cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Athlone
Kultur
Det er to teatre i Athlone: Dean Crowe Theatre & Arts Center og Little Theatre.
Litteraturfestivalen Athlone Literary Festival er en årlig begivenhet som begynte i 1999, opprinnelig som en helgefeiring av livet og verkene til den irske, Athlone-fødte romanforfatteren John Broderick (1924-1989), men som nå har et stort utvalg av foredragsholdere og debattanter.
Tenoren John McCormack b(1884–1945) le født i Athlone, og i mange år har en årlig festival holdt i byen feiret denne verdenskjente tenoren.
Musikkskolen Athlone School of Music åpnet i 2005 og er et tilskuddsstøttet prosjekt rettet mot å utvikle musikkundervisning og musikktjenester i regionen Midlands.
Abbey Road Artists' Studios ble lansert i 2011 i en unik bygning som ble bygget i 1841. Studioene tilbyr en dedikert plass i Athlone for lokale og besøkende kunstnere. Kunstnernes atelier består av fire individuelle kunstneratelierer samt et stort flerbruksrom oppe som egner seg for en rekke samfunnskulturelle arrangementer, blant annet utstillinger, forestillinger, arbeidsgrupper og seminarer. Abbey Road-kunstnernes atelierer jobber tett med kunstgalleriet Luan Art Gallery.
Medier
Byens lokale aviser er Westmeath Independent som ligger på Sean Costello Street og som ble etablert i 1846. I tilegg finnes den ukentlige Athlone Topic.
Láhpojávri
Láhpojávri er en innsjø i Kautokeino kommune i Finnmark.
Normalna Bloudkova skakalnica
Bakkerekorden i normalbakken er 110 meter, satt av Bine Zupan (Slovenia) 13. mars 2004.
Smalfilm
Smalfilm betyr film med liten bredde – i motsetning til kinofilm som normalt har 35 mm bredde.
Normalna Bloudkova skakalnica
Viktige renn
Inkluderer verdenscuprenn (spesielt hopp) eller tilsvarende.
Smalfilm
Smalfilmen utgjorde en revolusjon innen filmmediet, fordi den gjorde det mulig for «vanlige mennesker» både å filme og å ha kino hjemme. Film, opptaksutstyr, og fremvisere kunne kjøpes så rimelig at filming ble mulig i hjemmene. Av den samme grunnen har smalfilm i utstrakt grad blitt brukt innen kunstverdenen, og smalfilmfremviseren er fremdeles en sentral del av mange kunstinstallasjoner.
Smalfilmens historie
Dobbel 8mm er den opprinnelige smalfilm som tok utgangspunkt i at man delte en dobbeltperforert 16mm i to. Dette ble oftest gjort under fremkallingen. Når man filmet ble en 16 mm film lagt i kameraet. Man filmet først på den ene halvdelen og snudde så spolen for så å filme på den andre.
Formatet ble introdusert av Kodak i 1923. Andre navn for denne er Standard 8mm, Normal 8mm, Split 8mm eller bare 8mm. Senere kom Super 8 og Singel 8 formatene som var et stort framskritt. Selv om filmbredden fortsatt var 8mm ble perforeringshullene gjort mindre og billedflaten ble optimalisert til å bli 35% større enn standard 8mm. Det gjorde et stort og positivt utslag på bildekvaliteten på det projeserte bildet.
Det var Kodak som lanserte Super8 og den klassiske kassetten hvor giverspolen og mottakerspolen var plassert ved siden av hverandre og ga en kompakt, dyp kassett. I 1974 kom de første Super8 filmene med ferdig pålagt lydspor for opptak av kontentum lyd. Det ble litt problematisk å klippe Super8 med lydspor fordi lyden lå 18 bilder forskjøvet i forhold til bildet. Men man kunne også sende filmen inn til laboratoriet for å få lagt det tynne lydsporet på etter at filmen var klippet. Eller man kunne anskaffe EUMIGs enkle maskin for påliming av lydspor. Den fungerte forresten dårlig. Standard8 film og Super8 film var laget på acetatbase og kunne skjøtes både ved bruk av lim og spesialtape.
Fuji Film laserte Singel 8 formatet og var etter manges mening det beste konseptet. Giverspolen og mottakerspolen var plassert som i en musikkassett. Dette gjorde kassetten slank, men høy. Den tillot full tilbakespoling og dobbeleksponering hvis man ønsket det. En annen fordel var at trykkplaten som holdt filmbasen plan i filmporten var av presisjonsframstilt stål og ikke av plast slik som var tilfelle med Super8 kassettene. Det gav normalt et mer stabilt bilde enn hva Super8 konseptet kunne klare. Singel8 film var produsert på polyesterbase og kunne derfor kun skjøtes med tape. Dessverre var det Kodak og Super8 konseptet som seiret i kampen om forbrukerne og Single8 forsvant etterhvert fra markedet.
I Frankrike utviklet man tidlig et annet smalfilmformat med bredden 9,5mm. Det spesielle med formatet- foruten bredden var at perforeringshullene var plassert sentrisk på filmbasen - mellom bildene. Problemet med formatet var at det var vanskelig å få maskiner som kunne transportere filmen stabilt. Formatet fikk aldri noe grep på markedet.
16mm er også definert som et smalfilmformat. Formatet var faktisk det første amatørformatet, men det var kostbart. Det var kostnadene med 16mm som forserte utviklingen av 8mm formatene. 16mm formatene var veldig vanlig på 50-60 tallet som undervisningsmedium i skoler, universiteter etc.
På 2000-tallet har smalfilm i store trekk måttet vike plass for videomediet som er mer praktisk og mye rimeligere å benytte. I USA og UK er det fortsatt en god del entusiaster som holder fast ved smalfilmformatet.
I Norge har interessen for smalfilm vært organisert gjennom flere foreninger, deriblant Norges Smalfilm Forbund som ble stiftet 8. mai 1950, i 1952 omdøpt til Norges Filmamatører, men senere tilbakesett til det opprinnelige navn. I dag heter det samme forbundet Norges VideoAmatører som gjenspeiler hvilket medium som man primært benytter – nemlig video. Man hadde også Norsk Selskap for Fotografi og Smalfilm, som rundt 1954 endret navn til Norsk Selskap for Fotografi.
