cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Boklotteriet
Boklotteriet 1948-1965
I Boklotteriet var praktisk talt hele svenska folkrörelser engasjert: Støtten fra disse organisasjoner og aviser var allikevel fortrinnsvis ideelt. De bidro med propaganda og publisitet. De deltok i lotterisalget.
Boklotteriets formål var altså å skaffe penger til forfatterstipender og kunstinnkjøp, men også å sprede bøker av god kvalitet over landet da den største mengden av gevinster i lotteriet bestod av bøker. I lotteriet fantes også som gevinster en mengde av sjeldne antikvariske bøker som Fem unga, Harry Martinsons debutbok Spökskepp, Henry Parlands Idealrealistation og en nesten komplett samling av Elmer Diktonius bøker. Men alle typer av bøker med god kvalitet fantes i gevinstlistene. På de 25 første årene ble mer enn 2 millioner bøker sendt til vinnere rundt om i Sverige. På den måten bidro Boklotteriet også til å øke leseinteressen.
Boklotteriet utga også egne bøker som utgjorde gevinster:
Englund hadde mange egenskaper og unik kunnskap som gjorde at Boklotteriet kunne overleve og utvikles. Han hadde god kjennskap til forfatternes situasjon som på denne tiden var meget vanskelig. Englund hadde også ett usedvanlig stort forretningstalent og gode organiseringsevner som kom til nytte ved innkjøp av bøker og andre gevinster til Boklotteriet og for å organisere salget av lodd over hele Sverige.
Fylkesvei 7442
Fylkesvei 7442 går mellom Skålsvika og Ertenvåg i Gildeskål kommune. Veien er 4,6 km lang.
Fabula Rasa
Fabula Rasa (stiftet i 2004) er en fri teatergruppe med tilknytning til Nesodden, Akershus som produserer ny scenekunst med inspirasjon fra performance, film, billedkunst, konsert og teater, med utgangspunkt i en tematikk som oppleves som relevant for samtiden. Fast ensemble består av kunstneriske ledere Marius Kolbenstvedt og Nina Ossavy, skuespiller Thomas Hildebrand og Runhild Olsen.
Stefan Herheim
Stefan Herheim (født 13. mars 1970) er en norsk teater- og operaregissør. Han er utdannet cellist. Fra 2022 blir han teatersjef for Theater an der Wien i Wien.
Bakgrunn
Herheim er oppvokst på Ammerud i Oslo. Hans tyske mor arbeidet ved Goethe-instituttet i Oslo, mens hans norske far var bratsjist i Den Norske Operas orkester. Som barn fikk han cello-undervisning og sang i St. Hallvardguttene fra han var seks år gammel. Han begynte også å lage oppsetninger med marionetter på gutterommet, og sammen med pater Ronald Höllscher satte han opp operaer med dukketeateret for nonnene i St. Hallvard kirke og kloster etter søndagsmessen.
Fylkesvei 7442
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 474.
Stefan Herheim
Bakgrunn
Etter grunnskolen gikk han musikklinjen ved Foss videregående skole. Parallelt med skolegangen spilte han barneroller og statistroller på Operaens scene, og hadde også i flere år jobben med å kjøre hovedscenens tekstmaskin.
Kunstnerisk virke
Som attenåring begynte Stefan Herheim å arbeide ved Statens operahøgskole, som regiassistent for Veselina Manolova, scenograf og produksjonsleder. Da han var 19 år gammel startet han dukketeaterensemblet Operamarionettene sammen med to venninner fra Foss videregående skole, og turnerte med dette ensemblet en periode. Han var både dukkemaker, kulissemaker og scenograf, regissør og dukkespiller. I 1991 satte Operamarionettene opp Tryllefløyten i anledning 200-årsmarkeringen av Mozarts død.
Noe senere ble han tatt opp som student ved Hochschule für Musik und Theater Hamburg. Der studerte han under den kjente regissøren Götz Friedrich.
Herheim har laget en rekke utradisjonelle operaoppsetninger, som for eksempel Wolfgang Amadeus Mozarts Bortførelsen fra Seraillet ved Festspillene i Salzburg samt Georg Friedrich Händels Julius Caesar ved Den Norske Opera. Ifølge Aftenposten var Bortførelsen fra Seraillet i 2003 Herheims internasjonale gjennombrudd.
I 2008 nøt Herheim suksess med Richard Wagners Parsifal ved Festspillene i Bayreuth, hvor han debuterte som første norske regissør. For denne oppsetningen vant han Musikk-kritikerprisen 2007/2008. Herheims versjon av Parsifal ble vist i Bayreuth fem år på rad, fra 2008 til 2012. Det var Wolfgang Wagner, komponistens barnebarn, som i 2005 hadde invitert Herheim til å regissere Parsifal for Festspillene.
Det tyske magasinet Opernwelt kåret Herheim til Årets regissør i 2007, 2008 og 2010.
Boklotteriet
Boklotteriet 1948-1965
Lotteriets styre bestod av fem personer, som valgte en leder som hadde som fremste oppgave å forberede saker, gjøre bokinnkjøp og øvrige gevinstinnkjøp, organisere loddsalg, komme med ideer og sette styrets beslutninger ut i livet. Lotteriet ble kontrollert av myndighetene gjennom Handelsdepartementet og Överståthållarämbetet. Carl-Emil Englund fra 1948 til sin død 1964 lotteriets leder. Ivar Sundvik var styreformann fra starten, men han ble etterfulgt i slutten av 1950-tallet av Nils Thedin.
Stefan Herheim
Kunstnerisk virke
I 2012 hadde han regien på Giacomo Puccinis La Bohème ved Den Norske Opera. Anmelderen i nettavisen Ballade.no skrev om denne oppsetningen at"«Opera kan ikke bli bedre enn fredagens premiere av Stefan Herheims “La Bohème”»."I 2017 regisserte han La Cenerentola av Rossini ved Den norske Opera. Aftenpostens anmelder mente at Herheims versjon av La Cenerentola – som er historien om Askepott – var"«fantastisk, fjollete fjas», tok «sjangeren operakomedie til nye høyder» og var «breddfull av musikalsk moro, varm lekenhet og kjærlighet til musikken»"Da Aftenposten i november 2017 meldte at Herheim hadde blitt utnevnt til ny teatersjef for Theater an der Wien, omtalte avisen ham som «Norges kanskje mest anerkjente operaregissør».
Kimi Ga Yo
Kimigayo (japansk: 君が代; «Herskerens tidsalder») er Japans offisielle nasjonalsang, og var det uoffisielt inntil 1999. Teksten er skrevet i waka-form, en gammel japansk diktform fra Heian-perioden. Forfatteren er ukjent.
