cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kypros’ politiske systemer
Nord-Tyrkia
Stemmerettsalderen er 18 år. Greskkyprioter og maronitter er uten stemmerett. På grunn av den stadige utvandring av tyrkiskkyprioter, har fastlandstyrkere stemmerett ved innreise. Disse er medlemmer av et nybyggerparti som kontrolleres av president Denktaş, og hjelper ham til seier. Videre er den hemmelige stemmegivningen under stadig press. Det er en sperregrense på 8 %.
Ingeborg Magnusdatter av Sverige
Ingeborg gikk i kloster i Roskilde året før hun døde. Hun ligger begravet i St. Bendts kirke i Ringsted ved siden av sin mann.
Kypros’ politiske systemer
Politiske partier
Det partipolitiske landskapet i Republikken Kypros domineres av det konservative Demokratisk samling og det kommunistiske Anorthotikó Kómma Ergazómenou Laoú (Det progressive arbeiderparti). Tredje størst er sentrumspartiet Dimokratikó Kómma. Andre partier som fikk representasjon i representanthuset ved valget i 2016, var sentrum-venstrepartiet Kínima Sosialdimokratón, venstrepartiet Symmachía Politón (borgeralliansen), det nasjonalistiske Kinima Allilengyi (solidaritetsbevegelsen), det økologiske Κίνημα Οικολόγων og det nasjonalistiske Ethniko Laiko Metopo.
Politisk kultur
Kypros befinner seg i spenningsfeltet mellom nasjonalstatene Hellas og Tyrkia. Ingen av de to største folkegruppene på Kypros, ønsker et enhetsstyre på øya.
I Republikken Kypros oppnår kommunistene og de konservative år om annet stort sett de samme resultatene ved valg. Samtidig er de enige om at de ønsker en tilknytning til det greske fastlandet.
Annan-planen
Annan-planen var FNs plan fra 2002 om gjenforening av de to delene av øya til en stat. Planen ble oppkalt etter FNs daværende generalsekretær Kofi Annan. Planen gikk ut på opprettelsen av en føderalstat etter mønster av Sveits, med sine kantoner. Begge deler av øya skulle beholde sin suverenitet innenfor føderalstaten. Planen ble gjenstand for folkeavstemning i både nord og sør. Nord-Kypros stemte for, mens folket i Republikken Kypros stemte mot.
Resultatet er tilskrevet det faktum at EU ikke stilte betingelse om gjennomføring av Annan-planen for Republikken Kypros' tilslutning til unionen. Den gresk-kypriotiske del av befolkningen kunne dermed gjennom taktisk stemmegivning utelukke Nord-Kypros fra EU, mens de selv uansett ville nyte godene av medlemskapet. Formålet var å oppnå ytterligere fordeler ved en fremtidig forhandling om Tyrkias inntreden i EU.
EU-medlemskap
Hele øya Kypros ble medlem av EU 1. mai 2004. EUs regler er imidlertid ikke iverksatt i det tyrkisk-kypriotiske området. Borgere i Nord-Tyrkia som kan dokumentere deres krav på å være borgere av Republikken Kypros, nyter de samme rettigheter i EU som andre EU-borgere. Republikken Kypros er del av eurosonen.
Jelena Tomašević
Jelena Tomašević (født 1. november 1983) er en serbisk sanger som er kjent for sin sterke vokal. Hun synger vanligvis pop, men har også et forhold til folkemusikk.
Evropresma 2004 (Som Serbia og Montenegro)
«Kad ne bude tvoje ljubavi» – Plass: 11 av 24
Beovizijia 2005 (Som Serbia og Montenegro)
«Jutro» – Plass: 1 (Deltok ikke p.g.a. montenegrinsk vinner i annen konkurranse)
Beovizijia 2008 (ESC 08)
«Oro» – Plass: 1
12-poengere i den internasjonale finalen
Hun kom til slutt på sjetteplass i den internasjonale finalen med 160 poeng, 22 poeng bak Norge på femte.
Sputnik 7
Sputnik 7 er et musikkalbum med Sputnik, utgitt i 1991.
Sonchus bulbosus
Sonchus bulbosus er en flerårig urt i kurvplantefamilien.
Den blir 10–20 cm høy og har hvitaktige, runde knoller. De fleste bladene sitter i en grunnstilt rosett. De er elliptiske til ovale, tilspissede, stilkete og kan være hele eller tannete. Blomsterkurvene sitter enkeltvis i enden av en lang stilk og er gule og 18–32 mm i diameter. Den vokser på sandige eller steinete steder.
Sonchus bulbosus deles i tre underarter med følgende utbredelse:
Arten ble tidligere regnet til ei monotypisk slekt som Aetheorhiza bulbosa, eller til haukeskjeggslekta som Crepis bulbosa. Genetiske studier har vist at den hører til midt i dylleslekta (Sonchus).
Dan (kampsport)
Dan (japansk: 段) innen kampsport, eller kampkunst, er mestergrader som angir en utøvers dyktighet basert på et japansk system, vanligvis gradert på en skala fra 1. dan til 10. dan. Tradisjonelt bæres dan grader sammen med et svart belte. Lavere grader blir ofte betegnet som kyu.
Det japanske ordet har betydningen trinn eller nivå. Graderingssystemet ble introdusert til kampkunst av Jigorō Kanō, grunnleggeren av judo.
Skogmarihand
Skogmarihand (Dactylorhiza maculata ssp. fuchsii) er en plante i orkidéfamilien (marihandfamilien).
Utseende
Skogmarihand er blant de fargerike orkidéene i Norge. Den har lyst rosa blomster med mørkerosa tegninger og trefliket underleppe der midtfliken er lenger en sideflikene (viktig skille fra flekkmarihand). Blomstene er ordnet i lange aks. Skogmarihand kan bli opp mot 60 centimeter høy, og den har mørkegrønne blader med massevis av svarte prikker på.
Skogmarihand tilhører marihandslekta Dactylorhiza, som er en av de mest rotete planteslektene i norsk flora. Systematikken i slekta er problematisk, og mange arter og underarter krysser seg med hverandre og lager vanskelige mellomformer. Skogmarihand har en dobbeltgjenger som heter flekkmarihand, men denne har ofte færre og lysere blomster og vokser til dels på annerledes habitat.
