cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nordland
Klima
På innlandet er det betydelig kaldere, flere steder er døgnmiddeltemperaturen i januar mellom −9 og −12 ℃. Årsmiddeltemperaturen ligger der mellom 1 ℃ og 2,7 ℃. Mange av de stedene på innlandet har også døgnmiddeltemperaturer i juli på mellom 11 ℃ og 13,8 ℃, som betyr at det er vesentlig forskjell på somre og vintre. De indre delene av Nordland har som regel en variasjon av innlands og subarktisk klima.
Over skoggrensa går det over til alpint tundra klima, og visse steder i høyfjellet finnes det også noe permafrost.
Nedbørsmengdene i Nordland er generelt store, mellom 1,200 og 2,260 mm for store deler av fylket. Store deler av Nordland faller da under definisjonen for temperert/boreal/kystregnskog. De indre dalførene i Nordland er betydelig tørrere, fra 900 mm og helt ned til 265 mm i Saltdal.
Midnattssol
Solforholdene varierer mye i fylket fra Andenes i nord som har midnattssol fra 22. mai til 20. juli og mørketid fra 28. november til 16. januar, Helgeland er syd for polarsirkelen og har omkring tre timer dagslys ved vintersolverv. Fylkeshovedstaden Bodø har på sin side midnattssol fra 3. juni til 8. juli, men har bare to uker med mørketid mellom 15. desember og 28. desember.
Flyplasser
I Nordland finnes det totalt 12 flyplasser med sivil rutetrafikk, inkludert en helikopterhavn.
Tidligere var det 13 flyplasser i Nordland, men den 13 flyplassen, Narvik lufthavn, Framnes ble lagt ned den 1. april 2017 grunnet byggingen av Hålogalandsbrua for å forkorte kjørelengden mellom Harstad/Narvik lufthavn, Evenes.
De tre største flyplassene målt i antall passasjerer (i 2008) var: Bodø lufthavn, Harstad/Narvik lufthavn, Evenes og Stokmarknes lufthavn, Skagen.
Tog
SJ Norge kjører dag- og nattog på strekningen Trondheim–Bodø og lokaltog på strekningen Rognan–Bodø. I tillegg går det tog mellom Narvik og Sverige.
Buss
Nordlands fylkeskommune har ansvar for lokal busstrafikk i fylket. Trafikken bedrives under varemerket Nordlands fylkeskommune, men lokale bedrifter kjører bussene. Viktige regionruter er: Mosjøen–Sandnessjøen, Brønnøysund–Mosjøen, Halsa–Glomfjord–Ørnes–Bodø, Bodø–Fauske–Narvik–Sortland, Å–Leknes–Svolvær–Narvik.
Antoni Leśniowski
Antoni Leśniowski (født 28. januar 1867, død 4. eller 8. april 1940) var en polsk kirurg som i årene 1912 – 1914 var direktør i St. Antons sykehus i Warszawa, senere frem til 1919 overlege for kirurgiavdelingen i Święty Duch-sykehuset i samme by. I årene 1919–1936 var han professor i kirurgi ved Universitetet i Warszawa.
Nordland
Båt
Nordlands fylkeskommune har ansvar for lokal båttrafikk i fylket. Viktige regionale ruter er Bodø–Ørnes–Sandnessjøen og Bodø–Svolvær.
Antoni Leśniowski
Kronisk tarmbetennelse
Han er mest kjent for i 1904 å ha beskrevet en kronisk tarmbetennelse, spesielt intensiv i nedre del av tynntarmen (ileitis terminalis). Han skrev artikkelen på polsk, og den ble av den grunn lite kjent. Den samme sykdommen ble i 1932 igjen beskrevet av amerikaneren Burrill Bernard Crohn og er fra den tid av blitt kjent under hans navn i verdenslitteraturen (Crohns sykdom). I Polen kalles sykdommen derimot for Leśniowski-Crohns sykdom (Choroba Leśniowskiego-Crohna). Leśniowski skrev også en lærebok i generell kirurgi.
Nordland
Største tettsteder
Største tettsteder i Nordland, rangert etter innbyggertall 1. januar 2017 (kommune i parentes):
Bodø, Mo i Rana, Narvik, Mosjøen, Fauske, Sandnessjøen, Sortland, Brønnøysund, Svolvær, Leknes og Stokmarknes har bystatus. For en komplett oversikt over samtlige tettsteder i fylket, se artikkelen Tettsteder i Nordland.
Kommuner
Nordland er inndelt i 41 kommuner:
Fylkestinget 2019–2023
Kari Anne Bøkestad Andreassen (Sp) ble valgt til fylkesordfører på det konstituerende møtet i fylkestinget i oktober 2019. Knut Petter Torgersen (Ap) ble valgt til fylkesvaraordfører. I juni 2020 søkte Torgersen om fritak fra sitt verv, og som ny fylkesvaraordfører ble valgt Simon Johnsen (Ap).
Fylkestinget 2015–2019
Sonja Alice Steen (Ap) var fylkesordfører og Arve Knutsen (KrF) var fylkesvaraordfører i perioden.
Fylkesrådet 2019–
Nordland fylkeskommune har en parlamentarisk styringsform, der fylkestinget velger et fylkesråd som har den utøvende politiske makten i fylket.
Dagens medlemmer av fylkesrådet:
Stortingsrepresentanter
Nordland har ni stortingsrepresentanter i perioden 2017–2021:
Historisk representasjon på Stortinget fra Nordland siden 1973: Steinar Bastesen ble innvalgt på Stortinget for Tverrpolitisk Folkevalgte i 1997, men brøt ut og dannet Kystpartiet i 1999.
Partioppslutning
Historisk prosentvis partioppslutning ved stortingsvalg i Nordland siden 1973:
Kultur
I perioden 1993–1998 gjennomførte Nordland fylkeskommune prosjektet Skulpturlandskap Nordland. Vega-øyene står på UNESCOs liste over verdens kulturarv.
Den 16. juni 2007 åpnet Petter Dass-museet på Alstahaug. Museumsbygningen er tegnet av Snøhetta Arkitekter AS.
Fylkesvåpen
Nordland fylkesting vedtok 4. desember 1963 hvordan fylkesvåpenet for Nordland skulle være. Nordlands våpen er fastsatt ved kronprinsregentens resolusjon 15. januar 1965, hvor beskrivelsen er slik: "På gull bunn en svart båt med mast og råseil". Båten er den tradisjonelle nordlandsbåten, men etter heraldikkens regler kan ikke "lokalt bestemte typer" brukes i den formelle beskrivelsen. Fylkesvåpenet ble tegnet av førstearkivar ved Riksarkivet, Hallvard Trætteberg.
