cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Listeriose hos sau
Forebygging
Unngå brå fôr og klimaskifte og andre stressfaktorer. Ved surfôr av dårlig kvalitet, eksempelvis høy pH eller det lenge har hatt tilgang til oksygen, bør topplaget i siloen kastes og rester av gammelt fôr fjernes før neste fôring. Siloen bør være frostfri. Vær oppmerksom på at det tar to til tre uker fra smitte til sykdommen bryter ut. Et sykt dyr indikerer at de andre dyrene i flokken allerede kan være smittet fra det samme fôret. Det blir da ekstra viktig å redusere stressnivået i flokken. Selv om endring i fôrtype er en stressfaktor, kan det selvsagt være hensiktsmessig å gå over til fôring med høy viss silofôret er infisert.
Smitte til mennesker
Upasteurisert melk og oster laget av denne utgjør en risiko. Man har også sett hudinfeksjoner hos veterinærer og bønder som har tatt ut listeria-kastete fostre. Gravide bør generelt ikke delta i fødselshjelp i fjøset når det har forekommet aborter i besetningen. Se også listeriose hos mennesker.
Immunitet
Dyr som har hatt listeriose har en viss immunitet mot senere angrep. I flokker med årlige utbrudd blir derfor eldre dyr sjeldnere syke. En vaksine ble utviklet og ga dyrene en viss immunitet, men denne er ikke lenger tilgjengelig på markedet.
Lignende sykdommer
Andre sykdommer som kan forårsake hjerne eller hjernehinnebetennelse er inkluderer hjernebarksår, hjernemargsår og louping ill. Den stille formen kan forveksles med melkefeber, forgiftning, fosterforgiftning og den klassiske formen av skrapesyke.
Software Innovation
Software Innovation er et nordisk IT-selskap. Selskapet ble etablert i 1984, og har ca. 350 ansatte i Norge, Sverige, Danmark, Finland og India. Software Innovation er et ledende selskap i å hjelpe virksomheter med å styre, håndtere og dele informasjon og dokumenter. Selskapet utvikler sak- og dokumenthåndteringsløsninger for både offentlige og private virksomheter.
Den 17. august 2015 ble Software Innovation kjøpt av Tieto. Torstein Harildstad er konsernsjef og administrerende direktør for Software Innovation.
Selskapets norske divisjon holder til i Portalbygget på Fornebu.
Jon Lord
Jonathan Douglas Lord (født 9. juni 1941 i Leicester i England, død 16. juli 2012 i London) var en engelsk keyboardist, mest kjent som medlem av hard rock-bandet Deep Purple. Lord har også vært medlem av Whitesnake, Paice, Ashton & Lord, Artwoods og The Flower Pot Men. Han var en av de første som kombinerte rock og klassisk musikk.
Bakgrunn
Lord var sønn av Miriam (1912-1995, født Hudson) og Reginald Lord. Han fikk undervisning i klassisk klaver fra en alder av fem, og denne innflytelse er merkbar i meget av hans arbeide senere i livet. Han var særlig inspirert av Johann Sebastian Bach, middelalderlig populærmusik og Edward Elgars tradisjonsrike engelske musikk. Han gikk på Wyggeston Grammar School for Boys og fikk toppkarakterer i musikk, hvorpå han arbeidet som kontorassistent på et advokatkontor i to år.
Musiker
Tidlig i livet stiftet han bekjentskap med blues, primært den rå lyden fra store amerikanske bluesorganister som Jimmy Smith, Jimmy McGriff og "Brother" Jack McDuff ("Rock Candy") samt Jerry Lee Lewis. Denne musikken spilte en sentral rolle i hans rockkarriere. Stilen med jazz-blues-orgelet som disse musikere brukte i 1950-årene og 1960-årene, og særlig lyden av det lett gjenkjendelige hammondorgelet (B3 og C3-modeller) samt kombinasjonen med Leslie-høyttalere (den velkjente Hammond-Leslie høyttalerkombinasjon), var skjellsettende påvirkninger. Etter å ha sett bandet Vanilla Fudge spille i Storbritannia i 1967 erklærte Lord at han var sterkt påvirket av den orgelbaserte progressive rock som de spilte.
I 1968 var Lord med på å starte Deep Purple, bandet han er mest kjent fra. Lord og trommeslageren Ian Paice var fra starten i 1968 til Lord forlot bandet i 2002 de to eneste som aldri forlot bandet, sett bort i fra bandets opphold mellom 1976 og 1983. Han forlot Deep Purple etter deres britiske turné i 2002 og ble erstattet av Don Airey.
Lord hadde vurdert å forlate bandet en god stund på grunn av de tidkrevende turneene. En måned i 2001 vikarierte Don Airey for ham etter en kneskade. Dette fungerte bra, så Lord bestemte seg for å slutte i 2002.
Lord var respektert for sin virtuositet på hammondorgel. Han ble gjerne kalt «Lord of the Hammond», og i hans 34-årige karriere med Deep Purple kan man høre hans særegne soloer i mange av deres klassiske låter.
Lord døde 16. juli 2012 av lungeemboli, etter å ha slitt i lang tid med bukspyttkjertelkreft.
Tomarctus
Tomarctus var en prehistorisk hyenoid urhundeslekt som oppsto i den nå utdødde underfamilien Borophaginae og levde i Nord-Amerika for omkring 16 millioner år siden. Tomarctus var liten av størrelse og hadde korte lemmer i forhold til kroppen. Flere arter i Borophaginae blir imidlertid regnet med til Nord-Amerikas megafauna, blant annet Epicyon haydeni, som er den største hunden som noen gang har vandret på Jorden.
Tomarctus har blitt kalt den moderne hundens progenitor (stamfar), men det er faktisk uklart om slekten har hatt særlig betydning for Caninae i det hele tatt. I dag regnes nemlig Leptocyon som de moderne hundenes progenitor.
Man Walking Around a Corner
Man Walking Around a Corner er en britisk stumfilm fra 1887 regissert av Louis Le Prince.
Harry Cobby
Harry Cobby (født 26. august 1894 i Melbourne, død 11. november 1955) var en australsk militær flyger. Han var et ledende flyveress i Australian Flying Corps under første verdenskrig, med minst 29 nedskutte fiendtlige fly, til tross for at han var i aktiv tjeneste for mindre enn ett år.
Cobby var bankfunksjonær da første verdenskrig brøt ut og han vervet seg til det australske militæret i 1916. Etter å ha fullført sin militære trening i England, ble han utstasjonert på vestfronten. Cobby ble anbefalt til Military Cross den 3. juni 1918. Medaljen ble senere endret til en Distinguished Flying Cross. Hans prestasjoner som jagerpilot ble også anerkjent med en Distinguished Service Order. Cobby returnerte til Australia i mai 1919 og ble anerkjent som nasjonalhelt.
