cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kongedømmet Strathclyde
Opprinnelse
Dumbarton Rock står kun noen km fra den vestlige enden av Den antoninske mur ved elven Clota på det sted hvor den romerske flåten lå for å kontrollere pirater og for frakte galliske hjelpetropper for å bygge muren. Deres tilstedeværelse er attestert i en inskripsjon i år 142 e.Kr. på en festning i muren: «CAMPES TRIBUSET BRITANI QP SETIUS IUSTUS PREF. COH IIII GAL VS LLM»: «Til de evige marker guddommer av Britannia, Quintus Pisentius Justus, prefekt av 4. kohort av galliske hjelpetropper dedikerte gledelig hans utferdige begeistring.» Etter at den romerske grensen i nord ble brutt av en veldig invasjon av de romerne kalte en stor conspiratio barbarica, «barbarenes sammensvergelse», hvor den romerske administrasjon brøt sammen i to år, 367-369, før orden ble gjenopprettet av Flavius Theodosius (kalt for den eldre, for å adskille ham fra hans sønn, keiser Theodosius). Han forsterket ikke bare Hadrians mur, men opprettet også en rekke bufferriker vest og nord for muren av noen av de eksisterende stammene. For året 405, noen få år før romerne oppga Britannia helt, er det et oppslag i de irske annaler om et slag utkjempet ved strath Vlutha, «slaget ved Clyde-dalen». Det er antagelig et øyeblikk hvor de britonske, post-romerske rikene i nord etablerer seg som innfødte «kongedømmer». Vår tids bruk av begreper som «konger» og «kongeriker» er forfengelige i denne konteksten; disse var ikke kronete monarker, men høvdinger av primitive krigerbander som krevde tributter fra faste bosetninger for «beskyttelse».
I romersk Britannias siste periode var det en åpenbar økning i angrepene nordfra både til lands og til havs. Disse angriperne eller piratene var i henhold til romerske kilder Picts, Scotti og de mystiske Attacotti som har en usikker opprinnelse. Disse angrepene rammet også stammene i sørlige Skottland. Den antatt endelige tilbaketrekningen til de romerske styrkene i tiden rundt 410 hadde antagelig ingen stor innvirkning for de sørlige stammene, bortsett fra at mangelen på betaling fra de som tjenestegjorde ved Hadrians mur kan ha hatt en betydelig økonomisk betydning.
Ingen historiske kilder har gitt klar informasjon om grensene til kongedømmet Strathclyde, men det har vært gjort antydninger basert på grunnlag av stedsnavn og topografi. Nær nordenden av Loch Lomond, som kan bli nådd med båt fra Clyde, ligger Clach nam Breatann, «britenes fjell», som antar har fått sitt navn som en markør for den nordlige ytterkanten av Alt Clut. Fjellkjeden Campsie Fells og markene (grenseområdet) mellom Loch Lomond og Stirling kan også ha representert en annen grense eller ytterkant. I sør strakte kongeriket seg en del distanse opp i elvedalen til Clyde, og langs kysten strakte den seg antagelig sørover mot Ayr.
Det gamle nord
Selv om middelalderen tidligere ble referert til som «den mørke tidsalder» var perioden etter at romersk styre i sørlige Skottland, skjønt svakt forstått, betraktelige mindre mørk enn den romerske perioden. Arkeologer og historikere har gitt ujevne redegjørelser for perioden i de to siste århundrene. De skriftlige kildene tilgjengelig for perioden er i stor grad irske og walisiske, og svært få av disse er samtidige med perioden mellom 400 og 600.
Irske kilder har rapportert om hendelser i kongedømmet ved Dumbarton kun hvor de har hatt en irsk forbindelse. Med unntak av 500-tallets jeremiader av Gildas og poesien tilskrevet Taliesin og Aneirin, i særdeleshet y Gododdin, antatt å ha vært skrevet i Skottland på 600-tallet, er walisisk kilder generelt dater fra en langt senere periode. En del er informert av politiske holdninger rådende i Wales på 800-tallet og etter. Den angelsaksiske munken og historikeren Beda, som har åpenbare fordommer, nevner britonere sjeldent, og når han gjør det er det er det i lite smigrende vendinger.
To konger er kjent fra nær samtidige kilder fra denne eldre perioden. Den første er Ceretic Guletic (walisisk: Ceredig, latin: Coroticus), kjent som mottaker av et brev fra sankt Patrick, og i henhold til en biograf på 600-tallet var han en konge av Høydene av Clyde, Dumbarton Rock, og plassert i tid på den andre halvdelen av 400-tallet. Fra Patricks brev er det klart at Ceretic var en kristen, og det er sannsynlig at den herskende samfunnsklassen i området også var kristne, i det minste i navnet. Hans etterkommer Rhydderch Hael er navngitt i Adomnáns Vita Columbæ (= Livet til Columba). Rhydderch var en samtidig av Áedán mac Gabráin av Dál Riata og Urien av Rheged, som han er knyttet til ved ulike tradisjoner og fortellinger, og også til Æthelfrith av Bernicia.
Kristningen av sørlige Skottland, om Patricks brev til Ceretic Guletic som faktisk var en konge i Strathclyde, og derfor gjorde betydelig framgang da de første historiske kilder oppstår. Lengre sør, ved Whithorn, er en kristen inskripsjon funnet fra andre halvdel av 400-tallet, kanskje en minnefest for en ny kirke. Hvordan dette skjedde er ikke kjent. I motsetningen til Columba av Iona, Kentigern av Glasgow (walisisk: Cyndeyrn Garthwys), den antatte apostelen for britonerne ved Clyde, er tåkelagt figur og helgenbiografien som Jocelyn av Furness skrev er av sen dato og av tvilsom autentisitet, skjønt forskeren K.H. Jackson mener at Jocelyns versjon kan ha vært basert på en eldre original skrevet på kumbrisk.
Kongeriket Alt Clut
Etter år 600 er informasjon om britonerne i Alt Clut noe mer jevnlig i kildene. Imidlertid er historikerne ikke enige i hvordan disse skal tolkes. I alminnelighet tenderer historikerne til å framstille teorier som plasserer deres emne i sentrum av historien til nordlige Britannia i den tidlig historiske perioden. Resultatet er en rekke framstillinger som ikke kan bli forent. Dagens historiografi har forsøkt å adressere dette problemet.
