cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ettervirkningene av første verdenskrig
Influensaepidemi
Historikere fortsetter å debattere hva slags påvirkning influensaepidemien i 1918 hadde på krigens utfall. Det har blitt hevdet at Sentralmaktene kan ha blitt eksponert for virusbølgen før de allierte. De resulterende tapene kan da ha hatt en større effekt, da de skjedde under krigen, til motsetning av de allierte som led størst tap til pandemien etter våpenhvilen. Da utbredelsen av epidemien ble forstått begrenset de respektive sensurprogrammene til de allierte og Sentralmaktene befolkningenes kunnskap angående den sanne utbredelse av sykdommen. Fordi Spania var nøytral kunne deres media fritt rapportere om epidemien, noe som gav inntrykk at den hadde sitt opphav der. Denne misforståelsen førte til at samtidige rapporter gav det navnet «spanskesyken». Undersøkende arbeid gjort av et britisk team ledet av virologen John Oxford av St Bartholomew's Hospital og Royal London Hospital, identifiserte et stort troppekvarter og hospitalleir i Étaples i Frankrike som nesten utvilsomt sentret av epidemien i 1918. Et betydelig forgjengervirus fantes i fugler og muterte til griser som ble holdt nær fronten. Det eksakte dødstallet er ukjent, men omtrent 50 millioner mennesker er estimert å ha dødd av influensautbruddet på tvers av hele verden. I 2005 fant en studie at «Virusstammen av 1918 utviklet seg i fugler og var lik fugleinfluensaen som i dag har spredd frykt om en ny global pandemi, men som viste seg å være et normalt helbredelig virus som ikke skapte en stor påvirkning på verdens helse.»
Økonomiske og geopolitiske konsekvenser
Oppløsningen av det tyske, det russiske og det østerriksk-ungarske keiserriket samt det (tidligere) osmanske imperiet førte til at en rekke nye stater ble etablert i Øst-Europa. Internt pleide disse nye statene å ha betydelige etniske minoriteter, som ønsket å forene seg med nabostatene der deres etnisitet var en majoritet. For eksempel hadde Tsjekkoslovakia tyskere, polakker, rutenere og ukrainere, slovaker og ungarere. Folkeforbundet sponset flere minoritetstraktater i et forsøk på å håndtere problemet, men med Forbundets nedgang på 1930-tallet ble disse traktatene stadig vanskeligere å håndheve. En konsekvens av den storstilte omtegningen av grenser og de politiske endringer i første verdenskrigs kjølvann var et stort antall europeiske flyktninger. Sammen med flyktninger fra den russiske borgerkrig førte disse flyktningene til opprettelsen av nansenpasset.
Etniske minoriteter gjort frontenes beliggenhet generelt ustabile. Der frontene hadde forblitt uforandret siden 1918 hadde det ofte vært en fordrivelse eller utkastelse av en etniske gruppe, som sudettyskere. Økonomisk og militært samarbeid mellom disse små statene var minimalt, noe som sikret de beseirede maktene Tyskland og Sovjetunionen en latent kapasitet til å dominere området. I krigens umiddelbare kjølvann drev tap frem et samarbeid mellom Tyskland og Sovjetunionen, men til slutt ville disse to maktene konkurrere om dominans i Øst-Europa.
Revolusjoner
Grunnet den provisoriske russiske regjerings manglende evne til å avstå territorier, beseiret tyske og østerrikske styrker de russiske armeene, og den nye kommunist-regjeringen signerte freden i Brest-Litovsk i mars 1918. I traktaten avstod Russland alle krav på Estland, Finland, Latvia, Litauen, Ukraina og territoriet til Kongress-Polen, og ansvaret falt på Tyskland og Østerrike-Ungarn å «bestemme den fremtidige status av disse territorier i enighet med deres befolkning». Senere inngikk også Vladimir Lenins regjering traktaten om Polens deling, noe som gjorde det mulig for Polen å gjøre krav på sine grenser av 1772. På tross av dette ble freden i Brest-Litovsk gjort ubrukelig da Tyskland ble beseiret senere i 1918, noe som satt mye av Øst-Europas status under tvil.
Tyskland
I Tyskland var det en sosialistisk revolusjon som førte til en midlertidig etablering av en rekke kommunistiske politiske systemer i (hovedsakelige urbane) deler av landet, keiser Vilhelm IIs abdisering og opprettelsen av Weimarrepublikken.
Den 28. juni 1919 ble Weimarrepublikken tvunget, under trussel om videre allierte fremrykning, til å signerer Versaillestraktaten. Den ensidige avtalen laget av de seirende la hele krigsskylden på Tyskland (et syn som aldri har blitt akseptert av tyske nasjonalister, men argumentert for, blant andre, av den tyske historiker Fritz Fischer.). Tyskland ble påkrevd å betale 132 milliarder mark (ca. 31,5 milliarder dollar, 6,6 milliarder pund) i krigserstatninger, en sum ment for å begrense den tyske økonomis vekst. For å betale krigserstatningene begynte den nye tyske republikken å trykke enorme antall pengesedler – med katastrofale følger. Hyperinflasjon herjet Tyskland mellom 1921 og 1923. I denne perioden ble verdien av fiat-papiermark i henhold til tidligere vare-Goldmark redusert til én billiontedel (én million million) av dens verdi. I desember 1922 erklærte Erstatningkomiteen mislighold, og den 11. januar 1923 okkuperte franske og belgiske tropper Ruhr. Det okkuperte området ble holdt frem til 1925.
Fredstraktaten krevde at Tyskland permanent skulle redusere størrelsen av sin arme til 100,000 soldater og ødelegge stridsvogner, luftvåpen og ubåtflåte. Marinens hovedfartøy, fortøyd i Scapa Flow, ble selvsenket av mannskapene, for å forhindre at de falt i allierte hender.
Tyskland måte se relativt små landområder avstått til Danmark, Tsjekkoslovakia og Belgia. En større del ble avgitt til Frankrike, inkludert den midlertidige franske okkupasjonen av Rhinland. Den største delen ble avgitt til det nyetablerte Polen. Tysklands oversjøiske kolonier ble delt mellom en rekke allierte land, hovedsakelig Storbritannia i Afrika, men det var tapet av områder som utgjorde den nye polske stat, inkludert den tyske byen Danzig og separasjonen av Øst-Preussen fra resten av Tyskland som forårsaket størst raseri. Nazipropaganda tok i bruk den generelle oppfatningen at avtalen var urettferdig. Mange tyskere anerkjente aldri traktaten og gav senere støtte til Adolf Hitler. Han var muligens den første nasjonale politiker som både talte mot og tok affære med traktatens vilkår.