Internasjonalt samarbeid
Nordland fylkeskommune har samarbeidsavtale med regioner i flere land:
Nordland fylkeskommune er medeier i Nord-Norges europakontor i Brussel, sammen med Troms og Finnmark fylkeskommuner. Kontoret skal fremme nordnorske interesser i en europeisk kontekst.
Fez
Fez kan vise til:
Jonatunnelen
Jonatunnelen er en veitunnel på fylkesvei 550 i Ullensvang i Vestland. Tunnelen ble åpnet i 1964 og er 731 m lang.
Skrift
Skrift kan vise til:
Gulbåndet krattblomsterflue
Gulbåndet krattblomsterflue (Meliscaeva cinctella) er en middelstor flue som tilhører familien blomsterfluene. Den er utbredt og ganske vanlig over hele Norge.
Utseende
En middelsstor (9-11 mm), slank, gul og svart blomsterflue. Arten kan kjennes på den slanke kroppsformen kombinert med brede, gule tverrbånd på bakkroppen. Hodet er stort og bredt med nakne fasettøyne. Thorax er blankt svart med tette, gule hår på sidene, scutellum er lyst gult. Bakkroppen er smal og parallellsidig hos hannen, langt oval hos hunnen. Det andre leddet har et par store, mer eller mindre trekantede gule sideflekker, leddene tre til fem har brede, gule tverrbånd. Beina er slanke og brune, vingene glassklare med lysbrunt vingemerke.
Levevis
Den finnes på åpne marker som ligger like ved skog. Larvene lever av bladlus på ulike slags trær. Fluene besøker blomster, i tillegg spiser de gjerne honningdugg fra bladlus.
Utbredelse
Arten finnes over det meste av den palearktiske sone og mye av Nord-Amerika. I Norge er den utbredt over det meste av landet unntatt i høyfjellet.
Hvitboka av 1939
Hvitboka av 1939, også kjent som MacDonald-hvitboka etter Malcolm MacDonald, den britiske koloniministeren som sto ansvarlig, var en politisk utredning utgitt av den britiske regjering under Neville Chamberlain. Bakgrunnen for utredningen var det arabiske opprøret 1936-39. I utredningen ble en oppdeling av Palestinamandatet avvist, i stedet foreslo Hvitboka et uavhengig Palestina styrt av arabere og jøder i proporsjon til deres befolkningsantall i 1949.
I perioden 1940-44 ble det satt et tak på antall jødiske immigranter på 75 000, bestående av en årlig kvote på 10 000 fordelt på hvert år og en ekstrakvote på 25 000 fordelt på samme antall år for å dekke eventuelle flyktningkriser. Etter denne datoen ville videre innvandring være avhengig av godkjennelse av den arabiske majoriteten i området. Det ble også lagt restriksjoner på jøders mulighet til å kjøpe landområder.
Arkitekturåret 1202
Arkitekturåret 1202 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1202.
Rodopifjellene
Rodopifjellene (bulgarsk Родопи, vanligvis skrevet med bestemt artikkel: Родопите, Rodopite, og noen ganger Родопа, Rodopa eller Родопа планина, Rodopa planina; gresk Ροδόπη, Rodopi) er en fjellkjede i Sørøst-Europa. Over 83 % av fjellkjeden ligger i de sørlige delene av Bulgaria, mens resten ligger i Hellas.
Den høyeste toppen Goljam Perelik (2 191 m) er det sjuende høyeste fjellet i Bulgaria. Fjellkjeden består av karstområder med dype elvegjel, store grotter og utskårete former, slik som Trigrad-gjelet.
Geografi og klima
Rodopifjellene dekker et område på 14 737 km², der 12 233 km² ligger i Bulgaria. Fjellområdet er omtrent 220 km langt og 100–120 km bredt, med en gjennomsnittshøyde på 785 m. 15 reservater er opprettet i området, som er vernet av UNESCO. Det finnes flere mineralkilder i området, og de mest kjente ligger i Velingrad og Naretsjen.
De vestlige Rodopifjellene
De vestlige områdene av Rodopifjellene utgjør den største delen (66 % av Rodopi i Bulgaria), er høyest, og er den mest besøkte delen av fjellene med best infratruktur. De høyeste og mest kjente fjelltoppene ligger i dette området (mer enn 10 over 2 000 meter), inkludert den høyeste, Goljam Perelik (2 191 m). Av andre fjelltopper finner vi Sjirokolasjki Snezjnik (2 188 m), Goljam Persenik (2 091 m), Batasjki Snezjnik (2 082 m) og Turla (1 800 m).
Noen av de dypeste elvegjelene ligger i de vestlige områdene, i tillegg til fjellfenomenet Tsjudnite Mostove (Vakre broer). Av vann og innsjøer finner vi Tsjaira og demningene Dospat, Batak, Sjiroka Poljana, Goljam Beglik og Tosjkov Tsjark. Byen Batak ligger i denne delen av fjellene, i tillegg til populære turiststeder som Smoljan, Velingrad, Devin, Tsjepelare, vintersportsstedet Pamporovo, det østlig ortodokse Batsjkovo kloster, ruinene av en festning fra Asen-dynastiet, grottene Djavolskoto Garlo, Jagodinska og mange flere. Den høyestliggende landsbyen i Bulgaria, Manastir (over 1 500 m) ligger ved den nordlige foten til fjellet Prespa.
De østlige Rodopifjellene
De østlige Rodopifjellene dekker et område på omtrent 34 % av Rodopi i Bulgaria, og består av lavere fjell.
De sørlige Rodopifjellene
De sørlige Rodopifjellene er delen av fjellkjeden som ligger i Hellas. Regionen Rodopi i nordlige deler av landet er kalt opp etter denne fjellkjeden.
Klima
Rodopifjellene ligger sørøst på Balkan, og dette påvirker klimaet i området i stor grad. Fjellkjeden blir både påvirket av kaldere luft fra nord, samt varmere vinder fra Middelhavet.
Den årlige middeltemperaturen i de østlige delene av Rodopifjellene er 12-13 °C, med mest nedbør i desember, og minst i august. I vestlige områder varierer temperaturen med 5 til 9 °C, og sommeren er den våteste tiden på året.
Det milde klimaet, kombinert med andre faktorer, gir gode forhold for avkopling og turisme. Feriestedet Pamporovo, der mikroklima gir dypt snødekke over lengre perioder, er et godt eksempel.
Temperaturer rundt −15 °C er vanlig om vinteren, og på grunn av dette er Rodopifjellene de sørligste områdene på Balkan med tresorter som gran og hengebjørk.