Cobby giftet seg med Hilda Maude Urban i delstaten Victoria, den 24. april 1920. Paret hadde en sønn og en datter sammen. Cobby ble overført til det nyopprettede Royal Australian Air Force (Raaf) i 1921. I 1927 ble Cobby skvadron-leder, og året etter dro han til England for å begynne ved RAF stabsskole i Andover. I 1943 ble Cobby tildelt George Medal for å redde overlevende fra et krasjet fly. Cobby pensjonerte seg fra militæret i 1946. Han ble tildelt den amerikanske Medal of Freedom den 15. april 1948 i anerkjennelse for hans krigsinnsats. 11. november 1955, kollapset Cobby på sitt kontor i Melbourne og samme dag døde han ved Heidelberg General Hospital. 15. november ble han gitt en militær begravelse og kremert ved Spring Vale Krematorium. Han ble også tildelt Order of the British Empire for sin innsats under den første verdenskrig.
Izuchuckwu Anthony
Izuchukwu Jude Anthony (født 3. november 1997) er en nigeriansk fotballspiller som spiller for den israelske klubben Hapoel Haifa FC.
Han signerte en 3-årskontrakt med FK Haugesund den 30. januar 2016. Anthony fikk sinn Tippeliga debut borte mot Sarpsborg 08 den 13. mars 2016, en kamp de vant 1-0.
Hamburg-Amerikalinjen
Hamburg-Amerikalinjen var et rederi etablert 27. mai 1847 i Hamburg, Tyskland under navnet Hamburg-Amerikanische Packetfahrt-Actien-Gesellschaft (forkortet HAPAG)
Hamburg-Amerikalinjen var på et tidspunkt både Tysklands og verdens største rederi. Rederiet benyttet sine hurtige dampskip, senere også motorskip, til frakt av stykkgods og emigranter fra Europa til USA, i begynnelse tyske emigranter, men senere særlig emigranter fra Øst-Europa.
Hamburg-Amerikalinjen mistet hele sin flåte to ganger, som et resultat av første- og andre verdenskrig. I 1970 fusjonerte selskapet med Norddeutscher Lloyd fra Bremen og drives i dag under navnet Hapag-Lloyd.
Zhangping
Zhangping (kinesisk: 漳平; pinyin: Zhāngpíng) er et byfylke i provinsen Fujian i Folkerepublikken Kina. Det ligger under byprefekturet Longyan.
Befolkningen var på 272,589 innbyggere i 1999.
Bøyg
Bøyg, ofte omtalt i bestemt form Bøygen, det vil si «den som er bøyd», er et overnaturlig vesen eller troll som opptrer i form av en kjempeslange i norsk folketro. Skikkelsen, som også kan være usynlig, prøver å stille seg i veien og ødelegge for folk. I dag er figuren mest kjent fra Henrik Ibsens skuespill Peer Gynt fra 1867. Peer møter der Bøygen, opprinnelig stavet Bøjgen, som en gåtefull, altomsluttende stemme som ber Peer «gå utenom», men som likevel holder ham fast i en indre kamp, et symbol på trangen til å vike unna for det vanskelige i livet. Bøygen representerer dermed en ukjent hindring og farlig motkraft som Peer Gynt må kjempe mot.
Etymologi
Det norrøne ordet baugr betød «ring» eller «krumning», men kunne også brukes som en omskrivning for «orm».
Ordene bøyg og Bøygen kan i overført betydning også brukes om en forhindring, gjerne stor og ubestemmelig, eller et problem.
Bøygen i folketroen
Bøygen kan være et troll eller en kjempeslange kjent fra sagn og eventyr fra Telemark og Gudbrandsdalen, blant annet fra Asbjørnsens historier om storskytteren Per Gynt. Liknende historier er også kjent fra Danmark og Sverige.
Noen har også knyttet forestillingene om Bøygen til dyreornamentikken i germansk folkekunst, der ormer og vesener kan slynge seg inn i seg selv, for eksempel uroboros.
Bøygen i Peer Gynt
I Ibsens dramatiske dikt Peer Gynt møter hovedpersonen Peer Gynt Bøygen i akt 2, scene 7. Der er Bøygen en ukjent og gåtefull hindring som Peer må kjempe mot. Scenen begynner med at Peer, som har flyktet til fjells og akkurat har forlatt Dovregubben og trollene i kongshallen, våkner i stummende mørke. Han befinner seg i en kamp med en stemme, i rollelista kalt «En stemme i mørket», som omtaler seg som «meg selv» eller «den store Bøjgen». Peer finner ikke form på det, stemmen sier bare ''«Gå udenom, Peer! Den er stor nok, hejen»'' da han forgjeves prøver å slå seg fram og nå toppen. Disse ordene gjentar han for seg selv gjennom resten av stykket. Til slutt i scenen faller Peer sammen av utmattelse, Bøygen er uovervinnelig og Peer har slått seg selv til blods. Men Peer har påkalt hjelp fra Solveig, som han er forelsket i, og når klokkene ringer i det fjerne etter ham, trekker Bøygen seg vekk med ordene ''«Han var for stærk. Der stod kvinder bag ham.»''. I neste scene våkner Peer opp utenfor Mor Åses seterstue og møter Helga og Solveig. Han flykter videre.
I akt 4, scene 12, når Peer på sin årelange utenlandsreise har kommet til Kairo i Egypt, sammenlikner han Bøygen med Sfinksen i Giza: ''«- Ja så da, Bøjg; du ligner en løve, når en ser dig bagfra og træffer dig om dagen! Kand du endnu gåder?»''
Bakgrunn
Henrik Ibsen bygger sitt skuespill på historiene om den historiske Per Gynt, egentlig Peer Hågå som levde i Gudbrandsdalen på 1650-tallet, slik de er fortalt i Peter Christen Asbjørnsens Norske Huldre-Eventyr og Folkesagn fra 1845. Bøygen har Ibsen hentet fra fortellinga der Per og hundene møter «stortrølle», «den store Bøygen i Ætendalé». Det er for øvrig reist en liten bauta av stein med inskripsjonen «Her trefte Per Gynt Bøygen» på det stedet der storskytteren angivelig skal ha møtt Bøygen, ved Straumbu nord for Atnajøen i Rondane. Der hadde Per Gynt også fiskebu.