Det russiske keiserriket
Sovjetunionen nøt godt av Tysklands tap, da en av de første vilkårene av våpenhvilen var opphevelsen av freden i Brest-Litovsk. Ved våpenhvilens signering var Russland i en borgerkrig som forårsaket mer enn syv millioner dødsfall, og gjorde store områder av landet ødelagt. Borgerkrigen medførte større tap enn første verdenskrig, og nasjonen som helhet led sosialt og økonomisk. Polen sikret for en periode grensene, etter å ha slått Den røde hær i den polsk-sovjetiske krig (1919–1921). Etter andre verdenskrig ble grensene trukket på nytt, slik at Sovjet overtok områdene med overveiende belarusisk og ukrainsk befolkning. Statens grenseterritorier, Litauen, Latvia og Estland, fikk kortvarig selvstendighet før de ble okkupert igjen av Sovjet i 1940. Finland fikk varig uavhengighet, selv om staten måtte krige to ganger mot Sovjetunionen under andre verdenskrig og tapte Det karelske nes. Armenia, Georgia og Aserbajdsjan ble etablert som selvstendige stater i Kaukasus. Disse statene ble erklært sovjetrepublikker i 1922, og ble senere absorbert inn i Sovjetunionen. Under krigen, derimot, erobret Tyrkia armensk territorium rundt Artvin, Kars og Igdir, og disse territorialtapene ble permanente. Romania fikk Bessarabia fra Russland. Den russiske konsesjonen i Tianjin ble okkupert av kinesere i 1920, og i 1924 gav Sovjet avkall på sine krav på distriktet.
Østerrike-Ungarn
Da krigens gang hadde vendt tydelig mot Sentralmaktene mistet Østerrike-Ungarn sin befolkning tillit i sine allierte land, og selv før våpenhvilen i november hadde radikal nasjonalisme ført til flere uavhengighetserklæringer i Sør-Sentral-Europa etter november 1918. Da den sentrale regjering hadde opphørt å operere i store områder var disse områdene uten en regjering, og mange nye grupper forsøkte å fylle maktvakuumet. I denne perioden led befolkningen av matmangel, og var, for det meste, demoralisert av tapene lidd under krigen. Forskjellige politiske parter, fra ihuga nasjonalister, til sosialdemokrater, til kommunister forsøkte å opprette regjeringer i de forskjellige nasjonaliteters navn. I andre områder grep eksisterende nasjoner som Romania inn i områder de anså som deres. Disse bevegelser skapte de facto-regjeringer som gjorde livet mer komplisert for diplomater, idealister og de vestlige allierte.
De vestlige styrkene skulle offisielt okkupere det eldgamle keiserriket, men hadde sjeldent nok tropper til å gjøre dette effektivt. De måtte håndtere lokale myndigheter som hadde deres egen agenda. Ved fredskonferansen i Paris måtte diplomater forsone disse autoriteter med de konkurrerende krav til nasjonalistene som hadde ønsket hjelp av dem i krigen, strategiske eller politiske ønsker tilhørende de vestlige allierte, og andre agendaer som ønske av å innlemme de fjorten punkters ånd. For eksempel, for å leve ut selvbestemmelsesidealet i de fjorten punkter, skulle tyskere, enten østerriksk eller tysk, få selv bestemme deres fremtid og regjering. Derimot var særlig franskmennene bekymret for at et utvidet Tyskland ville være en stor sikkerhetsrisiko. I tillegg gjorde delegasjoner som tsjekkerne og slovenerne sterke krav på visse tysktalende territorier.
Resultatet var avtaler som kompromitterte mange idealer, fornærmet mange allierte, og opprettet en helt ny orden i området. Mange folk håpet at de nye nasjonalstatene ville tillate en ny æra av velstand og fred i området, fri for den bitre kranglingen mellom ulike nasjonaliteter, som hadde preget de foregående femti år. Dette viste seg å være optimistisk. Endringer i territorialkonfigurasjon etter første verdenskrig inkluderte:
De nye statene i Øst-Europa hadde som regel alle store nasjonale minoriteter. Millioner av tyskere befant seg i de nyopprettede landene som minoriteter. Mer enn to millioner etniske ungarere befant seg utenfor Ungarn, i Slovakia, Romania og Jugoslavia. Mange av disse nasjonale minoritetene befant seg selv i en dårlig situasjon, da de nye regjeringene ville definere statenes nasjonale karakter, ofte på bekostning av andre nasjonaliteter.
Mellomkrigstiden var hard for områdets jøder. De fleste nasjonalister hadde mistillit til de fordi de ikke var fullt integrert i nasjonale samfunn. I motsetning av den østerriksk-ungarske tiden ble jøder ofte utstøtt og diskriminert. Selv om antisemittisme var utbredt i Habsburgtiden møtte ingen offisiell diskriminering jødene fordi de var, for det meste, trofaste støttespillere av den multinasjonale staten, og monarkiet. Jødene hadde fryktet fremveksten av ildfast nasjonalisme og nasjonstater, fordi mange forutså vanskelighetene det ville føre med seg.
De økonomiske forstyrrelsene skyldt av krigen, og slutten av den østerriksk-ungarske tollunionen skapte store problemer i mange områder. Selv om statene ble opprettet som demokratier etter krigen, falt de én etter én, med unntak av Tsjekkoslovakia, til en form for autoritært styresett. Mange kranglet seg imellom, men var for svake til å konkurrere effektivt. Senere, da Tyskland rustet opp, var nasjonstatene i Sør-Sentral-Europa ikke i stand til å motstå angrep. Landene falt under tysk dominans og til en mye større grad en det som hadde vært tilfelle under Østerrike-Ungarn.
Det osmanske riket
Ved krigens slutt okkuperte de allierte Konstantinopel (Istanbul) og den osmanske regjering kollapset. Freden i Sèvres, en plan designet av de allierte for å dele opp de gjenværende osmanske territoriene, ble signert 10. august 1920, selv om sultanen aldri ratifiserte den.
Okkupasjonen av Smyrna av Hellas den 18. mai 1919 iverksatt en nasjonalistbevegelse med mål å oppheve traktatens vilkår. Tyrkiske revolusjonære ledet av Mustafa Kemal Atatürk, en vellykket osmansk kommandant, avviste vilkårene godkjent ved Sèvres, og under dekke som Generalinspektør av Den osmanske armé, forlot han Istanbul med destinasjon Samsun, for å organisere de gjenværende osmanske styrkene for å motstå traktatens vilkår. På østfronten gjenvant beseiringen av de armenske styrker i Den tyrkisk-armenske krig og signeringen av freden i Kars med Den russiske S.F.S.R territorier mistet til Armenia og postkeiserlige Russland.
På vestfronten førte de tyrkiske nasjonaliststyrkers voksende styrke til at Hellas, med Storbritannias støtte, invaderte dypt inn i Lilleasia, i et forsøk på å svekke de revolusjonære. I slaget ved Sakarya ble den greske armé beseiret og tvunget til retrett, noe som førte til brenningen av Smyrna, og tilbaketrekningen av greske styrker fra Lilleasia. Med nasjonalistene styrket marsjerte armeen for å ta tilbake Istanbul, noe som førte til Chanak-krisen, hvor den britiske statsminister David Lloyd George ble tvunget til å gå av. Etter den tyrkiske motstandsbevegelsen fikk kontroll over Anatolia og Istanbul ble Sèvrestraktaten etterfulgt av traktaten i Lausanne som formelt endte alle fiendtligheter, og førte til opprettelsen av den moderne tyrkiske republikk. Som et resultat ble Tyrkia den eneste av første verdenskrigs makter som veltet sitt taps vilkår, og forhandlet med de allierte som en likeverdig.
Lausannetraktaten anerkjente formelt de nye folkeforbundsmandatene i Midtøsten, avståelsen av territorier på Den arabiske halvøy, og britisk suverenitet over Kypros. Folkeforbundet ga «Klasse A»-mandatstatus til de franske mandatene Syria og Libanon og det britiske mandatet Mesopotamia og Palestina, sistnevnte bestående av to autonome regioner: Palestinamandatet og emiratet emiratet Transjordan. Deler av det osmanske riket på Den arabiske halvøy ble del av det som i dag er Saudi-Arabia, og Jemen. Oppløsningen av det osmanske riket ble en sentral milepæl i opprettelsen av den moderne Midtøsten, hvorav resultatet har vært vitne til opprettelsen av nye konflikter og fiendtligheter i regionen.
Storbritannia
I Storbritannia hadde krigsfinansieringen en kraftig økonomisk kostnad. Fra å være verdens største oversjøiske investor ble den en av de største skyldnere, med 40 % av regjeringens pengebruk gående til renteavbetalinger. Inflasjon mer enn fordoblet seg mellom 1914 og høyden i 1920, mens verdien av britisk pund (forbrukerutgifter) falt med 61,2 %. Erstatninger i form av gratis tysk kull svekket lokalindustri, noe som førte til generalstreiken i 1926.
Britiske private investeringer i utlandet ble solgt, og samlet inn 550 millioner pund. Derimot fant også 250 millioner pund i nye investeringer sted under krigen. Det netto finansielle tap var derfor omtrent 300 millioner pund; mindre enn to års investeringer sammenlignet med førkrigsgjennomsnittsraten, og mer enn erstattet innen 1928. Materialtap var «lett»: den mest betydningsfulle var 40 % av den britiske handelsflåten senket av tyske ubåter. Det meste av dette var erstattet innen 1918 og alt rett etter krigens slutt. Militærhistoriker Correlli Barnett har argumentert at «den objektive sannhet er at [første verdenskrig] på ingen måte påførte lammende økonomisk skade på Storbritannia» men at krigen «lammet den britiske psykologi, men ikke på andre måter».
Mindre konkrete endringer var blant annet voksende selvhevdelse fra samveldsnasjoner. Kamper som ved Gallipoli for Australia, og om Vimy Ridge for Canada, førte til økt nasjonal stolthet og en større motvilje mot å være underordnet Storbritannia, noe som førte til voksende diplomatisk selvstendighet på 1920-tallet. Disse slagene ble ofte dekorert i propaganda i disse nasjoner som symbolsk for deres makt under krigen. Lojale dominioner som Newfoundland var dypt disillusjonert av Storbritannias tilsynelatende likegyldighet mot deres soldater, noe som førte til foreningen av Newfoundland og Konføderasjonen Canada. Kolonier som India og Nigeria ble også stadig mer bestemt på grunn av deres deltakelse i krigen. Disse statenes befolkning ble økende bevisst på deres egen makt, og Storbritannias skjørhet.
I Irland økte forsinkelsen i en løsning på hjemmestyreproblemet, delvis skyldt krigen, samt påskeopprøret i 1916 og et feilslått forsøk på å introdusere verneplikt i Irland, støtten til radikale separatister. Dette førte indirekte til utbruddet av den irske uavhengighetskrigen i 1919. Opprettelsen av Den irske fristaten som fulgte denne konflikten, representerte i praksis et territorialtap lik Tyskland opplevde, (og videre, sammenlignet med Tyskland, representerte det et mye større tap i prosent av landets førkrigsterritorium). På tross av dette forble Den irske fristaten en dominion innen det britiske imperiet.
Etter første verdenskrig fikk kvinner stemmerett, da de under krigen måtte fylle jobber tidligere kategorisert som «herrejobber», og viste dermed regjeringen at kvinner ikke var så svake og inkompetent slik det var antatt. Det var også betydelige fremskritt innen medisin og teknologi, da de skadde måtte pleies, og fremveksten av flere nye sykdommer som medisinen måtte håndtere.
USA
Selv desillusjonert av krigen, da det ikke var oppnådd de høye idealer lovt av president Woodrow Wilson, finansierte amerikanske kommersielle interesser Europas gjenoppbygning og reparasjonsinnsats i Tyskland, hvert fall frem til utbruddet av depresjonen. Amerikansk opinion angående støtte til tyskerne og østerrikerne var delt, slik en korrespondanse mellom Edgar Gott, en direktør i Boeing, og Charles Osner, styreformann i Komiteen for avlastning av nødlidende kvinner og barn i Tyskland og Østerrike, bar vitne om. Gott argumenterte for at støtten først skulle gå til innbyggerne av de statene som hadde lidd ved Sentralmaktenes hender, mens Osner appellerte etter en mer universell bruk av humanitære idealer. Den amerikanske økonomiske innflytelsen førte til at depresjonen startet en dominoeffekt, noe som dro Europa inn i det også.
Frankrike
Alsace-Lorraine ble returnert til Frankrike, området som hadde blitt avstått til Preussen i 1870 etter den fransk-prøyssiske krig. Etter fredskonferansen i 1919 var statsminister Georges Clemenceaus mål å sikre at Tyskland ikke ville ønske hevn i de følgende år. Til dette formål hadde sjefskommandant for de allierte styrker, feltmarskalk Ferdinand Foch, at Frankrikes fremtidige beskyttelse var at Rhinen skulle utgjøre grensen mellom Frankrike og Tyskland. Basert på historien var han overbevist at Tyskland igjen ville bli en trussel, og, etter å ha hørt at vilkårene i Versaillestraktaten hadde latt Tyskland være betydelig intakt, bemerket han at «dette ikke er fred. Det er en tjue års våpenhvile.»
En annen veldig viktig faktor var deltakelsen av franske kolonitropper, blant annet senegalesiske tirailleurer, og tropper fra Indokina, Nord-Afrika og Madagaskar. Da disse soldatene vendte hjem til sine hjemland, og fortsatte å bli behandlet som annenrangsborgere, ble mange kjernen av uavhengighetsgrupper.
Under krigstilstanden hadde den franske økonomi blitt noenlunde sentralisert, for å omgjøres til en krigsøkonomi, og dette førte til det første bruddet med den klassiske liberalismen.
Til slutt markerte sosialistenes støtte av nasjonalregjeringen (inkludert Alexandre Millerands nominasjon som krigsminister) et skifte mot Section française de l'internationale ouvrières (SFIO) vending mot sosialdemokrati og deltakelse i «bourgeois-regjeringer», selv om Léon Blum holdt fast ved en sosialistisk retorikk.
Italia
I 1882 gikk Italia sammen med det tyske keiserriket og det østerriksk-ungarske keiserriket og opprettet Trippelalliansen. Derimot var, selv om forholdet til Berlin ble meget vennlig, var alliansen med Wien utelukkende formell, da italienerne var ivrige etter å sikre seg Trentino og Trieste, deler av Østerrike-Ungarn befolket av italienere.
Under første verdenskrig lente Italia seg mot de allierte, i stedet for å bli med Tyskland og Østerrike. Dette kunne hende siden alliansen formelt kun hadde forsvarsprerogativer, og Sentralmaktene var på offensiven. Med London-traktaten tilbød Storbritannia i hemmelighet Trentino og Tirol helt til Brenner, Trieste og Istria, hele Dalmaterkysten bortsett fra Fiume, fullt eierskap over albanske Valona og protektorat over Albania, Antalya i Tyrkia, og en del av det tyrkiske og det tyske koloniveldet, i bytte mot at Italia vendte mot Sentralmaktene..
Etter seieren ble Vittorio Orlando, Italias ministerrådspresident, og Sidney Sonnino, utenriksminister, sendt som italienske representanter til fredskonferansen i Paris, med mål om å sikre de lovte territorier og så mye annet land som mulig. Særlig var det sterke meninger om Fiume, som de mente var rettmessig italiensk grunnet dens italienske innbyggere, i samsvar med Woodrow Wilsons fjorten punkter, hvorav det femte heter:
På tross av dette innså de allierte ved krigens slutt av de hadde gjort motstridende avtaler med andre nasjoner, særlig angående Sentral-Europa og Midtøsten. I møtene mellom De fire store, hvori Orlandos diplomatimakt ble begrenset av hans manglende kunnskap om engelsk, ville de store maktene kun gi Trentino frem til Brenner, dalmaterhavnen Zara, øya Lagosta, og en rekke mindre tyske kolonier. Alle andre territorier ble lovet til andre nasjoner, og stormaktene var urolige til Italias imperiumsambisjoner; særs Wilson var en stor tilhenger av jugoslaviske rettigheter på Dalmatia mot Italia, og på tross av traktaten i London som han ikke anerkjente. Et resultat av dette var at Orlando forlot konferansen i et raseri. Dette var rett og slett til fordel Storbritannia og Frankrike, som delte de osmanske og tyske terrioriene i Afrika mellom seg selv, uten å gi til Italia det som var livet.
I Italia var misnøyen intens: irredentisme (se: irredentismo) gjorde krav på Fiume og Dalmatia som italienske landområder; men skuffelsen var stor i alle italienske samfunnslag, som avlet følelsen at staten hadde deltatt i meningsløs krig uten noen store gevinster. Denne ideen om en «lemlestet seier» (vittoria mutilata) var årsaken bak Impresa di Fiume. Den 12. september 1919 ledet nasjonalistpoeten Gabriele d'Annunzio omtrent 2600 troops fra Den kongelige italienske armé (Granatieri di Sardegna), nasjonalister og irredentister, til å innta byen, noe som tvang frem tilbaketrekningen av de interallierte (amerikanske, britiske og franske) okkupasjonsstyrkene. Denne hendelsen (og D'Annunzios persona og politiske valg) blir generelt sett på som et uttrykk for den dype uroen som plaget Italia etter krigen, og som til slutt førte til fremveksten av italiensk fascisme.
Kina
Republikken Kina hadde vært en del av de allierte; under krigen hadde staten sendt tusener av arbeidere til Frankrike. Ved fredskonferansen i Paris i 1919 hadde den kinesiske delegasjon etterspurt en slutt på de vestlige imperialistiske institusjoner i Kina, men ble avvist. Kina etterspurte et minstekrav på den formelle gjenopprettingen av dens territorium i Jiaozhou-bukta, som hadde vært under tysk kolonistyre siden 1898. Men de vestlige allierte avviste Kinas krav og gav heller alle tyske førkrigsterritorier og rettigheter i Kina til Japan. På grunn av dette signerte Kina ikke Versaillestraktaten, men signerte i stedet en separat fred med Tyskland i 1921.
De østerriksk-ungarske og tyske konsesjoner i Tianjin ble underlagt den kinesiske myndighets administrasjon; i 1920 okkuperte de og det russiske området.
De vestlige alliertes betydelige bidrag til Japans territoriale ambisjoner på Kinas bekostning førte til 4. mai-bevegelsen i Kina, en sosial og politisk bevegelse som hadde betydelig innflytelse på etterfølgende kinesisk historie. 4. mai-bevegelsen blir ofte kalt den kinesiske nasjonalismens fødsel, og både Kuomintang og Det kinesiske kommunistparti anser bevegelsen som en viktig periode i deres historie.
Japan
På grunn av avtalen Japan hadde signert med Storbritannia i 1902 var Japan en av de allierte under krigen. Med britisk assistanse angrep japanske styrker Tysklands territorier i Shandong-provinsen i Kina, inkludert den østasiatiske kullbasen til Den keiserlige tyske marine. De tyske styrkene ble beseiret og overga seg til Japan i november 1914. Den japanske marine lykkes også sikre en rekke av Tysklands øyer i Vest-Stillehavet: Marianene, Karolinene og Marshalløyene.
Ved fredskonferansen i Paris i 1919 fikk Japan alt av Tysklands førkrigsrettigheter i Shandong-provinsen i Kina (på tross av at Kina også var en av de allierte under krigen): direkte eierskap av området i Jiaozhou-bukta, og fordelaktige kommersielle rettigheter i resten av provinsen, samt et mandat over de tyske stillehavsøyene som den japanske marine hadde erobret. I tillegg fikk Japan et permanent sete i Folkeforbundets råd. På tross av dette avviste de vestlige maktene Japans ønske om innlemmelsen av en «raselikhetsklausul» som del av Versaillestraktaten.
Stater som fikk, eller gjenvant territorium eller selvstendighet etter første verdenskrig
Merknad: Stater som kun fikk selvstendighet i en kort periode er ikke listet her.
Kolonibytter
I henhold til Versaillestraktaten artikkel 22 skulle Tyskland miste alle sine kolonier. Disse koloniene lå i Afrika, Stillehavet og Kina. Formelt var det Folkeforbundet som delte ut områdene som mandatområder, men alle områdene gikk til seiersmaktene. Det britiske imperiet og Frankrike fikk mye i Afrika, mens de tidligere tyske koloniene i Stillehavet og Kina gikk til Japan nord for ekvator, og til det britiske imperiet sør for ekvator. Selv om mandatområdene skulle hjelpes frem mot større selvstendighet, var de i praksis kolonier.
Sosiale traumer
Krigens opplevelser i vest er vidt antatt å ha ført til en form for kollektiv nasjonal traume i alle de deltakende stater. 1900-tallets optimisme var fullstendig ødelagt, og de som kjempet ble kjent som «den tapte generasjon» fordi de aldri kom seg fra deres lidelser. I de følgende år sørget mesteparten av Europa privat og offentlig; minnesmerker ble oppført i tusener av landsbyer og byer.
Så tidlig som 1923 hadde Stanley Baldwin anerkjent den nye strategiske virkelighet som møtte Storbritannia i en nedrustningstale. Giftgass og luftbombing av sivile var nytt av krigen. Den britiske befolkning hadde ikke, på flere århundrer, måtte ha alvorlig grunn til å frykte en invasjon. Så den nye trusselen om giftgass droppet av fiendtlige bombefly førte til en grovt overdrevent tanke om de sivile dødsfall som ville skje i en ny krig. Baldwin uttrykket at «bombeflyene alltid vil komme gjennom». Den tradisjonelle britiske maktbalansepolitikken i Europa kunne ikke lenger sikre den britiske befolkningen. Ut av denne frykt kom appeasement-politikken. Det er bemerkelsesverdig at hverken Baldwin eller Neville Chamberlain hadde kjempet i krigen, mens de som var mot appeasement, som Anthony Eden, Harold Macmillan og Winston Churchill, hadde.
En tydelig påminner om generasjonens offer var faktumet at dette var en av de første ganger i historien hvor flere menn hadde dødd i kamp enn i sykdom, noe som hadde vært hovedgrunnen til dødsfall i tidligere kriger. Den russisk-japanske krigen var den første konflikten hvor stridsdødsfall var større enn sykdomsdødsfall, men det hadde vært på en mye mindre skala – mellom kun to nasjoner.
Den sosiale trauma manifesterte seg selv på mange forskjellige måter. Noen hadde avsky til nasjonalisme og det den hadde forårsaket; dermed begynte de å arbeide for en internasjonal verden, gjennom organisasjoner som Folkeforbundet. Pasifisme ble stadig mer populært. Andre hadde den motsatte reaksjonen, og følte at kun militærstyrke kunne stoles på for beskyttelse i en kaotisk og inhuman verden, som ikke respekterte hypotetiske tanker om sivilisasjon. En følelse av desillusjonering og kynisme ble tydelig. Nihilisme vokste i popularitet. Mange mente at krigen innvarslet slutten på verden slik de hadde kjent den, blant annet med kapitalismens og imperialismens fall. Kommunistiske og sosialistiske bevegelser rundt om verden fikk økt styrke av denne teorien, og nådde et helt nytt popularitetsnivå. Disse følelsene var mest tydelige i områder som var direkte eller særlig hardt behandlet av krigen, som Sentral-Europa, Russland og Frankrike.
Artister som Otto Dix, George Grosz, Ernst Barlach, og Käthe Kollwitz representerte deres opplevelser, eller de av deres samfunn, i butte malerier eller skulpturer. På lik måte skrev forfattere som Erich Maria Remarque uhyggelige noveller som fortalte om deres opplevelser. Disse verkene hadde en sterk påvirkning på samfunnet, og førte til store kontroverser, og fremhevet motstridende tolkninger av krigen. I Tyskland mente nasjonalister, inkludert nazistene, at dette var degenerert kunst, og undergravde samfunnets samhold, samt vanæret de døde
Ammunisjonsrester
På tvers av områdene hvor kamp- og skyttergravslinjer befant seg, som i Champagne-regionen i Frankrike, har store antall ueksplodert ammunisjon blitt værende. Noe av dette er fremdeles farlig og fortsetter å føre til skader og dødsfall på 2000-tallet. Noen blir funnet av gårdsarbeidere under pløying, og dette har blitt kalt «jernhøstingen». Deler av ammunisjonen inneholder giftige kjemiske produkter, som sennepgass. Opprydning av store slagområder fortsetter, og det antas å fortsette i flere tiår. Lag fjerner, uskadeliggjør eller ødelegger hundrevis av tonn med ueksplodert ammunisjon hvert år i Belgia, Frankrike og Tyskland.