Folk
Det tynt befolkede området i Rodopifjellene har hatt et etnisk og religiøst mangfold i flere hundreår. Bortsett fra de ortodokse bulgarerne og grekerne, bor det mange muslimske folkegrupper her, inkludert muslimske bulgarere, kalt pomaker, som dominerer de vestlige delene, samt en større del av bulgarske tyrkere, særlig i øst. I fjellene finner man også sarakatsanier, et ortodoks nomadefolk som man ikke er helt sikre på hvor kommer fra.
Mytologi
Rodopifjellene regnes for å være det mytologiske fødestedet til den legendariske sangeren og lyrespilleren Orfeus og kona hans Eurydike. I tillegg er det gjort arkeologiske funn knyttet til dyrking av Dionysus, slik som den trakiske byen Perperikon. I gresk mytologi ble dronning Rhodopi av Trakia, kona til kong Haemus, omgjort til fjellkjeden av Zevs og Hera som straff.
Monsatunnelen
Monsatunnelen er en veitunnel på fylkesvei 550 i Ullensvang i Vestland. Tunnelen ble åpnet i 1965 er 137 m lang.
Steve Rushton
Steve Rushton (født 30. oktober 1987 i Chertsey i Storbritannia) er en britisk musiker. Han var tidligere bassist i det engelske bandet Son of Dork frem til de splittet opp i 2008. Han er nå soloartist.
Han har også tidligere spilt i bandet Mr. Cheerful sammen med Mark Sigh og Matt Carroll. De hadde sanger som Do I Still Want You og I'll Never Be.
Skrot (album)
Skrot er et musikkalbum med Null$katte$nylterne fra 2008.
Albumet inneholder en coverversjon av Prudence sin «På botne e vi ganske lik».
Øvingsfelt
Øvingsfelt eller skytefelt er en betegnelse på større områder for militær skyting eller trening på bruk av større avdelingsvåpen. Det er gjerne et øde område, hvor militæret kan trene deres soldater uten å komme i konflikt med sivilbefolkningen. I forbindelse med øvelser lukkes områdene for offentligheten.
Mindre øvingsfelt for mindre avdelingsvåpen eller tunge håndvåpen, kalles normalt skytebane.
Wim Sonneveld
Wim (Willem) Sonneveld (født 28. juni 1917 i Utrecht, død 8. mars 1974 i Amsterdam ) var en nederlandsk kabaretskuespiller og chanson-sanger. Han gjorde stor suksess i Nederland i 1950-, 60- og 70-årene. I Norge ble han brått kjent i 2004, da komikeren Kristopher Schau laget en sketsj med ham i tv-serien Team Antonsen.
Karrieren starter
Wim Sonneveld var sønn av Gerrit Sonneveld og Geertruida van den Berg. Han var bare fem år gammel da moren døde. Sonneveld viste musikalske evner som ung, og i 1932 ble han med i amatørgruppen Keep Smiling, Singers som han forlot i 1934, da han sammen med Fons Goossens begynte å opptre på foreningsjubilea og i institusjoner.
Senere i 1934 møtte han kritikeren Huub Janssen, og samme reiste de rundt i Frankrike i 1936. Da duoen returnerte til Amsterdam, flyttet de sammen og bodde først på Westermarkt før de senere flyttet til Prinsengracht.
Etter at andre verdenskrig brøt ut i 1939, reiste han tilbake til Nederland. Her opptro han i revyer og teaterstykker, blant annet for Loekie Bouwmeester og i Theater der Prominenten. Videre spilte han med De Sprookjesspelers (eventyrspillerne) der han blant annet møtte Conny Stuart.
Tilbake i Nederland
Mellom 1943 og 1959 satte han opp 25 forestillinger sammen med sin egen revygruppe Rim Ram. Han arbeidet fortrinnsvis sammen med forfatterne Hella S. Haasse og Annie M.G. Schmidt. Av disse 25 ble to revyer lagt mer merke til enn de andre,  't Is Historisch i 1948 og We Spelen Pantomime i 1949 :
I 1945 reiste han på turné i Tyskland der han underholdt militære tropper, og i 1947 møtte han tekstskriveren Friso Wiegersma på Leidsepleinteateret. Wiegersma ble senere Sonnevelds partner.
Kjente skikkelser portrettert av Sonneveld
En av hans berømte skikkelser var Willem Parel, sønn og barnebarn av en lirekassemann og formann for En-pé-gé – Nederlands ParelGenootschap. Denne skikkelsen ble først populær på teateret, deretter i radiohørespill i begynnelsen av 1950-årene. På hørespillet snakket herr Parel beveget om det å betjene en lirekasse generelt, og øreboksens psykologi spesielt. (En øreboks er (blikk)boksen lirekassespillerne samlet inn penger fra tilhørerne i). I 1955 hadde filmen De Wonderlijke Wereld Van Parel (norsk: Parels forunderlige verden) premiere.
Film og fjernsyn
I 1959 gikk revygruppa hans konkurs, og fra 1960 spilte Sonneveld doktor Higgins i 702 forestillinger av musikalen My Fair Lady, som regnes som en av Nederlands største suksesser. Da den ble tatt av plakaten hadde han «slitt ut» tre Eliza Doolittle-er (Margriet de Groot, Dorien Mijksenaar og Jasperina de Jong). Etter dette var han blant annet å se i fjernsynsshowene Doe es wat, meneer Sonneveld (1962) som besto av gamle suksesser, og Blijf in Holland (1963).
For musikken i Doe es wat, meneer Sonneveld ble han belønnet med en Edisonpris og en hitsingel. Før han i 1964 gikk tilbake til revyscenen, opptrådte han som skikkelsen Frater Venantius ved en prisutdeling. Opptredenen ble vel mottatt av mange nederlendere, men han fikk også mange negative reaksjoner fra konservative kristengrupper. Etter dette gikk han tilbake til revyscenen, der han i 1964 spilte i Een avond met Wim Sonneveld. Der opptrådte han sammen med Marijke Merkens med Harry Bannink som akkompagnatør. Revyen ble en suksess, og ble ikke tatt av plakaten før midten av 1966.
Frankrike
Wim Sonneveld og Friso Wiegersma flyttet til Frankrike i 1966 men hver gang han var tilbake i Nederland, jobbet han med å fostre nye talenter innen revy og teaterverdenen. I januar 1967 deltok han i suksessrevyen Wim en Ina som først ble tatt av plakaten sommeren 1969. I 1967 fikk han også oppmerksomhet etter en gjesterolle i tv-serien Ja zuster, nee zuster.
