cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grong
Samferdsel
Ved Formofoss tar mellomriksveien Fv74 av gjennom Lierne til Sverige, og fra Grong går vei til Namsos (Fv760 og Fv17). Fra E6 nord for tettstedet fører Fv775 vestover til Høylandet og Fv764 østover til Skorovatn. Nordlandsbanen har nedlagt sidebane for Grong–Namsos, Namsosbanen.
Sutlej
Sutlej (også skrevet Satluj, panjabi: ਸਤਲੁਜ, sanskrit: शतद्रु eller सुतुद्री – IAST: Suṭudri, urdu: ستلج og hindi: सतलुज) er ei elv i det nordlige India og Pakistan. Den er 1 450 kilometer lang, og er den lengste av de fem elvene som renner gjennom den historiske regionen Punjab. Elva har utspring lengst vest i Tibet med om lag 500 km under navnet Xiangguan He, og renner gjennom Himalaya og derfra i sørvestlig retning gjennom Punjab til samløpet med elva Chenab i Pakistan.
Grong
Næringsliv
Næringslivet i Grong er jordbruk og skogbruk hvor ca. 12 % av yrkesbefolkningen er sysselsatt i disse næringene (2001). Gårdene er relativt store, med 69% over 100 dekar. Det dyrkes mye korn, det er også en god del melkeproduksjon. Det avvirkes årlig ca. 27000 m3 tømmer (2002), hovedsakelig gran. Industrien er knyttet til jord- og skogbruket med trevare-, næringsmiddelindustri og mekanisk verksted.
Sutlej
Geografi
Elva springer ut fra innsjøen Rakshastal (La'nga Co) i Tibet, like vest for fjellet Kailasha, hvor den kalles Langqên. Den renner herfra mot vest og krysser grensa til India gjennom Shipki La-passet i delstaten Himachal Pradesh, hvor den snur mot sørvest og faller gjennom fjellene i Himalaya. Den øvre delen av elva er uten veiforbindelser, og ble først utforsket med elvekajakker og flåter av russiske og tyske lag i 2004.
Bernardo Pié
Bernardo Pié (født 28. april 1995) er en dominikansk taekwondoutøver.
Bergen internasjonale filmfestival
Bergen internasjonale filmfestival (BIFF) er en norsk filmfestival som arrangeres årlig i Bergen siden 2000. Frem til og med 2013 ble den arrangert i slutten av oktober, men fra 2013 arrangeres den i slutten av september. Festivalen er landets største filmfestival målt i antall filmer som vises.
Bernardo Pié
Han representerte Den dominikanske republikk under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i kvartfinalen.
Grong
Næringsliv
Kommunen har stor fremvekst i reiselivsnæringen, spesielt basert på laksefiske/utmarksturisme samt vinterturisme. Flere fosser i Namsen er utbygd: Nedre Fiskumfoss (41 MW), Øvre Fiskumfoss (7,6 MW), Aunfoss (29 MW) og Åsmulfoss (12 MW). Grong er regionsenter for Indre Namdal med en betydelig virksomhet innen handels- og servicenæringen.
Bergen internasjonale filmfestival
Festivalens viktigste visningssted er Bergen Kinos Magnus Barfot kinosenter, men filmer blir også vist på Cinemateket USF, Konsertpaleet og andre steder.
Sutlej
Geografi
Sutlej er den østligste av elvene i Punjab, og i den tørre regionen sør og øst for elva ligger Thar-ørkenen.
Grong
Historie
Kommunen innbefattet tidligere Røyrvik og Namsskogan. Disse ble, sammen med Harran egne kommuner i 1923. Senere flyttet Harran tilbake til Grong.
Bergen internasjonale filmfestival
Historie
Filmfestivalen ble arrangert første gang i år 2000 i anledning Bergens status som Europeisk kulturhovedstad. Festivalen ble en suksess med nesten 20 000 besøkende, og har siden blitt arrangert hvert år. I 2010 hadde festivalen over 45 000 besøkende, og i 2013 nådde festivalen ny besøksrekord på 53 333.
Sutlej
Bruk
Vannet i Sutlej er allokert til India i henhold til en avtale mellom India og Pakistan om fordeling av vannet i Indus og sideelvene, og store deler blir avledet til irrigasjonskanaler i India. Den enorme Bhakra-demningen ved byen Nangal, med tilhørende kraftverk og irrigasjonskanaler, er bygget av den indiske staten. Det er også flere andre store vannkraftprosjekter langs Sutlej, som for eksempel kraftverket Karcham-Wangtoo på 1000 MW. Det har også vært foreslått å bygge en 214 km lang kanal, kalt Sutlej-Yamuna Link i India for å knytte sammen elvene Sutlej og Yamuna. Forslaget har imidlertid møtt motstand og er henvist til landets høyesterett.
Grong
Historie
Området rundt Fiskumfoss var ved begynnelsen av 1900-tallet et lite handelssted. Ved nærmeste gård var det meieri, butikk, gjestgiveri og postkontor. I dag er nærmeste tettsted Harran noen kilometer lenger oppe. Området rundt Fiskumfoss var i «gamle dager» et yndet sted for engelskmenn å komme til for å fiske. Fortsatt kan ruinene etter de gamle Engelskhusene skimtes når man tar turer langs elva. Noen av Engelskhusene finnes ennå i bygda Gartland som ligger midt mellom Grong og Harran og på Moum å ligger også den gamle Gløshaug kirke fra 1689.
Bergen internasjonale filmfestival
Cinema Extraordinare
Festivalens hovedpris, Cinema Extraordinare, ble delt ut av en jury bestående av norske filmprodusenter og kritikere. Prisen har hatt sitt navn siden 2007. Frem til 2005 ble prisen kalt Juryens pris, og i 2006 ble den kalt Norsk filminstitutts importpris, der prisen var norsk distribusjon.
Publikumsprisen
Publikumsprisen er den andre opprinnelige prisen som har blitt delt ut siden festivalen startet. Frem til 2010 kunne publikum stemme på alle filmene på festivalen, men siden 2011 kan kun et utvalg av filmene stemmes på.
Grong
Kultur
På St. Hans Haugen (Værumsfeltet) finnes gravhauger og boplasser fra eldre jernalder (kultursti). I området ved naturreservatet fornminner med gravhauger, fangstanlegg for elg, hustufter og oltidsvei. Grong bygdemuseum med trønderlån fra 1830. Ved Nedre Fiskumfoss ligger Namsen Laksakvarium bl.a med sportsfiskemuseum. Ved Formofoss er det skitrekk til Geitfjellet og slalåmløyper.
Bergen internasjonale filmfestival
Beste dokumentar
Prisen for Beste dokumentar har blitt delt ut siden 2004, da BIFF ønsket å fokusere mer på dokumentarer. Prisen er på 50 000 kroner.
