cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fotballklubben Kvik
Historie
Kvik hadde sin gullalder i 1920-årene. De fleste kampene gikk da på datidens hovedarena, den gode Sorgenfri gressbane. Takket være nøktern ledelse kom klubben ut av 1930-årene (økonomisk depresjon) med en lovende rekruttering og utvikling. Under 2. verdenskrig ble klubborganisasjonen holdt intakt ved at ledelsen ganske regelmessig samlet seg rundt bridgebordet.
I 1960-åra kjempet Kvik i 2. divisjon mot lag som Rosenborg,, og. Kvik rykket ned i 1968 og har siden den gang stort sett holdt seg i 3. og 4. divisjon. Kvik'an var representert høyt i serie og cup med deltakelse i Hovedserien både i 1951/52 og 1955/56.
Fra 1979–98 hadde Kvik også en avdeling for kvinnefotball, der seniorlaget i årene 1985 – 87 var i den øverste divisjonen i Trøndelag.
I 2013 traff laget seg fra 3.divisjon etter å ha havnet i avdeling med lag på Østlandet, og måtte derfor starte opp igjen i 5.divisjon. Etter to strake opprykk er A-laget nå tilbake i det gode selskap i 3.divisjon.
Drakt
Draktene har vertikale blå/hvite striper og blå shorts, med brodert kvik-logo på øvre venstre side, og Sparebank 1 logo midt på drakten og på begge skuldre.
Arenaer
Kvik bruker følgende baner:
Svalöv kommune
Tettsteder
Svalöv kommune har seks tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Joseph Addison
Joseph Addison (født 1. mai 1672 i Milston i Wiltshire, død 17. juni 1719 i London) var en engelsk essayist og redaktør. Han er særlig kjent som grunnleggeren (sammen med iren Richard Steele) av det samfunnskritiske tidsskriftet The Spectator.
Liv og virke
Addison var født i Milston i Wiltshire, men familien flytta kort etter til Lichfield, der faren fikk embete som sokneprest. Han studerte ved Charterhouse School – der han møtte Steele – og seinere ved Queen's College ved Universitetet i Oxford.
I 1699 mottok han et stipend som han brukte på lange utenlandsopphold på kontinentet. I 1708 ble han innvalgt i parlamentet, og kort etter utnevnt til en statssekretærstilling med særlig ansvar for irske spørsmål. Han oppholdt seg et års tid i Irland, og kom der i kontakt med Jonathan Swift.
I 1709 begynte Richard Steele å gi ut tidsskriftet The Tatler, og Addison ble snart trukket inn som bidragsyter. The Tatlers levetid ble kort, men i 1711 gikk Addison og Steele ut med et nytt og mer seriøst tidsskrift – The Spectator. Kombinasjonen av Addisons praktisk-filosofiske betraktninger og Steeles mer åpent politiske artikler om fattigdomsproblemet og andre aktuelle samfunnsspørsmål gjorde Spectator til et forbilde for mange andre av opplysningstidas tidsskrifter, både i England og andre land. Spectator ble avløst av The Guardian i 1713 og av The Englishman i 1714, og Addison og Steele befesta ytterligere sin posisjon som foregangsmenn for en kritisk offentlighet.
Ved siden av sitt virke som statstjenestemann, skribent og essayist hadde Addison også en litterær karriere. Hans mest kjente verk er skuespillet Cato, der han gjennom en handling fra antikkens Roma belyser spørsmål om frihet og tyranni, republikk og monarki, fornuft og følelser. Skuespillet ble spilt på mange britiske scener, såvel som i Irland og i koloniene i Nord-Amerika, og har trolig inspirert mennene bak den amerikanske uavhengighetskrigen.
Addisons siste år ble forringet gjennom et ulykkelig ekteskap med en adelig enke og sviktende helse. I 1718 ble han av helseårsaker tvunget til å trekke seg fra sin stilling som minister, og han døde året etter i en alder av 47 år. Han er gravlagt i Westminster Abbey.
Essayer
Det er hovedsakelig som essayist som Addison huskes for i dag. Han begynte å skrive sine essayer svært tilfeldig. I april 1709 startet hans barndomsvenn Richard Steele bladet The Tatler. Addison ble inspirerte av ham til å skrive, og mens han skrev 42 essayer skrev Steele hele 188. Om Addisons hjelp uttalte Steele: «Da jeg en gang kalte ham inn kunne jeg ikke bestå uten å være avhengig av ham.» Den 2. januar 1711 gikk The Tatler inn, og den 1. mars 1711 kom The Spectator ut, og det fortsatte fram til 6. desember 1712. Bladet ble utgitt daglig og fikk stor popularitet. Det utøvde en relativ stor innflytelse på samtidens lesende publikum. Addison ble en ledende partner og bidro med hele 274 essayer ut av totalt 555. Stele skrev 236. Addison assisterte også Steele med utgivelsen av The Guardian som begynte i 1713.
Den luftige og sosiale stilen til essayer som Richard Hurd, biskop av Worcester, sto for, er tilskrevet en «addisonsk avslutning» for dens stil med preposisjoner, uformelle grammatikalske konstruksjoner som avslutter en setning med en preposisjon.
Stuart Murdoch
Stuart Murdoch (født 25. august 1968) i Clarkston, East Renfrewshire) er en skotsk musiker. Han er sanger, gitarist, pianist, keyboardist og låtskriver i indiepopbandet Belle & Sebastian.
Som liten hadde Murdoch undervisning i piano, men karrieren innen musikk startet ikke før han var DJ i en radiostasjon på University of Glasgow, hvor han studerte. Mens han var på universitetet ble han diagnostisert med kronisk utmattelsessyndrom og var ute av stand til å jobbe i syv år. I begynnelsen av 1995 ble han friskmeldt og startet i 1996 Belle & Sebastian sammen med Stuart David.
I 2009 utga Murdoch et soloalbum, et temaalbum som han kalte God Help The Girl. Albumet består av sanger som Murdoch opprinnelig skrev i sammenheng med Belle & Sebastian, men som han følte at ikke passet med bandets stil. Han så for seg at sangene skulle synges av kvinnestemmer, og i 2009 holdt han en audition hvor 500 deltok. Hovedrollen som Eve gikk til Catherine Ireton.
God Help the Girl er også planlagt som en musikalfilm, hvor Murdoch både har vært manusforfatter og regissør. Den er forventet ferdig i 2013.
