cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Schou
Schou er en dansk-norsk slekt som er kjent for sin industrivirksomhet i Norge. Christian Julius Schou var eier av Schous Bryggeri, som var i familiens eie fra 1821 til 1898 og som eksisterte til det ble fusjonert med Frydenlunds bryggeri i 1981. Sønnen Halvor Schou ble en foregangsmann i norsk industri og etablerte Hjula Væverier, som ble Norges største industrivirksomhet. Halvor Schou overtok også Schous Bryggeri med rundt tusen ansatte i 1874. Halvor kjøpte Sinsen gård i 1855 og i 1860-årene også Løkenes gård i Asker, hvor han fikk bygget sommervillaen Esviken, tegnet av Wilhelm von Hanno. Halvors datter Birgitte Halvordine Schou var gift med industrimannen Einar Westye Egeberg, og deres datter Hermine (1881–1974) var gift med hoffsjef Peder Anker Wedel-Jarlsberg.
Atrazin
Oral LD50 for atrazin er 3090 mg/kg i rotter, 1750 mg/kg i mus, 750 mg/kg i kaniner og 1000 mg/kg i hamster. Dermal LD50 i kaniner er 7500 mg/kg og større enn 3000 mg/kg i rotter. 1-times inhalering LC50 er større enn 0.7 mg/L i rotter. 4-time inhalering LC50 er 5.2 mg/L i rotter.
Schou
Oversikt
Slekten stammer opprinnelig fra Bornholm, hvor dens eldste kjente mann Anders Pedersen (død 1690) eide en gård i Rø sogn. Hans enke Anne Hansdatter ble gift med byfogden i Rønne, Hans Olufsen Schou (død 1703), og hennes sønn fra første ekteskap Peder Andersen (død 1717) tok stefarens navn. Sønnen Hans Jørgen Pedersen Schou (1699–1776) var far til overtollbetjent i Christiania Didrik Hansen Schou (1744–1795), gift med Anna Ludovica Witrog (død 1839). De hadde tre sønner, som hadde en rekke etterkommere:
2. Christian Didrik Schou (f. 1835-1920), oberst, gift med Emma Hammer
2. 2. Johanne Margarethe Hoellfeldt Schou (1837-1866)
2. Ludvica Schou (f.1841),
2. Louise Ambrosia Schou (f. 1842 -1908), gift med grosserer Albert Cornelius Petersen (1840-1907), de får 6 barn.
3. Henriette Petersen (1877-1878)
3. Hans Jørgen Petersen (1878-1898)
3. Ragnvald Christian Petersen (emigrere til Argentina)
3. Jens Ludvig Petersen (1879-1917), artillerikaptein
3. Oscar Fredrik Petersen (1881-1974)
3. Marie Henriette Petersen (1882-1973), gifter seg med Jon Falch (1870-1919). De får tre barn,
4. Arne Muus Falch (1904-1981), gift med Vera Falck (gift Muus-Falch) (1908-2006)
4. Astrid Falch (1906-1997), gift med Per Faye-Schjøll (1894-1989) i Bergen 1927, de får to barn sammen
5. Nina Faye-Schjøll (g. Farbrot),  gift med major Olav Farbrot
5. (Mia) Merete Faye -Schjøll (g. Bjøntegaard), gift med Trygve Bjøntegaard
Slektsvåpen
Slektens våpenskjold er kjent fra første del av 1800-tallet og kan heraldisk beskrives (blasoneres) slik: I sølv skjold tre grønne løvtrær. På hjelmen er hjelmtegnet en harniskkledt arm med et sverd. Også ført med andre figurer utenfor skjoldet.
Rana kommunestyre 2011–2015
Rana kommunestyre 2011–2015 er en oversikt over representanter og vararepresentanter i Rana kommunestyre, og medlemmer av kommunale utvalg, etter kommunevalget 2011.
Valget fant sted den 12. september 2011, og var historisk på to måter. Det norske Arbeiderparti og Sosialistisk Venstreparti gjorde samlet sitt dårligste valg noensinne. For første gang siden opprettelsen av storkommunen Rana i 1964, fikk kommunen dessuten en borgerlig ordfører og varaordfører. Den 18. oktober 2011 ble Kai Henning Henriksen fra Høyre ordfører, mens Allan Andreas Johansen fra Fremskrittspartiet ble ny varaordfører. Kommunen ble etter dette styrt av en bred borgerlig koalisjon, bestående av Høyre, Fremskrittspartiet, Senterpartiet, Miljøliste Rana, Venstre og Kristelig Folkeparti.
Den 12. august 2013 kunngjorde Miljøliste Rana og Kristelig Folkeparti at de hadde brutt samarbeidet med de øvrige borgerlige partiene. Høyre, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Venstre fortsatte etter dette å styre et mindretallsbystyre som regjerer fra sak til sak.
Kommunestyret ble i 2013 nødt til å ta stilling til en vanskelig økonomisk situasjon. Den 5. november 2013 la rådmann Robert Pettersen frem et budsjettforslag hvor han foreslo innsparing av 41 millioner kroner i 2014 og totalt 125 millioner frem til 2017. Blant innsparingsforslagene var nedleggelse av Grønfjelldal skole, Storforshei ungdomsskole og Utskarpen ungdomsskole, nedleggelse av 19 sykehjemsplasser, opphør av samarbeidet med Frikult, innføring av eiendomsskatt og økte satser på skolefritidsordningen. Tiltakene ble foreslått for å unngå at kommunen havner på ROBEK-lista, og for å berge de fremtidige investeringene i en ny flyplass.
Grønfjelldal skole ble vedtatt nedlagt av kommunestyret 10. desember 2013. Nedleggelsen vil finne sted høsten 2014. Derimot ble det samme dato vedtatt å bevare skolene på Storforshei og i Utskarpen.
Felix I
Pave Felix I var pave fra 5. januar 269 til 30. desember 274. Han er den første av fem paver ved dette navnet. Det har blitt hevdet at han var en martyr, men dette er ikke bevist og det er mulig at han er blitt forvekslet med en annen biskop av samme navn. At han blir henvist til som «sankt» og som en helgen er således feil.
Liv og virke
Felix var romer av fødsel, og ble valgt til pave den 5. januar 269 og etterfulgte da pave Dionysius som døde den 26. desember 268.
Han var forfatter av et betydningsfullt dogmatisk brev om Jesu Kristi persons enhet. Spørsmålet brevet behandler var vesentlig for den rette forstående av Treenigheten; den avhenger blant annet av at man fastholder Guds Sønn og Menneskesønnens enhet og identitet i Jesus Kristus.