Krigsminnesmerker
Mange byer i de deltakende land har krigsminnesmerker dedisert til lokale innbyggere som mistet livet. Eksempler er:
TV-dokumentarer
Andre tv-dokumentarer som er verdt å merke er World War One (1964) av CBS; The First World War (2004), basert på Hew Strachans verker, og The Great War and the Shaping of the 20th Century (1996), vist på PBS.
I 2014 ble en fransk dokumentar med navn Apocalypse la 1ère Guerre mondiale<http://apocalypse.france2.fr/premiere-guerre-mondiale/fr/home> sendt på krigens 100 års markering. Denne dokumentarens engelske versjon ble sendt på amerikansk tv samme år, og het Apocalypse: World War I.<https://web.archive.org/web/20141119003546/http://www.ahctv.com/tv-shows/apocalypse-wwi/about-apocalypse-wwi.htm> Dokumentaren er fem episoder av én time, og benytter fargede filmsegmenter fra gamle svarthvittbilder.
Ingolf Håkon Teigene
Ingolf Håkon Teigene (født 10. april 1949, død 12. juni 2007 i Oslo) var en norsk journalist fra Hareid på Sunnmøre.
Han var redaktør i Ny Tid (1982–1986) og journalist i Dagbladet og senere i NRK hvor han blant annet var programleder i Dagsrevyen. Han ledet Dagsrevyen for første gang i 1989.
Han ledet en rekke av NRKs debattsendringer forut for politiske valg. Han ledet også underholdningsprogrammet Sommeråpent og Innsamlingsaksjonen i 1998, begge sammen med Anne Grosvold. Teigene gav også ut flere bøker, blant annet Rett fra hjertet, som han skrev sammen med Kristin Halvorsen.
Som journalist i SV-organet Ny Tid var han en av de fire som i 1979 ble dømt i den såkalte «listesaken». Saken hadde sin bakgrunn i lister som var blitt sammenstilt med navn på rundt 600 personer tilknyttet norsk sikkerhetstjeneste, og artikler som ble publisert om de hemmelige tjenesters virksomhet, som at Norge hadde hjulpet til med spionasje på sovjetisk jord etter krigen. I 2005 ble han nektet innreise til USA og måtte avlyse en reportasjereise.
Som redaktør for Ny Tid fremmet Ingolf Håkon Teigene i 1985 sterkt den da 25-årige Kristin Halvorsen på lederplass: «Sett henne så langt opp på lista som mulig. Gå ikke glipp av et åpenbart politisk talent.»
Bankenes BetalingsSentral
Bankenes BetalingsSentral AS (BBS) fusjonerte med sin danske motpart Pengeinstitutternes BetalingsSystemer i 2010 til selskapet Nets.
Ingolf Håkon Teigene
Teigene ble i 1999 tildelt Kringkastingsprisen for godt språk og i 2006 NRKs språkpris. Han var en forkjemper for det nynorske skriftspråket.
Teigene erstattet i 2003 Petter Nome som programleder for Sommeråpent og var klar på at han ønsket å holde sine egne politiske synspunkter unna jobben som journalist. Petter Nome var blitt tatt av programmet etter å offentlig ha tatt avstand fra invasjonsforbredelsene mot Irak.
Bankenes BetalingsSentral
BBS AS var et norsk aksjeselskap som ble stiftet i 1972. Det ble eid av en rekke banker i fellesskap gjennom selskapet Nordito AS, og selskapets formål var å tilby fellestjenester innen informasjonsteknologi, regningsbetaling, avregning og informasjonstjenester. Selskapet hadde rundt 780 ansatte (2008) i Norge, Sverige og Danmark, og opererte et sentralt nettverk av krypterte serversystemer som sørget for kontooverføringer.
Ingolf Håkon Teigene
Ingolf Håkon Teigene døde 12. juni 2007 av hjertesvikt mens han var på jobb på Marienlyst. Teigene, som de siste årene hadde arbeidet i NRKs utenriksavdeling, var i gang med å planlegge NRKs valgkamputspørring av partilederne forut for kommunevalgene høsten 2007.
Eyvind Jørgensen Schumacher
Eyvind Jørgensen Schumacher (født 1983) er en norsk lokalpolitiker (Ap) og ordfører i Ullensaker kommune fra 2019.
Odd Aukrust
Odd Aukrust (født 15. desember 1915, død 22. juni 2008) var en norsk sosialøkonom med doktorgrad (dr.philos.). Han var forskningssjef og senere forskningsdirektør i Statistisk sentralbyrå i årene 1953 til 1984. Aukrust var med på å legge grunnlaget for utarbeiding av nasjonalregnskap i Norge. Odd Aukrusts hovedkursteori har gitt opphav til frontfagsmodellen, som gir rammene for norske lønnsforhandlinger.
Bakgrunn og virke
Aukrust studerte under Ragnar Frisch og tilhørte generasjonen av unge sosialøkonomer som innførte keynesiansk økonomisk tenking i Norge etter krigen. Han avla eksamen i 1941. I 1945 gjorde Aukrust sammen med Petter Jakob Bjerve analysen Hva krigen kostet Norge, der de kalkulerte kostnadene av krigen i Norge til 17 prosent av nasjonalformuen. Etter krigen arbeidet han med innføring av nasjonalregnskapsanalyse. Dette arbeidet munnet ut i en doktorgrad i 1956.
De nasjonalsosialistiske bevegelser
De nasjonalsosialistiske bevegelser er en samlebetegnelse for flere konkretiseringer av den generiske term nasjonalsosialisme. Bevegelsene har oppstått ulike steder i ulike perioder og uttrykker også flertydigheten av begrepet nasjonalsosialisme. Selv om nasjonalsosialisme ofte brukes synonymt med nazisme, har mange bevegelser som har kalt seg nasjonalsosialistiske ingen tilknytning til nazismen.
Odd Aukrust
Bakgrunn og virke
Han igangsatte Det tekniske beregningsutvalget for inntektsoppgjørene i 1967, som han ledet til 1984. Mens Aukrust ledet utvalget ble det gjerne omtalt som Aukrust-utvalget. Dette utvalget, som fortsatt (2015) har en viktig rolle som premissleverandør til lønnsoppgjørene, kalkulerer lønnsstatistikkene som partene forplikter seg til å legge til grunn for lønnsforhandlingene.