Det russiske føderasjonsrådet
Det russiske føderasjonsrådet (Føderasjonsrådet i Den russiske føderasjons føderale forsamling) er overhuset i det tokamrede russiske nasjonalforsamlingen. Hver av Russlands 85 føderasjonssubjekter har to representanter i Føderasjonsrådet.
Nichols gasskraftverk
Nichols gasskraftverk er et varmekraftverk nordøst for byen Amarillo i delstaten Texas i det sørvestlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 457 MW, fordelt på 3 blokker med moderne gassturbiner. Operatør er Xcel Energy Co.
Anlegget ble bygget ut i årene 1957–1968. Brenselkilden er naturgass.
Drivhuseffekt
Drivhuseffekt er oppvarming av atmosfæren og jordoverflaten som følge av at noen av atmosfærens gasser absorberer en del av den infrarøde varmestrålingen fra jordoverflaten. Temperaturen på planetens overflate og i atmosfæren blir dermed høyere enn den ville vært uten denne effekten. En forutsetning for drivhuseffekt er at atmosfæren inneholder såkalte klimagasser (drivhusgasser). Drivhuseffekt er en naturlig prosess som kan oppstå på alle planeter som har atmosfære.
Den naturlige drivhuseffekten er en forutsetning for livet på jorden slik vi kjenner det. Uten drivhuseffekten ville temperaturen på jorden i gjennomsnitt vært −18 °C, mens middeltemperaturen i virkeligheten er 15 °C. De viktigste klimagassene i jordens atmosfære er vanndamp (H2O), karbondioksid (CO2), metan (CH4), lystgass (N2O) og ozon (O3). Vanndamp står for rundt 50 % av drivhuseffekten. Betegnelsen drivhuseffekt er et bilde på at atmosfæren, i likhet med et drivhus, holder varmeenergien fra solstrålene innfanget.
På grunn av økning av klimagasser, spesielt CO2 fra energiproduksjon basert på fossile energikilder, har den naturlige drivhuseffekten blitt forsterket siden den industrielle revolusjon. Dette er årsaken til global oppvarming, som var på 0,85 °C i perioden 1880–2012. Selv om CO2 ikke er en spesielt kraftig klimagass, er den et klimapådriv som sammen med tilbakekoblingsmekanismer og dynamikken i klimasystemet kan øke oppvarmingen betydelig mer enn gassens bidrag alene skulle tilsi. Den viktigste positive tilbakekoblingen er at høyere temperatur fører til økt innhold av vanndamp i atmosfæren. Dette fører igjen til videre oppvarming på grunn av kraftigere atmosfærisk tilbakestråling mot jordoverflaten, altså en forsterkning av det opprinnelige klimapådrivet.
Historie
Den franske vitenskapsmannen Joseph Fourier (1768–1830) forsto i 1824 at det er atmosfæren som gjør at jordens klima er gunstig for liv. Han mente at temperaturen ville være mye lavere om det ikke fantes en atmosfære. For å forklare dette brukte han en analogi med en boks med glass over. Luften i en slik boks vil varmes opp dersom solen lyser gjennom glasset. Dette var den første teorien om en atmosfære som omhyller jorden og holder varme inne i systemet. Teorien ble videre utvidet av den franske fysikeren Claude Pouillet (1791–1868), og i 1856 underbygget ved en serie eksperimenter utført av den amerikanske vitenskapskvinnen Eunice Newton Foote (1818–1888)).
De første teoriene om drivhuseffekten
Etter Foote gjorde den britiske vitenskapsmannen John Tyndall (1820–1893) flere eksperimenter for å kartlegge strålingsegenskapene til gassene i atmosfæren. Han fant i 1859 ut at synlig sollys går så å si rett gjennom atmosfæren. Sollyset fører til oppvarming av jordoverflaten, noe som igjen leder til utstråling av usynlig langbølget stråling. Tyndall fant ut at de fleste av gassene i luften slipper også denne strålingen rett gjennom, men at mengden karbondioksid (CO2) påvirker hvor mye langbølget stråling som absorberes, og at dette er merkbart selv for små konsentrasjoner. Han fant ut at denne absorberte strålingen fører til oppvarming av luften.
I 1896 tallfestet den svenske fysikeren Svante Arrhenius (1859–1927) drivhuseffektens betydning for oppvarming av jordoverflaten og atmosfæren. Han oppdaget med sine beregninger at en viktig positiv tilbakekobling oppstår på grunn av økende konsentrasjon av vanndamp i atmosfæren. Dette oppstår som en respons på høyere temperatur, med det resultat at den opprinnelige forstyrrelsen av klimasystemet forsterkes av indre prosesser. Slik forklarte han at endringen mellom istider og varme perioder oppstod som respons på endringer i atmosfærens innhold av CO2. Den amerikanske geologen Thomas Chamberlin (1843–1928) studerte dette på samme tid, og presenterte blant annet en teori om at jordens karbonlagre, i hav og i mineraler, opptar og frigjør CO2 i sykluser som kunne forklare istidene. Arrhenius beregnet også, basert på sine studier, at fremtidig klimaendringer ville oppstå som følge av menneskeskapte utslipp. Han anslo at en dobling av atmosfærens CO2-innhold ville gi en temperaturøkning på 5–6 °C.
I 1930-årene viste målinger at temperaturen i Nord-Amerika og nordlige deler av Atlanterhavet hadde økt siden siste halvdel av 1800-tallet. Det ble antatt at dette var et resultat av en naturlig syklus og at virkningen var regional. Disse målingene ble spesielt studert av den britiske ingeniøren og amatørvitenskapsmannen Guy Stewart Callendar (1897–1964). Han fikk publisert et arbeid om disse temperaturendringene, hvor han hevdet at en oppvarming av jorden kunne forventes som en konsekvens av forbrenning av fossile energikilder. På denne tiden anså både Callendar og andre forskere dette som en fordel.
Forskningen som Callendar og andre hadde utført, fikk nye forskere i 1950-årene til å ta saken mer alvorlig. Med bedre teknikker og mer omfattende regnemetoder kunne vitenskapen gå dypere inn i dette enn tidligere. Også militæret i USA fattet interesse for temaet, både for å få kunnskap som kunne være nyttig i fremtidig krigføring, og av hensyn til prestisje. Dermed fikk denne forskningen stor statlig finansiering. Studiene bekreftet at mer CO2 i atmosfæren ville kunne føre til oppvarming.