Denne bautasteinen stod tidligere på Buvollen (Fagervoll) ved Atnsjøen. Den var satt opp av Pål Stakston som drev gardsbruk på Buvollen og turistvirksomhet i Musvollsetra. På Buvollen har garder på Fron hatt fiskebuer i uminnelige tider, og Nordre Hågå i Sødorp hadde den nørdste bua på Buvollen. Det er sannsynlig at jegeren Peer Gynt fra Hågå søkte dit når han var på jakt i Rondane. Det var Turistforeningen som på 1950-tallet tok initiativ til å flytte bautasteinen til Straumbu, etter at turstien inn til Bjørnholia ble flyttet fra Buvollen til Straumbu. Med hensyn til sagnet om Peer Gynt fra Nordre Hågå er dette en historisk feil plassering.
Tolkning
I Ibsens symbolske drama representerer Bøygen den indre fienden som alle bærer i seg og må kjempe mot, den stemmen som råder en til å «gå utenom» men som samtidig holder en fast. Bøygen blir dermed den svakheten, tregheten eller passiviteten som gjør at en velger minste motstands vei når en møter problemer, slik Peer aldri tar et ordentlig valg i livet, men stadig flykter fra avgjørelser og seg selv.
Leisurely Pedestrians, Open Topped Buses and Hansom Cabs with Trotting Horses
Leisurely Pedestrians, Open Topped Buses and Hansom Cabs with Trotting Horses er en britisk stumfilm fra 1889 regissert av William Friese-Greene.
Star Wars Battlefront II (2017)
Star Wars Battlefront II er et actionskytespill som er satt til Star Wars-universet. Spillet ble utviklet av DICE, og gitt ut av EA. Spillet ble utgitt på Playstation 4, Xbox One og PC. Spillet ble utviklet med Frostbite Engine 3-spillmotoren.
Spillet fikk blandede anmeldelser og kritikker,  i tillegg at det dukket opp en kontrovers rundt spillets inklusjon og bruk av «loot boxes».
Enspiller-modusen
En av modusene man kan spille er enspiller. I denne modusen spiller man hovedsakelig som Iden Versio, som er lederen for en stormtropperdivisjon kalt «Inferno Squad». Man spiller også som andre figurer som Luke Skywalker, Han Solo og Lando Calrissian. Denne modusen forteller en historie om hva som skjedde med imperiet etter at Palpatine og Darth Vader døde, i tillegg til da at dødsstjernen ble ødelagt av opprørerstyrkene. Den forteller også hvordan imperiets etterkommer, The First Order dukker opp.
Flerspiller-modusen
Den andre mer populære modusen i spillet er flerspiller. Der kan man spille forskjellige spillmoduser mot andre spillere via internett. Disse modusene heter «Galactic Assault», «Starfighter Assault», «Heroes vs Villains», «Strike» og «Blast».
Det som tiltrekker mange spillere er muligheten til å spille mange ikoniske figurer fra Star Wars-universet, blant annet Luke Skywalker, Leia Organa, Han Solo, Chewbacca, Lando Calrissian, Yoda, Rey og Finn, Boba Fett, Bossk, Palpatine, Darth Vader, Kylo Ren, Iden Versio, Darth Maul og Captain Phasma. seinere har det også kommet flere spillere; General Grevious, Count Dooku, Obi-Wan Kenobi og Anakin Skywalker. Alle figurene har hver sine unike evner.
Cinéma
«Cinéma» var Sveits' bidrag i Eurovision Song Contest 1980 og ble fremført på fransk av Paola di Medico. Melodien var skrevet av Peter Reber og teksten var skrevet av Peter Reber og Veronique Müller.
Sangteksten erindrer jeg-personens barndom. Da hun var barn likte hun mye av det som gikk på kino: lysene, heltene (Peter Pan, Alice i Eventyrland, Mikke Mus) og filmregissører som Walt Disney.
Sangen ble fremført som niende bidrag om kvelden 1980 – etter Sveriges Tomas Ledin med «Just nu!», og før Finlands Vesa-Martti Loiri med «Huilumies». Da avstemningen var over, hadde «Cinéma» fått 104 poeng, noe som ga en fjerdeplass blant nitten deltakere.
Paola di Medico spilte den også inn på singel for CBS.
Herre
En herre er en mannsperson med makt og autoritet. Ordet kan ha forskjellig betydning i forskjellige sammenhenger. Tilsvarende kvinnelige betegnelser er, avhengig av sammenhengen, dame og frue.
Ordet herre er av gammelsaksisk opprinnelse. Opprinnelig ble betegnelsen brukt om en høyerestilt overfor en laverestilt. I middelalderen ble herre også en standsbetegnelse for adelige, og brukt om enhver mann av fornem stand eller høy, verdslig eller geistlig, rang. En annen bruk er en person som er herre over et land eller område (også en adelig setegård). Gud blir ofte kalt «Herren»; i dette ligger et bilde av Gud som en slags monark.
Tiltaleformen herr i Norge
I Norge ble tiltaleformen herr (her, hr.) fra 1277 brukt om menn som tilhørte de øverste rangklassene i hirden, baronene (lendmennene) og ridderne. Etter 1308 ble tiltaleformen brukt om ridderne og mer generelt om de fremste innen adelen. Etterhvert gikk tiltaleformen over til å bli en mer generell tiltaleform for alle menn som tilhørte de to privilegerte stendene adel og geistlighet. Geistlige hadde på 12–1300-tallet blitt titulert sira (av gammelfransk sire, «herr») i Norge, men fra 1400-tallet ble tiltaleformen herr stadig vanligere, og fra reformasjonstiden var den enerådende som geistlig tiltaleform. Denne bruken vedvarte i stor grad til inn på 1800-tallet. Tiltaleformen herr kunne fra innføringen av eneveldet også brukes om andre personer som var «i rangen». Som tiltaleform for adelige, geistlige og rangspersoner forøvrig i eldre tid ble herr alltid brukt sammen med fornavnet, enten bare fornavnet eller det fulle navnet.
Eksterne lenker
Pán Herr Señor Eternulo Seigneur Tighearna 주인 Signore לורד (תואר אצולה בריטי) Úr Chúa
Andrea Bodó
Andrea Bodó-Molnár (født 4. august 1934 i Budapest) var en ungarsk turner som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne. Bodó ble olympisk mester i turn under Sommer-OL 1956 i Melbourne. Hun var med på det vinnende ungarske troppturnlaget, de andre turnerne var; Alíz Kertész, Erzsébet Gulyás, Ágnes Keleti, Olga Tass-Lemhényi og Margit Korondi. I damens lagkonkurranse i mangekamp kom Ungarn på andreplass.
