cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andrew Murray
Ettermæle
Murrays sønn, Sir Andrew Murray, 4. lord av Bothwell, tredje regent av Skottland (1297–1338), løftet også sverdet mot England og kong Edvard III. For sine tjenester ga kong Robert I sin datter Christian Bruce som hans ektefelle. Murray ble tatt til fange ved Roxburgh i 1333 og satt fortsatt i fengsel i England da slaget ved Halidon Hill skjedde, men ble løslatt tidsnok til å komme sine kone til hjelp da hun tappert forsvarte Kildrummy Castle. Han fortsatte krigen mot England inntil han døde i 1338. Den siste lord Murray av Bothwell døde for øvrig i 1360 av pesten.
Det finnes ingen monumenter etter Andrew Murray, helten fra Stirling Bridge, men han er begravd ved Fortrose Cathedral.
Johann Baptist von Anzer
Johann Baptist von Anzer (født 16. mai 1851 i Weinrieth i Oberpfalz i Bayern, død 24. november 1903 i Roma) var en tysk katolsk misjonsbiskop i Kina.
Bakgrunn
Han var sønn av en bonde og slakter. Han fikk sin utdannelse i Regensburg.
Prest
Anzer, som ble medlem av misjonskongregasjonen Steylermisjonærene (SVD) i 1875, ble presteviet året etter, og kom til Kina sammen med sin senere saligkårede medbror pater Josef Freinademetz i 1879. Frem til 1882 forestod han ordenens misjonsseminar i Hongkong og ble det året gjort til leder for misjonene i den sørlige delen av provinsen Shandong.
Biskop
I 1885 ble misjonsområdet et selvstendig apostolisk vikariat, og i 1886 ble pater von Anzer utnevnt til titulærbiskop. I 1890 fravristet han Frankrike landets tilsynsrett og beskytterfunksjon over misjonsområdet som protektoratsmakt, og fikk misjonen der formelt underlagt Tysklands beskyttelse på det verdslige område. Frankrike hadde i noen tiår utøvet protektorfunksjon for alle katolske misjonærer, uavhengig av deres nasjonalitet. Ordningen var omstridt, ikke minst Pavestolen mente at den var uheldig, blant annet fordi den franske stat forpurret det gjensidige pavelige og qingkinesiske ønske om opprettelse av diplomatiske forbindelser.
Biskop Anzer innhentet tillatelse fra pave Leo XIII om å lage fremstillinger av Den hellige ånd i menneskelig skikkelse, idet han mente det ville være bra for trosopplæringen. Han foretok mange reiser og skrev meget om misjonene, noe som var med på å styrke den katolske misjonsiver i Tyskland og i USA.
Han grunnla en mengde misjonsstasjoner med kirker, skoler og veldedighetsinstitusjoner som barnehjem, gamlehjem og sykehus. Misjonens hovedsete ble i Yanzhou.
Den 1. november 1897 ble de tyske steylermisjonærene patrene Richard Henle og Franz Xaver Nies myrdet av kinesere. Anzer, som akkurat da befant seg på et europabesøk, skyndte seg til Berlin. Den tyske keiser sendte to krigsskip til Jiaozhou på Shandongs sørøstkyst og utnyttet mordsaken som foranledning til en okkupasjon og opprettelse av et tysk mandatområde. Etter dette ble Qingdao misjonens sentrum.
Anzer døde i 1903 under et besøk i Roma. Han var blitt kalt dit for konsultasjoner etter at mange av hans prester hadde klaget over hans embedsførsel.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Tomas Boström
Tomas Boström (fullt navn: Karl Thomas Gunnar Boström, født 28. januar 1953) er en svensk sangforfatter, musiker og prest. Han har gitt ut flere plater og bøker og skrevet flere salmer. I Norsk salmebok 2013 er han representert med en salme.
Boström har som visesanger jobbet særlig mye med tekster av Charles Wesley, men er også sterkt inspirert av Leonard Cohen.
Salmene hans har blitt tatt i bruk internasjonalt, delvis på grunn av at han lenge har vært med i den internasjonale gruppen hymnologer «Global Praise Working Group». Boström er også redaktør for den internasjonale andaktsboken The Upper Room og den svenske utgaven av boken. Fra 2012 har han jobbet som menighetsprest i tillegg til å jobbe med musikk.
North Ayrshire
North Ayrshire (skotsk-gælisk: Siorrachd Àir a Tuath) er en av 32 regioner i Skottland. Det grenser mot Inverclyde i nord, Renfrewshire og East Renfrewshire i nordøst, og East Ayrshire og South Ayrshire i henholdsvis øst og sør. Den lokale myndigheten er North Ayrshire Council, dannet i 1997 og følger lignende grenser til distriktet Cunninghame.
Området er lokalisert i det vestlige sentrale lavlandet med Firth of Clyde i vest, og dekker den nordlige delen av det historiske grevskapet Ayrshire, i tillegg til øyene som danner Buteshire. Området har en befolkning på omtrent 135 280 mennesker, med sine største bosetningene ved Irvine og Kilwinning.
Aurland III kraftverk
Aurland III kraftverk er et vannkraftverk ved Vetlebotnvatn i Aurland kommune i Vestland.
Kraftverket ble åpnet i 1979 og er et kombinert kraftverk/pumpekraftverk. I sommermånedene pumpes det vann fra Vetlebotnvatn opp i Nyhellermagasinet. Vannet brukes så på vintertid til kraftproduksjon i det samme anlegget.
To reversible francisturbiner hver på 135 MW utnytter et fall på 400 meter fra Nyhellervatnet. Tilsiget er på 92 millioner m³ og nedbørfeltet er på 145 km².
Midlere årsproduksjon er på 350 GWh. Pumpeforbruket er 280 GWh. Netto produksjon er da 70 GWh.
Magasinkapasiteten er på 448 millioner m³. Nyhellermagasinet er regulert mellom 1 438 og 1 364 moh. Magasinet ligger delvis i Hol kommune og oppdemningen av Nyhellervatnet gjør at Nyhellervatnet, Kongshellervatnet og Ølvjuvvatnet blir ett sammenhengende vannmagasin når det ikke er nedtappet.
Etter å ha bli brukt til kraftproduksjon i Aurland III ledes vannet gjennom en tunnel til Aurland II kraftverk.
Anlegget er eid og driftes av E-Co Energi. Statkraft eier en liten del.
Vigga
Vigga er en avis som blir utgitt på Dombås i Innlandet. Den er lokalavis for kommunene Lesja og Dovre.