Systematikk
Skogmarihand og flekkmarihand har vært regnet som separate arter, men blir nå regnet som underarter av Datylorhiza maculata, som har fått artsnavnet blekmarihand, et navn som er lite innarbeidet. Flekkmarihand er nominatunderarten ssp. maculata, mens skogmarihand er ssp. fuchsii.
Forekomster i Norge
Dette er nok en av de orkidéene det er vanligst å se i Norge. Ikke bare fordi den er alminnelig og lett å få øye på, men også fordi den har det med å opptre i vegkanter. Det er et kjennetegn for denne orkidéen som få andre orkidéer tar etter. I tillegg finnes den i næringsrik skog og på myrer og kulturmark.
Skogmarihand finnes helt nord til Øst-Finnmark. Den vokser både i lavlandet og fjellet, men den er sjelden i sørlige og vestlige kyststrøk. I Norsk rødliste for arter (2021) er den vurdert som livskraftig (LC).
Selfangst
Selfangst er kommersiell fangst av viltlevende seler. Næringen utøves i vår tid av fangstfolk fra Norge, Canada og Russland i nordatlantiske farvann. De viktigste artene, økonomisk sett, er grønlandssel, klappmyss og storkobbe.
Norsk selfangst
Sel har vært jaktet i uminnelige tider i Norge, men før den kommersielle fangsten begynte ble det kalt seljakt. Norsk selfangst fra havgående fartøyer tok først til på begynnelsen av 1700-tallet, men særlig betydningsfull ble den ikke før på 1800-tallet. Til å begynne med var det kun nordnorske skuter som jaktet på hvalross ved Bjørnøya og Spitsbergen. Etter hvert ble det også jaktet etter hvalross i Vestisen, og skuter fra Nordvestlandet og Sør-Norge kom med i fangsten. Da hvalrossbestanden kulminerte ble jakten rettet mot andre arter, som grønlandssel og klappmyss, og jaktområdet ble utvidet til også å gjelde Østisen. Fra 1937 ble det også fanget sel utenfor Newfoundland.
Seljakt i norske farvann foregår fortsatt i begrenset omfang etter havert, steinkobbe, ringsel og grønlandssel. Fangst av de kystlevende bestandene av havert og steinkobbe ble kvoteregulert fra 1997. Fangst av de pelagiske artene grønlandssel og klappmyss er nå kvotebestemt.
EU innførte i 2009 forbud mot transitt av selprodukter. Norske myndigheter subsidierte selfangst til 2015. Den siste selfangstskuten la ned virksomheten i 2017.
Østisen og Vestisen
Østisen er områdene utenfor Kvitsjøen i Russlands økonomiske sone. Vestisen eller Vesterisen er havområdene hovedsakelig mellom Grønland og Jan Mayen. De norske fangstkvotene for sel fastsettes etter anbefalinger fra Det internasjonale havforskningsrådet, Den nordvestatlantiske fiskeriorganisasjon og Havforskningsinstituttet. Norges kvoter i 2007 var på til sammen 46 200 voksne dyr, hvorav 15 000 i Østisen og 31 200 i Vesterisen. Russland har forvaltningsansvar for bestanden i Østisen, mens bestandene i Vesterisen er spredt over flere lands fiskerijursidiksjoner.
Småvannkalver
Småvannkalver (Hydroporinae) er en underfamilie av biller og tilhører familiegruppen vannkalver.
Utseende
Småvannkalver har en oval fasong slik som hos alle vannkalver. Hode, bryst og bakkropp danner én kurve, noe som reduserer vannmotstanden når de svømmer. Hodet er bredt og noe skovlformet, med en mer eller mindre skarp fremkant. Brystet (pronotum) er bredere enn langt. Kroppen er nokså flattrykt, mye bredere enn høy. Fasettøynene er relativt små og ikke utstående. Antennene er trådformede.
De er små, vanligvis bare mellom 2 og 5 millimeter lang som voksen. Larven er i sine siste larvestadier omtrent dobbelt så stor.
Fargen er ofte rød brunlig. Noen er mørke, andre er lysere. Flere arter har lysere gul-orange felt, særlig langs dekkvingene.
Hunnen har alminnelige framføtter, mens hannen har brede framføtter. De er utvidet med noen sugeskåler den bruker under paring, for å holde seg fast på hunnens rygg. Bakbeina er typiske for vannkalver. Leggene (tibiae) og fotleddene (tarsene) er avflatet og utstyrt med tette frynser av lange hår som virker som årer.
Levevis
Både de voksne billene og larvene, er  rovdyr. Larvestadiene er i ferskvann. De voksne vannkalvene flyr godt og kan derfor påtreffes et stykke fra vannet. Vannkalvene svømmer raskt med symmetriske bevegelser, det vil si at begge beina i et par går framover og bakover samtidig. Småvannkalver har ikke gjeller og er avhengige av å hente oksygen fra luften. Man kan se både voksne og larver hengende fra vannoverflaten, der bare bakkroppsspissen bryter overflatehinna. De voksne billene lagrer luft under dekkvingene.
Systematisk inndeling
Oversikten følger Artsdatabankens regler og de arter som er funnet i Norge eller antas å kunne bli oppdaget her. Angitt antall funn i Norge er fra september 2020. Det er mulig å søke flere opplysninger med navnet hos Artsdatabanken eller se fullstendig utbredelse og data for en art eller gruppe hos Artskart. Mange av arene er svært like hverandre.
Archernis
Archernis er en slekt av nattsvermere i familien av gressmottene (Crambidae). Edward Meyrick definerte familien.
Steven Seagal
Steven Frederic Seagal (født 10. april 1952 i Lansing i Michigan i USA) er en amerikansk skuespiller kjent gjennom en rekke actionfilmer. Han har også vært filmprodusent, kampsportutøver, regissør, musiker, forfatter og visesheriff. Han hadde sin storhetstid på 1990-tallet og fikk sitt store gjennombrudd i filmen Kapring på åpent hav fra 1992.
I 2016 ble han også russisk statsborger etter president Vladimir Putins ønske. Tidligere i 2016 ble han også borger av Serbia. I 2018 ble han utnevnt til Russlands spesialutsending til USA. Vervet er ulønnet og Seagal skal arbeide med humanitære spørsmål inkludert kulturelt samarbeid og utveksling for ungdom. I 2014 støttet Seagal den russiske annektering av Krim.