Omfattende klimaforskning begynner
I 1960-årene fikk en også indikasjon på at innholdet av CO2 i atmosfæren virkelig økte. Den amerikanske geokjemikeren Charles David Keeling (1928–2005) hadde på denne tiden startet målinger av CO2 på Mauna Loa-observatoriet på Hawaii. Målingene viste at nivået økte jevnt hvert eneste år. Andre vitenskapsfolk fant metoder for å beregne temperaturendringer på jorden i tidligere tider. Ved hjelp av matematisk modellering og reguleringsteknikk så de på tilbakekoblingsmekanismer og klimasystemets dynamikk. De fant ut at det eksisterte mekanismer som kunne forsterke selv små endringer, slik at resultatet ble store endringer i klimasystemet totalt.
Utover i 1970-årene begynte vitenskapsfolk også å se på mulige virkninger av klimaendringer. På denne tiden ble folk flest også mer interessert i naturvern, og nå begynte en å forstå at klimaendringer neppe bare ville gi fordeler. Forskerne mente at selv noen få graders oppvarming kunne være skadelig for landbruk og muligens også føre til havnivåstigning.
Et annet fenomen som ble undersøkt av noen få vitenskapsfolk i 1970-årene, var luftforurensning i form av støv og smog. Slik forurensning kunne blokkere for sollys og gi nedkjøling av jorden (global dimming). Dette kunne være forklaringen på en trend med synkende temperatur siden 1940-årene. Disse motstridende teoriene ble forvirrende for massemedia. Skulle de tro på forskere som mente at verden ville bli varmere og havnivået stige, eller skulle de tro på at verden kanskje ville gå mot en ny istid, kjent som global nedkjøling? Det forskerne kunne enes om, var at vitenskapen hadde for liten kunnskap om klimasystemet, men at noen konsekvenser kunne forventes av den omfattende forurensningen av atmosfæren. Forskerne anbefalte større bevilgninger for å få økt kunnskap om sammenhenger mellom luftforurensning og klima.
Økende uro for en kommende klimaendring fikk det amerikanske National Academy of Sciences til å nedsette en vitenskapskomité i 1979, for å finne ut hva som kunne forventes. Komiteen kom frem til at en dobling av atmosfærens CO2-nivå i forhold til innholdet før industrialiseringen, sannsynligvis ville gi en oppvarming på rundt 3 ºC. Estimatet ble oppgitt med et usikkerhetsintervall på ±1,5 ºC. Komiteens arbeid ble kjent som Charney-rapporten.
Global oppvarming blir et politisk tema
I slutten av 1970-årene var det klart at global gjennomsnittstemperatur på ny viste en tydelig økende tendens. Noen klimaforskere estimerte at rundt år 2000 ville den globale oppvarmingen bli merkbar i form av uvanlig høye temperaturer. Den amerikansk klimaforskeren James Hansen (1941–) skapte stor interesse for fagfeltet i 1988 da han presenterte sine resultater for Kongressen. Han advarte mot at menneskeskapte klimaendringer var underveis og utgjorde en trussel for fremtidige generasjoner.
Da franske og russiske forskere i 1985 kom med resultater basert på proxy-data fra Antarktis, vakte det stor internasjonal interesse. De hadde tatt ut iskjerneprøver som kunne fortelle noe om klimaet og CO2-nivået flere 100 000 år tilbake i tid. Dataene viste at CO2-nivået og temperaturen hadde sammenheng via tilbakekoblinger: En endring av den ene størrelsen, førte til endring av den andre, noe som igjen virket tilbake på den første og så videre. Dette ble underbygd av datasimuleringer, som viste at en dobling av CO2 ville gi en temperaturøking på rundt 3 °C.
Naturlig drivhuseffekt
Drivhuseffekten er en naturlig prosess i enhver atmosfære som inneholder klimagasser. I solsystemet er drivhuseffekten sterkest på planeten Venus. Bakketemperaturen på 474 °C skyldes at atmosfæren til Venus nesten bare består av CO2. Uten klimagasser ville overflatetemperaturen vært 54 °C. Planeten Mars har også drivhuseffekt, men i svært liten grad. Et tynt lag med CO2 gir kun en økning fra −63 °C til −53 °C. Saturns måne Titan har også drivhuseffekt. Den naturlige drivhuseffekten er en forutsetning for livet på jorden slik vi kjenner det.
Sollys og stråling
Solen sender ut energi i form av elektromagnetisk stråling som spres ut i verdensrommet. Det er flere måter å måle denne strålingen på, en kan for eksempel uttrykke den ved hjelp av irradians eller bølgelengde. Irradians forteller om strålingens effekt per flateenhet, og måles i W/m2. Bølgelengde har å gjøre med strålingens bølgeegenskaper, og måles i μm (mikrometer). Strålingen fra solen er av forskjellige typer. Disse har ulike bølgelengder og dermed ulik energiintensitet, slik at kort bølgelengde innebærer sterk energiutstråling, mens lengre bølgelengder gir svakere stråling. Den sterkeste strålingen fra solen har bølgelengde rundt 0,5 μm.
Alle legemer sender ut elektromagnetisk stråling, eller som en også sier: De emitterer energi eller stråling i et spekter av ulike bølgelengder. Temperaturen til legemet er det som først og fremst bestemmer bølgelengden til strålingen, slik at høy temperatur betyr mer energiutsendelse og altså kortere bølgelengder. Et objekt som har en temperatur på 500 °C eller høyere, sender ut stråling i form av synlig lys. Legemer med lavere temperatur sender ut stråling som ikke kan sees av det menneskelige øyet, men som kan føles som varmestråling.
Strålingen fra et legeme (objekt) beskrives av Stefan-Boltzmanns lov:
der σ er Stefan-Boltzmanns konstant og T er legemets temperatur målt i Kelvin (K). E er maksimal strålingsenergi per sekund per m2 av legemets overflate, og måles i W/m2. Stefan-Boltzmanns lov gjelder for såkalte sorte legemer. Et ideelt sort legeme absorberer all innkommende stråling, innenfor alle bølgelengder, men trenger ikke å se sort ut for det menneskelige øyet.
Wiens forskyvningslov sier at den spektrale energitettheten til sort stråling ikke varierer med bølgelengden og temperaturen uavhengig av hverandre, men på en sammenkoblet måte. Ut fra denne sammenhengen finner en at solen, med en overflatetemperatur på 6000 K, vil ha maksimal emisjon for stråling med bølgelengde 0,5 μm. Tilsvarende beregning for jordoverflaten, med en temperatur på rundt 300 K, gir en bølgelengde på 10 μm. Strålingen fra solen betegnes dermed som kortbølget, mens jordoverflatens stråling kalles langbølget; infrarød stråling eller varmestråling.