I forbindelse med en teologisk strid i kirken i Antiokia ble Felix indirekte nevnt. Biskop Paulus fra Samosata, som var en betydningsull tilhenger av dynamisk monarkianisme og motstander av læresetningen om den hellige treenighet. Ifølge Paulus fra Samosata forente seg ved Jesu fødsel Guds logos (Guds fornuft eller visdom), som ikke tenktes personlig skilt fra Gud, med mennesken Jesus, som ellers til sin natur er «nedenfra». Den historiske Jesus er «bedre» enn qandre mennesker, idet logos’ inboende i ham er - visselig ikke til arten skilt, men - til måten anerledesenn hos øvrige mennesker.
Brakerøyabanen
Brakerøyabanen, også kalt Bragerøen idrettspark, «Bakgår'n» og «Sota park», er en bandy- og fotballbane på Brakerøya i grensetraktene mellom Drammen og Lier. Banen ligger i Lier, men ble anlagt og har vært driftet av Drammen kommune. Banens dekke har siden april 2015 vært kunstgress, og den blir islagt hver vinter. Brakerøyabanen er hjemmebane for bandyavdelingen i Sparta/Bragerøen.
Felix I
Liv og virke
Paulus var blitt fratatt sitt bispedømme i et bisperåd for kjetteri og av hans etterfølger Domnus. Paulus nektet å rette seg etter rådet, og til sist ble keiser Aurelianus i 272 bedt om å avgjøre striden. Han besluttet at bispesetet skulle blitt gitt til biskopen som var «anerkjent av biskopene i Italia og i byen Roma». Sistnevnte var Felix.
En notis om Felix i Liber Pontificalis tilskriver til ham et dekret at han skal bli feiret ved martyrenes grav (Hic constituit supra memorias martyrum missas celebrare). Forfatteren av denne notisen henviser til skikken ved å holde messe privat ved altrene i nærheten eller over martyrgravene i kryptene i katakombene (missa ad corpus), mens de høytidelige markeringene alltid ble holdt i kirkebygningene over gravene. Denne tradisjonen, fortsatt i virksomhet ved slutten av 300-tallet, var i den tiden da store basilikaer med gravlunder ble bygd i Roma. Felix har antagelig ikke gitt et slik dekret, men sammenstilleren av Liber Pontificalis har likevel tilskrevet den til ham ettersom Felix ikke gikk vekk fra skikken i hans tid.
Gjerningene ved konsilet i Efesos har Felix som martyr, men denne detaljen, som gjentas i biografien av paven i Liber Pontificalis, men er ikke støttet eller bekreftet av noen annen kilde. Tilskrivelsen er antagelig en forveksling med en annen biskop med samme navn.
I henhold til notisen i Liber Pontificalis fikk Felix reist en basilika på Via Aurelia; den samme kilden hevder også at han ble gravlagt der. Den siste detaljen er antagelig en feil ettersom en romersk kalender for religiøse fester fra 300-tallet hevder at Felix ble gravlagt i Callixtus’ katakombe ved Via Appia.
Hans benrelikvier havnet senere i Sør-Tyskland, og blir venerert i kapellet i Schloss Heiligenberg.
Brakerøyabanen
Historie
Plassen Brakerøyabanen ligger på, var i tidligere tider badeområde. Nøstebekken hadde sitt utspring i Drammensfjorden like ved og det var gode bademuligheter. Det fantes sågar et stupetårn på to meter i badeområdet.
Etablering
Bragerøens Ballklubb ble stiftet samme år som banen sto ferdig og den nystartede klubben tok raskt banen i bruk til både fotball og bandy. Naboklubben Sparta, som hadde sin egen fotballbane, benyttet også Brakerøyabanen til sine bandykamper. I 1983 ble de to klubbene slått sammen, og i årene som fulgte var «Bakgår'n» i all hovedsak en ren bandybane.
Belysning
I 1958 fikk banen flombelysning etter det såkalte strekklysprinsippet. Det vil si at flere kabler strekkes i en viss høyde på tvers av banen. I hver enkelt av disse kablene henger det en rekke lamper som sørger for en jevn belysning av banen. Norges Bandyforbunds mangeårige leder Jens Raanaas var sterk pådriver for belysning av denne typen, men møtte motbør hos Statens ungdoms- og idrettskontor (STUI) som måtte godkjenne belysningen. Brakerøyabanen ble dermed et av de svært få idrettsanleggene i landet som fikk strekklys.
I 1976, i forbindelse med E18-prosjektet, ble strekklysanlegget ommontert av E-verket, noe som førte til stor frustrasjon blant de aktive bandyspillerne. Bragerøen spilte på denne tiden i førstedivisjon og fikk sesonginnledningen spolert av manglende belysning. Flere treningsøkter måtte gjennomføres i tussmørket og lagets første seriekamp måtte omberammes til Marienlyst stadion. Dette skapte så mye frustrasjon at det oppstod hissige konfrontasjoner mellom bandyfolket og E-verkets montører på Brakerøyabanen.
I 1994 ble strekklyset byttet ut med mer moderne flomlys.
Flytting
I forbindelse med de omfattende arbeidene med E18 og motorveibrua gjennom Drammen tidlig på 1970-tallet, ble det besluttet at motorveien skulle legges tvers over banen. Ved å grave seg inn i skråningen på nordsiden av banen, maktet man da å flytte hele banen omtrent femti meter sidelengs. I nyere tid har Sparta/Bragerøen igjen fått innskrenket sin eiendom på Brakerøya som en følge av utvidelsen av motorveibrua og omleggingen av avkjøringen fra motorveien.
Kunstgress
I 2014 bestemte Drammen og Lier kommune å legge kunstgress på banen for å øke aktiviteten i sommerhalvåret og for å avlaste øvrige fotballbaner i distriktet. 30. april 2015 ble kunstgressbanen offisielt åpnet. Banen fikk kunstgresset som tidligere hadde vært på Marienlyst stadion i Drammen. I tillegg ble belysningen utbedret.
Klubbhus
Sparta/Bragerøens klubbhus ligger i umiddelbar nærhet til Brakerøyabanen. Klubbhuset ble bygget i 1977 etter dugnadarbeid fra daværende Bragerøens medlemmer. Etter sammenslåingen med Sparta ble all gjeld nedbetalt med sistnevntes midler. Klubbhuset består av storsal, kontor, fire garderober, badstue og kiosk.
Grensetvist
Selv om Brakerøyabanen ligger i Lier kommune ble den anlagt og er eid av Drammen kommune. Dette har til tider skapt uenighet om hvem som har ansvaret for vedlikehold og drift av «Bakgår'n». Uenighetene toppet seg i 2002 da Drammen kommune for å spare penger truet med å bare islegge halve banen.
