cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harald Harefot
Harald Harefot (født ca. 1015, død 17. mars 1040) var konge av England fra 1035 til 1040. Harald var sønn utenfor ekteskap av Knut den mektige og dennes frille Ælfgifu Ælfhelmsdatter av Northampton. Som illegitim var ikke Harald, men halvbroren Hardeknut den rettmessige arvingen til både Englands og Danmarks troner, men Harald utnyttet brorens fravær til å la seg utrope til konge av England i 1035, men døde kun 5 år senere. Hans tilnavn «Harefot», først nedtegnet som «Harefoh» eller «Harefah» på 1100-tallet i historien til klosteret Ely Abbey, og i henhold til senmiddelalderske kronikøren hadde det betydningen at han var rask på foten, flink til å løpe. Tilnavnet er sannsynlig samtidig.
Som sønn av kong Knut av England og Danmark, og overherredømme av Norge, ble Harald valgt som regent av England ved sin fars død i 1035. Han styrte innledningsvis England på vegne av sin fraværende bror Hardeknut, som nødt å bli værende i Danmark grunnet et opprør i Norge som hadde forvist deres bror Svein. Selv om Harald ønsket å bli kronet konge siden 1035, nektet erkebiskop Æthelnoth av Canterbury å gjøre det. Det var ikke før i 1037 at Harald, støttet av jarl Leofric og mange andre stormenn, ble offisielt utropt som konge. Det samme året kom Haralds stebror Alfred tilbake til England med en liten styrke. Alfred ble tatt til fange av jarl Godwin av Wessex som avleverte ham til en eskorte av menn lojale til Harald. På veien til Ely ble han blindet og døde deretter av sine sår.
Harald døde i 1040 etter å styrt i underkant av fem år. Hans bror Hardeknut kom snart tilbake og overtok England uten et sverdslag. Harald ble opprinnelig gravlagt i Westminster, men Hardeknut fikk liket gravd opp og lempet i elven Themsen.
Faderskap
Den angelsaksiske krønike skrev at det ble sagt at Harald var sønn av kong Knut og Ælfgifu av Northampton, «skjønt det var ikke sant». Kronikøren Florence av Worcester på 1100-tallet utdypet dette emnet ved å hevde at Ælfgifu ønsket å ha en sønn med kongen, men var ikke i stand til det, og i det skjulte overtok hun et nyfødt barn fra fremmede og lot som hun hadde født det. Harald var etter sigende en sønn av lappeskomaker, mens hans bror Svein var uekte sønn av en prest. Hun bedro Knut til å anerkjenne begge barna som sine.
Disse ryktene er høyst sannsynlig ikke riktige, men bevisst baktalelse fremmet av Emma av Normandie, den andre hustruen av Knut, rival av Ælfgifu, og som kjempet for å fremme sin egen sønn Hardeknut.
Arverett
Da Knut døde den 12. november 1035 var Haralds yngre halvbror Hardeknut, sønn av Knut og hans dronning Emma av Normandie, den lovmessige arvingen til tronene av både Danmark og England. Hardeknut var imidlertid ute av stand til å reise til sin kroning i England etter som hans danske kongerike var truet av invasjon av kong Magnus av Norge og kong Anund Jakob av Sverige. Englands stormenn, jarl Leofric og bortimot alle thegnene nord for Themsen og mennene ved flåten i London, fortrakk å innsette Harald Harefot midlertidig som regent eller som felles konge i og med vanskelighetene med Hardeknuts fravær, og til tross for opposisjon fra Godwin, jarl av Wessex, og dronningen selv, ble han til sist konge. Det er en del strid om de samtidige kildene, hovedsakelig Den angelsaksiske krønike, om Haralds innledende rolle. Versjonene E og F av krøniken omtaler ham som regent mens de andre versjonene ham som medkonge.
Knut hadde tre sønner: Svein, Harald og Hardeknut, skjønt Encomium Emmae beskrev Edvard og Alfred som hans sønner, men det er ikke riktig, de var tidligere sønner av hans dronning Emma som Æthelred II av England var far til, og således arveberettighet til den engelske tronen. Harald kunne kreve regentskapet eller kongedømmet ettersom han var den eneste av de fem som var tilstede i England i 1035. Hardeknut styrte i Danmark, og Svein endte også opp i Danmark etter å ha flyktet fra Norge. Edvard og Alfred levde i landflyktighet i Normandie. Harald kunne regjere i navnet til sine fraværende brødre, først og fremst Hardeknut, og med Emma som hans rival til regentskapet som mor til Hardeknut.
Den angelsaksiske krønike overså eksistensen av Svein, eller hans krav på tronen, noe historikeren Ian Howard betrakter som bevis på at de relative oppslagene i krøniken er upålitelige og ikke gir et fullstendig bilde. Det kan også være at Svein hadde en svak personlighet som heller ikke kommer fram i kildene, eksempelvis var han dominert av sin mor Ælfgifu da Knut sendte ham som regent av Norge. Snorre Sturlasons Heimskringla hevder at Svein og Hardeknut hadde blitt enige om å dele kongeriket mellom dem, en enighet som omfattet Danmark og (antagelig) England. Snorre siterer eldre kilder og kan ha bevart verdifulle detaljer. Avtalen fikk uansett ikke noen betydning da Svein døde i 1035.
Krav på tronen
Kong Knut hadde gjort klart at hans arving ved hans død skulle være Hardeknut for både England og Danmark. Hardeknut var allerede konge i Danmark. Stormennene i England synes i et witenagemot holdt ved Oxford å ha vært villig til å akseptere ham som Knuts etterfølger, men ettersom Magnus var kommet til makten i Norge ble Danmark truet av en norsk invasjon. I denne situasjonen kunne ikke Hardeknut forlate Danmark, og i fraværet av en konge etterlot stormennene i England med den farlige risiko å velge en stedværende hersker. Krisen førte til to grupperinger. Den ene, ledet av jarl Godwin og dronning Emma, ville velge en fraværende konge, og erklærte sin lojalitet for Hardeknut. Den andre, ledet av jarl Leofric, støttet av flåten i London, og bortimot alle thegnene nord for Themsen, ville utsette avgjørelsen inntil situasjonen Danmark var avklart. De foreslo nyvinningen med en regent, og foreslo Harald Harefot. Samtidig ble det bestemt at dronning Emma skulle bo i Winchester, fulgt av en tropp av Knut huskarler, og ta vare på Hardeknuts interesser i Wessex ved deres hjelp. Den kongelige rikdom var antagelig allerede oppbevart i Winchester.
Den angelsaksiske krønike rapporterte at Godwin og de ledende menn i Wessex motsatte seg Harald som regent «... så lenge som de kunne, men de kunne gjøre noe for å forhindre det.»
