cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nimrodekspedisjonen
Innsamling
Ved begynnelsen av juli 1907 hadde ikke Shackleton skaffet mye finansiering ut over Beardmores garanti, og manglet midler for å kunne fullføre ombyggingen av skipet. I midten av juli oppsøkte han den filantropiske Edward Guinnes, jarl av Iveagh og leder for den anglo-irske bryggerifamilien, som gikk med på å garantere for 2,000 pund forutsatt at Shackleton fant andre støttespillere som kunne bidra med ytterligere 6,000 pund. Shackleton klarte å skaffe beløpet, og de ekstra midlene inkluderte 2,000 pund fra Philip Brocklehurst som betalte for å sikre en plass på ekspedisjonen.
Shackleton forventet å gjøre store summer på sin bok om ekspedisjonen og fra forelesninger. Han hadde også håpet å tjene på salg av spesielle frimerker poststemplet det antarktiske postkontoret som Shackleton, utnevnt til midlertidig postmester av New Zealands regjering, planla å etablere der. Ikke noe av dette gav de forventede inntektene, selv om postkontoret ble satt opp ved Kapp Royds og brukt for ekspedisjonens post.
Personell
Shackleton håpet å rekruttere en sterk kontingent fra Discovery-ekspedisjonen og tilbød sin tidligere kamerat Edward Wilson stillingen som sjefsforsker og nestkommanderende. Wilson avslo imidlertid dette tilbudet og henviste til sitt arbeid i landbruksdepartementets komite for undersøkelse av rypesykdom. Avslo gjorde også de tidligere «Discovery»-kollegene Michael Barne, Reginald Skelton og til slutt George Mulock, som utilsiktet hadde avslørt for Shackleton at offiserene på «Discovery» hadde forpliktet seg til Scott og hans ennå ikke kunngjorte planer. De eneste fra «Discovery» som ble med Shackleton var kvartermesterne Frank Wild og Ernest Joyce. Angivelig hadde Shackleton fått øye på Joyce på toppdekket på en buss da den passerte ekspedisjonens kontor i London, hvorpå noen ble sendt for å hente ham.
Shackletons nestkommanderende – selv om dette ikke ble avklart før ekspedisjonen nådde Antarktis – var Jameson Boyd Adams, en løytnant i Royal Naval Reserve som hadde avslått en offisersutnevnelse for å bli med Shackleton. Han skulle også fungere som ekspedisjonen meteorolog. «Nimrods» kaptein var en annen reserveoffiser i Royal Naval Reserve, Rupert England. Den 23 år gamle John King Davis, som senere skulle få sin egen karriere som kaptein i Antarktis, ble utnevnt til styrmann i siste øyeblikk. Aeneas Mackintosh, en handelsflåteoffiser fra rederiet P&O, var opprinnelig satt opp som førstestyrmann, men ble senere flyttet over til landgruppen. Andre i landgruppen var de to kirurgene Allistair Mackay og Eric Marshall, motoreksperten Bernard Day og Sir Philip Brocklehurst, det betalende medlemmet som ble tatt med som assisterende geolog. Den lille vitenskapelige gruppen som reiste fra England omfattet også den 41 år gamle biologen James Murray og den 21 år gamle geologen Raymond Priestley, senere grunnlegger av Scott Polar Research Institute. To viktige tilføyelser til ekspedisjonen ble gjort i Australia. Den første av disse var Edgeworth David, professor i geologi ved University of Sydney, som ble gruppens viktigste vitenskapelige offiser. Den andre var Davids tidligere elev Douglas Mawson, lektor i mineralogi ved University of Adelaide. Begge hadde opprinnelig planlagt å seile til Antarktis og deretter rett tilbake med «Nimrod», men ble overtalt til å bli fullverdige medlemmer av ekspedisjonen. David hadde vært en viktig brikke når det gjaldt å sikre den australske regjeringens bidrag på 5,000 pund. Før avreisen til Antarktis i august 1907 tok Joyce og Wild et lynkurs i trykkemetoder; Shackletons intensjon var å utgi en bok eller et blad mens de var i Antarktis.
Et løfte til Scott
Shackletons kunngjøring i februar 1907 om at han aktet å legge basen for sin ekspedisjon ved det gamle hovedkvarteret til «Discovery» ble bemerket av Scott, som på dette tidspunktet ikke hadde offentliggjort sine planer om en ny ekspedisjon. I et brev til Shackleton hevdet Scott rettigheter til McMurdo-sundet. «Jeg føler jeg har en slags rett til mitt eget arbeidsområde» skrev han, og la til: «enhver som har hatt med utforskning å gjøre vil se på dette området hovedsakelig som mitt». Han avsluttet med å påminne Shackleton om hans plikt og lojalitet overfor sin tidligere overordnede.
Shackletons første svar var imøtekommende: «Jeg ønsker å følge ditt synspunkt så langt som mulig uten å havne i en posisjon som vil være uholdbar for meg selv». Likevel tok Edward Wilson, som var spurt av Shackleton om å megle, en tøffere linje enn Scott. «Jeg synes du burde trekke deg fra McMurdo-sundet» skrev han, og rådet Shackleton til ikke å legge noen planer om å arbeide fra noe sted i området ved Rosshavet før Scott hadde bestemt «hvilke grenser han satte på sine egne rettigheter». Til dette svarte Shackleton: «Det er ingen tvil i min sjel om at hans rettigheter ender med basen han ba om […] Jeg anser å ha nådd min grense og jeg går ikke lengre».
Saken var fremdeles uten løsning da Scott vendte tilbake fra tjeneste på sjøen i mai 1907. Scott presset på for å trekke en linje med avgrensing ved 170°V – alt vest for den linjen, inkludert Rossøya, McMurdo-sundet og Victoria Land, skulle være reservert for Scott. Shackleton, som hadde andre bekymringer hengende over seg, følte seg forpliktet til å gå med på dette. Den 17. mai undertegnet han en erklæring som sa at «jeg overlater McMurdobasen til deg», og at han skulle søke land lengre øst, enten ved Hvalbukta, som ble avlagt et kort besøkt under Discovery-ekspedisjonen, eller ved King Edward VII Land. Han skulle ikke røre kysten av Victoria Land i det hele tatt.
I sin beretning om ekspedisjonen nevner ikke Shackleton krangelen med Scott. Han fastslår bare at «før vi forlot England hadde jeg bestemt at hvis mulig ville jeg etablere min base i King Edward VII Land i stedet for [...] McMurdo-sundet».