Graffitivegg
Etter flyttingen av banen ble det murt en betongvegg ved det nordvestre hjørnet. Denne ble på 1990-tallet et yndet objekt for graffiti. Brakerøyabanen var lenge det eneste lovlige stedet for graffiti på det sentrale østlandsområdet, og kvaliteten på enkelte piecer var svært høy. Veggen ble regnet blant Nord-Europas største og mest kjente graffitivegger. Drammen innførte imidlertid nulltoleranse for tagging og graffiti i 2003. Politiet i byen hevdet at lovlig graffiti ett sted, gjerne førte til ulovlig tagging andre steder. Betongveggen ble dermed malt grå, og det ble forbudt å male på den igjen.
Maputo (provins)
Maputo er en provins i Mosambik. Den har et areal på 26 058 km². Matola er hovedstaden i provinsen.
O’ Horten
O' Horten er en norsk film fra 2007 av Bent Hamer. Den ble utvalgt til å være det norske bidraget i konkurransen om Oscar for beste fremmedspråklige film i 2009, men den ble ikke nominert. Filmen vant fire priser under Kanonprisen 2007 og to priser under Amandaprisen 2008. Filmen hadde et besøkstall på 32 757 da den gikk på norske kinoer.
Handling
Odd Horten er lokomotivfører som kun har seiersetappen igjen før han skal pensjoneres. I hele sitt arbeidsaktive liv har Horten kjørt tog på Bergensbanen, og nå er det siste reis. I det Horten mister sitt siste tog, blir reisen alt annet enn slik det skal være. Og som så mange ganger før handler Hamers film om eldre menn som havner i situasjoner som er langt fra forutsigbare.
Walsertysk
Historie
Walserfolket («Walliser-folket») består av grupper som forlot sine hjembygder i Wallis i Sveits i løpet av 1200- og 1300-tallet og slo seg ned i tidligere ubebodde fjellstrøk. Grunnen til utvandringen var økende befolkningstrykk i Wallis. Walserfolket ble imidlertid stort sett godt mottatt og fikk skattemessige og andre fordeler av de respektive herskerne som belønning for kolonialiseringen. De underholdt handelskontakt med samfunnene i lavereliggende strøk, men bevarte ellers språk og kultur pga. den veldig isolerte beliggenheten til mange av deres landsbyer. Språket deres er derfor en veldig «gammelmodig» form for de höchstalemannische dialektene i Wallis. Også byggestilen med bl.a. tømmerhus er karakteristisk for walserlandsbyene.
Utbredelse
Walsertyske områder fantes i: I flere av disse har walserspråket dødd ut, f.eks. grunnet 1900-tallets italieniseringspolitikk i de italienske områdene. I andre finnes walsertysken fremdeles som talespråk. Også i de ellers tyskspråklige områdene er walserspråket tydelig forskjellig fra – og ikke gjensidig forståelig med – de hochalemannische eller bairiske dialektene som tales i de lavereliggende landsbyer.
Antallet morsmålsbrukere av walsertysk ble anslått til å være mer enn 20 000 i begynnelsen av 1900-tallet (10 000 i Sveits, 8000 i Østerrike, 3400 i Italia, 1300 i Liechtenstein). I dag er tallet sannsynligvis betraktelig lavere.
Se også
Tre andre «små» språk som har overlevd i mer eller mindre isolerte fjellområder i Alpene, er:
Katedral
En katedral er den kirken hvor en biskop har sitt sete, og dermed hovedkirken i et bispedømme. På norsk brukes helst ordet domkirke om slike kirker, men også dom, bispestol, bispesete og katedralkirke er dekkende uttrykk. Ordet katedral kommer fra gresk καθέδρα via latin cathedra, som betyr «trone» eller «stol». Den tidligste bruk av ordet er kjent fra Tarragona i 516, der biskopens kirke omtales som ecclesia cathedralis (kirken der biskopen har sin stol). Stolen eller setet det refereres til har sammenheng med at biskopen hadde en egen stol stående i koret. Dette må sees i sammenheng med at visse kirkelige handlinger bare kan utføres av en biskop i en katedral/domkirke.
Ordet katedral brukes også ofte om store og prestisjefylte kirker, noe som ikke er korrekt. I bispedømmet Roma er det Laterankirken som er pavens katedral, men det pavelige kapellet Peterskirken blir ofte oppfattet som byens hovedkirke.
Opprinnelig ble en katedral betjent av biskopen, men utover i middelalderen vokste de andre oppgavene biskopene måtte ta seg av, og ansvaret måtte overlates til andre. De liturgiske tjenester i katedralen ble derfor mer og mer overlatt til prester. Der det var mange prester involvert ble disse ofte skilt ut i et kapittel (eller domkapittel), med egne plikter og rettigheter (kanniker eller domkapitularer).
Domkirker
I Den norske kirke omtales de 11 bispesetene oftest som «domkirker», selv om også ordet katedral er i bruk. Presten som har hovedansvaret ved en domkirke kalles «domprost».
Romersk-katolske kirke
I den Romersk-katolske kirke omtales katedraler oftest som katedraler, selv om ordet «domkirker» også er i bruk, bl.a. i Skandinavia. I Norge finnes følgende romersk-katolske domkirker:
Gizab distrikt
Gizab er et distrikt i Oruzgan i Afghanistan.
Distriktet tilhørte Daikondi-provinsen som ble utskilt fra Oruzgan i 2004, men ble tilbakeført til Oruzgan igjen i 2006.
Joss Stone
Joss Stone (født Joscelyn Eve Stoker 11. april 1987) er en engelsk soul- og R&B-sanger.
Biografi
Joss Stone er født i Dover, Kent, England i 1987 og vokste opp i Ashill, Devon. I Oppveksten hørte hun på en bredt spekter av musikk, blant annet R&B og soul. Viktige inspirasjonskilder til musikken har vært Dusty Springfield og Aretha Franklin. Som et resultat av dette begynte hun å synge med en soulaktig stil, mye på samme måte som idolene hennes gjorde det. Da hun var 14 deltok hun i Star for a Night, et musikkprogram som gikk på BBC. Der sang hun Franklins «(You Make Me Feel Like) A Natural Woman».
I 2002 bestemte hun seg for å møte til audition i New York hos S-Curves CEO Steve Greenberg. Hun har også kontrakt med BMG i Storbritannia. Siden dengang har hun opptredd med artister som Blondie og Gladys Knight.
Hun vant to Brit awards i 2005 for «Beste kvinnelige soloartist» og «beste urbane artist».