Den første indikasjonen på at Harald selv ikke forventet å regjere midlertidig som Hardeknuts representant kom da han sendte en hærstyrke til Winchester kort tid etter møtet i Oxford. Med vold og imot dronning Emmas samtykke tok de hånd om Knuts rikdommer. Allerede i 1035 forsøkte Harald bli kronet som konge av England. I henhold til Encomium Emmae nektet Æthelnoth, erkebiskop av Canterbury, å krone ham. Kroning av en erkebiskop ble ansett som en lovmessig krav for å bli konge. Æthelnoth skal ha plassert septeret og kronet på alteret i kirken, muligens Canterburykatedralen. Å konsekrere Harald uten å benytte noen av de kongelige regala ville ha vært en tom ære. Erkebiskopen nektet å fjerne gjenstandene fra alteret og nektet enhver annen biskop å gjøre det. Det fortelles også at Harald forsøkte å overtale Æthelnoth, men både trusler og bestikkelser hadde ingen innvirkning. Harald skal da ha nektet å delta i kirketjenester, og isteden gikk på jakt og fordrev tiden med underholdning.
Harald Harefots mor Ælfgifu gjorde sitt for sikre sin sønns interesser. Sommeren 1936 er det rapportert at hun førte de ledende menn sammen til et selskap hvor hun klarte å knytte hver av dem ved ed til henne og hennes sønn. Samme år giftet Gunhild av Danmark, søster av Hardeknut, seg med den tyske konge og senere keiser Henrik III. Ved denne anledningen skrev Immo, en prest som tjenestegjorde ved det tyske hoffet, et brev til Azecho, biskop av Worms. Han omtalte da situasjonen i England hvor budbringere derfra hadde fortalt hvordan Ælfgifu hadde skaffet seg støtte fra stormennene ved bønn, overtalelser og bestikkelser, og knyttet dem til henne og Harald ved ed om lojalitet.
Den politiske situasjonen hadde endret seg og Godwin merket seg hvor vinden blåste. Han byttet side og William av Malmesbury forsikret at han ble overveldet «i makt og i antall» av Harald. I 1037 flyktet Emma ut av landet og søkte tilflukt i Brugge i Flandern «for en rasende vinter». Før 1037 var over synes det som om det var akseptert av alle stormennene at Harald var konge av England. Detaljene bak disse hendelsene er tåkebelagt. Redegjørelsen i Den angelsaksiske krønike, versjon E, går fra hvor Harald er kun en regent til å omtale Harald som konge. Versjonene C og D har intet skille mellom de to fasene.
Harald Harefot er en uklar figur. Historikeren Frank Stenton mener det er sannsynlig at hans mor Ælfgifu var «den virkelige herskeren av England». Til tross for at han var født i forening mellom Knut og Ælfgifu ikke godkjent av kirken, synes det som om kirken i England aksepterte ham som konge. Biskop Ælfric av Eldham viser til ham i sitt testamente som «min kongelige herre» og Ælfgifu som «min frue». Hans posisjon i England var såpass sterk at da Hardeknut klarte å komme til en avtale med kong Magnus av Norge som fjernet frykten for en norsk invasjon, var han tvunget til å samle sammen hær mektig nok for en storstilt invasjon av England. Harald styrte som enekonge fra 1037 til 1040. Det få bevarte dokumenter som kan belyse hans styre. Den angelsaksiske krønike, skrevet av geistlig, dekket hovedsakelig kirkesaker, slik som dødsfall og utnevnelser av biskoper og erkebiskoper. Det er imidlertid nedtegnelse av en militær trefning mellom angelsaksere og walisere i 1039. Det er ingen detaljer om hendelsen bortsett fra at blant de drepte var Ædwine (Edwin), bror av Leofric, jarl av Mercia, foruten Thurkil og Ælfgeat. Også i 1039 ble det rapportert en stor storm, men heller uten detaljer.
Drapet på Alfred
I 1036 kom Alfred Ætheling, sønn av Emma og den tidligere kongen Æthelred, tilbake til England fra sin landsforvisning i Normandie. De hadde med seg en gruppe bevæpnede menn på kanskje et par hundre. Motivet deres er uklart. William av Poitiers hevdet at de kom for å kreve tronen i England. Det er også en hentydning til at de ble lurt over Den engelske kanal av et falsk brav i Emmas navn, men kilden til det falske brevet er Encomium Emmae, således Emma selv og hennes munk i St. Omer. Den egentlige avsender var Harald, ifølge Encomium Emmae. Det falske brevet ba inngående at brødrene kom og beskyttet henne.
Historikeren Frank Barlow mistenker at brevet er ekte og at Emma hadde invitert dem, muligens for å bruke dem imot Harald. Ian Howard har argumentert at å være involvert i en større politisk manøvre var ikke ulikt hennes karakter, og at Encomium Emmae antagelig forsøkte å dekke til hennes ansvar i hendelsen.
Alfred hadde kun med seg noen våpenføre menn, men i Flandern besøkte han Boudewijn, greve av Flandern, som tilbød ham flere menn, noe Alfred avslo og isteden forsterket sin styrke med noen fra Boulogne. Ved den engelske kyst ble de gjenkjent, men slapp unna. De gikk i land, men møtte raskt en styrke ledet av Godwin, så ved dette tidspunkt må han ha sluttet seg til Harald Harefots parti. Godwin synes å ha fått Alfred til å tro at han var trygg, overtalte ham til ikke å reise til London, men isteden til Gaillingham, og fikk samtidig splittet opp hans livvakt som ble innkvartert ved ulike steder i byen. Deretter overtok Haralds menn som brøt seg inn hos dem, uskadeliggjorde hver enkelt og la dem lenker. To normanniske krøniker har hver for seg beskrevet forløpet til Alfreds død, henholdsvis William av Jumièges og William av Poitiers, i tillegg til Encomium Emmae:
Alfred ble om morgenen ført fra sitt herberge og ut på øya Ely i elven Ouse hvor han ble mishandlet. De holdt ham fast og brent ut øynene på ham. Av disse skadene død ham. Hardeknut anklaget senere Godwin for å ha vært medskyldig halvbrorens død, og jarlen måtte gi Hardeknut et vakkert krigsskip for å formidle ham. Også broren Edvard tilga aldri Godwin for hans deltagelse. Etter Alfreds død forlot Emma riket og seilte med «et raskt skip» ikke til Normandie, men til Flandern hvor grev Boudewijn tok ærefullt i mot henne og ga henne en passende bolig i Brugge hvor hun senere fikk besøk av Edvard, sin andre sønn med Æthelred.
