cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Sun Always Shines on T.V.
«The Sun Always Shines on T.V.» er en sang av det norske poprockbandet A-ha. Den ble sluppet som tredje single fra deres debutalbum, Hunting High and Low. I noen markeder ble ikke singelen så populær som debutsingelen «Take On Me», som hadde fått førsteplass i USA og flere andre land rundt i verden, men i Storbritannia og Irland, gjorde den det bedre enn andreplassen som Take On Me fikk. Låta hadde førsteplassen på UK Singles Chart i to uker i januar 1986 etter at den ble sluppet 16. desember 1985. Singelen har solgt over fem millioner kopier verden over.
A-ha fremførte låta under Nobels fredspris-konserten i 1998, i tillegg til den da nye låta «Summer Moved On».
En liveversjon av låta, hentet fra konsertalbumet How Can I Sleep With Your Voice in My Head, ble sluppet som single i 2003, den fikk noe suksess i Øst-Europa. Musikkvideoen til denne ble regissert av Pål Waaktars kone Lauren Savoy.
Anne Margareth Fagertun Stenhammer
Anne Margareth Fagertun Stenhammer (født 28. august 1950 er en norsk politiker (SV) fra Nordland.
The Sun Always Shines on T.V.
Opphav og innspilling
Låtskriver Paul Waaktaar-Savoy sa, … vi skrev «The Sun Always Shines On T.V.», som Andrew Wickhams sekretær følte var en hit. Hun overbeviste ham om å lage plass til den. Da vi spilte den inn var vi veldig syke med influensa. Magne og Morten lå i studio på feltsenger med høy feber.
Anne Margareth Fagertun Stenhammer
Stenhammer har bakgrunn som lærer og var i perioden 1992 til 2000 ordfører i Fauske kommune.
The Sun Always Shines on T.V.
Opphav og innspilling
Waaktaar-Savoy skrev og komponerte hele trommesporet til låta. Basslinjen ble fremført med en Yamaha DX7. Andre synthesizere som ble brukt var blant annet PPG Wave, Roland Juno-60 og samplede instrumenter som for eksempel oboen under introen av låta.
Anne Margareth Fagertun Stenhammer
Hun arbeidet i perioden 2000 til 2005 med ulike internasjonale utviklingsprosjekter.
Xbox Game Studios
Spill publisert under Microsoft Studios
Denne listen over spill er sortert etter plattform og inneholder spill som er publisert av Microsoft. For de spillene som ikke er utviklet med Microsoftmerke, er navnet til utvikleren skrevet etter datoen spillet ble utgitt.
Anne Margareth Fagertun Stenhammer
I 2005 ble Stenhammer utnevnt som statssekretær i Utenriksdepartementet, en stilling hun hadde fram til 16. november 2007.
Please Help Me, I’m Falling
«Please Help Me, I'm Falling» er en amerikansk sang fra 1960, skrevet av Don Robertson og Hal Blair. Den ble først spilt inn av Hank Locklin og utgitt på singlen RCA Victor 47-7692 i februar 1960. Produsent var Chet Atkins. B-siden var «My Old Home Town».
Singlen var Locklins mest suksessfulle innspilling og ble hans andre nummer én på countrylisten.
Norsk versjon
Sputnik har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Ny natt over landet».
The Sun Always Shines on T.V.
Opphav og innspilling
Deler av tekstens hovedelementer ble først brukt på den uutgitte låta «Never Never», som i senere tid har blitt utgitt på gjenutgivelser av debutalbumet.
Bloodbath
Bloodbath er en svensk Death metal supergruppe fra Stockholm opprettet som et sideprosjekt i 1999
Historie
Et år etter oppstarten slapp bandet, som da bestod av Mikael Åkerfeldt (Opeth) på vokal, Dan Swanö (Edge of Sanity, Nightingale, osv.) på trommer, Anders «Blakkheim» Nyström (Katatonia, Diabolical Masquerade) på gitar og Jonas Renkse (Katatonia, October Tide) på bass, sin første EP; Breeding Death, oppfulgt to år senere med deres første album: Resurrection Through Carnage.
I 2004 sa Mikael Åkerfeldt fra seg vokalistplassen i Bloodbath for å fokusere på sitt hovedband Opeth. Erstatteren ble Peter Tägtgren (Hypocrisy). Videre gikk Dan Swanö fra å spille trommer til å spille gitar. Swanös erstatter ble Martin 'Axe' Axenrot (Witchery, Satanic Slaughter og senere Opeth). Bandet gikk nå fra å være sisteprioritet til noe mer seriøst. Bandets andre album, Nightmares Made Flesh, ble sluppet i Europa i september 2004.
I februar 2005 forlot Tägtgren bandet. Samme år ble Mikael Åkerfeldt med bandet på scenen for en enkelt konsert på Tysklands Wacken Open Air-festival. Etter konserten ble det holdt vokalist-audition, men ingen passende vokalister ble funnet. I 2006 forlot Swanö bandet på grunn av mangel på tid, men også av musikalske grunner.
30. januar 2008 ble det annonsert via bandets hjemmeside at Mikael Åkerfeldt igjen ville ta plassen som vokalist. En ertsatter for Dan Swanö, Per Eriksson (ex-21 Lucifer, ex-Genocrush Ferox), ble også presentert. To måneder senere, i mars, ble bandets andre EP, Unblessing the Purity, sluppet. I 2008 ble også opptak fra konserten i Tyskland sluppet på CD og DVD under tittelen The Wacken Carnage. I tillegg kom bandets tredje album, The Fathomless Mastery, i butikkhyllene i oktober samme år. En video til sporet Hades Rising fra sistnevnte ble sluppet i mai 2009.
The Sun Always Shines on T.V.
Utgivelse og mottagelse
«The Sun Always Shines on T.V.» ble sluppet høsten 1985, og ble den andre hiten fra Hunting High and Low og en av bandets mest gjenkjennelige og populære låter. Den nådde nummer 20 på Billboard Hot 100-listen. Den havnet også blant topp 5 på listene i Tyskland, Sverige, Nederland og Norge. Singelen nådde førsteplassering i Irland og på den britiske singlelisten.
Tim DeGravine hos Allmusic skrev senere om låta, «The Sun Always Shines on T.V.» er like spennende [som «Take on Me»]. Den starter som en trist ballade og eksploderer inn til noe mye mer, i det tøffe gitarer og opera-aktige synther holder tritt med Harkets stemningsfulle vokalstiler. Hvis det er en 80-tallslåt som kvalifiserer som Wall of Sound, er «The Sun Always Shines on T.V.» den.