Grong
Kultur
Grong kirke, langkirke i tre (1877), med døpefont og prekestol fra 1685. Gløshaug kirke, langkirke i tre fra 1689.
Bergen internasjonale filmfestival
Beste norske dokumentar
Prisen for Beste norske dokumentar har blitt delt ut siden 2011.
Grong
Navn og våpen
Navnet kommer trolig av norrønt Granungar, mulig avledning av trenavnet 'gran'. Kommunevåpenet (godkjent 1987) har tre grønne trekanter, 1-1-1 mot en sølv bakgrunn; illuderer grantrær og skogbruk.
Tusenårssted
Fossene Fiskumfoss, Formofoss og Tømmeråsfoss er kommunens tusenårssteder.
Bergen internasjonale filmfestival
Beste norske kortdokumentar
Prisen for Beste norske kortdokumentar har blitt delt ut siden 2011.
Grong
Tusenårssted
Fiskumfoss ligger i elva Namsen, mens de to andre ligger langs elva Sanddøla, ei sideelv til Namsen.
For Grong kommune er elvene viktig i dag og de har en sentral plass i historien til kommunen. Namsen er en av landets beste lakseelver, og trekker i dag laksefiskere til bygda, på samme måte som den gjorde allerede på 1800-tallet. Elvene har en sentral plass i fløtehistorien, all tømmer fra Indre Namdal ble fløtet nedover elvene i kommunen.
Bergen internasjonale filmfestival
Ungdommens dokumentarpris
Denne prisen har blitt delt ut siden 2004 av en jury bestående av styremedlemmer fra ungdomsfilmklubben Hordaland ung filmforening (HUFF) som alle er elever i videregående skole.
Checkpoints
Checkpoints er et program som har eksistert siden 2007. I samarbeid med Raftostiftelsen er målet å sette søkelys på menneskerettigheter. I 2010 ble det for første gang også delt ut en pris til beste film på dette programmet. Juryen ble ledet av Nobels fredsprismottaker Shirin Ebadi. Prisen på 50 000 kroner går til menneskene filmen omhandler, ikke til filmskaperne.
Norsk kortfilmkonkurranse
Siden 2004 har det blitt delt ut en pris til beste norske kortfilm.
Beste skandinaviske musikkvideo
Prisen for beste skandinaviske musikkvideo ble delt ut første gang i 2010
Ungt talent
Siden 2005 har BIFF delt ut en pris for «ungt talent» på 20 000 kroner.
Sture Janson
Sture Janson (født 25. juni 1943 i Bodø) er en norsk bassgitarist. Han er aktiv innen både jazz og klassisk musikk.
Janson medvirket i en rekke band ledet av Knut Kristiansen, Øystein Sunde, Ivar Antonsen trio, Jan Garbarek, Terje Bjørklund, Espen Rud, Fred Nøddelund, Roy Hellvin, Paul Weeden, Rowland Greenberg (How about you? 1988), Per Borthen, Eivin Sannes (Sandu 1991, Jubilee 1997), Halvard Kausland, Harald Gundhus, Einar Iversen (Who can I turn to, 1991), Thorgeir Stubø, Ditlef Eckhoff og nå senest, i Ola Calmeyer's kvartett, Laila Dalseth/Totti Bergh kvintett og Knut Mikalsen's trio (med Håvard Graff).
Fra 1972 til 1976 spilte han også i Oslo-Filharmonien, Den Norske Operaens orkester og Per Nyhaug s studioband. Fra 1972 til 1980 spilte han dessuten med Radiostorbandet. Videre har han spilt inn plater med Oriental Sunshine (Dedicated to the bird we love, 1969), Lars Klevstrand (Frie hender, 1981), den irske jazzgitaristen Louis Stewart (Good news, 1986) og Turid Elisabeth Nygård (Jula er for alle).
We All Together
We All Together er en musikkgruppe fra Peru, dominert av såkalt Beatlesque pop/rock. Bandet gav ut to album første halvdel av syttitallet. Særlig Paul McCartney virker å ha hatt påvirkning på bandet. We All Together har covret flere av McCartneys sanger fra hans solokarrière. Blant medlemmene i bandet, var Carlos Guerrero, vokalist og frontfigur.
Østerrike under Sommer-OL 1896
Østerrike under Sommer-OL 1896. Tre utøvere fra Østerrike, alle menn, deltok i tre sporter under de første moderne olympiske leker 1896 i Athen. Østerrike kom på sjuendeplass med medaljefordelingen to gull- ,en sølv- og to bronsemedaljer.
Medaljer
Det ble ikke delt ut gull, sølv og bronsemedaljer under Sommer-OL 1896 i Athen. Vinneren fikk sølvmedalje og den som kom på andreplass fikk bronse. Det var først under Sommer-OL 1904 det ble utdelt medaljer til de tre beste, men IOC har med tilbakevirkende kraft besluttet at medaljefordelingen også gjelder for de olympiske leker 1896 i Athen og  1900 i Paris
Kobben-klassen
Kobben-klassen diesel-elektriske ubåter (Type 207) ble bygget for Kongelig Norsk Marine i tidsrommet 1961 til 1967 og utgjorde en del av Flåteplanen av 1960 om fornyelse av den norske krigsflåten.
Kobben-klassen skulle fornye ubåtvåpenet, som på begynnelsen av 1960-tallet fortsatt besto av båter fra den andre verdenskrig. Disse var mest å regne som overflatefartøy som kunne dykke, og var større, havgående fartøyer i stedet for fartøy tilpasset kystoperasjoner.
I alt ble det levert 15 båter i Kobben-klassen til Norge. Klassen ble oppkalt etter Norges første undervannsbåt, «Kobben», fra 1909.
Kobben-klassen er en videreutviklet utgave av den tyske Type 205-klassen, tilpasset den norske marinens behov i henhold til erfaringene man fikk i forbindelse med lånet av Type 201-ubåten.
Avhending
Planen var at seks av de rekondisjonerte ubåtene i Kobben-klassen skulle være i fortsatt tjeneste til omtrent 2010. De tre øvrige ble solgt til Danmark i perioden 1989 til 1991, sammen med KNM «Kaura», som ikke var blitt modernisert og som ble solgt som delebåt. I Danmark ble ubåtene brukt fram til og med 2004.
Men med et endret trusselbilde og stadige nedskjæringer og omprioriteringer i det norske forsvaret, valgte man å sette Kobben-klassen ut av drift til fordel for ubåtene i den langt nyere Ula-klassen. Kobben-klassen ble derfor gradvis satt i opplag, de fleste på 1990-tallet.
I 1998 ble KNM «Utstein» overført til Marinemuseet i Horten, hvor den nå står på land utendørs som museumsbåt.
I perioden 2002 til 2004 ble fem av de moderniserte Kobben-ubåtene gitt til Polen, den ene som delebåt. Før overføringen ble ubåtene gitt en teknisk overhaling og polsk ubåtpersonell ble utdannet i Norge.