Seagals bestemor kom fra Vladivostok.
Bakgrunn
Steven Seagals mor, Patricia (1930–2003), var laboratorietekniker, og faren, Samuel Seagal (1928–1991), var matematikklærer på high school-nivå. Morens bakgrunn var engelsk, tysk og nederlandsk. Faren var sønn av russiske jøder som flyttet til USA. Da Steven Seagal var fem år gammel flyttet familien til Fullerton i California. Han gikk på Buena Park High School i Buena Park, og fra 1970 til 1971 på Fullerton College.
Skuespiller
Seagal har svart belte 7. Dan i Aikido, i tillegg til at han behersker Taiji-quan og Kenjutsu. Disse kampsportene har han alltid utøvd i sine kampscener på film.
Han har irsk-jødisk bakgrunn, men har senere konvertert til buddhismen.
Steven Seagal spiller gitar og har de siste årene begynt å satse mer på musikk. Han har gitt ut to album, Songs from the Crystal Cave (2005) og Mojo Priest (2006). Han har ikke spilt i Norge, men besøkte Pumpehuset i København og gjennomførte tre utsolgte konserter i januar 2007.
I 2009 kom realitetsdokumentarserien Steven Seagal: Lawman ut på kanalen A&E i USA. I introen til episodene nevnes det at Steven Seagal har vært Deputy Sheriff i Jefferson Parish i Louisiana i 20 år.
Han har vært gift tre ganger, og har seks barn.
Café de Paris
Café de Paris er en nattklubb i London i West End, ved Leicester Square på Coventry Street, Piccadilly.
Meget av berømmelsen Café de Paris fikk, skyldes at prinsen av Wales ble fast gjest der; han spiste ofte der med fremstående gjester fra det europeiske kontinent. Cole Porter var ofte der, likeså Aga Khan.
Under annen verdenskrig ble kafeen rammet av bomber den 8. mars 1941, rett etter at en forestilling var begynt og minst 34 mennesker mistet livet og rundt 80 skadet To bomber falt ned en ventilasjonssjakt og dermed ned i dansehallen i kjelleren, og eksploderte foran scenen. Blant ofrene var den 26 år gamle orkesterlederen Ken 'Snakehips' Johnson, hans saksofonist Dave "Baba" Williams, og andre musikanter, ansatte og spisegjester. One survivor was cheered by the crowd outside, when, on being carried out on a stretcher, he shouted to them "At least I didn't have to pay for dinner".
Kafeen ble ikke gjenåpnet før i 1948 men reetablerte seg da som en av de ledende teaterklubber i London. Hit kom blant annet Frank Sinatra, Tony Hancock og Grace Kelly. På 1950-tallet opptrådte ofte Noël Coward med cabareter på Café de Paris og det gjorde også Marlene Dietrich.
Fylkesvei 5896
Fylkesveg 5896 går mellom Ekset i Volda og Indrehovden i Ørsta.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 47.
Kristian Birkeland
I årene 1897–1903 ledet han tre ekspedisjoner til Finnmark, Island, Svalbard og Novaja Semlja for å studere nordlys og jordmagnetisme, og en mulig innvirkning på været. Birkelands nordlysforskning var forut for sin tid, og ikke før moderne satellitter og romsonder kunne brukes til målinger, ble hans teorier bekreftet. Magnetosfærens eksistens rundt jorden er også en av Birkelands tidlige teorier. Birkeland beskrev solstormer, og at en stor del av universet er usynlig interstellar masse, teorier som også er bekreftet i nyere tid. I dag betraktes Birkeland som den første romforsker, men i hans samtid ble hans teorier tilbakevist av mange ledende vitenskapsmenn.
Birkeland var sentral for utviklingen av Birkeland-Eyde-prosessen for fremstilling av salpeter til bruk som kunstgjødsel, et arbeid finansiert av ingeniøren og finansmannen Sam Eyde (1866–1940). Denne industriutviklingen dannet grunnlaget for Norsk Hydro. I tillegg hadde han patenter på en rekke forskjellige tekniske innretninger, som en strømbryter, komponenter for radiosending, fettherding, høreapparat, lysbueovn og avfallsbehandling. Birkelands motivasjon for anvendt forskning var industribygging og økonomisk utvikling, så vel som finansiering av grunnforskningen.
Han ble nominert fire ganger til Nobelprisen i kjemi og fire ganger til nobelprisen i fysikk, uten å få noen av dem. Birkeland bodde de siste årene av sitt liv i Egypt. I sine siste år var han mentalt ustabil; han var utslitt etter mange år med mye arbeid, lite søvn, motgang og alkoholmisbruk. Han døde i Tokyo i 1917, sannsynligvis etter en overdose med Veronal, et medikament brukt mot søvnløshet. Det er flere merkelige omstendigheter rundt hans død, og det er usikkert om han døde for egen hånd.
Birkeland var en stor inspirator, og mange av hans unge assistenter ble senere fysikkprofessorer. Flere av dem arbeidet innenfor astrofysikk, slik at disse akademiske miljøene utviklet seg videre etter hans død. I 2004 opprettet Universitetet i Oslo, inspirert av Kristian Birkelands arbeid, Birkeland Innovasjon, som skal hjelpe forskere med å patentere forskningsresultater.
Familiebakgrunn og skolegang
Olaf Kristian Bernhard Birkeland ble født i Christiania som sønn av Reinert Tønnesen Birkeland (1838–99) og Inger Susanne Ege (1841–1913). Hans foreldre skrev fornavnet «Christian», men i voksen alder skrev han alltid «Kristian», og i publikasjoner «Kr. Birkeland» Farens slekt kom fra gården Birkeland i dagens Flekkefjord kommune, Agder. Birkelands far hadde solgt gården og flyttet til Christiania, og for pengene hadde han startet et firma for eksport og import, drev skipsfart, og etablerte en butikk. Firmaet gikk godt de første 20 årene, helt til myndighetene innførte handelssanksjoner.