Smalfilm til DVD
Smalfilmen som lagringsmedium blir over tid utsatt for fargeforandringer som gjør at de taper kvalitet. Svekkelse i acetatbase – eller polyesterfilmen gjør også at selve filmen blir mer utsatt for skade og brudd. Med dagens teknologi lar det seg gjøre å overføre smalfilm til digital video. Digitalisert smalfilm kan i mange tilfelle gi bedre visningskvalitet enn originalfilmen, på grunn av muligheten til digital fargebehandling og støvfjerning. Mange velger derfor nå å digitalisere smalfilmene. Se Digitalisering av lyd og bilde
Fort Dix
Fort Dix er en base for den amerikanske hær i Burlington County i New Jersey i USA. Den er oppkalt etter generalmajor John Adams Dix, en veteran fra den britisk-amerikanske krig (1812) og den amerikanske borgerkrig. Konstruksjon av basen begynte i juni 1917. Basen het først Camp Dix; navnet ble endret til Fort Dix i 1939. Like ved ligger McGuire Air Force Base.
1731 Smuts
1731 Smuts er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 9. august 1948 av Ernest Leonard Johnson ved Union Observatory i Johannesburg.
Pine Flat-demningen
Pine Flat-demningen  er en demning med et vannkraftverk (tradisjonelt elvekraftverk) i Fresno County, delstaten California i USA. Anlegget ligger ved en sideelv til elven San Joaquin River. Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 165 MW, fordelt på tre turbiner.
Søreide kirke
Søreide kirke er en arbeidskirke fra 1973 i Ytrebygda bydel, Bergen kommune.
Byggverket er i tre og har 300 plasser.
Tilnærmet kvadratisk.
Kirkeklokkene heter Fred, Frelse og Glede.
Karkemisj
Karkemisj (hettittisk: Kargamiš; gresk: Εὔρωπος; latin: Europus) var en betydelig oldtidsby som i dag ligger ved grensen mellom Tyrkia og Syria. Ved ulike tider har den vært uavhengig, ved andre tider vært underlagt Mitanniriket, hettittene, og det nyassyriske rike. Byen lå ved Eufrat og var et viktig knutepunkt for handelsruter ved en elveovergang. Den var også lokalisering for en viktig slag i 605 f.Kr. mellom babylonere og egyptere som er nevnt i Bibelen i Jeremias bok.
Moderne nabobyer er Karkamış i Tyrkia og Jarabulus i Syria (også skrevet Djerablus, Jerablus, Jarablos, Jarâblos) Det opprinnelig formen for det moderne toponymiet synes å ha vært Djerabis, muligens avledet fra det antikke navnet fra den hellenistisk-romerske bosetningen Europos.
Historie
Det har vært bosetning siden neolittisk tid (steinalderen) og kobberalderen (grytegraver) med steinkistegraver fra rundt 2400 f.Kr. i tidlig bronsealder. Byen er nevnt i dokumenter som er funnet i arkivene i Ebla på 2000-tallet f.Kr. I henhold til tekster i Mari og Alalakh, datert fra ca 1800 f.Kr., var Karkemisj den gang styrt av en konge ved navn Aplahanda og byen var et viktig senter for handel med tømmer. Den hadde avtaler med byer som Ugarit og Mitanni (Hanilgalbat). I oldtiden styrte byen den fremste elveovergangen over Eufrat i regionen, en situasjon som må ha bidratt stort til byens historiske og strategiske betydning.
Farao Thutmosis I i det 18. dynasti reiste en stele i nærheten av Karkemisj for å feire sin erobring av Syria og andre landområder bortenfor Eufrat. Mot slutten av styret til farao Akhnaton ble Karkemisj erobret av kong Suppiluliuma I fra det hettittiske rike, ca 1300-tallet f.Kr., og han gjorde den til et lokalt kongedømme underlagt sin sønn Piyassili.
Byen ble en av de viktigste sentrene i det hettittiske rike i løpet av sen bronsealder, og den nådde høydepunkt rundt 1000-tallet f.Kr. Mens de hettittiske riket falt fra hverandre i bronsealderens sammenbrudd, overlevde Karkemisj angrepene fra havfolkenes angrep og fortsatte å være hovedstaden for en betydningsfullt nyhettittisk rike i jernalderen, og et handelssenter. Selv om farao Ramses III hevdet i en inskripsjon datert fra hans åttende år fra hans gravtempel Medinet Habu, er det åpenbart at byen overlevde angrepene. Kong Kuzi-Tesup I er bevitnet sittende som hersker og var sønn av Talmi-Teshub som var samtidig med den siste overlevende hettittiske konge, Suppiluliuma II. han og hans etterfølgere styrte en lite rike som strakte seg fra sørøstlige Anatolia til nordlige Syria og den vestlige buen på Eufrat. De hadde titlene som «storkonge», og det antyder at Kuzi-Tesub så på seg selv som den sanne arving av dynastiet til den store Suppiliuma I og at det sentrale dynastiet i Hattusa på det tidspunkt var død. Dette mektige kongedømmet varte fra rundt 1175 til 975 f.Kr. da det begynte å miste kontrollen over sine bestittelser og ble en mer lokal bystat sentrert rundt Karkemisj.
Byens skytsguddom var Kubaba, en gudinne av åpenbart hurrittisk opprinnelse. Hun ble representert som en verdig kvinne som bar en lang kappe, stående eller sittende og holdt et speil.
På 800-tallet f.Kr. betalte byen tributt til kongene Asurnasirpal II og Salmanassar III av Assyria. Byen ble erobret av Sargon II i 717 f.Kr. i styret til den lokale småkonge Pisiri. Sommeren 605 f.Kr. ble slaget ved Karkemisj utkjempet her med den babylonske hæren til Nebukadnesar II og den egyptiske hæren til farao Neko II og levningene av den assyriske hæren. Hensikten til farao Neko var å hindre videre vestlige frammarsj for det babylonske rike og kutte av rikets handelsruter over Eufrat. Imidlertid ble egypterne beseiret av et forventet angrep fra babylonerne og ble til sist forvist fra Syria.
J. S. Eastwood vannkraftverk
J. S. Eastwood vannkraftverk er et vannkraftverk (pumpekraftverk) i Fresno County, delstaten California i USA. Anlegget ligger ved en sideelv til elven San Joaquin River. Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 207 MW, fordelt på én turbin.
Karkemisj
Arkeologi
Karkemisj er i dag et omfattende sett med ruiner, rundt 90 hektar og hvor 55 av dem ligger i Tyrkia og 35 i Syria. De ligger på vestbredden av elven Eufrat, rundt 60 km sørøst for Gaziantep i Tyrkia og 100 km nordøst for Aleppo i Syria. Stedet blir gjennomskåret av Bagdad jernbane som nå utgjør grensen mellom de to nevnte nasjonene. En tyrkisk militærbase har i tillegg blitt bygd oppå Karkemisj' akropolis og indre by, og tilgangen til denne delen er kraftig begrenset. Det meste av den ytre byen ligger på syrisk område.