The Soul Sessions
Dette albumet består av lite kjente låter av Wright, Franklin, Laura Lee og Bettye Swann. Det ble utgitt sent i 2003, og det nådde topp 5 på de britiske albumlistene. I USA nådde den topp 40. Hovedsingelen, «Fell in Love With a Boy» (coverversjon av The White Stripes sang «Fell in Love With a Girl») nådde topp 20 på singellistene i Storbritannia. Det gjorde også den neste singelen, «Super Duper Love (Are You Diggin' on Me?)».
Mind, Body & Soul
Etter mange gode anmeldelser for The Soul Sessions, spilte Stone inn et fullt album med egne sanger i 2004, Mind, Body & Soul. Dette albumet har blitt en enda større suksess en hennes første album, og gikk rett inn på førsteplass på albumlista i Storbritannia. Dermed slo hun rekorden for yngste jente noensinne som toppet alumlistene i Storbritannia, denne rekorden var tidligere holdt av Avril Lavigne.
14. november 2004 ble Stone med i Band Aid 20, til inntekt for Sudans fattige Darfurregion. Bandet spilte inn en ny versjon av «Do They Know It's Christmas?», skrevet av Bob Geldof og Midge Ure.
Eragon
Joss Stone debuterte på filmlerretet i Eragon, som hadde premiere 15. desember 2006. I filmen spiller hun heksen Angela.
Gba Majay Bma
Gba Majay Bma eller Kaba Ma Kyei er en patriotisk sang skrevet i 1930 av Saya Tin som siden 1947 har vært Burmas nasjonalsang. Landet har siden da byttet navn til Myanmar, men nasjonalsangen snakker fotsatt om «Burma».
Bjørg Vik
Bjørg Vik (født 11. september 1935 i Oslo, død 7. januar 2018 ) var en norsk forfatter og dramatiker.
Liv og virke
Hun var utdannet ved Journalistakademiet, og var ansatt i Porsgrunns Dagblad. Hun debuterte som forfatter i 1963 med novellesamlingen Søndag eftermiddag, og ble særlig kjent for sine noveller. Strøket hun senere beskriver i sine selvbiografiske romaner rundt Bislett og St.Hanshaugen, er det som hun selv vokste opp i.
Hun var styremedlem i Norsk Forfattersentrum og Pressens Faglige Utvalg. Særlig på 1960- og 1970-tallet viste Viks forfatterskap et sterkt feministisk engasjement, og i 1973 var hun med på å starte kvinnetidsskriftet Sirene.
Tekstene hennes er oversatt til over 30 språk, og har tre ganger vært innstilt til Nordisk råds litteraturpris. Hun mottok Telemark fylkeskommunes kulturpris 1987. Av sitt forfatterskap var hun selv mest stolt av Elsi-trilogien, som delvis har en del selvbiografiske trekk. Trilogien består av Små nøkler store rom fra 1988, Poplene på St. Hanshaugen fra 1991 og Elsi Lund fra 1994. Bøkene forteller om Elsi Lund fra hun var liten jente i Oslo, oppveksten og hvordan hun etter hvert fikk jobb som journalist.
Litteratur
Høsten 2021 ble en biografien om Bjørg Vik, skrevet av sønnen Lars Vik, utgitt på Cappelen Damm.
Finny Sirevaag
Finny Sirevaag AS er Norges største produsent av ferske, pillede reker. Selskapet har historie tilbake til 1905 og holder til i Sirevåg, Hå kommune og Åna-Sira i Flekkefjord kommune.
Bedriften er en sammenslåing av to, der Finny-navnet er fra Åna-Sirabedriften
Reker og annen sjømat selges under merkenavnene Lista, Sirevaag og Finny Reker.
Sandnes kapell (Bygland)
Sandnes kapell er en åttekantet kirke fra 1949 på Sandnes i Bygland kommune, Agder fylke.
Kirken har 60 plasser.
Kirken er vigslet 1949, men hadde da vært i bruk i flere år etter at den ble påbegynt i 1940. Den er en mindre kopi av Sandnes kirke, som ble flyttet til Åraksbø i 1935.
Inhambane (provins)
Klimaet er tropisk, men fuktigere langs kysten og tørrere i innlandet. Kysten har flere mangrove-sumper.
Byen Inhambane eksisterte ellerede i det 10. århundre og var den sørligste havnen som araberne brukte til slavehandel. Regionen ble besøkt av Vasco da Gama i 1498 som krevde Inhambane-bukta for Portugal. Portugiserne etablerte en handelsstasjon i Inhambane i 1534.
Provinsen er den nest største produsenten av cashew etter Nampula, og den produserer også kokosnøtter og sitrusfrukter. Mye fiske foregår langs kysten. Inhambane-bukta tiltrekker seg noe turisme, med et antall strender og en av de siste gjenværende bestandene av dugonger i Mosambik.
Provinsen Inhambane består av følgende distrikter:
FlyLAL
FlyLAL eller Lithuanian Airlines var Litauens nasjonale flyselskap, og fløy til flere destinasjoner, blant annet Oslo lufthavn, Gardermoen. Etter et mislykket forsøk på å få nye eiere, gikk selskapet konkurs og innstilte all aktivitet 17. januar 2009.
HMS «Glasgow»
Åtte skip i britiske Royal Navy har hatt navnet HMS «Glasgow» etter byen Glasgow i Skottland.
FlyLAL
Flyselskapet opererte med Boeing 737, Boeing 757 og Saab 2000.
Rovos Air
Rovos Air var et flyselskap i Sør-Afrika.
Rovos Air ble startet i 2002 av Rohan Vos, eieren av Rovos Rail (Sør-Afrika)
Selskapet driver turisttrafikk mellom Pretoria og Victoria Falls og tilbyr de reisende en nostalgisk tur med eldre propellfly som er luksuriøst innredet for å kunne være luftens svar på det blå tog
Sommeren 2006 hadde selskapet en flåte bestående av :
Ivo Caprino
Ivo Caprino (født 17. februar 1920 i Christiania, død 8. februar 2001) var en norsk filmprodusent, filmregissør, animatør og forfatter. Han er best kjent for flere titalls kjente dukkefilmer, som Flåklypa Grand Prix og filmatiseringen av norske folkeeventyr.
Karriere
Utgangspunktet for dukkefilmene var et sett figurer som moren Ingeborg Gude hadde laget til en dukketeaterforestilling som billedkunstneren Frithjof Tidemand-Johannessen hadde planlagt. Forestillingen ble det aldri noe av, men ut fra disse dukkene vokste ideen om å lage dukkefilm. Ivo Caprino tok siden en bred utdannelse innen animasjonsfilm. Han studerte dukkefilm i Praha, miniatyr- og trickfilm i Roma og tegnefilm i London.
