javelin
Gloster Javelin var en britisk radarutstyrt allværsjager. Javelin var det første to-motors deltavingede jetfly i verden som ble operativt, og det siste flyet utviklet og produsert av Gloster Aircraft Company.
Tom Koenigs
I 2005 ble han Claudia Roths etterfølger som ansvarlig for menneskerettighetspolitikk og humanitær hjelp i det tyske utenriksministerium. I februar 2006 etterfulgte han franskmannen Jean Arnault som FNs spesialutsending til Afghanistan.
Rita Kumar
Rita Kumar (født 8. februar 1954 i India) er en norsk politiker (Arbeiderpartiet). Hun ble innvalgt til Trondheim bystyre i 1999. I 2003 ble hun oppnevnt av regjeringen til leder for Kontaktutvalget mellom innvandrerbefolkningen og myndighetene (KIM). Hun er cand.scient.
Gloster Javelin
Prototypen fløy første gang 26. november 1951 og den første av 40 serieproduserte Javelin F(AW).Mk 1 fløy 22. juli 1954. Denne ble fulgt av 30 F(AW).Mk 2 utstyrt med amerikansk APQ 43 radarsett. 50 F(AW).Mk 4 ble produsert parallelt med 22 T.Mk 3 treningsfly, og disse ble fulgt av 64 F(AW).Mk 5 som hadde ekstra drivstofftanker i vingene og kunne utstyres med luft-til-luft missiler. F(AW).Mk 6 skilte seg fra Mk 5 ved annen type radarsett, og 33 ble produsert av denne varianten. F(AW).Mk 7 var den mest tallrike varianten, med i alt 142 fly produsert, og introduserte en rekke endringer som inkluderte kraftigere motorer og forlenget skrog. F(AW).Mk 8 var den siste varianten som ble produsert før produksjonen stanset i 1959, og hadde blant annet forbedrede motorer. Ytterligere 76 F(AW).Mk 7 ble ombygd til samme standard som Mk 8 under betegnelsen F(AW).Mk 9.
Kjøttetende plante
Kjøttetende planter lever delvis av smådyr, vesentlig insekter, men samtlige er fotosyntetiserende så fangsten av smådyr er kun et bidrag til å skaffe næringsstoffer som det er lite av i jordsmonnet de lever på. Fangstmetodene er forskjellige. De kjøttetende plantene utgjør ikke noen enhetlig systematisk gruppe, men representerer lignende løsninger på et felles økologisk problem (næringsmangel, særlig nitrogen) og kan delvis betraktes som eksempler på konvergent evolusjon.
Kjøttetende planter vokser gjerne på steder der jordsmonnet er næringsfattig, som for eksempel myrer, og de har derfor spesialisert seg på å fange insekter og benytte dem som næringstilskudd.
I Norge finnes det tre slekter av slike planter: soldoggslekta, blærerotslekta og tettegrasslekta.
Andre planter som fanger smådyr
Det finnes planter som fanger insekter eller småkryp, uten at de gjør seg nytte av disse som næringstilskudd.
Tjæreblomst (Lychnis viscaria) har klebrig stengel og fanger insekter og småkryp, men planten gjør seg ikke nytte av dyrene. Finnes særlig i tropiske strøk.
Pauline av Württemberg (1810–1856)
Pauline av Württemberg (født 25. februar 1810 i Stuttgart, død 7. juli 1856 i Wiesbaden) var prinsesse av Württemberg. Hun var datter av Paul av Württemberg og Charlotte av Sachsen-Hildburghausen. 23. april 1829 giftet hun seg med Vilhelm I av Nassau i Stuttgart. Hun er tippoldemor til Harald V, på hans mors side.
«Achilles» (1559)
«Achilles» var et krigsskip i den dansk-norske flåten under den nordiske sjuårskrigen 1563-70. Dette storskipet deltok i samtidige sjøslag fram til flåteforliset ved Gotland den 27. juli 1566. Skipet, som først var nevnt i 1559, forliste med hele besetningen under stormen som nesten tilintetgjorde den allierte krigsflåten, og som gav svenskene herredømme over Østersjøen. «Achilles» ble senere berget av svenskene. Det ble levert tilbake til Danmark etter krigen sammen med alle de andre danske fartøyene.