Oldtidsbyen har lenge vært godt kjent for forskere grunnet mange referanser til den i Bibelen (Jeremia 46:2; Andre Krønikebok 35:20; Jesaja 10:9) og i egyptiske og assyriske tekster. Imidlertid ble dens lokalisering ført identifisert i 1876 av den engelske assyriologen George Smith. Karkemisj har tidligere blitt feilaktig identifisert med den klassiske byen i Circesium (dagens Al-Busayrah) hvor elvene Khabur og Eufrat møtes, mens en del forskere tidligere var av den oppfatning at Jarabulus kunne være Manbidsj (senere kalt for Hierapolis Bambyke), hvilket heller ikke viste seg å være riktig.
Stedet ble utgravd av British Museum i mellom 1878 og 1881 ved konsul Patrick Henderson og mellom 1911 og 1914 under ledelse av D. G. Hogarth. I 1911 var Hogarth selv med Reginald Campbell Thompson sammen med T.E. Lawrence («Lawrence av Arabia»), fra 1912 til 1914 var C. L. Woolley og T. E. Lawrence ved stedet, mens en siste utgravningskampanje skjedde i 1920 med C. L. Woolley og P. L. O. Guy. Utgravningene ble avbrutt i 1914 grunnet den første verdenskrig og deretter avsluttet på grunn av den tyrkiske frigjøringskrigen. Disse ekspedisjonene avdekket betydelige levninger fra de assyriske og nyhettittiske periodene, blant annet forsvarstrukturer, templer, palasser og tallrike statuer av basalt og relieffer med luviske hieroglyfiske inskripsjoner.
Via de tidligere utgravningene i områdene i den indre byen i Tyrkia har vært begrenset, har undersøkelser i den ytre byen og regionen rundt gitt mer innsikt i oldtidens Karkemisj. Med fullførelsen av fjerning av miner i den tyrkisk delen av det arkeologiske området, har arbeidet blitt gjenopptatt i september 2011. Utgravningene i de indre og ytre bydelene ble utført av en felles tyrkisk-italiensk gruppe fra Universitetene i Bologna, Gaziantep og Istanbul under ledelse av professor Nicolò Marchetti. Andre sesong, fra august til november 2012, brakte fram flere nye kunstfunn og arkeologiske oppdagelser, det mest bemerkelsesverdige var Katuwas palass fra ca 900 f.Kr. i den østlige delen av prosesjonsinngangen.
Arkeologiske undersøkelser på den syriske delen har vært utført som en del av Karkemisj' landprosjekt: undersøkelser av den ytre byen ble gjort i samarbeid med DGAM i Damaskus og med finansiering av Rådet for britisk forskning i Levanten og British Academy. Rundt 30 prosent av Karkemisj' levninger er innenfor Syria og den ytre byen har blitt utsett som truet kulturarv og merket som «i risiko» av Det globale kulturarvfondet (Global Heritage Fund, GHF), en ukommersiell organisasjon som støtte arbeidet sesongen 2010. Risikoen besto av miner, urban inntrenging og økt jordbruksaktivitet. En gruppe gjorde feltarbeid i den syriske delen av den ytre byen for å trygge området fra moderne bebyggelse. Beklageligvis er det ikke bare den moderne grensebyen som har trengt inn på området, men også at siden 2000 har det blitt bygget en rekke hus innenfor jordbruksområdet mellom grensen og den moderne byen, grenset av jernbanen. Følgelig er en kritisk del av arbeidet i å definere oldtidsbyens grenser i forhold til den moderne byen.
Boedromia
Boedromia (gresk Βοηδρόμια) var en antikk gresk festival som ble holdt i Athen den 7. boedromion (sommer) til ære for Apollon Boedromios («Apollon som-hjelper-den-nød»).
Festivalen hadde en militær bibetydning, og guden ble takket for hans støtte når athenerne var i krig. Den kunne også feire en bestemt mellomkomst ved festivalens begynnelse. Denne hendelsen, i henhold til antikkens forfattere, kunne være den hjelp som ble gitt til Thesevs i hans krig mot amasonene, eller den støtte som ble gitt kong Erechteus i løpet av hans kamp mot Eumolpos. I løpet av denne hendelsen ble det også ofret til Artemis Agrotera («Artemis jegerinnen»).
Viksdalsvatnet
Viksdalsvatnet er en innsjø som ligger i Sunnfjord kommune i Vestland. To elver møtes i innsjøen/vannet, den ene med opprinnelse i Jostedalsbreen nasjonalpark og den andre starter på Gaularfjellet. Disse to elvene regnes som begynnelsen på Gaularvassdraget.
Viksdalsvatnet er et godt fiskevann, og er et av flere som blir brukt under konkurransen Sunnfjord aurefiskefest. Det er ett fiskeslag i vannet: ørret (aure).
I nedre enden av vannet blir det delt fra Hestadfjorden av en smal landtunge og et lite sund. På denne landtungen ligger Hestad kapell.
Karl Alexander av Württemberg
Karl Alexander, hertug av Württemberg (født 24. mai 1684 i Stuttgart, død 12. mars 1737) var hertug av Württemberg fra 1698 til sin død.
Finland under Vinter-OL 1948
Finland under Vinter-OL 1948. Tjuefire sportsutøvere fra Finland deltok i fem sporter under Vinter-OL 1948 i St. Moritz. Finland kom på åttendeplass med medaljefordelingen en gull-, tre sølv- og to bronsemedaljer.
Fernand Baldensperger
Fernand Baldensperger (født 4. mai 1871 i Saint-Dié, død 24. februar 1958 i Paris) var en fransk litteraturhistoriker og en av grunnleggerne av den sammenlignende litteraturvitenskapen. Sammen med Paul Hazard utga han Revue de littérature comparée.
Domenico Matteucci
Domenico Matteucci (født 1. mars 1895, død 19. juli 1976) var en italiensk sportsskytter som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Matteucci vant en olympisk bronsemedalje i skyting under OL 1932 i Los Angeles. Han kom på andreplass i 25 m silhuettpistol bak italienske Renzo Morigi og Heinz Hax fra Tyskland. Det var 18 skyttere fra åtte nasjoner som deltok i konkurransen som ble avholdt 12. august 1932.
Nuten Opp
Rosendal NutenOpp er et motbakkeløp i Rosendal som arrangeres av Rosendal FjellStreif og Rosendal Turnlag. Løpet ble etablert av Jostein Hatteberg og første gang arrangert i 2006.
Løypa starter ved Rosendal Stadion og har målgang på toppen av Malmangernuten på 890 meter. Løypa er 3,7 km lang og er dermed med sine 24% i gjennomsnittlig stigning et av de bratteste motbakkeløp i Norge.