Ingen av versjonene utgitt på single er den samme som på albumet. Singleversjonen ble kortet ned til 4:30, mens 12-tommeren var en forlenget miks og en instrumentalversjon, mikset av Steve Thompson. B-siden, «Driftwood», er et ikke-albumspor produsert av bandet. Denne ble senere utgitt som bonusspor på gjenutgivelser av Hunting High and Low.
Det er to versjoner av den forlengede miksen. Den første er på 8:25, mens den andre og mer sjeldne versjonen er 7:09 og starter med en rolig pianointro.
Musikkvideo
A-ha spilte inn en video for låta tidlig oktober 1985 på St Alban's Church, Teddington og Udney Hall Gardens i Teddington, Middlesex, i England. Den ble filmet over tre dager med regissør Steve Barron.
Videoen åpner med en epilogscene til den suksessrike videoen for «Take on Me», hvor de fortsetter med rotoscopinganimasjon. De unge elskerne, spilt av Morten Harket og Bunty Bailey, har overlevd brasene i den første videoen og møter nå en ny en i mørk skog. Plutselig begynner den mannlige hovedrollen å fysisk revertere tilbake til hans originale animasjonsform fra menneske, slik han først var i «Take on Me»-videoen. Kvinnen i nød innser at han ikke kan fortsette å være i hennes verden. I smerte flykter han fra scenen og langt inn i bakgrunnen til tegnserieverdenen han kom fra, mens hun blir igjen, forlatt. På dette punktet går kameraet vertikalt vekk fra henne og rulleteksten, som etterligner klassiske Hollywood-filmer, begynner å gå: «The End, A Warner Bros. First Picture», etterfulgt av en animasjon av en TV-grafikk med teksten: «you are watching channel 3», fulgt av den stiliserte A-ha-logoen. Neste scene åpner med bandet som fremfører «The Sun Always Shines on TV», i tillegg til trommeslager Lindsay Elliot og en bassist, i en engelsk nygotisk kirke. Opptredenen er filmet i for det meste svart og hvitt, med kladder av pastellfarger. Tilskuerne av konserten er utstillingsdukker spredt rundt i kirken, noen kledt i formelle konsertantrekk og holder musikkinstrumenter for representere sangens klassiske instrumentering. Videoen ender med A-ha som blir kuttet fra bakgrunnen og fryser i bildet. Musikkvideoen til bandets neste single, «Train of Thought», kom til å fortsette fra dette bildet, noe som gjør «Take On Me», «The Sun Always Shines on TV» og «Train of Thought» til en visuell trilogi.
Divas versjon
En coverversjon av «The Sun Always Shines on T.V.» ble utgitt i 1994 av den norske Eurodancegruppen Diva, bestående av vokalistene Helene Sommer og Elene Nyborg. Denne versjonen nådde 9.-plass på singlelista i Norge i 1994, og nummer 53 på lista i Storbritannia i 1995. En musikkvideo ble laget for promotere låta, med Lauren Waaktaar-Savoy som regissør. Denne videoen ble bannlyst av NRK, ettersom de mente den var for kontroversiell.
Noter
<references group='note'/>
Vincenzo Picardi
Vincenzo Picardi (født 20. oktober 1983 i Casoria) er en italiensk amatørbokser, som konkurrerer i vektklassen fluevekt. Picardis største internasjonale resultater er en bronsemedalje fra Sommer-OL 2008 i Beijing, Kina, og en bronsemedalje fra Verdensmesterskapet i 2007 i Chicago, USA. Han representerte Italia under Sommer-OL 2008 der han altså tok bronsen etter å ha tapt semifinalen for Somjit Jongjohor fra Thailand.
Symfonisk rock
Symfonisk rock, også omtalt som Symfonisk prog, er en undersjanger til den progressive rocken. Symfonisk rock hadde sin storhetstid på begynnelsen av 1970-tallet og er ofte strukturelt, tonalt og harmonisk inspirert av klassisk musikk.
I visse tilfeller ble det hentet inspirasjon direkte fra de klassiske komponistene og man spilte inn klassisk musikk med egen tolkning, noe som framfor alt ble gjort av Emerson, Lake & Palmer.
Det brukes ofte strykere, blåsere eller hele orkestre i symfonisk rock.
Symfonisk rock
Artistene og albumene som tilhører kategorien symfonisk rock må ha en fot i sjangrene progressiv rock eller progressiv metal og i tillegg ha med elementer fra klassisk musikk. Disse elementene kan være symfoniorkester, orkestrale synthesizere, symfonisk oppbygging av musikken, komplekse taktarter, eller andre ingredienser som får man til å tenke på symfonier eller orkesterverk når man hører dem.
Keyboard var viktig i den symfonisk rock storhetstid i 1970-årene, de blir ofte beskrevet som frodige. Det er lett å finne lange keyboardsoloer som minner om Johan Sebastian Bach eller melodiske verk som kunne vært skrevet av Georg Friedrich Händel.
Mange av de progressive artistene og mange av konseptalbumene i 1970 og 80-årene går under kategorien symfonisk rock.
Sporene kan være instrumentale, men har de tekst er tekstene ofte utforskende, poetiske og intelligente tekster, i noen tilfeller nær fantasilitteratur, Sci Fi og enkelte band har tekster med politiske saker. Første vers på Procol Harum sin sang "A Whiter Shade of Pale": We skipped the light fandango
Turned cartwheels 'cross the floor
I was feeling kinda seasick
But the crowd called out for more
The room was humming harder
As the ceiling flew away
And although my eyes were open
They might have just as well've been closed Teksten er av Keith Reid som ikke spilte noe instrument i Procol Harum, men allikevel var regnet som et medlem i bandet.
Mange av tekstene fra denne sjangeren har vært flittig diskutert og tolket, ikke minst Procol Harum sine tekster, og spesielt mange har diskutert og tolket "A Whiter Shade of Pale".
Klassisk crossover
Klassisk crossover er også omtalt som classical rock og operapop.
På slutten av 1980-årene kom det på markedet noen album hvor symfoniorkester spiller mer eller mindre kjente rock og pop komposisjoner, på plateomslagene begynte de å skrive «Symphonic Rock» eller «Classic Rock». Denne musikken hører hjemme under kategorien klassisk crossover og ikke symfonisk rock.