De øvrige ubåtene i Kobben-klassen er blitt hugget eller senket.
Mint Farm gasskraftverk
Mint Farm gasskraftverk er et varmekraftverk i Cowlitz County, delstaten Washington i USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 320 MW, fordelt på 1+1 turbiner.
Anlegget ble påbegynt omkring 2000 og stod ferdig i 2006. Brenselkilden er naturgass. Utbyggere var Wayzata Investment Partners. Utstyret er hovedsakelig levert av Fuji og General Electric. Operatør er energiselskapet Puget Sound Energy Inc.
2. etappe av Giro d’Italia 2022
2. etappe av Giro d’Italia 2022 var en tempoetappe i Budapest 7. mai 2022.
Simon Yates vant etappen.
Cabuyao
Cabuyao er en kommune på Filippinene som ligger i provinsen Laguna i regionen CALABARZON. Den hadde 205 376 innbyggere ved folketellingen i 2007.
Barangayer
Kommunen er inndelt i 18 smådistrikt, barangayer, samtlige klassifiserte som urbane.
Jordan under Sommer-OL 1992
Jordan under Sommer-OL 1992. Fire sportsutøvere fra Jordan deltok i tre grener under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Det var fjerde gangen Jordan deltok i et sommer-OL, men utøverne vant ikke noen medaljer.
Junior-VM i håndball for kvinner 2003
Junior-VM i håndball for kvinner 2003 ble arrangert i FYR Makedonia i 2003.
Sinus Meridiani
Sinus Meridiani er navnet på en albedoformasjon på Mars som strekker seg øst-vest like sør for planetens ekvator. Formasjonen ble navngitt av den franske astronomen Camille Flammarion mot slutten av 1870-tallet.
Saint Vincent og Grenadinene under Sommer-OL 2020
30px|alt=|link= Svømming
Saint Vincent og Grenadinene fikk en universell invitasjon fra FINA til å sende de to best rangerte svømmere (en fra hvert kjønn) i sine beste individuelle øvelser til OL.
Puerto de Mogán
Puerto de Mogán er en fiskerlandsby i Mogán kommune, sør på øya Gran Canaria.
På 1970-tallet gjennomgikk byen en omfattende endring og modernisering. Det er en gjennomført spanskinspirert arkitektur, med smågater, restauranter, butikker og en badestrand.
Badia
Badia (tysk Abtei) er en kommune i den ladinsktalende dalen Val Badia i Dolomittene (Syd-Tirol, Nord-Italia). 93 % av de ca. 3425 (31.12.2013) innbyggerne snakker ladinsk, resten italiensk eller tysk.
Zionittene
Zionittene (også Sionitter) var navnet på en pietistisk-døperisk bevegelse i 1700-tallet i Drammen, Asker og omegn.
Badia
Kommunen består, nedenfra og oppover, av landsbyene Badia (italiensk Badia / tysk Abtei), La Ila (La Villa / Stern) og San Ćiascian (San Cassiano / St. Kassian). Landsbyene ligger mellom Pözgruppa i vest og Fanesfjellene i øst. De sistnevnte når 3064 moh. i Conturines. Den mest markante toppen i Pözgruppa er Sassongher (2665 moh.).
Zionittene
Zionittene oppstod da den danske teologistudenten Søren Bølle i 1737 kom til Drammen og på kort tid samlet en stor skare med tilhengere. I 1741 meldte Søren Bølle og mange andre seg ut av den norske statskirken, og kom derved i konflikt både med presteskapet og myndighetene. I mars 1742 organiserte de seg som frimenighet, og i juli 1742 praktiserte menigheten for første gang en voksendåp med full neddykking i Drammenselven ved Bragernes. Året etter ble fire av gruppens ledere forvist til Altona i det dengang danske Holsten, andre fikk tukthusstraffer. En del av zionittene fulgte sine ledere til Altona. Noen av dem sluttet seg senere til mennonittene, mens andre vendte tilbake til Norge. Zionittene ønsket en fullstendig atskillelse av stat og kirke, full trosfrihet, voksendåp og et allment presteskap. Bølle stod også i kontakt med radikal-pietistiske tunkere (Schwarzenau Brethren) fra Krefeld.
Badia
Ved La Ila forgrener dalen seg i Corvara mot Frea- og Campolongopasset i syd på den ene siden, og San Ćiascian mot Valparolapasset (2192 moh.) i sydøst på den andre siden. Det sistnevnte passet danner forbindelsen til Cortina d'Ampezzo, hvis man kjører oppover Freapasset kommer man til Val Gardena.
Zionittene
Også i den tyske byen Elberfeld fantes på 1700-tallet en radikal-pietistisk gruppe med navnet Zioniten.
Badia
Badia ble, som resten av Val Badias østre dalside, på initiativ fra klosteret Sonnenburg befolket fra Pustertal i løpet av det 10. århundret. Kommunens navn minner fremdeles om dette abbediet, som var grunneieren gjennom hele middelalderen.
Musikkfestivalen Badia Rocks ble arrangert i Badia fra 2001 til 2008.
Villhund
--- Villhund er en beskrivelse som kan referere til flere arter i hundefamilien.
I norsk dagligtale benyttes også av og til begrepet villhund om familiehunder som har stukket fra sine eiere og streifer rundt uten tilsyn. Det korrekte er imidlertid å kalle slike hunder for løshunder, siden de ikke er ville av natur.
Soldatnytt
Soldatnytt er Tillitsvalgtordningen i Forsvaret s (TVO) sin egen informasjonskanal, som utgis av Vernepliktsrådet (VPR). VPR har det overordnede ansvaret for innholdet som publiseres. Virksomheten omfattes ikke av medieansvarsloven.
Informasjonskanalen skriver saker som handler om førstegangstjenesten, verneplikten og de vernepliktige. Soldatnytt skal bidra til at de vernepliktige, tillitsvalgte, ansatte og ledere i Forsvaret er informert om sakene TVO arbeider med.
Nettsiden driftes av to vernepliktige medie- og informasjonssoldater, med kontorplass på Akershus festning.
Bakgrunn
I 1979 ble Soldatnytt formelt opprettet av sekretariatet i Landsutvalget for tillitsmenn i Forsvaret (LFT/S). Soldatnytt var i starten et rent informasjonsblad om ordningen, men utviklet seg etter hvert til et magasin som skrev om aktuelle TVO-saker og med reportasjer om soldatlivet.
Samarbeidsavtale med Forsvaret Forum
I 2020 inngikk sjef Tillitsvalgtordningen en avtale med redaktør Forsvarets Forum (FOFO) om at Soldatnytt for en prøveperiode ikke lengre skulle trykkes i eget format, men publiseres på FOFO sine nettsider og som en egen spalte i papirutgaven. I desember 2020 ble det i forbindelse med TVOs Landsstyremøte fremmet forslag fra redaktør FOFO om å permanent overta redaktøransvaret for Soldatnytt. Prøveprosjektet varte i to år, før TVO reetablerte og VPR tok over ansvaret igjen.