Flåklypa Grand Prix er hans største produksjon, og den største norske filmsuksessen gjennom tidene. Arbeidet med denne helaftens dukkefilmen basert på Kjell Aukrusts persongalleri startet i 1969, og den hadde premiere den 28. august 1975. Bilen «Il Tempo Gigante» ble bygd i full størrelse for å markedsføre filmen i utlandet. Bilens understell kommer fra Cadillac. Biltilsynet utstyrte bilen med registreringsnummer BL50000.
Ivo Caprino var far til Remo Caprino og Ivonne Caprino.
TV-dokumentar om hans liv
I 1990 lagde og sendt NRK et dokumentarprogram om han kalt Ivo Caprino – en filmens trollmann. Programmet ble produsert av NRK, og sendt i forbindelse med Caprinos 70-årsdag. Erik Bye står for intervjuet. I tillegg til intervjuet ble det vist mange klipp av Caprinos dukkefilmer, inkludert de han lagde for kino og TV, samt reklamefilmer. Programmet var på en time og ble sendt lørdag 17. februar 1990.
Prosessuell arkeologi
Prosessuell arkeologi eller ny-arkeologi er en form for arkeologisk teori som oppstod på slutten av 1950- og begynnelsen av 1960-tallet i arkeologiske kretser i England og USA.
Bakgrunn
Den prosessuelle arkeologien var en skarp kritikk av den tradisjonelle kulturhistoriske arkeologien og dens tilhengere forsøkte å distansere seg fra denne. Den tradisjonelle arkeologien var begrenset til beskrivelser av artefakter og typologier, men hadde problemer med å forklare hvordan forhistoriske samfunn fungerte.
I Gordon Willey og Philip Phillips' bok ‘Method and Theory in American Archeology’ fra 1958, ble det fastslått at ”arkeologi er antropologi eller ingenting”. Dette antydet at arkeologiens mål nå skulle være de samme som antropologiens, nemlig å besvare spørsmål om mennesker og menneskenes samfunn. Dette skulle gjøres ved å studere kulturelle prosesser og systemer. Forandringer i samfunnet ble ikke lenger sett på som resultatet ekstern påvirkning, men som bestemte og derfor forutsigbare prosesser. Siden disse prosessene var forutsigbare hevdet man at de kunne forstås ved hjelp av vitenskapelige metoder.
De som forfektet den nye arkeologien hevdet altså at de fleste aspekter ved samfunnet var innenfor arkeologiens virkefelt, og at det nærmest ikke fantes grenser for hva som kunne leses av det arkeologiske materialet. Den nye retningen ble svært positivt mottatt av spesielt yngre arkeologer, som var frustrerte over den tradisjonelle gjenstandsfikseringen og mangelen på et teoretisk rammeverk.
Den prosessuelle arkeologien fikk først fotfeste i amerikanske sirkler, og den nye retningen førte til en forflytning av det arkeologiske tyngdepunktet fra Europa til USA. Selv om en variant av ny-arkeologien oppsto i England på samme tid, var det ikke før på 1970-tallet at retningen fikk ordentlig fotfeste i Europa. Grunnen til dette er at arkeologien i Europa tradisjonelt sett er sterkere knyttet til historieforskning enn antropologi.
Prosessuell versus tradisjonell arkeologi
Forskjellene mellom den nye arkeologien og den tradisjonelle arkeologien kan summeres slik:
Kritikk
På 1980-tallet vokste det fram en ny retning innen arkeologien, anledet av de britiske arkeologene Michael Shanks, Christopher Tilley, Daniel Miller og Ian Hodder. De stilte kritiske spørsmål ved den prosessuelle arkeologiens helning mot naturvitenskapelig objektivitet, og de la mer vekt på relativisme. Denne retningen ble kalt post-prosessuell arkeologi, og har igjen blitt kritisert av prosessuelle arkeologer for brist på vitenskapelig stringens. Debatten mellom disse to retningene pågår fremdeles.
Sarandí del Yí
Sarandí del Yí er en by og kommune (municipio) i Durazno-departementet i det sentrale Uruguay. Byen har om lag 7 289 innbyggere.
Befolkning
Sarandí del Yí har 7 289 innbyggere (Beregning 2004)
Kommune
Byens ordfører (alcalde) er Mario César Pereyra (2012).
Transport
Ruta 6 forbinder Sarandí del Yí med Montevideo og Vichadero (nord).
Ruta 14 forbinder Sarandí del Yí med Mercedes / Trinidad / Durazno (vest) og Florida, Lavalleja og Ruta (øst).
Hominidae
Hominidae, også kalt store aper, hominider, egentlige menneskeaper og menneskeapefamilien, er en taksonomisk familie som består av de to underfamiliene Ponginae (store eurasiske aper) og Homininae (store afrikanske aper). Dette er store aper som er i stand til å gjenkjenne sitt eget speilbilde og kan derfor sies å ha en viss form for selvbevissthet.
Hominid kontra hominin
Begrepet hominid eller hominider har hatt varierende betydning gjennom årene. Den gjeldende er, at gruppen med hominider består av alle nålevende og utdødde former av store aper (Hominidae).
Noen har også ment at begrepet kun hefter ved underfamilien Homininae (store afrikanske aper). Tidligere hadde imidlertid begrepet gjerne samme betydning som hominin har i dag. Den gruppen består imidlertid kun av det moderne mennesket (Homo sapiens sapiens) og utdødde menneskearter og alle umiddelbare forfedre av disse, inkludert medlemmer av slektene Homo, Australopithecus, Paranthropus og Ardipithecus.
Som følge av endret betydning for begrepene hominid og hominin, kan det herske litt begrepsforvirring. Spesielt siden eldre publikasjoner ofte refererer til dem med en litt annen betydning enn dagens. Men i all enkelhet kan man hevde, at hominidae eller hominider refererer til alle store aper, og hominini eller homininer til artene i slekten Homo (menneskeslekten) og deres umiddelbare forfedre.
Evolusjon og inndeling
Inndelingen under følger Goodman et al. (1990) og Groves (2005). Slektskapsforholdene mellom menneskeapene er, gjengitt i hierarkisk skrivemåte og supplert med en evolusjonær tidsskala.
Behzad
Kamāl ud-Dīn Behzād Herawī (født rundt 1450/1460 i Herat, Afghanistan, død 1535 samme sted), også kjent som Kamal al-din Bihzad, Kamaleddin Behzad eller bare Behzad, var en persisk maler, lærd og leder for det kongelige atelier i Herat og Tabriz i slutten av timuridenes og i begynnelsen av safavidenes maktperiode. Han malte først og fremst persiske miniatyrer, og regnes som en ledende eksponent for denne typen malerier. Han ble derfor også tildelt tittelen Ustad («mester»).