Birkeland hadde en to år eldre bror som het Tønnes Gunnar Birkeland (1865–1951). De vokste opp i en bygård i krysset mellom Langes gate og Nordal Bruns gate. Tønnes var atletisk og interessert i alle typer aktiviteter og sport gjennom hele livet. Kristian derimot var liten av vekst, ofte syk og måtte ha briller i ung alder. Han var en bygutt med lite kontakt med slektningene ute på landet. Kristian var interessert i kunnskap og spesielt matematikk, fysikk og kjemi. Foreldrene stimulerte interessene hans og kjøpte bøker. Lommepengene brukte han på verktøy og materialer, for å drive med eksperimenter. Blant annet ble han tidlig interessert i magnetisme, og kjøpte derfor magneter. Allerede som barn hadde han vitenskapelig intuisjon og sa at magnetisme kunne være noe han ville studere senere i livet.
Da faren Reinerts forretninger begynte å gå dårlig, ble faren svært deprimert, og etter dette hadde han liten kontakt med Kristian og resten av familien. Reinert Birkeland døde i 1899 i en alder av 61 år. De siste ti årene av Reinerts liv var det Kristians mor, Inger, som måtte skaffe familien inntekter ved å drive mannens forretning videre.
Et annet kjent familiemedlem var Kristians fetter, Richard Birkeland (1879–1928), som ble utnevnt til professor i matematikk. Senere i livet fikk Kristian hjelp av Richard til å beregne Saturns ringer.
Både Kristian og Richard ble elever ved Aars og Voss Latin- og Realskole. Dette var en av få skoler i Norge hvor ungdommene kunne lese realfag, og lære moderne språk istedenfor latin. Ved Aars og Voss skole hadde han matematikeren Elling Holst (1849–1915) som lærer. Som gymnasiast fikk han publisert to artikler i Tidsskrift for Matematik, som ble utgitt i Danmark. Allerede som 18-åring sendte han noen små artikler til Videnskabsselskabet i Kristiania; en av dem bar tittelen «Om en antall-geometrisk metode». Denne fikk Birkeland utgitt i 1914 sammen med matematikeren Thoralf Skolem (1887–1963), som første del av et større verk med tittel Une méthode énumérative de la géométrie.
Birkeland gjorde skolegangen raskt unna, og ble ferdig ved Aars og Voss skole i 1885, ett år tidligere enn broren. Han fikk toppkarakter i alle realfagene.
Siden Birkeland ikke på noe stadium i livet skrev dagbok, har hans biografer holdt seg til brev, andres dagboknotater og intervjuer med hans assistenter. Det en kjenner til fra hans barndom og skolegang, studier, ekteskap og privatliv er informasjon satt sammen av disse kildene.
Universitetsstudier
Den 2. september 1885, i en alder av 18 år, ble han immatrikulert ved Det Kongelige Fredriks Universitet. Etter de obligatoriske kursene i latin, gresk og filosofi, studerte han kjemi med kjemiprofessoren Peter Waage (1833–1900) som foreleser. Waage trodde først at Birkeland var en doven student, siden han så raskt gjorde ferdig arbeidet sitt, men fant senere ut at han var usedvanlig effektiv. Waage kontaktet foreldrene hans for å få dem til å påvirke sønnen til å studere kjemi.
Birkeland fortsatte imidlertid med matematikkstudier påfølgende år, med sin gamle lærer Holst som foreleser. Holst var da blitt utnevnt til professor, og han ansatte Birkeland som assistent. For å finansiere studiene og understøtte familien, tok Birkeland også ekstraarbeid som ekstralærer ved flere skoler og som privatlærer. Birkeland fikk den beste karakteren (preseterist) på sin reallærereksamen i 1890, som den eneste i sitt kull. Han fikk et anbefalingsbrev fra Holst, der hans uvanlige begavelse innenfor matematikk ble fremhevet. Holst trodde at Birkeland kunne bli en ny Niels Henrik Abel (1802–1829).
Da han begynte som student ved Det Kongelige Fredriks Universitet, hadde han professor Oskar Emil Schiøtz (1846–1824) som foreleser i fysikk. Birkeland hadde under studiene mest kontakt med matematikeren Carl Anton Bjerknes (1825–1903). Han ble også påvirket av astronomen Hans Geelmuyden (1844–1920) og meteorologen Henrik Mohn (1835–1916).
Birkeland fattet stor interesse for den britiske fysikeren James Clerk Maxwells (1831–1879) teorier om elektromagnetiske bølger og de såkalte Maxwells ligninger. Han interesserte seg også for laboratorieforsøkene som den tyske fysikeren Heinrich Rudolf Hertz (1857–1894) hadde beskrevet. Selv om fysikkundervisningen ved universitetet manglet elektromagnetisme i pensumet, valgte han å studere fysikk fremfor matematikk. Dette fordi han regnet det som lettere å studere matematikk på egen hånd.
Birkeland hadde i forbindelse med eksperimenter med elektromagnetisk stråling sett en type stråler som gjorde at han kunne se sine egne knokler i hånden. Dette var noen måneder før Wilhelm Röntgen (1845–1923) annonserte at han hadde oppdaget denne typen stråler i 1885. Kort tid etter at Röntgen hadde publisert sin oppdagelse, bygget Birkeland et røntgenapparat som han demonstrerte som den første i Norge.
Fra sommeren 1890 til slutten av 1892 var han lærer ved sin gamle skole Aars og Voss. Ved siden av var han assistent for professorene Holst og Schiøtz, i tillegg til at han gjorde eksperimenter med radiobølger.
Giftermål med Ida Charlotte Hammer
Birkeland giftet seg med lærerinne Ida Augusta Charlotte Hammer i mai 1905. Han hadde blitt kjent med henne under private middager og selskaper. Bryllupet vakte oppsikt fordi hennes religiøse familie ikke hadde møtt hennes tilkommende ektemann, han var yngre enn henne, hadde oppfunnet en kanon – og var i tillegg ateist. Hennes far, som var prest, ble spurt om å forrette, noe han nektet å gjøre. Ingen fra hennes nærmeste familie kom i bryllupet. De ble gift den 15. mai 1905. Birkeland, som ikke brukte å skrive ned avtaler, hadde den samme dagen gjort en avtale om å holde et foredrag for inviterte gjester. Dette oppdaget han ikke før det var for sent å avlyse arrangementet. Dermed måtte han etter endt foredrag hurtig komme seg fra universitetet til Frogner kirke der seremonien fant sted.