Haralds død
Harald Harefot døde i Oxford den 17. mars 1040 bare 24 år gammel og ble gravlagt ved Westminster Abbey. Samtidig hadde Hardeknut seilt fra Danmark med en invasjonsflåte. Den dro sørover til Brugge hvor han ble tatt imot av sin mor Emma i slutten av 1039. Selv da var han forunderlig langsom i å ta noen avgjørende handling, kommenterte Frank Stenton, og mente det er mulig at Harald allerede da var rammet av den sykdom som til sist drepte ham, og at Hardeknut ventet på en fredelig løsning. Ved Haralds død ble han invitert av stormennene, men det var ikke før 17. juni 1040 han gikk i land i spissen for hele 62 krigsskip. Hardeknut fikk Haralds lik gravd opp igjen, halshogd, og deretter kastet i en «fen» (kloakk) som skylte liket ut i Themsen. Etter kort tid ble han plukket opp av fisker, fraktet til danene som ærbødig gravla ham i deres kirkegård i London. Liket ble til sist gravlagt i en kirke i City of Westminster i London som har navnet St. Clement Danes.
Årsaken til Harald Harefots død er usikker. Katherine Holman tilskrev dødsfallet «en mystisk sykdom». Et angelsaksisk charter tilskrev sykdommen guddommelige dom. Harald skal ha krevd havnebyen Sandwich, derav forvist munkene i Christchurch i Dorset. Det er beskrevet at Harald lå syk og fortvilet i Oxford, og da munkene kom for å avgjøre striden om Sandwich, lå han og «ble svart mens de snakket». Bakgrunnen for denne referansen er en strid mellom Christchurch og St. Augustine's Abbey i Canterbury over lokal toll i navnet på kongen. Harriet O'Brien mener det er nok antydninger i kildene til å hevde at Harald døde av naturlige årsaker, men ikke nok til å bedømme sykdommens vesen. Angelsakserne selv ville ha beskrevet ham som alveskott, en generell henvisning til enhver uforklarlig dødsfall ved sykdom. Harald Hardefot var bare en av flere unge konger i det førnormanniske England som døde etter korte styre. Alle sønnene til Knut den mektige døde påfallende unge. Hardeknut døde den 8. juni 1042, kun 24 år gammel.
Det er uklart hvorfor en konge ville bli gravlagt i Westminster Abbey. De eneste tidligere kongelige som hadde blitt gravlagt der var Sæberht av Essex (død ca. 616) og hans hustru Æthelgoda. Emma Mason har spekulert om at Knut hadde fått bygd en kongelig residens i nærheten av klosteret, eller at Westminster hadde en form for betydning for de danske kongene i England, noe som kan forklare hvorfor Hardeknut ikke ville tillate at en usurpator var gravlagt der. Harriet O'Brien mener at valget av gravsted kan ganske enkelt reflektere den politiske tilknytningen til området Westminster som Haralds maktbase.
En detalj om oppgravningen av Haralds lik finnes i skriftene til John av Worcester, 1100-tallet. Gruppen som fikk oppdraget ble ledet av Ælfric Puttoc, erkebiskop av York, sammen med Godwin, jarl av Wessex. At slik framtredende menn ble gitt denne oppgaven har betydning, hendelsens offisielle vesen og diskresjon. Emma Mason mistenker at oppgaven ble gitt som straff for Godwin, som Hardeknut anklaget for å være medskyldig i Alfreds død.
Etterkommere
Det er mulig at Harald hadde en hustru, eller kvinne som han levde med. Hennes navn er oppgitt som Ælfgifu, som var et vanlig navn. De hadde en sønn, Ælfwine, som ble munk på det europeiske fastlandet da han ble eldre. Hans klosternavn var Alboin. Han er nedtegnet i chartere fra klosterkirken Saint Foy i den franske byen Conques for årene 1060 og 1062, og omtaler ham som sønn av «Heroldus rex fuit Anglorum» (latin for «Harald, som var konge av det engelske folk»). Harald Harefot er den mest sannsynlige faren da den eneste andre engelske konge med dette navn var Harald Godwinson som ikke ble konge før i 1066. I uansett tilfelle var den unge gutten ute av stand til å kreve tronen i 1040, og hans mulige arverett var ikke nok for å skaffe støtte fra de ledende stormenn mot den voksne Hardeknut.
Omdømme
Den behandlingen som ble gitt Haralds lik viser den samtidige forakten for ham etter at Hardeknut var blitt konge, og denne synes å ha blitt vedvarende. Et senere verk, Prosa-Brut, et anglo-normannisk verk av en ukjent forfatter skrevet antagelig under styret til Edvard I av England (1272–1307), skjønt det eldste manuskriptet er datert til 1338, omhandler engelske konger fra mytiske Brut (Brutus av Troja) og til og med dødsfallet til Henrik III av England i 1272. Teksten har mange påfallende feil, som at Harald Harefot hevdes å være sønn av Knut og Emma av Normandie, og beskriver ham som «... Han for vill fra de kvaliteter og adferd til sin far, kong Knut, for han brydde seg ikke i det hele tatt om ridderskap, om høflighet, eller for ære, men kun om sin egen vilje...» Hardeknut er derimot framstilt i et mer fordelaktig lys.
Loya jirga
Loya jirga, av og til loya jirgah, er et stort møte holdt i Afghanistan, opprinnelig holdt av pashto-gruppene, men senere ble andre etniske grupper inkludert.
Ordet er fra pashto-språket, loya betyr «stor» og jirga betyr «råd», «samling» eller «møte».
Loya jirga-deltakerne består av stamme- eller regionale ledere, politiske, militære og religiøse figurer, kongelige, tjenestemenn fra regjeringen, osv. Møtene blir uregelmessig innkalt, ofte av herskeren. Noen historikere fastholder at skikken er 1000 år gammel.
Det er ingen tidsbegrensning på et loya jirga og det fortsetter inntil en blir enige. Bestemmelsene blir tatt ved generell enighet og formell stemmegivning blir ikke gjennomført. Mange forskjellige saker kan diskuteres, som utenrikspolitikk, krigserklæring, legitimere herskere eller innføre nye ideer og politikk.
Loya jirgas i Afghanistan inkluderer:
Kapp Trafalgar
Det ligger ved Atlanterhavskysten, nordvest for Gibraltarstredet. Den internasjonale hydrografiske organisasjon definerer den vestlige begrensningen av stredet som en linje mellom Kapp Trafalgar i Spania og Kapp Spartel i Afrika. Et markant landemerke på kappet er et 34 m høyt fyrtårn, faro de Cabo Trafalgar, fra 1860.
SeNorge.no
seNorge.no er et norsk nettsted med klimatologisk og hydrologisk informasjon i kartform.