Lokalavisa Vigga ble startet opp i 1987 av Marit og Asbjørn Amble, som et samarbeid mellom Studio A og kommunene Lesja og Dovre. Avisa startet som en gratisavis som ble sendt ut til husstandene. Lenge var Vigga et kommunalt informasjonsorgan for Lesja og Dovre. I 2006 kjøpte avisa Fjuken Vigga. Vigga er i dag en del av Polaris Media, og er også medlemsbedrift i Landslaget for lokalaviser.
Redaktør og daglig leder er Astrid Kvam Helset.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Orknøyene
Orknøyene er en øygruppe nord for Skottland. Den er en av Skottlands regioner, et stattholderskap og styres av det lokale regionsrådet Orkney Islands Council. Gruppen av omkring 200 små øyer starter 16 km nord for Caithness. Den største øya kalles The Mainland (vanligvis betyr dette fastlandet, men her er hovedlandet en mer passende oversettelse).
Kanton-Sam Shui-jernbanen
Kanton-Sam Shui-jernbanen  er en amerikanskbygd jernbanelinje bygget i provinsen Guangdong i Kina og åpnet i 1903 og 1904. Det engelske navnet var Canton – Sam Shui Railway.
Orknøyene
Etymologi
Navnet på øygruppen har røtter tilbake til oldtidens geograf Klaudios Ptolemaios (født 90 e.Kr, død 168 e.Kr) som kalte øyene for Orcades. Det gamle gæliske navnet på øygruppen var Insi Orc, som betyr «øya til Orcene». Orc betyr ung gris eller villsvin. Da de norske vikingene kom til øya tolket de Orc som Orkn, som var et gammelt norrønt ord for sel eller kobbe. Ordet ey betyr øy, slik at navnet ble Orkneyjar, i dag forkortet til Orkney på engelsk. Av Vincens Lunges etterlatte papirer fremgår det at man på den tid oppfattet navnet Orknøyene som Ørkenøerne, altså «Ørken-øyene».
Kanton-Sam Shui-jernbanen
Strekningen var på 32 amerikanske miles (44 km), og gikk fra Kanton (Guangzhou) til Sam Shui (pinyin: Sanshui). Den ble bygd mellom 1902 og 1904 av amerikanske ingeniører. Terminus i Kanton var Shek Wei Tong (Shiweitang) og linjen ble sidelinje til Yuehanjernbanen. Senere skulle sidelinjen forlenges betraktelig.
De første 16 km fra Kanton til Fatshan (pinyin: Foshan) ble åpnet sent i 1903, og den resterende strekning til Sam Shui ble formelt åpnet 23. september 1904.
Orknøyene
Førhistorisk tid
Det finnes spor etter menneskelig aktivitet på Orknøyene tilbake til år 3100 f.Kr. Det viktigste funnet er den førhistoriske bosetningen Skara Brae, som etter en kraftig storm i 1850 kom frem i dagen etter å ha vært begravd under sanddynene i Bay of Skaill på vestkysten av øya Mainland. I 1924 kom flere rester av steinhus for dagen etter tilsvarende uvær. Arkeologiske utgravninger ble foretatt mellom 1928 og 1930 av Vere Gordon Childe. Skara Brae ble tatt opp på UNESCOs verdensarvliste i 1999 og er en av Skottlands fire verdensarvoppføringer.
Ring of Brodgar (også Brogar) er en førhistorisk steinsetning. Den ligger også på øya Mainland. Steinsirkelen ligger på et eid mellom innsjøene Stenness og Harray. Sentrum av sirkelen har aldri blitt utgravd av arkeologer og er ikke datert. Noen antar at den kan være reist rundt år 2500 f.Kr., mange år før Stonehenge og andre førhistoriske monumenter på De britiske øyer og i Europa ellers.
Piktere og romere
De tidligste innbyggerne var piktere, og det finnes rester etter flere av deres underjordiske hus, weems, gravhauger, runde tårn (brochs), steinsirkler og obelisker. Blant bevarte gjenstander finnes møllesteiner, beinkammer og enkel keramikk.
Romerne var kjent med Orknøyene og seilte antagelig rundt øygruppen. De ga øyene navnet Orcades. Det er gjort funn som viser at de handlet med innbyggerne, direkte eller indirekte, men de gjorde ikke noe forsøk på å okkupere øyene.
I henhold til Arthurlegenden kom kong Lot, sir Gareth, sir Gaheris, sir Gawaine og sir Agravain fra Orknøyene.
Det er sannsynlig at skotter fra Dalriada etablerte seg på øyene på begynnelsen av det 6. århundre. Deres tid der var kort, og pikterne etablerte seg på nytt. Keltiske misjonærer kom til øyene omkring 565 og hadde en viss suksess med misjonen, noe gravinnskrifter viser.
Orknøyene blir norske
Orknøyene og Shetland ble befolket av norske landnåmsmenn mot slutten av 700-tallet og første halvdel av 800-tallet. På den tiden var det vestlige av Norge i ferd med å bli overbefolket etter datidens målestokk, og tilgangen til ledige naturressurser og dyrkbar jord avtok. Nordmennene som ankom Orknøyene, fortrengte den opprinnelige lokalbefolkningen, pikterne, og norrønt ble talespråket på øyene.
Etter at Harald Hårfagre hadde samlet Norge til ett rike, var det mange av hans motstandere som rømte landet, og noen av dem slo seg ned på Orknøyene. Herfra drev de plyndringsøkter mot Skottland og Norge. Dette resulterte i at Harald Hårfagre samlet en stor flåte, og rundt år 875 tok Harald og hans menn kontroll over øyene og la både Orknøyene og Shetland inn under den norske kongens skattland. Begge øygruppene ble så gjort til et jarledømme under Ragnvald Mørejarl. Harald ga Orknøyene og Shetland (den gang kjent som Hjaltland) til Ragnvald Mørejarl som erstatning for at hans frillesønn Ivar hadde falt i kamp i Skottland. Ragnvald Mørejarl ga øyene videre til sin bror Sigurd Eysteinsson, som gikk under tilnavnet Sigurd den mektige. Han klarte ikke holde øyene, men den yngre broren Torf-Einar fikk etterhvert kontrollen og etablerte jarledømmet, som også omfattet Shetlandsøyene (tilsammen Nordøyene), og dynastiet som ble ved makten, nesten uavbrutt fram til utpå 1400-tallet.