Under Sommer-OL 1952 i Helsingfors vant hun en sølvmedalje i damenes lagkonkurranse i mangekamp, de andre på laget var; Lászlóne Daruházi, Károlyné Gulyás, Edit Weckinger-Perenyi, Ágnes Keleti, Margit Korondi, Károlyné Perényi og Lászlóne Zalai. Hun vant også en bronsemedalje med det ungarske troppturnlaget som kom på tredjeplass bak Sverige og Sovjetunionen.
De pelagiske øyer
De pelagiske øyer (italiensk Isole Pelagie) er de tre små vulkanske øyene Lampedusa, Linosa og Lampione i Middelhavet mellom Malta og Tunisia, sør for Sicilia. Nordvest ligger øya Pantelleria og Siciliasundet. Geografisk hører øyene til det afrikanske kontinentet, men administrativt er de en del av provinsen Agrigento og er dermed det sørligste punktet til Italia.
Til tross for noen mindre områder for jordbruk, er øyene unaturlig øde på grunn av hensynsløs avskoging og forsvinningen av de naturlige olivenlundene, einebærbuskene og plantasjene med johannesbrødtre. For femti år siden var mye av landskapet jordbruksområder som grenset til tørre steinmurer, men i dag er den lokale økonomien basert på fiske, i tillegg til svampefiske og konservering, og på Lampedusa noe turisme.
Det finnes bestander av karettskilpadde ved øyene, som er utryddingstruet i Middelhavet siden hekkeområdene deres forsvinner på grunn av turismen. Strendene Pozzolana di Ponente på Linosa og Isola dei Conigli på Lampedusa er de siste gjenværende plassene der disse skilpaddene regelmessig legger egg. Disse ble derfor omgjort til et naturreservat i 2002.
Mobakken
Mobakken kan vise til:
Frederik Marcus Knuth
Frederik Marcus lensgreve Knuth (født 11. januar 1813, død 8. januar 1856) var en dansk lensgreve, amtmann, minister og medlem av den Grundlovgivende Rigsforsamling.
Anton Praetorius
Anton Praetorius (født 1560 i Lippstadt i Tyskland, død 6. desember 1613 i Laudenbach an der Bergstraße) var en tysk prest, reformert teolog, forfatter og motstander av hekseforfølgelse og tortur.
Liste over ordførere i Klepp
Liste over ordførere i Klepp viser liste over ordførere i Klepp kommune i Rogaland.
Anton Praetorius
Bakgrunn
Antons far var Matthes Schulze fra Lippstadt. Som 13-åring opplevde han en hekseprosess med bruk av tortur, noe som gjorde et dypt inntrykk på ham og satte i gang tankeprosesser. Om lag i 20-årsalderen oversatte Anton sitt navn til latin, og kalte seg fra da av Praetorius.
Han giftet seg i 1584, ble lærer og i 1586 rektor ved latinskolen i Kamen. I 1585 fødte hans kone Maria sønnen Johannes.
Geistlig virke
I 1587 ble han luthersk diakon i Worms, og i 1589 annenprest ved Katharinenkirche i Oppenheim.
I 1588 hadde han allerede tilsluttet seg den reformerte tro (kalvinismen), som kom nærmere hans egen oppfatning av Kristi budskaps radikalitet.Anton Praetorius var den første reformerte prest i landsbyen Dittelsheim, hvor han i 1595 forfattet han den eldste beskrivelse av ''1. Große Fass im Heidelberger Schloss'' på latin. Han priste det som et symbol for den kalvinistiske tros overlegenhet.
I 1596 ble Praetorius fyrstelig hoffpredikant i Birstein ved Frankfurt am Main. Året etter ble han utnevnt til medlem av heksedomstolen. Under en prosess mot en kvinne protesterte han mot torturen og klarte å få prosessen avsluttet og kvinnen satt fri. Dette er det eneste kjente tilfelle man kjenner til hvor en geistlig krevde at torturen måtte stoppe midt i prosessen og lyktes med det.
Praetorius mistet sitt embete som hoffpredikant og ble i 1598 prest i Laudenbach. I 1598 publiserte han boken Von Zauberey und Zauberern Gründlicher Bericht under pseudonymet Johannes Scultetus, sønnens navn.
I 1602 brukte han sitt eget navn som forfatter i forbindelse med utgivelse av andre opplag av Gründlicher Bericht. Da det tredje opplaget ble utgitt i 1613 var det inkludert et personlig forord. I 1629 publiserte ukjente personer et fjerde opplag av Bericht über Zauberey und Zauber.
Frederik Marcus Knuth
Han ble født i det daværende Christiania, nå Oslo som sønn av Eggert Christopher Greve Knuth (1786–1813) og Karen f. Rosenkrantz (1792–1837), datter av Marcus Gjøe Rosenkrantz og gift 2. gang i 1815 i Skjeberg med norsk generalmajor Carl Frederik Ferdinand Wilhelm Albrecht von Kaltenborn (1785 Drammen-1832 Kristiania). Faren var konstituert amtmann i Akershus Amt.
Han ble oppdratt hos farens svoger, greve A.W. Moltke på Bregentved.
Knuth tok juridisk embetseksamen i 1833 og overtok det forsømte grevskapet på Lolland i 1837.
I 1847 ble han utnevnt til amtmann i Sorø og ble senere direktør for Sorø Akademi og forstander for Herlufsholm.
London’s Trafalgar Square
London's Trafalgar Square er en britisk stumfilm fra 1890 regissert av Wordsworth Donisthorpe og William Carr Crofts.
Terrorangrepet i Charsadda 9. februar 2008
Angrepet var rettet mot et valgmøte for partiet Awami National Party. Ingen grupper tok på seg ansvaret for angrepet, men innenriksminister Hamid Nawaz mistenkte at Al-Qaida eller Taliban-linkede grupper var ansvarlige etter å ha truet alle politiske partier i North-West Frontier Province. Bomben skjedde ni dager før Parlamentsvalget i Pakistan 2008 som var utsatt på grunn av Mordet på Benazir Bhutto.
Svømming under EM i svømmesport 2018 – 50 meter rygg menn
50 meter ryggsvømming menn var en svømmeøvelse som ble arrangert under Langbane-EM i svømming 2018 i Glasgow i Storbritannia. Øvelsen ble svømt den 3. og 4. august 2018.
Rekorder
Før konkurransen var gjeldende verdens-, europa- og mesterskapsrekord som følger:
Følgende nye rekorder ble satt under konkurransen.
Forsøksheat
Forsøksheateene startet 3. august kl. 10:24 lokal tid.
Semifinaler
Semifinalene startet 3. august fra kl. 17:25 lokaltid.
Finale
Finalen fant sted 4. august kl. 18:18 lokal tid.