Nettstedet er et samarbeid mellom Meteorologisk institutt, Norges vassdrags- og energidirektorat og Statens kartverk. Tjenesten blei igangsatt 20. september 2006.
seNorge.no har zoombare døgnkart over ulike parametrer fra 1960 fram til «i morgen», blant annet nedbør, snømengde, nysnø, snøens alder, skiføre, snøsmelting og temperatur. En del data kan også fås som måneds- og årssummer. Videre har nettstedet normalkart og kart over prognostiserte endringer hundre år fram i tid.
Aserbajdsjans flagg
Aserbajdsjans flagg består av tre horisontale linjer i fargene blå, rød og grønn med en hvit halvmåne og en åttetagget stjerne midt på den røde linjen. De åtte taggene på stjernen representerer de åtte grenene av det tyrkiske folket og tyrkerne er også symbolisert ved den blå fargen. Den grønne fargen representerer islam og den røde står for framgang og utvikling. Flagget ble offisielt tatt i bruk 5. februar 1991. Flagget er i størrelsesforholdet 1:2. Flagget benyttes i samme form som nasjonalflagg, statsflagg, handelsflagg og krigsmaktens flagg.
Et lignende flagg var også i bruk sent på 1910-tallet, fram til Aserbajdsjan ble annektert av Sovjetunionen. Flagget var Aserbajdsjans offisielle flagg i perioden 28. mai 1918 til 28. april 1920 under Den demokratiske republikken Aserbajdsjans eksistens etter første verdenskrig og ble igjen tatt i bruk etter at Aserbajdsjan brøt ut av Sovjetunionen.
Lars Lien (fotballspiller)
Lars Lien (født 11. juni 1981) er en norsk fotballspiller for 2.-divisjonsklubben Notodden FK, der han er forsvarsspiller.
Aserbajdsjans flagg
Sovjetrepublikken Aserbajdsjans flagg
I tiden Aserbajdsjan var en del av Sovjetunionen som Den aserbajdsjanske sosialistiske sovjetrepublikk, førte landet flagg med sovjet-kommunistisk symbolikk. Fra 1921 til 1937 et rødt med de kyrilliske bokstavene ССРА (SSRA) i gull i det øvre venstre hjørnet. Deretter fikk flagget hammer og sigd og bokstavene ble byttet til AzSSR skrevet med latinske bokstaver. I 1940 ble de latinske bokstavene byttet ut med de kyrilliske АзССР (AzSSR). Den siste utgaven av flagget ble vedtatt 7. oktober 1952 og var rødt med en tynn blå stripe nederst. Bokstavene ble fjernet, i stedet ble omrisset av en stjerne plassert over hammeren og sigden. De andre sovjetrepublikkene hadde flagg etter samme modell, med et eget mønster særegent for hver enkelt sovjetrepublikk.
Lars Lien (fotballspiller)
Lien har tidligere spilt for Snøgg, Skarphedin og Odd
Riksdagshuset i Stockholm
Riksdagshuset er sete for Sveriges riksdag og ligger på Helgeandsholmen i Stockholm. Det ble oppført mellom 1897 og 1905. Arkitekt var Aron Johansson.
De såkalte Riksbygningene på Helgeandsholmen ble opprinnelig oppført for både Sveriges riksdag (bygningsmassen øst for Riksgatan) og Sveriges Riksbank (bygningsmassen vest for Riksgatan). Etter at tokammerriksdagen ble erstattet av enkammerriksdagen, bygde man om den tidligere bankdelen for å romme den nye plenumssalen. I ombygningsperioden holdt Riksdagen provisorisk til i det da nyoppførte Kulturhuset ved Sergels torg. Man flyttet tilbake til Helgeandsholmen i 1983.
Hilde & Brede show
Hilde & Brede show er en norsk humorserie med Brede Bøe og Hilde Lyrån som gikk på TV 2 i 2002 og 2007. Serien var en blanding av studioopptredener og sketsjer som alle ble spilt av Bøe og Lyrån. Best huskes kanskje Bøes parodier på Nils Arne Eggen. Programmet gikk på fredager.
Premieren ble sett av 630 000.
Noen av karakterene i serien
Hilde spilte rollen som den noe påvirkede russepresidenten Sandra Fagerborg, den noe ufine «dentopaten» og tannlegen Sol Kloppen, og som den ulekre magister i sammenliknende samlivsstatistikk Liv I. Leiren.
Brede Bøe spilte rollen som en filosoferende Nils Arne Eggen, provokosjonskunstneren Doffen fon Krogh og den stats autoriserte klokkeren Aron Dahl.
Lars Ramslie
Lars Ramslie (født 15. februar 1974 i Tønsberg) er en norsk forfatter. Han har tidligere arbeidet som bibliotekar og industriarbeider. Ramslie er oppvokst i Tønsberg og på Øreåsen i Rygge kommune. Han har studert videoproduksjon ved Olavskulen Folkehøgskule på Bømlo og tatt forfatterstudiet ved Høgskolen i Telemark – Bø. I 2005 var han sammen med Helga Eriksen og Henning H. Bergsvåg initiativtager til Forfatteraksjon Bergen.
Ramslie debuterte i 1997 med romanen Biopsi som innbrakte ham Tarjei Vesaas' debutantpris.
No More Heroes
No More Heroes (ノーモア★ヒーローズ) er et actionspill til spillkonsollen Nintendo Wii.
Utviklingen ble ledet av Goichi Suda (kjent i Japan med kallenavnet Suda51), utviklet av Grasshopper Manufacture og utgitt av Marvelous Entertainment Inc., Spike, Ubisoft og Rising Star Games. Goichi Suda har sagt at No More Heroes fokuserer på sosiale problemer. No More Heroes inneholder mange referanser til populærkulturen, og navnet er blant annet hentet fra et The Stranglers-album med samme navn.
Handling
Gjennom hele spillet kontrollerer spilleren karakteren Travis Touchdown, som bor i fattigdom ved et motell kalt "No More Heroes" i den fiktive byen Santa Destroy i California. Etter å ha vunnet en katana gjennom en internett-auksjon, går han tom for penger til å kjøpe flere videospill eller filmer. Karakteren kan bevege seg til fots, eller med sin modifiserte scooter. Spilleren må drepe forskjellige leiemordere, for å få historien til å gå videre. Det er mange deltidsjobber for å tjene penger som kan brukes på våpen, treningsøkter, klær og eller andre ting. Det kreves også penger for å konkurrere i en kamper.
Travis har også en sekundær modus kalt "Dark Side" hvor spilleren får tilgang et super-kraftig trekk avhengig av hvilke symboler som er stilt opp, alt fra en hastighetsøkning til å drepe alle fiender på skjermen umiddelbart. Etter å ha møtt Sylvia Christel, godtar Travis en kontrakt for å drepe Helter Skelter, også kjent som "the Drifter" og han kommer i kontakt med United Assassins Association, en organisasjon for leiemordere. Samtidig ønsker Travis å hevne seg på sin halv-søster, Jeane, som tidligere myrdet begge foreldrene hans.
Billericay
Billericay er en by og verdslig sogn i distriktet (borough) Basildon i Essex. Den er lokalisert innenfor Londonbassenget og en betydelig andel av innbyggerne pendler til London, og sentrale London ligger rundt 45 km øst. Billericay har tre videregående skoler og en rekke åpne områder og grøntanlegg. Selve området har antagelig vært bosatt siden bronsealderen. I henhold til folketellingen av 2011 bor det 27 998 innbyggere i byen.
Etymologi
De fleste engelske stedsnavn kan bli fastslått med en rimelig grad av pålitelighet, men Billericay (tidligere Billerica) er et velkjent unntak.
Byen ble opprettet en gang på 1200-tallet og de første opptegnelser som nevner Byllyrica er fra 1291. Byen var en av mange opprettet i denne perioden og ble etablert i et allerede tett befolket landbruksområde. Byen Billericay ble grunnlagt innenfor herskapeiendommen og sognet til Great Burstead. Det er flere forsøk på forslag til stedsnavnets betydning:
Historie
Sakserne slo seg ikke ned i Billericay, men i Great Burstead omkring tre km sør for byen. I Domesday Book (1086) er byen ikke nevnt, og sognekirken lå i Great Burstead. Først i 1291 finner man navnet Byllyrica i et dokument.
I det 1200- og 1300-tallet gikk en av pilegrimsrutene til Canterbury gjennom Billericay. Det er sannsynlig at en del valgte å overnatte der, ettersom de ved Tilbury måtte krysse Themsen og dermed trengte å vente dersom det var blitt kveld. Dette kan være forklaringen på at et siden middelalderen har vært et uforholdsmessig stort antall vertshus i byen.
Den 28. juni 1381 stod den siste konfrontasjonen under bondeopprøret i Norsey Wood. Rikard IIs menn beseiret opprørere fra Essex, og drepte omkring 500 av dem.
Noe senere ble byen påvirket av Wycliffe-predikanter. Fire personer fra Billericay (Thomas Watts, Joan Hornes, Elizabeth Thackwell og Margaret Ellis) ble henrettet ved brenning for sin tilknytning til reformbevegelsen. Senere, under den marianske forfølgelse, ble protestantene Joan Potter og James Harris brent i byen.
I georgiansk tid ble det bygget mange mange nye hus i Billericay, og flere gode eksempler på georgiansk arkitektur er bevart. Et av de mest kjente er Burghsted Lodge i High Street, som nå huser det offentlige biblioteket. I 1840 ble Union Workhouse reist for å implementere fattigloven. Deler av bygningen ble senere innlemmet i St. Andrews hospital. Sykehuset er nå nedlagt, og flere av bygningene er konvertert til boliger.
Jernbanen kom til Billericay i 1889, i form av en stasjon på Great Eastern Main Line mellom London og Southend-on-Sea.
Arild Moen
Arild Moen (født 29. mai 1963, død 11. september 2019) var en norsk musiker og tidligere kulturdirektør i Vestfold fylkeskommune.
Moen hadde sin utdannelse fra Norges musikkhøgskole (1986–1991). Der studerte han trompet på musikkpedagogisk linje. Han var i fem år elev av Ole Edvard Antonsen, og har spilt profesjonelt i storband – blant annet Oslo Groove Company og Odd R. Antonsens storband og i flere av de norske militærkorpsene. Han avtjente verneplikten i Hans Majestet Kongens 3. Gardekompani i 1987.
Moen hadde i perioden 1989-1991 et engasjement i Marinemusikken i Horten mens han studerte ved musikkhøgskolen. Han har siden endt utdannelse jobbet som musikk- og kulturskolerektor i Hyllestad kommune i Sogn og Fjordane 1991-1993 og i Holmestrand kulturskole i Vestfold 1995-1998. Ved begge disse skolene var han første rektor. Han har vært avdelingskonsulent ved Norges musikkhøgskole 1993–1995, musikkprodusent i Vestfold fylkeskommune 1998–2000, samt administrasjonssjef og kultur- og idrettssjef samme sted frem til 2007. I perioden 2007-2009 var han generalsekretær i Norges Musikkorps Forbund.
Moen bodde på Nøtterøy. Han døde 11. september 2019.
Kevin Ashman
Kevin Ashman er en britisk quizer. Han ble verdensmester i quiz 2004, 2005, 2006 og 2009. Han har også deltatt i en del spørreprogrammer og er også ansatt i et slikt program. Han fikk interesse for quiz etter at han fullførte sitt historiestudie ved Southampton University.
Siden 2004 har han dominert EM og VM i quiz. På 16 mesterskap har han 10 førsteplasser og 4 andreplasser i de individuelle konkurransene.
Die
Die eller DIE kan sikte til:
Artur Dinter
Artur Dinter (født 27. juni 1876 i Mülhausen i Elsass i Det tyske keiserrike, død 21. mai 1948 i Offenburg i Baden) var en tysk antisemittisk forfatter og nazipolitiker. Han var medlem av NSDAP, men kom etterhvert på kant med Hitler og endte med å bli utvist.
Bakgrunn
Dinter begynte å studere naturvitenskap og filosofi i München og Strasbourg i 1895. Fra 1901 til 1903 arbeidet han som fysikkassistent ved Universitetet i Strasbourg. Allerede mens han studerte skrev han tekster. Skuespillet Die Schmuggler (Smuglerne) kom ut i 1906.
Politisk virksomhet
Under første verdenskrig fungerte Dinter som oberleutnant og ble raskt forfremmet til kaptein. Han fikk kolera i 1915, ble senere skadet og brukte mye tid på feltsykehus.
I 1917 utga Dinter den antisemittiske boken Die Sünde wider das Blut («Synden mot blodet») som frem til 1934 ble solgt i 260 000 eksemplarer. Dette ble første del av en trilogi som senere fikk navnet Die Sünden der Zeit («Tidens synder»). Han var medlem av Völkisch-bevegelsen og knyttet etter hvert nærere kontakt med Adolf Hitler.
Da Hitler ble løslatt fra fengselet i 1925 utpekte han Dinter som leder for NSDAP i Thüringen. På samme tid ble han utgiver av avisen Der Nationalsozialist som kom ut i Weimar.
Konflikt med Hitler
Dinter ble etter hvert mer religiøst enn politisk engasjert. I 1927 startet han Geistchristliche Religionsgemeinschaft som senere fikk navnet den tyske folkekirke (Deutsche Volkskirche). Målet var å «dejødifisere» kristen lære, noe som innebar å permittere det gamle testamentet. Den «völkisch-religiøse» bevegelse som Dinter var så viktig i - sammen med folk som Herman Wirth, Ernst Bergmann og Ludendorfferne - er blitt beskrevet som «et utfløde av en protestantisme som manglet enhver kirkelig forankring og dermed ble stadig mer styrt av sine egenåpenbaringer».
Han kom etterhvert på kant med Hitler og ble fratatt jobben som Gauleiter. Dette gjorde ham sjokkert og han startet å angripe Hitler gjennom sitt kristne magasin Geistchristentum. Dette førte til at han ble ekskludert fra NSDAP i 1928. Han fortsatte imidlertid å polemisere mot Hitler og i 1932 stilte han til valg mot NSDAP gjennom det som ble kalt «Dinterbund».
Etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen forsøkte Dinter å bli gjeninntatt i NSDAP, men uten hell. I stedet ble han tidvis forfulgt av Gestapo og i 1937 ble Deutsche Volkskirche forbudt av Heinrich Himmler. Etter krigen ble han stilt for en denazifiseringsrett i Offenburg og fikk en bot på 1000 Reichsmark.
Dinter døde i Offenburg i Baden i 1948.
Louis Marks
Louis Marks (født 23. mars 1928 i London, England, Storbritannia, død 17. september 2010) var en anerkjent manusforfatter og produsent. Han studerte ved University of Oxford og tok filosofisk doktorgrad. Han valgte deretter å bli en forfatter. Hans første bidrag var for The Adventures of Robin Hood i 1958.
Han jobbet de første årene som forfatter. Han skrev manus for The Man Who Finally Died (1967) for BBC og for Special Branch (1970) for Thames Television. Han skrev også for Danger Man og for science fiction-seriene Doomwatch og Doctor Who. Han skrev fire historier for Doctor Who. Den første, Planet of Giants (1964) var den første historien i den andre sesongen og dette gjør Marks til den eldste forfatteren for serien. Hans andre historie, Day of the Daleks (1972) handlet opprinnelig om Ogronerne istedenfor dalekene. Mens Tom Baker spilte Doktoren skrev han Planet of Evil (1975) og The Masque of Mandragora (1976), som er hans kanskje mest uvanlige manus for serien. Han brukte sin egen akademiske bakgrunn og studier av renessansen i Italia da han skrev sistnevnte historie.
Marks jobbet også som manusredigerer på Bedtime Stories (1974), The Stone Tape (1972) og No Exit (1972).
Han jobbet med flere anerkjente skuespillere, deriblant Anthony Hopkins, Claire Bloom, John Gielgud, Nigel Hawthorne, Michael Gambon, Judi Dench og Ben Kingsley på George Eliots Silas Marner i 1986.
Marks seneste suksess var produksjonen av George Eliots Daniel Deronda for BBC i 2002.
Antheraea polyphemus
Antheraea polyphemus er en sommerfugl som tilhører familien påfuglspinnere (Saturniidae). Denne store arten forekommer over store deler av Nord-Amerika.
Utseende
En stor (vingespenn opptil 150 mm), gulbrun spinner med store vinger. Hannen er mindre og slankere enn hunnen, og med sterkere farger. Forvingen har en hvit tverrstripe nær roten, et liten, hvit øyeflekk rundt midten, et brunt tverrbånd rundt 2/3 ut i vingen og et smalt, gråsvart bånd utenfor dette. Ved vingespissen er det en liten, svart flekk. Bakvingen har en stor, svart, blå og gul øyeflekk og et svart og hvitt bånd langs ytterkanten. Larven er grønn med sølvfargede flekker langs sidene.
Levevis
Larven kan finnes på en lang rekke forskjellige løvtrær. Som vanlig hos påfuglspinnere, sitter hunnene mest i ro og sender ut feromoner, mens hannene flyr rundt på leting etter hunner.
Gmail Notifier
Gmail Notifier (eller Gmail Beskjedgiver) er et program utviklet av Google, til deres e-posttjeneste Gmail. Denne gir deg beskjed hver gang du får en ny e-post tilsendt din Gmail-konto, ved hjelp av en lyd og en popup-beskjed som den på bildet. Man kan klikke på popupen, og gå direkte til e-posten med den nettleseren man velger i innstillingene. Gmail Notifier kan også gjøre det sånn at når man klikker på mailto:-lenker (de lenkene som vanligvis i IE åpnes i Outlook Express) åpnes det et Gmail skriv-ny-beskjed vindu i stedet. Dette er valgfritt. Gmail Notifier var først bare tilgjengelig for Windows, men 6. september 2005 ble Gmail Notifier også tilgjengelig for Mac OS X. Foreløpig finnes det ikke en versjon for Linux, men det er mulig å emulere den til å virke på Linux med hjelp av Wine.
Matti Järvinen
Matti Henrikki Järvinen (født 18. februar 1909 i Tammerfors, død 22. juli 1985 i Helsingfors) er en tidligere finsk spydkaster. Fra 1930 til 1934 var han den dominerende utøveren i denne disiplinen. Han tok gull i spydkast under OL 1932 i Los Angeles, og satte ti godkjente verdensrekorder. Den første verdensrekorden ble satt 8. august 1930 med et kast på 71,57 m, den siste rekorden satte han 18. august 1934 med resultatet 77,23 m. Matti Järvinen ble europamester i 1934 og 1938.
Mattis far, Verner Järvinen, var diskoskaster, og tok en gull og to bronse under olympiske leker i 1906 og 1908. Mattis bror, Akilles Järvinen, var tikjemper, og tok sølv i tikamp under OL 1928 og 1932.
Syddjurs kommune
Syddjurs kommune er en dansk kommune i Region Midtjylland, opprettet ved region- og kommunalreformen i 2007. De fremste tettstedene er Ebeltoft og det kommunale administrasjonssenteret Rønde.
Kommunen er en sammenslåing av Ebeltoft kommune, Midtdjurs kommune, Rosenholm kommune og Rønde kommune.
Arve Moen Bergset
Arve Moen Bergset (født 13. mars 1972 i Sandnessjøen) er en norsk kveder, sanger, fiolinist og hardingfelespiller.
Utdannelse og musikkarriere
Han er medlem av folkemusikkgruppen Bukkene Bruse, spiller førstefiolin i Oslo-filharmonien, har gitt ut flere soloalbum og deltatt som solist på flere innspillinger.
Charles Fazzino
Charles Fazzino (født 26. desember 1955 i New York) er en amerikansk 3D-popkunstner med finsk mor og italiensk far. Han begynte som gatemaler sammen med faren, men fikk raskt en interesse for 3D-kunst. Nå har han holdt på med det i 25 år (2008) og har utstilt i 600 gallerier i verden. Fazzino var elev ved Parsons School of Design og New York School of Visual Arts.