Reisen sørover
Etter at skipet var inspisert av Kong Edvard VIII og Dronning Alexandra, seilte «Nimrod» av gårde den 11. august 1907. Shackleton ble igjen på grunn av forretninger i forbindelse med ekspedisjonen, og han og andre medlemmer fulgte etter i raskere skip. Hele følget ble samlet i New Zealand, klare for skipets avgang til Antarktis på første nyttårsdag 1908. For å spare verdifullt drivstoff hadde Shackleton ordnet med den newzealandske regjeringen at «Nimrod» skulle slepes ut til den antarktiske sirkel, en avstand på om lag 1,400 nautiske mil (2,600 km), og at kostnadene med slepingen skulle deles mellom regjeringen og Union Company. Den 14. januar ble slepet avsluttet, og de hadde da de første isfjellene innenfor synsvidde. «Nimrod» fortsatte sørover for egen maskin mot den flytende pakkisen, med kurs mot barrierefjorden der «Discovery» seks år tidligere hadde ligget mens Scott og Shackleton hadde utført eksperimentelle ballongflyvninger.
Barrieren (senere kjent som Rossbarrieren) ble observert den 23. januar, men innløpet hadde forsvunnet. Kanten av barrieren hadde endret seg betydelig de siste årene, og den delen hvor innløpet var hadde brutt seg løs slik at det var blitt dannet en stor bukt. Shackleton ga denne navnet Hvalbukta på grunn av det store antallet hvaler som ble sett der. Shackleton var ikke forberedt på å risikere en overvintring på en barriereoverflate som kanskje kunne kalve ut i sjøen, så han satt kursen mot King Edward VII Land. Etter gjentatte forsøk på å nærme seg kysten av King Edward VII Land, og med raskt bevegende is som truet med å stenge skipet inne, var «Nimrod» tvunget til retrett. Shackletons eneste valg nå, annet enn å gi opp ekspedisjonens mål, var å bryte løftet han hadde gitt Scott. Den 25. januar ga han ordre til at skipet skulle sette kursen mot McMurdo-sundet.
Etablering av basen
Ved ankomst i McMurdo-sundet den 29. januar 1908 var innseilingen mot Discovery-basen ved Hut Point blokkert av havis. Shackleton bestemte seg for å vente et par dager i håp om at isen skulle bryte opp. I løpet av ventetiden kom førsteoffiseren Aeneas Mackintosh ut for en ulykke som førte til at han mistet høyre øye. Etter at Marshall og Mackay utførte en akutt operasjon, ble Mackintosh tvunget til å gi avkall på plassen i landgruppen og returnerte med «Nimrod» til New Zealand. Han ble imidlertid tilstrekkelig restituert til å vende tilbake med skipet den påfølgende sesongen.
Den 3. februar besluttet Shackleton å ikke vente på at isen skulle sprekke opp, men i stedet sette opp hovedkvarteret ved det nærmeste mulige landgangsstedet, Kapp Royds. Sent om kvelden ble skipet fortøyd, og et egnet sted for ekspedisjonens prefabrikkerte hytte ble funnet. Stedet lå 20 nautiske mil (37 km) fra Hut Point via sjøveien, og uten en mulig rute over land. Utad uttrykte Shackleton at gruppen var «heldige som fikk vinterkvarteret såpass nær startpunktet [for ferden] mot sør», men privat var han redd for at sjøen ikke skulle fryse tilstrekkelig til at gruppen kunne krysse den og begynne ferden den følgende våren.
De påfølgende dagene ble forsyninger og utstyr brakt i land. Dette arbeidet ble vanskeliggjort av dårlig vær og av kaptein Englands forsiktighet, da han stadig tok skipet ut i bukta i påvente av at isforholdene ved landsettingsstedet – etter hans mening – skulle bedre seg. Dette gjentok seg regelmessig de neste fjorten dagene, og førte til en skarp uenighet mellom Shackleton og kapteinen. På et punkt ba Shackleton kapteinen om å bruke sykdom som begrunnelse for å gå av, noe kapteinen nektet. Oppgaven med å losse skipet ble ifølge Riffenburgs beskrivelse «latterlig vanskelig», men ble omsider fullført 22. februar. «Nimrod» seilte tilslutt nordover, med kaptein England uvitende om at ingeniøren Harry Dunlop hadde med seg et brev til ekspedisjonens agent i New Zealand hvor Shackleton ba om en ny kaptein på neste års returreise. Dette var en offentlig hemmelighet hos landgruppen. Marshall skrev i sin dagbok at han var «glad for å ha sett det siste av [England] ... hele greia en forbannet skamplett på vårt lands navn!»
Bestigelsen av Mount Erebus
Etter «Nimrod»s avreise brøt havisen opp og avskar gruppens vei til barrieren, og dermed ble forberedende sledekjøring og utlegging av depoter umuliggjort. Shackleton bestemte seg for å gi ekspedisjonen noe å bryne seg på ved å sette igang et forsøk på å bestige Mount Erebus.
Dette fjellet, med en høyde på 3794 moh., hadde aldri tidligere blitt besteget. En gruppe fra Discovery-ekspedisjonen, blant andre Frank Wild og Ernest Joyce, hadde utforsket foten av fjellet i 1904, men hadde ikke vært høyere enn rundt 900 m. Hverken Wild eller Joyce deltok i gruppen som nå skulle forsøke å bestige Erebus. Gruppen bestod av Edgeworth David, Douglas Mawson og Alistair Mackay, mens Marshall, Adams og Brocklehurst skulle danne en støttegruppe. Den 5. mars begynte klatringen.
Den 7. mars var de to gruppene sammen på rundt 1700 m og alle avanserte mot toppen. Dagen etter ble hele gruppen hindret av en snøstorm, men tidlig 9. mars fortsatte klatringen; senere den dagen ble toppen av det lavereliggende hovedkrateret nådd. På dette tidspunktet var Brocklehursts føtter så frostskadet at han ikke kunne fortsette. Han ble værende igjen mens de andre fortsatte mot det aktive krateret, som de nådde etter fire timer. Flere meteorologiske eksperimenter ble utført og mange steinprøver ble samlet inn, før de foretok en rask nedstigning hovedsakelig ved å skli ned snøbakkene. Ifølge Eric Marshall var gruppen «nærmest død» da den nådde hytten ved Kapp Royds den 11. mars.
Vinteren 1908
Ekspedisjonshytten, en prefabrikkert hytte som målte 33×19 fot (10×5,8 m), var klar til bruk i slutten av februar. Den var oppdelt i en rekke dobbeltrom, og med et kjøkkenområde, et mørkerom, lager og et laboratorium. Ponniene ble plassert i staller bygd på den mest skjermede siden av hytta, mens hundehusene ble plassert nær trammen. Shackletons inkluderende lederstil, i motsetning til Scotts, betydde ingen avgrensing mellom lederne og resten av gruppen – alle bodde, jobbet og spiste sammen. Ifølge geologassistenten Philip Brocklehurst var moralen høy, og han skrev at Shackleton «hadde en evne til å behandle hvert enkelt medlem av ekspedisjonen som om han var verdifull for den».