Crossover ble mer populær på 2000-tallet hvor også enkelte klassiske musiker har begynt å gi ut denne type musikk. De fleste av disse artistene holder seg mer til popen enn rocken og går under kategorien operapop.
Eksempel på artister som spiller klassisk crossover er Royal Philharmonic Orchestra, David Garrett og 2Cellos.
Rock eller pop med symfoniorkester
Når en artist eller band spiller sine sanger med orkester er sangene fortsatt innen kategorien rock, pop eller annet. At det er med et orkester fører ikke til at det forandrer sjanger.
Eksempel, Elton John sitt album Live in Australia whit the Melbourne Symphony Orchestra (1987) er pop selv om han spiller med et symfonisk orkester.
Rockeopera
En rockeopera er heller ikke symfonisk rock. Det er et konseptalbum som også blir fremført på sene eller film.
Eksempler på rockeoperaer er Tommy (1969) og Jesus Christ Superstar (1970).
Symfonisk metal
Symfonisk metal er en underkategori til progressiv metal. Det brukes, på samme måten som symfonisk rock, til å betegne metallband som bruker symfoniske eller orkestrale elementer. Stilen har tunge trommer og gitarer med forskjellige elementer fra klassisk orkestermusikk, som symfoniske instrumenter, kor og noen ganger et fullt orkester, eller bare keyboard-orkestrering.
Symfoniske metalband kan også ha med klassisk skolerte vokalister, i så fall kan de også bli omtalt som opera-metal. De kanskje mest banebrytende og fremtredende eksemplene på symfoniske metalband er det svenske bandet Therion (1987), det finske bandet Nightwish (1996), det italienske bandet Rhapsody of Fire (1993) og de nederlandske bandene Within Temptation (1996) og Epica (2003).
Band og album
The Beatles ga ut det banebrytende albumet Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band i 1967, det hadde betydelige orkesterpassasjer og studioredigering, albumet kan vel ikke regnes som progressiv rock, men det hadde nok stor innflytelse på starten til symfonisk rock sjangeren. Samme år kom The Moody Blues med albumet Days of Future Passed hvor de i komposisjonene blander rock med orkesterarrangementer. Procol Harums album fra 1968 Shine On Brightly leker også med det orkestrale, det inneholdt den episke sangen "In Held Twas In I" (a, b, c, d og e). Disse komposisjonene og eksperimentene førte til det som skulle bli progressiv rock, nærmere bestemt symfonisk rock i Storbritannia.
Som i alle andre sjangere hadde forskjellige symfoniske band forskjellige tilnærminger til den klassisk musikken, for eksempel er Yes og Genesis hovedsakelig påvirket av barokken og den klassiske perioden, mens Emerson Lake & Palmer har en forkjærlighet for postromantiske og moderne komponister som Mussorgsky, Rimskij-Korsakov, Bartok og Ginastera, noe som følger til at klangen deres er mindre melodisk og mer aggressiv.
Eksempler på kjente band og album innen sjangeren er King Crimson med In the Court of the Crimson King (1969), Pink Floyd med Atom Heart Mother (1970), Yes med Fragile (1971), ELP med Tarkus (1971), Jethro Tull med Thick as a Brick (1972), Genesis med Foxtrot (1972), Focus med Hamburger Concerto (1974), Steve Hackett med Voyage Of The Acolyte (1975) og Camel med The Snow Goose (1975).
Disse gruppene er noen av de beste symfoniske rockebandene gjennom tidene og har spilt utallige utsolgte konserter over hele verden. Faktisk regnes noen av disse symfoniske rockerne til og med som de største rockebandene gjennom tidene. Derfor er det heller ingen overraskelse at symfonisk rock er godt respektert og godt representert i Rock N Roll Hall of Fame.
Sjangeren som ble populær på 1970-tallet har ikke vært død, den har fortsatt en sterk innflytelse i dag. På 90-tallet fikk den til og med en liten renessanse med band som svenske Änglagard med album som Epilog i 1994 og de amerikanske bandene Spocks Beard med for eksempel Beware of Darkness i 1996 og Echolyn som ga ut sitt første album, med samme navn, i 1991.
Haixun-klassen
Haixun-klassen (Type 718-Cutter) er en kinesisk fartøysklasse som består av kun ett skip, benyttet av den kinesiske kystvakten. Skipet, 1001 Haijing, ble sjøsatt i 2006 og utøver sine oppdrag med base i Shanghai. Det er (2014) kystvaktens mest moderne fartøy.
Persefone
Persefone (gresk: Περσεφόνη), også kalt Kore (Κόρη, «pike», «jomfru») er, i henhold til gresk mytologi, datter av gudenes konge Zevs og fruktbarhetsgudinnen Demeter, og hun er selv dronning i underverden. Homer beskrev henne som den veldige, skrekkinngytende og ærverdige dronningen av underverden som medvirker til at menneskenes forbannelser settes ut i virkning på de dødes sjeler. Persefone ble røvet og bortført av Hades, gudekongen i underverden. Myten om dette kvinnerovet representerer hennes viktige betydning og funksjon som en personifisering av vegetasjonen. Den vokser fram og spirer om våren og trekker seg tilbake til jorden om høsten etter innhøstningen av avlingen; således er hun også assosiert med våren foruten også som en fruktbarhetsgudinne for vegetasjonen. Tilsvarende myter finnes også i de østlige mytene med opphav fra Midtøsten og Orienten, i de religiøse kultene for mannlige guddommer som Attis, Adonis og Osiris,
Persefone som en gudinne for grøden var sammen med sin mor Demeter sentrale religiøse figurer i de eleusinske mysterier som hadde opprinnelse fra tiden før den olympiske gudeverden. Mysteriene ga løfte om å gi de innvidde en mer tilfredsstillende framtidsmulighet etter døden. Opprinnelsen til hennes kult er usikker, men den var basert på en meget gammel agrarkult i jordbrukssamfunnene. Persefone er i en del avvikende myter, særlig den orfiske tradisjon, blitt framstilt som mor til Dionysos, Iakkhos, eller Zagreus, da med Zevs som far.