Det er i tillegg slik at et objekt bare kan absorbere og emittere stråling med visse bølgelengder. Absorpsjon til og emittering fra objektet skjer med de samme bølgelengdene. Denne sammenhengen er kjent som Kirchhoffs strålingslov.
Solens stråling har bølgelengder som for en stor del ligger mellom 0,4 og 0,7 μm. Bølgelengdene innenfor det synlige båndet (intervallet) oppfattes som ulike farger av det menneskelige øyet. Av solens totale emitterte stråling er rundt 44 % innenfor båndet av bølgelengder som kan sees, rundt 37 % er infrarød (varme) stråling, mens resten er ultrafiolett stråling. Hverken infrarød eller ultrafiolett stråling kan oppfattes av det menneskelige øyet.
På toppen av atmosfæren er effekten av det innkommende sollyset tilnærmet konstant på 1368 W/m2. Dette tallet er kjent som solarkonstanten, og bare visse mindre variasjoner gjelder for dette. Den solare irradiansen, som er den gjennomsnittlige globale innstrålingen til jorden, er derimot på bare cirka 340 W/m2. Dette er så mye mindre enn solarkonstanten (1/4), ettersom jorden er kuleformet.
Jordens bevegelse og posisjon i forhold til solen, skaper årstidsvariasjoner for solenergien som mottas. Dette skyldes at jordbanen rundt solen ikke er sirkelformet, men ellipseformet. I tillegg ligger solen i et av ellipsens brennpunkt og ikke i senteret av denne banen. Andre forhold av betydning er den hellende jordaksen, som gir fire avgrensede årstider for de nordlige og sørlige regioner på jorden. Dette påvirker daglengden, som igjen avgjør hvor mye sollyset varmer jordoverflaten. Nær ekvator er lengden på dagen nær 12 timer for alle årets måneder, mens dagen ved polene varierer fra 0 til 24 timer. Takket være atmosfæren og havet skjer det store energioverføringer i klimasystemet som jevner ut forskjellene. Uten dette ville temperaturen og klimaforskjellene vært mye større på jorden.
Atmosfæren
Jordens atmosfære består i volum av 78 % nitrogen (N2), 21 % oksygen (O2) og en rekke andre gasser, hvorav vanndamp (H2O) (0,5–4 % ved jordoverflaten) er den viktigste klimagassen. Karbondioksid (CO2) er også viktig. N2 og O2 bidrar ikke til drivhuseffekten (fordi disse gassene ikke absorberer langbølget stråling), selv om de utgjør en stor del av atmosfærens volum. Gassvolumene regnes relativt til totalvolumet av tørr luft. Dersom det ikke hadde eksistert noen klimagasser, ville gjennomsnittstemperaturen på jorden vært rundt −18 °C (255 K), altså en hel del lavere enn dagens rundt 15 °C (288 K).
Atmosfæren består av en rekke lag, men for klimaet på jorden er det bare de to lagene nærmest jordoverflaten som spiller noen rolle for drivhuseffekten, nemlig troposfæren og stratosfæren. Tilsammen inneholder disse to lagene 99,9 % av atmosfærens samlede masse. Troposfærens tykkelse er 18–20 km ved ekvator, og bare 6–9 km ved polene. Blandingsforholdet mellom gassene er tilnærmet konstant fra jordoverflaten og høyt opp i atmosfæren, men tettheten av dem avtar kraftig oppover. Årsaken er at tettheten for gassene er proporsjonal med trykket og omvendt proporsjonal med absolutt temperatur.
På vei gjennom atmosfæren vil det ultrafiolette sollyset absorberes, spesielt av ozon i stratosfæren. Stråling som treffer luftmolekyler eller faste partikler, spres i alle retninger, og noe av denne solstrålingen når jordoverflaten. Kortbølget solstråling som når bakken, kalles direkte solstråling, mens den som kommer via himmelen og skyer kalles diffus stråling. Summen av direkte og diffus stråling kalles globalstråling. Om det er overskyet, vil all solstråling mot bakken komme som diffus stråling.
Skyer reflekterer mye av sollyset, tykke skyer 60–90 % og tynne skyer 30–50 %. Generelt er dette fenomenet kjent som albedo, og uttrykkes i prosent for reflektert stråling. Atmosfæren har en gjennomsnittlig albedo på 31 %. Med andre ord blir gjennomsnittlig 31 % av all solstråling reflektert til verdensrommet allerede i atmosfæren.
Jordoverflaten
Jordoverflaten vil både absorbere og emittere strålingsenergi. Når det er solskinn, absorberes mer energi enn det som sendes ut, og bakkens temperatur øker. Om natten reduseres bakkens temperatur, ettersom det bare foregår emisjon. Det er overflatetypen som avgjør hvor mye bakken emitterer eller absorberer regionalt, spesielt har farge mye å si. En sort flate absorberer mye solstråling, mens lyse flater i større grad reflekterer stråling.
Snø absorberer nesten all langbølget stråling og emitterer den i neste omgang som langbølget stråling, dermed kan snø betraktes som et sort legeme for denne typen stråling. På den annen side absorberer nysnø nesten ikke kortbølget stråling. Denne blir isteden reflektert. Nysnø har en albedo på 75–95 % (betydelig lavere for gammel snø), vann og sjø rundt 10 %, gress 10–30 % og skog 3–10 %. I tillegg til at fargen på overflaten er vesentlig for albedo, har også solvinkelen stor betydning. Om solstrålene faller i rett vinkel inn på havoverflaten, vil nesten ikke noe lys reflekteres. Men om solvinkelen er 15 grader, eller mindre, vil albedoen bli over 50 %. Det samme fenomenet gjelder for landjorden.
Jordens albedo er størst i polarområdene, hvor skyer og snødekke er utbredt i rikt monn, samtidig som vinkelen for solinnstrålingen er stor (solen står lavt over horisonten det meste av året). Et annet område med høy albedo er de tropiske og subtropiske regionene. Her er det ofte tykke skyer, og noen områder har lys overflate, som Saharaørkenen. Havet har liten albedo, så om det ikke er isdekke eller skyer over havet, er dets albedo bare 8–10 %. Lavest albedo fås fra havoverflaten i tropiske regioner der det er lite skyer. Gjennomsnittlig albedo for hele jordoverflaten og atmosfæren er som nevnt 31 %.