Fremstøtet mot Sydpolen
At Shackleton valgte et firemannslag for ferden mot Sydpolen var i stor grad bestemt av antall gjenlevende ponnier. Basert på sine erfaringer fra Discovery-ekspedisjonen hadde Shackleton satt sin lit til ponnier fremfor hunder for den lange ferden. Motorkjøretøyet som gikk godt på flat is kunne ikke brukes på barrierens overflate, og ble ikke vurdert for denne ferden. Mennene Shackleton valgte til å følge ham var Marshall, Adams og Wild. Joyce, som med unntak av Wild var den med lengst erfaring i Antarktis, ble ikke plukket ut da Marshalls medisinske undersøkelse reiste tvil om hans fysiske form.
Ferden begynte den 29. oktober 1908, og Shackleton hadde beregnet avstanden frem og tilbake til Sydpolen til omtrent 1,494 nautiske mil (2,767 km). Hans opprinnelige plan tillot dem å bruke 91 dager tur/retur, noe som krevde en gjennomsnittlig distanse på omtrent 16 nautiske mil (30 km) daglig. Etter en treg start grunnet en kombinasjon av dårlig vær og halte ponnier, reduserte Shackleton den daglige matrasjonen slik at den totale tilgjengelige reisetiden ble 110 dager. Dette krevde et kortere daglig gjennomsnitt på om lag 13,5 nautiske mil. Mellom 9. og 21. november hadde de god fremdrift, men ponniene led under den vanskelige overflaten på barrieren og den første av de fire måtte skytes da gruppen nådde 81°S. Den 26. november ble en ny sørlig rekord satt da de passerte 82° 17' som Scotts sørlige gruppe nådde i desember 1902. Shacletons gruppe tilbakela avstanden på 29 dager sammenlignet med Scotts 59 dager ved å bruke en rute betydelig øst for Scotts. De valgte denne ruten for å unngå de problemene med ulendt terreng som tidligere ekspedisjoner hadde opplevd.
Shackleton døpte denne breen «Beardmore» etter ekspedisjonens hovedsponsor, Sir William Beardmore. Ferden over breen viste seg å bli en utfordring, spesielt for den gjenværende ponnien «Socks», som hadde store problemer med å finne sikkert fotfeste. Den 7. desember forsvant Socks ned i en dyp bresprekk, og var nær ved å ta Wild med i fallet. Heldigvis for gruppen slet ponniens sele seg, og sleden som inneholdt forsyningene ble værende på overflaten. Men for resten av ferden sørover og hele hjemturen måtte de nå stole på menneskelig trekkraft.
Ettersom ferden fortsatte vokste de personlige motsetningene, og Wild uttrykte et personlig ønske om at Marshall skulle «falle ned en bresprekk omtrent tusen fot dyp». Marshall skrev at å følge Shackleton mot Sydpolen var «som å følge en gammel kvinne. Alltid panikk». Likevel ble første juledag feiret med crème de menthe og sigarer. Posisjonen deres var 85°51′S, fremdeles 249 nautiske mil (461 km) fra Sydpolen, og de bar nå på en knapp måneds matforsyning ettersom de hadde lagret resten i depoter for hjemturen. De kunne ikke dekke den gjenværende avstanden til Sydpolen og tilbake med denne mengden av mat. Shackleton var imidlertid ikke klar for å innrømme at målet om Sydpolen var tapt, og bestemte seg for å gå videre ved å kutte matrasjonene ytterligere og dumpe alt bortsett fra det viktigste utstyret.
Andre juledag ble oppstigningen av breen endelig fullført, og marsjen på polarplatået begynte. Forholdene gjorde det imidlertid ikke lett, og Shackleton beskrev 31. desember som den «hardeste dagen vi noensinne har hatt». Neste dag noterte han at etter å ha nådd 87°6½′S hadde de slått rekorden både for Nordpolen og Sydpolen. Den dagen skrev Wild at «om vi bare hadde hatt Joyce og Marston her fremfor de to irriterende unyttige tiggerne...» (Marshall og Adams) «...Ville vi ha klart det [Sydpolen] lett.» Den 4. januar innrømmet Shackleton omsider nederlaget, og reviderte målet til å komme innenfor symbolske 100 nautiske mil fra Sydpolen. Gruppen slet seg videre på grensen til overlevelse, frem til 9. januar, da den etter et siste stykke uten sleder avsluttet ferden. «Vi har tatt oss helt ut» skrev Shackleton, «og tallet er 88°23′S». De var 97 nautiske mil fra Sydpolen. Det britiske flagget ble behørig plantet og Shackleton navnga polarplatået etter Kong Edward VII.
Tilbaketuren
Gruppen returnerte hjemover etter 73 dagers reise sørover. Rasjonene hadde blitt redusert flere ganger for å forlenge ferden utover det opprinnelige estimatet på 110 dager. Shackleton tok nå sikte på å nå Hut Point i løpet av 50 dager, fordi ifølge Shackletons forutgående ordre skulle «Nimrod», etter å ha returnert for å hente ekspedisjonen hjem, reise senest 1. mars. De fire mennene var nå mer eller mindre fysiske vrak, men på vei nordover gjennomførte de imponerende dagsmarsjer og nådde kanten av breen 19. januar. Da de begynte nedstigningen hadde de mat til fem dager med halv rasjon som skulle vare frem til depotet i nederste del av breen; under oppstigningen hadde den samme distansen tatt 12 dager. Shackletons fysiske helse ble nå en stor bekymring, men «jo verre han følte seg, desto hardere trakk han» ifølge Adams.
Depotet ble nådd 28. januar. Wild, som var syk av dysenteri, var ikke i stand til å dra eller spise noe annet enn kjeks, og kjeks var mangelvare. Den 31. januar presset Shackleton sin egen frokostkjeks på Wild, en gest som fikk Wild til å skrive: «Gud, jeg skal aldri glemme. Tusenvis av pund kunne ikke ha kjøpt den ene kjeksen». Noen dager senere ble resten av gruppen slått ut av alvorlig enteritis etter å ha spist bedervet ponnikjøtt. Til tross for dette måtte de fortsatt opprettholde fremdriften; under marsjen mellom depotene hadde de med så lite mat at en forsinkelse kunne bli fatal. Til alt hell gjorde sterk vind det mulig å bruke vindseil for å holde en god marsjhastighet. «Vi er så tynne at beina verker når vi ligger på den harde snøen», skrev Shackleton. Fra 18. februar og fremover begynte de å plukke opp kjente landemerker, og den 23. februar nådde de Bluffdepotet, som til deres store lettelse hadde blitt rikelig fylt opp av Ernest Joyce. Utvalget av delikatesser utover kassene med vanlige forsyninger ble listet opp av Shackleton: «Carlsbadplommer, egg, kaker, plum pudding, ingefærbrød og kandisert frukt». Wilds lakoniske kommentar var «Gode gamle Joyce».