Persefone ble vanligvis dyrket sammen med Demeter og innenfor de samme mysterier. Til henne alene var det dedikerte mysterier som ble feiret i Athen i måneden Anthesterion. I klassisk gresk kunst er Persefone alltid framstilt i lang kappe eller kjortel, ofte bærende med et knippe korn. Hun kunne også bli framstilt som en mystisk guddom med septer og en liten eske, men ble som regel framstilt i handlingen av Hades’ kvinnerov da han røvet henne ned i underverden. I romersk mytologi er hun kalt for Proserpina og hennes mor for Ceres.
Etymologi
På en linear B-inskripsjon, det vil si mykensk gresk, funnet på en tavle i Pylos som er datert til 1400–1200 f.Kr. har forskeren John Chadwick rekonstruert navnet på en gudinne *Preswa som kan bli identifisert med Persa, datter av Okeanos, og har spekulert om det kan identifiseres med det første elementet i navnet Persefone. Persefonē (gresk: Περσεφόνη) er hennes navn på jonisk gresk i den episke litteraturen. Den homeriske formen av navnet er Persefoneia (gresk: Περσεφονεία) I andre greske dialekter var hun kjent under varianter av navnet: Persefassa (Περσεφάσσα), Persefatta (Περσεφάττα), eller rett og slett Korē (Κόρη, «pike», «jomfruen»). Platon kaller henne for Pherepapha (Φερέπαφα) i sin dialog Kratylos «ettersom hun er klok og rører ved det som er i bevegelse». Også formene Perifona (Πηριφόνα) og Fersefassa (Φερσέφασσα) finnes. Eksistensen av så mange ulike navnformer viser hvor vanskelig det var for grekerne å uttale ordet i deres eget språk og antyder at navnet antagelig hadde en førgresk opprinnelse.
Det er antatt at Persefatta (Περσεφάττα) har betydningen «kvinnelig korntresker» ved at perso- er beslektet med sanskrit parsa, «kornbunt» og at det andre elementet av navnet har sitt opphav i urindoeuropeiske *-gwn-t-ih, verbet gwhen, det vil si å banke og slå (korn). En alternativ etymologi er fra φέρειν φόνον, pherein phonon, «å bringe (eller foresake) død».
I andre mytiske anvendelser av navnet Persefione er hun karakterisert som en datter av Minyas og som mor til Kloris, en nymfe for våren, blomster og ny vekst. Minyere var en gruppe betraktet som en gresk urbefolkning, men en del forskere har vurdert som levninger av den første gruppen av mennesker på Balkan og Hellas i tiden før 1000-tallet f.Kr. som snakket en form for urgresk.
Romerske Proserpina
I den søritalienske byen Locri ble Persefone, kanskje et særegent trekk, en beskytter av ekteskapet, en rolle som vanligvis var gitt til Hera. Ikonografien til votivplaketter funnet ved Locri fungerte hennes bortførelse og ekteskap med Hades som et emblem på den ekteskapelige tilstand, barn i Locri ble dedikert til Proserpina, og unge piker som skulle gifte seg brakte deres peplos (klesdrakt) for å få dem velsignet. >
Nestis
I en gresk tekst fra den klassiske periode som er tilskrevet filosofen Empedokles, ca 490 – 430 f.Kr., ble brevskrivningen mellom fire guddommer, hver representerte de klassiske elementer. Navnet Nestis for vann refererer åpenbart til Persefone: «Hør nå de firefoldige røttene til alt: opplivende Hera; Hades, strålende Zevs, og Nestis, fukter jordiske kilder med tårer.»
Av de fire guddommene i Empedokles' elementer er det navnet Persefone alene som er tabu og ikke kan nevnes — Nestis er en eufemistisk kulttittel — for hun var også den skrekkinngytende dronningen av de døde, hvis navn ikke var trygt å nevne høyt og som ble eufemistisk navngitt som kun Kore («piken» eller «jomfruen»), en levning fra hennes arkaiske rolle som guddommen som hersket i underverden.
Titler og funksjoner
Epitetene eller tilnavnene til Persefone avslører hennes doble funksjon som både som en ktonisk og vegetasjonsgudinne. Tilnavnene som ble gitt til henne av poetene viser til hennes figur som dronning av underverden og de døde, eller hennes symbolske betydning for den kraft som skyter opp og deretter trekker seg tilbake til jorden. Hennes vanlige navn som vegetasjonsgudinne er Kore og i Arkadia ble hun dyrket under tittelen Despoina, "herskerinnen", en meget gammel ktonisk guddom. Plutark identifiserte henne med våren og Cicero kaller henne for fruktenes frø på markene. I de eleusinske mysterier er hennes tilbakekomst symbolet på udødelighet og således hyppig representert på kister og sarkofager.
Epiteter
Som en gudinne av underverden ble Persefone gitt eufemistisk vennlige navn. Det er imidlertid mulig at en del av dem tilhørte tidligere eller eksisterende gudinner:
Som en vegetasjongudinne ble hun kalt:
Kultens opprinnelse
Myten om bortførelsen av vegetasjonsgudinnen er førgresk. Det er beviselig ved lignende myte i syrisk-mesopotamisk mytologi om bortførelsen av fruktbarhetsgudinnen Ishtar (også omtalt som Ashtar, Astarte og Inanna). Stedet hvor kvinnerovet skal ha skjedd er forskjellig for hver lokal kult. Homeriske hymne til Demeter nevner «Nysas sletter». Nysa er mer mytologisk enn faktisk og henvisningen er antagelig en konvensjon til et magisk og fjernt ktonisk sted slik myten i seg selv hadde opphav i en fjern mytisk fortid. Demeter fant og møtte sin datter i Eleusis, og det er den mytisk forkledningen av hva som skjedde i mysteriene.
Persefone er en gammel, ktonisk (underjordisk) guddom i jordbrukssamfunnene som tok imot sjelene til de døde inn i jorden, og som tilegnet seg makt over jordsmonnets fruktbarhet. Den eldste framstillingen av en gudinne som kan bli identifisert med Persefone som vokste ut av bakken, er en fra en plate fra gammelpalassperioden i Faistos på Kreta. Gudinnen hadde en framtoning lik en plantevekst, og var omgitt av dansende piker mellom spirende blomster. En lignende representasjon finnes på den minoisk Isopataringen hvor gudinnen er avbildet som kommende ned fra himmelen.
I en del former opptrer Hades med sine ktoniske hester. Myten om voldtekten av Kore var avledet fra oppfatningen om at Hades fanget de dødes sjeler som hans bytte, og deretter fraktet dem på sine hester til sitt rike. Den oppfatningen er vagt formulert hos Homer, men opptrer i senere greske folkeminne og avbildninger.