Hesterumpeslekta
Hesterumpeslekta (Hippuris) er en slekt i kjempefamilien. Artene er flerårige, tofrøbladete vannplanter.
Charles Fazzino
Detaljrikdommen i hvert enkelt bilde er enorm. Noen tar utgangspunktet i steder, som Las Vegas, hvor man finner igjen alle kjente landemerker fra byen.
Arve Moen Bergset
Utdannelse og musikkarriere
Han ble inspirert til folkemusikk av Ellen Nordstoga og gikk i lære hos Sondre Bratland. Som femåring flyttet han til Vinje i Telemark og som åtteåring begynte han å ta timer i kveding hos Sondre Bratland. I 1986 ga han ut kassetten Litle fuglen og ble for alvor kjent og publikumsyndling da han som 15-åring kvedet under Spellemannprisen 1986. Han ga i 1987 ut albumet Arvesølv, et album med tradisjonell folkemusikk. For dette vant han Spellemannprisen 1987 i klassen folkemusikk/gammaldans.
Charles Fazzino
Fazzino gjør en grundig undersøkelse på den historien han skal fortelle, enten det omhandler et sted eller en person. Han lager skisser som danner grunnlag for trykk. De lages i et begrenset opplag og hver detalj skjæres omhyggelig ut før den plasseres tilbake i bildet.
František Jež
František Jež (født 16. desember 1970) er en tidligere tsjekkisk skihopper.
Karriere
Jež debuterte i verdenscupen i 1988. Han var med på Tsjekkoslovakias lag under den tysk-østerrikske hoppuka. Han deltok i alle de fire rennene, og kvalifiserte seg til finaleomgangen i Oberstdorf og Bischofshofen. Under junior-VM 1988 i østerrikske Saalfelden var han med å ta bronse i laghopping for Tsjekkoslovakia.
1990 var hans beste sesong. Han kom på andreplass sammenlagt i hoppuka, og vant avslutningsrennet i Bischofshofen. Denne sesongen vant han ytterligere tre verdenscuprenn og kom totalt på femteplass i verdenscupen.
I 1992 kom han på femteplass i hoppuka. Under OL 1992 i Albertville deltok Jež på det tsjekkoslovakiske laget som tok bronsemedalje i laghopping. Under verdensmesterskapet året etter gjorde laget det enda bedre og tok sølv.
Udyret Frankenstein
Udyret Frankenstein er en britisk film fra 1967, regissert av Terence Fisher, fra produksjonsselskapet Hammer Horror. Peter Cushing spiller rollen som «Dr. Frankenstein» og Susan Denberg hans nye kreasjon. Thorley Walters har også en rolle i filmen. Filmen er etterfølgeren til Frankensteins hevn og ble etterfulgt av Frankenstein Must Be Destroyed tre år senere.
František Jež
Karriere
Etter at V-stilen ble stadig mer omseggripende fra 1992, fikk Jež store problemer med å tilegne seg den nye måte å hoppe på, og greide ikke å prestere på nivået fra 1990 og 1992. I desember 1999 deltok han for siste gang i et verdenscuprenn ved å bli nr. 44 i Chamonix.
Udyret Frankenstein
Historien
«Dr. Frankenstein» får tak i kroppen til en død ung kvinne, «Christina». Han bringer kroppen til liv ved å bruke sjelen til en nylig henrettet ung mann. Minnene til den unge mannen er fortsatt intakt, og hun begynner å drepe mennesker hvis falske beskyldninger ledet til den unge mannens henrettelse og død.
Stolmen
Befolkningskonsentrasjonene heter Våge, Aarland, Stangeland, Mølna, Kvalvågen og Valhammar.
Øya har 206 innbyggere pr. januar 2007.
Stolmabrua binder øya sammen med øya Selbjørn. Da den ble fullført i november 1998 var den verdens lengste fritt frembygg-kassebro i lettbetong. Per 2019 er det to butikker på Stolmen; Joker Stolmen og Kakeriet.
Historie
Det har blitt gjort arkeologiske funn fra bl.a. vikingtiden.
Det var stor tysk aktivitet på Stolmen under andre verdenskrig. På det meste var over 1000 tyskere stasjonert her. De bemannet observasjonsposter, radiostasjon og kystartilleri.
På 70-tallet var det en Decca-stasjon helt sør på øya på Våge.
Charles Fazzino
Hans kunstverk finnes i de private samlingene til Rosie O'Donnell, Michael Eisner, Hillary Clinton, presidentene Bill Clinton og George Bush, Paul McCartney, Phil Collins, Roger Clemens, Michael Jordan, Julia Roberts og mange flere.
Lesotho under Sommer-OL 2000
Lesotho under Sommer-OL 2000. Seks sportsutøvere, fire menn og to kvinner fra Lesotho deltok i tre grener, boksing, friidrett og taekwondo i Sommer-OL 2000 i Sydney. Det var sjuende gangen Lesotho deltok i et OL og landets deltagere vant ingen medaljer.
Hesterumpeslekta
Plantene er formet med mange tynne blader som sitter i kranser rundt stilken. Plantene smalner av mot toppen så de får et spisst utseende. Av utseende kan de minne litt om sneller, selv om de er blomsterplanter.
Ess
Ess kan ha flere betydninger.
Morgan Kornmo
Morgan Johre Kornmo (født 17. april 1925 i Solum, død 26. mars 2010 i Oslo) var pastor og en av den norske pinsebevegelses mest markante skikkelser. Han var også Krf-politiker og vararepresentant til Stortinget i perioden 1965–1969.
Arve Moen Bergset
Utdannelse og musikkarriere
Våren 1995 avla han hovedfagseksamen i kammermusikk/solo på fiolin ved Norges musikkhøgskole.
Som solist
(For diskografi med Bukkene Bruse, se artikkel om gruppen)
Morgan Kornmo
Morgan Kornmo vokste opp i Porsgrunn og ble som ung døpt og tillagt menigheten i Porsgrunn. I 1944 ble han utsendt som evangelist, senere virket han som hjelpeforstander og pastor (forstander) i flere pinsemenigheter i Norge. Kornmo var en nasjonal leder som satte preg og retning for norsk pinsebevegelse.
Morgan Kornmo ble 84 år gammel. Han var sønn av Sverre Kornmo, svigerfar til Tina Shagufta Kornmo og onkel til Jens Brun-Pedersen.
Andhra Pradesh
Andhra Pradesh (आंध्र प्रदेश) er en indisk delstat med et areal på 160 205 km² og ca. 49,7 millioner innbyggere (2011). Delstatshovedstaden er Hyderabad, som siden 2. juni 2014 har ligget i nabodelstaten Telangana. Den planlagte nye delstatshovedstaden skal hete Amaravati. Det dominerende språket i delstaten er telugu.