Regissøren Rob Touber laget i 1970 tv-programmet Wim Sonneveld i Japan, der Sonneveld synger på lokasjon. I 1971 opptrådte han i et show sammen med Willem Nijholt og Corrie van Gorp. I 1973 spilte Sonneveld i sin siste kinofilm, Op de Hollandse toer. Filmen hadde premiere jula 1973.
Wim Sonneveld døde av hjerteinfarkt 8. mars 1974, 56 år gammel.
Oppmerksomhet i Norge
30 år etter sin død ble Wim Sonneveld allment kjent i Norge gjennom tv-serien Team Antonsen. I serien hadde komiker Kristopher Schau en serie av sketsjer, der han brukte et revyopptak med Sonnenfeld. Til tonene av Sonnenfeld gjorde Schau alt fra å smøre inn ansiktet med krem til å hule ut kneippbrød til tøfler. Sketsjene vakte også oppsikt i Sonnevelds hjemland, og de ble vist for over én million seere på nederlandsk fjernsyn.
Helsedirektoratet (1945–1993)
Helsedirektoratet var fagorganet i den norske sentrale helseforvaltningen fra 1945 til 1993, og var ledende i utviklingen av helsevesenet i etterkrigstiden under helsedirektørene Karl Evang og Torbjørn Mork.
Direktoratet ble opprettet i 1945 ved omorganisering det tidligere Medisinaldirektoratet, og nedlagt fra 1. januar 1994 ved en omorganisering der det nye Statens helsetilsyn videreførte de fleste oppgavene. Helsedirektoratet var underlagt Sosialdepartementet. Statens helsetilsyn inngikk senere i en omorganisering av den sentrale sosial- og helseforvaltningen fra 1. januar 2002 der det nye Sosial- og helsedirektoratet overtok en del av oppgavene som Helsedirektoratet og Statens helsetilsyn hadde hatt.
Det kongelige Sundhedskollegium
Det kongelige Sundhedskollegium for Norge ble opprettet i Christiania i 1809 som del av den norske kriseadministrasjon under krigen med Sverige 1808-1809. Kriseadministrasjonen var begrunnet i kommunikasjonsvanskelighetene med København under krigen. Sundhedskollegiet regnes som første sentrale statsorgan for helsevesenet i Norge. Blant medlemmene var Magnus Andreas Thulstrup. Kollegiale organer under statsrådet dominerte i enevoldstiden inntil 1814. Da ble sentralforvaltningen organisert med departementer der den enkelte statsråd hadde personlig instruksjonsmyndighet over sitt forvaltningsapparat. Fra 1. juli 1815 ble Sundhedskollegiet nedlagt.
Departementskontor 1819-74 - krav om fagstyre fra 1840-årene
Helsesakene ble lagt til et medisinalkontor i Politidepartementet, bemannet med tre farmasøyter. Professorene ved det medisinske fakultet ble pålagt å ”gå departementet til hånde” for å sikre tilgang til medisinsk fagkyndighet. Byråsjef Jacob Schandorff, som hadde vært sekretær for Sundhedskollegiet, ledet kontoret fra 1815 til sin død i 1842. Byråsjefen hadde adgang til å drøfte sakene direkte med statsråden. I 1819 ble Medisinalkontoret flyttet til Kirkedepartementet. Første lege i medisinalkontoret ble ansatt i 1842, første jurist i 1844.
De sivile legene ønsket en kollegial fagadministrasjon nokså uavhengig av departementet, men hvor lederen skulle ha adgang til å drøfte saker direkte med statsråden. Dette synet ble fremmet gjennom en medisinallovkommisjon som arbeidet 1834-47. Kirkedepartementet var blant de ivrigste motstanderne, og skrev en rekke forsvarsskrift for den eksisterende ordningen. Stortinget avviste i 1848 et forslag fra regjeringen om et faglig sammensatt sunnhetskollegium med administrativ myndighet.
Medisinaldirektørembete 1875 - Medisinaldirektoratet 1891
Ludvig Wilhelm Dahl var den første medisinaldirektør da dette embetet ble opprettet i 1875 i Justisdepartementet. Han hadde selvstendig avgjørelsesmyndighet som direktør i noen saker.
I 1891 ble medisinaldirektørembetet flyttet ut av departementet og Medisinaldirektoratet ble opprettet. Det ble samtidig opprettet et medisinalkontor i departementet ledet av en jurist.
Viktige lover helseforvaltningen var sterkt engasjert i var sunnhetsloven (1860), sinnssykeloven av 1891 og tuberkuloseloven av 1899.
Rasjonalisering og øksekomiteer
I 1910 hadde direktoratet 14 ansatte, de fleste leger og farmasøyter. I 1922 var antallet 14, mens det i 1929 var redusert til syv.
På 1920- og 30-tallet ble det diskutert å legge Medisinaldirektoratet inn i departementet, begrunnet fra ”øksekomiteenes” side med sparing og raskere saksbehandling. Fra legehold var begrunnelsen å gi medisinsk fagkyndighet mer direkte adgang til de politiske prosessene.
Karl Evang fra 1938 - direktoratet under annen verdenskrig
En komité i Socialistiske legers forening, ledet av Karl Evang, la i 1938 frem en rapport med sterk kritikk av sentral helseforvaltningen og krav om større handlekraft og kortere avstand fra fagfolkene til de politiske beslutningene.
I 1938 ble Karl Evang utnevnt til medisinaldirektør. Han flyktet til London i 1940. Evang hadde lengre opphold i USA under krigen, der han knyttet kontakter som senere fikk betydning bl.a. ved at mange norske leger tok videreutdanning i USA. Ved kongelig resolusjon i 1941 (fra Londonregjeringen) ble Medisinaldirektoratet midlertidig flyttet inn i Sosialdepartementet.
I Norge fungerte Medisinaldirektoratet fra 1941 med legen Torleif Dahm Østrem som sjef inntil krigens slutt.
Storhetstiden med blandet direktorat 1945 til 1970-tallet
I 1945 ble organiseringen fra Londontiden bekreftet og navnet endret til Helsedirektoratet. I 1948 ble organiseringen gjort permanent.
Inntil 1983 var Helsedirektoratet såkalt blandet direktorat, ved at rollene som fagdirektorat og departementsavdeling (sekretariat for statsråden) var forenet i samme organisasjon. Dette ga direktoratet en sterk stilling i utviklingen av helsepolitikken og ledelsen av helsetjenesten. Fra forvaltningsjurister ble det tidlig uttrykt misnøye med denne ordningen.