Kultene til Persefone og Demeter i de eleusinske mysterier og i festivalen Thesmoforia hadde sin opphav i meget gamle jordbrukskulter. En gammel jordbruksprosesjon, ledet av en prest, er avbildet på en minoisk vase fra slutten av den nye palassperioden. Dødskulter fra oldtiden med dyrkelse av guder med dyrehoder og ritualer for grøde og avlinger, hadde framtredende posisjon i gresk religion ettersom de var forbundet med daglige eller sesongmessige oppgaver og helliggjort av praksis i uminnelige tider. Kraften i naturen preget av ulike dyr avspeilet seg i en oppfatning av nymfer og guder i menneskeform, og blandingsformer, guder med menneske- og dyreformer som ikledt hodet eller halen til et kjent dyr. I kultpraksisen i Arkadia synes det som om Demeter og Persefone var de første av en rekke daimoner av samme vesen.
En god del av oldtidens trosforestillinger var basert på innvielser til godt bevoktede mysterier (hemmelige ritualer) etter som disse tilbydde utsikter etter døden som var langt bedre enn den dystre rommet i det greske dødsriket. Det synes som om slike religiøse praksiser ble innført fra minoiske Kreta, Tilsvarende praksiser opptrer også i Midtøsten. Imidlertid opptrer forestillingene om udødelighet i synkretiske religioner i Midtøsten ikke i begynnelsen av de eleusinske mysterier.
Midtøsten og minoiske Kreta
I de vestasiatiske mytene i Midtøsten i primitive jordbrukssamfunn fødte fruktbarhetsgudinnen hvert år «en nyttårsgud» som deretter ble hennes elsker, og døde umiddelbart for å kunne bli gjenfødt og delta i samme syklus. En del arkeologiske funn fra neolittisk tid (bondesteinalderen) i Çatal Höyük i Anatolia i dagens Tyrkia, indikerer dyrkelsen av den store gudinnen i følge av en gutteaktig gemal som symboliserer vegetasjonens årlig vekst og modning, og deretter dens tilbakevending fra jorden. Tilsvarende kulter om gjenoppstående guder opptrer i Midtøsten og Egypt i kultene til Attis, Adonis og Osiris, På minoiske Kreta var «det guddommelige barn» beslektet med den kvinnelige vegetasjonsguddommen Ariadne som døde hvert eneste år. Den minoiske religion hadde sine særegne vesenstrekk. De fremste guddommene var kvinnelige og gudene eller deres mening kunne bli åpenbares ved hjelp av ekstatiske hellige danser, ved å riste trær og med ritualer ved hellige steiner (Baetylus/steinkult).
Daimonene var en del av det religiøse system. De ble betraktet som hellige, og de var tilknyttet jaktguddommer. På minoiske segler eller smykker er de avbildet som daimoner med dyrehoder eller hybride vesener. En del av disse avbildningene synes like med tilsvarende avbildninger i Midtøsten, særlig med de velkjente babylonske daimoner. En ung Minotauros er avbildet på et segl fra Knossos. Avbildninger av daimoner mellom løver, av mennesker mellom daimoner, og prosesjoner av daimoner, opptrer også på mykenske segler og smykker, og i byen Figaleia i Arkadia.
Det mest eiendommelige trekket ved minoisk tro i det guddommelige er framtoningen av gudinnen fra oven i dansen. Dansegulv har blitt oppdaget i tillegg til «hvelvgraver», og det synes som om dansen var ekstatisk. Homer forteller om dansegulv som Daidalos bygde for Ariadne i en fjern fortid. På gullringen fra Isopata er det fire kvinner i festantrekk som framfører en dans mellom blomstrende vekster. Ovenfor synes det som om en figur svever i luften og kan være gudinnen selv som framstår midt i den virvlende dansen. En billedplate fra det første palasset i Faistos synes å være meget nært tilknyttet til det mytiske bildet av Anodos (oppstigningen) til Persefone. To piker danser mellom spirende blomster, på hver side av en lignende figur om enn uten armer og bein som synes å vokse opp av bakken. Gudinnen er omgitt av slangelinjer som synes å gi henne en plantelignende framtoning og synes også å gjenkalle arrangementet av slangerør som har blitt funnet i minoiske og mykenske helligdommer. Hun har en stort, stilisert blomst snudd over hodet sitt og likheten med den blomsterplukkende Persefone og hennes følge er påfallende. Avbildningen av gudinnen er tilsvarende til senere billedframstillinger av «Anodos til Ferefata». På Dresdenvasen er Persefone også framstilt som voksende opp av jorden og hun er omgitt av jordbruksguder med dyrehaler, Silenoi. Det synes som om det på Kreta var festivaler utformet på en måte som tilsvarte med de senere greske festivalnavn. En landbruksprosesjon er avbildet på «Innhøstningsvasen» (se illustrasjon) fra den siste fasen til den nye palassperioden (LM; sen minoisk tid). Denne ble avdekket i Hagia Triada, fire km vest for Faistos. Menn går sammen to og to med deres staver på skuldrene. Lederen er antagelig en prest med langt hår som bærer på en stokk. Han er kledd i hva som oppfattes som prestekappe med en frynse. En gruppe musikere deltar og synger, og en av disse holder en egyptisk sistrum (rytmeinstrument).
Den minoiske vegetasjonsgudinnen Ariadne var nært tilknyttet med kulten om det guddommelige barn, og samtidig med «treets kult». Dette var en ekstatisk, vill og orgiastisk kult som synes å ha vært lik dets slektning i den syriske kulten til Adonis. Den ungarske filologen og mytografen Károly Kerényi har foreslått at navnet Ariadne (avledet fra ἁγνή, hagne, «ren»), var et eufemistisk navn gitt av grekerne til den navnløse «herskerinnen av labyrinten» som opptrer i en mykensk-gresk inskripsjon fra Knossos på Kreta. Grekerne hadde som vane å gi vennlige navn på guddommene i underverden. Ktoniske Zevs ble kalt for Eubuleus, «den gode rådgiver», og fergemannen for elven til underverden Kharon, «glad». Despoina og «Hagne» var antagelig eufemiske tilnavn for Persefone, Kerényi har derfor teoretisert at Persefones kult var fortsettelsen av dyrkelsen av en minoisk store gudinne. Labyrinten var både en slyngende dansegrunn og, sett i gresk synsvinkel, et fengsel med den fryktede Minotauros i dens sentrum Det er mulig at en del religiøs praksis, særlig mysteriereligioner, ble overført fra et kretisk presteskap til Eleusis, hvor Demeter brakte valmueblomsten fra Kreta. Foruten disse likhetene har den tyske forskeren på gresk mytologi Burkert forklart at det opp til nå ikke er kjent i hvilken grad man kan og må skille minoisk og mykensk religion. Det synes som om den minoiske vegetasjonsgudinnen Ariadne ble absorbert av langt mer mektige guddommer. Hun overlevde i gresk folkeminne som gemal til Dionysos, og sammen med ham ble hun dyrket i en del lokale kulter. I den athenske festivalen Anthesteria er Dionysos «det guddommelige barn».