Homoiocalea
Homoiocalea er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
Små til middelsstore, avlange, brunlige kortvinger. Beina er slanke og ikke spesielt lange, føttene har fire ledd på frambeina, fem på mellom- og bakbeina. Hodet er stort og rundet med middelsstore fasettøyne, antennene noe lenger enn hode + pronotum, litt spoleformede. Pronotum er ovalt, noe bredere enn langt, dekkvingene jevnbrede, noe lengre enn pronotum. Bakkroppen er nokså jevnbred.
Levevis
Som andre kortvinger er de rovdyr som lever av andre små leddyr. I likhet med mange andre småkortvinger kan de finnes på skogbunnen.
Utbredelse
Slekten er utbredt på Taiwan.
Systematisk inndeling
Arten blir ofte plassert i slekten Callicerus.
Gunnar G:son Wennerberg
Gunnar Gunnarsson Wennerberg (født 17. desember 1863 i Skara, død 20. april 1914 i Paris) var en svensk kunshåndverker, maler, tegner og grafiker.
Biografi
Han var sønn av «ecklesiastikminister» Gunnar Wennerberg (1817-1901) og grevinne Hedvig Sofia Cronstedt, og nevø på farssiden av Gunnar Brynolf Wennerberg. Hans søster var mor til Amelie Posse. Etter å ha tatt studentexamen og studert jus i Uppsala noen år, dro han til Paris i 1886 der han studerte kunst med Léon Bonnat og Henri Gervex som lærere. I 1889 deltok han i en utstilling i Paris der han fikk hederlig omtale («mention honorable») for sine blomstermalerier. I begynnelsen arbeidet han kun med blomsterstudier utført i pastell, men etter å ha studert kunsthåndverk i Sèvres utenfor Paris skiftet han retning og viet seg til keramisk kunst. Fra 1895 til 1896 var han elev ved Axel Tallbergs etsningskurs i Stockholm, og fra 1902 var han ansatt som lærer i mønstertegning ved Tekniska skolan. Fra 1908 frem till sin død var Wennerberg bosatt i Paris, der han blant annet arbeidet ved porselensfabrikken i Sèvres og ledet arbeidet med å dekorere interiøret på slottet Les Bouleaux ved Chantilly.
I 1895 ble Wennerberg engasjert av Gustavsbergs porslinsfabrik som mønstertegner og kunstnerisk leder. Frem til 1908 formga han en rekke serviser for denne fabrikken. Sammen med Alf Wallander på Rörstrands Porslinsfabrik introduserte han jugendstilen i svensk porselensindustri. Han arbeidet også som formgiver ved Kosta glasbruk i perioden 1898–1904.
Han hadde separatutstilling på Nationalmuseum i 1908, og på Galeries Devambez i Paris i 1911. Sammen med Per Ekström hadde han i 1891 en utstilling i Stockholm der han viste blomstermalerier i olje og pastell, og siden begynnelsen av 1890-tallet deltok i flere gruppeutstillinger i regi av Svenska konstnärernas förening i Stockholm. Han viste også arbeider på verdensutstillingen i Paris i 1900. Wennerberg arbeidet som maler, keramisk kunstner og glasskunstner, men laget også mønstertegninger for tekstile arbeider og mønster til vevde tapeter samt broderimønstre. Han laget en rekke forelegg for «haute-lisse»-vevnader for Handarbetets vänner og Licium, og tegnet også klisjeer for bokbind.
Wennerberg er representert i samlingene til Nationalmuseum og Hallwylska museet i Stockholm, Uppsala universitetsbibliotek, Örebro läns museum Prins Eugens Waldemarsudde, Nordiska museet, Smålands museum i Växjö og Musée des Arts Décoratifs i Paris.
Dickson Greeting
Dickson Greeting er en amerikansk stumfilm fra 1891 regissert av William Kennedy Dickson.
Underrutine
En underrutine eller subrutine er innenfor programmering navnet på en sekvens av programvareinstruksjoner som utfører en spesiell oppgave, og som utgjør en enhet. Denne enheten kan bli brukt i programmer som krever at en spesiell oppgave skal utføres.
Underprogrammer kan bli definert innenfor et dataprogram, eller som separate som biblioteker som kan brukes av flere programmer. Avhengig av programmeringsspråk, blir en underrutine kalt prosedyre, funksjon, rutine, metode eller underprogram. Den generiske benevnelsen kallbar enhet er noen ganger blitt brukt.
Utløe
I tidligere tiders landbruk var det vanlig å slå grasvekster i utmarka og i heia. Graset ble vanligvis oppbevart i utløer eller plassert i en stakk. Transport hjem til gården ble typisk utført om vinteren på snøføre. Også lauv og kvist ble samlet og lagret til dyrefôr, for så å bli transportert hjem om vinteren. fôrhøstingen i utmarka forsvant gradvis i første halvdel av 1900-tallet, med innføring av kunstgjødsel og mer effektiv dyrking av gårdsarealet.
Utløer finnes i mange former og materialer, etter lokal tilgang på materialer og lokale byggeskikker.
Historikk
Utløene spilte en viktig rolle i det førindustrielle jordbruket. Innmarka ble hovedsakelig brukt til korn og poteter, og husdyra beitet i utmarka. I utmarka sanket en også det meste av vinterfôret, både gras og lauv. Arbeidet i slåttemarka var en viktig del av gårdsdriften, og eiendomsforholdene til de ulike slåttene var vanligvis nøye regulert. Slåttene kunne være engslåtter, myrslåtter eller skogsslåtter.
Utløene ble plassert ved slåttemark som lå så uveisomt til at høyet ikke kunne taes direkte inn i løa hjemme på gården. Vanligvis ble graset slått med ljå og tørket flatt på bakken eller på en hesje. Både menn og kvinner kunne være med i arbeidet, mennene med å slå, kvinnene med å rakste eller rake høyet. Etter tørking kunne høyet bli lagt inn i ei utløe eller lagret under åpen himmel i en stakk.
Frakt av tørt høy på sommerstid var vanligvis alt for tungvint, og frakten ble utført på vinterføre. Dette var et viktig og tidkrevende arbeid. Transporten kunne bli utført på svært mange forskjellige måter. Ofte ble hest og slede brukt, dragslede eller meieslede. I nedoverbakke kunne en bruke en reist, en ring laget av bjørkegreiner eller jern, festet under sleden for å bremse. Var terrenget for ulendt, måtte en greie seg med håndemakt og kjelke. Var det bratt, kunne en også lage høyballer med nett eller kvister rundt og trille disse. Arbeidet vinterstid var ikke ufarlig, og fortellinger om dødsulykker er ikke uvanlig. Men arbeidet kunne også være trivelig i godt vær: Fra Nord-Møre er det eksempel på at en kjørte både 30 og 50 hester og karer i følge for å få høyet hjem fra fjellet. Ved kysten ble høyet noen steder ført hjem i båt.