Ved begynnelsen av 600-yallet kan Áedán mac Gabráin av Dál Riata ha vært den mektigste kongen i nordlige Britannia, og Dál Riata var på høyden av sin makt og innflytelse. Áedáns tilnavn i senere walisisk poesi, Aeddan Fradawg (Áedán den troløse) synes ikke å vitne om godt omdømme blant britonerne i Alt Clut, og det kan være at han tok kontroll over Alt Clut. Áedáns dominans kom til en slutt en gang rundt 604 da hans hær, inkludert irske konger og flyktninger fra Bernicia, ble beseiret av Æthelfrith i slaget ved Daegsastane. Slaget endte i en kostbar seier for Æthelfrith.
Det er antatt, om enn på ganske svakt grunnlag, at Æthelfrith, hans etterfølger Edwin, og kongene av Bernicia og Northumbria etter dem, ekspanderte inn i sørlige Skottland. Grunnlaget for denne antagelsen er erobringen av Elmet, krigene i nordlige Wales, og med Mercia, argumenterer for et mer sørlig fokus for Northumbrias aktiviteter i den første halvdelen av 600-tallet. Anmerkningen i Ulster-annalene for året 638, «slaget ved Glenn Muiresan og beleiringen av Eten» (Din Eidyn, senere Edinburgh), har blitt vurdert som å representere erobringen av Din Eidyn av den northumbriske kong Oswald, sønn av Æthelfrith, men annalene nevner verken erobring eller northumbrierne, og er derfor en tynn og spinkel identifikasjon.
Det er få klare rapporter om Alt Clut fra resten av 600-tallet, skjønt det er mulig at de irske annalene inneholder oppslag som kan være relatert til Alt Clut. I den siste fjerdedelen av 600-tallet er det rapportert en rekke slag på Irland, hovedsakelig i områder langs kysten av Irskesjøen, hvor britonere deltok. Det er antatt at disse var leiesoldater, eller landsforviste som var blitt fordrevet av angelsaksisk erobring i nordlige Britannia. Imidlertid kan det også være hærtokt foretatt av kongene i Alt Clut ettersom deres rike var bestemt en del av regionen som lå strategisk til Irskesjøen. Det er kjent at noborikene til Alt Clut, som Northumbria, Piktland og Dál Riata, sendte hærer til Irland fra tid til annen.
Ulster-annalene tidlig på 700-tallet rapporterte to slag mellom Alt Clut og Dál Riata ved det nå ukjente stedet Lorg Ecclet i 711 og ved «berget kalt Minuirc» i 717. Hvorvidt deres tilstedeværelse i nedtegnelsene har noen betydning eller om det er bare tilfeldigheter er uklart. Senere på 700-tallet synes det som om den piktiske kong Óengus drev krig mot Alt Clut ved tre anledninger, men ingen av dem var vellykte. I 744 angrep pikterne alene, og i 750 kan Óengus ha samarbeidet med Eadberht av Northumbria i en militær kampanje hvor Talorgan, bror av Óengus, ble drept i et stort piktisk nederlag påført av Teudebur av Alt Clut, kanskje ved Mugdock, i nærheten av Milngavie (rundt 10 km fra sentrum av dagens Glasgow). Det er hevdet at Eadberht erobret sletten i Kyle i 750, rundt det som er dagens Ayr, formodelig fra Alt Clut.
Alt Cluts samlede ressurser var langt mindre enn nabostatene. Northumbria var omtrent dobbelt så store. Sammenslåingen av pikterne og skottene i Dál Riata frambrakte enda en større enhet. Begge deler gjorde det vanskelig for Alt Clut å konkurrere. Sammensmelting av Dál Riata og Piktland ble ytterligere forsterket av enda aggressiv og konkurrerende enhet på 800-tallet, norrøne vikinger fra Norge, som hadde til hensikt å bli værende. Den tidligere maktbalansen ble fullstendig forrykket med nordmennenes tilstedeværelse, og verst gikk det utover Alt Clut og festningen på Dumbarton Rock.
Vikingtiden
I 870 (eller året etter grunnet vanskelighetene med retrospektiv datering) ledet de norrøne vikinghøvdingen Olav Kvite og hans bror Ivar, på irsk kjent som Amlaíb Conung og Ímar, en hær fra deres base i Dublin inn i Fifth of Clyde for å angripe Alt Clut og de beleiret festningen på Dumbarton Rock. Beleiringen varte i rundt fire måneder før motstanden brøt sammen ved at brønnen tørket opp, og nordboerne erobret festningen. De tok et stort antall fanger som ble ført bort til slavemarkedet i Dublin. Beleiringen og erobringen var en stor hendelse som ble rapportert i både walisiske som irske kilder. Ulster-annalene sa for året 871, etter å ha overvintret ved Clyde:
Kong Artgal mac Dumnagual synes å ha vært blant fangene, og i henhold til Ulster-annalene han ble drept i Dublin i 872 på tilskyndelse av Causantín mac Cináeda, pikternes konge. I det samme oppslaget i Ulster-annalene ble Artgal kalt for rex Britanorum Sratha Cluade («konge av britonene ved Strathclyde»). Det er første gangen betegnelsen Strathclyde er dokumentert. Han ble antagelig etterfulgt av sin sønn Run, noe som er indikert av Harleian-genealogiene i British Library, men datering av hans styre mangler. Han skal ha blitt gift med en søster av Causantín, noe som synes å etablere en dynastisk allianse med Piktland i den forstand Causantín krevde overherredømme over Alt Clut. En anmerkning om de nevnte genealogiene eller slektslistene; de er sammensatt i Wales, og ikke i britonske nord, og datert lenge etter livene til de omtalte kongene. De kan forstås som et forsøk på å bevare minnene om de tapte kongerikene i nord waliserne var i slekt med. Det er sjeldent at datoene er pålitelige, og preget av gjentagende navn.
Til tross for ødeleggelsene av festningen og de som ble fraktet vekk, var det mange lokale igjen. I maktvakuumet rykket gælisk makt inn. Som i de fleste tilfeller når et innfødt samfunn ble erobret av et annet var at den herskende eliten ble byttet ut, språket og kulturen endret seg, men den genetiske sammensetningen var i stor grad den samme. De eldre og de fremste familiene synes å ha valgt å forlate Alt Clut for å bli gjenforent med slektninger i Wales, og kan kun ha nådd fram til fjerne Gwynedd sjøveien. Det er ikke mulig å si når denne utvandringen skjedde, men ved 890 kunne de walisiske annaler nedtegne at de som utvandret ga hjelp til kongen av Gwynedd i kampen mot angelsakserne.