I historisk tid var den minoiske trekulten bortimot glemt. Den eksisterte i en del lokale kulter som kulten til vegetasjonsgudinnen Helena Dendritēs (dendron, «tre») på Rhodos, og i en kult for Artemis på Peloponnes. I denne kulten er Artemis hengt fra et tre, akkurat som Ariadne i gresk mytologi hvor hun ble hengt fra et tre da hun ble forlatt av Thesevs.
Mykenske Hellas
Det synes som om greske guddommer begynte deres karriere som naturkrefter, men at de deretter ble gitt andre funksjoner og egenskaper av de som dyrket dem. Kreftene til dyrenaturen fremmet en tro på nymfer, og deres eksistens var bundet til trærne eller vannene hvor de spøkte, og i guder i menneskeform og med hoder eller haler til dyr. Oldtidens guder med dyrehaler som sto for primitive instinkter ble betraktet som beskyttere av kyr og sauer, og en del av disse guddommene ble videreført i kultene til Dionysos (satyrer og seilinoi) og Pan (geiteguden). Slike figurer ble antatt å kunne gi hjelp til mennesker som voktet over avlinger og tamdyr, og senere ble de plassert under de olympiske gudene.
Det er bevis for at det var et kultsenter i Eleusis fra den mykenske perioden, men det er likevel ikke avdekket hellige funn fra denne perioden. Kulten var privat og det er derfor ikke noen informasjon om den. Foruten navnene på en del greske guder i mykensk-greske inskripsjoner, opptrer også navnene på gudinner, som «den guddommelige mor» (gudenes mor) eller «Gudinnen (eller kanskje) prestinnen av vindene», som ikke har mykensk opprinnelse. I historisk ble Demeter og Kore vanligvis referert til som «gudinnene» eller «herskerinnene» (Arkadia) i mysteriene. På tavler med inskripsjoner på mykensk-gresk som er datert til 1400–1200 f.Kr. er de «to gudinnene» (potniai) og kongen» nevnt. Den engelske lingvisten og klassisisten John Chadwick mener at disse var forutgående guddommer for Demeter, Persefone og Poseidon.
Persefone ble innarbeidet med Despoina, «herskerinnen», en ktoniske guddom i vestlige Arkadia. Megaron (stor hall) i Eleusis er ganske lik «megaron» til Despoina ved Lykosura. Navnene Demeter og Kore er greske, og det indikerer antagelig at grekerne adopterte disse guddommene i løpet av deres folkevandringer, og at de ble senere smeltet sammen med lokale guddommer i oldtidens kulter. Kultene i Arkadia kommer fra eldre, mer primitive religioner, og øyensynlig de religiøse trosforestillingene til de første gresktalende folket som slo seg ned i regionen som ble blandet med den opprinnelige og opphavlige befolkningen. De fleste templene ble bygget i nærheten av vannkilder, og i en del av dem er det bevis på eksistensen av en ild som alltid skulle brenne. Ved Lykosura brant en ild foran tempelet til geiteguden Pan. I Eleusis ble et barn (pais) i et ritual innviet fra ildstedet. Navnet pais (det guddommelige barn) opptrer i mykensk-greske inskripsjoner, og ritualet indikerer en overgang fra oldtidens begravelser til gresk kremasjon.
Demeter og Persefone var kollektivt de to store gudinnene i Arkadias hellige mysterier. Despoine (Despoina) var et av fornavnene til Persefone på lik linje med Kore var et av etternavnene. Det var ikke tillatt å avsløre hennes navn til de uinnvidde, og hun var datter av Demeter som var forent med gudene for stormer og elver Poseidon Hippios (hest). I folkeminne fra nordlige Europa kunne ånden fra underverden i elvene jevnlig framstå i form av en hest. Foreningen mellom fruktbarhetsgudinnen med et dyr som representerte den mannlige fruktbarhet er en gammel myte i Midtøsten, og opptrer i mange primitive jordbrukssamfunn. Rituell kopulasjon (hellig bryllup) i minoiske Kreta var knyttet til månegudinner som Europa og Pasifaë, men denne kulten ble bortimot fullstendig glemt av grekerne. Det overlevde likevel i myter om det hybride vesenet Minotauros (okse og menneske), og i bortførelsen av den fønikiske prinsessen Europa av en hvit okse (Zevs) som paret seg med henne. Guder med dyrehoder ble avbildet i lokale kulter i isolerte Arkadia eller på Kreta i avbildningen av Hekate med hundehode. Dyremasker ble erstattet av masker som representerte menneskelige ansikter, slik som de framstår på tempelet til Artemis Orthia i Sparta. Dansende piker benyttet slike masker i løpet av de årlige «vegetasjonritualet».
Den minoiske trekulten opptrer også på mykenske segler og smykker, men det er ikke kjent om denne kulten på det greske fastlandet var tilsvarende den minoiske. Senere ble kulten til Dionysos tett assosiert med trær, særlig fikentreet. En del av hans tilnavn viser dette, eksempelvis Endendros eller Dendritēs (fra δένδρον, dendron, gresk for tre). I henhold til Ferekydes fra Syros, det andre elementet i navnet hans er avledet fra nũsa, et arkaisk ord for tre. Det er mulig at meningen med treet ble nytolket til stedsnavnet Nysa, da som det legendariske fødestedet til Dionysos, i henhold til axis mundi (verdens sentrum/verdenstreet) i urindoeuropeisk religion. I gresk mytologi er Nysa et mytisk fjell av ukjent lokalisering. Nysion (eller Mysion), stedet for bortførelsen av Persefone var også antagelig et mytisk sted som ikke eksisterte på kartet, en magisk, fjerntliggende, ktoniske land i mytene.