Harald Hårfagre ble etterfulgt som konge av sønnen Eirik Blodøks, men da hans halvbror Håkon den gode kom tilbake til Norge fra England, forsvant oppslutningen om Eirik Blodøks og han flyktet landet. Han fikk Nordimbraland (Northumberland) i len av Kong Adalstein, og bosatte seg i York (Jorvik), men ble i 941 fordrevet av Kong Adalsteins bror Edmund på grunn av sine plyndingstokter til blant annet Irland og Bretagne. Eirik Blodøks flyktet til Orknøyene og bodde der til han ble drept i slaget ved Stainmoor, Skottland, i 954. Hans enke, Gunhild Ossursdotter, og hans sønner gikk under tilnavnet Eirikssønnene. Eirikssønnene under ledelse av Harald Gråfell utfordret flere ganger kong Håkon den godes makt over Norge fra sin base på Orknøyene. Deres siste forsøk resulterte i nederlaget i slaget ved Fitjar ca. år 959, hvor kong Håkons hær seiret, men kongen selv fikk banesår. På sitt dødsleie erklærte Kong Håkon at Harald skulle få hans kongedømme hvis han lovet å være god mot kong Håkons venner og frender. Eirikssønnene fikk slik kongedømmet Norge under seg.
Øyene ble kristnet av kong Olav Tryggvason i 995, da han kom innom Orknøyene på vei fra Irland. Kong Olav sendte bud på Sigurd jarl og beordret jarlen til å la seg døpe i den kristne tro. Sigurd jarl var motvillig, men ga etter da Kong Olav truet med å drepe hans sønn Hvelp. Øyene fikk en egen biskop på begynnelsen av 1000-tallet. Fra 1153 ble bispedømmet for Orknøyene, Kirkjuvåg bispedømme, underlagt den nyopprettede kirkeprovinsen med metropolitansete i Nidaros (dagens Trondheim). Kirkjuvåg bispedømme var underlagt Nidaros frem til 1472.
Torfinn jarl (død 1064) utvidet Orknøyjarleriket til også å omfatte Hebridene, foruten Caithness (Katanes) og andre, store deler av Skottlands fastland. Orknøyjarlen ble etter denne utvidelsen en jarl både hos den skotske og norske kongen. Torfinn var svigersønn av Finn Arnesson, og gjennom dennes hustru i slekt med Olav den hellige og Harald Hardråde. Kong Magnus Barfot avsatte jarlene og innsatte sin egen sønn Sigurd Jorsalfare som jarl i 1098 i forbindelse med hans besøk på øyene.
Noen år senere døde Magnus Barfot, og hans sønn Sigurd Jorsalfare reiste hjem til Norge og delte kongeriket med sine to andre brødre, Øystein og Olav Magnusson (også omtalt som Magnussønnene). Jarlene overtok på ny styringen av jarldømmet. Ragnvald Orknøyjarl ble utnevnt av Sigurd Jorsalfare til jarl over halve Orknøyene i 1129. I 1137 startet han byggingen av St. Magnuskatedralen i Kirkwall, til ære for onkelen Magnus Orknøyjarl som hadde lidd martyrdøden i 1115. Katedralen i Kirkjuvåg, som Kirkwall het på tiden, var den største domkirken i erkebispedømmet etter Nidarosdomen.
Økt skotsk interesse for de norske øyene
Da Alexander III av Skottland fylte 21 år i 1262 og ble myndig, erklærte han sine hensikter om å fortsette politikken overfor de vestlige og nordlige øyene som hans far hadde begynt, men som hadde stoppet opp da faren døde 13 år tidligere. Han sendte et formelt krav til den mektige norske kongen Håkon Håkonsson.
Norge hadde etter tiår med bitter innbyrdes krig oppnådd stabilitet, og var dermed vokst til en betydelig nasjon med europeisk innflytelse og var potensielt en betydelig krigsmakt. Med det som bakgrunn avviste kong Håkon blankt det skotske kravet. Fra norsk side var de ytterste øyene over Nordsjøen en del av det norske riket. For å sette tyngde bak kravet utlyste den norske kongen leidang og satte ut med den største flåten som Norge noensinne hadde reist. Håkon seilte rundt vestkysten av Skottland og gikk i land på Isle of Arran for å starte forhandlinger, med den store hæren i ryggen som pressmiddel.
Alexander III trakk behendig ut alle samtalene mens han tålmodig ventet på at høststormene skulle begynne. Til slutt, etter ørkesløse diplomatiske samtaler, mistet kong Håkon tålmodigheten og besluttet å angripe. Samtidig kom det en forferdelig storm som både ødela flere av skipene hans og forhindret de øvrige i å foreta landgang. Slaget ved Largs i oktober 1263 ble ikke avgjørende, og begge parter mente de hadde seiret, men kong Håkon Håkonssons posisjon var likevel håpløs. Nedslått returnerte han 5. oktober til Orknøyene med en murrende hær, og han døde av feber der den 17. desember 1263. Hans død forpurret videre norsk ekspansjon i Skottland.
Kong Magnus Lagabøte brøt med farens ekspansjonspolitikk. Han innledet fredsforhandlinger med kong Alexander III av Skottland. Ved freden i Perth i 1266 oppga kong Magnus de mest fjerntliggende norske besettelsene. Han avga øya Man i Irskesjøen og Suderøyene (Hebridene) til Skottland for 4 000 mark sterling og mot en årlig avgift på 100 mark (som skottene snart unnlot å betale). Som motytelser for de norske innrømmelsene ble det norske herredømmet over Orknøyene og Hjaltland (Shetland) anerkjent av Skottland.
Grunnen til at Magnus ville ha fred med Skottland, var at den norske handelen med England led tungt. Med den nye handelstraktaten med England av 1223 krevde engelskmennene at Norge sluttet fred med Skottland. I 1269 ble avtalen utvidet til gjensidig frihandel.
Kirkestriden
I middelalderen hadde erkebiskopen av Hamburg og erkebiskopen av York en strid med de norske biskopene om den kirkelige jurisdiksjonen på øyene. Den første norske biskopen var William den gamle, som ble bispeviet i 1102. Bispesetet hadde blitt opprettet i 1055. De fortsatte den norske tradisjonen fram til 1558, og deretter hadde øyene en anglikansk biskop til 1580. I 1606 ble det igjen innsatt en biskop, og fra 1638 til 1660 var bispesetet igjen ubesatt. Det ble avskaffet først i 1697.
Pantsettelse av øyene til Skottland
I 1348 ble Norge sterkt svekket på grunn av svartedauden, og i 1397 ble Norge en del av Kalmarunionen. Etter hvert kom Norge under dansk overherredømme. Danskekongen Christian I var i pengenød, og da hans datter Margaret i 1468 ble forlovet med Jakob III av Skottland, ble han nødt til å pantsette Orknøyene og Shetland som betaling av medgift. Ettersom pantet aldri ble løst ut, har øyene siden tilhørt Skottland.