Liv
Behzad ble født, bodde og arbeidet i Herat (i dagens Afghanistan) under timuridene, og senere i Tabriz under Safavide-dynastiet. Som en foreldreløs unge ble han oppdratt av den fremstående maleren Mirak Naqqash, og var en elev av Mir Ali Shir Nava'i. Hans store støttespillere i Herat var timurid-sultanen Husayn Bayqarah (regjerte 1469-1506) og andre emirer i hans sirkel. Etter fallet til timuridene, ble han ansatt av shah Ismail I Safavi i Tabriz, der han som direktør for det kongelige atelier hadde vesentlig innvirkning på utviklingen av nyere malerkunst i Safavide-dynastiet. Behzad døde i 1535, og hans grav ligger i Tabriz, kjent som De to kamalers grav. En statue av Behzad er plassert i nærheten av denne graven.
Verk
Selv om maling av menneskelige figurer i den muslimske verden var forbudt, etablerte han et mangfoldig og progressivt arbeid. Verkene hans er spesielt kjent for sine beske farger, fengende gestikk og følelsesladede stemninger.
Mange av datidens kjente, litterære verker ble illustrert med hans malerier, blant annet den persiske dikteren Nizamis Khamsa (nå i British Museum i London), Timuridenes historie (nå i Princeton University i USA) og Khamza av Mir Ali Shir Nava'i (nå i Bodleian Library i Oxford).
Behzads mest kjente verker inkluderer «Forføringen av Yusuf» fra Sa'dis Bustan i 1488, og malerier fra British Librarys Nizami-manuskript fra 1494-1495 – særlig scener fra Layla og Majnun og Haft Paykar. Tilskrivingen av bestemte malerier til selve Behzad er ofte problematisk (og mange akademikere vil nå mene at det er uviktig), men de fleste verkene som tilskrives ham er fra år 1488 til 1495. Omtrent 30 verk er blitt bevart.
Bredo Henrik von Munthe af Morgenstierne den eldre
Han var assessor ved hoff- og stadsretten i København fra 1800 og advokat ved Højesteret fra 1802. Etter å ha blitt fradømt sine embeter i Danmark kom han til Norge, hvor han ble prokurator ved over- og underrettene i 1810 og fikk oppreisning for fradømmelsen av embetene i Danmark. I 1814 ble han Norges første høyesterettsadvokat (advokat ved Høyesterett). Han var Norges første regjeringsadvokat fra 1816 til 1820. Han var sorenskriver i Bamble fra 1820 til 1829 og medlem av kriminallovkommisjonen. I 1823 ble innvalgt som suppleant til Stortinget for perioden fra 1824 til 1826, men da det ble aktuelt å møte, ble han avvist av Stortinget fordi han fikk kongelig pensjon.
Slekt
Han var født i Danmark som sønn av krigs- og landkommissær, deputert i Generalitetskollegiet, konferensråd Otto Christopher von Munthe af Morgenstierne og Christine Bodilla Birgitte de Flindt. Hans farfar, Bredo von Munthe af Morgenstierne, hadde blitt adlet i 1755.
Villa del Carmen
Villa del Carmen eller El Carmen er en by og kommune (spansk: municipio) i det sentrale Uruguay. Byen har om lag 2 275 innbyggere, er en viktig by i Durazno-departementet.
Befolkning
Villa del Carmen har 2 275 innbyggere (Beregning 2004)
Kommune
Byens ordfører (alcalde) er Nuber Omar Medina (2012).
Transport
Ruta 19 forbinder Villa del Carmen med Chuy og Ruta.
Luleå kommune
Luleå kommune (lulesamisk: Julev, nordsamisk: Luleju, finsk: Luulaja, umesamisk: Lüvliege) er en kommune i Norrbottens län i landskapet Norrbotten i Sverige. Kommunen har grenser til nabokommunene Boden, Kalix, Piteå og Överkalix, og har kystlinje mot Bottniska viken i Østersjøen. Kommunens administrasjonssenter ligger i Luleå. Luleå kommune er den mest folkerike kommunen i Norbottens län.
Geografi
Luleå er endepunkt for E10 og for Malmbanan. E4 går gjennom kommunen. Luleå-Kallax lufthavn har daglige ruter til flere svenske byer, og er den mest trafikkerte lufthavnen i Norrland
Tettsteder
Luleå kommune hadde nitten tettsteder i 2010. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Hertug av Queensberry
I 1708 ble den andre hertugen også hertug av Dover med de subsidiære titlene marki av Beverley og baron Ripon. Disse titlene bortfalt da den tredje hertugen døde i 1778.
Hertugsetet er Drumlanrig slott, som ble bygget av den første hertugen.
Hertuger
For senere hertuger, se hertug av Buccleuch.''
Havrettskonvensjonen
De forente nasjoners havrettskonvensjon (engelsk: United Nations Convention on Law of the Sea, UNCLOS) er en internasjonal overenskomst som regulerer ferdsel og økonomisk aktivitet på åpent hav, samt kyststaters rettigheter i deres nære havområder. Sekretariatet for konvensjonen er lagt til FNs avdeling for havspørsmål og havrett (United Nations Division for Ocean Affairs and the Law of the Sea).
Historikk
«Fritt hav» er et prinsipp som går tilbake til 1600-tallet; nasjonale rettigheter var avgrenset til et smalt belte utenfor kystlinjen, vanligvis 3 nautiske mil. Alt hav utenfor denne territorialgrensen var internasjonalt farvann – fritt for alle stater, uten å tilhøre noen.
På 1900-tallet begynte mange kyststater å melde behov for å utvide sine farvann, enten for å utnytte mineralressurser, beskytte fiskebestander eller føre kontroll med utslipp. Spørsmålet kom opp i Folkeforbundet, som avholdt en konferanse i Haag – uten at noe vedtak ble fattet. En stat som aktivt underminerte prinsippet om fritt hav, var USA. I 1945 proklamerte president Truman at USA forbeholdt seg retten til utnyttelse av naturressursene på landets kontinentalsokkel. Andre stater var raske til å kopiere USA. Mellom 1946 og 1950 utvidet både Argentina, Chile, Peru og Ecuador sin suverenitet til 200 nautiske mil fra kysten for å innlemme fiskebankene i Humboldtstrømmen. Andre stater fulgte opp med å utvide sitt territorialfarvann til 12 nautiske mil. I 1967 var det bare 25 stater som fortsatt brukte den gamle 3-milssonen, og åtte stater hadde innført 200-milssone.