Fra 1948 var direktoratet organisert med helsedirektør og medisinalråd i ledelsen og åtte fagkontorer (arbeidsområder legesaker, tuberkulose, psykiatri, hygiene, apotek, tannhelse, sykehus, budsjett- og personalsaker). Fem av kontorene var ledet av leger.
Struktur og bemanning
Antall ansatte totalt vokste fra ca. 25 i 1945 til ca. 200 tidlig på 1980-tallet. Antall leder- og saksbehandlerstillinger økte fra 35 i 1948 til 97 i 1972. I perioden 1948-72 var det stor stabilitet i lederstillingene i direktoratet. Legene økte i perioden 1948-72 sin andel av leder- og saksbehandlerstillinger fra 17% til 23%, mens juristenes andel ble redusert fra 55% til 31%. På 1970- og 80-tallet rykket samfunnsvitere inn. Gjennom stor stabilitet i indre struktur og lederbemanning og dertil sterk stillingsvekst ble direktoratet et kraftig virkemiddel for legeledet fagstyre fra krigens slutt til begynnelsen av 1970-tallet. Jon Bjørnsson var medisinalråd (nestleder) i Helsedirektoratet fra 1950 til 1977.
1970-tallet til 1993 - posisjonen svekkes, nye oppgaver
I 1970 og 80-årene ble handlingsmulighetene for dette fagstyret redusert, blant annet gjennom sterk vekst i andre helseprofesjoner som utfordret legenes stilling, sterkere politisk styring av økonomi og organisering, og krav om desentralisering av makt over tjenestene. Utskiftingen i lederskiktet i direktoratet økte.
I 1983 opphørte direktoratets dobbelstilling, og det ble igjen et rent fagdirektorat. Det ble opprettet en helseavdeling i Sosialdepartementet. Fagkontorene ble nedlagt og erstattet av fem avdelinger. Begrunnelsen fra Willochregjeringen var den økte betydning prioritering, lovgivning, finansieringsordninger og beslektede politiske spørsmål hadde fått med den sterke utbyggingen av helsetjenesten. Desentralisering av driftsansvar til kommuner og fylkeskommuner begrunnet også at ”sentralledelsen for helsevesenet” ble omorganisert. Helsedirektør Torbjørn Mork var sterkt uenig i reformen. Helsedirektoratet ble styrket bemanningsmessig høsten 1984 etter en offentlig konflikt med departementsledelsen.
Regjeringen foreslo i 1992 å dele Helsedirektoratet i tre kompetansesentre (Ot. prp. nr. 43 (1991–92)). Dette ville tatt vekk den tradisjonelle direktoratsfunksjonen. Tilsynsoppgavene, som ikke var særlig godt utviklet i Helsedirektoratet, ble foreslått lagt til departementet. Stortinget fant sin egen løsning, med et nytt og noe mindre Statens helsetilsyn. Stortinget la særlig vekt på tilsynsoppgavene og arbeidet med rettssikkerhet i helsetjenesten.
Fylkeslegene
Direktoratet hadde fylkeslegene som apparat på fylkesnivå. De offentlig ansatte legene hadde helt fra 1804 plikt til å avgi en årlig beretning til Sunnhetskollegiet om helseforholdene, særlig smittsomme sykdommer. Fra 1912 ble amtslegene statlige embetsmenn under Medisinaldirektoratet. Amtslegene, senere fylkeslegene, ledet de statlige distriktslegene inntil kommunehelsetjenesteloven fra 1984 gjorde disse stillingene kommunale. Inntil 1968 var embetet ikke heltid, ved at fylkeslegeembetet skulle innehas av en av distrikts- eller stadslegene i fylket.
Medisinaldirektører (til 1945) og helsedirektører (fra 1945)
Tittelen helsedirektør ble i 2003 endret til direktør for Statens helsetilsyn (lov om statlig tilsyn med helsetjenesten § 1).
Talismã
Talismã er en kommune i delstaten Tocantins i nordregionen av Brasil.
L.A. Konfidensielt
L.A. Konfidensielt (originaltittel: L.A. Confidential) er et amerikansk kriminaldrama fra 1997 regissert av Curtis Hanson. Filmen er lagt til Los Angeles på begynnelsen av 1950-tallet. Sentralt i handlingen er noen politietterforskere. Både politietaten og byen forøvrig er preget av korrupsjon, men et drap fører til at mange uhumskheter kommer til overflaten. De ledende rollene spilles av Guy Pearce, Russell Crowe, Kevin Spacey, Kim Basinger og Danny DeVito. Filmen er basert på James Ellroy roman med samme tittel fra 1990. Filmen regnes av mange for å være en del av Neo Noir-sjangeren og har videre blitt beskrevet som et portrett av 1950-tallets Los Angeles.
L.A. Confidential ble svært godt mottatt av kritikerne og ble en rekke priser, blant annet to Oscar (Manus og kvinnelig birolle).
Den ble en moderat publikumsuksess.
Handling
Handlingen er lagt til Los Angeles på begynnelsen av 1950-tallet, i en tid hvor alt var mulig for de som drømte om og hadde vilje til at noe skulle skje. Det er en tid der samfunnet er på vei framover teknologisk sett og blant annet fjernsynet får sitt inntog. Men ellers er samfunnet ikke kommet lengre enn at det er gjennomsyret korrupt og enkelt for kriminelle å gjøre store penger.
Dudley Smith er sjef for Los Angeles politidistrikt, og svært lojal overfor sine ansatte. Han lukker øynene for vold og korrupsjon innen etaten. Bud White er en politietterforsker som opplever at hans voldelige og kyniske natur ofte er i konflikt med hans mer grunnleggende prinsipper om anstendighet og rettferdighet. Ed Exley er en politimann som har avansert i gradene. Han "går etter boka", og nøler ikke med å sette sine kolleger på plass. Jack Vincennes er en overfladisk kjendis-etterforsker, som blant annet har en jobb som teknisk rådgiver for en tv-serie. Han er også kamerat med Sid Hudgeons, redaktør for skandalemagasinet "Hush Hush". Disse to har gjensidig nytte av hverandre.
Alle tre er i opposisjon til den rådende korrupte praksisen og vil til bunns i sakene. Et drap, som i utgangspunktet virker opplagt, skal vise seg å åpne døren til en verden av svik, korrupsjon og bakvaskelser. Saken viser seg å ha forgreninger til både til filmverdenen og til politiet. Jack Vincennes er en av dem som etterforsker saken. Og når han vikles inn i drapssakens kompleksitet møter han virkeligheten, en virkelighet som består av drap, intriger og en blond, vakker og forførende kvinne med mørke hemmeligheter.