I 1471 fikk William, jarl av Orknøyene, slottet og eiendommer i Ravenscraig i Fife, mens Orknøyene ble annektert av den skotske kronen den 20. februar 1472.
I 1564 ble Robert Stewart, sønn av Jakob V, sheriff av Orknøyene og Shetlandsøyene. I 1581 ble han jarl av Orknøyene, og ti år senere tok hans sønn over. Men i 1615 ble øyene igjen lagt direkte under kronen.
I 1650 ble Montroses ekspedisjon, som førte til hans fengsling og død, samlet på øyene. Under Protektoratet ble øyene besøkt av en avdeling av Cromwells styrker, som innførte nye jordbruks- og industrimetoder.
I 1707 ble øyene gitt til jarlen av Morton som sikkerhet for et lån. De kunne løses ut mot 30 000 pund, samt en årlig rente på 500 pund. Jarlen solgte sine eiendommer til Lawrence Dundas i 1766.
Selv om norsk lov etter en tid ble erstattet med skotsk, mistet ikke innbyggerne opparbeidete rettigheter til sine egne eiendommer. Som et resultat av dette er fortsatt mange eiendommer omfattet av odelsrett som var fullstendig ukjent på det skotske fastlandet.
Royal Navy
Under første og andre verdenskrig hadde Royal Navy en stor flåtebase ved Scapa Flow. Den ble nedlagt i 1956.
Tysk senking av egen flåte etter første verdenskrig
Royal Navy (The Grand Fleet) hadde base i Scapa Flow fra 1914. Herfra seilte flåten til Jyllandsslaget i 1916.
Som følge av det tyske nederlaget i første verdenskrig ble den tyske keiserlige flåte holdt tilbake i Scapa Flow i påvente av utfallet av fredsforhandlingene i Versailles. Skipene kom til Scapa Flow i november 1918 og ble en attraksjon for øybeboerne. 21. juni 1919 ga den tyske admiralen Ludwig von Reuter ordre om å senke alle skipene for å forhindre at skipene skulle komme på britiske hender som en del av fredsavtalen. 53 skip ble senket og ni sjømenn mistet livet, de siste omkomne i første verdenskrig. Av de 53 skipene var det 10 slagskip (ett ble kjørt på grunn og ikke senket), 5 slagkryssere, 4 kryssere (4 ble kjørt på grunn og ikke senket) og 34 torpedobåt jagere (12 ble kjørt på grunn og 4 forble flytende).
En del av de tyske skipene er hevet, men det ligger fortsatt mange skipsvrak der som et populært mål for sportsdykkere.
Andre verdenskrig
Marinebasen i Scapa Flow ble utsatt for både ubåt-angrep og luftangrep fra Luftwaffe. Før krigens start ble det gjort lite for å bygge forsvarsanlegg, ettersom man regnet med at det sterke tidevannet og vanskelige undervannsforhold var tilstrekkelige vern. En måned inn i andre verdenskrig, 14. oktober 1939, ble Royal Navys slagskip HMS «Royal Oak» torpedert og senket av den tyske undervannsbåten «U 47» i havnebassenget i Scapa Flow. 833 sjøfolk gikk ned med skipet. Som et resultat av dette bestemte britene seg for å bygge igjen ett av sundene inn til Scapa Flow. Disse barrierene er i dag kjent som Churchill Barriers, og på det meste var det 1700 menn som holdt på med byggingen, 1200 av disse var italienske krigsfanger. Krigsfangene protesterte mot å bli satt til slikt arbeid, og hevdet dette stred med Genèvekonvensjonen, som forbyr makter som holder krigsfanger, å bruke disse til krigsrelatert arbeid. Britene mente at barrieren ikke var krigsrelatert, men et tiltak for å bedre transporten mellom øyene, ved at man fikk vei mellom øyene og slapp å bruke båt. De italienske krigsfangene bygde et kapell like ved sjøkanten, Italian Chapel, som i dag er en turistattraksjon.
Geografi
Orknøyene er skilt fra det skotske fastlandet av sundet Pentland Firth, som er 11 km bredt mellom Brough Ness på øya South Ronaldsay og Duncansby Head, Caithness.
Orknøyene ligger mellom 58° 41' og 59° 24' nord, og 2° 22' og 3° 26' vest. Avstanden fra nordøst til sørvest er på 80 km og dekker et areal på 973 km². Øyene er lavtliggende og blottet for høytvoksende vegetasjon, med unntak av vestkysten på de større øyene som har klipper og bratte fjellvegger.
De fleste øyene har innsjøer (skotsk: loch). Loch of Harray og Loch of Stenness på Mainland er de største.
Orknøyene har ikke trær, noe som hovedsakelig skyldes at øyene ligger utsatt til for kraftige vinder.
Øyene
Øyene deles gjerne inn etter deres plassering i forhold til Mainland. Øyene nord for Mainland kalles samlet Nordøyene mens de sør for Mainland kalles Sørøyene.
Sørøyene
Den sørlige gruppen ligger rundt Scapa Flow. To av dem, South Ronaldsay og Burray, er forbundet til Mainland med Churchillbarrierene.
Pentland Skerries er en øygruppe som ligger lenger sør, nærmere fastlandet, og som ikke tilhører Orknøyene.
Magnus Orknøyjarl
Den hellige Magnus Orknøyjarl (Magnus Erlendsson) (født ca. 1076, død 16. april 1115, Egilsay, Orknøyene) led martyrdøden og ble deretter helgenkåret. Han er den eneste norske helgen med pavelig anerkjennelse i tråd med den moderne helligkåringsprosessen. Utenfor Norden regnes han som en skotsk helgen. Magnus var sønnesønn av Torfinn jarl og Ingebjørg Finnsdatter. Magnus Orknøyjarl er vernehelgen for Orknøyene og for fiskere derfra.
Ragnvald Orknøyjarl
Ragnvald Orknøyjarl (Ragnvald Kale Kollson) (født ca. 1100, død 20. august 1158) var nevø av Magnus Orknøyjarl. Moren var Gunhild, Magnus' søster, som ble giftet bort til Koll, en høvdingsønn fra Jæren. Ragnvald het opprinnelig Kale, men tok navnet Ragnvald etter Ragnvald Bruseson, Olav den helliges fostersønn fra Orknøyene.