Tilbakeoverføring av Soldatnytt til Tillitsvalgtordningen (TVO)
23. februar 2022 vedtok LS en anbefaling om at Soldatnytt blir værende i TVO, med økt faglig kompetanse og kapasitet. Vedtaket var en presisering av arbeidsgruppens anbefaling om at Soldatnytt forblir i TVO.
Maria Barstad Sanner
Maria Barstad Sanner (født 2. februar 1993) er en norsk politiker (H).
Sanner var fra oktober 2015 til januar 2017 leder i Akershus Unge Høyre, hvorpå hun tiltrådte som generalsekretær i Unge Høyres Landsforbund. I 2019 gikk hun til en stilling som rådgiver i Norsk olje og gass. Hun har siden 2015 sittet som fast representant i kommunestyret i Bærum. Ved stortingsvalget i 2017 var hun ungdomskandidaten til Akershus Høyre.
Hun er datter av politiker Jan Tore Sanner og programleder Solveig Barstad.
Wu (De ti kongedømmer)
Dets hovedstad var først Guangling (dagens Yangzhou) og senere Jinling (dagens Nanjing).
Wu-rikets siste konge, Xu Zhigao, erklærte seg som rettelig etterfølger av Tang og utropte det sørlige Tang-rike.
Haakon Ameln
Haakon Ameln (født 16. november 1881 i Bergen, død 2. juni 1949) var en norsk assurandør.
Han hadde examen artium fra 1898 og juridisk embedseksamen fra 1904, og studerte deretter i England og Tyskland i ett år. Ameln var administrerende direktør i forsikringsselskapet Norske Alliance 1922–1938. Han var ellers styreformann i Bergens Kreditbank og Den Nationale Scene, styremedlem i Tyssefaldene, Bergens Handelskammer og Norges Hypotekforening for Næringslivet, formann i Bergens Forsikringsforening, overformynder fra 1922, formann i forliksrådet fra 1926 samt svensk konsul fra 1919.
Han var ridder av Nordstjerneordenen og ridder av 1. klasse av Vasaordenen.
Mareo
Mareo (tysk Enneberg, italiensk Marebbe) er en kommune og en dal i Dolomittene (Syd-Tirol, Nord-Italia). I likhet med Val Badia, som Mareo er en sidedal av og danner en kulturell enhet med, er Mareo overveiende ladinsktalende (93 %). Resten av de ca. 2700 innbyggerne snakker tysk eller italiensk. Den øvre delen av dalen heter Val da Tamersc.
Dalen strekker seg oppover mot sydøst og ligger mellom Plan de Corones i nord (Kronplatz, 2275 moh.), Prags-Dolomittene i nordøst (2810 moh. i Sas dl Porta eller Seekofel) og Fanesgruppa i sydvest (3077 moh. i Piz dles Cunturines). Mareo kan nås fra Pustertal via inngangen til Val Badia eller via Furćiapasset (1759 moh.). Øverst i dalen fører Limopasset (2172 moh.) til Cortina d'Ampezzo, men dette passet kan bare passeres til fots eller på sykkel.
Korendijk
Korendijk er en tidligere kommune i Nederland i provinsen Zuid-Holland.
No Good Deed
No Good Deed er en dramafilm fra 2002 med Samuel L. Jackson, Milla Jovovich og Stellan Skarsgard i hovedrollene.
Handling
«Jack Frier» er en politimann som, mens han gjør en venn en tjeneste og leter etter en tenåring som har stukket av, snubler over en bisarr gjeng kriminelle som er i ferd med å gjennomføre et bankran. «Jack» blir tatt som gissel mens de kriminelle bestemmer seg for hva de skal gjøre med ham, og lederens pene kjæreste «Erin» blir etterlatt alene for å passe på «Jack». «Erin», en mester i å manipulere mennene i gjengen, avslører en annen side til Jack, en melankolsk romantiker som kunne ha vært en klassisk cellospiller. Hun syns «Jack»s fangenskap er en uimotståelig «turn-on», og han greier på sin side ikke å finne ut om hun er ekte, eller om hun manipulerer ham også. Før gjengen kommer tilbake blir «Jack» og «Erin»s forhold mer intensivt, og hvem som ender opp med pengene er det ingen som kan gjette.
Fødeavdeling
Fødeavdeling finnes på større sykehus som har ansvar for alt vedrørende kvinnesykdom, graviditet m.m. Det er også på fødeavdeling som ultralydsundersøkelse av foster utføres.
Foruten lege, sykepleier og helsefagarbeider finnes spesialutdannet smertelege, kurator samt et spesielt psykologteam.
Northrop/McDonnell Douglas YF-23
Northrop/McDonnell Douglas YF-23, med det uformelle navnet Black Widow II etter Northrops klassiske nattjager fra den andre verdenskrig, P-61 Black Widow, var et amerikansk jagerfly utviklet etter det amerikanske flyvåpenets prospekt for et nytt taktisk jagerfly i konkurranse med Lockheed Martin F-22 Raptor. Kontrakten ble vunnet av Lockheed Martin og kun to prototyper av YF-23 ble produsert, en med to Pratt & Whitney YF-119-PW-100 turbofanmotorer og den andre med to General Electric YF-120-GE-100 turbofanmotorer.
Kamerun under Sommer-OL 1992
Kamerun under Sommer-OL 1992. Ni sportsutøvere, fire menn og fem kvinner fra Kamerun deltok i tre sporter, boksing, friidrett og vektløfting under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Det var åttende gangen Kamerun deltok i et OL. De vant ikke noen medaljer.
Marwar
Marwar er en region i Tharørkenen i delstaten Rajasthan i India, ikke å forveksle med Mewar (Udaipur) sørøst i samme delstat. Marwar benyttes også som alternativt navn for fyrstestaten Jodhpur. Navnet Marwar betyr «dødstrakten», en henvisning til det tørre, sandete landskapet. Byen Jodhpur, som er regionens sentrum, ble anlagt i 1459. Andre byer som har vært regnet til regionen er Ajmer, Bikaner, Jaisalmer, Umarkot og Jainagar.
Skaldekvad
Skaldekunst
Skaldens arbeid var å dikte, dokumentere og gjenfortelle historier, spesielt å videreformidle fortidens bragder. Skalden hadde en framskutt plass i det norrøne samfunn, og hadde en høy posisjon hos en framstående høvding eller konge. Skalden var ikke bare tilskuer og øyevitne, han var også kriger og deltok selv i kampene. Harald Hårfagre gjorde hirden til et kulturelt sentrum for skaldekunst, og fra sagaene kjennes det til mer enn 250 skalder.