Popularitet og økonomi
L.A. Confidential ble en moderat publikumssuksess i USA. Den innbrakte 126 millioner dollar på verdensbasis, hvorav 64,6 millioner i USA alene. Den havnet på 22. plass over mest innbringende filmen i USA i 1997, og 32. plass på verdensbasis.
Produksjonskostnadene er estimert til 35 millioner dollar.
Anmelderne
Filmen ble svært godt mottatt av kritikerne og har fått så mye som 99 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav den toppkarakter og beskrev den som en av årets beste filmer og i 2008 satte han den opp på sin eksklusive liste over «Great Movies». Leonard Maltin gav den 3,5 av 4 stjerner. Anmelderne i lang rekke amerikanske aviser og blader gav den strålende omtale, blant dem Chicago Tribune, San Francisco Chronicle, Entertainment Weekly, Los Angeles Times, The New York Times, Variety, Newsweek, og Washington Post.
Aftenpostens og Dagsavisens anmeldere gav den terningkast fire, Dagbladet terningkast fem og VG tre. Dagbladets anmelder skrev blant annet at: «Alt sammen er spennende, hemningsløst underholdende og litt å bite i for de små grå. En stram og sammensatt fortelling, meget velspilt. Dessuten rålekkert filmet». Anmelderen på det norske nettstedet CINERAMA gav den terningkast seks i 1999 og skrev blant annet: «Filmen har en glimrende oppbygning og selv med relativt mange skuespillere i rampelyset blir den ikke uoversiktlig. Flyten gjennom hele filmen er meget god og det er en nytelse å få være med på denne litt over to timer lange reisen. Noe av det som gjør denne filmen bra er at det hele virker veldig ekte».
Annet
Filmen var opphav til en TV-film med samme navn fra 2003 (innspilt i 1999).
Star Trek Generations
Star Trek Generations er en amerikansk science fiction-film fra 1994 regissert av David Carson. Den er den syvende Star Trek-filmen og den første filmen som dreier seg om karakterene i Star Trek: The Next Generation. Hovedrollene spilles av Patrick Stewart, Jonathan Frakes og Brent Spiner. William Shatner har bare en birolle siden hans karakter dør i filmen.
Star Trek Generations fikk lunken mottakelse av filmkritikerne, men ble en moderat publikumssuksess.
Filmen ble ikke satt opp på norsk kino.
Handling
De pensjonerte Starfleetoffiserene Kirk (William Shatner), Scott (James Doohan) og Chekov (Walter Koenig) er æresgjester ombord på den nydøpte Enterprise-B. Jomfruturen tar en overraskende vending da stjerneskipet plutselig fanger opp nødanrop fra to Føderasjonsskip fanget i et mystisk energifelt kjent som Nexus. Enterprise klarer bare å redde en liten del av besetningen på skipene, før begge blir ødelagt. I redningsforsøket blir også Enterprise påført store skader, og Kirk, som befinner seg i en kritisk del av skipet, blir dratt ut i verdensrommet idet en del av skroget blir revet bort.
70 år senere er det kaptein Jean-Luc Picard som har kommandoen på Enterprise. En dag mottar skipet en nødanrop fra en romstasjon. Mannen bak nødanropene viser seg å være fysikeren Tolian Soran, samme mann som de reddet for 70 år siden. Etter å ha identifisert mannen finner Picard også ut mer om det mystiske energifeltet Nexus og hvorfor Soran synes å være besatt av det. Det viser seg at Soran er av en spesiell rase, og at han er over 300 år gammel. Han mistet sin familie for mange år siden, men vet at han vil finne dem igjen i Nexus. Veien inn til Nexus er imidlertid en formidabel oppgave da stjernen i solsystemet må slukkes for å få feltet til å skifte til rett kurs – noe som samtidig vil bety undergangen for både Enterprise og planetene i solsystemet. Picard må forhindre Sorans katastrofale planer og får uventet hjelp av en gammel kjenning som alle trodde omkom for 70 år siden.
Popularitet og økonomi
Produksjonskostnadene var på 35 millioner.
Anmelderne
Den fikk blandet mottakelse av filmkritikerne, noe som gjenspeiles i at den har oppnådd 47 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den to av fire stjerner, mens Leonard Maltin gav den tre av fire.
Filmen ble ikke satt opp på norsk kino og har derfor fått lite omtale i Norge. Den ble imidlertid vurdert av filmnettstedene CINERAMA i 2001 som gav den terningkast fem. Dagbladets anmelder gav den terningkast tre i 1996 i forbindelse med videoutgivelsen.
Gilbert Falkingham Clayton
Clayton tjenestegjorde i Egypt fra 1900 der han virket i den britiske militære etterretning og hadde meget å gjøre med araberoppstanden som berørte Palestina og også Den arabiske halvøy og Mesopotamia. Under første verdenskrig var han leder for etterretningen der.
I sin bok Seven Pillars of Wisdom (1935) beskriver T. E. Lawrence Claytons rolle som leder for den britiske etterretningen i Egypt mellom 1914 og 1917:
I årene 1919-22 var han også britisk rådgiver til det egyptiske innenriksdepartement, og 1922-25 sjefssekretær hos den britiske generalguvernøren i Palestina, og gikk da inn for en snever tolkning av Balfour-erklæringen.
I 1925 og 1927 var Storbritannias ombud ved forhandlingene med Abd-al-Aziz III av Najd og Hijaz.
Fra 1928 var han High Commissioner for det britiske Mesopotamia-mandatet (Irak). I denne egenskap var han involvert i forhandlingene om en ny anglo-irakisk traktat. Hans uventede bortgang, av hjerteslag, forsinket saken, men den nye traktaten ble til slutt undertegnet i 1930.
Svaneti
Svaneti (Suania i gamle kilder) (svansk: შვან Shvan, georgisk: სვანეთი Svaneti) er en historisk landsdel i Georgia. Svaneti ligger i den nordvestlige delen av Georgia og bebos hovedsakelig av svanere.