Sigurd Jorsalfare utnevnte ham i 1129 til jarl over halve Orknøyene. Han skal ha utført dette oppdraget godt. I 1137 startet han byggingen av St. Magnuskatedralen i Kirkwall, til ære for onkelen som hadde lidd martyrdøden i 1115
Verdensarv
Fortidsminnene Skara Brae og Maeshowe ligger på Mainland, og er begge tatt opp på UNESCOs verdensarvliste i 1999.
Orknøyene ble kolonisert av vikingene. Tydelige spor fra denne tiden finnes på alle øyene, inkludert Brough of Birsay, i de aller fleste stedsnavn og i runeinskripsjoner ved Maeshowe og andre fortidsminner.
Økonomi
Det meste av landskapet brukes til jordbruk, og sammen med fiske er dette øyenes viktigste næringsveier. Orknøyene eksporterer kjøtt, ost, whisky, øl, fisk og sjømat.
Politikk
Orknøyene er den minste regionen i Skottland og styres av det lokale regionsrådet, Orkney Islands Council (OIC). OIC ble opprettet i 1974 og har i dag 1800 ansatte og er øygruppens største arbeidsgiver. OIC har 21 folkevalgte, 13 kommer fra Mainlands 13 valgdistrikter. De øvrige åtte kommer fra de øvrige øyene. Representantene (councillors) velges direkte av folket uten partitilhørighet.
Liam McArthur, fra Liberaldemokratene, representerer Orknøyene i det skotske parlamentet. Han etterfulgte Jim Wallace i 2007.
Alistair Morrison Carmichael fra Liberaldemokratene har fra 2001 representert Orknøyene og Shetland i det britiske parlamentet.
Klima
Klimaet er temperert og stabilt til å ligge så langt mot nord. Gjennomsnittstemperaturen for året er 8 °C, for vinteren 4 °C og for sommeren 12 °C. Vintermånedene er januar, februar og mars, hvor den siste er den kjøligste. Våren starter i april og sommeren i midten av juni. September anses som den beste måneden værmessig.
Gjennomsnittlig årlig nedbør varierer mellom 850 mm og 940 mm. Tåke forekommer på sommeren og tidlig høst.
Media
Orknøyene har to lokalaviser, Orkney Today og The Orcadian, begge kommer ut hver torsdag. I tillegg har den lokale radiostasjon Radio Orkney, som drives av BBC Radio Skottland, to daglige sendinger. I september 2005 ble øyenes første kommersielle radiolisens tildelt The Superstation Orkney .
Flagg
Orknøyenes offisielle flagg er Union Jack. Ettersom øyene er en del av Skottland er Skottlands flagg også offisielt.
Orknøyenes uoffisielle flagg ble til på midten av 1990-tallet og blir lokalt omtalt som The Cross of St. Magnus (St. Magnuskorset). Det er oppkalt etter Orknøyenes helgen Magnus Orknøyjarl, selv om det ikke foreligger noen historiske forbindelser mellom helgenen og det røde korset på gul bakgrunn. Flagget er gult med et rødt kors, likt de øvrige nordiske flaggene og Kalmarunionens flagg. Fargene er hentet fra Skottlands kongeflagg og det norske riksvåpenet, som et uttrykk for at øyene har røtter fra begge rikene. Flagget har manglet offisiell status fordi Skottlands heraldiske myndighet, Lord Lyon, har ansett det som for likt Ulsters våpen og flagg. På denne bakgrunn ble det i februar-mars 2007 avholdt åpen avstemning om nytt flagg for Orknøyene. Blant de fem forslagene orknøyingene hadde å velge mellom vant et flagg likt Norges, men med gult i stedet for hvitt. Dette fikk 53 prosent av stemmene. Bare 200 personer deltok i avstemningen. Det nye flagget har fått offisiell godkjennelse, både av Lord Lyon og av Orkney Islands Council, den høyeste kommunale myndigheten på Orknøyene.
Fly
Kirkwall lufthavn i Kirkwall har flyforbindelse med Edinburgh og Glasgow som ligger 90 minutter flytur unna. Aberdeen og Inverness ligger henholdsvis 45 og 30 minutter unna. Alle destinasjonene blir utført av Loganair på oppdrag fra British Airways.
Ferge
Det går ferger til Orknøyene mellom følgende steder:
Howard Wilkinson
Howard Wilkinson (født 13. november 1943 i Sheffield, England) er en tidligere fotballspiller og -manager. Han er den siste engelske manageren som vant ligaen i England. Siden den gang har det bare vært managere fra Skottland, Frankrike, Italia, Portugal, Chile, Spania og Tyskland som har vunnet. Dette skjedde da han ledet Leeds United til ligagull i 1992. Han har også vært midlertidig landslagssjef for ved flere anledninger.
Spillerkarriere
Wilkinson spilte ligafotball for Sheffield Wednesday og Brighton & Hove Albion. Han ble profesjonell i juni 1962, men spilte bare 22 kamper for sin lokale klubb, Sheffield Wednesday (som ving). Ligadebuten kom 16. september 1964. Sheffield Wednesday kom til finalen i FA-cupen i 1965/66, men Wilkinson fikk aldri en eneste cupkamp for klubben. Han sier selv følgende i et intervju i april 1999: «Da jeg kom til Sheffield Wednesday var jeg 18 år gammel. Mine jevngamle hadde spilt for klubben i 3 år allerede, mens jeg hadde valgt å gå på skolen. De var lærlinger, mens jeg signerte som profesjonell, og måtte derfor spille mot langt mer erfarne spillere. Dette utviklet meg som spiller. Det fantes trenere i landet som på den tiden ville at man skulle bruke ballen minst mulig mellom kampene, da ville man være desto ivrigere etter å få tak i den når det var alvor. Men dette var en tid med store forandringer, og jeg var heldig fordi min manager (før debuten) Vic Buckingham hadde brukt mye tid i Nederland, og ansatte en trener ved navn Jack Mansell som var en progressiv tenker, og vi lærte mye nytt av ham. Buckingham ble erstattet av Alan Brown som var en av de mest kreative trenerne jeg noensinne har blitt kjent med».