I 2009 ble løpet arrangert som minneløp for Jon Tvedt som gikk bort 11. januar 2009. Tvedt er fortsatt den som har løpt raskest opp til toppen (uten sekk).
I 2012 het løpet TV2 Rosendal NutenOpp [sic] og var satt opp som NM i motbakkeløp for året. Vinnere ble May Britt Buer og Thorbjørn Thorsen Ludvigsen. Løpet hadde 146 påmeldte.
Vinnere
* I 2008 ble det innført krav om å bære sekk, og offisielle løyperekorder gjelder da fra 2008.
Arda (elv i Italia)
Arda er en elv i regionen Emilia-Romagna i Italia og en av sideelvene til Po fra høyre. Nesten hele elven ligger innenfor provinsen Piacenza.
Den har sitt utspring i en høyde på 1 200 meter over havet i De liguriske Appenninene nordvest for Monte Lama, (nær Monte Menegosa) i kommunen Morfasso. Etter om lag 15 km, i en høyde på 341 moh er den demmet opp. Dette har skapt reservoaret Lago di Mignano, som dekker et areal på om lag 2 km² og blir både brukt som vannforsyning og til produksjon av elektrisk strøm.
Elven renner så gjennom Lugagnano Val d'Arda og Castell'Arquato før den renner ut på Posletta og gjennom Fiorenzuola d'Arda og Cortemaggiore. Før den munner ut i Po, nær Polesine Parmense, mottar Arda Ongina fra høyre, som har sitt utspring i Piacenzaåsene mellom Alseno og Castell'Arquato.
Arda følger det vanlige mønsteret til elver i Appenninene med størst vannføring om våren og høsten og minimal vannføring om sommeren.
George Turner
George Turner (født 28. mai 1935 i Insterburg, Østpreussen) er en tysk jurist og politiker.
Han tok Abitur i 1955 og studerte jus fra 1955 til 1959. I 1960 tok han doktorgraden og i 1963 den annen juridiske statseksamen i Hamburg. I 1966 habiliterte han seg. I 1968 ble han vitenskapelig råd og professor ved det tekniske universitetet i Clausthal. Fra 1970 til 1986 var han president for universitetet i Hohenheim, og fra 1979 til 1983 dessuten president for den vesttyske rektorkonferansen.
I 1986 ble han utnevnt til partiløs senator for vitenskap og forskning i Eberhard Diepgens regjering i delstaten Berlin. Etter CDUs valgnederlag i 1989 gikk han av.
Fra 1989 til 2000 var Turner professor ved universitetet i Hohenheim og samtidig gjesteprofessor ved Humboldt-universitetet. Etter at han ble emeritert har han vært virksom som rådgiver, bl.a. for mediekonserner som Verlagsgruppe Georg von Holtzbrinck.
1732 Heike
1732 Heike er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaget 9. mars 1943 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Syllabus errorum
Syllabus errorum var et dokument utgitt av den hellige stol under pave Pius IX den 8. desember 1864. Dokumentet var særdeles kontroversielt den gang, og er det fortsatt i dag, mye fordi det fordømmer konsepter som religionsfrihet og skille mellom kirke og stat.
Syllabus errorum er en liste på 80 punkter over det Pius IX mente var det vitenskapelige, rasjonalistiske og sekularistiske samfunnets kjetterske innstillinger, samtidig som han bekreftet skolastikkens tanker omkring forholdet mellom vitenskap og religion.
Hellas under Vinter-OL 1948
Hellas under Vinter-OL 1948. Én mannlig sportsutøver fra Hellas deltok i én sport, alpint, under Vinter-OL 1948 i Garmisch-Partenkirchen. Hellas, som deltok for andre gang i et vinter-OL, vant ikke noen medaljer.
Storetveit kirke
Storetveit kirke er en langkirke fra 1930 i Fana bydel i Bergen kommune i Vestland fylke. Kirken er tegnet av arkitekt Ole Landmark, som fikk Houens fonds diplom for kirken i 1932. Byggverket er i stein og har 600 plasser.
Benjamin Robins
Benjamin Robins (født 1707, død 29. juli 1751) var en engelsk vitenskapsmann og militær ingeniør.
Hans foreldre var kvekere som levde i fattige forhold, og som et resultat fikk Robins svært lite formell utdannelse. Etter å ha kommet til London etter råd fra doktor Henry Pemberton (1694–1771), som hadde oppdaget Robins og hans talenter, studerte han matematikk i London, men snart viet han seg til prosjektering og studiet av festningsverk og militære våpen. Foruten hans vitenskapelige arbeider, tok Robins aktivt del i politikken. Han skrev pamfletter til støtte for opposisjonen til Sir Robert Walpole, og var sekretær for en komité oppnevnt av House of Commons. I 1746 ble Robins tildelt den høyt ansette vitenskapelige utmerkelsen Copleymedaljen. I 1749 ble Robins utnevnt til ingeniør i East India Company i det britiske militæret. Hans verker ble utgitt i to bind i 1761. Robins døde i juli 1751, i en alder av 44 år.
Machete
Det vanligste bruksområdet for en machete er å kutte seg gjennom tykk vegetasjon, men kan også brukes som et angrepsvåpen.
Kulturelle variasjoner
Den swahilske tapanga er en variant som blir brukt i Øst-Afrika. Bladet er gjerne bredere enn på en vanlig machete.
I Hongkong er macheten et populært redskap blant Triadene. Den blir ofte referert til som «vannmelonkniven».
På Filippinene er bolo et svært likt redskap, men ikke helt det samme. Bladet på en bolo er enda større før tuppen og gjør den mye mer egnet til kutting. Boloen ble brukt som våpen mot spanjolene og senere i Den filippinsk-amerikanske krig.
I det sydlige Brasil blir macheten hyppig brukt av de innfødte. Den blir brukt til å lage veier i jungelen, og ble også brukt i kampene mot det Brasilianske Imperiet i farrapokrigen.
Bruk som et våpen
I mange tropiske land blir macheten ofte brukt når et folk eller en stamme skal gjøre opprør mot sine undertrykkere. Dette er grunnen til at våpenet har fått kallenavnet «den fattige manns sverd». Ofte var dette det eneste våpenet som slaver hadde tilgjengelig, ettersom de brukte det til å kutte opp sukker og andre jordbruksprodukter. Macheten ble brukt av Interhamwe-militsen i det store folkemordet i Rwanda. På Filippinene var deres versjon av kniven, boloen, så suksessfull at den i dag blir brukt av den filippinske hæren.