Kvinnerovmyten
Persefone pleide å leve langt unna andre guddommer, en gudinnen innenfor naturen selv, i en tid før dager hvor man plantet frø, dyrket planter og høstet avlinger. I den olympiske fortellingen hadde gudene Hermes og Apollon begge beilet til henne, men hennes mor Demter hadde avvist alle deres gaver og skjult sin datter for de olympiske gudene. Fortellingen om hennes bortførelse av Hades mot hennes vilje, kvinnerovet, er nevnt kortvarig i Hesiods Theogonien og fortalt i betydelige detaljer i Homeriske hymne til Demeter. Zevs, er det sagt, tillot Hades, som begjærte den vakre Persefone, å stjele henne da hennes mor Demeter ikke ville la henne komme ned til underverden. Persefone plukket blomster i en eng sammen med okeanidene, Artemis og Athene, forteller Homeriske hymne. Da kom Hades for å røve henne, brøt seg opp via en sprekk i jorden. Da Demeter oppdaget at hennes datter hadde forsvunnet, søkte hun fortvilet over hele jorden med fakler. I de fleste versjoner av denne myten forbød hun jorden å reprodusere, eller hun forsømmet jorden slik at avlingene ikke vokste. Helios, solen, som ser alt, fortalte Demeter hva som hadde skjedd med datteren. I mellomtiden sultet menneskene som ikke hadde noe å spise og til sist hørte Zevs jamringen til menneskene. Han tvang Hades å overgi Persefone til moren.
Hades hadde faktisk etterkommet påbudet, men han lurte Persefone ved å la henne spise frø fra granatepler. Hun ble løslatt av Hermes, gudenes sendebud, men ettersom hun hadde smakt på maten i underverden var hun tvunget til å tilbringe en tredjedel av året (vintermånedene) der. Den gjenværende delen av hvert år med gudene oventil. Senere forfattere som Ovid og Hyginus hevdet at det var første halvåret det ene stedet og det andre halvåret det andre stedet.
Ulike lokale tradisjoner har plassert lokaliseringen av Persefones bortføring ved ulike steder. I de greske byene på Sicilia, hvor dyrkelsen av henne antagelig ble innført av kolonister fra Korint og Megara, mente at Hades hadde funnet hennes i blomsterengene ved sicilianske Enna, og at en brønn oppsto på det stedet hvor han steg ned med henne til underverden. På Kreta mente man at deres egen øy hvor stedet for kvinnerovet, og innbyggerne i Eleusis nevnte slettene i Boiotia. Senere redegjørelser har plassert kvinnerovet i Attika i nærheten av Athen eller i nærheten av Eleusis. Homeriske hymne nevner «Nysion» (eller «Mysion»), antagelig et mytisk sted som ikke finnes på noe kart.
I en del versjoner skal Askalaphos, vokter av Hades' frukthage, ha informert de andre gudene om Persefone hadde spist granateplefrø. Da Demeter og hennes datter ble gjenforent skal jorden ha blomstret med vegetasjon og farger, men for en del av månedene hver år, da Persefone vendte tilbake til underverden, ble jorden igjen gold og ufruktbar. Dette er opphavet til årets ulike sesonger.
Suda, en bysantinsk encyklopedi fra 900-tallet e.Kr., introduserer en gudinne for et velsignet etterliv for de innvidde i de orfiske mysterier. Denne gudinnen, Makaria (gresk: Μακαρία), oppgis å være datteren til Hades, men hennes mor er ikke nevnt.
Mytens betydning
I myten er det Pluto(n) som bortfører Persefone for å bli hans hustru og dronning av underverden. Pluto(n) (gresk: Πλούτων, Ploutōn) var navnet på herskeren i underverden; det vil si Hades, som også var et navn på selve underverden. Navnet Pluto(n) ble over tid smeltet sammen med Plutos (gresk: Πλούτος, Ploutos, «rikdom»), en gud for rikdom, antagelig for at mineralrikdom som edle metaller ble funnet under jorden og ettersom Pluto(n) var en ktoniske gud som hersket dypt nede i jorden som inneholdt de frøene som var nødvendig for en rik avling. Pluto(n) er hersker over de døde, men som Persefones ektemann hadde han også innvirkning på fruktbarhetens kraft.
I det teologiske diktverket Theogonien, skrevet av Hesiod på 700-tallet f.Kr., ble Demeter forent med helten Iasion på Kreta og født deretter Plutos, rikdommens gud. Denne foreningen synes være et hellig bryllup (Hieros Gamos), rituelt samleie for å sikre jordens fruktbarhet. Hellig bryllup som viktig mytologisk aspekt opptrer i mange tidlige jordbrukssamfunn, den minoiske på Kreta, i mange gamle kulturer i Midtøsten, og er også en bestanddel i den athenske festivalen Anthesteria.
Den svenske filologen og mytografen Martin P. Nilsson mener at den opprinnelige kulten til Plutos i Eleusis var tilsvarende den minoiske kulten for «det hellige barn», som døde for å kunne bli gjenfødt. Barnet ble forlatt av sin mor og deretter oppfostret av naturens krefter. Tilsvarende myter opptrer i kultene til Hyakinthos i Amyklai, Erichthonios i Athen, og senere i kultene til Dionysos.
Den greske versjonen av myten om kvinnerovet er knyttet til korn – viktig og sjelden i det greske miljø – og tilbakevendingen (oppstigningen) til Persefone som ble feiret ved høstsåingen. Plutos representerte rikdommen i kornet som ble lagret i underjordiske siloer eller keramiske krukker (pithoi) i løpet av sommermånedene. Tilsvarende underjordiske pithoi ble benyttet i oldtiden for gravlegging ved kremasjon. Likheten i funksjoner og navn førte til at Pluto(n) (som Hades) ble forent og sammenblandet med Plutos. I løpet av sommermånedene ble den greske kornjomfruen (Kore) lagt i kornet i de underjordiske siloene. Denne Kore ble forent og sammenblandet med Persefone, dronningen av underverden. Ved høstens begynnelse ble frøene fra den gamle avlingen sådd på markene, og Persefone vendte tilbake ved å stige opp fra under jorden som det spirende kornet for å bli forent sin mor Demeter. Således møttes den avling den nye. For de innvidde var denne foreningen et symbol på menneskelivets evighet ved at livet videresendes fra den ene generasjoner og til andre.