Perioden hadde antagelig en grad av norrøn, eller norrøn-gælisk bosetning i Strathclyde. Et antall stedsnavn, i særdeleshet i en klase ved kysten opp mot øyene The Cumbraes, og monumenter som grisrygg-gravene (engelsk: hogback) ved Govan, er en del av levningene av nykommerne fra nord. Sammenbruddet i nordboernes makt i Northumbria i nordlige England og den voksende maktposisjonen til Wessex i sørlige England gjorde det mulig for Strathclyde å gjenvinne en del av sine eldre landområder i det historiske «gamle nord», om enn underlagt Alba
En walisisk tradisjon i Brut y Tywysogion («Fyrstenes krønike») hevdet i 890 at «menn fra Strathclyde, de som nektet å forenes med de engelske, måtte forlate deres land og dra til Gwynedd.» Dette synes forvirret eller feildatert da den angelsaksiske kong Edvard den eldre ikke var herre av eget kongerike i Wessex i 890, heller ikke hadde en hær nord for elven Humber og enda mindre i Strathclyde. Senere i Edvards styre, og det til Æthelstan, ble angelsaksisk makt strukket langt nord. Æthelstan beseiret en hær fra Strathclyde i 934 og var seierherre i slaget ved Brunanburh i 937 mot et forbund av ulike fiender, inkludert fra Strathclyde.
Den samtidige kilden i Den angelsaksiske krønike hevdet at Edmund I av England herjet hele «Cumberland», og ga landet til sin allierte, den skotske konge Máel Coluim mac Domnaill (Malcolm I av Skottland), på den betingelse at «han skulle være hans hjelper på til lands og til havs.» «Cumberland» er her «landet til Cymre», det vil si «britonere i Strathclyde», noe som er bevist ved et oppslag i Annales Cambriae som nedtegnet at kongedømmet Strathclyde ble herjet av sakserne på denne tiden. En annen kronikør har lagt til Edmund fikk støtte fra walisiske allierte i denne invasjonen av kongen i Dyfed, og at de to sønnene til Dunmail fikk begge stukket øynene ut. En enslig setning i walisiske Brut y Tywysogion («Fyrstenes krønike») slo fast: «Ystrat Vlut adiffeithóyt y gan y Saeson» («Ystat Clut ble ødelagt av sakserne»). Det må ha vært minst fjerde gangen at festningen i Strathclyde ble ødelagt. Det var også første gangen at waliserne sluttet med det tradisjonelle brytoniske Alt Clut til fordel for gæliske Ystrad Clut (dalen til Clyde).
Som følge av slaget ved Brunanburh, ble Dyfnwal ab Owein konge av Strathclyde, kanskje fra rundt 937 og fram til 971. Det har blitt antatt han ble opprettet som en konge av skotske Máel Coluim mac Domnaill, som Edmund av Wessex hadde «gitt» Strathclyde til, men det kan ikke fastslås med sikkerhet. Dyfnwal døde på pilegrimsreise til Roma i 975. I denne perioden kan kongeriket Strathclyde ha strukket seg lagt sørover, kanskje så langt sør som til fjordarmen Solway Firth og inn i dagens engelske Cumbria, skjønt det er langt fra sikkert. Lokal tradisjon i engelske Cumbria forteller om hvordan den delvis legendariske Dunmail (formodelig Dyfnwal III) som den såkalte «siste konge av Cumbria» ble drept i slaget ved Dunmail Raise i 945. En stor steinrøys eller en steinhaug på hva som var grensen mellom Cumberland og Westmorland, og således grensen mellom kubrierne og de engelske, markerer stedet hvor han skal ha falt. Det ble videre fortalt at hans sønner unnslapp og rømte til fjellet rett ved og kastet de kumbriske kronjuveler ned innsjøen Grisedale Tarn før engelskmennene tok dem til fange og deretter blindet og kastrerte dem.
Slutten på Strathclyde
Om kongene av Alba mente at de var, slik som kronikøren John av Fordun gjorde, herskere av Strathclyde, viser drapene på den skotske kongen Cuilén mac Iduilb og hans bror Eochaid ved Amdarch av Strathclyde i 971 noe annet. Det ble hevdet at drapene var hevn for bortførelsen eller voldtekten av Amdarchs datter. En betydelig kilde for forvirring kommer fra navnet til Amdarchs etterfølger, Máel Coluim, nå antatt å være en sønn av Domnall mac Eógain som døde i Roma, men lenge forvekslet med den senere skotske kong Máel Coluim mac Cináeda (Malcolm II). Máel Coluim av Strathclyde synes å ha blitt etterfulgt av Eógan II av Strathclyde (Owen den skallete) som antagelig ble drept i slaget ved Carham i 1018, hvor slåss som alliert med den skotske kongen. Det synes også sannsynlig at Owain hadde en etterfølger, men hans navn er ukjent.
En tid etter 1018, men før 1054 synes det som om kongeriket Strathclyde ble erobret eller oppslukt av kongeriket til skottene, mest sannsynlig under styret til Máel Coluim mac Cináeda, som døde i 1034. I 1054 sendte den engelske kong Edvard Bekjenneren jarl Siward av Northumbria mot skottene som da var styrt av Mac Bethad mac Findláich (Macbeth), sammen med en ellers ukjent «Malcolm, sønn av kongen av kumbrierne», i Strathclyde. Navnet Malcolm eller Máel Coluim fører igjen til forvirring; en del historikere har senere antatt at dette var den senere skotske kongen Máel Coluim mac Donnchada (Máel Coluim Cenn Mór). Det er ikke kjent om Malcolm/Máel Coluim noen gang ble «konge av kimbrierne», eller, om så, for hvor lenge.
Området Keswick ble erobret av det angelsaksiske kongeriket Northumbria på 600-tallet, men Northumbria ble veltet og overkjørt av norrøne vikinger på slutten av 800-tallet. Tidlig på 900-tallet ble Keswick en del av Strathclyde og forble en del av Strathclyde fram til rundt 1050 da jarl Siward av Northumbria erobret denne delen av Cumbria.
Carlisle var en del av Skottland ved 1066 og således ikke nedtegnet i Domesday Book i 1086. Det endret seg i 1092 da Vilhelm erobrerens sønn Vilhelm Rufus invaderte regionen og la Cumberland inn under England. Byggingen av festningen Carlisle Castle begynte allerede i 1093 på stedet av en tidligere romersk festning, sør for elven Eden. Festningen ble oppbygd på nytt i stein i 1112 med borgtårn og bymur.