Sambandsflokkurin
Sambandsflokkurin (Sb.) (oversatt: «Sambandspartiet») er et politisk parti på Færøyene. Partiets hovedsak er Færøyenes fortsatte samhørighet med Danmark. Det regner seg selv som et borgerlig-liberalt parti. Sambandsflokkurin er et av de fire store partiene i færøysk politikk.
Bárður Nielsen er Sambandsflokkurins formann fra 2015, mens Helgi Abrahamsen er nestformann fra 2018. Bárður Nielsen ble Færøyenes regjeringssjef i 2019.
Sambandsflokkurin er assosiert med det danske Venstre i Folketinget.
Politisk plattform
I Sambandsflokkurins første partiprogram uttrykte man at partiet arbeidet for «Bevarelsen af Færøernes nuværende statsretlige Forbindelse med Danmark.» Færøyene er fortsatt en del av Kongeriket Danmark, men har fått et utstrakt indre selvstyre. I dag står det i partiprogrammet at Sambandsflokkurin «har til hovedmål i Riksfellesskapet med Danmark å arbeide for det færøyske folks særegenhet og frisinn.»
Sambandsflokkurin er et vidtfavnende borgerlig parti, og det har alltid rommet både liberale og konservative elementer.
Hovedpunktene i Sambandsflokkurins partiprogram lyder:
Historie
Ifølge daværende redaktør i Dimmalætting, Oluf Skaalum, som var en drivende kraft bak partidannelsen, ble Sambandsflokkurin stiftet den 28. juli 1906. Prost Fríðrikur Petersen navngav partiet. Den 18. august 1906 erklærte 13 av 22 medlemmer av Lagtinget i Dimmalætting at de hadde stiftet et politisk parti, og at de kalte seg «sambandsmenn». Det var prost Petersen, sysselmennene Oliver Effersøe, Søren Müller, Thomas Juul Petersen og Clement Olsen, lærerne Jógvan Poulsen, Niclas Djurhuus og Óli Niklái Skaalum, bøndene Andreas Weihe og Johan C.F. Dam, fullmektig Andrass Samuelsen, arkivar Anton Degn og kjøpmann Jacob Dahl.
Partidannelsen anses som en reaksjon mot de nasjonale strømningene på Færøyene på slutten av 1800-tallet. Spesielt var nasjonalbevegelsens krav som offisiell anerkjennelse av det færøyske språket noe Sambandsflokkurins stiftere fryktet ville få negative konsekvenser for Færøyenes stilling i det danske riket. Kort tid senere ble Sjálvstýrisflokkurin stiftet som en reaksjon på Sambandsflokkurin. Med dette startet partipolitikken på Færøyene, og det skulle ikke ta lang tid før de to partiene knivet om flertallet i Lagtinget. Fríðrikur Petersen ble valgt til Sambandsflokkurins første formann, og det første partiprogrammet ble skrevet like etter.
Fra begynnelsen var Sambandsflokkurin imot færøysk som offisielt språk på øyene, og arbeidet for at dansk fortsatt skulle være språk i blant annet skole, kirke og offentlig administrasjon. Grunnet dette tiltrakk partiet seg naturlig en del lærere, geistlige og embedsmenn, som hadde naturlig interesse av å forsvare danskens stilling. På den andre side tiltrakk Sjálvstýrisflokkurin seg mye av den kulturelle eliten. Språksaken fortsatte å være den viktigste politiske saken helt frem til færøysk ble offisielt språk i 1938. Siden dengang Sambandsflokkurin støttet færøysk som hovedspråk på øyene, men ønsket samtidig å fortsette praksisen med undervisning i dansk i folkeskolen.
Ved folkeavstemningen om selvstyre i 1946 fikk ja-siden et knapt flertall, noe som sendte sjokkbølger igjennom Sambandsflokkurin. Imidlertid ble ikke resultatet godkjent av den danske regjeringen, men øyene fikk utvidet selvstyre med Hjemmestyreloven av 1948. Formann i Sambandsflokkurin siden 1924, Andrass Samuelsen, stiftet deretter regjering og ble Færøyenes første statsminister (løgmaður). Samuelsen gikk samtidig av som partiformann og ble etterfulgt av Johan Poulsen. Samuelsens regjering ble likevel sittende til 1950, da partifellen Kristian Djurhuus tok over. Djurhuus måtte gå av i 1958, men ble igjen statsminister fra 1968 til 1970. 1970-årene ble dominert politisk av sosialdemokratiske Atli Dam, men i 1981 ble Sambandsflokkurins Pauli Ellefsen statsminister. Ellefsen hadde da ledet partiet siden 1974, og satt frem til 1990, da Edmund Joensen tok over. Joensen og Sambandsflokkurin fikk gode valgresultater i etterkant av den økonomiske krisen tidlig i 1990-årene (største parti ved lagtingsvalget 1994), og Joensen kunne derfor stifte regjering i 1994. Ved lagtingsvalget 1998 opplevde partiet derimot en tilbakegang på to mandater, ble redusert til fjerde største parti, og måtte forlate regjeringskontorene til fordel for selvstyrepartiene.
Selv om partiet ble størst i Lagtinget i 2002, under ledelse av Lisbeth L. Petersen, ble ikke partiet med i noe regjeringssamarbeid. Sambandsflokkurin gikk inn i regjering sammen med Fólkaflokkurin og Javnaðarflokkurin i 2004, med Jóannes Eidesgaard fra Javnaðarflokkurin som statsminister. Kaj Leo Johannesen ble formann i Sambandsflokkurin samme år, men gikk ikke inn i regjeringen. Samarbeidet mellom partiene brøt sammen i 2008. Senere samme år måtte Javnaðarflokkurin allikevel erstatte Miðflokkurin og Tjóðveldi med sine to tidligere samarbeidspartnere, og Kaj Leo Johannesen ble statsminister. Johannesen fortsatte som statsminister i en mindretallsregjering mellom Sambandsflokkurin og Javnaðarflokkurin fra 2011, etter at Fólkaflokkurin brøt ut som følge av uoverensbestemmelser om den økonomiske politikken.
Valghistorikk
Lagtingsvalg
Progressiv Ungdomsfront
Progressiv Ungdomsfront (PUF) ble dannet i 1978. Medlemmene som dannet PUF hadde sin bakgrunn i ml, anarkistbevegelsen og andre bevegelser. Det var også enkeltpersoner med tilknytning til venstresiden i Oslo. Bevegelsen ledes av et arbeidsutvalg (AU) som sitter på livstid etter et enstemmig vedtak på årsmøtet i desember 2006. PUF hadde 30-årsjubileum 2008. En jubileumskongress ble avholdt november samme år i København. Medlemsmassen er stabil.