Ofte har navnet huggert blitt brukt for å omtale macheten. Fordi macheten først og fremst er et jordbruksredskap blir det feil å omtale den som en huggert.
Stål
Det er svært viktig at macheten består av et hardt stål ettersom den ofte har tøffe bruksområder og et svært tynt blad. Medium til høyt karbonstål som 1050 til 1095 er godt egnet. De beste machetene bruker 1095 ettersom det er svært lett å få dette skarpt. Man bør unngå rustfrie macheter da dette stålet er svært spakt og lett å brekke.
Mera (elv i Italia)
Mera (Maira i Sveits) er en elv i Sveits og Italia. Den har sitt utspring på Piz Duan ved Malojapasset i Graubünden i Sveits. Elven renner gjennom Val Bregaglia (Bergell), krysser den italienske grensen nær Soglio og snur sørover i Chiavenna, like før den mottar Liro fra høyre ved Prata Camportaccio. Kort etter gjennomløp i Mezzolasjøen munner Mera ut i Comosjøen nær Sorico.
1733 Silke
1733 Silke er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Flora. Den ble oppdaget 19. februar 1938 av Alfred Bohrmann ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Loituma
Loituma er en finsk kvartett som kombinerer finsk sangtradisjon og musikk på kantele. Loituma ble i 1997 kåret til årets band på folkemusikkfestivalen i Kaustby i Finland.
Historikk
Loituma ble dannet i 1989 som septett under navnet Jäykkä Leipä («tørt brød») ved musikkhøgskolen Sibelius-akademin. I den opprinnelige besetningen inngikk blant andre Sanna Kurki-Suonio og Tellu Turkka, som senere ble medlem i Hedningarna. Anita Lehtola var tidigare også medlem i Hedningarna. Navnet Loituma kommer fra Loitumasjøen i østre Finland.
Gruppen har alltid gått sin egen vei og latt seg påvirke av mange ulike musikkstiler. En av hjørnesteinene i finsk sangtradisjon er sangen. Loituma ønsker å gjenspeile den finske musikalske arven. Gruppens største suksess er sannsynligvis «Evas polka». Et utdrag av denne ble brukt som lydspor på en flash-animasjon som ble et internettfenomen våren 2006, vanligvis under navnet Loituma Girl eller Leekspin. Animasjonen har også blitt solgt til mobiltelefoner under det norske navnet «Piken med purren».
Vagharsjapat
Vagharsjapat (armensk: Վաղարշապատը [Vaġaršapat] – det offisielle navnet, eller Edzjmiatsin Էջմիածին [Ēǰmiaçin] – det religiøse og mest benyttete navnet) er Armenias fjerde største by og ligger ca. 20 km vest for Jerevan og 10 km nord for den tyrkiske grensen i provinsen Armavir. Den er sete for alle armeneres øverste patriark og katolikos, som er det åndelige overhode for Den armenske apostoliske kirke. Byen har tre svært berømte kirker: Edzjmiatsin-katedralen, St. Gayane og St. Hripsime, og to mindre berømte kirker: Shoghakat og Guds Moders kirke.
Byen var hovedstad for kongeriket Armenia fra om lag 120 til 330 e.Kr. Setet for armenernes katolikos har den vært fra 301 til 485 og igjen fra 1441.
Selje kloster
Legendene om seljemennene og sankt Sunniva
Etableringen av bispesete på Selja og senere byggingen av et benediktinerkloster blir sett i sammenheng med legendene om seljemennene og sankt Sunniva. De fins gjengitt i tre versjoner fra middelalderen. Den mest omfattende legenden er i ”Acta Sanctorum in Selio”. Den er skrevet på latin om lag år 1170. Den forteller at Sunniva var en kongsdatter fra Irland. En hedensk, brutal beiler ville true henne til ekteskap, men i stedet for å underkaste seg denne mannen ga hun seg frivillig hen til den ukjente skjebne ved å forlate Irland med sine folk i tre skip uten seil, ror eller årer. Etter en lang sjøreise kom reisefølge til en del av Norge som kalles Fjordane fylke. Da sjøen hadde lagt seg, landet den Sunniva og størsteparten av hennes følge på en øy som heter Selja; der ble de boende. Av frykt for hedningene slo de seg til i grotter og jordhuler. Resten av følget landet på en øy som heter Kinn; der bodde de på samme måte og skaffet seg mat til livets opphold ved å fiske.
Folk på fastlandet i Selje så med mistro på de nyankomne og anklaget dem for å stjele sauene deres som beitet på øya. Håkon jarl (jarl 970 – 995) dro til øya i lag med sine folk for å drepe dem i den tro at det var hærmenn. Da de var kommet fram hadde fjellet styrtet ned, og knuste dem. Da noen handelsmenn senere seilte forbi så de en strålende søyle av klart lys – det nådde helt opp til himmelen. Det uvanlige synet gjorde dem både forundret og nysgjerrige. Da de nærmet seg søylen, fant de et menneskehode som utstrålte lys og hadde en herlig duft.
Ifølge Olav Tryggvasons saga dro kong Olav Tryggvason til Selja i lag med sin biskop og et stort følge. Der fant han levningene etter Seljemennene. Et legeme som de antok var etter Sunniva, ble funnet helt og uskadd. Kongen lot bygge en kirke på stedet, og knoklene ble skrinlagt. Det er ingen spor etter en slik kirke. Det tyder på at fortellingen er oppdiktet. Legenden som inkluderer Sunniva er trolig laget omkring 1100-1140 ut fra ønsket om å ha en spesifikk person som helgen.
Klosteret blir bygd
Noen sikker datering for når klosteret ble bygd er ikke mulig å legge frem. Det fins i det hele tatt svært lite skriftlig materiale knyttet til klosteret. I gammel tid var et kloster ofte bygd av makthaverne. Det er derfor ting som tyder på at det var Olav Kyrre (konge 1067 – 1093) eller hans sønn Magnus Berrføtt. (1093 – 1103) som startet byggingen av klosteret. Det kan også ha vært Magnus-sønnene Sigurd Jorsalfare og Øystein. All den tid at bispesetet alt kom om lag 1068, er det naturlig å tenke seg at også biskopen var en av pådriverne til at klosteret ble bygd på Selja. De fleste antagelser går derfor ut på at klosteret ble påbegynt rundt år 1100. Dermed er Selje kloster et av de første klostrene her til lands om ikke det aller første. Mye tyder på at det var folk fra de britiske øyer som bygde klosteret og at det også var benediktinermunker (svartmunker) fra England som inntok klosteret. Det faktum at klosteret og kirken i tilknytning til klosteret ble viet til den relativt ukjente engelske helgenen Albanus støtter dette synspunkt.
På slutten av 1200-tallet ble det satt i gang en storstilt utviding av anlegget. Albanus-kirken ble forlenget. Framfor Sunniva-kirken ble det bygd en terrasse i stein som en saga beskriver slik: "Dette er det største mannverk av dette slaget som er bygd"
All gneis som er brukt som bygningsstein er påvist i nærområdet. Olivin derimot, som bl.a. er brukt i tårnet, er ifølge geokjemiske undersøkelser hentet fra Deknepollen, noen timers seilas sør for Selja. Etter at klosteret ble nedlagt, ble det plyndret for alt av verdigjenstander, også stein. Den danske astronomen Tycho Brahe (1546 -1601) fikk Nordfjord i len av danskekongen Frederik 2. Foruten å ta inn skatt fra lenet, hentet han også ut stein fra klosteret. Steinene brukte han til å bygge observatoriet Stjerneborg og slottet Uranienborg på øya Hven i Øresund. I 1643 ble det sendt et skip fra Bergen til København med 518 "tilhugne klæberstene" fra Selje og Lyse kloster.
Klosteret i bruk
1200-tallet var også storhetstiden til klosteret. Ut ifra størrelsen antas det at det var 10–15 munker. I tillegg hadde like mange lekbrødre sitt arbeid der. De antas at det var håndverkere, stell av syke og dyrking av jorda. Foruten bønner og gudstjenester, var klosteret også et lærested som utdannet prester for tjeneste i kirken. Munkene på den tiden var dessuten sysselsatt med avskrift av bøker og oversettelser.
I 1305 brant store deler av klosteret ned. Vestfløyen som var bygd av tre, ble etter brannen bygd opp igjen i stein. Klosteret var ferdigbygd i første halvdel av 1300-tallet.
Svartedauden i 1349 innebar en knekk for klosteret. Inntektene fra klostergodset (landskyld) gikk kraftig ned etter Svartedauen. Nedgangstider førte til at klosteret ble nedlagt allerede før reformasjonen i 1537.
Jacob Lindenskov
Jacob Lindenskov (født 10. juni 1933 i Tórshavn, død 18. august 2018 samme sted) var en færøysk næringslivsleder og sosialdemokratisk politiker (Jv.). Han var medlem av det danske Folketinget for Færøyene i flere perioder.
Selje kloster
Klosteret i bruk
I 1424 ble en munk på Selja halshogd og en annen brent, uten at vi kjenner til hva de ble dømt for.
Det siste vi hører om klosteret før reformasjonen, er at det i 1522 mottok to sekker fint mel fra Bergen. Arkeologisk funn i ruinene i Selja kloster": It is Christ the King: the victorious Christ. It is a special Christ-making from Lucca in Italy, where there was and is a subjugating and taking crucifix (" Volto Santo "), which has gone back to 1100s. There are three other pilgrimage marks. The University Museum in Bergen has two such pilgrimage marks in the collection, one of which is found in the Benedictine monastery at Selja . (Norway)
Jacob Lindenskov
Familie og yrke
Han var sønn av skipsmaskinist Edvard Lindenskov (í Rættará) og hustru Birita Joensen. Faren var sosialdemokratisk medlem av kommunestyret i Tórshavn i fire år. Lindenskov-slekten har også vært sterkt engasjert i avholdslosjen i Tórshavn.
Selje kloster
Etter reformasjonen
Selje kloster var en stor jordeier. Til sammen 175 gårder lå inn under klosteret, derav 2/3 av alle gårdene i Selje og Vågsøy. I 1545 ble alt klostergodset overdratt til St. Jørgens Hospital i Bergen. Hospitalet arbeidde for spedalske. Etter hvert som bøndene fikk innløst gårdene sine, brukte St. Jørgen en del av denne formuen til å bygge et sanatorium for tuberkuløse på Harastølen i Luster (tatt i bruk i 1902). Selje kloster er en av Opplysningsvesenets fonds kulturhistoriske eiendommer.
Jacob Lindenskov
Familie og yrke
Jacob Lindenskov giftet seg i 1961 med Jóna Jacobsen. Deres datter Elin Lindenskov var sosialdemokratisk medlem av kommunestyret i Tórshavn i 24 år, mens deres yngre datter, Birita, bor i Valby i Danmark og arbeider som pedagog. Hun er mor til sangeren Maria Mercedes Lindenskov (med artistnavnet Marbles Lost). Jacob og Jónas sønn Eirikur Lindenskov er ansvarlig redaktør i den sosialdemokratiske dagsavisen Sosialurin på Færøyene.
Selje kloster
Etter reformasjonen
Filosofen Arild Haaland ga i 1993 en kirkeklokke (støpt hos Olsen-Nauen klokkestøperi i Tønsberg) til klosteret. Klokken henger i dag i kirketårnet.
Biskopene av Selja
Det var Olav Kyrre som opprettet de første faste bispesetene her til lands, der biskopene ble knyttet til et fast bosted: Oslo, Nidaros og Selja. Det er antatt at det var i 1068. Knut Helle mente at biskopene aldri har bodd på Selja. Argumentet for at biskopen bodde på Selja fram til 1170,er at fram til 1152 ble de i kildene kalt biskop av Selje.
Jacob Lindenskov
Familie og yrke
Etter skolegangen i Tórshavn gikk han på handelsskole i København. I 1950 begynte han å arbeide med livsforsikring i Færøyenes monopoliserende forsikringssammenslutning, Tryggingarsambandið Føroyar. I 1967 ble livsforsikringsvirksomheten skilt ut i en egen enhet, Føroya Lívstrygging (Lív), hvor Lindenskov i 1984 ble avdelingsdirektør.
Politisk og organisatorisk arbeid
Fra 1968 til 1979 var han minister i Kristian Djurhuus og Atli Dams regjeringer, stort sett med ansvar for helse-, sosial- og industrispørsmål. Blant annet fikk Lindenskov innført en felles sykelønnsordning. Han søkte ikke renominasjon til Lagtinget i 1994.
Lindenskov var valgt til det danske Folketinget fra Færøyene fra 1979 til 1984, og møtte for Færøyenes statsminister Atli Dam fra 1987 til 1988, så fra 1990 til 1993. Han sluttet seg til Socialdemokratiets folketingsgruppe og ivret blant annet for loven om erstatning til ofre fra okkupasjonstiden.
Lindenskov påtok seg styreverv for en rekke sosiale og veldedige formål, blant andre rusbehandlings-, rehabiliterings- og omsorgsinstitusjoner.
Selje kloster
Biskopene av Selja
Bjarnvard den saksiske ble vigslet i Roma. Det var i 1047. Etter vigslingen kom han i en lojalitetskonflikt mellom erkebiskopen i Hamburg Bremen og kongen. Han dro derfor til Island. Der ble han den sjette misjonsbiskopen på Island og Hungrvaka forteller: ''”Han vigslet mangt det går gjetord om: kirker og klokker, broer og brønner, vad og vann, bjeller og andre nyttige ting. Og dette økte hans heder og den aktelse folk følte for ham''.” Bjarnvard ble på Island i 20 år, så lenge Harald Hardråde styrte. Siden dro han tilbake til Norge og ble biskop på Selja. ”Sidan for han til Bjørgvin og der døde han, og alle er enige om at han hadde vært en bemerkelsesverdig mann”
Magne nevnes i 1115. Morkinskinna forteller at han i 1128 irettesatte han kong Sigurd Jorsalfare. Kongen ville skille seg fra dronningen og gifte seg med en kvinne som het Cecilie. Kongen ble rasende, dro fra Bjørgvin i all hast og giftet seg i Stavanger. Denne fortellingen er svært tvilsom. Finnur Jónsson påpekte at teksten er et senere innskudd, og ikke finnes i en eldre variant av Morkenskinna.
Svein er nevnt i en islandsk bispeliste, men utelatt i en norsk. Det eneste vi vet om ham. Det er usikkert om opplysningen er rett.
Ottar Islending var biskop i Selja i 1130. Ifølge et svensk brev deltok han på et bispemøte i Lund i 1135. Norge hørte inn under Lund erkebispesete fra 1104.
Sigurd deltok ved en synode i Lund i 1139. Sigurd fikk oppleve at Norge fikk egen erkebispestol i 1152. Han må ha vært tilstede i Nidaros ved den anledning.
Etter at Sigurd var død, ble ikke kongebrødrene Inge Krokrygg og Øystein Haraldsson enige om hvem som skulle bli biskop i Selja. Øystein valgte sin kapellan Pål til biskop. Inge jagde Pål bort og valgte i stedet Nikolas Petersson fra Sogn i stedet. Det er det eneste vi vet om ham.
Pål må da ha blitt gjeninnsatt i 1170, Han flytter skrinet med Sunnivas levninger fra Selja til Bergen og den nyoppførte domkirken der. Det er alminnelig oppfatning at biskopene opphørte å ha tilholdssted på Selja etter flyttingen av Sunniva-skrinet i 1170.
Siden 1930 har Den katolske kirke hatt Selja som titulærbispedømme med en egen titulærbiskop. Den nåværende titulærbiskopen til Selja er biskop Pero Sudar i Sarajevo (siden 1993) Hans forgjenger var biskop Eurico dos Santos Veloso fra Brasil.
Klosterets abbeder
Til tross for at klosterets virksomhet strakk seg over 400 år, kjenner vi kun navnet på sju abbeder. Så lenge biskopene hadde tilhold på Selja, er det nærliggende å tro at de hadde det øverste åndelige ansvar for klosteret. Det blir også antatt at de første abbedene var engelske, men at nordmenn tok over etter hvert.
Sigurd Detmarsson er den første abbeden vi kjenner navnet på. I 1238 dro han til Island og ble biskop på Skálholt og var det frem til 1268. Vi kjenner ikke til hvor lenge han forut var abbed i Selje kloster.
Heming var abbed i årene 1305 – 1326, utpekt av biskop Arne. Heming ble innsatt ved en seremoni i Bergen domkirke 20. februar 1306. I 1326 ble han valgt til ny abbed i Munkeliv. Heming var ifølge biskop Audfinn en ”forsiktig, kyndig og rettskaffen mann både i åndelige og verdslige saker.”
Erling fulgte etter Heming som abbed fra 1326. Han hadde tidligere vært munk i Munkeliv.
Jon Eindridsson var abbed i 1338, trolig fra Munkeliv. Munken Erlend Josteinsson hadde det året sendt en klage til biskop Håkon i Bergen om dårlig styring av klosteret. Både Erlend, Jon og presten i Selje, Aslak, måtte møte i bispegården og forklare seg. Vi kjenner ikke til utfallet av møtet, men Jon blir året etter utnevnt til biskop på Skålholt. Han fikk virke der kun i kort tid ettersom han døde 16. mars 1341.
Orm ble vigslet til abbed for Selje kloster 11. november 1339. Ettersom munkene ikke greide å velge abbed på rette måten (ved å følge de kanoniske reglene) ble han valgt av biskop Håkon. Munkene Erlend Josteinsson og Arnbjørn var utsendinger fra Selja ved vigslingen.
Kirkene
Det kan uten videre slås fast at det fins levninger etter fire kirker på Selja selv om Odd Munk skriver (1190) i Soga om Olav Tryggvason: ''”På Selja er det fem kirker. Det er fylkeskirken og Kristkirken og Mariakirken og Mikaelskirken, Albanuskirken og Sunnivakirken”.'' Han skriver altså at det er fem kirker, men så navngir han seks. Forklaringen er sannsynligvis at Albanuskirken blir omtalt med flere navn, også Kristkirken og Mariakirken.
Mikaelskirken
Det er liten tvil om at Mikaelskirken er den eldste av kirkene på Selja. Det er en hulekirke med et alter innerst og en mur på sørveggen. Hulen ligger 40–50 m høyere (59 moh.) enn selve klosterområdet. Det fins mange eksempler på at hulekirker er viet til erkeengelen Mikael. I Norge fins det enda en (Norsjø i Telemark) og flere på kontinentet. Om Seljumennene og Sunniva er å anse som historiske personer, ville de ha vært i behov av en kirke. Da ville hulen være et naturlig valg. Mikaelsdyrkingen er et av de eldste tegn på kristen påvirkning her i landet. På veggene i kirken fins det rester etter maling. Tidligere er det også observert merker etter kroker til opphenging av lamper.
Det overhengende fjellet i og foran hulen blir kalt helleren. Hulen blir også kalt Salen som er et svært gammelt navn for "bolig". Arkeologiske utgravinger foran helleren viser at det har vært bosetting der i perioden 200 – 570 e.Kr.
Sunnivakirken
Sunnivakirken ligger i ruiner oppe på helgenstedet utenfor helleren.
Sunnivakirken i mur, kom sannsynligvis på slutten av 1000-tallet. Under restaureringsarbeider på 1930-tallet, ble det funnet et brannlag nord for Sunnivakirken, noe som kan tyde på at den første kirken brant ned. Den 14 meter lang og 6,5 meter bred. Den hadde ikke tårn.
Albanuskirken
Albanuskirken er i dag en ruinkirke, og dannet i sin tid nordfløyen i klosteret.
Det er ulike oppfatninger av om det var bispekirken eller klosterkirken. Noen har også foreslått at det kunne være en kombinasjon av de to funksjonene. Domkirker er alltid en viet til den hellige treenighet, mange også til Kristus. Når Odd Snoresson nevner at det var en Kristkirke på Selje, trenger det ikke være noen entydig referanse til en domkirke. Det framgår heller ikke av teksten til Odd Snorresson at Albanuskirken var en Kristkirke. Marit Nybø konkluderte med at Albanuskirken i hovedsak var bygd som en kirke for biskopen.
Marit Nybø konkluderte i sin doktoravhandling blant annet følgende om den opprinnelig kirken:
Kirken ble ombygd omkring 1270. Kirken fikk tårnet som står der i dag. Tårnet er 14 m høyt. Nederst i taket i tårntrappa er det murt inn en stein med runer med innskriften: "Her er Tores hvilested".
Det er gjort funn som viser at både kirken og tårnet i sin tid var hvitkalket.
Sognekirken og fylkeskirken
Sognekirken var en trekirke fra 1100-tallet. Den lå på Bø på østsiden av øya. Tuftene er fortsatt synlige. Sognepresten bodde i middelalderen på Bø. Kirken ble revet i 1654 og oppført som sognekirke på fastlandet. Noen mener at den også var en fylkeskirke.
Selja som turist- og pilegrimsmål
I middelalderen hadde Norge tre store pilegrimsmål. Det var Sunniva på Selja, St. Olav i Nidaros og krusifikset i Røldal stavkirke. Blant disse var Selja det første. Selja var et knutepunkt langs kysten. Det lå halvveis mellom Bergen og Nidaros. og var et naturlig stoppested for reisende. Vikinger som skulle til Island, seilte først til Stad, derfra la de kursen rett vest og etter sju dagers seilas var de fremme. Selja hadde alt som trengtes for å være det perfekte pilegrimsmål: en martyr, opphøyd til helgen, en hellig hule og en kirke med skrinlagte relikvier. Dessuten en såkalt helbredende kilde, som er nevnt i en av bøkene i Flateyaboken.
Det er funnet fem pilegrimsmerker i klosteret, fra sør-Tyskland, Nederland og Italia. Merkene ble funnet samlet, i en grav på klosterets kirkegård. Merkene forteller oss at avdøde på sine pilegrimsferder hadde besøkt flere av Europas store pilegrimsmål. Seljumannamesse 8. juli er tatt med på primstaver alt tidlig på tusentallet. Messedagen er nevnt i alle landskapslovene fra midten av tusentallet. Seljumannamesse er tatt med i den kristenrett som det hevdes kong Olav Haraldsson fikk vedtatt på Moster i 1024, men som nok er en god del yngre.
Terrassene foran Sunnivakirken tror man ble bygd for å gi plass til alle pilegrimene på de store høytidsdagene. I vår tid er det flere som går pilegrim fra Bø ut til klosteret, mens andre går lengre med Selje kloster som mål.
Konger som turister på Selja
Olav Tryggvason har en sentral plass i Seljas historie. Han steg i land på øya i 996, fant levningene etter Seljumennene (sagaen sier ikke entydig at Olav fant levningene etter Sunniva) skrinla dem og ga påbud om bygging av en kirke. Denne kirken var nok ikke Mikaelskirken, men utvilsomt Sunnivakirken, all den tid Flateyebok spesielt nevner at Olav anla kirken "utenfor helleren". Det er Olav Tryggvason vi har å takke for at Selja ble et helgensted etter 996 og det viktigste religiøse senteret på Vestlandet. Året etter, i 997, samlet Olav bøndene fra fire fylker, Sogn, Fjordane, Sunnmøre og Romsdal til ting på Dragseidet på Stadlandet. Her ga han dem valget "enten skulle de ta imot kristendommen og la seg døpe eller så skulle de holde slag med han. Men da bøndene så at det ikke var råd for dem å sloss med kongen, ble det avgjort at alt folket skulle la seg kristne." Historien er trolig uten en historisk kjerne.
Olav den hellige I 1015 vender Olav hjem til Norge for å gjøre krav på kronen. Ingen norsk konge fra middelalderen har fått en slik posisjon som ham. Han lander på Selja. Sagaen forteller: ”''De kom fra havet inn til Stad og landet på en liten øy som heter Sæla. Da sa kongen at de hadde kommet til lands på en lykkedag. Han sa de var kommet ”på Sælo” (av sæla for lykke) Så gled kongen i leire med den ene foten og støttet seg med det andre benet på kne. Han sa: ”Nå falt jeg”. Rane (kongens fosterfar) svarte: ”Du falt ikke herre. Men du fikk fast fot i Norge”. Kongen lo og sa: ”Slik kan det gå om Gud vil''”. Historien er trolig uten en historisk kjerne.
Sverre er den neste av Norges konger som besøkte Selja. Det skjedde i 1176. Året før han ble konge. Han hadde kommet over fra Færøyene og nå var han på vei nordover langs kysten på vei til Nidaros: ”''Han stanset en tid på Selja for der hadde han kjenninger. En prest der fortalte ham nøyaktig det han ville vite; av dette skjønte Sverre hvilken stor motstander erkebiskopen hadde vært av hans brødre. Han mente han hadde lite håp om hjelp fra den kanten hvor brødrene hans var blitt brakt til fall. Og så dro han sørover igjen og ut av landet.”''
Olav V steg i land på Selja 11. august 1968 for å overvære feiringen av 900-årsjubileet for opprettelsen av Selja bispedømme i 1068. Med på feiringen var Bjørgvinbispen og kirkeministeren samt 10 000 av bygdefolket. Kronprins Harald og forloveden Sonja Haraldsen var også med på feiringen.
Storvatnet (Salsbruket i Nærøy)
Storvatnet (sørsamisk: Stoerre-jaevrie) er en innsjø i Nærøysund kommune i Trøndelag. Den er regulert som magasin for Liafoss kraftverk.
Nordisk råd
Nordisk råd ble dannet i 1952, og består av medlemmer fra parlamentene i de nordiske land. Norge, Sverige, Danmark, Island og Finland har hver som helhet 20 medlemmer, men de lokale parlamentene i de danske selvstyrte områdene Færøyene og Grønland og det finske selvstyrte området Åland velger hver to representanter innenfor disse tall. Island har syv medlemmer. Nordisk råd møtes en gang hvert år i plenum om høsten. Sekretariatet har sitt sete i København. Foruten plenumsmøtet har parlamentarikerne temamøter.
I 1971 ble Nordisk ministerråd dannet. Dette er regjeringenes samarbeidsorgan for de nordiske landene.