Strathclydes politiske status forsvant selv området kun gradvis ble underlagt som en provins av Skottland. Kongene i Alba begynte å benytte tittelen rex Scottorum, konger av skottene. Govan og dens gamle steinbygde kirke ble områdets kulturelle sentrum, og hvor det ble produsert keltiske steinkors i stor skala. Festningen på Dumbarton Rock havnet derimot i bakevja og i nær glemsel. På 1000-tallet fortsatte det britonske i Strathclyde å svinne hen. Det var gælisk press fra nord og anglisering fra sør, selv om Strathclyde beholdt minnet om egen identitet til tross for språklig endring. En rekke klaner fremmet britonsk genealogisk arv, som klan Galbraith, hvis gæliske navn betyr «utenlandsk britonsk» og hadde sin slektsbase på øya Inchgalbraith i Loch Lomond. Deres emblem, et villsvinhode, var det samme som de siste kongene av Strathclyde.
En del av arven fra Strathclydes britonske fortid er den skotske opprørslederen William Wallace (1271-1305). Hans navn på gælisk er Uallas og betyr «waliser», det vil si «britoner», et navn som går igjen i de skotske grenseområdene og i Cumbria. Navnet ble først forklart som at hans familie hadde utvandret fra Wales til Skottland, noe som det ikke funnet hold for, og det var navnforskeren George Fraser Black som først vektla William Wallaces familie som britonere fra Strathclyde.
Paragliding
Paragliding (fra engelsk para- etter parachute, «fallskjerm», og gliding, «det å gli, sveve, seile eller fly») er en luftsport der utøveren flyr med en paraglider, en styrbar fallskjerm, etter utsprang fra et terrengpunkt. Paraglideren er en videreutvikling av fallskjermen som fant sted på slutten 1980-tallet.
En paragliderpilot kan benytte termikk og luftstrømmer som er laminære, det vil si regelmessige, ikke-turbulente og uten virvler, ved en åsside til å holde seg oppe. Piloten kan da fly i flere timer og legge bak seg en distanse på flere mil. Det er også utviklet motorer til å bruke på paraglidere.
I Norge og på verdensbasis er det konkurranser i paragliding, enten i akrobatikk- eller distanseflyging.
Norsk rekord i fri distanse med paraglider er 253 km satt av Gunnar Sæbu 9. juni 2021, og slo dermed tidligere rekord på 248,9 km satt av Pål Tore Sveen 14. juli 2017
Verdensrekorden i fri distanse med paraglider er 502,9 km, satt av Nevil Hulett, med start i Copperton i Sør-Afrika og landing i Lesotho 14. desember 2008.
Alle som vil utøve paragliding lovlig i Norge må gjennomføre et kurs i regi av en tilsluttet paragliderklubb, være medlem i Hang- og paragliderseksjonen ved Norges Luftsportforbund eller inneha tilsvarende sertifikat utstedt av organisasjoner tilknyttet CIVL (Commission Internationale de Vol Libre) og FAI (Fédération Aéronautique Internationale). Det finnes 43 paragliderklubber i Norge, og de fleste av disse holder jevnlig kurs for nybegynnere.
Utdanning
Paragliderklubber avholder kurs. Kurset består av en teoretisk del og en praktisk del. Teorikurset omfatter aerodynamikk, mikrometeorologi og meteorologi, paraglider og utstyr, mennesket, lover og regler, praktisk flyging, og førstehjelp. Praktisk kurs omfatter: bakkegliding og høydeglidinggsturer i mellomstadiebakker. Etter bestått kurs får man sertifiseringen Para Pro 2 (PP2), da har eleven lov å starte på egen hånd ved starter som instruktøren har godkjent.
Etter PP2 er oppnådd har du fortsatt status som elev, og må gjennom ny teoriprøve etter 60 vellykkede høydeturer og totalt 10 flytimer (hvorav 2 flytimer i løft) for å oppnå sertifiseringen Para Pro 3 (PP3), du får da status som selvstendig pilot som og kan starte hvor du vil.
Videre finnes sertifiseringene PP4 og PP5 (siste sertifisering), for å få sertifiseringen PP4 må du gjennom et praktisk sikkerhetskurs, som omfatter 5 øvelser som kan oppfattes som farlige, og alle øvelsene må godkjennes av sertifisert instruktør. Du må og oppfylle erfaringskrav og bestå teoriprøver for PP4 og PP5. Du må inneha sertifiseringen PP5 for å gjennomføre en distansetur, dvs fly bort fra området der landing vanligvis foregår få løft ved hjelp av termikk to eller flere ganger, og lande der det måtte passe.
Den vanligste metoden for å dokumentere turer for norske piloter er å logge ved hjelp av Flightlog .
Utstyr
En paraglidervinge består av to lag tøymateriale knyttet sammen av internt støttende tøymateriale på en måte som gir paraglideren form som en rekke av celler. Ved å la de fleste cellene være åpne i forkant, og alle lukket i bakkant, vil innkommende luft skape skape et overtrykk inne i vingen og således opprettholde vingens form. Denne formen er en typisk vingeform.
Piloten er tilkoblet under vingen via et nettverk av liner med kaskadekoblinger. Linene kulminerer i to sett'raisere' (venstre og høyre). Raisere har typisk 4 sett med liner (A,B,C,D) i tillegg til bremseliner. Hver raiser har koblingspunkt hvor pilotens seletøy tilkobles ved bruk av karabiner.
Piloten er spent fast i seletøyet og kan bytte mellom sittende og stående posisjon som han selv ønsker. Moderne seletøy er designet for å være meget komfortable i sittende posisjon, og mange piloter mener det er som å sitte i en lenestol.
En reservefallskjerm er typisk knyttet til seletøyet.
Paraglidervinger har typisk et areal på 25-35 m2 med et vingespenn på 8-12 meter og veier 3-7 kg. Total vekt for vinge, seletøy, reservefallskerm instrument og hjelm er 12-18 kg.
Glidetallet for vinger tilpasset rekreasjonell bruk er typisk 8:1, mens moderne konkurransevinger kan ha et glidetall på 11:1. Til sammenligning har en fallskjerm typisk glidetall på 3:1. En hangglider har gjerne et glidetall på 15:1, mens noen seilfly kan oppnå glidetall opp mot 60:1. En Cessna 152 med motor på tomgang har et glidetall på 9:1.
Moderne paraglidervinger er laget av lufttette materiale som Porcher Sport og Gelvenor, med liner laget i Dyneema/Spectra eller Kevlar/Aramid.
Ved lagring og transport er vingen som oftest foldet inn i en ryggsekk sammen med seletøyet.
Tandemparaglidere er større enn vanligere paraglidere, og gjør det mulig å ta med en passasjer. Disse vingene har gjerne større trimhastighet, større indre trykk og noe høyere synkhastighet enn paraglidere beregnet for kun en person.
Styring av paraglider
Bremser: Piloten holder håndtak i begge hender. Disse er koblet med liner til vingens bakkant, en for hver side. Disse håndtakene kalles styrehåndtak, og er det primære verktøyet for for å kontrollere en paraglider. Bremsene benyttes til å justere hastighet, til å styre (kombinert med vektskift) og til å minimere hastighet ved landing.
Vektskift: Ved kurskorreksjon må piloten benytte vektskift i tillegg til manipulasjon av bremsene for å oppnå en effektiv sving. Vektskift kan og benyttes til begrenset kurskorreksjon når bremsene ikke er tilgjengelig, eksempelvis når piloten utfører øvelsen 'store ører'.
Speed Bar: En fotkontrollert mekanisme som via seletøy er koblet til paragliderens forkant. Denne benyttes til å øke flyhastighet ved å senke paragliderens angrepsvinkel. Mekanismen benyttes dersom man ønsker større hastighet enn trimhastighet(bremser ubenyttet).
Ved å manipulere liner er det mulig å utøve ytterligere kontroll over en paraglider:
Edward av Westminster
Edward av Westminster (født 13. oktober 1453, død 4. mai 1471), også omtalt som Edward av Lancaster, var den eneste sønn av Henrik VI av England og Margaret av Anjou. Han var prins av Wales, og er den eneste kronprins som har falt i slag. Han ble drept 17 år gammel under eller etter slaget ved Tewkesbury under rosekrigene. Hans enke, Anne Neville, ble giftet på nytt til Edvard IV av Englands yngste bror Rikard, hertug av Gloucester, den senere Rikard III av England. Prinsens død signaliserte slutten på Lancaster-dynastiet og forseglet skjebnen til kong Henrik VI av England. Han døde i Tower of London den 21. mai på ordre av kong Edvard IV.
Bakgrunn
Edward var eneste barn av Henrik VI av England og Margaret av Anjou. Edward ble født Westminsterpalasset. På denne tiden var det en strid mellom kongens tilhengere (huset Lancaster) og de til Richard Plantagenet, 3. hertug av York, som hadde et krav på den engelske tronen, og som utfordret autoriteten til Henriks rådgivere. Hans far hadde da han ble født allerede vist tegn på mental sykdom, og etter fødselen brøt han helt sammen. Dronningens fiender satt ut rykter om at prinsen var resultatet av en utenomekteskapelig affære, ettersom mange mente at kongen var ute av stand til å bli far. Edmund Beaufort, 2. hertug av Somerset og James Butler er blant de som ble pekt på som mulig far for prinsen, men det finnes ingen bevis på at dette er riktig. Henrik VI viste aldri noen annen oppførsel enn at han var barnets far, han tvilte aldri på guttens opphav og anerkjente offentlig farskapet. At spørsmålet om hans opphav ikke ble en større sak under den følgende striden om arverekkefølgen svekker ryktets troverdighet. Edward ble installert som prins av Wales ved Windsor Castle i 1454.
Strid om arvefølgerett
Da Henrik VI ble tvunget til å frata sønnen arveretten og gjøre Richard Plantagenet, 3. hertug av York til sin arving nektet Margaret å akseptere dette. Hun tok med Edward først til Wales og Skottland, og deretter til Frankrike. Hun allierte seg med Richard Neville, 16. jarl av Warwick, som dermed skiftet side. For å styrke alliansen ble giftet Edward seg med jarlens datter Anne Neville i desember 1470. Det er usikkert om ekteskapet noen gang ble formelt inngått.
Warwick klarte å få Henrik VI tilbake på tronen mot slutten av 1470, men innen Margaret og Edward kunne vende tilbake til England hadde han blitt beseiret og drept i slaget ved Barnet.
Edvard IV var tilbake på tronen, og mor og sønn måtte lede de gjenværende styrkene under slaget ved Tewkesbury. Prinsen falt i slaget, eller han ble drept under en massakre på fanger etter slaget. Det finnes også andre varianter om hvordan han døde, etter slaget. Mest utbrodert er versjonen som gjengis av William Shakespeare i hans skuespill Henry VI, Part 3.
Edvard ble gravlagt i Tewkesbury Abbey.
Henrik VI ble kort tid etter myrdet på Tower, og med dette var huset Lancaster brakt til opphør - selv om det senere dynasti Tudor skulle påberope seg å være av samme stamme.
Gravskrift
Den latinske gravskriften på en messingplate for Edward i klosterkirken i Tewkesbury Abbey er plassert på gulvet i koret og under tårnet. Teksten er som følgende:
<poem style="text-align:center;"> + Hic jacet Edwardus princeps Wallie, crude= liter interfectus dum adhuc juvenis anno dni 1471 mense maie die quarto eheu hominum furore Matris tu sola lux est gregis ultima spes
Det er oversatt til engelsk som følgende:
Og kan oversettes til norsk som:
Radio Vest
Radio Vest (2019-) er en nyoppstartet radiostasjon på DAB i region vest som dekker fra Jæren til Bergen.
Radio Vest (1981-1990)
Noen av stasjonens tidligere medarbeidere, som siden har blitt kjent på riksdekkende radio er blant andre Bjarte Tjøstheim og Olav Viksmo-Slettan.
Ryszard Kapuściński
Ryszard Kapuściński (født 4. mars 1932 i Pińsk i daværende Polen, død 23. januar 2007 i Warszawa i Polen) var en polsk journalist, essayist og forfatter.
Bakgrunn
Ryszard Kapuściński vokste opp i en lærerfamilie. Etter den sovjetiske innmarsj i det daværende østre Polen flyktet i 1940 hans mor med ham til den tyskokkuperte del av Polen, på grunn av en truende deportasjon til Sibir. I 1945 flyttet familien til Warszawa.
Studier, karriere
Han debuterte som lyriker da han 17 år gammel fikk et dikt publisert i tidsskriftet Dziś i jutro.
Han giftet seg i 1952, og innledet samme år sine studier i historie ved Universitetet i Warszawa. Han trådte inn i Det polske forente arbeiderparti /kommunistpartiet), og var i følge sine biografer da en «troende kommunist».
Dan han var 23 år gammel forlot han Polen for første gang, da for å dra på reportasje til India. Denne reisen ble den første av en lang serie utenlandsopphold.
Kapuściński var gjennom årene utenrikskorrespondent for det polske nyhetsbyrået PAP (Polska Agencja Prasowa). Lenge var han Polens eneste korrespondent i Afrika. I lange perioder var han også stasjonert i Latin-Amerika og Asia.
Kapuściński ble fremfor alt kjent for sine reportasjebøker som blander store hendelser med personlige refleksjoner og en sterk sans for detaljer. Den omfattende dekningen fra Afrika dannet grunnlaget for hans berømmelse, og boken Keiseren om Haile Selassie gjorde han kjent for et større publikum. Blant senere utgivelser er Sjahenes sjah, om Iran før revolusjonen, og Imperiet, en reportasjebok om Sovjetunionen som begynner med Sovjetunionens erobring av hans fødeby Pinsk i 1939, fortsetter med reportasjereiser med Den transsibirske jernbanen og til de sørlige republikker på 1950-tallet og ender med en reportasjesamling fra ulike deler av Sovjetunionen i forbindelse med landets endelige oppløsning.
Få måneder etter hans død i 2007 ble dokumenter frigitt av Instytut Pamięci Narodowej (Institutt for nasjonal ihukommelse), og derav fremgikk det at Kapuściński i en periode var informant for det polske hemmelige politi Służba Bezpieczeństwa (SB).
Kontroverser
Artur Domosławskis biografi «Kapuściński - Non-Fiction» (2010) forårsaket en voldsom kontrovers allerede før den var blitt publisert, fordi Kapuścińskis enke ønsket å få publikasjonen forbudt av en domstol, men mislyktes. Domosławski gjengav resultater av egen forskning og vitnesbyrd fra samtidige vitner som sådde tvil om sannheten til en rekke reportasjer og fremstillinger så vel som familiehistorien presentert av Kapuściński. Biografien fremførte også at Kapuścińskis senere påstander om at han var i opposisjon til Folkerepublikken Polens styresmakter, var usanne. Videre, i motsetning til hans egne uttalelser, skal Kapuściński verken ha kjent Che Guevara eller møtt den kongolesiske politikeren og første statsminister i det uavhengige Kongo, Patrice Lumumba. Snarere utvidet han grensene for reportasje langt inn i litteraturfeltet. «Han diktet opp historier, han underordnet fakta til sitt narrative mål,» ifølge Domosławski.[9] Påstanden om at faren var i stand til å rømme fra en sovjetisk krigsfangetransport som skulle frakte ham til Katyn sies også å være et rent ppåhitt. Domosławski hevdet å ha funnet ut at Kapuścińskis far aldri havnet i sovjetisk fangenskap.
Vedrørende Kapuścińskis bok «Keiseren» (1984), om Etiopias Haile Selassie, fremførte Asfa-Wossen Asserate i sin biografi om keiseren kritikk mot Kapuścińskis fremstillinger. Han hevdet at Kapuścińskis bok «lite dugde som historisk kilde»; allerede «den berømte åpningsscene» som «gal, absurd»(der det heter at han hadde en tjener i palasset hvis eneste oppgave var å vaske urinen fra keiserens hund av skoene til besøkende dignitærer). Likeså Lore Trenkler, Haile Selassies kokke fra 1962 til 1975, betegnet deette som uriktig, og kritiserte boken på flere vis. Kapuściński hadde foregitt at boken bygde på intervjuer med tidligere hoffolk. Dette betvilte Asserate: Da disse intervjuene angivelig skulle ha funnet sted, var det herskende Mengistu-regimet regelrett på jakt etter tidligere hoffolk; de ville ha risikert livet hvis de hadde latt hvite journalister oppsøke dem i hjemmet. Også andre påstander, som at keiseren verken kunne noen fremmedspråk eller leste noen bøker, ble anfektet.
Bibliografi
Bøker på norsk:
The Rutles
The Rutles oppsto i 1976, som musikalsk innslag med parodier på Beatles i TV-showet Rutland Television Weekend. Programleder var Eric Idle, og Neil Innes kapellmester. Blant gjestene var George Harrison, som fremførte «The Pirat Song» blandet med My Sweet Lord, som kommentar til saken om opphavsrett til den låta. Til eget pianoarrangement fremførte Neil Innes sin egen komposisjon, «Cheese And Onions», som hadde en slående likhet med John Lennons A Day in the Life.
Parodien slo så godt an at Innes fulgte opp med å komponere en hel serie låter med umiskjennelig preg av velkjente Lennon-McCartney-låter, mens Eric Idle skrev manus til en parodisk dokumentar som en komisk parallell til Beatles fra John møtte Paul McCartney til gruppa ble oppløst i 1970. Filmen fikk tittelen All You Need Is Cash, og på rollelisten sto en rekke kjente rockeartister, som John Belushi, Dan Aykroyd, Bill Murray, Ron Wood og George Harrison, samt Idles kollega fra Monty Python, Michael Palin. Mick Jagger og Paul Simon ble intervjuet som seg selv, men forholdt seg til The Rutles som om de erstattet et ikke-eksisterende The Beatles og var deres mer håpløse, talentløse brødre. Både musikken og filmen har oppnådd den reneste kultstatus blant Beatles-fans som tidenes mest intelligente Fab Four-parodi.
En ny giv skjedde da Beatles utga sin Anthology-serie på DVD og tre doble CDer. The Rutles utga da sin Archaeology. De har opp gjennom årene holdt mange konserter, riktignok uten Eric Idle. I 2007 bestemte de seg for å gravlegge prosjektet med en avskjedskonsert i England. Men Neil Innes sluttet ikke å spille sine Rutles-låter på konsert. Han opptrådte stadig med ulike musikere som en slags The Rutles, og fikk også med seg John Halsey igjen. I 2014 utga de konsertalbumet Live + Raw. I 2018 kom 50-års jubileumsutgivelsen av The Beatles (White Album), noe som The Rutles besvarte med The Wheat Album. På alle disse senere albumene resirkulerte Neil Innes låter han hadde laget som soloartist, men arrangerte dem slik at de fikk en følelse av lydbildet til The Beatles. Mulighetene for nye Rutles-opptredener varte ved like til Neil Innes nokså overraskende døde helt på tampen av året 2019.
Lagtingsvalget på Færøyene 1928
Lagtingsvalget på Færøyene 1928 ble avholdt 23. januar 1928.
Javnaðarflokkurin stilte til valg for første gang.
Sovramonte
Sovramonte er en kommune med 1462 innbyggere (2013) i provinsen Belluno i Italia.
Kommunen ligger 80 km nordvest for Venezia og 48 km vest for Belluno. Nabokommunene er Canal San Bovo, Feltre, Fonzaso, Imer, Lamon, Mezzano og Pedavena.
Sovramonte tilhører unionen av fjellkommuner rundt Feltre (Comunità montana Feltrina). Store deler av kommunearealet ligger i nasjonalparken Dolomiti Bellunesi.
Kvanteelektrodynamikk
Kvantelektrodynamikk, QED er en teori innen fysikken som er basert på kvantefysikk og elektrodynamikk. Den anvender kvantefeltteori på elektromagnetiske felt. Teorien ble utviklet blant annet av Richard Feynman, Sin-Itiro Tomonaga og Julian Schwinger. Disse tre fikk nobelprisen i fysikk for dette arbeidet i 1965.
Kvanteelektrodynamikken beskriver hvordan elektromagnetisk kraft formidles ved hjelp av fotoner. Den er en del av elektrosvak teori som beskriver svak kjernekraft og elektromagnetisme i et felles rammeverk.
Transleithania
Transleithania (latin for «på den andre siden av elven Leitha», tysk Transleithanien) var etter det østerriksk-ungarske Ausgleich (kompromisset) i 1867 en omgangsspråklig betegnelse i Wien for Den hellige ungarske Stefanskrones land, altså kongeriket Ungarn (inkludert Transilvania som ikke lenger hadde noen autonomi) og de halvautonome kongerikene Kroatia-Slavonia og Fiume som hørte til Ungarn. Begrepet Transleithania stod i motsetning til Cisleithania, som betegnet den østerrikske delen av dobbeltmonarkiet.
Filmåret 1915
Filmåret 1915 er en oversikt over lanserte filmer, fødte og avdøde filmpersonligheter i 1915.
Pannonia
Pannonia var et gammel land og deretter provins i Romerriket som grenset nord og øst mot Donau, fellesgrense vestover med Noricum og øvre del av Italia, og sørover med Dalmatia og øvre Moesia. Pannonia var lokalisert over området til dagens vestlige del av Ungarn, den østlige delen av Østerrike, nordlige Kroatia, nordvestlige Serbia, nordlige Slovenia, vestlige Slovakia, og nordlige Bosnia-Hercegovina. I dag blir betegnelsen brukt for det som kalles Transdanubia i Ungarn og for den nordlige delen av tidligere Jugoslavia.
Etymologi
Den østerrikske lingvisten Julius Pokorny har avledet stedsnavnet Pannonia fra illyrisk, igjen avledet fra det urindoeuropeiske rotordet *pen-, «myr», «vann», «våt» (sammenlign med engelske fen, «mark/grenseområde»; hindi pani, «vann»).
Før romerne
De første innbyggerne i området etter forhistorisk tid var Pannonii (pannoniere), en gruppe indoeuropeiske stammer beslektet med illyrere. Fra 300-tallet f.Kr. ble landet invadert nordfra av keltisktalende stammer, men lite er kjent fra periodene deretter før i 35 f.Kr. da befolkningen, da allierte med dalmatiere, et folk ute ved kysten av Adriaterhavet (dagens Kroatia), ble angrepet av romerne under Augustus som erobret og okkuperte byen Siscia (Sisak). Landet var dog ikke endelig underkastet romerne før i 9 f.Kr. da det ble lagt inn under provinsen Illyricum. Grensen ble således strukket så langt som til Donau.
Under romerne
I år 6 e.Kr. gikk pannonierne, sammen med dalmatiere og andre illyriske stammer, til et voldsomt opprør og som romerne kalte for Bellum Batonianum («krigen med batonerne»), men kalles i dag for det store illyriske opprør. Det ble slått ned av Tiberius og Germanicus etter en innbitt krig som varte i tre år. Etter at opprøret var knust i år 9 ble provinsen Illyricum oppløst og dets landområde ble inndelt i den nye provinsen Pannonia i nord og Dalmatia i sør. Når inndelingen skjedde er uklart, antagelig først etter år 20, men før år 50. Nærheten av truende barbariske stammer i nord som kvadere og markomannere, noe som nødvendiggjorde et stort antall med tropper (sju legioner i senere tid), og tallrike festninger som ble bygd langs bredden av Donau.
Pannonia Superior var underlagt konsulær legat som tidligere hadde administrert en enkelt provins, og hadde tre legioner under sin kontroll; Pannonia Inferior var først underlagt en pretoriansk legat med en enkel legion som garnison, etter Marcus Aurelius ble det under en konsulær legat, dog fortsatt med kun en legion. Grensen ved Donau ble under Hadrian beskyttet av etableringen av to kolonier, Aelia Mursia og Aelia Aquincum.
Guillaume de Machaut
Machaut var en av de mest betydelige ars nova-komponistene på 1300-tallet, han utviklet motetten og verdslige sangformer som lai og de tre formes fixes i fransk middelaldermusikk: rondeau, virelai og ballade.
Liv
Guillaume de Machauts fødselsdato og fødested er ikke klarlagt, trolig kom han fra ardenner-landsbyen Machau(l)t i nærheten av Reims. Han ble født inn i en ikke-adelig, men trolig velstående familie som var i stand til å gi ham en god utdannelse. Etter studier i Reims gikk han i 1323 i tjeneste hos hertug Johan av Luxemburg – han var samtidig konge av Böhmen, Mähren og Schlesien. Machaut fungerte som sekretær under tjenesteherrens mange felttog og reiser gjennom sine territorier. Til tross for at at han ikke var prest, ble Machault tildelt en kannikprebende i Reims' domkapitél. Han tiltrådte i 1337 og fra rundt 1340 oppholdt han seg overveiende i Reims, selv om han også foretok omfattende reiser.
Tim Burton
Timothy Walter «Tim» Burton (født 25. august 1958 i Burbank i California) er en amerikansk filmregissør, manusforfatter og artist.
Pannonia
Under romerne
Diokletian flyttet også deler av dagens Slovenia ut av Pannonia og la de inn i Noricum. I 324 gjorde Konstantin den store grensene større i øst, annekterte slettene som i dag er østlige Ungarn, nordlige Serbia og vestlige Romania fra de limes (ytre grenser av Romerriket) hvor han opprettet Djevelens diker.