Det var ikke tid til noen bryllupsreise, men Birkeland tok med sin nygifte kone til Notodden, der han ledet arbeidet med å sette opp en prøvefabrikk for kunstgjødsel.
Ekteskapet ble ikke lykkelig. De ble separert i 1909, men de hadde sluttet å leve sammen lenge før det. I et brev til sin advokat skriver Birkeland at det var han selv som hadde skylden for at ekteskapet gikk i oppløsning. Birkeland satte av et fond slik at hans fraskilte kone skulle få utbetalt et beløp på 5000 kroner i året så lenge hun levde og var ugift. Dette tilsvarte årslønnen for en professor på denne tiden. Hun forble ugift resten av livet og døde i 1926.
Starten på en akademisk karriere
I januar 1893 ble Birkeland ansatt ved Det Kongelige Fredriks Universitet som stipendiat. Etter kort tid ble han tildelt et stipend for å studere i utlandet. Han var interessert i å studere de teoretiske sidene ved Maxwells ligninger, samt radiobølgeutbredelse. Først dro han til Paris og fikk en forskerstilling under fysikeren og matematikeren Henri Poincaré (1854–1912). Poincaré holdt han kontakt med helt til hans død i 1912.
Birkeland var begeistret for Paris, og lærte seg snart fransk. Han leide en liten leilighet hvor vertinnen tok godt vare på ham. Hun klagde på at han arbeidet for mye og sov for lite. I et brev til sin venn Vilhelm Bjerknes (1862–1951) fortalte Birkeland at «jeg har vært i seng i fire dager uten å få sove etter et forferdelig fryseanfall på grunn av for mye arbeid».
I 1894 og 1895, mens Birkeland studerte i utlandet, publiserte han ni vitenskapelige artikler. To av disse artiklene om elektromagnetisme fikk stor oppmerksomhet. Hans matematikkunnskaper hjemmefra var et viktig grunnlag, særlig for å løse Maxwells ligninger. Han var spesielt opptatt av hvordan elektromagnetiske bølger brer seg i ledere og i rommet. I 1895 fikk han publisert artikkelen «Solution génerale des Equations de Maxwell pour un milieu absorbent homogéne et isotrope», om løsning av Maxwells ligninger for homogene isotropiske medier. Denne løsningen viste at han på denne tiden var en av de få fysikere som behersket disse ligningene og fant løsningen på et viktig problem. Birkeland fant også et generelt uttrykk for den såkalte Poynting vector, relatert til energioverføring.
I løpet av de to og et halvt årene Birkeland var i utlandet, ble han kjent med noen av datidens mest betydningsfulle fysikere. Birkeland støttet senere i livet unge vitenskapsfolk som ville ha studieopphold i utlandet. Han mente også at det var viktig at unge kandidater arbeidet sammen med forskere i forskjellige grupper.
I oktober 1898 ble han utnevnt til professor i fysikk. Han var den yngste vitenskapelig ansatte ved Det naturvitenskapelige og matematiske fakultet ved Universitetet i Kristiania.
Universitetet i Kristiania var en svært konservativ institusjon på slutten av 1800-tallet. Blant annet hadde universitetet i 1880-årene støttet den svenske kongens rett til å utpeke regjering, uavhengig av hvilket politisk parti som vant valgene. Etter dette ble universitetet ansett som antidemokratisk og elitistisk, og Stortinget kuttet ned bevilgningene. Birkeland var sammen med rektoren Waldemar Brøgger (1851–1940) blant de professorer som ville reformere universitetet. Birkeland hadde etter sine tre år i utlandet forstått at undervisningen i naturvitenskap var provinsiell. Da Birkeland ble professor i fysikk, var det første gangen at universitetet hadde to professorer i dette faget samtidig. Birkelands energi og store arbeidskapasitet virket utmattende og irriterende på mange av hans kolleger. Mange av disse hadde forsonet seg med universitetets svake anseelse. Birkeland var ukomfortabel med universitetets formelle strukturer, men hadde fortrolige venner blant sine kolleger, spesielt professorene Waldemar Brøgger og Fridtjof Nansen (1861–1930).
Birkeland ble i begynnelsen kalt «gutteprofessoren» på grunn av sin unge alder og barnlige utseende. Hans forelesninger var populære og godt besøkt. Mellom ti og tyve fysikkstudenter ble uteksaminert hvert år i Birkelands tid som professor, noe som på denne tiden var et høyt antall. Han ble ansett som en god foreleser, og spesielt likte studentene demonstrasjonene hans. Fra 1903 til 1913 hadde han liten tid til forelesninger, og betalte selv for vikarer.
Han spiste uregelmessig, og hans venner inviterte ham på middag, slik at han skulle få nok mat. Han arbeidet ofte på flere prosjekter samtidig, noe som fikk ham til å arbeide både dag og natt i perioder. Helsen sin brydde han seg lite om. Han hadde en kreativ forestillingsevne, og et sterkt instinkt for å syntetisere store mengder informasjon for å løse vitenskapelige eller tekniske oppgaver.
På mange måter fremstod han også som barnslig naiv. Han fikk økonomisk støtte fra Stortinget for sine forskningsprosjekter, noe som gjorde noen av hans akademiske kolleger misunnelige. Men for Birkeland var det vanskelig å holde på hemmeligheter, og selv de innerste tankene sine kunne han si høyt. Han publiserte også forskningsresultater før han hadde tenkt over konsekvensene. Ofte ble han spurt av journalister om kommentarer på dagsaktuell forskning og teknologi, og da kunne han aldri la være å uttale seg, selv om han da kom i sentrum for offentlige kontroverser. I det daglige var han uorganisert og fraværende, men til tross for dette hadde han mange venner og likte godt selskap med andre.