Hans modell for inntektsoppgjør, utviklet omkring 1966, frontfagmodellen, der lønnstillegget oppnådd ved lønnsforhandlinger for industriarbeidere i konkurranseutsatt sektor, skulle brukes som «normalutvikling» og dermed være veiledende norm for de andre arbeidstakergruppenes forhandlinger, har holdt som premiss i inntektsoppgjørene siden den gang.
Begrepene «skjermede» og «konkurranseutsatte» næringer ble lansert av Aukrust.
"«Med den i hånda – og etter hvert i kraftige datamaskiner – kunne politikere og andre ansvarlige personer få forskningsbaserte analyser av tingenes tilstand slik at de kunne sette inn tiltak for å holde økonomien i balanse og derved legge grunnlaget for det gode samfunn de ønsket å skape. Aukrust ga oss det norske nasjonalregnskapet og drev utstrakt internasjonalt samarbeid på dette området. Han overvåket og tolket norsk økonomi baklengs og forlengs. Og han la det teoretiske grunnlaget for forståelse av virkemåten i norsk makroøkonomi, kalt Aukrust-modellen, som fortsatt visstnok brukes i undervisningen på universitetet.», sitat fra nekrolog i Dagbladet"
Under EF-avstemningen i 1972 tilhørte han Nei-siden, og hevdet at det ikke var noen økonomiske argumenter for norsk medlemskap i EF (EEC, forløperen til EU).
Odd Aukrust er bror av Kjell Aukrust, og stod modell for barndomsskildringen Simen, Bonden og Bror min, der han (i boka) blant annet regnet ut gjennomsnittshøyden på bondehæren ved slaget på Stiklestad.
Macphersonrapporten
Macphersonrapporten (formelt The Stephen Lawrence Inquiry, «Stephen Lawrence-granskningen») er resultatet av en granskning av Metropolitan Police Services etterforskning av mordet på Stephen Lawrence, spesielt i forhold til beskyldninger om rasisme innen politiet. Rapporten har navn etter Sir William Macpherson, som ledet undersøkelsen.
Bakgrunn
På kvelden den 22. april 1993 ble den 18 år gamle Stephen Lawrence og hans venn Duwayne Brooks utsatt for et rasistisk motivert angrep i Eltham i London. Lawrence ble knivstukket to ganger av en gruppe ungdommer, som blant annet kalte ham «nigger».
Ingen ble pågrepet etter mordet, og det fremkom alvorlige anklager om rasisme innenfor politiet under etterforskningen. To internetterforskninger frikjente politiet, men dette førte til forsterkede protester, og forholdene ble etter hvert meget anspent. Granskningen som ledet frem til Macphersonrapporten ble satt i gang for å få en grundig gjennomgang av saken ledet av personer utenfor politiet.
Rapportens konklusjoner
Rapporten gav en sterkt fordømmende beskrivelse av det den omtalte som «institusjonell rasisme» innenfor Metropolitan Police og andre politistyrker i Storbritannia.
Det ble gitt 70 anbefalinger til tiltak som kunne forbedre forholdene. Blant de høyest prioriterte var økt rekruttering av svarte og asiatiske polititjenestemenn. Videre ble det foreslått å endre flere lover. Det mest kontroversielle var et forslag om å endre loven om «double jeopardy», som forhindrer at en person kan tiltales to ganger for samme forbrytelse. I rapporten ble det foreslått å åpne for ny tiltale i enkelte spesielle tilfeller, fordi loven fører til at en person som har blitt feilaktig frikjent ikke kan tiltales på nytt dersom nye bevis dukker opp.
Tore Schweder
Tore Schweder (født 16. januar 1943 i Oslo) er en norsk statistiker som særlig har forsket på populasjonsbiologi. Han er professor ved Økonomisk institutt, Universitetet i Oslo.
Han tok hovedfag i statistikk (cand.real.) ved Universitetet i Oslo 1968 og doktorgrad ved University of California at Berkeley i 1974. Fra 1976 til 1983 var han forsker ved Universitetet i Tromsø. Fra 1983 til 1986 var han forsker ved Statistisk sentralbyrå.
Schweder er medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi. I 2011 vant han Sverdrupprisen for å være «fremragende representant for statistikkfaget».
Hyen kirke
Byggverket er i tre og har 300 plasser. Karl Uchermann var arkitekt, mens byggmester var Elias Tonning.
Trolle og den magiske fela
Trolle og den magiske fela er en barnebok av Alexander Rybak.
Boken ble utgitt september 2015 og er Rybaks debut som forfatter. Med boken følger det med en lydbok (tre CD-er) fortalt av Dennis Storhøi, samt spesiallaget musikk av Alexander Rybak, fremført med Anders Baasmo Christiansen (som ordfører), Stig-Werner Moe (som Hulderkongen) og Pernille Hogstad Stene (som Alva). Alexander er representert som Trolle.
I senere tid er boken kommet som en musikal som hadde premiere 28. november 2019 i Kilden teater- og kulturhus i Kristiansand. Musikalen er basert på selve boken hvor Rybak er i tittelrollen som Trolle.
Handling
Hovedpersonen er Trolle som ikke er som andre troll. Han har ikke hale, og det er noe de andre trollene ikke vil la ham glemme. De plager ham hele tiden, helt til han finner en magisk felle som kan endre om på alt. Fela fører ikke bare med seg godt, for den får Trolle i store vansker. Menneskebarnet Alva dukker etterhvert opp og viser Trolle kraften i ekte vennskap. Boken er et eventyr om det å våge være annerledes, og akseptere det som er annerledes ved andre.
Flora (gudinne)
Flora er navnet på en gudinne for blomster og blomstring i romersk mytologi og tidlig itaiensk religion. I Romerriket feiret man til hennes ære og med glede og lyst festen Floralia fra 28. april til 1. mai. Blomster, særlig roser, var symboler på Floras kraft og virksomhet, som ikke bare gjaldt naturen, men også menneskene, det vårlige ungdomslivet og gleden.
FUDOSI
FUDOSI eller FUDOESI (fransk: Fédération Universelle des Ordres et Sociétés Initiatiques, latin: Federatio Universalis Dirigens Ordines Societatesque Initiationis) var en føderasjon av femten autonome martinistordener, rosenkorsordener og frimurerordener. FUDOSI ble etablert i Brussel, Belgia, den 14. august 1934, og ble oppløst den 14. august 1951.
Formål
Formålet med føderasjonen ble definert som «å beskytte de hellige liturgier, ritualer og lærdommer hos de tradisjonelle initiatoriske ordener mot å bli annekterte og profaniserte av lysskye organisasjoner»
Et annet sted heter det: ''«Enkelte personer ... har undret seg over hvorfor det var nødvendig å samles i en universell føderasjon av initiatoriske ordener og selskaper, som innenfor deres egne arbeidsområder nyter den absolutte og fulle frihet og totale autonomi og uavhengighet. ... Vi må erkjenne og beklage, at der eksisterer mange falske profeter og en rekke såkalte innviede som, av egoistiske og tyranniske hensikter om makt, utnytter innvielsen som et påskudd for å oppnå tillit hos, og å utnytte, godtroende og ærlige personer. Det var på høy tid å advare almenheten mot disse falske ledere og mot de usunne doktriner som de underviser i overfor godtroende sjeler. ... Det var nødvendig å ... unngå enhver forveksling mellom de regulære og autentiske ordener, og de falske organisasjoner som er skadelige eller som gir en undervisning som ikke har noe å gjøre med den universelle tradisjon og esoterismen.»''
Videre er det verd å merke seg at Ordo Templi Orientis ikke deltok i dannelsen av FUDOSI.
Tilknyttede ordener
FUDOSI's første konvent fant sted fra den 8. til den 16. august 1934, der følgende ordener deltok:
Fotnoter
1 Representant for Lucien Mauchel 2 Representant for Sar Alkmaion
Bjørn Skogstad Aamo
Bjørn Skogstad Aamo (født 21. januar 1946 i Oslo) er en norsk økonom, embetsmann og politiker (Ap).
Aamo ble formann i Arbeiderungdomslaget i Mandal i 1962, tok artium ved Mandal gymnas i 1964 og fikk graden cand.oecon. fra Universitetet i Oslo i 1970. Han var statssekretær i Finansdepartementet 1973–1979 og 1986–1989, og var statssekretær og stabsleder ved Statsministerens kontor 1990–1993.
Fra 1981 til 1986 og i 1990 var Aamo direktør i Distriktenes utbyggingsfond. Han ble direktør i Kredittilsynet i 1993. Kredittilsynet skiftet navn til Finanstilsynet i 2009. Skogstad Aamo forlot direktørstillingen i 2011 etter tre åremål på hver   6 år og gikk til stilling som spesialrådgiver i Finansdepartementet. Fra juli 2011 til juli 2013 var han visepresident og deretter president i FATF - Financial Action Task Force - en internasjonal organisasjon for bekjempelse av hvitvasking og terrorfinansiering.
Fra 1. september 2008 tiltrådte han stilling som professor II i anvendt penge- og kredittpolitikk ved Universitetet i Agder. Fra 2019 er han leder av Statsøkonomisk Forening.
Han er sønn av forfatteren Eiliv Skogstad Aamo og gift med Eldrid Nordbø.
Bjørn Skogstad Aamo er kommandør av St. Olavs Orden (2011).
Geir Arne Skogstad
Geir Arne Skogstad (født 9. desember 1973) er en norsk rullestolcurlingspiller og kjelkehockeyspiller. Han representerer Trondheim Curlingklubb, Team Minûs Validos, der han er skip.
Hans handicap skyldes en ryggmargsskade etter en ulykke med lastebil i 1997.
Annet
I 2013 ble Skogstad den første som fullførte Birkebeinerrittet ved hjelp av håndsykkel. Han syklet tandem sammen med Finn Arne Hoff.
Grethe Værnø
Grethe Kathrine Værnø (født 17. oktober 1938 i Oslo) er tidligere stortingsrepresentant (H), historiker og fagforfatter og har gjennom mange år vært aktiv innen norsk og internasjonal kvinnepolitikk.
Av utdannelse er Værnø cand. philol. fra Universitetet i Oslo (1969) og har gjennomført Forsvarets høgskole 1979-1980.
Politisk karriere
Værnø var vararepresentant til Stortinget 1973-1977 og stortingsrepresentant fra Oslo for Høyre 1981-1985. Hun var medlem av Stortingets utenriks- og konstitusjonskomite, Stortingets utvidede utenrikskomite og Lagtinget. Hun har også hatt en rekke verv i Høyre blant annet som medlem av Høyres første likestillingsutvalg og en rekke andre utvalg.
Tillitsverv
Væernø har vært leder for Norske Kvinners Nasjonalråd 1979-1981, visepresident i FNs kvinnekommisjon, leder for Kvinners Frivillige Beredskap (KFB) 1984-1988, leder for Nasjonalkomiteen for UNESCO 1985-1988 og leder for Forsvarets høyskoleforenings studieutvalg. Værnø var også hovedstyremedlem i «Ja til EF» 1971-1973.
Værnø har utgitt en rekke bøker og studier om utenriks-, sikkerhets- og forsvarspolitikk.
Grethe Værnø var gift med ambassadør Oscar Værnø (1930-1993).
Bibliografi
I tillegg til et betydelig antall artikler, monografier og studier, har Værnø gitt ut:
Maryna Zujeva
Maryna Zujeva (født 20. mars 1992) er en belarusisk skøyteløper.
Hun representerte Belarus under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hennes beste resultat var nummer 6 på fellesstarten.
Sammenlagt i verdenscupen
Oppdatert etter sesongen 2021/22. Sort-markert rubrikk = Ikke avholdt konkurranser for sesongen.
– = ikke deltatt på distansen for nevnte sesong.
Sportsklubben Brann i 1994
Sportsklubben Brann i 1994 inneholder samtlige spillere, tabell og kamper som Sportsklubben Brann spilte i fotballsesongen 1994.
Wasp-klassen
Wasp-klassen er en klasse amerikanske skip for amfibiekrigføring underlagt US Marine Corps. De har et stort flydekk og en intern dokk for landgangsfarkoster.
Wasp-klassen opererer en rekke fly som F-35B, AV-8B Harrier II og helikopter som AH-1 Cobra.
La La Land
La La Land er en amerikansk romantisk filmmusikal fra 2016, skrevet og regissert av Damien Chazelle. Ryan Gosling og Emma Stone spiller hovedrollene, mens Fred Berger, Gary Gilbert, Jordan Horowitz og Marc Platt har produsert filmen. Justin Hurwitz har komponert musikken.