Tekst
Det er en teori at denne teksten en gang var et kjærlighetsdikt. Før i tiden trodde japanere at kampesteiner vokste fram fra småstein slik en stikling blir til et tre, og det reflekteres i diktet.
I 1869 valgte Oyama Iwao og andre militære offiserer i Satsuma Kimigayo til nasjonalsang og fikk engelskmannen John William Fenton til å skrive musikk til det. Men grunnet lav popularitet ble den forlatt i 1876. Den nåværende melodien ble komponert under Hiromori Hayashis ledelse, av Yoshiisa Oku og Akimori Hayashi (Hiromori Hayashis sønn). Tyske Franz Eckert lagde et firestemming korarrangement av det og skrev en sats for blåseinstrumenter. Denne nye nasjonalsangen ble oppført for første gang i forbindelse med Keiser Meijis bursdag 3. november 1880.
Boklotteriet
Boklotteriet 1948-1965
Gevinstene i lotteriet var biler, TV-apparater, kameraer, utenlandsreiser, kunst o.s.v. men hovedsakelig besto gevinstene av bøker. Vinnerne av bøker kunne velge mellom omtrent 500 ulike bokpakker. Dette for at vinnerne skulle få tilgodesett sin egen smak. Pakkenes markedsverdi oversteg alltid den angitte premieverdien. Den som kjøpte et helt hefte med lodd var garantert en bokgevinst. På den måten spilte loddkjøperen gratis. Forhandlingene med bokforlagene skjedde etter helt forretningsmessige prinsipper – ingen form av velgjørenhet fant sted fra noe hold, et forhold som var holdbar i lengden.
Antallet lodd var i 1948 – det første året – 150 000 som ga et overskudd på 47 000 kroner (i daværende pengeverdi). Etterfølgende år ble antallet lodd forhøyet til 200 000. Siden økte antallet lodd etappevis til omtrent 800 000 lodd.
Overskuddet gikk til forfatterstipender. Ti tusen kroner gikk hvert år til innkjøp av kunst som siden ble gitt til forsamlingslokaler rundt om i Sverige. ABF og Svenska Landsbygdens Studieförbund fikk dessuten penger som ble brukt litteraturfremmende aktiviteter som opplesningskvelder, utdanning av sirkelledere i litterære emner o.s.v. Stipender gikk også til bokillustratører, journalister, kritikere og barne- og ungdomsforfattere.
I 1953 innstiftet Boklotteriet sin store pris som skulle hedre et stort svensk forfatterskap. I juryen satt foruten Boklotteriets ordinære styret medlemmer fra Svenska Akademien, Sveriges Författarförbund og Publicistklubben. I årene 1953-1967 var prisen på 25 000 kroner og deretter på 50 000 kroner. Den første som fikk denne prisen, som het Stora priset men på folkemunne kom til å bli kalt den lille nobelprisen, var Ivar Lo-Johansson. Seinere ble denne prisen omdøpt til Litteraturfrämjandets stora pris.
I 1961 innstiftet Boklotteriet Litteraturfrämjandets stora romanpris i 1961. Hensikten med prisen var å hedre et prosaverk som juryen mente å tilhøre de kunstnerisk mest interessante i det foregående årets produksjon. Den første som fikk denne prisen var Lars Gyllensten.
Litteraturfrämjandet 1965-1992
Englund døde i desember 1964. Han hadde da sammen med Bokklotteriets styre arbeidet med å omdanne lotteriet til en stiftelse som organisasjonsmessig hadde det store fordeler. I 1965 ble dette arbeidet sluttført og stiftelsens navn ble Litteraturfrämjandet.
Etter Carl-Emil Englunds død i 1964 innstiftet Litteraturfrämjandet en særskilt poesipris Carl Emil Englund-priset, som skulle gå til den forfatteren som året før hadde utgitt den kunstnerisk sett mest interessante poetiske publikasjonen. Prisen blir utdelt i mars måned. Den første som fikk denne pris i 1965 var Lars Forssell med sin bok Röster.
I 1970 ble Litteraturfrämjandets hederspris Guldskeppet innstiftet. Hensikten med prisen var å hedre en person som hadde gjort en særlig betydningsfull innsats i det svenske kulturlivet og bidratt til å stimulere interessen for litteraturen i dens ulike former. Den første som fikk denne prisen var Astrid Lindgren.
I 1981 innstiftet Litteraturfrämjandet en pris kalt Vingpennan. Den første som fikk denne prisen var Elsa Olenius.
Europavei 6s historie i Nordland
Europavei 6s historie i Nordland gir et bilde av utviklingen av Europavei 6 (E6) i Nordland. E6 i Nordland er samlet på 644 km (per 2015). Før 1965 var den en del av riksvei 50 mellom Oslo og Kirkenes. Veien over Saltfjellet åpnet i 1937 og videre fra Fauske til Narvik i 1941, den sammenhengende veien gjennom fylket hadde da åtte fergestrekninger.
Generelt
Det vi i dag kjenner som E6, het opprinnelig riksvei 1 mellom Svinesund og Oslo og riksvei 50 fra Oslo og nordover. 1. juni 1965 skiftet veien navn til europavei 6 (E6) på strekningen Svinesund-Oslo-Stjørdalshalsen og riksvei 6 lenger nord. E6 ble forlenget til Nordkjosbotn 1. juli 1969 og til Kirkenes i 1983.
Strekningen Helsingborg–Olderfjord på E6 var tenkt som en del av E47, men den fikk beholde nummeret som gjaldt inntil 1985 (i Norden ble numrene beholdt til 1992). Dette unntaket ble innvilget Sverige og Norge av UNECE fordi kostnadene med en omskilting på denne særdeles lange veistrekningen ville blitt altfor store.
Veiforbindelsen fra fylkesgrensa mot Nord-Trøndelag via Mosjøen til Elsfjord i dagens Vefsn kommune var kjørbar i 1924. Med en fast fergeforbindelse til Hemnesberget ble det kjørbar vei videre til Mo i Rana og Dunderlandsdalen i 1931. Veien over Saltfjellet ble åpnet i 1937, og samme året åpnet den første vei- og fergeforbindelsen mellom Rognan og Fauske. Veien mellom Fauske og Narvik, med flere fergestrekninger, ble åpnet i 1941. Fra Narvik eksisterte det da fergeforbindelse til Øyjord og vei videre via Bjerkvik til fylkesgrensa mot Troms. Til sammen utgjorde dette en sammenhengende vei fra sør til nord i Nordland. Veien gjennom fylket hadde 8 fergestrekninger da den ble åpnet i 1941.
Siden da har veien blitt utbygd og forbedret, og alle fergestrekningene så nær som en er blitt eliminert. Til sammen har E6 i Nordland en lengde på 644 km.
Helgeland og Saltfjellet
Nord for Mosjøen var flere veistubber bygd før 1880, og i 1892 sto en vintervei ferdig til Elsfjord. Mellom Mosjøen og Fellingfors var den første veien ferdig rundt 1871. I 1924 ble veien ferdig mellom Fellingfors og fylkesgrensen mot det daværende Nord-Trøndelag, og dermed var det mulig å kjøre mellom Grong og Elsfjord. Ved Båfjellmo ble Vefsna krysset med ei primitiv ferge, som ble erstattet av bru i 1927.
Sommeren 1930 startet ei bilfergerute mellom Elsfjord og Grønnvika i Hemnes. Fergedriften varte bare et par måneder, men året etter startet ei permanent fergerute mellom Elsfjord og Hemnesberget. Veien mellom Mo og Hemnesberget, også kalt Ranaveien, ble påbegynt i 1921 og sto ferdig i 1930. Med fergeforbindelsen mellom Elsfjord og Grønnvika/Hemnesberget i drift, var det nå farbar vei helt til Mo.
Isforholdene på Elsfjorden gjorde helårs fergedrift vanskelig, og stoppet fergedriften en periode hver vinter. Det ble reist krav om fergefri veiforbindelse, og veien over Korgfjellet kom med på veiplanen i 1939. Med den tyske okkupasjonen av Norge under 2. verdenskrig ble det fart i veibyggingen. Tyskerne krevde at veien over Korgfjellet skulle åpnes alt i 1941, men det lot seg ikke gjennomføre. Veien ble bygd av serbiske, kroatiske og bosniske krigsfanger, med store tap av menneskeliv. 618 krigsfanger døde på dette veianlegget, og veien over Korgfjellet ble den ene av de to veistrekningene som har fått navnet Blodveien. Veien sto ferdig provisorisk i november 1944, og fergetrafikken ble innstilt 16. februar 1945. Veianlegget ble først tatt opp som riksvei i juli 1946. Den smale og bratte veien over Korgfjellet ble erstattet av Korgfjelltunnelen 16. september 2005.
En sammenhengende sommervei mellom Hemnesberget og Korgen sto ferdig sist på 1890-tallet. Ei bru over Røssåga i Korgen ble åpnet i 1938, etter at veien fra Hemnesberget var blitt utbedret. Strekningen mellom Finneidfjord og Korgen ble en del av hovedveien da veien over Korgfjellet åpnet. Ny vei og bru i Korgen ble åpnet i 1978.
Nord for Mo i Rana var veien til Tverrånes og veien mellom Langvatnet og Storvoll (Bjøllånes) bygd før 1867. Veien opp Dunderlandsdalen ble omlagt og utbedret fram til 1892. Arbeidet med veien over Saltfjellet begynte i Saltdal i 1930 og i Rana (da Nord-Rana) året etter. Veien ble offisielt åpnet av kong Haakon VII 3. juli 1937. Men veien var vinterstengt fram til 1968. I 1987 begynte arbeidet med ny vei mellom Bolna og Stødi på Saltfjellet. Nyveien ble åpnet 14. september 1990.
5. juli 1948 inntraff en bussulykke i Dunderlandsdalen. 16 mennesker omkom da en buss kjørte av veien og havnet i Ranelva. De omkomne var sørsamer på vei hjem fra et landsmøte i Norske Reindriftssamers Landsforbund i Tromsø.
E6 Helgeland nord var et veiprosjekt i kommunene Hemnes og Rana på det nordlige Helgeland. Prosjektet innebar utbygging av 61,9 km av den 125 km lange strekningen på E6 fra Urlandå nord for Korgen i Hemnes kommune til Bolna i det nordlige Rana. Byggeprosjektet startet 2. september 2015, og var ferdig den 7. november 2019.
Salten
Opp Saltdalen fra Rognan til Bleiknes var det bygd vei før 1867. Potthus bru ved Røkland ble bygd i 1913. Brua ble sprengt i 1940, men ble reparert året etter. Ny bru ble bygd i 1979.
Lenger nord ble veien mellom Finneid i Fauske og Rognan påbegynt på 1920-tallet. Veien var ferdig fram til kommunegrensa mot Saltdal i 1930 og til Langset nord for Rognan i 1937. Mellom Langset og Rognan ble det opprettet ei fergerute i juni 1937. Med denne forbindelsen i drift var det kjørbar vei helt til Fauske. Fergeforbindelsen ble offisielt åpnet av kong Haakon VII etter at han hadde åpnet veien over Saltfjellet.
Veien mellom Rognan og Langset ble bygd av serbiske, kroatiske og sovjetiske krigsfanger under 2. verdenskrig. Dette ble den andre Blodveien, også her med store menneskelige tap. En stor krigskirkegård ligger i Botn nord for Rognan. Veien var såvidt farbar da krigen var over i 1945, men fergedriften ble nedlagt alt 16. februar 1945. Veien har senere blitt modernisert. Kvænflågtunnelen ble åpnet i 1969, og senere har også andre tunneler blitt bygd på denne strekningen.
Nord for Fauske var veien over Fauskeeidet bygd før 1880. I 1932 sto veien fra Djupvika til Røsvik ferdig. I april 1941 ble det satt i drift ei fergerute mellom Røsvik og Bonåsjøen. Før 1950 var det også planlagt vei mellom Bonåsjøen og Styrkesnes, og forkorting av fergestrekningen til Røsvik-Styrkesnes. Men dette ble aldri noe av, og veien ble i stedet bygd som fylkesvei flere tiår senere. Mellom 1961 og 1966 ble det bygd vei med mange tunneler på østsiden av Sørfolda til Sommerset. Da denne veien ble åpnet 20. juni 1966, ble fergestrekningen kortet ned til Sommerset-Bonåsjøen. Bonåsjøen fikk ny fergekai i 1973, og Eiavatntunnelen mellom Bonåsjøen og Sildhopen ble utstrosset og gjort bredere i 1978/79. Den fergefrie veien mellom Sommerset og Sildhopen ble åpnet 10. juli 1986.
Videre nordover ble det en del diskusjon om trasévalg. Fra Mørsvikbotn til Innhavet var alternativene å bygge vei over Kråkmofjellet eller ut Mørsvikfjorden til Salhus og derfra over mot Tømmerneset og Innhavet. Kråkmolinja ble valgt, selv om den innebar større høydeforskjell enn Salhuslinja.
Også mellom Innhavet og Ulvsvåg og videre mot Korsnes ble det strid om trasévalget. Det første forslaget gikk ut på å bygge vei fra Innhavet via Kaldvåg og Presteid til Ulvsvåg. Senere ble det lansert to andre alternativer, nemlig vei til Drag og derfra til Botn langs Tysfjordens vestside, eller et midtre alternativ fra Innhavet via Skillvassbakk til Ulvsvåg. Det siste alternativet vant fram, selv om det også ble bygd en sidearm til Drag (fra 1935 til 1939).
Veien mellom Korsnes og Ulvsvåg ble påbegynt under 1. verdenskrig og sto ferdig i 1927. Hele veien mellom Bonåsjøen og Korsnes var farbar i 1941.
Ofoten
Fergeforbindelsen mellom Korsnes og Skarberget ble åpnet 13. mars 1941. Året etter ble fergeanløpet på vestsiden av Tysfjorden flyttet til Bognes. På Skarberget ble det bygd ny fergekai i 1973. Veien mellom Skarberget og Sætran ved Efjorden var kjørbar i 1941. 13. mars samme år åpnet fergeforbindelsen over Efjorden, mellom og Forså. Denne fergestrekningen ble erstattet av Efjordbruene 14. september 1969.
Fra Ballangen til kommunegrensa mot Ankenes (i dag Narvik) ble det bygd vei mellom 1927 og 1935. Videre til Skjomen ble veien bygd fra 1936 til 1940. I september 1938 startet fergeforbindelsen mellom Skjærvika og Grindjord i Skjomen. Den ble erstattet av Skjombrua, som ble åpnet 10. november 1972.
Mellom Vassvika i Narvik og Øyjord ble det startet fergeforbindelse 2. juli 1927. De første årene gikk ferga bare i sommerhalvåret, men det ble helårsdrift fra 1930. Denne fergestrekningen ble erstattet av Rombaksbrua 26. september 1964. Anlegget med tilførselsveier til brua var påbegynt i 1959.
Alt mellom 1907 og 1912 ble det bygd vei mellom Øyjord og Bjerkvik. Bru over Elvegårdselva i Bjerkvik ble bygd 1901-03. Veien fra Bjerkvik til fylkesgrensa mot Troms på Gratangsfjellet ble bygd fra 1913 til 1918. Ny vei i dette området ble åpnet i 1985.
Den 18. februar 2013 startet byggingen av Hålogalandsbrua mellom Narvik og Øyjord. Den ble åpnet 9. desember 2018. Brua erstattet Rombaksbrua, som har vektbegrensning på trafikken. Den eliminerte også (for E6' del) problemene med rasfare på veien mellom Øyjord og Rombaksbrua. Hålogalandsbrua gjorde E6 18 km kortere, og Narvik lufthavn, Framnes ble nedlagt 1. april 2017, siden brua forkortet reisetiden fra Narvik til flyplassen på Evenes med 20 minutter.
I 2022 ble veien gjennom Ballangen erstattet av en vei utenfor, og det forkortet E6 med 2 km og kjøretiden med 4 minutter.
Dops gate (Oslo)
Dops gate (5–11, 4A–12) er en liten gate i Bergfjerdingen i bydel St. Hanshaugen. Gaten går fra Akersveien til krysset Fredensborgveien/Rosteds gate. Den er oppkalt etter Theodor August Dop.
Europavei 6s historie i Nordland
Strekning i 1930-årene
Strekning Majavatn–Sørfold i 1932–1933 ifølge Landgeneralkartet. Strekning Skjomnes–Gratangseidet før 1930
Strekning Majavatn–Gratangseidet i 1939–1940 ifølge Landgeneralkartet og Gradteigskartet.
Framtidige prosjekter
Det har også vært diskutert en fergefri veiforbindelse over eller rundt Tysfjorden. Mulige alternativer kan være en undersjøisk tunnel under den ytre delen av fjorden, bruforbindelse fra Drag via Hulløya til Kjøpsvik, og vei med mange tunneler rundt den indre delen av Tysfjorden. Dette er en forbindelse som vil koste mye penger, og det er ikke lagt fram konkrete planer for denne veiforbindelsen.
Oversikt over fergestrekningene
Da veien ble åpnet gjennom fylket i 1941, var det 8 fergestrekninger:
I tillegg gikk det ferge over Vefsna ved Båfjellmo da veien sør på Helgeland ble åpnet i 1924. Denne fergestrekningen ble erstattet av Båfjellmobrua i 1927.
Verneforslag
Flere strekninger og objekter på E6 i Nordland er foreslått vernet i Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner. Dette gjelder:
Se også Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner (avsnitt om Sørelva, Saltfjellet, Blodveien, Røsvik ferjekai og Efjordanlegget).
Ordensprofess
En ordensprofess er i katolske ordener en offentlig erklæring om at man av fri vilje ønsker å tre inn i ordenen.
Professens bakgrunn er den offentlige erklæring mange tidlige kristne gav da de gikk inn i kirken. Dette var spesielt vanlig blant asketer i det 3. århundre. Blant kjente personer som man vet avla en slik profess er pave Klemens I, Ignatius av Antiokia og Polykarp av Smyrna.
I det 4. århundre begynte eremitter og munker å avlegge profess; deretter kom regulære kanniker i det 11. århundre, tiggerordnene i det 13. århundre og til slutt medlemmer av kongregasjoner.
I tidlige former av ordensprofessen var det viktigste elementet at kandidaten tok på seg ordensdrakten. Denne ble gjerne tildelt av en biskop eller abbed. Senere ble det innført formelle, skriftlige ordensløfter som ble den mest sentrale delen av seremonien.
University of London
University of London er et kollegieuniversitet i London, England. Det er et av verdens største universiteter, med omkring 115 000 studenter, det vil si rundt 5 % av alle studenter i Storbritannia. Universitetet har også et meget omfattende program for fjernundervisning, spesielt tilknyttet tidligere kolonier som idag er medlem av Commonwealth, hvor det tas opp mer enn 50 000 studenter årlig. Det er også flere britiske universiteter som nå er selvstendige men som tidligere var en del av University of London.
Universitetet ble grunnlagt i 1836. Det bestod da av bare to kollegier, University College London (UCL) og King's College London (KCL), men består nå av 17 kollegier og ni forskningsinstitutter. Blant de mest kjente og største er University College London, King's College London, London Business School, London School of Economics (LSE), Birkbeck, University of London, Queen Mary, Royal Holloway (RHUL), Goldsmiths College og School of Oriental and African Studies (SOAS). Blant de universitetene som nå er selvstendig, men som startet som kollegier under University of London finner man University of Southampton og Imperial College London, som ble selvstendig i henholdsvis 1952 og 2007.
Det er organisert som en føderasjon, med en sentral enhet og en stor grad av autonomi for kollegier og institutter. De enkelte institusjonene er spredd over hele Stor-London, og behandles oftest som om de var individuelle universiteter. De er delt i to kategorier: De anerkjente enhetene (Recognised Bodies) kan dele ut grader i eget navn, mens de tilknyttede (Listed Bodies) tilbyr studier som leder til en grad fra den sentrale enheten, tilsvarende situasjonen for kollegiene i Oxford, Cambridge og Durham.
EA Sports F1 2002
EA Sports F1 2002 er et formel 1 spill med de ekte teamene, de ekte førerne og de ekte banene fra 2002 sesongen. Spillet finnes til PC, PlayStation 2, Xbox, GameCube og Gameboy Advance. I spillet kan man kjøre treningsrunder på den banen man vil, man kan kjøre et valgfritt løp eller man kan kjøre en hel sesong med det laget og den føreren man vil.
Geitegress
Geitegress (Aegilops bicornis) er en ettårig art av bukkekornslekten i gressfamilien (Poaceae). Den er opprinnelig fra Egypt og Midtøsten, og ble domestisert i jordbruk i den fruktbare halvmåne en gang etter 8000 f.Kr.
De vokser gjennom vinteren, og har genetiske fellestrekk med hvete, som de også kan krysses med.
Fylkesvei 7494
Fylkesvei 7494 går mellom Seines og Saltstraumbrua i Bodø kommune. Hele veien ligger på Straumøya.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 580.
Cecilia Sandell
Ann Cecilia Sandell (født 10. juni 1968 i Karlskrona) er en svensk tidligere fotballspiller. Sandell, som var forsvarsspiller, har spilt for de svenske klubbene Lindsdals IF og Älvsjö AIK FF, samt for Sveriges kvinnelandslag i fotball.
Karriere som klubbspiller
Sandell spilte for Lindsdals IF fram til 1993, da hun ble hentet av Älvsjö AIK FF. Med sin nye klubb vant Sandell Damallsvenskan fem sesonger på rad, fra 1995 til 1999. Sandell, som var midtbanespiller tidlig i karrieren, ble med suksess omskolert til forsvarsspiller.
Landslagskarriere
Sandell spilte sin første landslagskamp i august 1992, da Sverige møtte Norge i det som skulle bli et uavgjortoppgjør som endte 3–3. Sandell hadde skadeproblemer som skulle innvirke på hennes tidlige karriere som landslagsspiller, og hun deltok verken i EM i 1993 eller i VM i 1995, sistnevnte arrangert av Sverige. Sandell var imidlertid en del av Sveriges tropp til OL i 1996, og deltok i EM i 1997, VM i 1999, samt i OL igjen i 2000.
Sandell spilte sammenlagt 62 kamper og scoret tre mål for Sverige fra 1992 til 2003.
Senere karriere
Sandell var presseansvarlig for Sveriges damelandslag under EM i 2001. Sandell hadde da lagt opp som spiller, og var assisterende trener for Älvsjö AIK FF.
Privat
Sandells tvillingsøster, Camilla, er gift med tidligere fotballspiller Victoria Sandell Svensson.
Partizansk
Partizansk (russisk: Партиза́нск) er en by i Primorskij kraj i Russland. Den ligger rundt 100 km øst for Vladivostok (veiavstand 236 km). Innbyggertall: 43 670 (folketelling 2002), 49 500 (folketelling 1989).
Byen er i dag i tilbakegang, på grunn av nedgangen i utvinningen av kull fra gruvene rundt byen.
Skuitunnelen
Skuitunnelen er en motorveitunnel i Bærum kommune i Akershus. Den er en del av europavei 16, har to løp og er 1440 meter lang. Veien kalles lokalt Ringeriksveien og har to kjørefelt i hver retning. 23. august 2007 ble det markert gjennomslag. Åpning var planlagt til høsten 2008, men på grunn av problemer i nordre del av tunnelen ble den først åpnet 26. mai 2009.
Nærøya (Øksnes)
Nærøya er ei øy i Øksnes kommune i Nordland. Øya har et areal på ca. 4,7 km² og høyeste punkt er Ørntuva på 103 moh.
Nærøya er ei av flere øyer i Øksnes Vestbygd. Blant andre øyer i dette området er Dyrøya og Tindsøya. Tidligere var det mye aktivitet på disse øyene, men i dag er det få fastboende igjen.
De tre matrikkelgårdene på Nærøya er Nærøya, Finnvågan og Bakken.
Det viktigste stedet på Nærøya er Finnvågan (Finvåg). Stedet hadde internatskole i over 100 år fra 1868, og også kirke. På 1970-tallet ble stedet og øya fraflyttet, men siden har det kommet ny aktivitet. Skolen ble restaurert fra 1989, og i 1994 ble den tatt i bruk som gjestegård.
Det antas at navnet til Nærøya kommer av gudenavnet Njord.
Maria Grace Koh
Maria Grace Koh (født 25. oktober 1992) er en svømmer fra Brunei. Hun er medlem av Bruneis landslag, og innehar nasjonale rekorder på 50 m, 100 m og 200 m bryst, 50 m, 100 m og 200 m butterfly og 200 m og 400 m lag.
Koh er den eldste av tre søsken. Da hun var åtte år startet hun med svømming, og allerede som niåring deltok hun i sin første internasjonale konkurranse, i Norge.
Da hun var 10 år gammel ble Koh medlem av juniorlandslaget til Brunei. I 2005 vant hun bronse på 50 m butterfly i Arafura Games i Darwin.
I august 2008 skulle Koh representere Brunei under Sommer-OL 2008, sammen med kulestøter Yazid Mohd Yusof Yatimi, men Brunei ble diskvalifisert fordi deres nasjonale olympiske komité ikke registrerte utøverne sine tidsnok før OL-åpningen.
Fair Haven
Fair Haven eller Fair-Haven et 3 km bredt sund mellom Nordvestøyane og Spitsbergen i Svalbard. I vest ender det i Nordgattet, som utgjør innseilingen til Smeerenburgfjorden som skjærer rett sørover. Sundet ligger 100 km nord for Ny-Ålesund.
29. august
29. august er den 241. dagen i året, 242. i skuddår. Det er 124 dager igjen av året.
Fair Haven
Nordvestøyane ligger i en bue rundt Fair haven som en hestesko, i rekkefølge fra nord og med klokken: Fuglesongen, Klovningen, Ytre Norskøya, Indre Norskøya og Fugløya. I øst og sør utgjøres kystene også av Vasahalvøya på selve Spitsbergen. Området ligger i Nordvest-Spitsbergen nasjonalpark.
John Pius Boland
John Mary Pius Boland (født 16. september 1870 i Dublin, død 17. mars 1955) var en irsk jurist, politiker og tennisspiller.
Fair Haven
Ytre Norskøya er fredet med ferdselsforbud, grunnet kulturminnene på øya.
John Pius Boland
Boland ble olympisk mester i tennis i de første moderne olympiske lekene i Athen i 1896. Han vant singleturneringen for herrer og han vant også doubleturneringen sammen med tyske Friedrich Adolph Traun.
U1 (Berlins undergrunnsbane)
Mesteparten av linjen svarer til den første banen som ble åpnet i 1902 og som ble kalt stamstrekningen. I likhet med linje U2 ble strekningen forandret under delingen av Berlin etter byggingen av Berlinmuren 13. august 1961 og frem til gjenforeningen i 1989. I denne perioden sluttet linjen ved Schlesisches Tor som var siste stasjon i Vest-Berlin. Etter gjenforeningen ble det satset på å få åpnet linjen frem til Warschauer straße og i den anledning ble Oberbaumbrücke restaurert. I 1995 ble banen gjenåpnet til Warschauer Straße.
29. august
Navnedag
Johan, Jo, Jone.
Fødsler
Se flere som er født 29. august i Kategori:Fødsler 29. august.
Dødsfall
Se flere som døde 29. august i Kategori:Dødsfall 29. august.
Melodi Grand Prix 1962
Melodi Grand Prix 1962 var den tredje utgaven av Melodi Grand Prix, Norges nasjonale uttaking til Eurovision Song Contest. NRK vurderte 121 innsendte bidrag og plukket ut fem av dem til finalen 18. februar 1962. Vinneren ble «Kom sol, kom regn», sunget av Inger Jacobsen med lite orkester, og Laila Dalseth med Kringkastingsorkestret. Vinnerlåten var laget av Kjell Karlsen med tekst av Ivar Andersen. I den internasjonale finalen fikk Inger Jacobsen oppgaven med å representere Norge. Det norske bidraget endte på delt tiendeplass med 2 poeng.
Sendingen
I motsetning til de to foregående årene droppet NRK en åpen konkurranse i 1962. I stedet var det kun NOPA-medlemmer som fikk sende inn bidrag. NRK mottok 121 bidrag, en kraftig nedgang fra de to første årene. I tillegg kom det inn 29 melodier skrevet av ikke-medlemmer, men disse ble ikke vurdert av juryen og i stedet returnert. Juryen besto av Alf Blyverket, Otto Nielsen og Willy Andresen. Juryen plukket ut fem melodier til den norske finalen.
Sendingen gikk av stabelen 18. februar, for første gang på en søndag. Finalen ble holdt i NRKs Store Studio på Marienlyst med Odd Grythe som programleder, og som året før ble de fem sangene framført to ganger: Først én gang med Jørg Petter Røeds kvartett, deretter med en ny artist akkompagnert av Kringkastingsorkestret under ledelse av Øivind Bergh.
Under sendingen var programleder Odd Grythe, orkestermusikerne og jurymedlemmene iført fargerike, norske skigensere. Dekoren i studio var også av norsk vintermiljø – for å «skape en norsk ramme om hele arrangementet». Numrene ble også akkompagnert av dansere, og en hundevalp var blant rekvisittene under framføringene.
Bogo City
Bogo City er en filippinsk by i provinsen Cebu.
Melodi Grand Prix 1962
Avstemning
Juryen besto av ti personer som ga fra 1 til 10 poeng til hver sang. Jurymedlemmene fikk ikke se framføringene, bare høre dem. Fem av medlemmene var oslojournalistene Rolf E. Schade, Yngvar Holm, Espen Eriksen, Karl Emil Hagelund og Syver «Septim» Reff. Journalistenes koner var de fem siste medlemmene i juryen, for å «gi sitt votum ut fra et mer ikke-faglig synspunkt», som Aftenposten bemerket. Deltaljene i avstemningen er ikke kjent, men poengene til dommer A tilhører Aftenpostens Syver «Septim» Reff. Poengene fra jurymedlemmene ble vist som grader på en gradestokk, i tråd med vintertemaet på sendingen.
Bogo City
Ved folketellingen i 2007 kom man til et befolkningstall på 69 123.
Melodi Grand Prix 1962
Kritikk i hele Skandinavia
I etterkant av finalen fikk NRK mye kritikk for utvelgelsen av bidragene dette året, og bare to av bidragene ble spilt inn på plate – vinneren og andreplassen. Bedre ble det ikke da et av de avslåtte bidragene, «Æille så nær som a Ingebjørg» av Bjarne Amdahl og Alf Prøysen, ble en av de største slagerne dette året.
Bogo City
Barangayer
Bogo City er inndelt i 29 barangayer per 30. september 2019.
Melodi Grand Prix 1962
Kritikk i hele Skandinavia
Kun 121 bidrag kom inn i konkurransen, og bidragsyterne måtte være medlemmer av NOPA, en underorganisasjon av TONO. Aftenposten spurte programleder Odd Grythe om løsningen var noen god idé: «Vel, det kan kanskje diskuteres, men gjort er gjort og da skal det gjennomføres til punkt og prikke.» svarte Grythe. Det ble også første og eneste gang NRK valgte en slik løsning.
Robert Parker
Robert Parker er et navn som kan vise til flere personer:
Melodi Grand Prix 1962
Kritikk i hele Skandinavia
Mens selve sendingen fikk ros av seere og presse, var få imponerte over nivået på finalelåtene. Adresseavisen satte an tonen og skrev: «når 'Kom sol, kom regn' kunne bli den norske vinnermelodien, så må det vel bare skyldes at den ikke hadde særlig sterke konkurrenter i dette musikalske NM». Avisen konkluderte videre med at vinnerlåten «neppe levner Norge store sjanser i Luxembourg». Bergens Tidende kommenterte at det så varmt ut med de norske skigenserne for orkester og dirigent, men la syrlig til: «etter hvert som de fem norske ekspertfinalemelodiene skred fram, frøs vel både dirigent og musikere så pass mye på ryggen at det kunne være godt med litt norsk ull». Avisen konkluderte med at det beste hadde vært om Norge «av nasjonale anstendighetsgrunner lot være å delta i dette systematiske Grand Prix-tøvet». Dagbladets anmelder var ikke nådigere og kalte den norske finalen for en «gyselig affære» og la til at «så mye sirup skal det krefter til å fordøye».
I begynnelsen av 1960-årene ble de nordiske finalene kringkastet til hele Norden gjennom Nordvisjonen. Derfor ble de norske finalene også vurdert av dansk og svensk presse – og motsatt. Svenske aviser kritiserte nivået på de norske låtene og mente sangene var så dårlige at «man risikerte å sovne mellom tonene». Dansk presse mente Norge burde sende hunden til Luxembourg i stedet for vinnerlåten «Kom sol, kom regn». Hunden de siktet til, var hundevalpen Laila Dalseth hadde med på scenen under framføringen av vinnerlåten.
Bråk om skigensere
Finalen ble holdt samme dag som VM på ski startet i polske Zakopane. For å markere dette, hadde NRK-produsent Robert «Bob» Williams og programleder Odd Grythe bestemt seg for å lage en norsk vinterramme om hele sendingen. Programmet åpnet med en modell av en skiløper som suste ned en fjellside, før en ny skiløper dukket opp og suste videre ned og plutselig dukket Grythe opp på programlederplass i samme skigenser som modellene. Store studio var også vinterpyntet med snøkledte papp-fjell som kulisser.
Under sendingen var også orkestermusikere og jurymedlemmene iført norske skigensere. Genserne hadde NRK fått låne via Tekstilopplysningskontoret. Dagen før den norske finalen satte imidlertid genserprodusenten inn en annonse i flere Vestlands-aviser der de opplyste at genserne deres ville bli å se på fjernsynet under Melodi Grand Prix. Reklamestuntet virker kanskje ikke så veldig sjokkerende i dag, men saken vekket harme i fjernsynets barndom, lenge før inntoget av reklamepauser og sponsorplakater. Dagbladet understreket at «vi ønsker ikke reklamefjernsyn her i landet» og mente skigenser-saken var et brudd på reklamereglene. Kringkastingssjef Kaare Fostervold ble også rasende og krevde at genserfabrikken skulle «påtales». Videre kalte kringkastingssjefen Grythe inn på teppet og ba programlederen forklare hvordan han kunne la «en annonsør utnytte seg til de grader». Grythe understreket at de kun hadde betalt for leie av genserne, og at annonsøren hadde tatt seg friheter. Saken dabbet da også ganske raskt av uten videre konsekvenser.
Annet
Einar Skjæraasen sto bak teksten til «Våre skal dagene være», men han deltok under pseudonymet Espen Lund.
Finalen skulle egentlig ha funnet sted i Studio A, men ble flyttet til Store Studio. Dette etter ønske fra Kringkastingsorkestrets leder Øivind Bergh, som mente lydkvaliteten i tv-studioet ikke var god nok. Fra 1960–65 vekslet finalen mellom Studio A og Store Studio.
«Våre skal dagene være» kom senere ut på plate i intrumentalversjon. Kristian Hauger spiller den i et potpourri med sine egne sanger på singelplaten «Slag i slag» fra 1966.
Brennetunnelen
Brennetunnelen er en motorveitunnel i Bærum kommune i Akershus. Den er en del av europavei 16, har to løp og er 1100 meter lang. Veien kalles lokalt Ringeriksveien og har to kjørefelt i hver retning. 30. januar 2007 ble det markert gjennomslag. Åpning var planlagt til høsten 2008, men på grunn av problemer med Skuitunnelen ble den først åpnet 26. mai 2009.
Théâtre Vidy-Lausanne
Théâtre Vidy-Lausanne E. T. E. (Espace Théâtral Européen) er et teater i bydelen Vidy i Lausanne i Sveits.
Klovningen (Svalbard)
Klovningen er ei lita øy like øst for den dobbelt så store øya Fuglesongen (Fuglesangen) helt nordvest på Spitsbergen, Svalbard. I øst ligger de to, litt mindre Norskøyane. Den ligger som en av Nordvestøyane ved sundet Fair-Haven, langt nordvest i Albert I Land, og 100 km nord for Ny-Ålesund.
Théâtre Vidy-Lausanne
Hvert år har teateret mer enn 20 produksjoner og over 300 forestillinger. Flere er samproduksjoner med andre europeiske teatre, og vises på turnéer i andre deler av verden.
Klovningen (Svalbard)
Området ligger i Nordvest-Spitsbergen nasjonalpark. Det ble kartlagt under Den norske Nordhavsekspedisjon 1876–78, hvor professor Georg Ossian Sars var med.
Tavle
Ei tavle (norrønt tafla, fra latin tabula) er ei plate til å skrive på.
Historikk og typer
Tavler har gjennom tidene blitt framstilt i ulike materialer – stein, tre, leire, metall, glass og plast. Tidligere kunne tavler brukes til å bevare skrift permanent, i våre dager er tavler mest brukt til å presentere informasjon i klasserom og konferanserom.
Tavler i stein, brent leire eller voksbelagte treplater er kjent helt siden de tidligste sivilisasjoner – se steintavle, leirtavle og vokstavle. Til skolebruk har små skifertavler og griffel vært brukt av elever gjennom århundrer – i enkelte land til langt ut på 1900-tallet.
Veggtavlene som stadig brukes i klasserom og auditorier ble opprinnelig framstilt av treplater malt med en dunkelmatt farge (svart eller grønn). Seinere kom tavler med underlag av glass eller kunststoff. Som skriveredskap brukes skrivekritt, som tørkes vekk med en svamp. I større auditorier brukes skyvetavler, dvs. to eller flere tavler som er montert utapå hverandre og som kan skyves opp og ned på skinner, for å få en større skriveflate og mindre hyppig avpussing. Det finnes også «endeløse tavler», dvs. en duk belagt med et materiale av samme art som faste tavler, opprulla på stokker på hver sin ende av veggen. Disse er særlig egna til lange bevisførsler i matematikk og naturvitenskap.
Fra 1990-tallet fikk den svarte tavla mange steder avløsning av en whiteboard. En whiteboard er laga av plast eller stål belagt med hvit emalje eller et keramisk materiale, og skrives på med en filttusj. Den hvite overflata betyr at en også kan projisere tekst, bilder og figurer fra en overheadprojektor eller liknende på den, og eventuelt kombinere projiserte bilder med tusjpenn. Datamaskiner kombinert med prosjektør og lerret har i visse sammenhenger avløst veggtavlene i en del år, og blitt en interaktiv tavle som kan skrives på med en digital penn eller bare med fingrene vha såkalt touch screen. De tradisjonelle tavlene på skolene var gjerne mørke (grønne eller sorte) og det ble brukt hvitt kritt for å skrive på dem. Etterhvert har de hvite «whiteboard-tavlene» overtatt. Den eldre teknologien med whiteboard + projektor er nå på vei til å bli byttet ut med nyere og mer avanserte LCD-skjermer der brukeren kan velge om de vil bruke hvit (eller farget) skrift på mørk bakgrunn eller mørk (eller farget) skrift på lys bakgrunn. Dette er bl.a. med på å gi høyere bildekvalitet, men løsningene er fortsatt dyre om en skal velge virkelig store LCD-skjermer til de aller største møterommene.
Spa (Belgia)
Spa er en kommune i provinsen Liège i Belgia. Spa ligger i en dal mellom fjell som utgjør del av Ardennene, ca. 35 kilometer sørøst for Liège og 45 kilometer sørvest for Aachen. Kommunen har 10 568 innbyggere (1. januar 2005).
Under det meste av første verdenskrig var Spa en viktig tysk hospitalby fra 1914 til 1917. Fra mars 1918 hadde den tyske hæren sitt hovedkvarter her, og herfra sendte de ut den delegasjon til den franske marskalk Ferdinand Foch og andre representanter for ententen, og som den 11. november 1918 inngikk våpenstillstanden i Compiègneskogen, som bragte krigen til sin avslutning.
Det engelske ordet «spa» kommer fra denne byen, da den har vært et populært kurbadsted siden 1500-tallet. Ordet har blitt populært på norsk også. «Spa» kan bety et sted for velvære.
Reba McEntire
Begynnelsen
I tenårene dannet Reba, sammen med søsknene Susie Luchsinger og Pake McEntire gruppen «The Singing McEntires». Alle har i dag fortsatt en karriere i musikken.
1975–1983: Polygram Mercury
I 1974 tok McEntire jobben å synge USAs nasjonalsang, The Star Spangled Banner, på «The National Rodeo Finals» i Oklahoma City. Rodeomester og countrysanger Red Steagall ble slått av hennes talent og hjalp henne med å etablere seg i musikkindustrien. Hun dro til Nashville og signerte kontrakt med Polygram Mercury 11 måneder etter rodeofinalen. McEntires profesjonelle karriere begynte med liten suksess, på grunn av at countrysjangeren på den tiden var dominert av Outlaw Country, og artister som Willie Nelson og David Allan Coe toppet listene. Det var svært få som var interessert i enda en kvinnelig artist.
McEntire markerte seg på Billboard country music chart med singelen I Don't Want To Be A One Night Stand, som landet på nummer 88 i 1976. Suksess kom ikke før i 1982, da Can't Even Get The Blues ble nummer 1 på countrylistene. Samme året ble også You're The First Time I've Thought About Leaving nummer 1. Begge fra albumet Unlimited. Fenomenet som skulle bli REBA hadde slått rot.
1984–1990: Gjennombrudd
Med mer pop-orienterte ballader, steg McEntire karriere til nye høyder, men det var ikke før i 1984, da hun signerte med MCA Nashville, at det tok av. Reba McEntire ble en av de bestselgende countryartistene noensinne og country-musikkens nye førstedame. Just a Little Love, var hennes første album på MCA og to år etter kom Greatest Hits. Albumet, som fikk et alternativt cover i 1992, var den første samlingen med hennes greatest hits.
Det var bare en vei å gå for McEntire, og hun vant The Female Vocalist of the Year fire år på rad (1984, 1985, 1986, 1987). Hun er den eneste kvinnen i som har vunnet prisen fire år på rad. McEntire er også en av kun fem kvinnelige soloartister (Shania Twain, Barbara Mandrell, Dolly Parton, og Loretta Lynn), som har vunnet Country Music Associations høyeste utmerkelse, Entertainer of the Year. McEntire har i tillegg til disse vunnet; 9 Peoples Choice Awards, 15 American Music Awards, 7 Country Music Awards og 2 Grammy Awards.
I 1986, ble albumet Whoever's in New England gitt ut. Dette albumet, sammen med sangen med samme tittel ble hennes store gjennombrudd. Sangen toppet alle listene innen countrymusikk. Men dette var likevel ikke hennes første singel som ble nr. 1, det var hennes femte. Whoever's in New England førte til at McEntire fikk sin første Grammy i 1986.
I 1989 ble to album gitt ut, Sweet Sixteen i mai og Reba Live tre måneder senere. Albumene inneholdt en ny nr. 1-sang, Cathy's Clown.
McEntires flom av nr. 1-sanger fortsatte gjennom 1980-årene og på begynnelsen av 1990-tallet. I 1990 ble albumet Rumor Has It gitt ut. Det inneholdt enda en nr. 1-sang, You Lie, og Fancy. Fancy ble en av McEntires mest berømte sanger. Den ble nummer 26 på List of the 100 Greatest Country Songs, og videoen ble nummer 35 på List of the 100 Greatest Country Videos. Fancy er ansett som en av de beste sangene noensinne.
1991–2000: Reba på 1990-tallet
Reba McEntire var på toppen av suksess, men verden rundt braste i bakken da et fly med syv av McEntires bandmedlemmer krasjet våren 1991 og alle ombord omkom. McEntire var knust, og det ble usikkert om hun kom til å delta på Oscar-utdelingen en uke etter ulykken. Men hun stilte opp, og dedikerte sangen «I'm Checking Out» fra filmen Postcards From the Edge, til alle som var involvert i ulykken. Under forestillingen var hun tydelig berørt av hendelsen.
Hennes neste album For My Broken Heart, og spesielt sangen «If I Had Only Known» ble dedikert til de som døde i krasjet. Albumet inneholdt tre av hennes mest rørende og elskede sanger: «Is There Life Out There», «The Greatest Man I Never Knew» og «The Night the Lights Went Out in Georgia». «Is There Life Out There» var tittelsangen til filmen med samme navn som ble vist i USA i 1994.
I september 1993, ga McEntire ut sin andre plate med greatest hits. Albumet inneholdt åtte kjente sanger og to nye, blant annet «Does He Love You», en duett med Linda Davis. Sangen ble en av McEntires største hits, og ga henne enda en Grammy. Albumet Greatest Hits Volume Two var, og er fortsatt et av hennes bestselgende album, og har solgt til 5 ganger platina.
Kjent for sine «flashy» sceneopptredener, ble McEntire den første kvinnen som tjente mest på sine konserter verden over innen countrymusikk. I 1994 og 1995 slo konsertene hennes alle andre countrysangere. Som en hyllest av musikkindustrien fikk McEntire en stjerne på Hollywood Walk of Fame, på 7000 Hollywood Blvd, og i 1995 fikk hun en plass på the Western Performers Hall of Fame på National Cowboy & Western Heritage Museum i Oklahoma City.