Skaldedikt finnes også i islendingesagaene, og kvadene er knyttet til personer og hendelser i samtiden. De er lange eller korte, alltid i bunden form, og det tematiske innholdet varierer fra kjærlighetsdikt til nidviser, skjønt begge disse ytterpunktene var egentlig ikke tillatt.
Skaldekvad skiller seg fra Eddadiktningen ved en streng metrikk, og fyldig stil av sjeldne ord og omskrivinger (heiti og kjenninger), mens Eddadiktningen var enklere og ikke tilsvarende preget av kunstferdige koder.
Allerede den engelske historikeren Robert Sheringham (1602–78) fra Cambridge universitet skrev i sin bok om den eldste engelske historien (De Anglorum gentis origine desceptatio, 1670) at de norrøne kvadene kunne brukes som kilder til religiøse tanker og sosiale skikker. Derfor ble Sigvat Tordssons kvad om Olav Haraldsson konsultert da historikerne søkte en pålitelig tidfestelse av slaget ved Stiklestad. Snorre skriver at en solformørkelse inntraff under slaget, og følger den kirkelige tradisjonen med 29. august 1030 som datering av slaget. Men Christopher Hansteen som var ansvarlig for den norske almanakken, beregnet tidlig på 1830-tallet at Verdalen ble rammet av en total formørkelse 31. august 1030. Snorres datering var enten feil - eller den var riktig, og solformørkelsen senere knyttet til slaget, slik uvanlige naturfenomener ofte knyttes til hellige personers død. Snorre skrev sin beretning 200 år etter slaget, men støttet seg til Sigvat Tordssons kvad om kong Olav: Men Sigvat var heller ikke til stede på Stiklestad. Han var på pilegrimsferd til Roma, og har kanskje først hørt om slaget da han var på vei hjem til Norge i august 1030. Dermed er heller ikke kvadet hans noe bevis for en solmørkelse som heller ikke er omtalt i andre kilder, og først inntraff et par dager etter slaget.
Forbindelsen med Edda
Snorre Sturlason skrev sin Edda – også kalt Den yngre Edda – som en lærebok i skaldediktning, i håp om at det skulle fornye skaldekunnskapen. Det er hans poetikk som samlet all den kunnskap som krevdes av en skald.
I Gylvaginning gjengis kunnskapen om de norrøne gudemytene. I Skaldskaparmál greies ut om heiti og kjenninger og de heltesagn som lå til grunn. I Háttatal er det et langt læredikt, hvor Snorre selv virtuost demonstrerer hele rekken av skaldemål.
Stavrim eller allitterasjon
Stavrim eller allitterasjon (fra latin ad, «til», og littera, «bokstav») betegner bestemte klanglige effekter i vers, for eksempel når det er overensstemmelse mellom to ords begynnelseskonsonanter, og alle konsonanter som kommer før hovedvokalen stemmer overens i begge ord: klang – klar, fjerne – fjell. Stavrim (også kalt bokstavrim) er den gammelgermanske rimformen med streng normert bruk av allitterasjon, ved bruk av samme konsonant eller ulike trykksterke vokaler. Stavrimet henger nøye sammen med setningsrytmen.
Kjenning
Kjenning (norrønt kenning, flertall kenningar, kommer fra kenna við, «gjøres kjennelig ved») er en norrøn betegnelse på omskrivninger eller bruk av metafor. Ordet som omskrives, skal ikke være uttrykt i ordet man går ut ifra, eksempelvis er «kampens ild» en kjenning for «sverd» eller «spydets høysete» for «hånd». Kjenninger er den norrøne kunstdiktningens mest markante trekk, og gjorde kvadene til kunstferdige rebuser som krevde utstrakt kjennskap til norrøn mytologi. Skaldskaparmal remser opp rundt 350 kjenninger for de ulike typene våpen, og mer enn 3.500 kjenninger for våpentyper og kamp er registrert i norrøn litteratur.
Heiti
Heiti er et norrønt begrep for en stilistisk hensikt i skaldekvad og var blant skaldens redskaper, hvor begreper som «mann», «kvinne», «konge», «gud», «sverd», «skip» og videre kunne byttes ut med et annet. Bare for Odin finnes det over 150 ulike betegnelser som skalden kunne variere med. De fleste heiti ble skapt av skalden selv etter behov for å berike eller variere ordene. Forskjellen på kjenning og heiti er at kjenninger er poetiske omskrivninger av tingen, mens heiti er å bytte ut et hverdagslig ord med et annet og mindre brukt, som fra «hest» til «ganger».
Fornyrdislag
Fornyrdislag (norrønt fornyrðislag) var Snorre Sturlasons betegnelse for et gammelgermansk versemål, stort sett som i det angelsaksiske Beowulfkvadet eller tyske Hildebrandslied, men finnes også i eldre og yngre runer. Det har en strofe på åtte linjer, hver på 4 metriske stavelser, hvor to og to er bundet sammen med stavrim. Det finnes i fortellende eddadikt som det episke versemålet.
Dróttkvætt
Dróttkvætt (det som kvedes, det vil si diktes, for drotten, dvs. kongen ) var det versemål som ble brukt oftest av skaldene og det mest kompliserte og krevende versemålet. Det hadde i tillegg til stavrimet også strenge krav om antallet stavelser og indre rim. Innenfor linje 2, 4, 6 og 8 skulle det være fullrim mellom to stavelser (men ikke nødvendigvis mellom hele ordene), for eksempel dyktig - lykte. Innenfor linje 1, 3, 5 og 7 skulle det være konsonantrim mellom to stavelser, skjønt med ulike vokaler, for eksempel dyktig - sikte.
Dråpa og flokke
Dråpa (norrønt drápa, kanskje fra norrønt drepa i betydningen «stikke, skyte inn») er dikt med innskutt stev. Stev er flere og færre verselinjer som gjentas rytmisk i teksten. I dråpa står versene i grupper, avgrenset ved omkvedet. Ettersom dråpa var kunstferdig oppbygd, var den vanskeligere å dikte, og således mer hedrende og det mest ærerike kvad man kunne få. Begge deler gjenfinnes i sagaene om samtidige hendelser og personer.
Lausaviser
Lausaviser (norrønt lausavísur, i entall lausavísa), i bokstavelig mening løs vise, ved at den er ikke tilknyttet en større poetisk helhet; begrepet dekker all norrøn diktning som er enstrofig. En lausevise er et kort og lite dikt som ble improvisert på stående fot. Innholdet kunne derfor strekke seg over hele det menneskelige følelsesaspektet; fra kjærlighet og hat, jubel og nid, takknemlighet og grettenhet. Praktisk talt alle lauseviser som kjennes er overlevert i sagaene, eksempelvis i Gunnlaug Ormstunges saga, og dens vanligste form er dróttkvætt – hyllest til kongen.
Linjeakevitt
Linjeakevitt er akevitt som har vært med på å passere «linjen» (ekvator) to ganger. Bevegelsene og temperaturforandringene i skipet frigjør aromaer både fra fatet og tilsetningene, og gir en mer kompleks og avrundet smaksopplevelse.
Akevitten fremstilles av Arcus i Oslo etter gammel oppskrift, og avslutter eikefat-lagringen med å bli sendt tur-retur Australia. Deretter blir den tappet på flasker under merkene Lysholms Linje og Løitens Linje, hvor krydringen til Lysholm gir en noe spissere smaksopplevelse.
I 1780 fikk Catharina M. Lysholm bygd briggen Trondhiems Prøve sammen med sin bror Heinrich Meincke, og i 1805 seilte skipet fra Trondheim. I lasten var det flere fat akevitt, klippfisk og andre varer. I Batavia (nåværende Jakarta) i Indonesia ble det byttet varer, men spriten ble med tilbake til Trondheim i 1807. Man fant at akevitten hadde gått gjennom en modningsprosess (foredlingsprosess) i løpet av de to årene, og man hadde fått et helt annet brennevin enn tidligere: Denne akevitten hadde passert linjen, det vil si ekvator.
Dette ga grunnlaget for den første moderne akevitten, som Catharinas nevø Jørgen B. Lysholm (1796–1843) introduserte. I 1821 anla Lysholm brenneri- og destillasjonsfabrikk under eget firmanavn: «Jørgen B. Lysholm». Fra Trondheim ble det fra slutten av 1830-årene satt i gang direkte eksport av klippfisk til Rio og andre søramerikanske markeder. Lysholm sendte regelmessig med akevitt i eiketønner til lagring ombord.
Den første til å utnytte effekten kommersielt var altså Jørgen B. Lysholm, men Løiten var ikke sene om å komme etter. I tillegg til Løiten fulgte også flere andre destillerier ganske snart etter Lysholm i produksjon av linjeakevitt. Ingen av linjeakevittene var bestselgere i starten, til det var de både for sjeldne og for dyre. I dag er bare Lysholm og Løiten tilbake.
Dorogaja Jelena Sergejevna
Dorogaja Jelena Sergejevna (originaltittel: Дорогая Елена Сергеевна) er en sovjetisk film fra 1988, regissert av Eldar Rjazanov.
Handling
Etter de avsluttende eksamenene ved en vanlig skole forstår tre skole-elever at de ikke har bestått eksamenene. Dette kan sette en stopper for deres fremtidige karrierer. Så tenåringene går hjem til læreren deres Yelena Sergeevna, hvor de krever nøkkelen til et pengeskap hvor alle eksamensoppgavene blir oppbevart.
Først prøver de tre elevene å overtale Yelena Sergeevna, men deretter begynner de med bestikkelser og utpressing. Men læreren nekter å hjelpe dem, uansett hva de foreslår.
Gengangere
Gengangere er et drama av Henrik Ibsen utgitt i 1881. Stykket hadde verdenspremiere i Chicago på Aurora Turner Hall 20. mai 1882, og ble fremført av norske og svenske immigranter, med den danske skuespilleren Helga von Bluhme i rollen som Helene Alving. Resten av skuespillerne synes å ha vært glade amatører, som ville slå et slag for Ibsens dramatikk.
Lille Eyolf
Lille Eyolf er et drama av Henrik Ibsen utgitt i 1894. Stykket hadde premiere på Deutsches Theater i Berlin 12. januar 1895.
Gengangere
Fra Ibsens tidlige utkast til plan for stykket:
Lille Eyolf
Handlingen
Stykket foregår i løpet av halvannet døgn på ekteparet Rita og Alfred Allmers eiendom, ikke langt fra fjorden, noen mil fra nærmeste by. De to har en delvis lam sønn på ni år, Eyolf. Guttens handikap er et resultat av at han som spedbarn falt ned fra bordet etter å ha blitt overlatt til seg selv under foreldrenes heftige elskovsakt. Etter denne ulykken ser det ut til at Alfred Allmers har fjernet seg fra Rita både seksuelt og emosjonelt, og begravd seg i arbeidet med en filosofisk avhandling om «det menneskelige ansvar», som han har sett på som sitt store kall og livsverk. Rita føler seg avvist av ektemannen, og det gir seg utslag i utbrudd av voldsom sjalusi overfor sønnen og Alfreds halvsøster Asta, som han er sterkt knyttet til. Handlingen tar til etter at Alfred er kommet tilbake fra en tur i fjellene, der han har bestemt seg for å gi opp arbeidet med avhandlingen og helt ofre seg for Eyolfs lykke og utvikling. En gammel kone, Rottejomfruen, kommer til huset for å spørre om de har «noe som gnager i huset» og tilbyr seg å lokke rottene med seg ut på fjorden så de drukner, men ingen i huset mener de har noe slikt gnagende å kvitte seg med. Lille Eyolf er imidlertid fascinert av den uhyggelige Rottejomfruen, og trekkes etter henne ned mot vannet, hvor han drukner. Guttens død utløser kriser hos de som er tilbake. Alfred er forelsket i Asta, som på sin side gjennom noen gamle brev etter moren har funnet ut at de to faktisk ikke er i slekt i det hele tatt. Hun reiser avgårde med Borgheim, en ingeniør som vil gifte seg med henne.
Gengangere
Intensjon
Med Gengangere viser Ibsen hvordan borgerskapets nedarvede meningsdannelser legger bindinger og stengsler for den frie livsutfoldelsen som har sønnen i huset, Osvald Alving, som sitt talerør. Under arbeidet med stykket skrev Ibsen til forleggeren Frederik Hegel i København: «Den sorte theologiske bande, som for tiden råder i det norske kirkedepartement, skal jeg ved lejlighed sætte et passende literært mindesmærke.» Her tenkte han nok på pastor Manders, som i hele sitt vesen fremstår som beskytter av datidens embetsmannsvelde. Men det kom til å bli fru Alvings opprør mot ektemann og samfunnsorden som gjorde størst inntrykk på publikum.
Lille Eyolf
Eksterne lenker
Tilgjengelig for norske IP-adresser:
Gengangere
Intensjon
Ibsen selv påstår i brev til Georg Brandes 3. januar 1882, at: «Den storm, der har rejst sig imod Gengangere, var jeg forberedt på. Men jeg syntes ikke, jeg kunde tage noget hensyn dertil; det vilde have været fejghed.» Stykket som Ibsen omtalte som Et familjedrama i tre akter ble stemplet som et skandaleskuespill, og ingen av de faste teatrene ville eller turde sette det opp. Herman Bang skrev at «Uærbødigheden og Dumheden kørte omkap, saa der blev Dyrtid paa Skældsord til Nordens største Aand», og Georg Brandes mente senere at «Den Modtagelse, som Stykket fik i Norge og Danmark, røbede, hvor langt Ibsen var forud for sin Tid». Trondhjems Stiftsavis skrev «at man i enkelte rigtig «pene» Familier skal have slaaet Hovedet istykker paa Ibsens Byste.» For Et dukkehjem (1879) fikk han kritikk fordi Nora forlot ektemannen, nå viste han hvordan det gikk om en kvinne ikke forlot et skakkjørt ekteskap.
Til John Paulsen fortalte Ibsen under en regnfull spasertur i Berchtesgaden sommeren 1880 at han arbeidet på et nytt drama, «en familiehistorie trist og graa som denne regndag». Om plasseringen av stykket fortalte Ibsen til forfatteren Paul Lindau at han hadde «die Gegend von Bergen im Sinne gehabt» (= hatt traktene ved Bergen i tankene). Handlingen foregår «på fru Alvings landeiendom ved en stor fjord i det vestlige Norge». Fra herregården er det utsikt til fjorden, breen og fjelltindene, noe som kan lede tanken hen på Rosendal baroni som stemmer med den øvrige beskrivelsen i stykket, med dampskipsforbindelse til byen, post og landhandel.
Handlingen
Da asylet brenner ned dagen før den høytidelige åpningen, legger snekker Engstrand, Regines stefar, skylden på pastor Manders for uforsiktig omgang med lysene under andakten for bygningsarbeiderne. Snekkeren lover derimot å ta skylden for brannen hvis Manders gir ham penger til å bygge et sjømannshjem (egentlig et bordell for sjømenn) i byen, noe pastoren går med på. Engstrand ønsker å få med seg stedatteren Regine til å hjelpe til på bordellet, men dette nekter hun. Regine har lagt planer om å returnere til Paris sammen med Osvald. Fru Alving forteller så Regine at kammerherren er hennes egentlige far, og at hun og Osvald er for halvsøsken å regne. Regine svarer med raseri over at det har vært holdt skjult for henne og ønsker straks å forlate posten som hushjelp. Dermed ødelegges også Osvalds plan om at hun skal ta livet av ham med morfin. Osvald ber nå sin mor om å overta esken med morfin-tabletter og gjøre ende på hans lidelser når han trer inn i tredje stadium av syfilis og ikke lenger er i stand til å gjøre det selv. Fremskyndet av brannen får Osvald et nytt anfall og roper: «Mor, gi' mig solen.» Hun blir forvirret og handlingslammet og svarer: «Nei; nei; nei! – Jo! – Nei; nei!» Dramaet ender uavklart.
Tittel
Tittelen Gengangere har en dobbeltbetydning, nemlig gjengangere som i «spøkelser», og som fenomener som gjentar seg. Helene Alving overhører Regine og Osvald som flørter inne i spisestuen og kjenner gjentakelsen av Alvings lek med Regines mor for lenge siden, den som resulterte i at Regine kom til verden. Den engelske tittelen Ghosts og den tyske tittelen Gespenster mister denne dobbelte betydningen.
Sykdom
Hvilken sykdom Osvald lider av nevnes aldri ved navn i stykket, men det ble straks oppfattet slik at han led av syfilis, som var en svært utbredt og vanlig sykdom den gang. En mente det hang sammen med lettsindig livsførsel. Ifølge tidens kristne, religiøse tenkning var syfilis nærmest ensbetydende med arvesynden, som nedfelles fra en generasjon til den neste. Den tåken Osvald faller inn i slutten av stykket, er karakteristisk for tredje stadium av sykdommen.
I et medisinsk fundert foredrag fra 1884, som omhandlet sykdomstilfeller i dikterkunsten, påpekte professor dr.med. Seved Ribbing det eiendommelige i at kammerherre Alving også hadde gitt liv til en kjernesunn datter, Regine. Altså kunne det vel være fru Helene Alving selv som var opphav til sønnens sykelighet: Den gamle Sandhed, at Fædrenes Misgjerninger hjemsøges paa Børnene, har i Forening med Forestillinger om den nys antydede Sygdoms arvelige Natur lokket Henr. Ibsen til først i Et Dukkehjem at gjøre Antydninger om en saadan Fædrene Arvs Indflydelse i Dr. Ranks Person, dernæst at tage Skridtet helt ud i Gjengangere, hvor den ulykkelige Oswald Alving fremstilles som Offer for Faderens tøjlesløse Liv. Men den snilrige Forfatter har desværre forladt Erfaringens sikre Mark og konstrueret et Forhold, hvortil Livet intet Modstykke kan præstere. En Sygdomsform som Oswald Alvings kommer aldrig af arvelig Aarsag, og naar den findes, maa vi med den i Stykket anførte udenlandske Læge antage, at Oswald ikke har kunnet taale sit saakaldte herlige Frihedsliv. Den specifike Sygdom, hvortil der sigtes, rammer sit uskyldige Offer i den første Barndom, og enten dræber Giften hurtig, eller ogsaa kan den ved god, heldig Sundhedspleje svækkes saaledes, at den i de senere Dage viser ringe eller slet ingen Spor af sin Tilværelse. Har Forfatteren derimod tænkt paa en anden Art af Sygdommen, saa møde vi den Urigtighed, at Kammerherre Alving, stadig fortsættende sine vilde Udsvævelser, efter Oswalds Fødsel er bleven Fader til et i fysisk Henseende kjærnesundt Væsen som Regina, hvorfor der paanødes en saadan Tolkning som at Faderen trods Alt har været sund, men at Forskjellen mellem Børnene er betinget af Mødrene. Herefter maatte Oswalds Sygdom blive en Arv efter Fru Alving. Hvorledes man betragter dette Drama, træder dets naturlige Umulighed klart frem, og hvor udmærkede Sandheder det end paa anden Vis indskærper, tilhører det langt mere Fantasiens end Virkelighedens Verden, hvad der dog lader dets Lærdomme miste noget af den Kraft, de vilde ejet, hvis Handlingen var bygget paa Erfaringens Grund. I En Folkefjende har Ibsen derimod tilfredsstillende og mønstergyldigt anvendt Nutidens Opdagelser om Bakterier som Sygdoms-Aarsager.
Erik Henning Edvardsen har i sin presentasjon av kunstmaleren August Schneider (med en far og en farfar som etterfulgte hverandre som apotekere i Flekkefjord og hadde nær befatning med stedets radesyke), påpekt det faktum at Ibsens hjemby Skien faktisk hadde et av landets tidligste radesykehus. Denne syfilitiske sykdommen forsvant som ved et trylleslag med bedre stilte diagnoser omkring 1850, men sykehusdriften var i full virksomhet i dramatikerens oppvekst. I dramaet anklages Osvald Alvings sykdom for å ha sitt opphav i kunstnermiljøet i Paris, og nettopp «fransos» var et vanlig brukt navn på radesyken i Telemark og Setesdal, fordi en i disse områdene faktisk mente sykdommen «stammet fra Frankrike.» I motsetning til den seksuelt overførbare syfilisen kunne hele familier med besteforeldre og barn bli innlagt for kvikksølvbehandling mot radesyke.
Alle vidløftige, folkelige påstander om smitte påført fra Frankrike, Nederland, Sverige eller Russland viste seg ikke å stemme. Radesyken var kun en hjemlig oppfinnelse, ukjent utenfor Norges grenser, hevder Edvardsen, som mener selve sykdomsbeskrivelsen reiser en debatt omkring arv og miljø. Det synes altså som om Ibsen i dramaet vil antyde at smaken på det gode liv («røgningens vane») gikk som en nemesis gjennom slekten, og at den kjønnssykdom Osvald skaffet seg, dels skyldtes hans åndelige testamente, dels den biologisk arv (dvs. foreldrenes DNA). Ut fra en slik alternativ lesning synes det som om Osvald kun var blitt smittet av den dårlige påvirkningen, som hans mor ville skåne ham for ved å sende ham bort, da han som barn fikk sitte på farens fang og «smatte på pipene hans». Tobakken hadde altså andre bivirkninger enn bare å gjøre gutten kvalm. Poenget var dermed ikke nødvendigvis at pipene i seg selv var i stand til å overføre smitte, bare holdninger. Regissør Marit Moum Aune gikk i 2005 enda lenger og tolket i sin oppsetning Osvald som offer for incest, der smatting på farens pipe tolkes som en omskrivning for oralsex.
Det moderne gjennombrudd
Etter Georg Brandes’ utgivelse av Det moderne Gjennembruds Mænd (1883), var det i første rekke Henrik Ibsen som skulle bli identifisert som den førende kraft i paradigmeskiftet. Ingen annen forfatter evnet med større kraft å gjøre seg til talsmann for den oppgave det var i diktningen å sette problemer under debatt.
Med Samfundets støtter (tysk: Die Stützen der Geschellschaft) så det ut for at Ibsen også skulle gå i spissen for norsk dramatikk i Tyskland, men etter at Et dukkehjem (tysk: Nora oder Ein Puppenheim) ikke oppnådde den forventede suksess med sin alternative, tyske avslutning i Berlin, og heller ikke i München, hvor stykket kun oppnådde motstand med sin originale avslutning, ble det temmelig stille omkring Ibsens forfatterskap.
Men Gengangere (tysk: Gespenster) gjorde en forskjell. Via forbud ble det satt opp private visninger i Augsburg, Meiningen og Berlin med dikteren selv tilstede. Da stykket slapp frem på scenen i Berlin i januar 1887, gjorde det rent bord. Raskt ble Ibsen det store litterære navn i Tyskland, og dernest fulgte både London og Paris opp med forestillinger som vakte enorm oppsikt og reaksjoner i 1889. Med ett var Ibsens internasjonale renommé sikret, og nå ble han også i europeisk målestokk ansett som fanebærer og den ypperste representant for det moderne gjennombrudd i europeisk teater.
Utsagn om dramaet
Henrik Ibsens reaksjon på mottakelsen av Gengangere i brev til Georg Brandes, datert «Rom, den 3. Januar 1882»:
«... Hjemme behøver man egentlig ingen digterværker; man hjælper sig så godt med Storthingstidenden og Luthersk ugeskrift.»
I Storbritannia ble stykket forbudt straks det var oversatt. Kort etter dronning Victorias diamantjubileum i 1897, ble stykket likevel satt opp i The Independent Theatre i London, og dronningen var så uvitende om sensuren at hun tok med seg moralens vokter, erkebiskop Temple, for å se stykket. George Bernard Shaw, som seks år tidligere hadde utgitt The Quintessence of Ibsenism, satt i journalistlosjen, og skrev etterpå: «Dronningens jubileum representerer det nittende århundrets egenerklærte stolthet. Gengangere representerer den avsky det samme århundret har for seg selv.»
Parodier
Harald Hjalmar Schmidt: 4de Akt af Gengangere. [Upublisert studentkomedie, oppført av «Samfundstheatret» ved studentsamfunnet i Kristiania i 1883.]
Saigaantilope
Saigaantilope eller saiga (Saiga tatarica) er eneste art i slekten Saiga og den eneste «antilopearten» som finnes naturlig i Europa. Arten er nært knyttet til de store gresslettene i Eurasia og deles vanligvis inn i to underarter; S. t. tatarica og S. t. mongolica. Sistnevnte er endemisk for Mongolia. Arten er ifølge IUCNs rødliste kritisk truet av utryddelse.
Taksonomi og fylogeni
Fylogenien i kladogrammet under er basert på en studie av Bärmann et al. (2013) og viser sammensetningen av Antilopina (ett av fire undertribus i Antilopini), der saigaantilopen regnes som basal og søster til alle de andre artene.
Beskrivelse
Saigaantiloper har sandfarget (mattgul) pels, som om vinteren blir hvit og omkring 70 prosent tykkere. Buksiden er lys. Hannen er noe større enn hunnen. Hannene bær spisse, tilnærmet lyreformede vertikale horn, som vokser tilnærmet rett opp og har karakteristiske ringer. Horna er svak gjennomskinnelige. Hunnene bærer ikke horn.
Saigaantilopen er ikke ei egentlig antilope, men snarere en mellomform mellom antiloper og ville sauearter. Arten skiller seg fra alle andre antiloper gjennom en svært karakteristisk snabellignende nese, som minner om nesen til sjøelefanter og tapirer. Nesens utforming er trolig en klimatilpasning (adapsjon), som hjelper dyrene med å kjøle ned og filtrere luften om sommeren, og varme den opp om vinteren. Ser man bort fra hodet og den karakteristiske nesen arten har, så ligner saigaantilopen mest på de ville saueartene.
Voksne individer veier normalt omkring 21–51 kg og måler typisk cirka 57–79 cm i skulderhøyde, mens kroppslengden utgjør cirka 108–146 cm. Halen måler cirka 6–13 cm. Hannens horn, som har en base på cirka 25–33 mm, varierer i lengde mellom underartene og har normalt 12–20 distinkte ringer. Hos S. t. tatarica måler hornene omkring 28–38 cm, men hos S. t. mongolica blir de sjelden lenger enn cirka 22 cm.
Inndeling og utbredelse
Inndelingen er i henhold til Faysal Bibi (2013), som deler Bovidae inn i ni tribus. Norske navn i parentes er ikke offisielle navn, men kun beskrivelser.
Arten har i dag en begrenset utbredelse i lengst øst i Europa og i Sentral-Asia, men utbredelsen har tidligere vært betydelig større. Fossile funn viser at den en gang må har strekt seg over det meste av Eurasia, fra Frankrike i vest til Mandsjuria i øst.