Matproblemene var nå løst, men de måtte fremdeles komme seg tilbake til Hut Point før fristen den 1. mars. Den siste etappen av ferden ble avbrutt av en snøstorm som tvang dem til å holde seg i leieren i 24 timer. Den 27. februar, fremdeles 33 nautiske mil (61 km) unna sikkerhet, kollapset Marshall. Shackleton bestemte da at han og Wild skulle gjøre et forsøk på å nå Hut Point i håp om å finne skipet og holde det igjen frem til de to andre var blitt reddet. De nådde hytten sent den 28. februar. I håp om at skipet var i nærheten forsøkte de å få dets oppmerksomhet ved å sette fyr på en liten trehytte som ble brukt til magnetiske observasjoner. Kort tid etter kom «Nimrod», som hadde ankret opp ved bretungen, til syne: «Ikke noe gladere syn hadde noensinne møtt en manns øyne» skrev Wild senere. Det tok ytterligere tre dager før Adams og Marshall kunne bli hentet ut fra barrieren, men den 4. mars var hele den sørlige gruppen ombord og Shackleton kunne beordre full fart nordover.
Den nordlige gruppen
Veien opp til innlandsplatået gikk via en labyrintisk isbre (senere navngitt Reevesbreen etter Royals Geographical Societys kartkurator), som brakte dem til en hard overflate av snø den 27. desember. Dette gjorde dem i stand til å bevege seg raskere fremover, med en hastighet på om lag 10 nautiske mil (18,5 km) daglig, mens de foretok magnetiske observasjoner. Den 16. januar viste disse observasjonene at de var om lag 13 nautiske mil (24 km) fra den magnetiske sydpolen. Neste dag, 17. januar, nådde de sitt mål og fastsatte den magnetiske sydpolens posisjon til 72° 15'S, 155° 16'Ø i en høyde på 7,260 fot (2,210 m). I en dempet seremoni tok David formelt området i besittelse på vegne av det britiske imperiet.
Etterspill
Den 23. mars 1909 ankom Shackleton New Zealand og skrev en rapport på 2,500 ord til Daily Mail i London, som han hadde en eksklusiv kontrakt med. Fra polarforskere, deriblant Nansen og Amundsen, mottok Shackleton anerkjennelse og generøs ros, mens responsen fra Royal Geographical Society var mer avmålt. Den tidligere presidenten, Sir Clements Markham, uttrykte privat sin mistro til Shackletons hevdede sørlige rekord. Da Schackleton den 14. juni ankom til Londons Charing Cross stasjon ble han imidlertid møtt av RGS-president Leonard Darwin, en heller motvillig kaptein Scott og en stor, begeistret folkemengde.
Grunnen til at det ble stilt tvil om den sørligste posisjonen, var at etter 3. januar ble alle beregninger av posisjonene utført etter bestikkregning som baserer seg på retning, hastighet og medgått tid. Den siste observasjonen den 3. januar hadde angitt breddegraden som 87°22′. Shackletons tabell over distanser viser at de over de neste tre dagene dekket en avstand på litt over 40 nautiske mil (74 km) for å nå et estimert 82°7' den 6. januar, før de ble oppholdt i to dager av en snøstorm. Den 9. januar viser tabellen at gruppen reiste fra sin siste leir og ytterligere 16 nautiske mil (30 km) for å nå sitt sørligste punkt, og den samme distansen tilbake til leiren. Denne avstanden på én og samme dag var langt mer enn for noen annen etappe på ferden. Shackleton forklarte at dette var en strekning «halvt løpende, halvt gående», uhemmet av sleden eller annet utstyr. Hver av de fire mennene bekreftet sin tro på den oppnådde breddegraden uavhengig av hverandre, og ingen oppga senere noen grunn for at hans ord skulle trekkes i tvil.
Shackleton fikk raskt offisiell anerkjennelse i form av utnevnelse til Commander of the Royal Victorian Order av kongen, som senere tildelte ridderskap. RGS tildelte ham en gullmedalje, riktignok med en reservasjon: «Vi vil ikke foreslå å lage medaljen så stor som den som ble tildelt kaptein Scott», ble det uttalt fra offisielt hold. Selv om han var en helt i publikums øyne, fikk ikke Shackleton den rikdommen han hadde forventet. De økte kostnadene ved ekspedisjonen og behovet for å møte lånegarantier gjorde at han måtte reddes fra finansiell ydmykelse ved et statlig stipend på 20,000 pund.
PSTricks
Det finnes en rekke ulike kommandoer som man bruker for å lage et bilde.
\begin{pspicture}(0,0)(6,6) %\psgrid[gridcolor=lightgray,gridlabels=0pt] \psline[linecolor=red](1,1)(5,1)(1,4)(1,1) \pscurve[linecolor=green,linewidth=2pt,% showpoints=true](5,5)(3,2)(4,4)(2,3) \pscircle[linecolor=blue,linestyle=dashed](3,2.5){1} \end{pspicture}
pst-plot lar en tegne grafen til matematiske funksjoner. Følgende kode vil generere bildet under: \begin{pspicture*}(-7.5,-3)(7.5,3) \psaxes[labels=none](0,0)(-7,-2)(7,2) \psplot[linecolor=blue, linewidth=1.5pt]% {-7}{7}{x 0.01745329252 div sin} \uput[45](3.1415926,0){$\pi$} \uput[90](-1.570796,0){$-\pi/2$} \uput[-90](1.570796,0){$\pi/2$} \uput[-135](-3.1415926,0){$-\pi$} \psline[linewidth=1pt,linecolor=red,linestyle=dotted]% (1.57079632,1)(1.57079632,0)   \psline[linewidth=1pt,linecolor=red,linestyle=dotted]% (-1.57079632,-1)(-1.57079632,0) \end{pspicture*}
Pascal Leclaire
Pascal Leclaire (født 7. november 1982 i Repentigny, Quebec) er en profesjonell ishockeyspiller fra Canada. Han er målvakt for Columbus Blue Jackets i National Hockey League.