I 1956 holdt FN sin første havrettskonferanse (UNCLOS I) i Genève. Konferansen resulterte i fire konvensjoner som regulerte ulik virksomhet til havs. Den andre havrettskonferansen (UNCLOS II) gikk av stabelen i 1960, og resulterte ikke i noen internasjonal avtale.
Den tredje havrettskonferansen ble åpnet i New York i 1973, og begynte arbeidet med en ny traktat. Konferansen varte til 1982, og over 160 stater deltok. Arbeidet med konvensjonen ble ført etter konsensusprinsippet for å unngå at grupper av land organiserte seg i henhold til egeninteresse. Traktatteksten ble lagt ut for undertegning 10. desember 1982, og trådte i kraft 14. november 1994, etter at Guyana som den sekstiende staten hadde signert.
Rider
Rider er et engelsk ord som beskriver en musikers eller skuespillers liste over tekniske og praktiske nødvendigheter og ønsker i forbindelse med en fremføring. En rider er et tillegg i kontrakten som inngås med arrangøren.
Teknisk rider
Teknisk rider er hovedsakelig aktuelt innen musikk. For at en konsert skal være gjennomførbar vil artister eller band ha visse minimumskrav til konsertstedet. Arrangører som jevnlig avholder konserter har gjerne en standard teknisk rider tilgjengelig, med oversikt over sitt utstyr og sine fasiliteter. En teknisk rider fra artisten vil handle om spesifikke tekniske krav som må oppfylles, og som eventuelt kommer i tillegg til eksisterende utstyr :
Den tekniske rideren omhandler gjerne også nødvendig mannskap på stedet fra ankomst, via oppsett av utstyr og lydprøver, til konsert og endelig nedrigging. For å kunne skrive den tekniske rideren må man gå nøye gjennom hva alle på scenen trenger av tilkoblinger; kanskje skal én artist bruke flere instrumenter, eller i tillegg til vanlig mikrofon også ha mikrofon til for eksempel trekkspill eller perkusjonsutstyr.
Praktisk rider
Den praktiske rideren omhandler artistens/skuespillerens ve og vel, fra matservering og garderobeforhold, overnatting, reise og lokal transport. En slik rider inneholder også ofte ønsker om tilgang på forfriskninger og snacks backstage, altså på artistenes hvilerom bak scenen. Slike ridere har gjerne fått oppmerksomhet i pressen, enten på grunn av sin urimelighet eller forunderlighet, og enten ryktet er sant eller ei. Et eksempel er Marilyn Mansons rider som påstås å ha inneholdt Haribo gummibjørner, samt en skallet og tannløs prostituert.
Skromma kraftverk
Skromma kraftverk er en kraftstasjon eid av Sjøfossen Energi og ligger i Gildeskål kommune i Nordland, ca. 12 mil sør for Bodø. Kraftverket henter vann fra Skromdalsvatnene.
Kraftverket er et elvekraftverk, og ble bygd i 2007-2008. I desember 2008 var kraftverket under innkjøring. Det er installert en peltonturbin med effekt på 2,5 MW. Årsproduksjon er 9,7 GWh.
Vann til kraftverket føres ned fra Nedre Skromdalsvatn gjennom en 250m lang tunnel med diameter på 77cm.
Hekseprosessene i Salem
Hekseprosessene i Salem var en serie med høringer og rettssaker i de amerikanske fylkene Essex, Suffolk og Middlesex i kolonitidens provins Massachusetts med den hensikt å rettsforfølge og dømme mennesker for hekseri og hedensk trolldom i tiden mellom februar 1692 og mai 1693. Over 150 personer ble arrestert og satt i fengsel, men enda flere ble mistenkt, men ikke formelt siktet av de lokale myndighetene. To domstoler dømte 29 personer til døden for hekseri. Nitten av de tiltalte, fjorten kvinner og fem menn ble hengt. En av mennene, Giles Corey, som nektet å tilstå, ble presset i hjel av tunge steiner. Minst fem personer døde i fengsel.
Selv om det ble kjent som «Hekseprosessene i Salem», ble høringene i 1692 gjennomført i mange byer i provinsen: byen Salem, og landsbyen Salem (i dag byen Danvers), Ipswich og Andover i Massachusetts. Den mest kjente rettssaken ble ført for domstolen i 1692 i landsbyen Salem. Alle 26 som var tiltalt ble dømt. De fire sesjonene til høyesterett i 1693, som ble gjennomført i Salem, men også i Ipswich, Boston og Charlestown, fikk bare tre skyldige i de trettien sakene som ble ført.
Episoden er en av de mest berømte tilfeller av massehysteri, og har blitt benyttet som eksempel i politisk retorikk og populærlitteraturen som en fargerik og advarende fortelling om farene ved isolasjon, religiøs fanatisme, falske anklager, feilslåtte juridisk prosesser, justismord og lokalmyndighetens overgrep på enkeltmenneskenes rettigheter.
Bakgrunn
Før hekseforfølgelsene i Salem, var det overnaturlige en del av dagliglivet for folk flest. Det var en sterk overbevisning om at Satan var aktiv og til stede på Jorden. Denne oppfatningen dukket opp i Europa en gang på 1400-tallet og spredte seg til kolonitidens Amerika. Tidligere hadde hekseri og trolldom vært benyttet av bønder om omfattende grad som benyttet seg av ulike former for trollstegn og beskyttelser i jordbruket og samfunnet. En enkel form for beskyttelse kunne være å skjære inn et kors på døren i den tro at det vil hindre onde vetter å komme inn. Over tid ble såkalt hvit magi omgjort til svart magi og ble assosiert med demoner og onde ånder. Fra 1560 til 1670 ble forfølgelse av hekser vanlig som overtro som ble knyttet til djevelen, om enn ulikt i Europa. Den engelske kirkemannen Joseph Glanvill hevdet i teksten Against Modern Sadducism (1668) at han kunne bevise eksistensen av hekser og spøkelser fra det overnaturlige rike. Glanvill skrev om «benektelse av legemlig gjenopptakelse, og [overnaturlige] ånder.» I denne forvirrede avhandlingen hevdet han at kloke menn kunne tro på hekser og gjenferd, om de tvilte på åndenes rike, benektet de ikke bare demoner, men også den allmektige Gud. Glanvill ønsket å bevise at det overnaturlige ikke måtte benektes, og de som så gjorde måtte betraktes som kjettere for da benektet de også troen på engler. Tekster fra folk som Glanvill og Cotton Mather forsøkte å overbevise folk at "demoner var levende", som spilte på enkeltmenneskers frykt blant de som trodde at demoner var levende blant dem på Jorden.