Fra juli 1966 til 1971 spilte Wilkinson for Brighton. Han fikk 116/13 kamper og scoret 18 mål. Wilkinson sier videre i det ovennevnte intervjuet at «Sheffield Wednesday lå 5-10 år foran tiden når det gjaldt treningsmetoder. Men min manager i Brighton, Archie MaCaulay, mente at en god treningsdag besto i en løpetur på stranden med litt strekkeøvelser i etterkant, før laget gikk ut på restaurant og spiste en stor biff hver». Wilkinson bodde i en liten hybel og kjedet seg. Han gikk derfor på et trenerkurs med Brighton-treneren Steve Burtenshaw. Det var slik han ble engasjert i treneryrket, og i løpet av sine fem år i Brighton ble han mer og mer involvert i trenerapparatet. Han kom samtidig til den konklusjonen at han aldri kom til å bli en god nok spiller til å spille fast i førstedivisjon. I en alder av 26 bestemte han seg for å bli trener og manager. Han begynte derfor å studere fysiologi, psykologi og sosiologi på Universitetet i Sheffield. Jim Smith var manager i Boston United (utenfor det profesjonelle ligasystemet) på den tiden, og da han oppdaget at Wilkinson skulle flytte nordover tilbudte han Wilkinson jobb som spillende trener i klubben. Samtidig skulle han også fungere som lærer på Abbeydale School. Da Smith forsvant videre fikk Wilkinson overta rollen som (spillende) manager. Etterhvert ble han også trener i FAs hierarki, først for semiproffenes landslag og deretter som U-21 landslagssjef i 1982.
Notts County
Hans managerkarriere startet hos Notts County da han tok over etter den legendariske skotten Jimmy Sirrel. Dette var en jobb han hadde fra 1982 til 1983. Sirrel hadde da allerede i to år fungert som en mentor ovenfor Wilkinson, som til da hadde vært assisterende manager. I 1982 rykket klubben opp til 1. divisjon under Sirrells ledelse. Nå var det imidlertid duket for Wilkinson, mens Sirrell ble «sparket oppover» i systemet og ble en slags «syvende far huset». Wilkinson kjøpte stjernespissen Justin Fashanu i 1982, etter at Nottingham Forest sin manager Brian Clough hadde fått politiet til å eskortere ham av treningsfeltet, dette fordi manageren hadde funnet ut at han vanket i Nottinghams homofile miljøer. En kneskade gjorde at han dessverre aldri ble like effektiv som han hadde vært i sine tidligere klubber. I tillegg kjøpte man inn internasjonale spillere som Rachid Harkouk (Algerie), John Chiedozie (Nigeria) og Aki Lathinen (Finland). Klubben hadde også en lovende unggutt ved navn Brian Kilcline i stallen. Med dette mannskapet endte Notts County på en 15.-plass i sin første sesong på 56 år i øverste divisjon. Klubben vant blant annet en strålende 2-0 seier borte mot byrival Nottingham Forest (på City Ground).
Sheffield Wednesday
Fra 1983 til 1988 var han manager for Sheffield Wednesday, der han fikk et bra rykte som manager, selv om han aldri hadde hatt suksess som spiller for klubben. I hans første sesong som leder, rykket laget opp til øverste divisjon. Sesongen begynte med 15 kamper uten tap. Laget hans i Sheffield bygde suksessen på fysisk styrke og disiplin, noe som etterhvert ble Wilkinsons varemerke. Et annet varemerke var «lagmaskinen», uten ekstreme individuelle ferdigheter. Spillere utfylte hverandre. Ingen var stjerner, men teamwork gjorde at laget hevdet seg bedre enn man kunne forvente (noe vi i dag kaller for synergieffekt). Wilkinson innførte vingbacker som løp opp og ned langs sidelinjen, hele ti år før begrepet ble introdusert i fotballen. Wilkinsons innvirkning første sesongen var voldsom, og klubben satte klubbrekord med hele 88 poeng. Bare en vaklete innspurt førte til at Chelsea smet seg foran på målforskjell.
I 1984/85 ledet han laget til minneverdige seiere borte mot både Liverpool og Manchester United. Bare to år etter opprykket endte laget på en flott femteplass i første divisjon. I løpet av sine 4 neste år etter opprykket, holdt han klubben i øverste divisjon.
Leeds United
Størst suksess som manager hadde han da han flyttet til naborivalene fra Yorkshire, Leeds United. Han signerte kontrakten 10. oktober 1988, da han overtok etter legenden Billy Bremner. Stor var overraskelsen da styreformann i Leeds United, Sir Leslie Silver, brøt tradisjonen og ansatte en som ikke tidligere hadde hatt noe med klubben å gjøre. Det ble på denne tiden spekulert i at Howard Kendall var klubbens førstevalg. Han var likevel utelukket siden han var fornøyd med å være manager i Spania. Wilkinson hadde gått fra å være supporter, spiller og deretter manager for Sheffield Wednesday. Wilkinson hadde følt det som han ikke hadde skikkelig støtte fra styret lenger i den klubben, kanskje fordi han i løpet av alle årene ennå ikke hadde vunnet noe. Men sannheten var at Sheffield Wednesday hadde nektet å åpne pengesekken de siste to årene. I Leeds derimot hadde Wilkinson blitt lovet midler og full frihet. Wilkinson har i intervju sagt at «trening, coaching, ungdomsarbeid og organisasjon er viktig, men disse elementene kan bare få klubben din et visst stykke på vei. Jeg mener at forskjellen mellom gode lag og de beste lagene er ressursene til å få tak i de eksepsjonelle spillerne, de som virkelig kan utgjøre en forskjell».
Wilkinsons metoder var bygget på disiplin, og han fikk snart tilnavnet «Sergeant Wilko» («Sersjant Wilko)», etter en gammel engelsk TV-serie kalt «Sergeant Bilko». Den gamle storklubben, som hadde blitt kalt «Super-Leeds» på 1970-tallet, spilte nå i 2. divisjon. Det ble forventet opprykk, og derfor kjøpte Wilkinson inn spillere som Gordon Strachan (som ble kaptein), Vinnie Jones, Mel Sterland, Chris Fairclough og Lee Chapman. Selv Vinny Jones fikk bare 3 gule kort i 1989/90 sesongen, til tross for et rykte som hardtspillende forsvarer. Leeds rykket opp til 1. divisjon dette året. Jones ble solgt, men inn kom Gary McAllister fra Leicester City og John Lukic ble hentet tilbake fra Arsenal. Han skulle snart også gi sjansen til noen lovende unggutter ved navn David Batty og Gary Speed, spillere som kom til å dominere engelsk fotball det neste tiåret.
Første sesong etter opprykk gikk strålende, og klubben endte på fjerdeplass. Wilkinson følte likevel noe manglet, og handlet inn Rod Wallace, Tony Dorigo og Steve Hodge. I februar 1992 hentet han franskmannen Eric Cantona. Denne sesongen var den siste før FA Premier League skulle innføres, og Leeds vant ligaen etter hard kjemping mot Manchester United.
Høsten 1992 vant Leeds United Charity Shield på Wembley med 4-3 mot Liverpool. Likevel var ikke resten av hans tid på Ellan Road like preget av suksess. Riktignok fikk han laget til Ligacupfinalen i 1996/97, selv etter en elendig åpning på sesongen. Påfølgende sesong gikk Leeds United på et bittert 0-4 tap for rivalene Manchester United, og Wilkinson fikk sparken bare 48 timer senere (9. september 1997).
Sunderland
Etter noen år som ansatt i det engelske fotballforbundet gjorde Wilkinsom comeback som klubbmanager. Dette skjedde i 2002. Han valgte tidligere Burnley-manager Steve Cotterill som sin assistent. Denne sesongen ble en katastrofe for Sunderland, og Wilkinson fikk sparken før sesongen var ferdig. Laget endte sist i Premier League, med daværende bunnrekord i ligasystemet på bare 19 poeng.
Ironisk nok har Wilkinson blitt sitert på at tiden i Sunderland var en suksess.
Andre korte oppdrag
I oktober 2004 ble han en stund ansatt som førstelagstrener i Leicester City som erstatter for Micky Adams under manager Dave Bassett. I desember samme år returnerte han til Notts County som styremedlem (ikke ansatt, bare styremedlem).
I tillegg har han også vært leder i en årrekke for «League Managers Association».
Det engelske fotballforbundet
Like etter han fikk sparken i Leeds United ble han ansatt som teknisk direktør i det engelske fotballforbundet. Jobben gikk ut på å holde kontroll med trener- og spillerutvikling på alle nivåer i engelsk fotball.
Mens han hadde denne stillingen var han også midlertidig landslagssjef for i en kamp mot  (0-2), etter at FA sparket Glenn Hoddle. Rollen hadde han fra 2. februar til 17. februar 1999. Etterfulgt av denne kampen var han en tid landslagssjef for Englands U-21 lag. Kontroversielt nok valgte han seg selv til denne rollen, da han overtok etter Peter Taylor, som skulle fungere som sjef for A-landslaget inntil man fant en bedre ordning. Dette var en jobb Wilkinson ikke hadde suksess med, ettersom han tapte 3 av 6 kamper, og det med et lag som hadde vært «uslåelige» under Taylor. Etter disse 6 kampene ble han erstattet av den tidligere landslagsspilleren David Platt. Ironisk nok endte Taylor opp som sjef for U-21 landslaget bare to år etterpå igjen.
Fra 7. oktober til 22. oktober 2000 var han igjen midlertidig manager for Englands A-landslag i én kamp mot (0-0). Dette var fordi Hoddles permanente erstatter, Kevin Keegan, hadde forlatt stillingen.
Han er eneste England manager som har hatt jobben to ganger. Han er også én av to midlertidige managere for England som har tapt alle sine kamper.
East Renfrewshire
East Renfrewshire (skotsk-gælisk: Siorrachd Rinn Friù an Ear; skotsk: Aest Renfrewshire) er en av Skottlands regioner. Den grenser mot North Ayrshire, East Ayrshire, Renfrewshire, South Lanarkshire og City of Glasgow. Administrasjonsbyen er Giffnock.
Fram til 1975 utgjorde regionen en del av det tradisjonelle grevskapet Renfrewshire. Regionen ble opprettet i 1996 fra distriktet Eastwood. I tillegg ble Barrhead overført fra Renfrew.
I en meningsmåling gjort av Reader's Digest i 2007 ble East Renfrewshire kåret til det nest beste stedet i Storbritannia for å oppdra en familie, rangert like bak East Dunbartonshire nord for Glasgow.
Peep Show
Peep Show er en britisk situasjonskomedie som gikk på Channel 4 fra 2003 til 2015. Serien har David Mitchell og Robert Webb i hovedrollene.
East Renfrewshire
Styring og politikk
Sammensetningen av East Renfrewshire Council etter lokalvalget 5. mai 2022: Rådsleder: statsråd Owen O'Donnell (Labour), borgerleder: provost Mary Montague (Labour). Politisk sammensetning:
Peep Show
Handling
Serien følger Mark (Mitchell) og Jeremy (Webb), to menn i slutten av 20-årene som kjenner hverandre fra universitetet, og som nå deler leilighet i Croydon sør i London.
Mark har en kontorjobb og er den mest finansielt vellykkede av de to, men er ekstremt ukomfortabel sosialt, og pessimistisk om det aller meste. Jeremy leier et rom hos Mark. Han er vanligvis mye mer optimistisk og energisk enn Mark, men det musikalske gjennombruddet lar vente på seg, og han er ikke så populær eller tiltrekkende som han liker å tro.
Produksjon
Peep Show skiller seg ut ved at hendelsene i de to hovedpersonenes liv nesten bare vises fra deres eget perspektiv (og perspektivet til andre karakterer som de interagerer med), til en slik grad at en arbeidstittel for serien var POV (point of view). Scenene er ofte filmet med kameraer festet til skuespillernes hoder. Figurenes interne monologer (eller tanker) blir presentert gjennom voiceover. Det hender at denne stilen brytes til fordel for et mer tradisjonelt tredjepersonsperspektiv, vanligvis for å etablere scener og «flashbacks». Det er verd å merke seg at også disse scenene er filmet fra synspunktet til en tredje person (en forbipasserende eller perifer figur).
Skjenkebevilling
Skjenkebevilling eller skjenkeløyve er en tillatelse til å selge alkoholholdig drikke.
Norge
Helsedirektoratet forklarer at «ved skjenking skal drikking skje på skjenkestedet (for eksempel en bar eller restaurant)». Myndighet til å tildele bevilling gis av kommune eller stat, etter retningslinjer gitt i av Alkoholloven. Det kan gis bevillinger for en periode eller for et enkelt arrangement, «ambulerende skjenkebevilling».
Innehaver av en skjenkebevilling plikter å rapportere salgsdata, og å hindre at personer blir overstadig beruset. En skjenkebevilling kan inndras for en kortere eller lengre periode dersom reglene ikke overholdes.
Skjenkebevillinger styres enkelte steder av geografiske hensyn. Blant annet ønskes det gjerne kortere skjenketid i typiske boligområder. I Oslo har disse hensynene manifestert seg som Skjenkeblekkspruten.
Ed Brubaker
Ed Brubaker (født 17. november 1966) er en amerikansk tegneserieskaper. Han er idag best kjent for sitt arbeid som forfatter av krim- og superheltserier, men har også skrevet og tegnet mer jordnære og tildels selvbiografiske serier.
Blant Brubakers første tegneserier er Purgatory, USA (1989) og den selvbiografiske Lowlife (1991–1996). Etter både å ha skrevet og tegnet sine første serier, begynte han å konsentrere seg om skrivingen og etablerte seg mot slutten av 1990-tallet som en populær forfatter også av sjangerorienterte serier.