Bjørn Ianke (1919–1991)
Bjørn Enge Ianke (født 1. april 1919 i Etne og oppvokst i Fredrikstad, død 4. oktober 1991) var en norsk interiørarkitekt, møbeldesigner og restaureringarkitekt i eldre bygninger.
Drivhuseffekt
Jordoverflaten
Langbølget stråling emittert fra jordoverflaten kalles terrestrisk stråling. Den merkes særlig i klare vinternetter, da det ofte blir ekstra kaldt fordi varmen fra jorden stråler rett ut i verdensrommet. Den terrestriske strålingen er sterkest over varme ørkener og over tropiske havområder med få skyer. Lavest terrestrisk stråling finner en i polare strøk og over tropene når det er høye skyer. Dette kommer av at langbølget stråling avhenger av temperaturen til overflaten som emitterer strålingen. I polare strøk har overflaten lav temperatur, og skydekket er ofte høyt. Høyest utgående langbølget stråling oppstår der en har varm jordoverflate med tørre luftlag over, samt lite skyer.
Northrop F-20 Tigershark
Northrop F-20 Tigershark (opprinnelig F-5G) var et privat finansiert jagerfly konstruert og bygget av Northrop i USA fra 1975. Det var en videreutvikling av Northrop F-5 Freedom Fighter, og skulle fungere som en erstatning for dette flyet. Den ble kalt F-5G, som ble godkjent av USAF i mai 1981. USAF ga godkjenning for F-20 navnet i november 1982 og for kallenavnet Tigershark i mars 1983. Flyet var først og fremst tenkt som et eksportprosjekt, men ble vraket i 1982, da de fleste potensielle kjøperne valgte andre alternativer.
Drivhuseffekt
Jordoverflaten
Nettostrålingen, altså differansen mellom innkommende solstråling og utgående langbølget stråling, er negativ ved polene og positiv i tropene. Den høyeste positive verdien er rundt 120 W/m2 og oppstår over subtropiske havområder om sommeren. Størst energitap (strålingsavkjøling) har jorden ved polene om vinteren når det er polarnatt. Her vil den terrestriske strålingen ikke bli kompensert av noe innkommende sollys. Et spesielt unntak er Saharaørkenen, som har et netto energitap hele året.
Mot jordens nordlige og sørlige områder skjer det en betydelig energitransport fra ekvatorregionen via hav- og luftstrømmer. Størst er total energitransport rundt 30. breddegrad. Her er energitilførselen fra solen også størst, med rundt 5 PW (5⋅1015 watt). Om jordens hav og atmosfære ikke hadde transportert store energimengder fra ekvatorregionen mot polene, ville tropene hatt mye høyere temperatur og polene hatt enda lavere. Varmetransporten gjør med andre ord klimaet på jorden mye jevnere enn det ellers ville vært.
Atmosfærens respons på lang- og kortbølget stråling
Objekter (og gasser) absorberer og emitterer stråling innenfor visse intervaller av bølgelengder, det en kaller for bølgebånd. Et eksempel er et vindusglass, som har egenskapen at ultrafiolett og infrarød lys, altså lys med henholdsvis stor og liten bølgelengde, blir absorbert. Derimot går det synlige lyset rett gjennom. En sier at glass er transparent for synlig lys.
Bjørn Ianke (1919–1991)
Etter examen artium i Fredrikstad 1939 dro han til Stockholm hvor han gikk i lære som møbelsnekker hos 1939-43. Han arbeidet i to år hos Malmsten og to år i Oslo før han i 1947 etablerte eget firma i Fredrikstad.
Drivhuseffekt
Atmosfærens respons på lang- og kortbølget stråling
En klimagass som CO2 kjennetegnes ved at den absorberer den langbølgede infrarøde strålingen fra jordoverflaten godt. Derimot slipper den kortbølgede strålingen rett gjennom. Energien som tas opp ved absorpsjon i en gass, blir omgjort til kinetisk energi i molekylene, også kalt indre energi. Dette kommer av molekylenes vibrasjons- og rotasjonstilstander, der opptak eller avgivelse skjer i diskrete overganger mellom energinivåer, og er årsaken til at absorpsjon og emisjon skjer ved visse bølgelengder. Dette beskrives matematisk ved hjelp av kvantemekanikk. Energien som tas opp ved absorpsjon, fordeles mellom gassene ved kollisjoner mellom molekylene, noe som gir økt temperatur.
I figuren vises i det øverste panelet atmosfærens absorpsjonsspekter for sollys (rød) til venstre. Figuren viser at mesteparten av solstrålingens energi er i den synlige delen av spekteret, i intervallet 0,4–0,7 μm. Den delen av spektret som har lange bølgelengder, blir absorbert, noe som er vist til venstre i panelet i midten. Denne delen av sollysets energi forårsaker kjemiske prosesser i atmosfæren. Som panelet i midten også viser, blir en stor del av den synlige delen av sollyset sluppet ned til jordoverflaten.
Panelet i midten viser også spredningen av sollyset. Først og fremst er det skyer, partikler og gassmolekylene som forårsaker lysspredning. De første to faktorene varierer mye både fra sted til sted og med tidspunkt, derimot er molekylenes spredning lite variabel. Størst er spredningen langt nede i atmosfæren.
Bjørn Ianke (1919–1991)
Som møbelsnekker arbeidet han særlig med håndverksmøbler med høy kvalitet, beregnet på spesialiserte innredningsoppdrag i representasjonsmiljøer. Hans «spesialitet var møblering av antikvariske bygninger uten å gå til stiletterligninger», og «han komponerte fritt over tradisjonelle stilelementer». Han laget gjerne lette, overstoppede møbler i edle treslag som mahogni, men også i bjørk. Han laget mindre serier for håndverksproduksjon, uten forbindelse med møbelindustrien. Det meste av det han laget ble produsert hos Hans Sundt Monrad & Co.
Drivhuseffekt
Atmosfærens respons på lang- og kortbølget stråling
For langbølget stråling med bølgelengder i intervallet 10–12 μm viser panelet i midten at atmosfæren er nesten transparent. Strålingen fra jordoverflaten med disse bølgelengdene går nesten tvers gjennom atmosfæren og ut i verdensrommet. Derfor kalles dette for det atmosfæriske vinduet. Noen av de klimagassene som slippes ut i atmosfæren forårsaket av forurensning, absorberer langbølget stråling i dette området, dette gjelder lystgass (N2O), metan (CH4) og en del KFK-gasser. Gasser som absorberer langbølget stråling i bølgebåndet for det atmosfæriske vinduet, har sterk påvirkning på drivhuseffekten.
Bjørn Ianke (1919–1991)
I tillegg til Stiftsgården (1953/55, sammen med Wilhelm Swensen og Annelise Knudtzon) og Erkebispegården (1967–72) deltok han i restaureringen av Østre Fredrikstad kirke (1966), Den gamle krigsskolen (1971–75), Onsøy kirke (1975–76)
Drivhuseffekt
Atmosfærens respons på lang- og kortbølget stråling
De forskjellige gassene i atmosfæren har overlappende absorpsjonsbånd. Absorpsjon av langbølget stråling i atmosfæren kan ikke bare vurderes for hver gass isolert, men det må tas hensyn til betydningen av de øvrige gassene. Betydningen av en gass isolert kan ikke fastsettes, for deretter å si at alle bidragene tilsammen utgjør 100 %.
Bjørn Ianke (1919–1991)
Utmerkelser
Ianke mottok Jacobprisen 1960 fra Foreningen Brukskunst. Han har også mottatt sølvmedalje på en håndverksmesse i Stockholm 1943 og en førstepris fra Foreningen Brukskunst i en konkurranse om utforming av hotellmøbler.
Judas Kiss
Judas Kiss er det femte studioalbumet til den norske rockebandet The September When. Albumet ble gitt ut 5. desember 2008 og var bandets comebackalbum, utgitt 14 år etter bandets forrige album, HuggerMugger.
Drivhuseffekt
Terrestrisk og atmosfæriske tilbakestråling skaper drivhuseffekten
Navnet drivhuseffekt kommer av en analogi til et drivhus som bare er delvis overførbar til jorden. I et drivhus, se illustrasjon, vil tak og vegger av glass absorbere den langbølgede strålingen fra gulv og vegger, og emittere denne tilbake. Imidlertid vil også vegger og tak hindre utstrømning av varme forårsaket av luftbevegelsene utenfor. Luftstrømningene inne i drivhuset reduseres også, noe som spiller en rolle i omfordeling av varme. I atmosfæren derimot, er det kraftige strømninger i atmosfæren.
Bjørn Ianke (1919–1991)
Utmerkelser
I 1979 arrangerte Kunstindustrimuseet i Oslo en retrospektiv utstilling av hans virksomhet.
Judas Kiss
Bandet ble i august 2008 gjenforent til det som i utgangspunktet skulle være en enkel comeback-konsert på torget i Stavanger. Etter konserten dro bandet til Vega studio i Provence i Frankrike hvor de i løpet av 14 dager spilte inn hele albumet. Låten «Don't Call the Cops» ble gitt ut som single fra albumet 21. november.
Albumet er produsert av Bertrand Montandon og Børge Fjordheim.
Drivhuseffekt
Energitransport i klimasystemet
Det er generelt tre mekanismer for hvordan transport av varmeenergi kan skje. Stråling er beskrevet i foregående avsnitt og er den energioverføring som skjer mellom solen og jorden. Konduksjon er varmeledning gjennom substanser på grunn av temperaturforskjeller. Denne overføringen skjer via atomære vibrasjoner. Luft er en dårlig varmeleder for denne typen overføring, dermed kan dette sees bort fra i atmosfæren. Derimot er konduksjon en viktig mekanisme på jordoverflaten. Termisk konduktivitet, altså evnen til varmeledning, er størst når bakken inneholder vann. Konveksjon er en mekanisme i væsker og gasser som kan sirkulere (strømme) og dermed distribuere oppvarmede deler av massen. Når en del av luften får mindre tetthet enn omkringliggende luftmasser, vil den stige på grunn av gravitasjonens virkning (oppdrift). Atmosfæren har sterke sirkulasjoner fordi den har lav viskositet (den strømmer lett). Luften står praktisk talt aldri stille, dermed overføres mye varme på denne måten. Det samme gjør seg gjeldende i havet.
Konveksjon overfører varme på to måter, den ene kalles følbar varme og den andre latent varme. Følbar varme er direkte transport av varme via forflytning av masse (stigning av luft) og blanding. Følbar varme overføres også via konduksjon. Den latente varmen er derimot indirekte energioverføring. Her skjer det en faseovergang (overgang fra fast til flytende, eller omvendt), men ikke temperaturendring. Når vann omdannes til vanndamp ved fordampning (eller koking) trengs varme. Når vannet kondenseres i atmosfæren frigjøres den samme energimengde som ble tatt opp ved fordampning. Også ved smelting av is skjer et energiopptak av latent varme, men med en annen energimengden enn ved fordampning.
Bare et liv – Historien om Fridtjof Nansen
Bare et liv – Historien om Fridtjof Nansen er en norsk-sovjetisk biografisk dramafilm fra 1968 regissert av Sergej Mikaeljan. Hovedrollen som Nansen spilles av Knut Wigert, mens andre sentrale roller spilles av Veslemøy Haslund, Rolf Sand, Joachim Calmeyer og Jack Fjeldstad.
Drivhuseffekt
Energitransport i klimasystemet
Jordens mottak av energi fra solen er geografisk svært ujevnt fordelt. Mottaket varierer sterkt med breddegradene, slik at ekvator får tilført 2,5 gang så mye årlig energi som polene. Det er disse store forskjellene som står bak både globale værmønstre og klima. Polene er mottakere av store varmemengder fra ekvatorregionen, og det foregår en konstant energistrøm, slik at verdens mottatte solenergi redistribueres. Varmetransporten skjer via hav- og luftstrømmene, kalt vertikal varmetransport, der atmosfæren står for omtrent to tredjedeler av totalen. Den vertikale energitransporten skjer som følbar varme. I tillegg skjer det en horisontal varmetransport der både latent- og følbar varme (varme luftmasser) stiger opp i atmosfæren.
Bare et liv – Historien om Fridtjof Nansen
Den er kjent under tittelen Vsego odna zjizn i Russland.
Drivhuseffekt
Energibalansen for klimasystemet
Et viktig prinsipp fra fysikken for å forstå klimasystemet og klimaendringer, er energibalansen for et system. Energi kan ikke forsvinne, og energien fra solstrålingen som jorden mottar, må slippe ut fra jorden om den ikke skal få stadig høyere temperatur. Og omvendt, om jorden sender ut mer strålingsenergi enn den mottar, vil den kjøles ned. Strålingsbalansen må derfor over tid være lik null for at jordens gjennomsnittlige temperatur skal være uforandret. Om temperaturen endres, vil det påvirke klimaet på en rekke måter, primært ved endring av atmosfærens og havets sirkulasjon, samt at vannets kretsløp endres.
Energibalansen for jordkloden for et år er funnet med målinger og vist skjematisk i figurer som den vist her. Som illustrasjonen viser, er det mange komponenter som virker i et komplekst samspill. Det er vanlig å sette den innkommende solstrålingen i toppen av atmosfæren til 100 %. (Det samme som å si at 100 poeng tilsvarer 340 W/m2). Av denne energien er det rundt 29 % som reflekteres direkte tilbake i verdensrommet. Dette skyldes refleksjon både fra skyer og atmosfære (23 %) og refleksjon fra jordoverflaten (7 %). En andel på 23 % blir absorbert av atmosfæren, det meste av vanndamp og skyer i troposfæren. Det er dermed en gjenværende andel på 48 % som absorberes av jordoverflaten.
Bare et liv – Historien om Fridtjof Nansen
Filmen er i sort-hvitt.
Drivhuseffekt
Energibalansen for klimasystemet
Energien som absorberes av jordoverflaten, fører til fordampning av vann (25 %) og oppvarming av atmosfæren ved konveksjon (5 %). Oppvarming ved konveksjon vil si at jordoverflaten overfører varme til luften, og denne stiger så opp i atmosfæren. Oppe i atmosfæren er det luftmasser som kjøles ned og synker ned til jordoverflaten, dermed oppstår luftsirkulasjon. Jordoverflaten blir også oppvarmet i dybden av solstrålingen, men over et år vil det være likevekt mellom det som tilføres og mottas. Av den innkommende solenergien er det en resterende energistrøm på 17 % som varmer opp jordoverflaten.
Energien som varmer opp jordoverflaten emitteres og stråler opp i atmosfæren som langbølget stråling (terrestrisk stråling). Fordi jorden stråler energi ut både natt og dag, og fordi drivhuseffekten gir høy temperatur, er den terrestriske strålingen på hele 117 %. Dette er 17 prosentpoeng mer enn solstrålingen fra toppen av atmosfæren. Av denne utgående langbølgede strålingen fra jordoverflaten vil 12 % gå direkte gjennom atmosfæren og rett ut i verdensrommet. De resterende 105 % absorberes av klimagasser og skyer. Hele 100 % av den absorberte energien i atmosfæren blir emittert og returnert tilbake til jordoverflaten som atmosfærisk tilbakestråling.
Bare et liv – Historien om Fridtjof Nansen
Handling
Vi får i denne filmen en dramatisert versjon av polfareren, sportsmannen, sunnhetsapostelen, statsmannen, humanisten og den aktive menneskevennen Fridtjof Nansen – her spilt av Knut Wigert. Filmen tar for seg tre viktige deler av hans liv og virke: Nordpolsekspedisjonen, hans diplomatiske aktiviteter i Nasjonenes Forbund og hjelpearbeidet under hungersnøden i Ukraina i mellomkrigstiden.
Drivhuseffekt
Energibalansen for klimasystemet
Atmosfæren tar opp omtrent dobbelt så mye langbølget stråling fra jordoverflaten som den mottar kortbølget stråling fra solen.
Bare et liv – Historien om Fridtjof Nansen
I rollene
(utvalg)
Drivhuseffekt
Energibalansen for klimasystemet
Strålingsbalansen for jordoverflaten er slik: Den mottar 148 % (innkommende sollys og atmosfærisk tilbakestråling) og avgir 117 % (terrestrisk stråling), som i sum gir et overskudd på 30 %. Dette finner en igjen i atmosfærens strålingsbalanse: Atmosfæren mottar 23 % absorbert fra direkte solstråling og 117 % som terrestrisk stråling, som tilsammen gir et mottak på 148 %. Den avgir 100 % som atmosfærisk tilbakestråling og 59 % som stråling ut i verdensrommet, tilsammen et tap på 159 %. Atmosfæren har dermed et underskudd på rundt 30 %. Dette underskuddet balanseres av vertikal varmetransport fra jordoverflaten til atmosfæren, en kaller dette for strømmer av følbar- og latent fordampningsvarme.
Datamodellering
Datamodellering er beskrivelse av datastrukturer uten å bruke begreper som forutsetter datatekniske løsninger. Datamodellering blir brukt til å sette opp datastrukturer som blir benyttet av virksomheter og private for å holde orden på informasjon, tabeller, system o.l.
Drivhuseffekt
Energibalansen for klimasystemet
En påfallende egenskap med denne energibalansen er den store energiutvekslingen mellom jordoverflaten og atmosfæren. Den langbølgede strålingen mellom disse er de to største energistrømmene. Om det ikke var for den sterke atmosfæriske tilbakestrålingen, ville temperaturen gjennom døgnet ha variert mye mer. Fordi den langbølgede strålingen ned mot jorden er sterkere enn solinnstrålingen ved bakken, blir ikke landoverflaten raskt nedkjølt om natten, den blir heller ikke oppvarmet tilsvarende raskt om dagen. Drivhuseffekten gir ikke bare relativt høy temperatur på jordens overflate, men sørger også for at døgnvariasjonene holdes lave.
Datamodellering
Datamodellering har blitt beskrevet som en "prosess hvor man sorterer og lagrer data", og gode datamodeller kan gi:
Drivhuseffekt
Energibalansen for klimasystemet
Netto ubalanse i det globale gjennomsnittlige energibudsjettet er cirka 0,6 W/m2 (2017). For å lage dette energibudsjettet midler en verdier over flere år, for eksempel ti år. Dette er energien som varmer opp klimasystemet, og altså gir global oppvarming. Om energibalansen var lik null, som i diagrammet i dette avsnittet, der 100 % av energien tilført jorden forlater den, ville klimasystemet vært i balanse.
Datamodellering
Attributter
En attributt er en konstant som beskriver en egenskap hos et objekt (entitet – forklares senere i teksten).
Drivhuseffekt
Drivhuseffektens høydevariasjon
Temperaturen avtar raskt oppover i atmosfæren i forhold til ved jordoverflaten, og drivhuseffekten varierer avhengig av differansen mellom lufttemperatur og jordoverflatens temperatur. Nær jordoverflaten er temperaturforskjellen liten og luften absorberer det meste av den terrestriske strålingen, som i neste omgang for det meste blir emittert oppover. Dette betyr at drivhuseffekten nær jordoverflaten er liten. Lengre opp i atmosfæren er forholdene motsatt – mye av den langbølgede strålingen nedenfra blir absorbert, men emisjonen skjer ved lavere temperatur og mindre stråling emitteres derfor oppover. Dermed vil luftmassene høyt oppe i atmosfæren, på grunn av sin lavere temperatur, ha lite strålingstap ut i verdensrommet. Med andre ord har luften høyt oppe større drivhuseffekt enn luften lengre nede. For eksempel er temperaturen 5 km opp fra jordoverflaten rundt −30 °C, og ved 10 km er den rundt −50 °C lavere enn ved jordoverflaten.
Datamodellering
Entiteter
Et objekt eller informasjonsbit som kan anvendes til å identifisere en post som er distinkt fra andre poster. En logisk samling av attributter. Entitet er satt sammen av en gruppe attributter, attributter innen det samme emnet (emnet = entitet).
Drivhuseffekt
Drivhuseffektens høydevariasjon
Modell for en enkel atmosfære
En enkel modell for en tenkt planet kan utdype forståelsen av strålingsbalanse og drivhuseffekt. Anta en jordlignende planet med en atmosfære bestående av bare ett lag. Det forutsettes at atmosfæren er isotermisk, det vil si at temperaturen er den samme overalt. Videre forutsettes det at atmosfæren er transparent og slipper gjennom alt kortbølget sollys fra en stjerne lik solen, men at den er fullstendig ugjennomtrengelig (fullstendig absorpsjon) for langbølget stråling. Ut fra dette kan en gjøre noen vurderinger av planetens temperatur, forutsatt likevekt for stråling.
Johan Svele
Johan Svele (født 14. februar 1931 i Stavanger, død 10. mai 2020 i Holmestrand) var en norsk industrileder og lokalpolitiker som representerte Høyre. Han var ordfører i Holmestrand kommune fra 1999 til 2003.
Svele hadde sin utdannelse fra Drammen handelsgymnasium og Hermetikkfagskolen i Stavanger (1953). Hans far Alf Svele etablerte Holmestrand Sardine Co. AS i 1933 som Johan Svele etterhvert overtok ledelsen av. Bedriften ble i 1970-årene en del av Norway Foods Ltd. hvor Johan Svele var direktør fra 1982. I 1995 ble Norway Foods kjøpt opp av Orkla Foods og er ikke lenger operativ. På den mest aktive perioden var det ca. 100 ansatte i Holmestrand Sardines Co.
Drivhuseffekt
Drivhuseffektens høydevariasjon
Om planeten var uten atmosfære ville temperaturen derimot blitt:
Johan Svele
Svele har vært styremedlem i Norges Eksportråd og formann i De Norske Hermetikkfabrikkers Landsforening. Han har også vært fotballspiller og formann i Holmestrand Idrettsforening.
Han er far til Alf Johan Svele som var ordfører i Holmestrand i 2007–2019.
Drivhuseffekt
Drivhuseffektens høydevariasjon
Altså blir planetens overflatetemperatur 48 K høyere når planeten har atmosfære.
Modellen kan utvides ved å forutsette at atmosfæren har to lag. Det andre laget er vist i figuren og det forutsettes å ha samme egenskaper som det første laget. Med de samme resonnementene som for tilfellet over, så vil det nederste atmosfærelaget emittere 2F oppover. Dette på grunn av at den mottar F som kortbølget solstråling og F som langbølget stråling fra laget over. Siden laget er isotermisk, må det emittere 2F også nedover. Den totale strålingen mot planetens overflate blir nå 3F på grunn av 2F som langbølget stråling fra det nederste atmosfærelaget og F fra solen. Dette balanseres av en kortbølget stråling oppover på 3F fra planetoverflaten.
I en atmosfære med mange lag, N, vil emisjonen fra lagene, fra det øverste til det nederste være F, 2F, 3 F ... NF. De korresponderende sort legeme-temperaturene for overflaten vil da bli 303, 335 ... [(N+1) F/σ]1/4 K.
Denne enkle modellen kan utvides med å forutsette forskjellige temperatur for planetens overflate og de forskjellige lagene i atmosfæren. Dermed blir modellen enda likere jordens atmosfære.
For en atmosfære med mange absorberende lag vil temperaturen ved planetens overflate bli høy. En slik planet kan tenkes å gi fra seg varmen først og fremst ved konveksjon, det vil si varmetransport via interne strømning i atmosfæren.
For mer realistiske modeller av klimasystemet på jorden må det tas hensyn til atmosfærens absorpsjonsspektra, samt avhengigheten med bølgelengden til strålingen. Dessuten må en ta hensyn til det atmosfæriske vinduet, i tillegg til andre komplekse fenomener i atmosfæren.
Klimaendringer og menneskelig påvirkning av drivhuseffekten
Klimaendringer har oppstått flere ganger i jordens historie. En gjør derfor forskjell på naturlige klimaendringer og menneskeskapte, for å skille dem fra nåtidens globale oppvarming. Det finnes mange forskjellige klimapådriv, altså faktorer som endrer klimaet. Naturlige klimapådriv kan gjerne virke sammen med menneskeskapte. For at det skal regnes som en klimaendring, ser man på slike endringer i lengre perioder, ofte over en periode på ti år. I tillegg til klimapådriv virker det forsterkende mekanismer i klimasystemet, kjent som positive tilbakekoblinger. De naturlige klimapådriven som har påvirket jordens klima har vært for svake til å forklare fortidens klimavariasjon uten slike mekanismer.
Naturlige klimaendringer
Klimaet kan endres både på grunn av indre og ytre mekanismer, de kan være menneskeskapte eller naturlige. For eksempel at strålingen fra solen enten blir sterkere eller svakere. Endringer av solstrålingen som påvirker jordens strålingsbalanse, kalles strålingspådriv. Vulkanutbrudd er en annen naturlig endring av strålingspådrivet. Store utbrudd kan gi redusert temperatur på jorden, da over noen få år. Årsaken er svoveldioksid (SO2) som reagerer med andre gasser og danner aerosoler. Slike partikler sprer sollyset, noe som fører til refleksjon av noe av sollyset tilbake til verdensrommet. En sier at det gir et negativt strålingspådriv, altså nedkjølende effekt.