Menn og kvinner i Salem trodde at all ulykke kunne tilskrives verket til demoner. Når ting som barnedød, at avlingene sviktet, eller friksjon i menigheten, kunne det overnaturlige klandres. På grunn av den uvanlige størrelsen på utbruddet av beskyldninger om hekseri, synes det som ulike aspekter i den historiske konteksten for denne episoden har spilt en særskilt rolle.
Tidligere beskyldning om hekseri i New England
Historikeren Clarence F. Jewett inkludert en liste over andre mennesker som ble henrettet i New England i The Memorial History of Boston: Including Suffolk County, Massachusetts 1630–1880 (Ticknor and Company, 1881). Han skrev:
Politisk kontekst
Det opprinnelige kongelige charter av 1629 for kolonien Massachusetts Bay ble annullert i 1684, etter da installert kong Jakob II sir Edmund Andros som guvernør for området New England. Andros ble forvist etter Den ærerike revolusjon i England som erstattet den katolske Jakob II med protestantene Vilhelm III og Maria II i 1688. Simon Bradstreet og Thomas Danforth, kolonien siste ledere under det gamle charter gjenopptok deres poster som guvernør og viseguvernør, men manglet konstitusjonell autoritet til å styre ettersom det gamle charter var blitt annullert. På samme tid brøt det ut spenninger mellom de engelske kolonistene som var bosatt «Eastward», det vil si kysten av Maine, og franskstøttede wabanaki-indianere i det som kom til bli kjent som Kong Vilhelms krig. Dette var kun 13 år siden den ødeleggende Kong Philips krig med wampanoagfolket og andre innfødte stammer i sørlige og vestlige New England. I oktober 1690 ledet sir William Phips et mislykket angrep på Quebec. Mange bosettere langs kysten fortsatte å bli angrepet av indianere, inkludert Schenectady-massakrene i kolonien New York i 1690 og Candlemas-massakrene, et angrep på York i Maine, den 25. januar 1692.
Et nytt charter for den utvidede provinsen Massachusetts Bay ble gitt endelig godkjennelse i England den 16. oktober 1691. Nyheter om utnevnelsen av Phips som ny guvernør nådde Boston i slutten av januar og en kopi av det nye charter nådde Boston den 8. februar 1692. Phips nådde fram til Boston den 14. mai og ble tatt i ed som guvernør to dager senere sammen med viseguvernør William Stoughton. Et av det første den nye guvernøren og rådet gjorde den 27. mai 1692 var den formelle nominasjonen av fylkesdomstolene, sheriffer, og kommisjonen av en Special Court of Oyer and Terminer («Særskilt rett for avhør og bestemmende») for å håndtere det store antallet mennesker som var «flokket» i fengslene.
Historikerne Boyer og Nissenbaum har postulert at uten et gyldig charter var det ingen lovlig form for myndighet som kunne prøve dødsstraffsaker før Philips kom med et nytt charter. Dette har blitt bestridt av David Konig, som har pekt på at mellom chartere, i henhold til Records of the Court of Assistants, ble en gruppe på 14 pirater dømt og henrettet den 27. januar 1690 for forbrytelsene sjørøveri og mord begått i august og oktober 1689.
Lokal kontekst
Det var en uenighet om valget av Samuel Parris som landsbyen Salems første ordinerte prest. Den 18. juni 1689 var landsbyen enig om å ansette Parris for 66 pund årlig, «en tredjedel i penger og to andre tredjedeler i provisjoner», og bruk av prestegård. Den 19. oktober 1689 stemte de over å gi ham prestegården og to acres med land, til tross for en avstemning i 1681 som slo fast at «det skal ikke være lovlig for innbyggerne av denne landsbyen å omgjøre husene eller landet eller noen annet som angår presteskapet til noen særskilt personer eller person: ikke for noen årsak ved avstemning eller på andre måter.» Via de tidligere prestenes skjebne og nivået av konflikter i landsbyen var det gyldige årsaker til å advare mot å akseptere posisjonen som prest i Salem. Parris hadde heller ingen begavelse i å berolige eller bisette menighetens stridigheter, og isteden søkte han bevisst ut «skammelig oppførsel» i sin menighet og hengte ut kirkemedlemmer ved å kreve offentlig botsøvinger for små krenkelser og overtredelser. På denne måten bidro han betydelig til å øke de eksisterende spenningene i landsbyen. Kranglingen i landsbyen fortsatte å vokse uten opphold. I denne atmosfæren kunne enhver alvorlig konflikt ha vært uunngåelig.
Religiøs kontekst
Før de konstitusjonelle urolighetene på 1680-tallet hadde myndighetene i Massachusetts vært dominert av konservative puritanske verdslige ledere. Puritanere, påvirket av kalvinisme, satte seg imot mange av tradisjonene til den protestantiske engelske kirke, inkludert Book of Common Prayer (Den allmenne bønneboken), bruken av prestedrakt (hette og prestekjole) under gudstjenesten, bruken av det hellige kors under dåpen, og knele under sakramentet, alt som de hevdet var «pavelig», det vil si katolsk. Den engelske kirke økte undertrykkelsen av frikirkene på 1620- og 1630-tallet, noe som førte til en betydelig utvandring av puritanere og andre religiøse minoriteter som søkte friheten til å utøve sin egen religiøse ensretning i Nord-Amerika. Mange av koloniene i New England ble således etablert av puritanere. Selvstyre var naturlig for dem ettersom å bygge et samfunn basert på deres egne religiøse overbevisning var nettopp deres målsetning. Koloniledere ble valgt fra kolonien og hvor deres religiøse tro ble formelt undersøkt og de måtte tilhøre en av koloniens puritanske menigheter. Kolonilederne var således framtredende medlemmer av sine menigheter, og rådførte seg jevnlig med sine lokale prester om saker som angikk kolonien.
Tidlig på 1640-tallet havnet England i borgerkrig hvor det puritanskdominerende parlamentariske fraksjonen havnet på den seirende siden og som henrettet kong Karl I av England. Denne suksessen var kortvarig da det engelske samveldet ikke å greide å overføre lordkansler Oliver Cromwells myndighet videre til hans sønn Richard Cromwell, og monarkiet ble gjeninnført til den gamle orden under Karl II av England. Utvandringen til New England minsket betydelig i årene under Cromwells puritanske styre, og deretter utviklet det seg i koloniene en økende framgangsrik handelsklasse som var mindre religiøst motivert enn koloniens tidligste, puritanske bosettere.