Geografi
Svaneti er det høyest befolkede området i Kaukasus. Fire av de ti høyeste fjelltoppene i Kaukasus ligger i Svaneti. Det høyeste fjellet i Georgia, Sjkhara-toppen (engelsk: Mt. Shkhara) som reiser seg 5068 moh. ligger i Øvre Svaneti. Andre høye topper er Tetnuld (4858 m) og Usjba (engelsk: Ushba) (4710 m). Usjba, som både har en søndre og nordre topp, blir ofte omtalt som Kongen av Kaukasus på grunn av sin særegne og imponerende form. Svaneti ligger på den sørlige siden av Den store kaukasiske fjellkjeden og brer seg utover de øvre dalene til elvene Rioni, Enguri og Tskhenistskali. Geografisk og historisk har landsdelen lenge vært delt inn i to – Øvre Svaneti og Nedre Svaneti. Øvre Svaneti tilsvarer i dag Mestia fylke, mens Nedre Svaneti stort sette følger grensene til Lentekhi fylke. Øvre-Svaneti er i dag administrativt en del av regionen Mingrelia-Øvre Svaneti (georgisk: სამეგრელო-ზემო სვანეთი Samegrelo-Zemo Svaneti), mens Nedre Svaneti er en del av regionen Ratsja-Lekhumi-Nedre Svaneti (georgisk: რაჭა-ლეჩხუმი და ქვემო სვანეთი Ratsja-Lekhumi da Kvemo Svaneti). Historisk inkluderte Svaneti også Kodori-dalen i det som i dag ligger i regionen Abkhasia samt deler av dalene i Kuban og Baksan i Russland. Landskapet i Svaneti domineres av fjell som er skilt av dype daler og elver. Det meste av landsdelen som ligger under 1800 meter er dekket av skog. Skogsgrensen ligger ofte på nærmere 2500, men fra 1800 – 3000 meter dekkes fjellsidene ofte av vakre blomsterenger og grønne beiteområder. Svaneti er kjent for sine storslagne isbreer og majestetiske fjelltopper. Usjba-toppen på 4710 meter er Svaneti mest sagnomsuste og iøynefallende fjelltopp som kan ses fra store deler av landsdelen.
Klima
Klimaet i Svaneti er påvirket av luftmasser som kommer inn fra Svartehavet året rundt. Gjennomsnittemperatur og nedbør varierer kraftig. Området er kjent for snørike vintre med masse sol. Visse steder kan det være 5 meter snø samtidig som gradestokken midtvinters på solrike dager ofte kommer opp i femten plussgrader. På sommerstid kommer temperaturen sjelden opp i mer enn 25 plussgrader.
Befolkning
Svanere, urbefolkningen i Svaneti, anses for å være en etnisk undergruppe av georgierne. Inntil 1930-tallet ble mingrelere og svanere talt separat i folketellinger, men siden er de blitt klassifisert i den bredere kategorien av georgiere. De er georgisk-ortodokse kristne og ble kristnet i det 6. århundre. Likevel fins det fortsatt levninger av førkristen tro. St. Georg (kjent som Jgëræg blant lokale), Georgias skytsengel, er den mest respekterte helgenen. Svanerne har tatt vare på mange gamle tradisjoner. Familiene er av ulik størrelse. Tradisjonelt har faren vært familiens overhode, men reelt er det ofte moren i familien som bærer det tyngste ansvaret. Svanerne er bilingvale, de bruker både georgisk og svansk. Svansk er lite brukt som skriftspråk, men det fins noen bøker på svansk. Sammen med georgisk, mingrelsk og laz utgjør svansk den sørkaukasiske eller kartvelske språkfamilien. De siste år har svansk vært på vikende front og statsspråket georgisk overtar mer og mer.
Kultur og reiseliv
Svaneti er kjent for sine arkitektoniske skatter og vakre landskap. Det botaniske mangfoldet er legendarisk blant reisende. De berømte svanske tårnene, for det meste oppført i det 9. – 12. århundre, gjør fjellbygdene i landsdelen svært særegne. En reise til Svaneti er ofte en reise tilbake i tid, ofte helt til middelalderen. Det fins mange vakre, små og enestående ortodokse kirker i Svaneti. Fjellbygda Usjgul (engelsk: Ushguli) i Øvre Svaneti er kjent for å være den høyest befolkede bygda i Kaukasus og er med sine utallige tårnhus på UNESCO Verdensarvliste. Svansk kultur lever videre i sanger og danser. Svaneti er kjent for enestående flerstemt sang.
Adam Bochenek
Adam Wawrzyniec Bochenek (født 10. august 1875 i Kraków, død 25. mai 1913 i Kraków) var en polsk lege, anatom og histolog.
Hans far, Mieczysław, var professor i økonomi ved Det jagellonske universitet i Kraków. Adam studerte 1892 – 1898 medisin ved samme universitet, hvor han tok sin doktorgrad. I årene 1899 – 1901 oppholdt han seg i utlandet, og studerte antropologi ved Schwalb-instituttet i Strasbourg og ved universitetet i belgiske Louvain. I 1906 ble han professor ved Uniwersytet Jagielloński. Han underviste i anatomi, og organiserte et forskningslaboratorium som undersøkte blant annet strukturen til nervesystemets fibrer. Han var forfatteren av 28 forskningsarbeid, hovedsakelig innen områdene histologi og embryologi.
Bibliografi
Hans mest berømte verk er flerbindsanatomien Anatomia człowieka (menneskets anatomi; det første bindet ble utgitt 1909), populært kjent som Anatomia Bochenka (Bocheneks anatomi), et standardverk og en av de mest populære anatomier blant polske leger og medisinstudenter.
BMW M47
Brukt i:
M47D20
M47D20 var den første motoren i serien som ble lansert. Den har et sylindervolum på 1.9 liter og en effekt på 100 kW (136 hk) og 280 Nm (207 ft-lbf) (i modellene 320d og 520d) og en effekt på 85 kW (114 hk) og 265 Nm (195 ft-lbf) (i modellen 318d).
Brukt i:
M47TUD20
M47TUD20 er en teknisk oppgradering av motoren lansert i september 2001. Sylindervolumet ble økt fra 1 951 cm³ til 1 995 cm³, og motoren leverte mer turbotrykk ved lavere turtall. Den var også 50 kilo tyngre enn forgjengeren, og hadde noe høyere utslipp.
M47TU2D20
Motoren fikk en ny teknisk oppgradering i 2004, under navnet M47TU2D20. Volumet var fortsatt 1 995 cm³, men motoren leverte nå høyere effekt over hele turtallsområdet.
Balladoolegraven
Balladoolegraven ligger sør på øya Man på den berglendte kysten av Bay ny Carrickey og de tallrike små høydene ved Irskesjøen kalles for Balladoole. På en av disse småhøydene avdekket den tyske arkeologen Gerhard Bersu i 1945 en norrøn båtgrav.
Den inneholdt et skip med to voksne personer, en mann og en kvinne. De synes å ha blitt gravlagt en gang på begynnelsen av 900-tallet. Mannen synes å ha vært en person av høy status i henhold til det gravgods han hadde fått med seg; klær, verktøy, seletøy, etc. Kvinnen synes å ha vært ofret sammen med ham. Han lå på ryggen i bunnen av skipet med et rundt skjold. Flere gjenstander tyder på at han var kledd; ringformet bøylenål, kniv, slipestein og flint for å tenne ild, og beltespenne ble funnet sammen med ham. Det ble også funnet bøyler for hesten hans ved hodet og han hadde sporer på føttene. Våpen manglet han til tross for skjoldet, enten var disse tatt av gravrøvere eller at de som gravla ham valgte å utelate å inkludere sverd eller en øks i graven.
Ved mannen føtter, mot midten av båten, lå de ufullstendige levningene av en voksen kvinne og uten gravgods. Sammenlignet med bevisene av ofringen av en ung kvinne i en samtidig båtgrav ved Ballateare, som Bersu undersøkte året etter i 1946, tyder på at dette var et offer som ble drept og lagt i graven. Lignende bevis har funnet andre steder, blant annet ved Hedeby i daværende Danmark og Oseberg i Norge.
Skipet var forsvunnet, men var bygd med overlappende planker, rundt 11 meter langt i henhold til restene fra klinkboltene, men kan ha vært rundt 2 meter lengre.
Balladoolegraven har spilt en betydelig rolle i å belyse forholdet mellom den første generasjonen av førkristne nordboere som bosatte seg på Man, og den opprinnelige manske befolkningen på stedet. Høyden hvor graven ble funnet ble lokalt kalt for Chapel Hill etter en liten kirke eller kapell. Bersu etablerte at båtgraven fortrengte en tidligere kristen dekksteingrav.
Funnene fra Balladoolegraven er administrert Manx National Heritage.
Røntgenrør
Et røntgenrør brukes for å lage røntgenstråling. En glødekatode sender ut elektroner som blir akselerert mot en anode ved hjelp av en høy spenning. Elektronene har kinetisk energi omtrent lik null når de forlater katoden. Den kinetiske energien Ek ved anoden blir derfor e*U, der e er elektronladningen og U er spenningen. Når elektronene treffer anoden, sender anoden ut røntgenstråling, eller bremseenergien den får når elektronene treffer. Strålingen er fordelt over mange frekvenser. Mesteparten av strålingen har større frekvens enn ultrafiolett stråling. For et røntgenrør med en gitt spenning U har strålingen en maksimal frekvens, f. Den mest energirike røntgenstrålingen oppstår når all kinetisk energi i ett elektron blir omformet til ett foton.
Sigfrid Öberg
Sigfrid Emil «Sigge» Öberg (født 22. januar 1907 i Stockholm, død 2. april 1949) var en svensk ishockeyspiller som deltok i De olympiske vinterleker i 1928 i St. Moritz.
Öberg vant en olympisk sølvmedalje i ishockey under Vinter-OL i 1928 i St. Moritz. Han spilte på det svenske laget som kom på andreplass i OL-turneringen bak Canada. Sveriges resultat i finalerunden, som besto av fire lag, var tap med 0–11 mot Canada, og seier med 4–0 og 3–1 over henholdsvis Sveits og Storbritannia. OL-turneringen i ishockey i 1928 var også både det tredje verdens- og det trettende europamesterskapet i ishockey. Det svenske laget ble europamestere foran Sveits og Storbritannia.
Arkitekturåret 1300
Arkitekturåret 1300 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1300.
Sigfrid Öberg
Spillerne på Sveriges OL-, VM- og EM-lag i 1928 var Carl Abrahamsson, Emil Bergman, Birger Holmqvist, Gustaf Johansson, Henry Johansson, Nils Johansson, Ernst Karlberg, Erik Larsson, Bertil Linde, Sigfrid Öberg, Wilhelm Petersén og Kurt Sucksdorff.
Fiktiv dokumentarfilm
Fiktiv dokumentar (engelsk: ' eller ') er en film- og TV-sjanger der handlingen fremstilles som en dokumentarfilm eller -serie uten å være det. De første fiktive dokumentarene var riktignok på radio med Orson Welles' radio-drama Klodenes kamp (The War of the Worlds, 1938), basert på H.G. Wells' roman med samme navn (1898). I dag er sjangeren først og fremst forbundet med film og TV, eksempelvis Special Bulletin (1983), Kodenavn Looking Glass (Countdown to Looking Glass, 1984), Without Warning (1994), The Blair Witch Project (1999) og The Day Britain Stopped (2003).
Sjangeren er ment å være seriøs, i motsetning til undersjangeren mockumentar som i hovedsak er humoristisk, satirisk og/eller parodisk. Eksempler på mockumentar-filmer og -serier er All You Need Is Cash (1978), Hjelp vi er i popbransjen (This is Spinal Tap, 1984), Best in Show (2000), Ingen grunn til begeistring (Curb Your Enthusiasm, 2000–), Kontoret (The Office, 2001–2003), A Mighty Wind (2003), Arrested Development (2003–), Kontoret (The Office, USA, 2005–2013). I Norge er Get Ready to Be Boyzvoiced (2000) og Trolljegeren (2010) kjente mockumentary-filmer, mens Borettslaget (2002–2008), Etaten (2006), Hjerte til hjerte (2007), Torsdag kveld med Steinar Sagen (2007) og Helt perfekt (2011–) er kjente TV-serier i sjangeren. I Danmark er blant andre AFR (2007) og Klovn (2005–) de mest kjente.
Torino FC
Torino Football Club er en italiensk fotballklubb, basert i Torino. Klubben ble stiftet i 2005 som en direkte etterfølger av Torino Calcio, som ble stiftet i 1890.
Forgjengeren Torino Calcio kom på andreplass i Serie B sesongen 2004/05, og sikret egentlig opprykk til Serie A. Klubben ble imidlertid nektet opprykk av økonomiske årsaker, og slått konkurs – hvilket førte til at en ny klubb ble stiftet, og overtok den gamle klubbens plass i ligaen og dens historie. Det italienske fotballforbundet tillater at en nystiftet klubb kan overta sin forgjengers plass i ligaen, og dermed slapp Torino FC å starte på nytt helt nederst i divisjonssystemet.
Torinos største rival er naturligvis byrivalen Juventus, og til tross for at Torino har vært i skyggen av sine mer berømte rivaler i over 50 år, har klubben bitt godt fra seg i byderbyene.
Torino spilte i 2006 sin første sesong på Stadio Grande Torino, som for øvrig ble brukt i åpnings- og avslutningsseriemonien til vinter-OL 2006. Tidligere spilte de på Stadio Delle Alpi, som de delte med Juventus.