Forskning på katodestråler
I 1895 ble radioaktivitet og røntgenstråler oppdaget, noe som ga Birkeland inspirasjon til å finne ut implikasjoner av Maxwells ligninger på utladninger i små vakuumkammere. I forbindelse med dette fikk han frem lysfenomener som lignet på nordlys. Han arbeidet med dette vinteren 1895–1896, da han var tilbake i Kristiania, og kom frem til en ny teori om nordlys. Dette resulterte i fire artikler i 1896, der Birkeland for første gang foreslo at nordlys hadde sitt opphav fra katodestråler, altså ladede partikler, ut fra solflekker. Disse skyldtes prosesser inne i solen. Noen av disse ladede partiklene mente han vil komme inn i jordens magnetfelt og bli ledet mot polarområdene. Dermed skjer det utladninger når partiklene kommer inn i jordens atmosfære, noe som gir synlige lysfenomener. Imidlertid brukte han ikke ordet katodestråler før i 1908, men ut fra hvordan deres baner avbøyes i magnetiske felt, forstod han at de måtte være negativt elektrisk ladet. Med denne utgivelsen i 1896, var det første gang noen kom opp med en slik teori om nordlyset. Han kalte disse partiklene for «en fjerde tilstand for materien». Senere, i 1920-årene, ga Irving Langmuir (1881–1957) denne fjerde tilstanden navnet «plasma».
Katodestråler var første gang frembrakt i laboratorier rundt 1850, i flasker der luften var pumpet ut. Birkeland anvendte også slike flasker og brukte mye tid på dette rundt 1895. På denne tiden var det fortsatt et uavklart spørsmål om katodestrålene var elektromagnetiske bølger eller partikler. Siden elektromagnetiske bølger ikke lar seg påvirke av magnetiske eller elektriske felt, ville Birkeland studere katodestråler i magnetiske felt. Han konstaterte at katodestråler ledes mot magnetiske poler. Denne oppdagelsen ble publisert i artikler på fransk, tysk og engelsk, og ble ansett som svært viktig.
Mellom 1896 og 1898 publiserte Birkeland seks artikler om katodestråler som utsettes for magnetfelter. Blant annet var han den første til å finne ut at graden av avbøyning bare er avhengig av elektrodespenningen, altså spenningen mellom positiv og negativ elektrode, forutsatt konstant magnetisk felt. Birkeland var også i denne tiden opptatt av katodestråler i verdensrommet. Han søkte Stortinget om finansiering av et forsøk på å sende prøveballonger med fotografiske plater opp i atmosfæren for å finne ut hvor dypt ned i atmosfæren disse strekker seg. Dette ble ikke innvilget.
Under disse eksperimentene med katodestråler i 1896 lagde han også kunstige nordlys. Disse artet seg som gassutladninger i katodestrålerør. Han fikk laget et slikt lite rør eller flaske, som han kalte «nordlyskrukke».
Fra 1899 til 1910 fikk han Jørgen Dietrichson (1867–1911) som frivillig assistent. Han var pensjonert gymnasrektor og var svært dedikert til disse praktiske laboratorieundersøkelsene. Blant annet utviklet han metoder for å utvikle mer effektive metoder for å lage katodestråler.
Da Birkeland drev med sine katodestråleksperimenter i 1890-årene, var det ingen som visste hva disse strålene egentlig var. Heller ikke elektrisitet kunne en forklare hva var. Birkeland konkluderte med at katodestrålene måtte være negative ladninger, men han gjorde ikke noe for å måle deres ladning. Joseph John Thomson (1856–1940) holdes for å være den som oppdaget elektronet i 1897. Det finnes imidlertid historikere som argumenterer for at Birkeland og den tyske fysikeren Emil Wiechert (1861–1926) også skulle ha blitt kreditert for denne oppdagelsen.
Nordlysforskningen
Nordlysforskningen er det som Birkeland er mest kjent for. Innenfor dette feltet gjorde han nye oppdagelser og fremsatte banebrytende teorier.
Kunnskap om nordlyset på Birkelands tid
I tidligere tider hadde den norske skipperen Johan Heitman (1664–1740) skrevet en bok der det forklares hvordan nordlyset kan brukes som værvarsel. Dette var forøvrig noe fiskere i Nord-Norge i lange tider hadde anvendt.
Den britiske astronomen Edmond Halley (1656–1742) mente nordlyset skyldtes en magnetisk væske som lekket ut fra jorden ved polarområdene. Denne fulgte så jordens magnetfelt opp i atmosfæren, der den lyste opp.
En fransk ekspedisjon ledet av Joseph Paul Gaimard (1796–1858) hadde foretatt målinger ved Kåfjord vinteren 1838–1839. Gruppen hadde bygget fem små hytter for å observere nordlys, måle geomagnetiske felter, samt gjøre meteorologiske og astronomiske målinger. Til tross for at de hadde gjort mange målinger, ble disse aldri analysert. De gjorde samtidig målinger av nordlyset fra to observasjonsteder som befant seg 50 kilometer fra hverandre. Ut fra dette bestemte de nordlysets høyde til 150 km. Men de hadde allikevel større tiltro til målinger foretatt av Jean-Jacques d'Ortous de Mairan (1678–1771), som hadde estimert høyden til 1000 km. Dermed publiserte ikke Gaimard sine målinger.
Langt inn i den moderne tid var nordlyset sett på som et uløst mysterium for naturvitenskapen. Den første som hadde forsøkt å komme opp med en vitenskapelig teori, var den østerrikske polarforskeren Karl Weyprecht (1838–1881), som gjorde forsøk på samtidige observasjoner fra forskjellige observasjonssteder. Mellom 1882 og 1883 ble tolv stasjoner i Arktis og to i Antarktis bemannet, der forskerne både observerte nord- og sørlys samtidig med geomagnetiske målinger. Imidlertid ble målingene foretatt av forskjellige land, slik at systematiske sammenligninger mellom målingene ikke ble utført. Dermed ble det ikke utgitt noen forskningsrapport basert på disse kostbare målingene.
På slutten av 1800-tallet hadde en funnet ut at nordlyset ikke var polarisert, og det kunne dermed ikke dreie seg om et reflektert lys. Dette betydde at selve lyskilden måtte være i atmosfæren. Helt på slutten av århundret var det også blitt utført statistiske analyser som viste at nordlyset vanligvis opptrådte i en sone rundt 2500 km fra magnetpolen. Tidligere hadde en antatt at det var sterkere desto nærmere polen en kom.