«Achilles»
Christian III som døde i 1559, etterlot seg en flåteliste over alle krigsfartøyer. Her er «Achilles» oppført med en besetning på 64. Året etter viser bevarte regnskaper at skipet hadde to kartovskyttere og 7 bøsseskyttere, like mange som på «Herkules» på over 200 lester. Sannsynlig var «Achilles» i den samme størrelseskategorien som «Herkules» og «Mercurius», med en gjennomsnittlig besetning på 16-18 kanonskyttere, 60-80 mann og 60-100 knekter. Under krigen mot svenskene ble enda flere knekter (soldater) tatt om bord, så den største besetningen har vært oppgitt til å være på 412 mann.
«Achilles» var med flotiljen under kommando av admiral Jacob Brockenhuus under en blokaden av den svenske handelen ved den tyske østersjøkysten ved Bornholm i mai 1563. Brockenhuus ble trukket inn i et sjøslag ved Bornholm med den svenske «bröllopsflottan» og ble beseiret ombord på «Herkules». «Achilles» ble så hardt skadet under kampene at den måtte repareres i København etter å ha unnsluppet svenskene sammen med resten av flotiljen. Det ble opprustet av admiral Peder Skram som etterlatt seg en flåteliste fra sommeren 1563, som viser at «Achilles» med 412 mann var det tredje største skipet i den dansk-norske flåten etter «Fortuna» og «Mercurius».
«Achilles» deltok med heder i de fleste sjøslagene fram til 1566, men forliste sammen med 11 andre dansk-norske skip og tre lybske skip under den voldsomme stormen den 27. til 28. juli utenfor Gotland. Noen av skipene grunnstøtte uten å bli knust mot den undersjøiske grunnen, blant annet «Achilles» som fram til 31. august var forsøkt berget ved å pumpe ut vannet og samtidig foretok reparasjoner så det kunne flyttes vekk fra farvannet. Men det var ikke mulig å fortsette arbeidet, dermed ble skipet senket for å kunne hente ut skipsartilleriet. Senere ble «Achilles» berget og varpet fra forlisstedet, men ble erobret av svenskene.
Etter freden i Stettin i 1570 måtte svenskene levere tilbake all krigsbytte som var tatt, inkludert flere større krigsfartøyer. «Achilles» som hadde blitt erobret under krigen, ble sendt til København i 1571, trolig ble det opphugd det neste året.
Shiji
Shiji (kinesisk: 史記; pinyin: Shǐjì, Wade-Giles: Shih-Chi) er det kinesiske navnet på det historieverk av Sīmǎ Qiān som i Vesten omtales som Den store historikers nedtegnelser eller Kinas store historikers nedtegnelser. Her gjengis Kinas historie fra den mytiske «gule keisers» tid  frem til forfatterens samtid, det vil si frem til cirka 90 f.Kr.. Ordet Shǐjì betyr «historiske nedtegnelser». Forfatteren hadde rik tilgang til endre tekster, blant annet gamle bambusbøker fra tidligere dynastier. Dette var den første systematiske kinesiske historietekst, og fikk en enorm innflytelse på kinesisk historieskrivning og prosa. Det kan således sammenliknes med Herodots Historiai. Teksten er på 130 kapitler og grupperer all informasjon i en rekke kategorier:
Mutasa
Mutasa District er en administrativ enhet i Manicaland-provinsen i Zimbabwe.
Manoel Emídio
Manoel Emídio er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Berik Köpesjov
Berik Köpesjov (kasakhisk ; født 30. januar 1987) er en kasakhstansk syklist som i 2008 og 2009 syklet for Astana.
Focșani
Focșani er en by i Vrancea, Moldova, Romania.
Nordlisletta (Oslo)
Nordlisletta (1A–13, 2–28) er en vei på Nordtvet i bydel Grorud i Oslo. Den går fra Nordtvetveien til Gangstuveien. Navnet ble vedtatt i 1951.
Den gule keiser
Den gule keiser eller Huang Di (kinesisk: 黃帝, pinyin: Huáng Dì) er en legendarisk kinesisk hersker og kulturell helteskikkelse som sies å være alle kineseres stamfar. Han skal ha blitt født der dagens Xinzheng i Hunan nå er.
Som en av De tre opphøyede keisere og fem konger skal Den gule keiser ha hersket fra 2696 til 2598 f.Kr. Legenden om hans tilbaketog vestover under krigen mot den østlige keiser Chī Yóu ved slaget ved Zhuōlù betraktes som startpunktet for det han-kinesiske folk.