Arkadiske myter
De to gudinnene var ikke klart adskilt og de var nært forbundet med vannkilder og villdyr. De var beslektet med guden for elver og kilder; Poseidon og særlig med Artemis, villdyrenes herskerinne (Potnia Theron) som var den første nymfe. I henhold til den greske tradisjon hadde jaktgudinnen forrang framfor innhøstingsgudinnen (guddom for grøden). I Arkadia ble Demeter og Persefone ofte kalt for Despoinai (gresk: Δέσποιναι, «herskerinnene») i historisk tid. De var de to store gudinnene i de arkadiske kultene, og åpenbart hadde de sitt opphav i eldre religiøse forestillinger. Den greske havguden Poseidon ble antagelig erstattet som følge (Paredros, Πάρεδρος) for den minoiske store gudinne i de arkadiske mysterier.
Dronning av underverden
Persefone hadde en rolle fra oldtiden som den fryktede dronningen av underverden, og innenfor denne tradisjonen kunne hennes navn ikke uttales. Denne tradisjonen kom fra hennes sammensmeltning med en meget gammel, ktonisk guddom, Despoina, «herskerinnen», hvis navn ikke kunne avsløres for andre enn de innvidde i hennes mysterier. Som dødens gudinne ble hun også kalt for Zevs' datter og for Styx, elven som utgjorde grensen mellom jorden og underverden, mellom de levende og de døde. Homer beskrev henne som den overveldende, ærverdig og majestetiske dronning av skyggene som satte menneskenes forbannelser i virkning på sjelene til de døde sammen med sin ektefelle Hades. I omarbeidingen av den greske mytologien som ble uttrykt i de Orfiske hymner ble Dionysos og Melinoë hver for seg kalt for barna til Zevs og Persefone. Grønne lunder som var hellige for henne var lokalisert ved jordens vestlige ytterpunkter ved grensen til verden under, og disse ble i seg selv kalt for «Persefones hus».
Hennes sentrale myte fungerte som sammenheng for de hemmelige ritualene i gjenskapelsen av de eleusinske mysterier, som ga løfte om udødelighet for de innvidde.
Persefones kult
Persefone ble dyrket sammen med sin mor Demeter og i de samme mysterier. Hennes kult omfattet jordbruksmagi, dans og ritualer. Prestene benyttet særskilte beholdere og hellige symboler, og folket deltok med rimdiktning. I Eleusis er det påvist hellige lover og andre inskripsjoner.
Kulten til Demeter og Kore (Persefone) er funnet i Attika i hovedfestivalen Thesmoforia og i de eleusinske mysterier, foruten også i en mengde lokale kulter. Disse festivalene ble bortimot alltid feiret i forbindelse med såingen om høsten og ved fullmåne i henhold til den greske tradisjon. I en del lokale kulter ble høytiden dedikert Demeter.
Thesmoforia
Thesmoforia var en festival som ble feiret i Athen, men festivalen spredte seg over hele Hellas. Det var en festival bestående av ritualer kun for kvinner knyttet til ekteskapskikker og ble feiret hvert tredje år i Pyanepsion, da Kore ble bortført og Demeter avholdt seg fra sin rolle som gudinne for avling og vekst. Seremonien involverte å legge ned offergaver i jorden om natten og gjenvinne de råtne levningene av griser som hadde blitt lagt i megara til Demeter (sprekker, groper og naturlige kløfter i bakken og berg) året forut. Disse ble lagt på altre, blandet med frø, deretter plantet. Groper i organisk grunn ved Eleusis har blitt tatt som bevis på at Thesmoforia ble feiret der også som i andre demoi (kommuner) i Attika. Denne agrarisk magi ble også benyttet i kulten for jordgudinnene potnia («herskerinnene») blant kabirerne, en gruppe gåtefulle ktoniske guddommer, og i byen Knidos i Anatolia.
Festivalen ble feiret i løpet av tre dager. Den første var «veien opp» til det hellige sted; den andre dagen ble det spist granateplefrø; og den tredje dagen var det kjøtt fest i feiring av Kalligeneia, en symbolsk gudinne var vakker fødsel. Zevs gjennomtrengte mysteriene som Zevs Eubuleus, hvilket var et eufemistisk navn for Hades (Kthonios Zevs). I den opprinnelige myten, som var en etiologi for oldtidsriter, var Eubuleus svinerøkter som foret sine svin ved åpningen av underverden da Persefone ble bortført. Hans svin ble svelget av jorden sammen med henne.
De eleusinske mysterier
De eleusinske mysterier ble feiret ved høstsåingen i byen Eleusis. Inskripsjoner viser til «gudinnene» fulgt av jordbruksguden Triptolemos (antagelig en sønn Gaia og Okeanos), og «Guden og Gudinnen» (Persefone og Pluton) i følge med Eubuleus som antagelig ledet veien tilbake til underverden. Myten var representert i en syklus av tre faser: nedstigning (tapet), søken og oppstigning, følelser som sorg og glede sto i kontrast til hverandre, noe som førte mystiske og hemmelighetsfulle til triumf og jubel. Hovedtemaet er Persefones oppstigning og gjenforeningen med sin mor. Blant festivalens aktiviteter var dans, antagelig på de rarionske markene i Eleusis hvor det i henhold til myten de første kornene hadde vokst. Demeter ble gitt oppnavnet Rarias etter markene.
Ved begynnelsen av festen fylte prestene to spesielle beholdere og tømte dem deretter ut, den ene mot vest og den mot øst. Folket så både på himmelen og på jorden med de ropte ut et magisk rim «regn og unnfangelse». I et ritual ble et barn opptatt fra ildstedet (den guddommelige ild). Det var ritualet for «det guddommelige barn» som opprinnelig var Plutos. Guden ble i kunsten som regel framstilt som et barn. I Homeriske hymne er ritualet forbundet med myten om landbruksguden Triptolemos. Høydepunktet for feiringen var «et aks av korn kappet i stillhet», hvilket representerte kraften til det nye livet. Ideen om udødelighet eksisterte ikke i mysteriene i begynnelsen, men de innvidde trodde at de ville ha en bedre skjebne i underverden. Døden forble en virkelighet, men på samme tid en ny begynnelse lik planter som vokser opp fra det nedgravde frø. I de tidligste visuelle framstillinger er Persefone en guddom uten armer og bein som vokser opp av jorden.