Lauv, kvist og greiner kunne være viktig tillegsfõr om vinteren, spesielt dersom høyslåtten sviktet. Greiner med lauv ble samlet i (lauv)kjerv, det vil si bunter med et vidjebånd rundt midten. På en middels gård kunne det brukes 4-6000 kjerv. De fleste lauvtresortene kunne brukes til fôr, og også furu og einer kunne brukes. Alm, ask, osp, rogn og selje ble betraktet som de beste sortene, ofte gitt til kyrne. Bjørk, eik, hassel, hegg, lind og or ble gitt til sauene. Lauvkjerrene kunne bli lagret ute i lauvrauk eller i egne uteløer, for så å bli fraktet hjem vinterstid. Det var viktig at lauvet ikke myglet og heller ikke ble for tørt, slik at bladene falt av under transporten.
Fôret fra utmarka var ikke bare en tilleggsressurs, men var mange steder bestemmende for gårdsdriften. Mengden av beite og fõr regulerte størrelsen på buskapen på gården, og mengden av gjødsel fra dyra var viktig for hvor mye åker en kunne dyrke.
I skogsfattige områder var bruk av torv til brensel svært vanlig, og egne torvløer ble brukte til å oppbevare torv som var spadd opp av myra. Torvløene ble ofte satt opp der som torva ble tatt opp. Ved kysten ble torv ofte hentet på øyene og ble fraktet hjem i båt, for så å bli oppbevart i torvløer plassert nær sjøhusene.
Med innføring av kunstgjødsel og elektrisitet samt mekanisert jordbruk forsvant mye av behovet for løene i utmarka. Både utmarksslått og lauving forsvant gradvis i starten av 1900-tallet, selv om begge deler kunne forekomme enkelte steder fram til 1940 og 1950. I kyststrøk på Vestlandet var det vanlig å spa torv helt fram til etter andre verdenskrig. I 1943 ble det produsert 2,3 millioner kubikkmeter torv i Norge, mens i 1950 var produksjonen falt til 1,2 millioner kubikkmeter.
Bruk og utforming
Utløene varierte mye både i bruk og i utforming. Grunnflaten kunne ligge mellom 4 kvadratmeter (2 x 2 meter) for en liten løe, 9-10 kvadratmeter (3 x 3 meter, 2,5 x 4 meter osv) for en middels løe og opp til 16 kvadratmeter for en stor. Størrelsen ble ofte anslått ved å oppgi hvor mange bører eller hvor mange høylass løa rommet. De minste løene kunne romme to-tre høylass, de største kunne oppbevare over tjue lass. Ei bør kan regnes som 40 kilo, og ei løe på 2,5 x 2,5 meter kunne romme om lag 25 bører. På en kjelke kunne en få om lag tre bører, mens et hestelass kunne være 6-10 bører. I Suldal i Rogaland regnet en seks bører for å kunne vinterfôre en sau og 36 bører for ei ku. Ei løe på 2,5 x 2,5 meter kunne dermed bidra til å fõre fem sauer gjennom vinteren. Hvert bruk hadde ofte flere utløer, i Erfjord i Suldal har en registrert typisk 4-5 for hver gård.
Utløene hadde vanligvis bare ett rom, som i noen tilfeller kunne være delt i to deler med staur, bord eller ris. Blei det slått flere grassorter, så ble disse vanligvis lagret hver for seg. Det var ikke uvanlig at en og samme utløe ble brukt av to gårdbrukere, enten at en årvisst skiftet om å slå teigen eller ved at løa var delt med en skillevegg.
På slåtteteiger der en brukte hesjer til å tørke høyet, kunne en ha egne utløer til hesjestaurene.
Konstruksjon
Både materialvalg og konstruksjon i utløer varierer mye med lokale forhold og lokal skikk. Materiale ble som oftest hentet der løa skulle stå eller fra eldre byggverk på gården. Konstruksjonen var enkel nok til at byggverket kunne settes opp og vedlikeholdes av vanlige gårdsarbeidere.
Ei utløe skulle, i likhet med andre løer, aldri ha helt tette vegger. Det måtte ikke dannes kondens, og verken høy eller lauv måtte skjemmes av mugg. Løene skulle selvfølgelig holde nedbør og vann ute, men de skulle ikke ha tett kledning.
Løene skulle helst stå tørt og på fast grunn. I hjørner ble det lagt stein, kalt syllstein, slik at treverket kom opp fra bakken. «Syll» er det samme ordet som «svill», den nederste stokken i en bygning.
Eldre utløer er for det meste bygget enten i laftet tømmer eller i reisverk som grindverk (stavverk). Over storparten av landet har lafting vært vanlig, men de fleste utløene på Vestlandet er i stavverk. Også i indre bygder på Vestlandet, der påvikningen østfra var sterkere, kunne lafting være vanlig. I Suldal i Rogaland er de fleste utløene laftet. I Nord-Norge finner en også utløer i skjelterverk, kjent fra Salten og nordover og også fra Nord-Østerdalen og Sør-Trøndelag.
Utløer fra 1900-tallet er oftest av saget plank, med bordkledning og taktekking med bølgeblikk.
Lafteverk
I en laftet utløe er det brukt rundtømmer, der stokkene er lagt vannrett oppå hverandre. Siden en utløe ikke trenger være tett, så har stokkene ofte sin naturlige runding eller er forsiktig teljet for bedre tilpasning. I hjørnene er stokkene felt inn i hverandre, i det som kalles laft eller nov. Stokkendene som stikker ut fra hjørnene kalles laftehoder. I en laftet konstruksjon er veggene både bærende og beskyttende.
Høyden på løa ble regnet i omfar eller kvarv, fra fire-fem og opp til over ti. Det første omfaret hadde ofte grovere dimensjoner enn de overliggende, og stokkene i det første omfaret ble kalt sviller, syller/sydder, laftestokker, syllstokker eller tomtestokker.
Trekanten mellom det øverste omfaret og taksperret ble kalt for gauk og ble ofte holdt åpen. Her kunne en hive inn høy, og åpningen ga god lufting. Gauk ble også brukt som navn på stokken i det øverste omfaret i en kortvegg, og lokalt kunne denne også omtales som kråke, litlemannen, møningshette eller røstgubben.
Grindverk
I et grindverk er bygningen holdt oppe av parvis vertikale tømmerstokker eller staver, med en vannrett stokk kalt beite eller bete liggende over disse. Stavene har en kløft øverst, som holder beten. Tilsammen utgjør staver og bete en grind, som en selvstendig konstruksjonsenhet. Løa kan ha to eller flere grinder plassert etter hverandre, med passende mellomrom. Grindene blir igjen bundne sammen av horisontale og langsgående stavlegjer eller sperrestokker. Over disse kom taksperrene. Skråstivere ble brukt til å forsterke konstruksjonen. Grindverket bærer bygningen som et skjelett, men gir liten og ingen skjerming av innholdet.
En grindbygd utløe kunne bli byget med både én, to, tre og fire tildekkede vegger, avhengig av innhold og lokale værforhold. Veggene kunne være dekket med stående eller liggende bord, men også i flettverk av ris eller einer (brakekledning). Einerved rotner ikke og kan vare svært lenge, samtidig som at nålene beskytter mot regnet og slipper vinden igjennom. Eineren ble flettet mellom langsgående troer i veggene. Einervegger er særlig utbredt i Hordaland, med et områdesentrum i Osterøy.
I Hordaland er det ikke uvanlig at en løe kan være sammensatt av både steinvegger, trekledning og brakekledning. Særlig i Nordhordland og i Ytre Sogn finner en mange utløer med steinvegger, bygd rundt en tømret kjerne i grindverk.
Skjelterverk
I et skjelterhus er to-tre omfar laget som i en laftet løe. På denne basisen ble det reist hjørnestolper som igjen bar et laftet omfar. Gavlen kunne være laftet, men ellers er veggene laget av reiste bord, der hvert bord ble kalt ei skjeltre/skjeltra. Hele veggen omtales som en skjeltrevegg.
Opphavet til order «skjeltre» kan ha forbindelse med «skjold», jevnfør det engelske ordet «shelter», for «vern, beskyttelse».
Ski-VM 2013 – Kombinert stor bakke lag
Kombinert stor bakke/10 x 1,5 km lagsprint ble avholdt 2. mars 2013. Dette var første gang det ble arrangert verdensmesterskap i kombinert lagsprint.
Utløe
Takkonstruksjon
Torvtak var omtrent enerådende på Vestlandet på 1700-tallet. Neveren holdt taket tørt, og torv ble lagt oppå for å holde neveren på plass. Neveren ble hentet fra bjørkeskogen, ved å flå av det ytterste laget om våren, når sevja steg opp i treet. Arbeidet med å flå never ble kalt«å losta» eller «å lostra». Etter å ha blitt tatt fra treet, blei neveren lagt i press under stein: lagvis, korslagt og med innsiden opp. Når spennet i neveren var ute, var den ferdig til bruk. Neveren ble lagt oppå taktroene med barksiden opp, lag på lag, slik at det ikke ble gliper der vannet kunne trenge inn. Takvinkelen skulle være slik at øksa kunne ligge på taket uten å dette ned. Torv ble lagt oppå med graset ned, slik at røttene ikke skulle gro gjennom taket. På ufsa, den nederste kanten av taket, la en torvhaldet eller torvvolen, en stokk som skulle holde torvene på plass. Torv(halds)kroker av einer hjalp til å holde torvhaldet på plass. Også stein ble lagt for å holde torvene på plass. Skår på undersiden av torvhaldet tillot vann å renne ned. Never ble lagt mellom torv og torvhald, for å hindre stokken i å råtne.
Ski-VM 2013 – Kombinert stor bakke lag
Resultater
Hopprennet startet kl. 10:00. Langrennet startet kl. 15:00.
Utløe
Takkonstruksjon
Ut på 1800-tallet ble også steinheller på taket vanlig. For utløer var hellene ofte naturheller i varierende størrelse. Et helletak er svært tungt og krever ekstra styrke i konstruksjonen. Steintak krevde også brattere takvinkel enn et torvtak.
Navn og nevning
Ordbruk og omtale av utløer kan variere mye med lokal dialekt. Ei utløe kan omtales som «utmarksløe», «markaløe», «løde» og «lade». I Hardanger og på Sunnmøre kunne en bruke betegnelsen «skogalø(d)e». I Ryfylke brukte en «heialøe».
Ei «stavløe» er en grindbygd løe, gjerne med åpne vegger. Ei grindbygd løe med vegger av einer eller brake kan kalles ei «brakeløe».
Ei løe for hesjestaur kunne omtales som «stauraløe» eller «troskytje». Ei «skytje» er et lite, dårlig hus.
Ei torvløe kunne også omtales som «torvskjå», «torvhus», «torvskur» eller «torvbu».
Utløene ble vanligvis gitt egennavn. Navnene kan referere til plassering i terrenget, til bruksområdet, til byggemåten, til opphavsmannen eller til eieren. Eksempel på navn er Midtløa, Kvelvaløa, Gamlaløa, Halvtekkeløa, Tormodsløa og Ranveigsløa.
Utløer som kulturminner
Mange av utløene står nå til forfall, selv om enkelt blir restaurert og tatt vare på som kulturminner.
Utløer som kunst
Kunstneren Marianne Heske flyttet i 1980 en utløe med navn Gjerdeløa fra Rødalen i Tafjord til Paris, og satte opp løa som et kunstverk i Pompidou-senteret. Løa var fra 1700-tallet, i laftet tømmer. Senere ble løa også utstilt i Astrup Fearnley Museet. Da Nasjonalmuseet sa nei til å kjøpe Gjerdeløa for to millioner kroner ble løa utgangspunkt for en kunstdebatt: hva er kunst og hva er ikke kunst?
Burmesisk skrift
Burmesisk skrift er et skriftspråk som blir brukt til å skrive burmesisk, kayin og monspråk med. Skriftspråket er avledet fra monskriften, som på sin side bygger på paliskriften. Bokstavene er avrunda i formen, fordi de opprinnelig ble skrevet på palmeblader.
Skrifta tilhører brahmifamilien og ble utviklet fra monskrift under kong Anawrahta, den første herskeren av et samla burmesisk rike.
Den eldste burmesiske innskrivingene finner man på Myazedi-inskripsjonen fra 1113, som har tekster på pyu, mon, pali og burmesisk.
Cochegården (Brevik gamle rådhus)
Cochegården er en fredet kjøpmannsgård i byen Brevik i Porsgrunn kommune i Vestfold og Telemark fylke. Gården fungerte i en årrekke som Brevik rådhus, men da kommunene Brevik og Porsgrunn ble slått sammen overtok Brevik Bymuseum Cochegården.
Brødrene Hans og Jørgen Chrystie oppførte hvert sitt hus i denne stilen i Brevik, Chrystiegården og Cochegården. Mens sistnevnte stadig ligger på sin opprinnelige plass ved indre havn på Øya, befinner Chrystiegården seg i dag på Norsk Folkemuseum på Bygdøy.
Cochegården ligger på vestsiden av Øya (Sylterøen) i Brevik, og har fritt utsyn ned mot havna i vest og nord. Mot sør ligger gårdsplassen og et lite grøntanlegg med et lysthus i det sørøstre hjørnet.
Kjøpmannsgården består av fire enheter: Hovedbygningen og to sidefløyer samt et lysthus. Hovedbygningen har et spesiell fasade, med to framspringende fløyer i første etasje. Det er antatt at forbildet er hovedbygningen på Borgestad herregård ved Porsgrunn fra 1690-årene, som igjen er påvirket av grev Ulrik Fredrik Gyldenløves herregård i Larvik fra 1677. Samtiden omtalte dette som «italiensk stil».
Wilhelm Swendsen om Cochegården
Lokalhistorikeren Wilhelm Swendsen skriver om kjøpmannsgårdene i Brevik generelt, og om Cochegården spesielt, midt på 1900-tallet: «Mot sundet lå stasbygningene – forretningsgårdene – på rad inn til Storgaten. Vi har dem ennå der: Stiansens hotell, Kraftselskapets bygning, Kjøpmann Albretsens hus - men fram for alt ble byen preget av Chrystiegården, Cochegården og Tollboden, disse tre monumentalbygg som helt dominerte den indre havnen med sin særpregede arkitektur.
Chrystiegården er havnet på Norsk Folkemuseum som representant for noe av det merkeligste vi har bevart fra rokokkotiden, men ennå, selv i sterkt ombygd form, preger Cochegården den indre havnen med sin merkelige form og sin praktfulle beliggenhet. Den vender blikket ut mot sundet og mot den andre staselige storgården - den pompøse Tollbodbygningen.
Vår tid har gitt byen nye oppgaver. Havnen spiller ikke lenger den dominerende rollen - iallfall iden indre havnen, og byen har, slik det dessverre så ofte er skjedd i vårt land, mistet blikket for betydningen av å trekke havnen inn i bybildet. Det blir ikke lenger tatt tilbørlig hensyn til at byen også skal ses fra denne siden. Det er gatene som nå er blitt de bestemmende. Men Brevik må igjen få orientert sitt bybilde slik det var bestemt ved anlegget. En moderne byregulering ville sikkert legge hovedvekten på dette verdifulle poeng så en igjen kunne framtrylle den sjarm som byen hadde ved sin naturlige framvekst.
De to samlende punkter i bybildet ved havnen: Cochegården og Tollboden, må igjen bli dominanter og formes slik at de på en verdig måte hevder sin plass i denne maleriske byen som kunne bli en av de vakreste byene på sørkysten - og det sier ikke så lite når vi tenker på rekken av intime og innbydende kystbyer som Sørlandet rommer.
Cochegården er en merkelig bygning. Antagelig er den oppført like etter brannen i 1760. Med sine fire små fløyliknende utstikk på hovedbygningen, hvor taket er trukket ned så bare midtpartiet av huset får to etasjer, hører også den til en bygningsform som bygger på impulser fra den staselige residens som grev Gyldenløwe lot oppføre i Larvik omtrent 100 år før Cochegården. Etter at Chrystiegården ble flyttet, har vi nå bare Borgestad og Cochegården tilbake av disse merkelige bygningene, og begge er forandret ved tilbygninger som delvis har endret deres karakter.
Er det mulig å gi Brevik rådhus – Cochegården – dens fornemme arkitektoniske skikkelse tilbake? Og er det riktig å trekke dette spørsmål fram i en tid da byggeproblemene er så store?
Det ville være lett å svare på det første hvis en kunne bygge slik som det ble gjort i Larvik, med en mektig sal i annen etasje som fyller hele den delen av bygningen som er ført opp i to fulle etasjer. Her kunne en få rådhussal som både ville være stor nok og som kunne bli staselig med utsikt til sundet. Men bygningen er så godt som den eneste bevarte med interiørene og den interessante planen i behold, og det ville ikke være riktig å gøre et så sterkt inngrep i planen som innbyggingen av rådhussalen ville kreve. De mange fine detaljene som er bevart, må vi ta vare på, og det finnes andre veier å gå for løsningen av rådhuset.
Fløyen langs sundet er nå kontorfløy og bør beholdes slik. Men den andre fløyen er sterkt ombygd og faller nå noe ut av bildet. Denne fløyen vil kunne erstattes av en ny som legges i forbindelse med hovedbygningen, tiIsvarende den gamle kontorfløyen. I den nye fløyen ville en få plass til en rådhussal, og ved forbindelsen med hovedbygningen måtte en kunne knytte en del av de gamle rommene til salen som selskapsrom. De store kjellerne i hovedbygningen må kunne gi plass for garderober og toalettrom. Den nye fløyen måtte bygges ildsikker, men kunne kles utvendig med panel - en form som teknisk byr på fordeler idet panelet vil virke som en god isolasjon. Gårdsinteriøret ville danne rammen om inngangen til rådhuset, og sammen med den gamle hagen kunne en her oppnå en intim og sjarmerende virkning. Det stygge oppbygget på hovedbygningen kunne fjernes så arkitekturen igjen kunne tre fram i sin klare og karakteristiske form.
Bygningen måtte få igjen sine gamle vindustyper. Den harde utforming som nå preger dem, hører ikke sammen med de fine detaljene i bygningen for øvrig. De gamle vinduene lå senket noe inn i veggflaten og var omrammet av nydelig listverk, slik en ennå finner det ved en rekke gamle Breviks-gårder, og vindusrammene hadde den fine sprosseoppdelingen som gjorde dem til et ledd som spilte med i arkitekturen og ga eksteriøret en fasthet som de store rutene helt forkludrer.»
Han Chongdi
Keiser Chōng av Hàn (tradisjonell kinesisk: 漢冲帝; forenklet kinesisk: 汉冲帝; hanyu pinyin: Hàn Chōngdì; født 143, død 15. februar 145), født Líu Bǐng) (劉炳), posthumt navn Xiàochōng (孝冲), var den niende keiseren av det senere kinesiske Han-dynastiet, kjent som det senere Han eller Det østlige Han-dynasti, fra 144 til 145.
Chōngdì var den tidligere keiseren Han Shundis eneste sønn. Han ble satt på tronen da han var ett år gammel, og han regjerte i mindre enn et halvt år. Det var da enkekeiserinne Liang Na og hennes bror Liang Ji som tok seg av regjeringens affærer.