cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vancouver Island (kronkoloni)
Etableringen av kolonien
Denne utviklingen fikk det britiske kolonidepartementet til å gjøre territoriet til kronkoloni den 13. januar 1849. Kolonien ble leid ut til HBC for en tiårsperiode, og Douglas fikk i oppdrag å oppfordre til britisk bosetning. Richard Blanshard ble utnevnt som koloniens guvernør. Blanshard oppdaget at HBC i praksis hadde kontroll over alle anliggender til den nye kolonien og at Douglas innehadde den praktiske myndigheten i territoriet. Det var verken offentlige ansatte, politi, eller milits, og omtrent alle britiske kolonister var ansatte av HBC. Blanshard forlot sin post året etter og returnerte til England. I 1851 var hans oppsigelse ferdigstilt og kolonidepartementet utnevnte Douglas som guvernør.
Douglas' guvernørperiode
Douglas situasjon som både lokal toppsjef i Hudson's Bay Company (HBC) så vel som koloniens sivile guvernør, som selskapet hadde leid alle rettigheter fra, var bare så vidt holdbart helt fra starten. Til å begynne med utførte Douglas denne delikate balansen godt ved å etablere en lokal milits og ved å oppfordre til bosetning. På midten av 1850-tallet fantes det i kolonien innbyggere som ikke var urinnvånere, og et sagbruk og en kullgruve var etablert ved Fort Nanaimo og Fort Rupert (nær dagens Port Hardy). Douglas var behjelpelig slik at den britiske regjeringen kunne etablere en marinebase, der dagens Esquimalt ligger, for å holde oversikt over ekspansjonismen til Russland og USA.
Etter at bosetningen tok fart økte også ergrelsen mot HBCs monopol, både økonomisk og offentlig, knyttet til kolonien. En rekke begjæringer ble sent til kolonidepartementet, og det resulterte i etableringen av Legislative Assembly of Vancouver Island i 1855. Til å begynne med var det lite endringer på grunn av at kun et dusin menn kvalifiserte for stemmerett ved inneha 20 eller flere acre (mer enn 80,938 dekar). Majoriteten av representantene var dessuten ansatte av HBC. Dette endret seg dog ettersom tiden gikk ble stemmeretten utvidet og forsamlingen startet å stille krav om mer kontroll over koloniale saker og kritikken av Douglas' naturlige interessekonflikt.
I 1857 startet amerikanske og britiske kolonister å reagere på rykter om gull i Thompson River-området. Nesten i løpet av natten flyttet mellom ti og tyve tusen menn inn til de indre delene av New Caledonia (fastlands British Columbia), og Victoria ble omformet til en teltby av prospektere, handelsfolk, «land-agenter» og spekulanter. Douglas, som ikke hadde noen legal autoritet over New Caledonia, plasserte en kanonbåt ved utløpet av Fraser River for å utøve britisk autoritet ved å lisensiere båter fra å forflytte seg oppover elven. For å utøve sin legale autoritet, samt undergrave eventuelle HBC-krav til resursverdiene på fastlandet, ble distriktet konvertert til den kronkoloni den 2. august 1858 som fikk navnet Kolonien British Columbia. Douglas ble tilbudt å være guvernør for den nye kolonien på den betingelsen av at han kuttet sine relasjoner til HBC. Douglas aksepterte disse betingelsene, samt en adling, og styrte begge koloniene fra Victoria de neste 6 årene.
Resten av Douglas' periode som guvernør av Vancouver Island var bemerket med økt økonomiskvekst og bosetning, samt større agitation for å så sammen de to koloniene og for å introdusere en ansvarlig regjering. Perioden hadde også noen grenseuoverenskomster med USA hvor uoverenstemmelsen om grensen i forhold til San Juan Island i 1859 var den mest markante. Dette resulterte i en tiltider anspent, 12-årlig militær standoff da de to landene befestet San Juan Island med tropper. Det var et andre gullrush, Cariboogullrushet, og nok en gang erfarte Victoria en økonmisk opptur som utgangspunkt for prospektere.
Den økte konflikten mellom Douglas og de som ønsket reformer, slik som Amor De Cosmos, sammen med at det økte along ønsket om at kolonister i British Columbia til å ha en lokaltbeboende guvernør i deres hovedstad New Westminster resulterte at kolonidepartementet skånsomt styrte Douglas mot hans pensjonering i 1864.
Kolonisammenslåingen av Vancouver Island og British Columbia
Douglas ble etterfulgt som guvernør av Arthur Edward Kennedy, en erfaren koloniadministrator som tidligere hadde tjenestegjort som guvernør av Sierra Leone og Western Australia. Mens det var populær anerkjennelse for utnevnelsen av en guvernør som var fri fra tilknytninger til HBC, ble Kennedy først møtt med mistanke og opposisjon fra koloniforsamlingen, som fryktet for tap av Vancouver Islands status i forhold til den voksende kolonien på fastlandet. Det motsatte seg kolonidepartementets anmodning for en permanent bevilgning til civil list som motytelse for kontroll over det omfattende landområdene tilhørende Kronen, og midlertidig holdt tilbake lønn og innkvartering til Kennedy inntil de hadde fått det slik de ønsket. Kennedy fikk videre opposisjon fra noen i koloniforsamlingen på grunn av en plan om sammenslåing med British Columbia. Det var bare når motstanderne ble overtalt om at en slik sammenslåing ville fordel for koloniens dårlige økonomi at sammenslåingen ble godkjent av forsamlingen.
Gyps
Gyps er en slekt med store åtselgribber i haukefamilien (Accipitridae). Slekten er den eneste som ikke er monotypisk av de seks slektene i underfamilien Gypinae. Gyps teller åtte arter som utelukkende er utbredt i den gamle verden. Størst er himalayagribben (G. himalayensis), som kan veie opp til 12 kg og ha et vingespenn på 260–290 cm. Som de fleste gribber livnærer artene seg i hovedsak av åtsler, som fuglene finner med sitt usedvanlig godt utviklede syn mens de svever på sine brede vinger høyt over bakken. Fuglene er eksperter på å utnytte termiske oppluftstrømmer.
Inndeling
Inndelingen av haukefamilien følger i hovedsak Taxonomy in Flux og er i henhold til Boyd (2017). HBW Alive bruker tribuset Gypini som synonym for underfamilien Gypinae. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Eventuelle navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle.
Baluster
Et baluster, også kalt spindel eller trappestokk er et formet skaft, kvadratisk, men oftest rundt, som er dreid ut av en rektangulær eller kvadratisk planke er en av de mange former som er dreiet i tre eller av metall. Noen finnes av stein eller av andre materialer. . En rad av balustere med et rekkverk montert på et felles fundament utgjør en balustrade. Enkeltstående balustre av messing eller sølv ble også brukt som lysestake, et stående møbel og lignende
Etymologi
I henhold til Oxford English Dictionary, er «baluster» utledet fra fransk «balustre», og italiensk «balustro», etter «balustra», «granatepleblomst»i en form som minner om en halvåpen blomst (illustrasjon nederst til venstre).
Historie
Denne formen for arkitektur var kjent i renessansetiden. De er funnet på balkonger i palasser i Venezia og Verona fra tidlig 1400-tallet hvor disse balustrader er blitt etterfulgt av gotiske forgjengere hvor de dannet balustrader eller «colonnettes», eller som et alternativ til en mindre arkade
Rudolf Wittkower hevdet at balustre først ble brukt av romere, og kan krediteres Giuliano da Sangallo som gjorde omfattende bruk av balustre i terrasser og trapper i Medicivillaen i Poggio a Caiano (ca. 1480), og han brukte balustrader i sin rekonstruksjon av antikke byggverk. Sangallo brukte motivet Bramante (i hans Tempietto, 1502) og Michelangelo brukte balustrader på 1500-tallet.
Centrodera
Centrodera er en slekt av biller som hører til underfamilien blomsterbukker i den artsrike familien trebukker.
Baluster
To typer
Wittkower skjelnet mellom to typer, en med symmetrisk profil, med omvendte «smultringer» over hverandre, atskilt med en «putelignende» torus eller en konkav ring, og den andre, en enklere, som ble brukt av Michelangelo i Campidogliotrappene (ca. 1546), som Wittkower bemerket var forgjengere til de tidlige vaseformede balustre i rotundeen til Santa Maria delle Grazie (ca. 1482), og i rekkverket til katedralen i Aquileia (ca 1495) og Parma i cortilen i San Damaso, Vatikanet og i Antonio da Sangallo. En omfattende balustrade i Santa Casa i Loreto ble brukt i 1535 i hans modell av Peterskirken. " På grunn av lavt tyngdepunkt ble denne «vase-baluster» med et moderne ord kalt «mistet baluster».
Centrodera
Utseende
Middelsstore (20-25 millimeter), blanke, brungule til brune trebukker. Kroppsformen er avlang, bredest ved dekkvingenes rot. Antennene er tynne og omtrent så lange som kroppen. Pronotum er mer eller mindre klokkeformet med en tann på hver side litt foran midten, smalere enn dekkvingene som gjerne er avsmalnende bakover. Beina er nokså lange og tynne.
Baluster
Profiler og endringer i fasong
Balustre synes å følge et tidligere design, lavet av trematerialer og i keramikk med de antikke redskapene, snekkerens dreiebenk og pottemakerens dreieskive Et balusters profil er ofte betraktet som en spesiell stil innen arkitektur og møbler
Noen spesielle Mannerist balustres form kan sees som en vase satt over en annen. Den høye skulder og kraftige, rytmiske form i barokkvasen er forskjellig fra det rene baluster i nyklassistisk stil som ligner andre forgjengere, som de greske amforaer. Det distinktive snodde designet i tyske og engelske balustre i eik og valnøtt. Snodde ben på en høyrygget stol er godt synlig i et maleri, malt av den hollandske maler Eglon van der Neer som malte et ektepar i et fasjonabelt hollandsk interiør. (1678). Møbler fra 1600-tallet, lik en Solomonisk søyle som var prominent hos Bernini, ble umoderne etter 1710-tallet. Når det ble tatt fra dreiebenk og splittet i to på langs kunne et baluster bli festet til en vegg, eller som mer vanlig, benyttet i Italia, Spana og Nord-Europa på kabinetter på 1500-tallet til 1600-tallet. Moderne baluster design ble også anvendt f. eks. i design influert av Arts and Crafts bevegelsen i 1905 i rekkehus i Etchingham Park Road Finchley London England.(bilde) Utenfor Europe kan en se en balustersøyle som et nytt motiv i mogulsk arkitektur, i to av de tre byggverk som Shah Jahan oppførte: De røde fortene i Agra og Delhi. Balustersøyler med naturalistiske gesimser og kapitél fantes ikke i den tidlige Indo-Islamske arkitekter, i henhold til Ebba Koch, men den ble raskt den mest brukte form for støttesøyler i tiden mellom det syttende og attende århundre.
Centrodera
Levevis
De aller fleste blomsterbukkene har larver som lever i død ved, men det finnes også enkelte som lever i urter, i nedfalne kongler etc. Ingen angriper levende planter. Disse artene går i ved av bartrær. De voksne billene, som oftest er aktive midt på sommeren, besøker gjerne blomster, særlig skjermplanter og andre planter med hvite, åpne blomster. Dette gjelder dog ikke alle artene. Blomsterbukkene er livlige insekter i motsetning til de fleste andre trebukker som virker ganske trege.
Baluster
Moderne balustre
Det moderne uttrykk balusterskaft ble brukt om midtstolpen i et vindu i den Anglo-Saksiske arkitektur. I det sydlige transept i St. Albans kirke i England. Det antas det at modellen til noen av disse skaft er tatt fra Saxiske kirker med Normanisk arkitektur. Fot og kapitél er lagt til sammen med det rene, sylindriske normanniske skaft.
Gelender (rekkverk)
Ordet «gelender» (også rekkverk ) viser til balustre i en trapp. Etter mange ordbøker utgjør rekkverket sammen med trappen en trappeoppgang.
Zielona Góra-Babimost lufthavn
Zielona Góra-Babimost lufthavn (polsk: Port Lotniczy Zielona Góra-Babimost) (IATA: IEG, IACO: EPZG) er en flyplass i Polen som betjener Zielona Góra og den omkringliggende regionen.
Michael Parkhurst
Michael Parkhurst (født 24. januar 1984) er en amerikansk tidligere fotballspiller, som sist spilte for Atlanta United før han la opp som profesjonell spiller i 2019. Han representerte USA under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor han ble utslått i gruppespillet med det amerikanske landslaget.
Abra del Acay
Abra del Acay (også Abra El Acay) er et veipass i det nordlige Argentina, det er verdens høyeste kjørbare veipass. På spansk er stedet også kjent som nido del viento blanco, ’den hvite vindens reir’, dvs. ’reiret til snøstormene fra fjellene’.
Geografi
Abra del Acay ligger rundt 70 km nordvest for byen Salta. Veipasset er del av Ruta Nacional 40 og ligger omtrent 45 km nord for La Poma i Departamento La Poma og rundt 30 km sydøst for San Antonio de los Cobres i Departamento Los Andes.
Passets offisielle høyde angis till moh., men den variere ifølge forskjellige GPS målinger mellom  og  moh.
Forvaltningsmessig inngår Abra del Acay i Departamento La Poma som på sin side ligger i Provincia de Salta.
Historikk
Veiavsnittet er ikke asfaltert og er først og fremst egnet for terrengkjøretøy. Veiens stigning er opp til 4,5%.
Gösta Bernhard
Karl Gösta Bernhard Byhmar (født 26. september 1910 i Västervik i Sverige, død 4. januar 1986 i Stockholm i Sverige) var en svensk skuespiller, komiker, regissør, manusforfatter og teatersjef.
Gus Dahlström
Gustav Adolf «Gus» Dahlström (født 6. november 1906 i Järvsö i Sverige, død 25. desember 1989 i Haninge i Sverige) var en svensk skuespiller, komiker, komponist og manusforfatter.
Sacha Kljestan
Sacha Kljestan (født 9. september 1985) er en amerikansk fotballspiller.
Han representerte USA under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor han ble utslått i gruppespillet med det amerikanske landslaget.
Dødelig våpen 3
Dødelig Våpen 3 er den nest siste av de fire filmene om Martin Riggs og Roger Murtaugh. Filmen ble produsert i 1992 og har Mel Gibson, Danny Glover, Joe Pesci og Rene Russo i hovedrollene.
Albert Charles Muller
Albert Charles Muller (født 19. september 1953 på Long Island i New York i USA) er en akademiker som spesialiserer seg på koreansk buddhisme og østasiatisk Yogachara. Han har publisert tallrike bøker og artikler om disse emner. Han er bosatt i Japan, og underviser for øyeblikket ved Universitetet i Tokyo. Han er grunnleggeren av flere online studier av buddhismen, deriblant Digital Dictionary of Buddhism, CJKV-English Dictionary, og H-Buddhism Scholars Information Network.
Dødelig våpen 3
Sammendrag
En uke før han skal pensjonere seg blir Roger Murtaugh (spilt av Danny Glover) og hans partner Martin Riggs (spilt av Mel Gibson) degradert etter at de forsøkte å uskadeliggjøre en bombe før kvalifiserte bombe-teknikere kommer dit, noe som førte til ødeleggelse av en tom kontor-bygning. Når de er på gatepatrulje blir de vitne til tyveri av en pansret bil. De hjelper til med å forhindre forbrytelsen, assistert av bilføreren Delores i det pansrede kjøretøyet. Den ene av de to ranene slipper unna, men den andre blir arrestert av politiet. Den mistenkte er en kjent medarbeider av Jack Travis (spilt av Stuart Wilson) en tidligere LAPD-betjent som antas å ha stått bak smugling av våpen i Los Angeles. Riggs og Murtaugh blir forfremmet igjen, og får i oppdrag å samarbeide med Lorna Cole (spilt av Rene Russo) for å spore opp Jack Travis.
Samtidig forsøker Travis å forhandle med gangster Tyrone om en våpen-avtale. Bil-tyven fra ranet av den pansrede bilen som klarte å stikke av blir brakt til Travis, som deretter dreper ham foran Tyrone for å ha satt politiet på sporet av dem. Travis bruker sin tidligere (men fremdeles gyldige) politi-legitimasjon for å komme seg inn og drepe en person som sitter i varetekt, før den mistenkte skal avhøres av politiet. Men Travis er ikke klar over at overvåkningskamera er installert i politi-stasjonen, og Lorna Cole kan bekrefte Travis sin identitet. Senere kommer deres gode venn Leo Getz (spilt av Joe Pesci) som forsøker å hjelpe Murtaugh med å selge huset hans. Han kjenner straks igjen Travis fra flere tidligere avtaler, og for Travis sin kjærlighet for ishockey. Riggs og Murtaugh mislykkes i å fange Travis ved en ishockey-kamp. Men Getz har også gitt dem informasjon om et lager Travis eier, og som politiet mistenker at Travis bruker for å lagre våpen han planlegger å selge.
Elna Arbo
Elna Arbo Windfeld, fødenavn Anna Christine Eleonore Arbo (født 31. januar 1884 i Kristiania, død 18. oktober 1957 i Oslo) var en norsk maler, og datter av malerne Eliza Arbo og Peter Nicolai Arbo. Hun var dessuten datterdatter av kjemiingeniør og industrileder Stephen Henry Thomas, kalt «Kong Thomas».
Dødelig våpen 3
Sammendrag
Riggs og Murtaugh kontakter Cole for å ha mer mannskap tilgjengelig før de skal gå inn på lageret. I mellomtiden stopper de for å finne noe å spise, samtidig som de venter på Cole. Når de venter på maten ved en restaurant, blir de vitne til en narkotika-handel som de forsøker å forhindre. En skuddveksling bryter løs, og Murtaugh dreper en av de involverte. Men resten av dem klarer å stikke av. Murtaugh blir sjokkert og forferdet når han oppdager at den døde mannen er Darryl, en nær venn av Murtaughs sønn Nick. Riggs reiser sammen med Cole til lageret, hvor de overmanner Travis sine vakter, og tar kontroll over hans neste våpen-forsendelse. Senere den kvelden viser Riggs og Cole at de har romantiske følelser for hverandre, og de har sex sammen. Riggs finner senere Murtaugh full i båten hans, fremdeles overveldet av skyldfølelse, og støtter ham frem mot Darryls begravelse. Under begravelsen insisterer Darryls far på at Murtaugh må finne de som var ansvarlig for å gi Darryl våpen til å utføre kriminalitet.
Elna Arbo
Elna Arbo oppholdt seg sommeren 1901 i Bretagne, hvor hun begynte å male etter naturen. I 1910 debuterte hun i Kristiania Kunstforening med kopier etter italienske mestere. Samme sted hadde hun i 1913 en portrettutstilling.
Arbo sluttet tidlig å male. I årene 1916-24 dekorerte hun fem værelser i Halling skole i Kristiania, preget av en stilisert naturalisme med naivistisk preg, og etter dette opphørte hennes virke som kunstmaler fullstendig. Imidlertid arbeidet hun de ti siste årene av sitt liv med messehakler og alterbroderier til en rekke kirker, blant annet Oslo domkirke, Hamar domkirke og Uranienborg kirke.
Hennes minnebok fra slektsgården Gulskogen ble utgitt posthumt i 1975, Minder fra Gulskoven.
I 1914 ble Elna Arbo gift med den danske maleren Knud Windfeld-Hansen.
Svømming under Sommer-OL 2004 – 400 meter fri menn
400 meter fri for menn i svømming under Sommer-OL 2004 ble arrangert i august 2004 på Athens Olympic Aquatic Centre i Athen.
Dødelig våpen 3
Sammendrag
Getz gir informasjon om en bolig-blokk som er under utvikling av en bedrift eid av Travis. Getz forsøker å bli med dem, men de skyter ut bil-dekkene hans for å hindre ham fra å følge etter dem. Riggs og Murtaugh tar i stedet med seg Cole for å infiltrere stedet om natten, men Travis og hans gjeng venter på dem. Det bryter ut en intens skuddveksling hvor Riggs setter fyr på en del av byggeplassen. De aller fleste av Travis sine menn blir drept. Cole ser ut til å bli skutt av Travis og hun faller. Men senere viser det seg at Cole er i live, fordi hun hadde på seg skuddsikker vest. Riggs innrømmer deretter sin kjærlighet til Cole. Dagen etter feirer Murtaughs familie hans nye tilværelse som pensjonist. Murtaugh avslører for Getz at han har bestemt seg for å ikke selge huset sitt likevel. Han ønsker å bli værende i politiet, og fremdeles være kollega med Riggs. I den siste scenen kunngjør Riggs til Murtaugh, at Riggs og Cole nå er i et forhold.
Phil Shulman
Philip Arthur «Phil» Shulman (født 27. august 1937 i Glasgow), er en skotsk musiker som startet progressiv rock bandet Gentle Giant i 1970 sammen med sine yngre brødre Ray og Derek Shulman.
Phil Shulman var med i bandet fra 1970 til 1973 og deltok på albumene Gentle Giant, Acquiring the Taste, Three Friends, og Octopus. Han er multiinstrumentalist, og i Gentle Giant bidro han blant annet med alt- og tenorsaksofon, fløyte, klarinett, trompet, mellofon, piano, perkusjon og vokal.
Han var også medlem av bandet Simon Dupree and the Big Sound fra 1966 til 1969.
Forbrenningssporvogn
Forbrenningssporvogn er et sporveikjøretøy med forbrenningsmotor med bensin eller diesel som brensel. Dette var i realiteten et skinnegående alternativ til den bensindrevne bussen, og ble raskt utkonkurrert av andre sporvogntyper med eksterne energikilder, som trikken som hentet sin strøm fra luftledninger. Men forbrenningssporvognen var rimelig i anskaffelse og drift, så mange sporveiselskaper verden rundt hadde disse kjøretøyene, som var mer teknisk pålitelig enn dampdrevne sporvogner. Det er ingen tydelig grense mellom forbrenningssporvognen og skinnebussen med forbrenningsdrift, som var langt mer utbredt i lokalbaner.
Historien
Etter at linje 19 ble omgjort til en busslinje i 1. mars 1929, ble sporvognen overført til arbeidsoppdrag som arbeidsvogn. Den ble opphugd i 1935. Sporvognen hadde litra (bs) under nummeringen nr. 475, var 8,9 meter lang og 2,1 meter bred med en vekt på 12 tonn, med kapasitet for 43 passasjerer. Motoren var en NAG-bensinmotor på 75 hestekrefter med kraftytelse på 55 kW og en hastighet på 33 km/t.
Bensinsporvognene kom til Storbritannia i 1904 da The Scottish Motor Engineering Company Ltd. i Edinburgh introduserte en sporvogn med bensinmotor for Perth og Leith som hadde behov for en fornyelse av sporveismateriellet. Mens Leith valgt å elektrifisere sporveisnettverket, ble bensinsporvognen utprøvd av Perth som konkluderte med at den var for stor og for tung for skinnene der. Men ideen hadde plantet seg, for i 1912 ble 4 bensindrevne sporvogner anskaffet av Morecambe Tramways Co. i feriestedet Morecambe ved Irskesjøen i det nordvestlige England. De fire sporvognene var godt egnet for linjen fram til den ble stengt i 1924.
I 1912 besluttet London County Council Tramways (LCC) å sette inn bensindrevne sporvogner på linjen mellom West India Docks og South Hackney, hvor det var et forbud mot luftledning. Det var ikke økonomisk mulig å bruke nedgravde strømledninger (conduit) i gatelegemet, så man tok kontakt med bilkjøretøyprodusenten Tilling-Stevens, som hadde suksess med bensinelektriske busser. I 1913 ble to toetasjes sporvogner utprøvd, men de var raskt tatt ut av tjeneste og ombygd til skifteaggregater. Hastings besluttet seg for å kopiere LCC i det samme året og anskaffet seg bensinelektriske sporvogner, men under drift vist det seg at bensinmotoren var svak, støyende og forurensende. Man hadde bare ombygd eksisterende eks-hestevogner. De ble utrangert i 1921 etter elektrifiseringen.
Andre utprøvninger avslørte det samme; bensinmotor i sporvognene var for svak som trekkraft for tunge skinnekjøretøyer, og kostbart i drift hvor man kombinerte det verste av busskjøretøyet og sporveikjøretøyet. I 1925 var den bensindrevne sporvognen borte fra de britiske øyene. Men på et annet kontinent, i USA, ble derimot bensinmotoren adoptert av et stort antall sporveiselskaper, ikke minst innenfor interurban - mellombytrikk, sporvei mellom befolkningssentra. Der var grensen mellom mellombytrikken og skinnebuss/motorvogn svært utydelig. Mange merkverdigheter er kjent fra USA, hvor grensene var svært flytende mellom kjøretøytyper under fellesbetegnelsen gas cars, «gas» som forkorting av «gasoline», det vil si bensin.
I Japan var det også en utydelig grense mellom forbrenningsdrevne sporvogner og skinnebuss/motorvogn på sporveinettverk/lokalbaner urbant og ruralt. Mange hadde sin begynnelse som hestetrukne eller menneskedrevne baner på den første halvdel av 1900-tallet, men noen av sporveissystemene ble meget omfattende, som i hovedstaden Tokyo som hadde blant de største sporveinettverkene i verden på 1940-tallet. Ikke alle sporveiene kunne elektrifiseres, så alternative drivmetoder som forbrenningsmotor ble tatt i bruk. Ettersom myndighetene tillot billigere konstruksjonsarbeid på vogner på baner med lite passasjerbelegg hadde flere sporveiselskaper bygd sine egne «skinnebusser» med motor og komponenter tatt fra bussdriften.
Etter krigens slutt i 1945 startet en stor gjenreisning av Japan som innebar at samtlige jernbanestrekninger, også medregnet sporveier, skulle elektrifiseres, og som i USA forsvant merkverdighetene fra historien. Disse kjøretøyene hadde sin egne innfødte definisjon, 単端式気動車 (Tantataki Kidushi), enretnings personkjøretøyer på norsk. Det tilsvarende i USA var Galloping Goose.
I Mexico var bensin- og senere dieseldrevne sporvogner ikke uvanlig på mange sporveinettverk, blant annet i delstaten Pueblo, hvor de fikk kallenavn som «rápidos» eller «fordcitos».
I Frankrike var forbrenningsdrevne sporvogner et uvanlig syn i urbane sporveisystemer, men de var utbredt på et stort antall småbaner som hadde karakter av å være sporvei rundt om på det rurale landet. De fleste forbrenningsdrevne motorkjøretøy på småbanene var bensindrevne autorail, som kan betyr skinnebuss eller motorvogn, men i enkeltvogn og av mindre størrelse.
Den pakistanske byen Karachi hadde sporvei fram til 1975, og er enestående ved å ha den største vognpark med forbrenningsdrevne sporvogner siden 1905, da de første eksempler var introdusert. Etter hestesporvognene ble erstattet med bensinsporvogner i 1912, fortsatte sporveisselskapet East India Tramway Co (E.I.T.C) Limited fram til 1949, da det ble overtatt av den nystartede Mohamedali Tramways Company (MTC), som i 1955 hadde 64 samtidige sporvogner med bensindrift. I det varme klimaet var den typiske sporvognen dels åpen med tak, tverrgående benker og gjennomgang fra side til side som en sommervogn som slike vogner kalles. I senere tid ble samtlige sporvogner ombygd til dieseldrift i 1955, ved dette året hadde MTC 64 eldre og 12 nye sporvogner i sin vognpark.
I Benelux ble bensin- og dieseldrevne sporvogner tatt i bruk for å erstatte eldre dampdrevne sporvogner, spesielt i Nederland i mellomkrigstiden. Gooise Tram, Rotterdamsche Tramweg Maatschappij (RTM), Nederlandsche Tramweg Maatschappij (NTM) i Friesland, Gelderse Tram, Maas-Buurtspoorweg (MBS) og Zeeuws-Vlaamse Tramweg Maatschappij (ZVTM) i 1930-1950 erstattet de eldre sporvognene med nyere i midten av en økonomisk krisetid som avverget elektrifisering i skarp konkurranse med bussene. Nationale Maatschappij van Buurtspoorwegen i Belgia hadde også forbrenningsdrevne sporvogner, men på mange linjer hvor elektrifisering ikke var mulig av økonomiske årsaker. Slike sporvogner har den nederlandske betegnelsen Motortram.
Et typisk eksempel er den dieselelektriske sporvognen RTM MABD 1602 «Reiger» som var anskaffet for RTM på Zijpe-Burgh linjen fram til flommen i 1953 og deretter på Goeree-Overflakkee linjen. Motorsporvognen var bygd som passasjervogn i 1936, da den ombygges for motordrift i 1950. Den var i drift fram til 1965 da den ble avhendet til Tramway Sitchting (TS) som museumsvogn. Sporvognen fungerte som passasjerkjøretøy og lokomotivkjøretøy med sin lengde på 13,9 m og en vekt på 21,9 tonn.
Grønlandsvisen
Grønlandsvisen er et sangnummer som opprinnelig ble fremført av den danske revykunstneren Frederik Jensen.
Sangen, som også går under navnet Besøget paa Grønland, ble fremført av Jensen som viktualiehandler Rasmus Flomme i lystspillfarsen Sørens Far har Penge på Nørrebros Teater i 1921. Den handler om et kongeskipsbesøk i Thule med innfødte og de oppdagelsesreisende Peter Freuchen og Knud Rasmussen.
Sangen, som opprinnelig het Tic-ti tic-ta er en foxtrot med originalmusikk av den italienske komponisten Gaetano Lama. Den danske teksten er av Thorsten Larsen. I 1947 platedebuterte Kurt Foss og Reidar Bøe med Grønlandsvisa, en norsk, forkortet versjon av samme sang.
Hanna Isaachsen
Hanna Isaachsen (født 1. mai 1861 i Horten, død 13. juli 1929) var en norsk barnepsykolog, forfatter, redaktør og kvinnesaksaktivist. Hun var en periode styremedlem i Norsk Kvinnesaksforening og leder av Kvindernes Vælgerforening. Hun var også første norske kvinne til å være ordfører for Lagretten ved et lagmannsting.
Familie
Hanna Isaachsen var datter av kommandør Isak Tobias Isaachsen (1834–1893) av slekten Willoch og Fredrikke Andrea Rude. Hun ble 7. desember 1882 gift i Kristiansand med farens bror, jernbaneingeniør Einar Isaachsen Willoch (1841–1921), en bror av maleren Olaf Isaachsen. De var foreldre til blant andre marineoffiser Odd Isaachsen Willoch (1885–1940), og besteforeldre til politiker og statsminister Kåre Isaachsen Willoch, høyesterettsadvokat og luftfartsdirektør Erik Isaachsen Willoch (1922–1991) og ingeniør Jan Isaachsen Willoch (1924–2001).
Liv og virke
I tidsskriftet Husmoderens oktobernummer i 1898 ble leserne oppfordret til å skrive om sine erfaringer med gutters oppdragelse. Hanna Isaachsen skrev flere artikler om emnet, og år 1900 samlet hun disse i utgivelsen Vore gutter – om opdragelse, som utkom på Aschehoug.
Hanna Isaachsen var en aktiv kvinnesaksforkjemper, med styreverv i Norsk Kvinnesaksforening og lederverv i Kvindernes Vælgerforening og i Norske Kvinners Nasjonalråd. Hun stilte som delegat for foreningen ved fredskongressen i Haag i 1919. Hun var involvert i Norges fredsforening, og redaktør for foreningens magasin Folkefred. Isaachsen var medlem i Oslo Kvinneparti, og involvert i Kvinderness læseværelse i Drammen.
Hun var i 1906 første norske kvinne som var ordfører for Lagretten ved et lagmannsting. I 1915 var hun medlem av den norske delegasjonen til kongressen Internasjonal kvinneliga for fred og frihet.
Oleg Saljukov
Oleg Leonidovitsj Saljukov (Олег Леонидович Салюков; født 21. mai 1955) er en hærgeneral og sjef for Hæren i Russland. Han ble utnevnt til stillingen i mai 2014 og forfremmet til Armégeneral i 2019.
Utdanning
I 1977 ble han uteksaminert fra Uljanovsk Garde Høyere kavalerisjefsskole - med gull i 1985 fra Malinovskij Panserakademi med høye æresbevisninger - og i 1996 fra Generalstabsakademiet.
Kerry Minnear
Kerry Churchill Minnear (født 2. januar 1948 i Shaftesbury i Dorset i England), er en engelsk musiker og låtskriver, mest kjent som keyboardist i progressiv rock-bandet Gentle Giant fra 1970 til 1980.
Som de andre medlemmene av Gentle Giant, er Minnear multiinstrumentalist og spiller blant annet cello, trommer, gitar, Mellotron, synthesizere, bass, vibrafon, blokkfløyte, piano, theremin og timpani.
Etter tiden i Gentle Giant var han medlem av bandet The Reapers på 1980-tallet, samt at han har vært lærer og kirkemusiker. Minnear komponerte også musikken til videospillet Azrael's Tear i 1996 sammen med Gentle Giant-kollegaen Ray Shulman, og har komponert musikk for filmer og TV-programmer.
Minnear og kona Lesley eier selskapet Alucard Music, som står for utgivelser av Gentle Giants album og konsertopptak på CD og DVD.
WGS
WGS kan vise til:
Tidligvarslingradar
En tidligvarslingradar er et radar system som brukes hovedsakelig for oppdagelse av mål på lengst mulig avstand, slik at forsvaret kan bli varslet så tidlig som mulig. Hensikten er å gi for eksempel luftforsvaret maksimal tid i å forberede seg. Dette står i kontrast til systemer som brukes primært for sporing eller innsikting an skyts. Slike radarer har kortere rekkevidde, men tilbyr mye høyere nøyaktighet.
Langrenn under Asiatiske vinterleker 2003
Langrenn i de asiatiske vinterleker i 2003. Langrenn var en av flere grener i de femte asiatiske vinterleker som ble arrangert i Aomori i Japan. Det var seks øvelser, fire for menn og tre for kvinner. 10 km klassisk, 15 og 30 km fristil og 4 x 10 km stafett for menn og 5 km klassisk,10 km fristil og 4 x 5 km stafett for kvinner. Det var 51 utøvere fra ni nasjoner som deltok i langrennskonkurransene som ble avviklet i perioden 2. til 7. februar 2003. Kasakhstan ble beste nasjon med seks gullmedaljer foran Japan med en.
Aaron Scott
Aaron Scott (født 18. juli 1986) er en newzealandsk fotballspiller.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor han ble utslått i gruppespillet med det newzealandske landslaget.
Jacob Spoonley
Jacob Spoonley (født 3. mars 1987) er en newzealandsk fotballspiller.
Ocalemia
Ocalemia er en slekt av biller som hører til underfamilien blomsterbukker i den artsrike familien trebukker.
Utseende
Middelsstore, slanke, blanke, svarte trebukker med gule eller hvite tegninger. Kroppsformen er avlang, bredest ved dekkvingenes rot. Antennene er litt sagtakkede og kortere enn kroppen. Hodet er nokså mye, snuteformet forlenget mellom fasettøynene. Pronotum er mer eller mindre klokkeformet med en tann på hver side litt foran midten, smalere enn dekkvingenes rot. Dekkvingene er kraftig avsmalnende bakover og ganske smale. Beina er nokså lange og tynne.
Levevis
De aller fleste blomsterbukkene har larver som lever i død ved, men det finnes også enkelte som lever i urter, i nedfalne kongler etc. Ingen angriper levende planter. Disse artene går i ved av bartrær. De voksne billene, som oftest er aktive midt på sommeren, besøker gjerne blomster, særlig skjermplanter og andre planter med hvite, åpne blomster. Dette gjelder dog ikke alle artene. Blomsterbukkene er livlige insekter i motsetning til de fleste andre trebukker som virker ganske trege.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Vest-Malaysia og på Borneo.
Benelux Tour 2021
Benelux Tour 2021 var den 17. utgaven av sykkelrittet Benelux Tour og ble arrangert fra 30. august til 5. september 2021.
Sonny Colbrelli vant sammenlagt.
Melodi Grand Prix 2021
Melodi Grand Prix 2021 var den 59. utgaven av Melodi Grand Prix, Norges nasjonale uttak til Eurovision Song Contest. Konkurransen ble vunnet av artisten TIX med sangen «Fallen Angel». Han representerte Norge i Eurovision Song Contest 2021 i Rotterdam i Nederland, der han ble nummer 18 i finalen.
Konkurransen ble arrangert av NRK over seks uker i januar og februar 2021, og i likhet med 2020 var det fem delfinaler i forkant av finalen lørdag 20. februar. Til sammen deltok 26 sanger – det høyeste antallet i konkurransens historie. Seks sanger var direktekvalifisert til finalen, mens de øvrige 20 deltok i de fem delfinalene. Det endelige finalefeltet besto av tolv låter.
Bakgrunn
På grunn av koronaviruspandemien vinteren 2020 avlyste Den europeiske kringkastingsunion Eurovision Song Contest 2020 i Rotterdam i Nederland. Avlysningen førte til at Melodi Grand Prix-vinneren fra 2020, Ulrikke Brandstorp og låten «Attention», ikke fikk representert Norge i den internasjonale konkurransen. NRK vurderte flere alternativer for Melodi Grand Prix 2021, men kunngjorde 26. mars 2020 at den norske finalen skulle arrangeres som vanlig. Som plaster på såret tilbød NRK Ulrikke Brandstorp en plass i finalen, men Brandstorp takket nei til tilbudet. I stedet opptrådte hun ved åpningen og pausen under finalen i 2021.
NRK inviterte norske og utenlandske musikere til å sende inn sanger til konkurransen, og et utvalg av låtene som kom inn, ble plukket ut til å delta i Melodi Grand Prix 2021. Innsendingen til konkurransen åpnet 15. mai og stengte 16. august 2020. Hvert bidrag måtte være maks tre minutter langt og helst ha minst én norsk låtskriver. Hver produsent eller låtskriver kunne sende inn høyst tre låter. Reglene sørget for at konkurranseredaksjonen fikk «kvalitet foran kvantitet». I tillegg til den åpne innsendingen jobbet redaksjonen og konkurransesjef Stig Karlsen målrettet med å hente inn bidrag direkte fra musikkbransjen og profesjonelle musikere. Til sammen hadde redaksjonen mellom 800 og 1000 låter til vurdering.
Utvelgelsen av låtene
Av de innsendte låtene plukket konkurranseredaksjonen ut 26 låter til å delta i Melodi Grand Prix 2021. Det var ett bidrag mer enn den forrige rekorden fra 2020. Av disse direktekvalifiserte en fagjury seks bidrag til finalen. Dette ble gjort for å skape et «variert og spennende finaleshow», «mangfold» og velge «solide artister som vi vet kan levere live fra en stor scene». Fagjuryen besto av Julie Lillehaug Kaasa, Stig Karlsen og Hans Einar Apeland. De øvrige 20 bidragene deltok i de fem delfinalene. Vinneren av hver delfinale kvalifiserte seg til finalen, mens de 15 utslåtte bidragene konkurrerte om den tolvte og siste finaleplassen i programmet Sistesjansen. Dette programmet ble sendt mandag 15. februar 2021, to dager etter siste delfinale.
Deltakere og bidragene deres ble offentliggjort mandagen før sin respektive delfinale. Det betyr at de forhåndskvalifiserte finalistene og deltakerne i delfinale 1 ble offentliggjort mandag 11. januar 2021. De siste deltakerne ble offentliggjort mandag 8. februar 2021.
Sendingene
NRK brukte til sammen 25 millioner kroner på å produsere og markedsføre de syv sendingene.
Programledere
Sendingene ble ledet av Kåre Magnus Bergh, Ingrid Gjessing Linhave og Ronny Brede Aase, den samme programledertrioen som i 2020. Linhave og Aase ledet konkurransen for andre gang, mens Bergh var programleder for syvende gang. Med det satte Bergh ny programlederrekord i Melodi Grand Prix; den forrige rekorden hadde Odd Grythe, som ledet de seks første konkurransene i 1960–1965. Etter fire sendinger måtte Linhave trekke seg på grunn av ryggproblemer, og Silje Nordnes steppet inn for Linhave på de tre siste sendingene.
Konsept
I motsetning til 2020 var det ingen landsdel-konsept i delfinalene, men duell-konseptet fra 2020 ble videreført. Det innebar at de fire delfinalistene ble trukket i to par som kjempet mot hverandre i to dueller. Vinnerne fra første duellrunde møttes i en avgjørende gullduell, der vinneren sikret seg en plass i finalen. Resultatet av duellene ble avgjort av tv-seerne, som stemte via nrk.no. Underveis i sendingene kunne seerne gi artistene vurderinger og såkalte applaus-bobler. Under finalen kom det inn over 100 millioner applaus-bobler fra seerne. Engasjementet var så stort at NRK opplevde nye stemmeproblemer, men av et mye mindre omfang enn i 2020.
De seks forhåndskvalifiserte finalistene ble presentert i hver sin delfinale for å sikre lik sendetid på samtlige tolv finalister. To av de forhåndskvalifiserte finalistene opptrådte i delfinale 1, mens de fire siste var fordelt på hver av de fire øvrige delfinalene.
Finalen
Finalen ble avholdt i H3 Arena lørdag 20. februar fra klokken 19.55 til 22.35. Sendingen ble overført direkte på NRK1, NRK P1 og NRK TV. Tolv melodier deltok. Seks av finalistene var forhåndskvalifiserte, mens de øvrige seks hadde vunnet de fem delfinalene og sistesjansen. De seks forhåndskvalifiserte finalistene ble presentert under en pressekonferanse i Oslo mandag 11. januar 2021. Startrekkefølgen ble avgjort av showets produsenter etter sistesjanse-programmet og offentliggjort 16. februar.
«Monument» med KEiiNO var spillselskapenes klare favoritt i forkant.
Showet åpnet med fjorårsvinner Ulrikke Brandstorp som fremførte sin vinnermelodi «Attention». Deretter opptrådte de tolv finalistene, og seerne stemte via NRK.no. De fire med flest stemmer, gikk videre til gullfinalen. De fire gullfinalistene opptrådte ikke på nytt, men i stedet ble det vist utdrag fra første runde før seerne stemte på nytt. I pausen opptrådte Helene Bøksle med låten «Einn». Underveis ble det vist filmklipp fra hele landet under parolen «lys i mørket», som en slags oppmuntring under koronaviruspandemien.
Gullfinale og gullduell
De fire mest populære låtene fra første runde avanserte til gullfinalen. Der ble det vist utdrag fra de fire opptredenene. Seerne stemte og hadde tre stemmer til fordeling. De to sangene som fikk flest stemmer i gullfinalen, møttes i den avgjørende gullduellen. De to gullduellantene opptrådte på nytt, og stemmetallene ble nok en gang nullstilt. Da de to opptredenene var over, stemte seerne nok en gang, og hadde tre stemmer til disposisjon. Under gullfinalen og gullduellen kom det inn rundt 1,5 millioner stemmer.
Avstemning i finalen
Stemmene til de to gullduellantene ble lest opp landsdel for landsdel. Låten som fikk flest stemmer vant konkurransen og ble Norges bidrag til Eurovision Song Contest 2021. Stemmene ble lest opp av Helene Bøksle (Sørlandet), Carina Dahl (Midt-Norge), Maria Solheim (Nord-Norge), Beady Belle (Vestlandet) og Hanne Krogh (Østlandet).
Delfinale 1
Ble arrangert i H3 Arena lørdag 16. januar 2021. Delfinalen åpnet med en humoristisk introfilm der programlederne hadde mareritt om stemmeproblemene fra fjoråret. De ville avlyse konkurransen for å unngå det samme i år, men kulturminister Abid Raja overtalte dem til å fortsette av «hensyn til det norske folk». Sendingen ble avviklet uten publikum i salen, men tv-seerne kunne på forhånd sende inn applausvideoer som ble brukt under sendingen. Programmet varte i 1 time og 27 minutter og ble sendt på NRK1 klokken 19.50–21.17.
Deltakere
De fire deltakerne i delfinale 1 – og samtlige seks forhåndskvalifiserte finalister – ble presentert under en pressekonferanse i Oslo mandag 11. januar 2021. De forhåndskvalifiserte finalistene TIX og KEiiNO fremførte bidragene sine «Ut av mørket» og «Monunent» under denne delfinalen. Låtene ble sluppet 11. januar, mens de to forhåndskvalifiserte låtene ble offentliggjort fredag 15. januar. Dermed ble alle fire som gikk til gullfinalen i finalen fremført i denne sendingen.
Resultat
Konkurransen var lagt opp som en cup. Først ble de fire deltakerne delt inn i to dueller som ble trukket på direkten under delfinalen. Vinnerne fra hver duell møtte deretter hverandre i en avgjørende gullduell, der vinneren fikk en plass i finalen. Seerne avgjorde de tre duellene ved å stemme på NRK.no.
Delfinale 2
Delfinalen ble arrangert i H3 Arena lørdag 23. januar 2021. Sendingen ble avviklet uten publikum i salen, men tv-seerne kunne på forhånd sende inn applausvideoer som ble brukt under sendingen. Programmet varte i 1 time og 20 minutter og ble sendt på NRK1 og NRK TV klokken 19.50–21.10.
Deltakere
De fire deltakerne i delfinale 2 ble offentliggjort mandag 18. januar 2021. Forhåndskvalifiserte Stavangerkameratene fremførte sitt finalebidrag «Barndomsgater» under denne delfinalen. Låten ble offentliggjort fredag 22. januar 2021.
Delfinale 3
Delfinalen ble arrangert i H3 Arena lørdag 30. januar 2021 og ble sendt direkte på NRK1 og NRK TV fra klokken 19.50 til 21.10. Sendingen ble avviklet uten publikum i salen, men tv-seerne kunne på forhånd sende inn applausvideoer som ble brukt under sendingen.
Deltakere
Deltakerne i delfinale 3 ble offentliggjort mandag 25. januar 2021. Forhåndskvalifiserte Kaja Rode fremførte sin finalemelodi «Feel Again» under denne delfinalen. Rodes låt ble offentliggjort fredag 29. januar.
Gary Green
Gary William Green (født 20. november 1950 i Stroud Green i London i England), er en britisk muisiker, mest kjent som gitarist i progressiv rock-bandet Gentle Giant.
Greens startet sin musikerkarriere med blues-basert rock. Phil Shulman har i ettertid sagt at til tross for Greens blues-bakgrunn, passet han perfekt inn i Gentle Giants eksperimentelle progressive rock da han var rask til å lære nye ting. I likhet med de andre medlemmene i Gentle Giant, spiller også Green flere instrumenter, blant annet mandolin og blokkfløyte.
Melodi Grand Prix 2021
Delfinale 4
Delfinalen ble arrangert i H3 Arena lørdag 6. februar 2021 og ble sendt direkte på NRK1 og NRK TV klokken 19.50–21.10. Sendingen ble avviklet uten publikum i salen, men tv-seerne kunne på forhånd sende inn applausvideoer som ble brukt under sendingen.
Gary Green
Etter tiden i Gentle Giant var Green medlem av bandet Mother Tongue, og han spilte gitar på to låter på Eddie Jobsons album Zinc – The Green Album. Han har også samarbeidet med Yes-bassist Billy Sherwood på flere prosjekter, blant andre Back Against The Wall (2005) og Return to the Dark Side of the Moon (2006). Han er medlem av Gentle Giant-hyllestbandet Three Friends.
Melodi Grand Prix 2021
Deltakere
De fire deltakerne i delfinale 4 ble presentert under en pressekonferanse i Oslo mandag 1. februar 2021. Forhåndskvalifiserte Atle Pettersen fremførte «World on Fire» under denne delfinalen. Denne låten ble offentliggjort fredag 5. februar.
Daniel Ellensohn
Daniel Ellensohn (født 9. august 1985) er en newzealandsk fotballspiller.
Melodi Grand Prix 2021
Delfinale 5
Delfinalen ble arrangert i H3 Arena lørdag 13. februar 2021 og ble sendt direkte på NRK1 og NRK TV klokken 19.50–21.12. Sendingen ble avviklet uten publikum i salen, men tv-seerne kunne på forhånd sende inn applausvideoer som ble brukt under sendingen.
Daniel Ellensohn
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor han ble utslått i gruppespillet med det newzealandske landslaget.
Melodi Grand Prix 2021
Deltakere
De fire deltakerne i delfinale 5 ble presentert under en pressekonferanse i Oslo mandag 8. februar 2021. Forhåndskvalifiserte Rein Alexander fremfører «Eyes Wide Open» under denne delfinalen. Denne låten ble offentliggjort fredag 12. februar.
Sistesjansen
Ble holdt som et radioprogram i studio på NRK Marienlyst mandag 15. februar 2021. Sendingen var en wildcard-sending, der de 15 utslåtte delfinalistene møttes til en siste konkurranse. Vinneren fikk den tolvte og siste finaleplassen. Programmet ble sendt på NRK1, NRK P1, NRK TV og strømmet internasjonalt på NRKs nettsider fra klokken 20.00 til 23.00.
Tilbakevendende artister
Flere av deltakerne i 2021 hadde deltatt i konkurransen tidligere:
Konsekvenser på grunn av koronaviruspandemien
På grunn av koronaviruspandemien innførte den norske regjeringen flere strenge restriksjoner for å bremse smittespredningen. Blant annet kunne offentlige arrangementer innendørs ha maksimalt 200 gjester, med minst én meters avstand mellom gjestene. Flere land, blant andre Sverige, avviklet også sine finaler uten publikum i salen. Prosjektleder Stig Karlsen uttalte høsten 2020 at NRK ønsket noe publikum i salen, men at antallet ville avhenge av smittesituasjonen og gjeldende restriksjoner vinteren 2021. I desember 2020 ble det klart at de syv sendingene skulle gå uten publikum i salen på grunn av smittevernshensyn.
I et intervju i november 2020 sa Karlsen at konkurransen blir «annerledes» på grunn av pandemien. Samtidig understreket han at NRK ønsker å gjøre konkurransen storslagen: «Vi ser på dette som det viktigste MGP noen gang. Grunnen til det er fordi at vi er i en tid hvor det er veldig få begivenheter som samler mange mennesker. Dette er et av de få.» I desember omtalte Karlsen 2021-konkurransen som «tidenes viktigste» og la til at «i en litt tung tid med mangel på begivenheter som samler oss, trenger vi alle en heftig musikkfest nå».
I forbindelse med produksjonen hadde NRK innført strenge smittevernstiltak for å hindre covid-19-smitte. Det var stor avstand mellom artister, programledere og andre på scenen, og produksjonsteamet jobbet med munnbind.
Under finalen fremførte Helene Bøksle låten «Einn». Under fremføringen viste NRK opptak fra hele landet under parolen «lys i mørket», som en slags oppmuntring i et korona-nedstengt Norge. Etter opptredenen sa Bøksle at det var den sterkeste fremføringen hun noen gang hadde gjort: «Da jeg ikke var i kamera lenger, brøt jeg sammen og så at hardbarka produksjonsfolk rundt meg gråt. Vi ville holde rundt hverandre, men det kunne vi jo ikke», sa Bøksle til Fædrelandsvennen.