Karriere
Leclaire spilte juniorhockey i QMJHL for Halifax Mooseheads og Montreal Rocket fra 1998 til 2002. I NHL Entry Draft 2001 ble Leclaire valgt som nummer åtte av Blue Jackets og brukte to sesonger for å spille for deres AHL-lag Syracuse Crunch, med to spilte grunnseriekamper for Blue Jackets i 2003-04. Etter NHL-lockouten, returnerte Leclaire til Columbus i 2005/06-sesongen og spilte som reserve for Marc Denis.
30. juni, 2006, ble Denis solgt til Tampa Bay Lightning og Leclaire ble deres førstekeeper. Han ble skadet under sesongen og reservemålvakten Fredrik Norrena tok over og spilte 55 av 82 kamper. I 2007-2008 satt Leclaire ny lagrekord med en NHL-ledelse i antall shutouts (holde nullen) med ni stykker (den 23. februar 2008). Senere gjenerobret han plassen som førstemålvakt. Leclaire sluttet på andreplass i fan-avstemningen i Western Conference keepere for å komme på 56th NHL All-Star Game, men ble ikke tatt ut til det avgjørende laget.
Festiviteten i Skien
Festiviteten i Skien i Telemark er en bygning som ble oppført for å være byens nye kulturhus, etter den store bybrannen i 1886. Bygget er oppført i nyrenessansestil inspirert av den franske Beaux-Arts, og ble tegnet av arkitekten Paul Due.
Beliggenhet og arkitektur
Festiviteten er en av tre monumentale bygninger som markerer øvre del av Skiens hovedgate, Henrik Ibsens gate, de to andre er Skien kirke og Skiens Sparebank. Den ligger ved den trekantede Ibsenparken, med hovedfasade mot parken og Hesselbergs gate og fasade også mot Henrik Ibsens gate.
Bygningen består av tre deler, hvor midtpartiet er smalere enn den fremre og bakre delen. Fasaden på den bakre delen har en langt enklere utforming enn fasaden som vender ut mot Hesselbergs gate.
Festiviteten ble bygget som kulturhus og for andre arrangementer, og inneholdt teatersal, dampbad og folkebad fra starten. Bygningen har sine nærmeste paralleller i samtidige opera- og teaterbygninger i beaux arts i Europa og USA, som Frankfurter Alte Oper fra 1880. Bygningen sto ferdig i 1891, og ble innviet på Henrik Ibsens fødselsdag den 20. mars. Ibsen var invitert til åpningen, men var forhindret fra å komme.
Senere historie
Under andre verdenskrig var huset rekvirert som lokaler for den norske Hirden. Etter krigen ble Festiviteten stadig mindre egnet som kulturhus for Skien, og i 1973 overtok Ibsenhuset denne rollen. I mellomtiden holdt blant annet Frimurerlosjen i Skien til i huset. Selskapsklubben Skien Klubselskab hadde sitt faste tilholdssted i Festiviteten helt siden byggets første år, og gjennom mange tiår ble det også holdt danseskole for byens barn i Festiviteten.
I 1986 flyttet Teater Ibsen inn i Festiviteten. Det pågikk på begynnelsen av 2000-tallet en diskusjon om oppussing og ombygging av bygningen, og Teater Ibsen flyttet i 2010 til midlertidige lokaler på Klosterøya rett utenfor Skien sentrum. (besøkt 2012-07-18).
I 2012 stod Festiviteten tom, med unntak av et lite lokale på gateplan som er utleid til næringsformål. Bygget ble i juni 2013 solgt til private investorer som ville åpne utested i deler av bygningen. Resten skulle settes tilbake til sin opprinnelige stand.
Festiviteten er per 2018 eid av rapgruppen Karpe. Bygningen benyttes per 2022 dels som utleielokaler, med to festsaler og to møterom, og dels drives det pub og diskotek i byggets underetasje. Hva Karpe skal bruke bygget til i det videre, det vites ikke.
4. etappe i Tour de France 2007
Den '''4. etappen''' i Tour de France 2007 var en 193 km lang etappe som gikk fra Villers-Cotterêts til Joigny. Etappen inneholdt 3 spurter, og 4 kategori 4 stigninger.
Feltet holdt seg samlet de første 3 milene før Juan Antonio Flecha, Gorka Verdugo, Matthieu Sprick, Sylvain Chavanel og Christian Knees gikk i brudd. Thor Hushovd var nede i legebilen underveis pga. mageproblemer. De fem utbryterne holdt seg samlet helt til de ble tatt igjen av hovedfeltet på den siste mila før mål. Thor Hushovd la seg på bakhjulet til opptrekkeren sin, Julian Dean, et par kilometer før mål. Dean gjorde en god jobb for Hushovd som vant spurten og etappen så vidt foran Robert Hunter. Hushovd lå etter etappen på en 5.-plass, 19 poeng bak Tom Boonen, i kampen om den grønne trøya.
1. sprint (La Ferte-Gaucher)
Etter 69 km
2. sprint (Soligny-les-Etangs)
Etter 122,5 km
1. klatring (Côte de Veuilly-la-Poterie)
4. kategori stigning etter 23,5 km
2. klatring (Côte de Doucy)
4. kategori stigning etter 62,5 km
3. klatring (Côte de Galbaux)
4. kategori stigning etter 142,5 km
4. klatring (Côte de Bel-Air)
4. kategori stigning etter 144 km
Eksterne lenker
2007 Tour de France, Prologue to Stage 10
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1992 – 1500 meter herrer
1 500 meter herrer var en øvelse i hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1992 og ble avholdt på Stade de Patinage Olympique i Albertville, Frankrike den 16. februar 1992. Løpet ble gått utendørs i motsetning til innendørsbanen i Calgary fire år tidligere.
46 utøvere fra 21 nasjoner deltok på distansen.
Rekorder
Dette var de gjeldende verdens- og olympiske rekorder før Vinter-OL i 1992:
Det ble ikke satt noen ny olympisk rekord under øvelsen.
The Word Is Live
The Word Is Live er en samleboks med tre CD-er med konsertopptak fra progressiv rock-bandet Yes, utgitt i august 2005. Den komplimenterer samleboksen In a Word: Yes (1969 - ), og inneholder konsertopptak fra størstedelen av bandets karriere og dekker alle band-konstellasjoner i tidsrommet fra 1970 til 1988. Bortsett fra de to første sporene på CD 1, er ingen av opptakene utgitt tidligere.
Flere av låtene ble opprinnelig sendt på radio, og har derfor blitt utsatt for utallige bootleg-utgivelser gjennom årene. I disse tilfellene er den originale radio-lydmiksen den eneste lydmiks-versjonen tilgjengelig, og har derfor vært vanskelig å forbedre lydmessig. Selv om enkelte opptak har ymse kvalitet, er denne samleboksen et ypperlig dokument over Yes' konserter.