Sammen med tegneren Eric Shanower har han laget serien An Accidental Death (1992) og Prez: Smells Like Teen President (1995). Brubaker har også samarbeidet mye med tegneren Michael Lark. De to har blant annet laget krimserien Scene of the Crime og jobbet med serier som Daredevil (2006–2009) og Gotham Central. Sammen med tegneren Sean Philps har han laget seriene Sleeper (2003) og Criminal (2006) og Incognito (2008).
Brubaker står også bak science fiction-serien Deadenders (med Warren Pleece, 2000-2001). Han har også skrevet for en rekke superheltserier for både DC og Marvel Comics, blant annet Captain America, Batman, Secret Avengers, The Authority, X-Men, Catwoman og Hawkman.
Karleby (tidligere kommune)
Karleby (finsk: Kaarlela) er en tidligere kommune i landskapet Mellersta Österbotten i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1973. Kommunen var tospråklig, med svensk som majoritetsspråk før 1973 og finsk som majoritetsspråk etter 1973.
Karleby kommune het Gamlakarleby landskommun (fi. Kokkolan maalaiskunta) før 1927. Kommunen var en omegnskommune til byen Gamlakarleby. Öja kommune ble slått sammen med Karleby kommune i 1969. Den 1. januar 1977 ble Karleby kommune slått sammen med Gamlakarleby (fi. Kokkola). Den nye kommunen fikk navnet Karleby på svensk og Kokkola på finsk. Den nye kommunen har således navnet til den tidligere landkommunen på svensk og navnet til den tidligere bykommunen på finsk.
Barokklutt
Barokklutt betegner en gruppe europeiske lutt-typer fra 1600 og 1700-tallet. Et kjennetegn er det er tilføyd diatonisk stemte bass-strenger (grand jeu) til de seks strengene på gripebrettet (petit jeu) for å utvide bassregisteret.
Denne artikkelen omhandler bare barokkinstrumenter som eksplisitt ble betegnet som lutt, derfor er eksempelvis teorbe, angelica og mandora utelatt.
Overgangstid
Rundt 1580 ble det skrevet stadig mer musikk for syv og åtte strengekor. Fra 1620 var antall kor kommet opp i tolv.
I tillegg kom eksperimenter med stemming av petit jeu. I den relevante sekundærlitteraturen er det funnet over tyve ulike stemminger (accords nouveaux) av strengene som gripes med venstre hånds fingre. De to mest brukte stemmingene er den såkalte ton ravissant med nesten tusen bevarte stykker og sharp tuning med over femhundre bevarte stykker.
Det ble eksperimentert med ulike byggetekniske løsninger for ta opp bass-strengene. I overgangstiden var instrumenter med to skruekasser utbredt, senere kalt tohodet lutt. De var utstyrt med en skruekasse for opp til fire bass-kor montert i forlengelsen av halsen ved siden av den opprinnelige skruekassen som beholdt den tradisjonelle knekken.
Fransk barokklutt
De franske luttbyggerne anvendte knekkhals-lutten fra renessansen som byggeteknisk mal. Man foretrakk å bygge om renessanselutter av Laux Maler og Hans Frei.
På andre halvdel av 1600-tallet bredte barokklutt stemt i det som senere kalles nyfransk stemming seg over hele Europa (bortsett fra Italia) og med den også fransk luttmusikk av René Mézangeau, Ennemond Gaultier, Denis Gaultier, François Dufault og mange andre.
Tysk barokklutt
Luttvirtuosen Silvius Leopold Weiss fra Dresden føyde etter ca. 1720 to basskor til den franske barokklutten. For disse ekstra strengene fantes det to byggetekniske løsninger:
Italiensk barokklutt
I Italia beholdt barokkluttens gripebrett-strenger renessanse-stemmingen i kvarter, nominelt: G – c – f – a – d' – g'. I tillegg kom åtte bordunstrenger som ble stemt etter stykkets toneart. Bass-strengene ble tatt opp i en ekstra skruekasse som var bygd i forlengelsen av halsen (liuto attiorbato).
Nevneverdige komponister er: Johann Hieronymus Kapsberger, Alessandro Piccinini, Pietro Paolo Melii, Bernardo Gianoncelli, Giovanni Zamboni, Filippo dalla Casa.
G. Fr. Händel brukte den store italiensk barokklutten, erkelutten, i orkesteret.
Britisk Kamerun
Britisk Kamerun (engelsk: Cameroons) var et mandatområde Storbritannia fikk tildelt av folkeforbundet. Området er nå delt mellom landene Nigeria og Kamerun.
Området som det nåværende Kamerun består av ble gjort krav på av Tyskland under kappløpet om Afrika i slutten av 1800-tallet. Under første verdenskrig ble området okkupert av britiske, franske og belgisk tropper, og ble etter krigen delt mellom Storbritannia og Frankrike som mandatområder av folkeforbundet i 1922. Det franske mandatet ble kjent som Cameroun og de britiske områdene var delt opp i Northern Cameroons og Southern Cameroons.
Fransk Kamerun ble selvstendig i januar 1960, og det ble planlagt selvstendighet for Nigeria samme året. Disse hendelsene førte til spørsmål om hva som skulle skje med de britiske områdene. Etter litt diskusjon (som hadde pågått siden 1959), ble det holdt en folkeavstemning i februar 1961. De nordlige områdene med muslimsk majoritet ville gå i union med Nigeria, og de sørlige områdene foretrakk opprettelse av en egen stat, Kamerun.
Red Red Wine
«Red Red Wine» er en sang opprinnelig skrevet og innspilt av Neil Diamond og utgitt på albumet Just for You fra 1967, som også inneholdt «Girl, You’ll Be a Woman Soon». Den britiske reggae-gruppen UB40s coverversjon gjorde den til en mega-hit. Sangen handler om en som forgjeves drikker for å glemme sin store, men tapte kjærlighet.
Versjoner
Diamonds versjon ble bare nr 63 på Billboard Hot 100 listen i. Samme året ga Jimmy James and The Vagabonds ut en coverversjon for det britiske markedet, og denne kom på 36. plass der.
Tony Tribe, en jamaicansk sanger spilte inn en reggae-influert versjon allerede i 1969, og denne kom på 46. plass på de britiske hitlistene. I 1970 laget Vic Dana en versjon som også kom inn på listene. Tidlig i 1972 ga countrysangeren Roy Drusky ut en versjon som nådde 73. plass på Billboard Hot 100 og 30. plass på Billboards Adult Contemporary-listen.