De første nordlysmålingene på Halddetoppen
Birkeland ledet de første nordlysobservasjonene i 1897 da han var 30 år. Disse ble utført ved Altafjorden, men forskergruppen ble ved et tilfelle utsatt for så sterk snøstorm at de knapt overlevde. Etter å ha holdt på i to uker med bare en eneste observasjon av nordlys, avsluttet Birkeland denne ekspedisjonen. Neste sommer reiste han tilbake til Finnmark for å planlegge den neste ekspedisjonen. Han valgte seg da ut Halddetoppen og Talvik vest for Kåfjord i Finnmark.
I oktober 1899 startet Birkeland innflyttingen i det enkle nordlysobservatoriet han hadde fått bygget på Halddetoppen. Opp til toppen ble det transportert bygningsmaterialer, utstyr og forsyninger med en samlet vekt på 40 tonn. De første deltakerne var studentene Bjørn Helland-Hansen (1877–1957) og Elisar Boye, fysikeren Sem Sæland (1874–1940) og telegrafingeniøren Kristoffer Knudsen. Imidlertid forfrøs Helland-Hansen fingrene sine i uvær på veg opp til Halddetoppen. Han måtte derfor amputere fingrene og ble ikke med på målingene. Boye døde etter at ekspedisjonen var over, da han ble tatt av et snøskred under transport av utstyret ned fra fjellet. Ved denne hendelsen døde også en annen mann som var med fra Kåfjord.
Målingene startet den 1. november 1899, og fortsatte hele vinteren. Stedet ble valgt fordi nordlys forekommer oftere her enn andre steder i landet. Det barske klimaet gjorde stedet farlig, men Birkeland ville underbygge en teori om nordlyset som ville forkaste etablerte teorier om solsystemet og jorden. Haldetoppen hadde blitt valgt fordi den var høytliggende, nærmere 1000 meter over havet, utsikten var uhindret av vegetasjon og bygninger, og det var ikke elektrisk belysning i nærheten eller luftforurensning. Fra observatoriet kunne de se 1000 km fra horisont til horisont. For å kunne anslå nordlysets høyde var det også anlagt en annen hytte på fjellet Talvik, rundt 3,4 km unna. Med en observatør på dette stedet kunne de måle nordlyset i forhold til stjernene fra to punkter, slik at enkle geometriske beregninger kunne gi dem høyden. Det var satt opp en telefonlinje mellom de to observatoriene for å få synkrone målinger.
De hadde med seg en vindmåler for å finne ut om spesielle værforhold var knyttet til nordlyset. De bragte også med seg et elektrometer (en mer avansert utgave av et elektroskop) for å studere elektriske forhold i atmosfæren. Elektriske forhold var tidligere blitt studert i forbindelse med tordenvær, men ikke under nordlysaktivitet. Et annet instrument var et termometer, for å bekrefte eller avsanne om nordlyset er mer intenst ved kaldere vær. Dette var det på denne tiden mange folkelige oppfatninger om. Videre hadde de et barometer og et hygrometer, samt en værballong for å måle vindstyrken opptil 2000 meter over bakken. De hadde også et kamera i hvert av observatoriene som kunne ta bilder synkront. Det viktigste instrumentet var et såkalt magnetometer som kunne registrere endringer av jordens magnetfelt både i styrke og retning. Magnetometret kunne måle feltets styrke i vertikale og horisontale retninger (x-, y- og z-retning). Målingene skulle gjøres flere ganger i døgnet, men når nordlyset viste seg, ble det foretatt kontinuerlige observasjoner.
En av de mange tingene de skulle undersøke, var om den finske geologen Selim Lemström (1838–1904) hadde rett i sitt utsagn om at nordlyset reiser seg opp fra spisse fjelltopper, samt at det kan gå helt ned til bakken. Ut fra dette skulle Birkeland kunne se nordlys også nedenfor observatoriet på Haldde. Målingene skulle videre prøve omstridte oppfatninger, som at nordlyset avgir en knitrende lyd, at det får håret til å reise seg, at det forårsaker hodepine og om det forekommer på dagtid.
Offentlige finansieringer
Nordlys ble nordpå kalt for vindlys eller værlys, fordi det var en utbredt oppfatning av man at det kunne spå været. Birkeland var interessert i å finne ut om det virkelig var en sammenheng mellom nordlysaktivitet og kommende vær, fordi dette kunne være nyttig kunnskap. I sin søknad til Stortinget forklarte han at dette var en viktig del av de vitenskapelige undersøkelsene. Han mente nok ikke at det var av stor vitenskapelig betydning for teorien hans om nordlysets natur, men regnet med at det var viktig å legge til for å få finansieringer. Dermed kalte han studien for «Ekspedisjon for å studere nordlys, jordmagnetisme og skydannelse». I tillegg spilte han på nasjonalfølelsen i søknaden til Stortinget: «Det er selvsagt mulig å samarbeide med utenlandske forskere og videreføre ekspedisjonen uten ytterligere finansiering fra den norske stat. Men jeg nøler med å gå til det skritt, da jeg anser undersøkelsene som så viktige at jeg helst skulle sett at de var norske.»
Birkeland fikk bevilget 12 000 kroner til ekspedisjonen, inkludert bygninger og utstyr. Dette var det dobbelte av årslønnen hans. Imidlertid ignorerte han økonomioppfølgingen i prosjektet. Han mistet papirlappene der han hadde summert kostnader for utstyr, men hadde stadig behov for mer utstyr. Dermed fikk han mange purringer om å oppgi eksakte regnskaper, men istedenfor sendte han søknader om mer penger. Biografen Jago mener at han sannsynligvis aldri sendte noe regnskap, men at han håpet på mer penger til ekspedisjonen ved å distrahere departementet og lokke Stortinget til å bevilge mer penger, ved å sende meldinger om fremskritt i forskningen innenfor værvarsling. Biografene Egeland og Burke mener at ekspedisjonen heller ikke var godt planlagt finansielt. Den samlede summen for ekspedisjonen kom på 38 297 kroner, tre ganger mer enn det opprinnelige estimatet. Myndighetene var imidlertid fornøyd med det vitenskapelige utbyttet av ekspedisjonen.
Birkeland håpet at nordlysobservatoriet skulle bli permanent, noe det også ble. Birkeland brukte delvis egne midler for å få et stort observatorium bygget. Fra 1912 til 1926 var det permanent bemanning på Haldde.