Det følger også med en bok med bilder og historier fra Yes-fans som beskriver sine opplevelser under Yes-konserter. Her fins også flere låter som ikke tidligere er utgitt av Yes i noen annen form, som for eksempel coverlåten «It's Love» og to låter som ikke kom med på albumet Drama, «Go Through This» og «We Can Fly From Here».
Tittelen på samleboksen er et ordspill på en frase i teksten på låten «Time and a Word»; «...and The Word is Love».
Annette Schavan
Bakgrunn
Hun tok abitur (artium) i 1974 og studerte pedagogikk, filosofi og katolsk teologi. Schavan tok doktorgraden i 1980 og har siden arbeidet i utdannelsesinstitusjoner knyttet til den katolske kirke. Fra 1980 til 1984 var hun vitenskapelig medarbeider ved den biskoppelige studieorganisasjonen Cusanuswerk, og deretter frem til 1987 avdelingsleder for außerschulische Bildung ved generalvikariatet i Aachen. De to følgende årene var hun generalsekretær for CDUs kvinneorganisasjon, og deretter fra 1989 til 1995 leder for Cusanuswerk.
I 1995 ble hun kulturminister i Erwin Teufels kabinett i delstaten Baden-Württemberg. I 2005 ble hun innvalgt i det tyske parlamentet og ble etterfulgt av sin statssekretær som kulturminister.
Hun er medlem av styret i CDU i Baden-Württemberg og ble i november 1998 dessuten valgt til en av nestlederne for CDU på føderalt nivå. Hun var president for kulturministerkonferansen i 2001, og siden januar 2002 var hun nestleder. Hun var fra 1994 til 2005 også visepresident for Zentralkomitee der deutschen Katholiken (ZdK).
Fra 2001 til 2005 var hun medlem av landdagen i Baden-Württemberg.
Plagiatsak
Schavan tok doktorgrad i 1980. I bloggen Schavanplag ble det fremsatt påstand om at 94 av avhandlingens 325 sider var uten kildehenvisninger.
Fakultetsrådet ved universitetet i Düsseldorf avgjorde 5. februar 2013 med 13 mot 2 stemmer å trekke doktortittelen tilbake. Fakultetsrådets flertall kom til at den daværende doktorand systematisk og forsettlig, gjennom hele doktoravhandlingen ga uttrykk for tanker og vurderinger som i virkeligheten ikke var hennes selvstendige arbeid.
Fra juli 2014 til utgangen av juni 2018 var hun Tysklands ambassadør ved Den hellige stol.
Slaget ved Bukow (1565)
Slaget ved Bukow den 4. juni 1565 mellom den svenske krigsflåten på 48 skip og den allierte krigsflåten på 39 skip under den nordiske syvårskrigen fant sted utenfor Mecklenburgbukten på den nordtyske kysten.
Den svenske admiralen, Klaes Horn, hadde kommet overraskende på de allierte ved å dra ut svært tidlig i det nye året med en stor armada med en hittil usett ildkraft og over åtte tusen mann ombord. Etter å ha utslettet blokadestyrken ved Bornholm og Rügen, dro Horn til Øresund og lå der uforstyrret til allmenn bestyrtelse for de allierte i tre dager. Så snart vinden snudde, dro Horn sørover for å sikre overgangen for transportflåter fra de nordtyske havnene til Sverige. To dager senere fulgte den danske admiralen Trolle ombord på «Jægermester» etter svenskene fra København. Fire dager senere fant de allierte svenskene utenfor Bukow, og det kom til et voldsomt sjøslag. Flaggskipet «Jægermester» gikk umiddelbart til angrep med seks andre skip uten at resten av flåten kom med, og svenskene klarte å holde stand. Taktisk sett ble det uavgjort ettersom ingen av partene vant noe av betydning, men de allierte var tvunget til å overlate herredømmet over havet til svenskene.
Latterdue
Biologi
Latterdua blir 27–29 cm lang og er en domestisert form av saheldue (S. roseogrisea) eller tyrkerdue (S. decaocto), eller kanskje også en hybrid mellom disse.
Det finnes frittlevende latterduer som hekker på Tenerife og Kanariøyene. Rømte fugler fra fangenskap sees jevnlig i flere land. Arten ligner tyrkerdue, men er mindre, har kortere stjert, lysere beigegråhvit drakt og er nesten hvit på buken. Latterdue har vært mye brukt i ulike laboratoriestudier og hvite eksemplarer er populære blant tryllekunstnere. Rømte fugler finnes også i Norge.
Handelsdepartementet (Norge)
Handelsdepartementet var et norsk departement som hadde forskjellige navn gjennom tidene, men som var en etterfølger etter Departementet for det Indre (2. og 4. departement fra 1814).
Handelsavdelingen i de ulike departementene har gjennom årene vært lokalisert i forskjellige departementer:
Kalixälven
Kalixälven eller Kalix älv (meänkieli: Kaalasväylä og Kaihnuunväylä, nordsamisk: Gáláseatnu) er ei elv i Norrbottens län i Sverige. Den er 430 km lang og nedbørområdet er 18 130 km² og middelvannføringen er 290 m³/s.
Elva begynner i Kebnekaise-massivet i Kiruna kommune, og renner mot sørøst gjennom landskapet Lappland. Ved Tärendö snur elva mot sør og renner gjennom Norrbotten. Den munner ut i Bottenviken sørøst for Kalix. De viktigste sideelvene er Kaitumälven, Tärendöälven og Ängesån.
Kalixälven er sammen med Vindelälven, Torneälven og Piteälven en av de fire store elvene i Norrland som ikke er utbygd til kraftproduksjon. Det ligger flere fosser og stryk i elva, hvorav de største er Jockfallet og Linafallet.
Navnet er en forsvensking av det nordsamiske navnet Gáláseatnu, som er dannet av gállit = «vade» eller gálus = «sval» og eatnu = «stor elv». På tornedalsfinsk kallas elva Kaalas- eller Kaihnuunväylä.
Elva var fra russisk side foreslått som grenseelv da Sverige måtte avstå Finland til Russland etter finskekrigen i 1808-1809. Sverige ønsket at grensa skulle gå ved Kemi älv, og til slutt ble grensa trukket ved Torneälven, midtveis mellom de to.
Ingeborg av Danmark
Ingeborg av Danmark (Ingeborg Charlotte Caroline Frederikke Louise) (født 2. august 1878 i København, død 12. mars 1958 i Stockholm) var født prinsesse av Danmark, og ble senere svensk prinsesse. Hun var mor til Norges kronprinsesse Märtha.