Guillaume de Machaut
Liv
Kong Johann falt under slaget ved Crécy i 1346 og Machaut gikk i tjeneste hos Gutha (alias Bonne), Johanns datter og Filips svigerdatter. Gutha døde under svartedauden i 1349, men nå var Machauts dikteriske ry blitt så stort at han ikke trengte andre faste stillinger enn kannikprebenden. I stedet knyttet han seg løst til vekslende fyrstelige meséner, eksempelvis den franske kronprins Karl, senere Karl V av Frankrike og hans kunstelskende bror hertug Johan av Berry. Machaut gjestet forskjellige hoff og gjengjeldte gjestfriheten med å påføre sine verker dedikasjoner til fyrstene.
Tim Burton
Burton har utviklet et samarbeid med blant andre komponisten Danny Elfman og skuespilleren Johnny Depp, og disse to er blant gjengangerne i flere av Burtons filmer. Han var gift med skuespilleren Helena Bonham Carter (2001–2014), som også har spilt i mange av filmene hans.
Guillaume de Machaut
Liv
Sine siste år tilbrakte Machaut i Reims. Han komponerte og holdt oversikt over arbeidet med å skrive manuskripter over sine samlede verk. Da han døde skrev andre komponister, som François Andrieu, elegier til ham.
Tim Burton
Burton er kjent for sine dystre filmer, som Beetlejuice, Edward Saksehånd, The Nightmare Before Christmas, Ed Wood, Sleepy Hollow, Corpse Bride, Sweeney Todd – Demonbarbereren fra Fleet Street og Dark Shadows, samt for sine store kinosuksesser som Pee-wee's Big Adventure, Batman, Batman Returns, Planet of the Apes (2001), Charlie og sjokoladefabrikken og Alice i Eventyrland, som var den nest mest innbringende filmen i 2010, og den ellevte mest innbringende film gjennom alle tider.
Guillaume de Machaut
Poesi
Machaut skrev omkring 400 sangtekster og dikt. Tekstene han skrev handlet for det meste om kjærlighet. Virelai'ene viser ulike følelser forbundet med høvisk kjærlighet. Det kan være følelser som lidelse, desperasjon, lengsel, tvil og utholdenhet. Et typisk stykke kunne tekstmessig lyde slik: «Har du smakt elskovens kval, kjenner du livets smerte. Har du smakt elskovens sødme, vet du hva livsglede er!».
Tim Burton
Burton har regissert 16 filmer og produsert tolv filmer (per juli 2012). Hans nyeste filmer er en filmatisering av at såpeoperaen Dark Shadows som hadde premiere den 10. mai 2012, og en nyinnspilling av hans egen kortfilm fra 1984, Frankenweenie, som skal lanseres den 5. oktober 2012.
Guillaume de Machaut
Musikk
Machaut regnes som den betydeligste ars nova-komponisten. På grunn av musikkens kompliserte harmonikk, isoperiodikk og isorytmi, og at han frigjorde cantus firmus fra tenoren og gav kantilenen større vekt, oppfattes han som en «avantgardist» fra 1300-tallet. Messe de Nostre Dame (rundt 1360–1365) er sannsynligvis den første fullstendige firstemmige tonesetting av ordinariumsdeler som en syklus. Fram til da var det vanlig å synge de enkelte delene av ordinarium enstemmig, delvis i veksel med kor-soli.
Den nye flerstemmige komposisjonsteknikken – som også andre enn Machaut sto bak – var en torn i øyet på kirka, som i tråd med tidens tonemystikk så på den enstemmige musikken som et symbol på Guds enhet og samtidig mangfoldighet. I en pavebulle fra 1325 kritiserte Johannes XXII den nye stilen, og under trusler om kirkestraff forlangte han at den enstemmige sangen ble gjeninnført. Paven mente at de eneste intervallene som kunne godtas som rene var oktaven (som symbolet på den fullendte Gud og de saliges frelse), kvarten (som en klage over den jordiske ufullkommenhet, det uferdige) og endelig kvinten.
Tim Burton
Tidlig liv
Burton ble født i 1958, i byen Burbank i California, av foreldrene Jean Burton (født Erickson), som var eier av en gavebutikk med katte-effekter, og Bill Burton, en tidligere baseball-spiller som senere fikk jobb hos «Burbank Park og fritids»-avdeling.
Guillaume de Machaut
Musikk
Hovedtyngden av Guillaume de Machauts skaperverk ligger likevel innen verdslig musikk: virelai, rondeau og ballade. Han fornyet cantus firmus' rolle i sangstrukturen. Før Machauts tid ble melodien båret av tenoren, som da var den dypeste stemmen. Machaut flyttet melodien til kantilenen, dvs overstemmen, mens tenoren (mellomstemmen) og kontratenoren fikk ledsagende funksjoner. I motsetning til cantus firmus ble kantilenen fritt komponert og med det ble alle stemmene i en kontrapunktisk sats for første gang frie og med overstemmen i den viktigste rollen – slik det er vanlig i dag. Siden melodien ble fritt skrevet, fikk Machaut anledning til å gi sin kjærlighetslyrikk en optimal musikalsk ramme. Musikken gir teksten en usedvanlig individualitet, den understøtter – og er strukturelt tett forbundet med – verseteksten. Dette oppnås blant annet gjennom isoperiodikk, dvs at de enkelte stemmene deles inn i enhetlige perioder, og gjennom isorytmi som i tillegg bringer stemmene i rytmisk overensstemmelse. Gjennom sin bruk av isoperiodikk og isorytmi knytter Machault an til Léonin og Pérotin fra ars antiqua-periodens Notre-Dame-skole.
Sunburn (film)
Sunburn er en amerikansk-britisk krimkomedie fra 1979 regissert av Richard C. Sarafian. Filmen handler om en forsikringsagent og en modell som reiser til et populært feriested i Mexico for avsløre forsikringssvindel på flere millioner. Hovedrollene spilles av Farrah Fawcett og Charles Grodin. Filmen er basert på Stanley Ellins roman The Bind fra 1970.
Guillaume de Machaut
Musikk
Machauts verk – såvel poesi som komposisjoner – må ses i sammenheng med det føydale samfunnet de ble til i. Mottakerne av verkene var fyrstehoffene, og Machauts siktepunkt var å tilfredsstille deres smak, noe han selv bemerker i skriftet Prologue (1360 – 1370). Dette «forordet» til manuskriptene med hans verk er en enestående kilde om en komponist fra middelalderen og viser hans selvforståelse som kunstner. Han forteller at han går ut fra at den personifiserte Nature gav ham et oppdrag ved å stille de tre grunngestaltene Scens, Retorique og Musique ved hans side, noe som gjorde ham i stand til å framstille «le bien honneurs qui sont en Amours» bedre enn noen annen tidligere hadde gjort. Dette viser Machaut store selvforståelse.