Teorien for nordlyset tar form
Birkeland og hans assistenter fikk snart bekreftet at nordlyset ikke berører bakken, men at de laveste delene kommer ned til rundt 100 km over bakken. De konstaterte dessuten at det ikke svir håret eller kroppsdeler, samt at det heller ikke forårsaker hodepine. De bekreftet den gamle oppfatningen om at nordlyset er mest aktivt i lave temperaturer.
Birkeland og hans medhjelpere hadde feiret jul hos gruvedirektør Anders Quale nede i Kåfjord. Her hadde han sett på kraftstasjonen som var satt opp, og ga elektrisk lys. Quale fortalte om utfordringen med elektriske brytere i forbindelse med elektrisitetsproduksjon, spesielt ulykker når bryterne skulle bryte store strømmer.
Birkeland tenkte på kraftstasjonen og på ting han hadde lest, til han ble helt utmattet i stormnettene i januar. Plutselig en kveld slo en tanke ned i hodet hans, og han ble overbevist om at hans opprinnelige tanke var riktig: Nordlyset dannes ved at elektroner slynges ut fra solen som konsentrerte stråler i tilfeldige retninger. Det er dette som kalles katodestråler. Disse treffer av og til jordens magnetfelter, og følger dens feltlinjer mot nord. Her kommer elektronstrømmene ned i lavere deler av atmosfæren hvor de kolliderer med atomer. Energien fra kollisjonene skaper lysemisjon, altså nordlys. Dette forklarer også hvorfor jordens magnetfelt blir forstyrret: Forstyrrelsene skjer ved at elektronene, som kommer i stor hastighet, skaper egne magnetfelt som påvirker jordmagnetismen. At katodestrålene fra solen sendes ut som konsentrerte stråler, forklarer også hvorfor det kan være solflekkaktivitet uten at det er nordlys: Ofte vil slike katodestråler fare ut i verdensrommet uten å treffe jorden.
Formidling av teorien om nordlysets opphav
Etter ekspedisjonen på Haldde var motviljen mot Birkeland hardnet til blant flere av de andre professorene. Det kom kritikk mot det som ble omtalt som en dumdristig ekspedisjon der en talentfull ung mann hadde omkommet. Noen eldre professorer mente at Birkeland var for ung til å lede så kostbare ekspedisjoner. Dessuten var hans vidløftige prosjekter kostbare, og tappet budsjettene for store pengesummer. Til tross for dette hadde han også flere beundrere, blant andre den eksentriske geologen og politikeren Amund Helland (1846–1918). Helland var også en nær venn av Birkeland.
]
Birkeland bosatte seg på denne tiden på Lysaker, hvor flere intellektuelle også bodde. Blant disse var det mange som arbeidet for en ny norsk identitet og løsrivelse fra unionen med Sverige. Det dreide seg blant andre om Fridtjof Nansen, som mente at også en liten nasjon som Norge, måtte hevde seg kulturelt på flest mulig felter. Også Birkeland ivret for Norges uavhengighet, og var overbevist om at hans nordlysforskning kunne bane vei for større nasjonal ære.
Birkeland mente at det var viktig både for andre forskere og det alminnelige publikum å få presentert resultatene fra forskningen på nordlyset. Han fikk dermed en avtale med sjefsredaktør Jacob Dybwad (1823–1899), som på denne tiden var en av noen få forleggere som hjalp til med vitenskapelige utgivelser. De ble enige om å utgi en bok om ekspedisjonen, med tittelen Den norske aurora borealis ekspedisjonen 1899–1900. Fordi en anså det norske publikummet som kunne vært interessert i boken til å være begrenset, ble boken utgitt på fransk. Dette var i tillegg et språk Birkeland behersket. Boken inneholdt de første kartlegginger av elektriske strømmer i polarområdene, basert på bakkemålinger av magnetfelter. Birkeland skrev at nordlys og de tilhørende elektriske strømmene best kunne beskrives ved hjelp av et koordinatsystem som forholdt seg relativt til solen. Han hadde utarbeidet et kart som viste hvordan nordlyset oppstår i et mønster, med to celler. I nyere tid har satellitt- og bakkemålinger påvist at den ioniserte strømmen virkelig følger et slikt to-cellemønster.
Boken ble utgitt våren 1901. Dette ble fulgt opp av avisene i Norge, som skrev artikler om at nordlysgåten var løst. Birkeland selv skrev avisartikler, som på en popularisert måte forklarte fysikken bak fenomenet. Hans anseelse økte, og han holdt flere vitenskapelige forelesninger om nordlyset. Imidlertid ble boken og hans teori dårlig mottatt i Storbritannia. Det britiske Royal Societys tidsskrift Philosophical Transactions of the Royal Society angrep boken og mente at teoriene var fundamentalt feilbegrunnet. Britiske forskere mente nemlig at verdensrommet var tomt vakuum.
Royal Society hadde i mange år hatt den fremstående matematikeren, fysikeren og ingeniøren Lord Kelvin (1824–1907) som sin leder. Kelvin hadde nærmest som en slengbemerkning i 1892, avfeid at det skulle være noen som helst forbindelse mellom jordens magnetisme og solflekker, eller andre aktiviteter på eller i nærheten av solen. På grunn av Kelvins store anseelse ville få forskere komme med innvendinger mot hans tidligere uttalelser. Birkeland var svært skuffet over denne avvisningen fra britisk side. Motvillig måtte han innse at britene vurderte hans forskning som ubetydelige aktiviteter i et beskjedent fysikkinstitutt, ved et ordinært universitet i en liten svensk koloni.
Observasjoner fra fire lokasjoner
Birkeland tok raskt opp en ide om en ny og større forskningsekspedisjon. Denne gangen ville han ha fire observatorier på forskjellige steder i polarområdene. En av dem skulle være et stykke nord for nordlyssonen, de andre spredt og langsetter sonen. Han ble oppslukt av denne ideen, men til tross for at boken hans hadde gitt han et godt ry i Norge, var nå Stortinget blitt meget skeptisk. Hans håpløse håndtering av finansene ved den første ekspedisjonen var ikke glemt. Han skjønte også selv at dette ryktet ikke var ufortjent, han var uvøren med både egne penger og universitetets verdier. Av og til brukte han sin egen lønn til å kjøpe instrumenter til universitetet, uten å tenke videre over det.