Prinsesse Ingeborg var det femte av de åtte barna til kong Frederik VIII av Danmark og dronning Louise, født prinsesse av Sverige. Blant hennes søsken var kong Christian X av Danmark, som etterfulgte faren på tronen, samt prins Carl, som i 1905 ble valgt til konge av Norge under navnet Haakon VII.
Prinsesse Ingeborg og prins Carl bodde i mange år på Djurgården i Stockholm, og hver sommer bodde de på sommerresidensen Fridhem (Kolmården), der barnebarna fra Norge, Belgia og Danmark kunne leke sammen under oppsyn av besteforeldrene.
Prinsesse Ingeborg overlevde to av sine barn, Astrid og Märtha, og var en god støtte for familien ved begge dødsfallene. Sorgen var derfor stor da Ingeborg selv sovnet stille inn i 1958, 79 år gammel.
Italias Grand Prix 2002
Italias Grand Prix 2002 var et Formel 1-løp arrangert den 15. september 2002 på Autodromo Nazionale Monza i Italia. Det var det femtende løpet i Formel 1-sesongen 2002.
RegnCon
Spillforeningen RegnCon ( i Enhetsregisteret) er en demokratisk medlemsorganisasjon og arrangerer blant annet den årlige spillfestivalen RegnCon i Bergen. Foreningen ble stiftet høsten 1991 av blant andre Heikki Holmås, og dens aktivitet «retter seg først og fremst mot rollespill, avanserte brett- og miniatyrspill og samlekortspill». RegnCon er medlem av Hyperion, en paraplyorganisasjon for fantastiske fritidsinteresser i Norge.
Festivalen har årlig ca. 200 medlemmer, og avholder både premierte konkurranser samt en mengde frispilling. Festivalen varer i 3 dager (fredag til søndag), og man kan spille 24/7.
Filosofgangen (Oslo)
Filosofgangen var en gate i Pipervika i Oslo. Før 1866 het den Pipervigsveien. Den gikk sørover fra Stortingsgata som en forlengelse av Universitetsgata, men med et annet løp enn søndre del av dagens Roald Amundsens gate. Gaten lå på nordøstsiden av Tivoli. I sørøst endte den i Bakkegata like før denne munnet ut i Tordenskiolds plass.
Navnet skal komme av at det i sin tid bodde studenter her, og kan ha blitt brukt som folkelig økenavn før det ble offisielt vedtatt.
Gateløpet forsvant med saneringen av området i anledning oppførelsen av Oslo rådhus.
Historiografi
Historiografi (fra gresk historiographia) er utforskningen og fremstillingen av historiefagets egen historie.
Ordet historiografi på norsk, svensk og dansk må ikke blandes sammen med det engelske ordet historiography, som har en langt videre betydning og også kan bety historieskriving generelt.
Historie som krønike
I krønikefasen utartet historieskrivingen i en berettende kronologisk oppramsning av hendelser av bestemte typer. Krøniketiden varte i Europa fra Herodot på 400-tallet f.Kr. til opplysningstiden på 1700-tallet. Felles for krønikører var at fremstillingene alltid var kronologiske («så skjedde det, og så skjedde det etc») ikke tematiske. Krønikene var mer berettende enn forklarende, og dersom forklaringer forekom, var de ofte religiøse eller preget av forsyn og tro på skjebnen. Krønikene hadde ofte et belærende eller moraliserende formål som kunne være å «lære av historien». Eller de hadde til hensikt å dokumentere heltegjerninger (sagaer) eller vise Guds inngripen (kirkelige annalister og hagiografer).
Opplysningstiden
I opplysningstiden utviklet historieskriving et mer kritisk forhold til kildene. Imidlertid forble historiesynet førvitenskapelig, ettersom forfatterne regnet sin egen tids ideer og idealer som målestokken på fortidens samfunn. Når fortidens mennesker handlet og tenkte annerledes, ble dette latterliggjort og forklar som et utslag av uvitenhet, ikke at datidens tenkemåte var grunnleggende forskjellig fra samtiden.
Historien som vitenskap
Det er først på 1800-tallet at systematiske metoder ble utviklet for å finne sannhetsgehalt i kildene («kildekritikk»). Dermed oppsto historie som vitenskap og ble skilt fra litteraturen.
Historismen
I romantikken i Tyskland på begynnelsen av 1800-tallet ble historiefaget profesjonalisert. Ifølge Historismen hadde enhver tidsepoke sin egenart. Dersom fortiden skulle forstås, måtte en forsøke å undersøke tidsepoken så fordomsfritt som mulig. Dette skulle skje ved å forsøke å skille ut hva som var sant fra hva som var usant i primærkilder. Målet var å rekonstruere «hva som faktisk skjedde» (tysk: «wie es eigentlich gewesen ist»), ikke å moralisere over fortidens dumskap som ofte var motivet i opplysningstiden.
Evolusjonisme
På slutten av 1800-tallet mottok historiefaget impulser fra darwinismen via fortolkere som Comte og Spencer. Perioden var preget av tro på skrittvise fremskritt og utviklingsoptimisme. Nasjonalisme og at tro på at historiestudier kunne avdekke kontinuitet fra storhetstid i middelalderen var fremherskende. Senere generasjoner historikere tar avstand fra evolusjonistenes synspunkter ettersom den gav legitimitet til rasistisk, nasjonalistisk, imperialistisk eller militaristisk ideologi.
Marxisme
Marxistisk inspirert historie la vekt på at grunnleggende interessemotsetninger mellom klasser var drivkraften som forklarte historisk utvikling. Marxistisk inspirerte historikere flyttet fokus fra elitekulturen og over på økonomiske og demografiske forhold i fortiden. Historien ble ofte skildret som overklassers bestrebelser på å underkue og utbytte bønder og senere arbeidere, og deres opprør mot førstnevnte.
Annales-tradisjonen
I mellomkrigstiden tok franske historikere et oppgjør med den til da herskende tradisjonen om at historie kun handlet om «konger og kriger». Historikerne Marc Bloch og Lucien Febvre stiftet i 1929 tidsskriftet Annales d'histoire économique et sociale der fokus var flyttet vekk fra den politiske historien til en interesse for hele samfunnet i fortiden («totalhistorie»). Denne tilnærmingen til historiefaget har fått betegnelsen Annales-skolen som skrev historiske framstillinger der temaet var fortidens mentalitet og tenkemåter, folkekultur, landbruk, klimahistorie, kommunikasjon etc. Historiefagets metode ble beriket med teknikker fra sosiologi, geografi og sosialøkonomi. Istedenfor å skrive kronologisk, ble historieskrivingen tematisk.
Erik Fossen
Erik Fossen (født 20. juni 1974) er journalist hos Bergens Tidende. Han er også kjent som musikeren Unknown Joe.
Hadrian V
Hadrian V (født Ottobono de' Fieschi i 1205 i Genova, død 18. august 1276 i Viterbo) var pave fra 11. juli til 18. august 1276.
Biografi
Ottobono de' Fieschi ble født i Genova, og var søskenbarn til Innocent IV. I desember 1251 ble Fieschi utpekt til kardinaldiakon av Sant'Adriano. Mellom 1265 og 1268 var han pavelig legat i England, der han blant annet forsøkte å megle mellom kong Henrik III og dennes føydalherrer.
Kardinal Fieschi ble valgt til pave 11. juli 1276, tok da navnet Hadrian V, men døde allerede 18. august samme år. Siden Hadrian V ikke rakk å bli prestevigslet og følgelig heller ikke biskopvigslet før han døde, ble han tidligere ansett for ikke å fullt ut kunne regnes som en legitim innehaver av paveverdigheten, primært med tanke på at paven også fungerer som biskop av Roma. Det eneste han rakk å utføre som pave var å tilbakekalle Gregor X sin vedtekt om pavevalget, men han rakk derimot aldri å utstede noen erstattende bestemmelser.
Hadrian V hviler i kirken San Francesco i Viterbo. Arnolfo di Cambio oppførte gravmonumentet hans.
Saheldue
Saheldue (Streptopelia roseogrisea) er en art i duefamilien (Columbidae) der den inngår i slekten Streptopelia. To underarter anerkjennes. Arten er utbredt fra Vest-Afrika østover gjennom Sahel til nord på Afrikas horn og sørvest på Den arabiske halvøy.
Taksonomi
Saheldue har av og til blitt regnet som konspesifikk med tyrkerdue (S. decaocto). Populasjoner vest for nedre Tsjad har av noen blitt beskrevet som en egen underart, under navnet bornuensis, men dette savner konsensus. Et eldre vitenskapelig navn på saheldue er S. risoria. Navnet er formelt bekreftet som gyldig av ICZN, men S. risoria er et synonym for den domestiserte formen kalt latterdue (berberdue). Det er imidlertid usikkert om det er saheldue, tyrkerdue eller en hybrid av disse som er opphavet til denne tamformen, noe som skyldes tvetydighet i originalbeskrivelsen. ICZN knytter tamformen til både saheldue og tyrkerdue.
Biologi
thumb|Egg etter saheldue Saheldue ligner tyrkerdue, men er ganske mye mindre og blekere. De blir cirka 26 cm lang og veier typisk 130–166 g. Fjærdrakten er blek gråbrun på oversiden og lysegrå til nærmest hvit på undersiden. Arten er en karakteristisk og distinkt svart nakkeklave. Hode, nakke og bryst har en rosaaktig innslag, som er lysere på kinnene og i buken. Det er svært liten forskjell i utseende mellom de to kjønnene. Rasen arabica er generelt noe mørkere enn nominatformen og har blekgrå undervingsdekkere.
Arten er utbredt i tørre soner med xerofile (voksesteder der panter er utsatt for sterk uttørking) tornbusk-kratt, eller i åpen ørken med ettårig gress; okkuperer også sandete elveleier og jordbruksland, men er aldri mer enn 25 km fra en vannkilde; ser imidlertid ut til å kunne overleve lange perioder uten vann; bær kan til tider utgjøre fuktighetskravet. Unngår elvebredder og andre typer skog. Opptrer vanligvis i høyder under 1 000 moh.
Saheldua blir stort sett regnet som standfugl, men fugler utbredt i nord og sør trekker gjerne nærmere inn mot sentrale strøk av utbredelsen ti tider av året. I så måte har det blitt observert store flokker i Mali i begynnelsen og slutten av regntiden. Dietten består mest av frø fra ulike grassorter og noen andre planter. Fuglene kan imidlertid også ete noe annet plantemateriale, insekter og snegler.
Hekking har blitt registrert året rundt i Senegambia og Mali; i september–oktober i Tsjad; i desember–juni i Sudan; i desember–februar i Etiopia. Redet er en skrøpelig åpen «kopp» i et tre eller en busk, i gjennomsnitt 2,5 m over bakken; det kan ligge inntil 20 km fra nærmeste vannkilde. Arten kan også ta i bruk gamle reder etter andre fugler. Hunnen legger normalt to egg, av og til kun ett. Inkubasjonstiden er 14–15 dager. Ungene får flygedyktig fjærdrakt etter cirka 15 dager.
Skipsfartsdepartementet
Skipsfartsdepartementet var et norsk departement. Det ble opprettet 1. oktober 1942 og fikk ansvaret for skipsfartssakene, hvalfangst og Nortraship. Fra 1940 lå dette arbeidsfeltet hos Forsyningsdepartementet. Da oppgavene gikk ut over den ramme som var tiltenkt Forsyningsdepartementet, ble det ved kongelig resolusjon 18. september 1942 bestemt at departementet skulle deles i et forsynings- og gjenreisningsdepartement og et skipsfartsdepartement. Arne Sunde var minister i departementet fra det ble opprettet til det ble nedlagt i 1945. Departementet ble ikke inndelt i avdelinger eller kontorer og skapte bare ett arkiv.
Arkiv
Arkivet ble påbegynt i Forsyningsdepartementet i 1940. Det ble ikke avsluttet da Skipsfartsdepartementet flyttet til Norge etter krigen. Da departementet ble nedlagt høsten 1945, ble arkivet overført og videreført av dets etterfølgere. Se omtale under Handelsdepartementet.
Port of Los Angeles
Port of Los Angeles også Los Angeles Harbor eller WORLDPORT LA ligger ved San Pedro Bay i bydelen San Pedro i Los Angeles. Havneområdet omfatter 30 km² land og vannlinje på 69 kilometer. Det er USAs største havn med 16 000 ansatte. Port of Los Angeles er viktig havn for cruisetraffiken på den amerikanske vestkysten, med over 1 million passasjerere årlig.
Environment and Heritage Service
Environment and Heritage Service (EHS) er en britisk etat, som har ansvar for bevaring av miljø og historiske monumenter i Nord-Irland og for administrasjon av bygningsvern.
Den forvalter Areas of Outstanding Natural Beauty, naturvernområder, bevaringsområder og spesielle beskyttede områder, samt en rekke monumenter.
I andre deler av Storbritannia er etatens funksjoner fordelt på to etater. De tilsvarende etatene er: