cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ragna Stang
Utdannelse og karriere
Etter examen artium i 1929 studerte hun kunsthistorie, og foretok flere studiereiser rundt omkring i Europa. I 1937 tok hun magistergraden i kunsthistorie. I 1938-1944 var hun museumslektor ved Norsk Folkemuseum. Hun ble Vigelandsmuseets første direktør, og ledet museet fra 1947 til 1966. I årene 1940-1966 skrev en rekke bøker, mange av dem til bruk som pensumlitteratur. En bok hun utga i 1949 om Barokk, rokkoko og klassisme ble kritisert av Pola Gauguin for manglende dekning av Pieter Breugel og dansken Christoffer Wilhelm Eckersberg.
Sammen med ektemannen Nic. Stang besøkte hun Italia i 1951–52, 1953 og 1957–58 for å studere renessansen. Boka til Nic. fra 1956 ble godt mottatt, mens Ragnas bok tre år senere ble karaktererisert som et mesterverk innen sitt område. Arbeidet ga henne en doktorgrad i 1960 med Gregor Paulsson og Reidar Kjellberg som opponenter.
Hun ble direktør for Oslo kommunes kunstsamlinger (herunder Munchmuseet og Vigelandsmuseet) i 1966. Den andre søkeren på stillingen, Reidar Revold, var førstekonservator ved Munchmuseet. Våren 1968 tilstod Revold å ha stjålet tre Munch-litografier som Pål Hougen oppdaget i en kunsthandel den 22. januar. Ordfører Brynjulf Bull fikk sjokk over somlingen, etter at Thiis Stang var arg på NRK fjernsyn fordi VG laget sensasjon av saken. I et brev av 27. januar ba hun om at Revold ikke skulle anmeldes, fordi han hadde sagt opp, var sykemeldt, og i det hele hadde jobbet for henne i ni samfulle år, men så viste det seg at besøket til museet i etterkant økte med godt over ti prosent. Revold døde i 1971. Ragna Stang Thiis hadde da vært sykemeldt en periode, og søkte avskjed som direktør i 1971. Pål Hougen etterfulgte henne i direktørstolen. Thiis Stang gikk over i en forskerstilling ved museet, og utga en bok om Munch i 1977.
På vei fra Nairobi til Mombasa omkom hun i en bilkollisjon, der også datteren Nina Thiis Stang (1944–78), som hadde jobbet for NORAD og Fredskorpset siden 1967, omkom.
Hekou Yao
Hekou (kinesisk: 河口瑶族自治县; pinyin: Hékǒu yáozú Zìzhìxiàn) er et autonomt fylke for yaofolket i prefekturet Honghe i provinsen Yunnan i Folkerepublikken Kina.
World Cup i ishockey
World Cup i ishockey, eller World Cup of Hockey, ble tidligere kalt Canada Cup, og er en ishockeyturnering med Canada, USA og de beste europeiske ishockeylandslagene. World Cup spilles på sensommeren/tidlig om høsten, i forkant av at de nasjonale ligaene starter. Dette gjør at alle de beste spillerne kan delta. Turneringen følger den Nordamerikanske NHL-regelboka (i motsetning til Verdensmesterskapet og OL-turneringene som bruker den internasjonale IIHF-regelboka) og kampene spilles på baner med amerikansk størrelse og mål. Hittil har derfor alle kamper i World Cup blitt spilt i Nord-Amerika.
Hekou Yao
Befolkningen var på 77,509 innbyggere i 1999.
World Cup i ishockey
Turneringen ble spilt første gang i 1976 og deretter i 1981, 1984, 1987 og 1991. Disse turneringene het Canada Cup. Fra 1996 ble turneringen spilt under navnet World Cup og ble samtidig utvidet fra seks til åtte lag. Disse blir delt inn i to avdelinger, en nordamerikansk (NA) og en europeisk (E). I den nordamerikanske spiller Canada, USA, Russland og Slovakia. I den europeiske avdelingen spiller Sverige, Finland, Tsjekkia og Tyskland.
Hekou Yao
Samferdsel
Kinas riksvei 326 ender opp her. Den begynner i Xiushan i Chongqing og går mot provinsen Guizhou, og ender i Hekou, ved grensen til Vietnam og den vietnamesiske byen Lao Cai.
1032 Pafuri
1032 Pafuri er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 30. mai 1924 av Harry Edwin Wood ved Union Observatory i Johannesburg.
Ernesto Ambrosini
Ernesto Ambrosini (født 29. september 1894, død 4. november 1951) var en italiensk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Žovneksjøen
Žovneksjøen (slovensk: Žovneško jezero) er en innsjø nær Celje i Slovenia.
Lao Cai
Lao Cai (vietnamesisk: Lào Cai) er en by helt nord i Vietnam, og provinshovedstad i provinsen Lao Cai. Hele kommunen har 86 000 innbyggere (2004) hvorav cirka 35 000 bor i sentralbyen. Byen ligger på grensen mot Kina. Byen ble helt ødelagt i 1979 i den kinesisk-vietnamesiske krigen, men ble raskt gjenoppbygd.
Lào Cai har jernbaneforbindelse med Hanoi, og turister som skal til Sa Pa bytter fra tog til buss her.
Seiko Hashimoto
Seiko Hashimoto (japansk:, født 5. oktober 1964 i Hayakita på Hokkaido) er en japansk kvinnelig politiker og idrettsleder. Hun er en tidligere skøyteløper og banesyklist som deltok i de olympiske vinterleker 1984 i Sarajevo, 1988 i Calgary, 1992 i Albertville, 1994 i Lillehammer. Hun deltok også i tre olympiske sommerleker i 1988 i Seoul, 1992 Barcelona og i 1996 i Atlanta.
Hashimoto vant en olympisk bronsemedalje under Vinter-OL 1992 i Albertville. Hun kom på tredjeplass på 1,500 meter skøyter, bak Jacqueline Börner og Gunda Niemann begge fra Tyskland.
Hun er medlem av Overhuset for Det liberaldemokratiske parti, og ble president i Japan Skating Federation i 2006.
Transplantasjon
Ved en transplantasjon overfører man vev eller organer, et transplantat, fra samme (autotransplantasjon), eller et annet, individ. Normalt skjer dette fra/til individ av samme art (allotransplantasjon), men det er også mulig å overføre enkelte typer vev fra/til ulike arter (xenotransplantasjon). Det er også teknisk mulig å overføre hele organer på tvers av artene, for eksempel et hjerte fra en gris til et menneske, men et slikt organ vil raskt avstøtes på grunn av sterke immunologiske mekanismer.
Problemfylt
Når vev fra en kropp møter vev fra en annen kropp, vil kroppen reagere ved at de hvite blodcellene angriper det fremmede vevet. I tillegg produseres det antistoffer mot det nye vevet, på samme måte som ved en infeksjon. Kroppen prøver med andre ord å avstøte det nye vevet, ettersom det for kroppen oppfattes som et fremmedelement (og «farlig»). Dette kan skje begge veier; både kroppen det blir transplantert til, og vev som blir transplantert fra en annen kropp, kan produsere antistoffer.
Resultatet av dette kalles «avstøting», og kan i de verste tilfellene (avhengig av hva som transplanteres) være dødelig for det individet som mottar transplantatet. Ved hjelp av medisin som «demper» immunforsvaret, immunosuppresiva, kan man forhindre eller hemme denne immunologiske reaksjonen.
Typer transplantasjon
De vanligste formene for transplantasjon er blodoverføring, hudoverføring (som regel fra/til samme person, for eksempel ved brannskade), og transplantasjon av beinvev. Det meste kan imidlertid transplanteres, blant annet:
Slaget ved Wake Island
Slaget ved Wake Island begynte samtidig med angrepet på Pearl Harbor og sluttet den 23. desember 1941, da de amerikanske styrkene overga seg til japanerne.
Det ble utkjempet på og omkring atollen som består av Wake og småøyene Peale og Wilkes av styrker fra keiserriket Japan mot styrker fra Amerikas forente stater. Under slaget spilte marinesoldater en fremtredende rolle på begge sider.
Opptakt
I januar 1941 etablerte den amerikanske marinen en militærbase på atollen. 19. august ble den første permanente garnisonen, som bestod av deler av 1. marineforsvarsbataljon, i alt 450 offiserer og menn utstasjonert på øya under major James P. S. Devereux, dette ettersom major Walter Baylor hadde fått ordre om å forlate øya med offisielle rapporter 20. desember 1941. På øya var det også 68 mann fra marinen og omkring 1 221 sivile arbeidere.
28. november 1941 ankom kommandant Winfield S. Cunningham til Wake Island for å overta ledelsen av de amerikanske styrkene. Han hadde mindre enn to uker på seg til å undersøke forsvarsverkene og vurdere mannskapet før krigen brøt ut.
7. desember 1941, samme dag som angrepet på Pearl Harbor (Wake var på den andre siden av datolinjen), angrep 36 japanske Mitsubishi G3M bombefly fra baser på Marshalløyene og ødela 8 av de i alt 12 F4F-3 Wildcat jagerflyene fra marinekorpsets skvadron av VMF-211 på bakken. Alle forsvarsverkene til marinegarnisonen kom uskadd gjennom angrepet, som hadde flyene som hovedmål. Av de 55 mennene som var tilknyttet den amerikanske marinens flytropper ble 23 drept og 11 såret, og 10 sivile ansatte ved Pan American Airways ble også drept.
Første landingsforsøk
Tidlig om morgenen den 11. desember slo garnisonen med støtte fra de 4 gjenværende Wildcats det første landingsforsøket fra den japanske Sørhavsstyrken tilbake. Styrken omfattet de lette krysserne Yubari, Tenryū og Tatsuta, jagerne Yayoi, Mutsuki, Kisaragi, Hayate, Oite og Asanagi, to gamle jagere fra Momi-klassen som var konvertert til patruljebåter, ''Nr. 32 og Nr. 33'' samt to troppetransportskip med omkring 450 landgangstropper.
Marinesoldatene beskjøt invasjonsflåten med deres seks 5 tommers (127 mm) kystartillerikanoner. Major Devereux, sjefen for marinesoldatene under Cunningham, ga artilleristene ordre om å vente med å skyte inntil fienden kom innenfor skuddvidde. Det lyktes «Battery L» under kommando av sersjant Henry Bedell på øya Peale å senke Hayate på en avstand av 3,6 km med minst 2 direkte treff i jagerens magasiner, noe som fikk den til å eksplodere og synke i løpet av to minutter. Overbygningen til Yubaris ble rammet elleve ganger. De fire Wildcats senket ytterligere en jager, Kisaragi, ved å ramme den akter hvor alle synkeminene lå plassert. Begge de japanske jagerne gikk ned med alle om bord, og Hayate ble det første japanske overflateskipet som ble senket under den andre verdenskrig. Den japanske styrken trakk seg tilbake uten at tropper ble landsatt. Dette var det første japanske nederlaget i krigen.
Etter at det innledende angrepet var avverget fortalte amerikanske nyhetsmedier at da han ble spurt om forsterkninger og forsyninger, svarte Cunningham spydig: «Send oss noen flere japanere». I virkeligheten sendte kommandør Cunningham fram en lang liste med utstyr som det var stort behov for, herunder kanonsikter, reservedeler og ildledningssystemer, til sin umiddelbare overordnede, kommandanten over 14. marinedistrikt. Det menes at spydigheten faktisk var ren «padding», (en teknikk som går ut på at man tilføyer en nonsenstekst til en meddelelse for å gjøre den vanskeligere å dekryptere).
Beleiringen fortsatte med hyppige japanske luftangrep på garnisonen uten at amerikanerne mottok nye forsyninger. Den innledende motstanden fikk den japanske marinen til å sende avgårde to hangarskip (Sōryū og Hiryū) fra den styrken som hadde angrepet Pearl Harbor, til støtte ved det neste landingsforsøket.
Forsøk på unnsettelse fra marinen
Den planlagte amerikanske unnsettelsen til admiral Frank Fletchers Task Force 11 (TF-11) og støttet av admiral Wilson Browns Task Force 14 (TF-14) bestod av et hangarskip USS Saratoga, oljetankeren USNS Neches, moderskipet for vannfly USS Tangier samt krysserne Astoria, Minneapolis og San Francisco foruten 10 jagere. Konvoien medbragte 4. marineforsvarsbataljon, VMF-221 jagerskvadron utstyrt med Brewster Buffalo jagerfly samt 9 000 fem tommer (127 mm) granater, 12 000 tre tommer (76.2 mm) granater og 3 000 000 0.50 cal. (12.7 mm) patroner foruten en stor mengde ammunisjon til bombekastere og andre mindre våpen for bataljonen. Task Force 14 (TF-14) med hangarskipet Lexington, tre tunge kryssere, åtte jagere og et tankskip skulle gjennomføre et angrep på Marshalløyene for å avlede japanernes oppmerksomhet.
22. desember kl. 21 valgte viseadmiral William S. Pye, den fungerende sjefen for den amerikanske stillehavsflåten, av frykt for tap å tilbakekalle TF-14 til Pearl Harbor etter å ha fått opplysninger som tydet på at det var to japanske hangarskip og to hurtige slagskip i nærheten av Wake. (Under slaget ved Midway ga Pye slagskipene ordre om å patruljere fra den amerikanske vestkysten i tilfelle et japansk angrep skulle komme. Etter Wake og Midway kom han dog aldri til å lede kampstyrker igjen).
Det andre angrepet
Den 2. japanske invasjonsstyrken ankom den 23. desember og bestod stort sett av de samme skipene som under det første forsøket med noen tilføyelser pluss 1 500 japanske marinesoldater. Landingen begynte kl. 02.35 etter et forutgående bombardement. De tidligere jagerne, patruljebåtene No. 32 og No. 33 støtte på grunn og ble brent i deres forsøk på å landsette invasjonsstyrken. Etter en kamp som varte hele natten og formiddagen, overga garnisonen på Wake seg til japanerne midt på ettermiddagen.
Under den 15 dager lange beleiringen mistet de amerikanske marinesoldatene 47 soldater og to var savnet. Tre fra flåten og minst 70 sivile mistet også livet. De japanske tapene ble rapportert til å være mellom 700-900 døde og ytterligere minst 300 sårede. Utover de to jagerne som gikk tapt ved det første invasjonsforsøket og minst 28 landbaserte fly og hangarskipsfly, som enten ble skutt ned eller skadet. Japanerne tok alle som fortsatt var på øya, til fange. Flesteparten var sivile bygningsarbeidere ansatt av Morrison-Knudsen Company.
Kaptein Henry T. Elrod, en av pilotene fra VMF-211, ble tildelt Medal of Honor posthumt for sin innsats på øya under det andre angrepet etter å ha skutt ned to japanske A6M Zero jagerfly, og senket den japanske jageren Kisaragi. En spesiell militær utmerkelse Wake Island Device, ble også skapt for å ære de som hadde kjempet ved forsvaret av øya.
Japansk okkupasjon
Av frykt for en snarlig invasjon forsterket japanerne Wake Island med flere formidable befestninger. De amerikanske fangene ble beordret til å bygge en rekke bunkere og befestninger på øya. Japanerne fremskaffet en åtte tommer skipskanon. Den amerikanske marinen opprettet en ubåtblokade framfor å invadere. Som følge av blokaden sultet den japanske garnisonen i hjel. 24. februar 1942 angrep fly fra hangarskipet USS Enterprise den japanske garnisonen på Wake. Amerikanske fly bombarderte med jevne mellomrom øya fra 1942 til Japans kapitulasjon i 1945. Den 8. juli 1943 angrep B-24 Liberator bombefly underveis fra Midway den japanske garnisonen på Wake. Den senere presidenten George H.W. Bush gjennomførte sitt første oppdrag som flyger over Wake. Etter dette ble Wake av og til beskutt men aldri utsatt for egentlige angrep.
Krigsforbrytelser
5. oktober 1943 beskjøt amerikanske marinefly fra USS Yorktown øya. To dager senere beordret kontreadmiral Shigematsu Sakaibara henrettelse av 98 sivile amerikanske arbeidere av frykt for en kommende invasjon. Arbeiderne var blitt beholdt på øya for å utføre tvangsarbeid. De ble ført til den nordlige enden av øya, fikk bind for øynene og ble henrettet med et maskingevær. En av fangene (dennes navn har aldri blitt avdekket) overlevde massakren og vendte tilsynelatende tilbake til åstedet for å hugge inn meddelelsen 98 US PW 5-10-43 på en stor koralstein nær stedet hvor ofrene raskt var blitt begravet i en massegrav. Den ukjente amerikaneren ble tatt til fanget igjen og Sakaibara halshugget ham personlig med en katana. Inskripsjonen på steinen kan fortsatt ses og er et minnesmerke på Wake Island.
Den 4. september 1945 overga den resten av den japanske garnisonen seg til en gruppe amerikanske marinesoldater. Overtagelsen av Wake foregikk offisielt ved en kort seremoni om bord på USS Levy. Etter krigen ble Sakaibara og hans underordnede kommandantløytnant Tachibana dømt til døden for massakren og andre krigsforbrytelser. Atskillige japanske offiserer i amerikansk fangenskap hadde begått selvmord på grunn av hendelsen og hadde etterlatt skrevne vitnesbyrd som belastet Sakaibara. Tachibanas dom ble senere omgjort til livsvarig fengsel. De sivile krigsfangene som var blitt myrdet ble gravlagt på nytt på Honolulu Memorial, krigsminnegravplassen på Hawaii etter krigen.
Film
Paramount studio begynte å jobbe med en film allerede før det reelle slaget om Wake Island var over. Filmen Wake Island kom ut i 1942 og ble regissert av John Farrow, og tok for seg uavhengige romantiske sidehistorier som på en enkel måte gjenfortalte slagets gang. Filmen inneholder en rekke faktafeil, noe som etterlater et helhetsinntrykk hos seerne som går ut på at forsvarerne på øya kjempet til siste slutt; at øyas marinekommandant ble drept i et bombeangrep (i virkeligheten overlevde han), og at forsvaret av øya var i hendene til USMC-offiserene. Imidlertid klarte filmen hendig å fungere som en propagandafilm da den inneholdt en rekke svært patriotiske scener. Wake Island ble nominert til fire Oscar, inkludert kategorien for beste film. Farrow vant New York Film Critics Circle Award for beste filmregissør i 1942. Filmen ble lansert på nytt som DVD av MCA Home Video i 2004.
Figuren «The Yankee Doodle Mouse» fra TV-serien Tom og Jerry viser beskjeden «Send More Cats» på slutten av enkelte episoder, noe som er en opplagt referanse til den omtalte beskjeden «Send More Japs».
TV-dokumentaren Wake Island: Alamo of the Pacific fra 2003 omfatter intervjuer med både amerikanske marinesoldater og japanske sjømenn som tok del i kampene. Filmen ble nominert for en Emmy for musikk og lyd.
Videospill
I Battlefield 1942 finnes det en kampanje som baserer seg på japanernes forsøk på å okkupere Wake Island. Battlefield 1943, som er en nyere utgave av Battlefield 1942, inkluderer også et oppdatert kart for Wake Island. Spillet Heroes of the Pacific har også med en kampanje som dreier seg rundt dette slaget.
Valerio Arri
Valerio Arri (født 22. juni 1892, død 2. juli 1970) var en italiensk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Arri vant en olympisk bronsemedalje under OL 1920 i Antwerpen. Han kom på tredjeplass i maratonløpet bak finske Hannes Kolehmainen og Jüri Lossmann fra Estland.
Vegsund
Vegsund er en av de mest kjente delene av Ålesund, med Vegsundbroen som sitt mest kjente byggverk. Stedet er lokalisert på grensen til Sula, men har ingen direkte kontakt med stedet og er skilt av Vegsundet.
Vegsund regnes pr. i dag for å være en del av bydelen Blindheim (Ålesund) ilag med Humla, Tørla og Myrland. Tilsammen utgjør dette Ålesunds tredje største bydel, med om lag 7 000 innbyggere.
En kjent attraksjon på Vegsund er Rorbua, som også er ett av bygdas eneste hotell.
Bjørn Smith-Simonsen
Bjørn Smith-Simonsen (født 1946) er en norsk forlegger og medieinvestor. Han er storeier og var i 30 år forlagssjef i Pax forlag og Imprintforlaget, og eier ti prosent av avisa Klassekampen i kompaniskap med Oktoberstiftelsen.
Han har eierinteresser i forlagene Spartacus forlag, Dreyer, Humanist forlag og Andresen & Butenschøn, samt Tronsmo bokhandel og De norske Bokklubbene.
Barokkpop
Barokkpop (eller barokkrock) er en musikalsk blandingssjanger som kombinerer pop- og rockemusikk med særskilte elementer fra klassisk musikk. Undersjangeren har sin opprinnelse på midten av 1960-tallet da enkelte musikere søkte en majestetisk, orkestralt lydbilde og er identifiserbar for dens opptatthet av barokkens kompositoriske stiler (kontrapunktiske melodier og funksjonelle harmoniske mønstre) og dramatiske eller melankolske preg. Utøvere innenfor sjangeren har ofte tatt i bruk instrumentering som er utradisjonell i populærmusikk, men vanligere innenfor klassiske musikk. Cembalo, valthorn og cello er typiske instrumenter i barokkpopen. Obo og strykekvartett er også vanlig.
Selv om cembalo har blitt benyttet for en rekke av pophits siden 1940-tallet, var det særlig fra 1960-tallet med plateinnspillingene til produsenter som George Martin, Brian Wilson og Phil Spector som i økende grad plasserte instrumentet i forgrunnen av deres arrangementer. Inspirert delvis av Beatles-sangen «In My Life» (1965), begynte ulike grupper å benytte barokke og klassisk instrumentering ved begynnelsen av 1966. Begrepet «barokkrock» ble benyttet i promoterende materiale for gruppen The Left Banke, som ofte benyttet cembalo og fioliner i deres musikkarrangementer. Deres sang «Walk Away Renée» (1966) er et eksempel på stilen.
Barokkpopens vesenstrekk
The Left Banke, The Beach Boys, Burt Bacharach og Phil Spector er regnet som foregangsmenn innenfor sjangeren. Mye av Spectors arbeid fra 1960-tallet, kan regnes som barokkpop, og var en stor inspirasjon for The Beach Boys' låtskriver, produsent og frontfigur Brian Wilson. Beach Boys-platen Pet Sounds fra 1966 er regnet for å være et svært viktig album for barokkpopen, og har igjen inspirert nye musikere innen og utenfor sjangeren.
Noen andre tidlige barokkpop-utøvere: Scott Walker, The Turtles, Emitt Rhodes, The Association, Love, The Zombies og Van Dyke Parks. The Beatles har også komposisjoner som regnes for å være barokkpop, og har vært med på å utvikle sjangeren. «Yesterday» fra 1965 kan regnes som et tidlig eksempel på barokkpop.
Moderne barokkpop, er ofte deler av klassisk komposisjon og arrangering, blandet med en moderne pop-sjanger, som oftest indie rock, indie pop eller andre alternative musikksjangere. Dette skaper et mer orkestrert lydbilde, sammen med den vanlige indie-instrumenteringen. Dette kan minne litt om post-rock, og sjangerne har på den måten en viss tilknytning til hverandre. Den moderne barokkpopen ser allikevel ut til å ha en bredere og mer kommersiell appell enn post-rocken. I motsetning til sjangeren på 1960-tallet, der akustiske instrumenter stod i fokus, kan den moderne barokkpopen også ta i bruk elektroniske lyder og instrumenter.
Typiske utøvere i moderne barokkpop er blant annet The Divine Comedy, Andrew Bird, Arcade Fire, Fleet Foxes, Belle and Sebastian, Fiona Apple, Rufus Wainwright, Joanna Newsom og Sufjan Stevens.
University of Southern Maine
Skolene og fakultetene er:
Gorham Normal School ble opprettet i 1878, og dagens universitet ble dannet på 1980- og 1990-tallet gjennom sammenslåing av Gorham Normal School, University of Maine at Portland, og Lewiston-Auburn College.
Ved universitetet var det 10 478 studenter og 704 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 6 327 for studenter folkeregistrert i Maine. Studiene gis opp til doktorgradsnivå.
Wilhelmus
Om Wilhelmus
Det antas at sangen ble skrevet mellom juni 1568 og april 1572, dette på grunn av de historiske begivenhetene som nevnes i sangen. Wilhelmus er en opprørssang (ned. Geuzenlied) og de fleste slike sanger var anonyme fordi det på den tiden var dødsstraff for å lage slike sanger.
Den har femten vers som sammen danner et akrostikon, det vil si at den første bokstaven i hvert vers av den opprinnelige teksten sammen former navnet Willem van Nassov. Melodien er fra en gammel fransk soldatsang.
Wilhelmus er den eldste nasjonalsangen vi kjenner. Selv om sangen var svært populær ble den ikke valgt som nasjonalsang da Nederland ble kongerike i 1815, teksten var ikke tilstrekkelig politisk nøytral. Offisiell nasjonalhymne er den siden 10. mai 1932 da den kom i stedet for Wien Neerlands bloed.
Sangen er skrevet i jeg-form. Innholdsmessig er den skrevet som en sang sunget av Willem I av Oranje, greve av Nassau, men man vet ikke om han noen gang har sunget den. Sangen gjenspeiler hans rådløshet, hvor Willem I av Oranje på ene siden vil være trofast mot den Spanske kongen; men på andre siden er han fremfor alt trofast mot det Nederlandske folk. Sangen ble til under det hollandske opprøret mot Spania som utløste uavhengighetskrigen (åttiårskrigen).
Man anser det som mulig at Wilhelmus opprinnelig ble skrevet på tysk av nederlandske flyktninger som på denne måten prøvde å finne støtte for Nederland hos de tyske fyrstene. Tekstens opprinnelse er ikke klarlagt og flere teorier kan nevnes. For eksempel blir det sagt at Coornhert skal ha skrevet den, en annen teori sier at den ble skrevet av en ukjent dikter og bearbeidet av Marnix van Sint-Aldegonde, mens en atter en annen teori fra begynnelsen av det 17. århundre utpeker Marnix van Sint-Aldegonde som forfatter. Da han var en profesjonell forfatter, tviler man på at han virkelig har skrevet den, da rimskjemaet har feil. For eksempel settes dood (død) som rim for bloed (blod) i første vers.
I 2004 oppsto det en politisk og samfunnskritisk diskusjon rundt bruken av Wilhelmus. Det ble kjent at Wilhelmus siden 1986 bare ble brukt dersom det var et medlem av det nederlandske kongehus til stede. Journalister i avisen «De Volkskrant» påsto at dronning Beatrix hadde krevd rettigheten til sangen og nedlagt forbud mot å synge den dersom hun ikke var til stede; dette ble benektet av kongehuset. Likevel ble det bekreftet at kongehusets protokoll siden 1986 foreskrev at dersom statsrådene mottar utenlandske gjester, skal «Den Unge Prinsen Av Frieslands marsj» (ned. De Mars van de Jonge Prins van Friesland) spilles istedenfor Wilhelmus, dersom intet medlem av kongehuset er til stede.
Oversettelse
1. Vers:
Wilhelmus av Nassau
Er jeg, av tysk blod,
Trofast mot fedrelandet
Blir jeg inntil døden.
En Prins av Orangen
Er jeg, fri, ganske uredd,
Kongen av Spania
Har jeg alltid æret.
6. vers:
Mitt skjold og min hengivenhet
Er Du, min Herre Gud.
På Deg vil jeg bygge
Forlat meg aldri mer.
Din tjener for alltid,
Fordrive tyranniet
Som har såret mitt hjerte.
Lockheed Martin X-35
Lockheed Martin X-35 var et jedrevet eksperimentfly bygd for å demonstrere Lockheed Martins konsept for JSF (Joint Strike Fighter). 2 fly ble bygd, X-35A var CTOL (Conventional Take Off and Landing) for landbasert bruk av flyvåpenet. Etter innledende tester ble det bygd om til STOVL-versjon (Short Take Off and Vertical Landing) for bruk av United States Marine Corps og britenes Royal Navy og Royal Air Force, og fikk navnet X-35B. Det andre flyet, X-35C, var hangarskip-versjonen for marinen. X-35 konkurrerte med Boeings X-32 om JSF-kontrakten, og 26. oktober 2001 ble det kunngjort at vinneren var Lockheed Martins X-35.
Historie
Joint Strike Fighter er blitt beskrevet som det største militære enkelt-program i historien, med potensielt 5 – 8 tusen fly til en verdi av over 200 milliarder USD hvis forventet eksport tas med. I mars 1996 ble McDonnell Douglas, Boeing og Lockheed Martin bedt om å levere inn forslag til designløsninger. 16. november 1996 fikk Boeing og Lockheed Martin kontrakt om å bygge hver sine forslag, en CTOL-versjon og en STOVL-versjon hver. Disse flyene var ikke ment som protoyper, men som en demonstrasjon av at konseptet ville virke, derfor fikk de X-betegnelser. Boeings fly fikk betegnelsen X-32, et nummer som tidligere var reservert JAST-programmet (Joint Advanced Strike Technology), og Lockheed Martins fly ble tildelt betegnelsen X-35. Lockheed Martin innledet et prosjekt-samarbeid med Northrop Grumman og BAE Systems, og begge flyene ble bygd og modifisert ved Lockheed Martins «Skunk Works» i Palmdale, California.
X-35A fløy for første gang 24. oktober 2000 med testpilot Tom Morgenfeld bak spakene. Etter at testptogrammets 27 flyvninger var ferdig 20. november samme år, fløy det til Palmdale der ombyggingen til STOVL-versjonen startet umiddelbart. 12. mai 2001 var modifikasjonene utført, og flyet ble omdøpt til X-35B. Den første av totalt 39 flyvninger med B-versjonen ble gjennomført 24. juni 2001, og flyet hadde ved testprogrammets slutt tilsammen 48,9 flytimer. Det andre flyet, X-35C hadde sin jomfrutur 16. desember 2000, og gjennomførte totalt 73 testflyvninger.
Begge flyene er bevart. X-35B står utstilt ved Smithsonians National Air and Space museum i Steven F. Udvar-Hazy Center nær Washington Dulles International Airport, Washington D.C. X-35C står utstilt sammen med Boeing X-32B på Patuxent River Naval Air Museum utenfor marinens flystasjon ved Patuxent River i Maryland.
Formål
JSF-programmet hadde som formål å utvikle et multirolle-fly som kunne erstatte F-16, A-10 Thunderbolt, F/A-18C/D Hornet og AV-8B Harrier som er i bruk i dag. Flyet skal leveres i forskjellige versjoner, inkludert STOVL-versjoner. Hensikten med X-35 var å demonstrere at Lockheed Martins løsninger var velegnet for et slikt fly.
Roraima
Roraima er den nordligste delstaten i Brasil. Nabodelstater er Pará og Amazonas. I nord grenser delstaten til Venezuela og Guyana. Hovedstaden er Boa Vista og har 220 000 innbyggere. Delstaten hadde i 2015 et beregnet folketall på 505,665.
Lockheed Martin X-35
Design
Mens Boeing brukte samme systemet som den britiske Harrier til sin STOVL-versjon, valgte Lockheed Martin å bruke en vifte plassert bak førerkabinen. Sammen med hovedmotorens jetstråle som kunne vinkles nedover, ga dette nok skyvekraft til at flyet kunne sveve. Viften ble drevet av hovedmotoren via en drivaksel, og kobles inn og ut ved hjelp av en clutch. Når flyet ikke var i svevemodus, var viften skjult av deksler over og under. I svevemodus ble flyets roll-bevegelse kontrollert ved hjelp av mindre dyser i vingetippene. Disse dysene fikk kraft fra hovedmotoren. For å kontrollere angrepsvinkel (pitch) og vertikal siderotasjon (yaw) vektorstyres jetstrålen fra hovedmotoren og luftstrålen fra viften. Hangarskipversjonen X-35C hadde større vinger og kraftigere landingsunderstell enn X-35A/B. For å være mindre synlig på radar, hadde flyene lukkede våpenrom med luker. Flyrammen var konstruert av stål og titan, mens skrogkledningen var av komposittmateriale.
Charles Nungesser
Charles Eugene Jules Marie Nungesser (født 15. mars 1892 i Paris, antatt dødsdato 8. mai 1927 i Atlanterhavet) var en fransk eventyrer og et flygeress under første verdenskrig.
Roraima
Ekvatorlinjen passerer gjennom Roraima.
Charles Nungesser
Bakgrunn og virke
Nungesser vokste opp i Paris der han studerte ved École des Arts et Métiers. Interessene for studier var ikke store og han tilbragte en stor del av sin studietid med andre aktiviteter. Etter avsluttet skolegang reiste han til Syd-Amerika for å lete etter en slektning som han ikke hadde hørt fra på et par år. Etter at han hadde tilbragt en tid i Rio de Janeiro søkte han seg videre til Buenos Aires der han fikk arbeide som bilmekaniker. Hans arbeide førte ham til motorsporten som racerbilfører og han ble mer og mer opptatt av dette.Ved utbruddet av Første verdenskrig brøt han opp og vendte tilbake til Frankrike og meldte seg til tjeneste ved kavaleriet Da hans tropp ble overfalt av en tysk tropp ble hans overordnede oppmerksom på hans evner og initiativ. For sin deltakelse i denne trefningen fikk han Médaille militaire, og hans ønske om å ble overført til flyvåpenet innvilget.
Lockheed Martin X-35
Spesifikasjoner
Dimensjoner
Roraima
Delstaten har færrest innbyggere av alle brasilianske stater.
Charles Nungesser
Bakgrunn og virke
Til tross for at Nungesser var en høyt dekorert militærflyger fikk han flere ganger refselser. Han forsvant flere ganger fra sin militærtjeneste for å slå seg ned på forskjellige barer i Paris. Dessuten gjennomførte han flere flyvninger til tross for at var satt under flyforbud. Han blev flyveress i april 1916, da han hadde registrert sin femte nedskytning. Dette medførte at han ble kjent for den franske almenheten og da hans seire økte blev han i folkets øyne en helt. Helteglorien gjorde at den militære ledelsen til en viss grad måtte se gjennom fingrene når han uten tillatelse uteblev fra tjenesten. Under sin tid som kampflyver var Nungesser med i flere havarier og ulykker og på grunn av skadene hadde han periodevis behov for hjelp for å ta seg ombord i flyet. Hans verste havari inntraff i januar 1916, da han brakk begge benene.
Lockheed Martin X-35
Spesifikasjoner
Ytelse
Roraima
Geografi
Klimaet i Roraima er tropisk, med en middeltemperatur på 26 °C. Store deler av delstaten er dekket av regnskogen i Amazonas, med en smal stripe savanne helt i øst. Roraima har også flere store elver som renner ut i Amazonas-bassenget. Det finnes rike mineralforekomster i delstaten, dette gjelder både gull, diamanter, kassiteritt (tinnstein), bauksitt og kobber. Utvinningen av disse forekomstene samt tømmerhogst skaper en mengde konflikter med urbefolkningen, hvor yanomami kanskje er den mest kjente gruppen.
Charles Nungesser
Bakgrunn og virke
Hans sluttresultat fra krigen var 43 bekreftede nedskytninger. Det plasserte han som det tredje franske flyveresset etter René Fonck og Georges Guynemer. Han ble dekorert med medaljer fra Frankrike, Belgia, Montenegro, USA, Portugal, Russland og Serbia.
Roraima
Geografi
Nasjonalparken Monte Roraima inkluderer en av de høyeste fjelltoppene i Brasil, den 2 727 meter høye tepuien Monte Roraima, som ligger på grensen til Venezuela.
Charles Nungesser
Bakgrunn og virke
Etter fredsslutningen i 1918 forsøkte han å starte egen flyverskole men fikk ikke elever nok og han måtte gi opp. Han bestemte seg for å dra til USA, der flere piloter fra krigen arbeidet med flyoppvisninger. Her pågikk det flere filminnspillinger hvor det var bruk for dyktige flyvere og stuntpiloter og Nungesser dro til California. Han fikk bl. a arbeide i filmen The Dawn Patrol. Under oppholdet i USA hørte han om Orteigprisen og han innså at han med det rette flyet skulle kunne legge beslag på hele prisen på 25 000 dollar. När han returnerte til Frankrike med båt sa han til sine venner som avskjed at på den neste reise til USA skulle komme luftveien.
Roraima
Historie
I 1943 ble området skilt ut fra delstaten Amazonas som et føderalt område. (Dette skjedde samtidig som at Rondônia også ble skilt ut som føderalt område.) Området ble kalt «Rio Branco», etter den største elven i regionen. Det ble omdøpt til «Roraima» i 1962 og i 1988 fikk området status som egen delstat.
Charles Nungesser
Bakgrunn og virke
Under båtturen tilbake funderte han på hvordan han skulle gjennomføre sin flyvning. Han kontaktet Pierre Levasseur som fikk i oppdrag å løse flyproblemet. Han overtalte François Coli til bli andrepilot og navigatør. Levasseur konstruerte flybåten Levasseur PL 8 som var forsynt med ekstra store bensintanker foe å klare en flyvning over Atlanterhavet. Flyet ble malt ide farger som Nungesser hadde hatt på sitt fly under krigen og ble døpt White Bird.
Roraima
Historie
Navnet på delstaten er tatt fra Monte Roraima som er et navn fra pemon-indianerne, hvor «roroi» betyr «blågrønn» og «ma» («stor»).
Charles Nungesser
Bakgrunn og virke
Alle forberedelser var avklart innen start og den 8. mai 1927 startet Nungesser og Coli fra Paris. Under flyvningen ut mot kysten observeres deres fly av flere tilskuere på marken. Man ser flyet forlate kysten, men siden opphører alle spor etter flyet og besetningen. Når man etter noen dager ikke hører noe fra USA settes det igang en internasjonal leteaksjon. Alle fartøy i området og langs den planlagte ruten blir kontaktet, men uten at noe resultat blir oppnådd. To uker senere lander Charles Lindbergh etter sin soloflyvning over Atlanterhavet i Paris. Han får så mye oppmerksomhet at letingen etter Nungesser og Coli kommer kommer i skyggen. Nungessers mor fikk møte Lindbergh som kunne bekrefte at han ikke hadde sett noe spor etter sønnens fly.
Spekulasjoner
Forfatteren Clive Cussler og organisasjonen NUMA har framført teorier om at de kan ha navigert feil og havarert i Saharaørkenen. Men de fleste flyhistorikere anser at Nungesser og Coli havarerte i Atlanterhavet, og at flyet ligger på havets bunn.
Filmer
I 1970 kom den franske filmen Les as des as med Jean-Paul Belmondo i rollen som Nungesser. Filmen bygger på mange legender som ble skapt om Nungesser fra tiden under Første verdenskrig frem til søket etter flyet i 1927. Canadisk TV gjorde i 1999 barnefilmen Dead Aviators, som bruker forsvinningen av Nungessers fly som en bærende del av handlingen.
Steinerskolen (tidsskrift)
Steinerskolen er et norsk/dansk pedagogisk og kulturelt tidsskrift for steinerskolebevegelsen i Norge og Danmark. Tidsskriftet har sine røtter i et pedagogisk tidsskrift utgitt av det antroposofiske miljøet i Bergen fra 1938, Mennesket, og et tidsskrift utgitt ved steinerskolen i Oslo fra 1952, Ny skole.
Tidsskriftet i Oslo var en viktig faktor i gjenoppbyggingen av steinerskolen i Oslo etter de vanskelige krigsårene. Den første redaktøren var Jens Bjørneboe, og tidsskriftet hadde som ambisjon å allmenngjøre og bringe skolens pedagogiske grunnlag inn i tiden. Da steinerskolen i Oslo flyttet til Hovseter i 1962 ble tidsskriftets navn endret til Steinerskolen, og i 1977 ble tidsskriftet Steinerskolen slått sammen med Mennesket. I 2002 ble Steinerskolen et nordisk tidsskrift som utgis av steinerskolebevegelsene i Norge og Danmark.
De refusertes salong
De refusertes salong, eller på fransk Salon des refusés, var en utstilling i Paris for kunstnere som hadde blitt avvist av juryen ved Parissalongen, det viktigste utstillingsarrangementet for kunstnere på 1800-tallet. De refusertes salong ble arrangert flere ganger mellom 1863 og 1886.
Historikk
Den første refusertes salong ble arrangert i Paris i 1863 med tillatelse fra Napoleon III og etter initiativ fra kunstnere som hadde opplevd å bli avvist gjentatte ganger av Salongjuryen, i første rekke realister og impresjonister. Det året var om lag 4000 arbeider blitt avvist. Utstillingen ble holdt i de samme lokalene og sto i to uker. De refuserte kunstnerne kunne velge om de stilte bilder eller ikke.
Den første utstillingen viste arbeider av blant andre Paul Cézanne, Camille Pissarro, James Whistler og Édouard Manet. På tross av at utstillingen i 1863 for det meste viste arbeider vurdert som av svak kvalitet, bidro de deltakende impresjonistene til at utstillingen ble en skandalepreget hendelse som utfordret det konservative og akademiske kunstsystemet. De refusertes salong regnes derfor av mange som den første kunstneriske avant-garde.
Tepui
Tepui er platålignende fjell som også kalles taffelberg, de finnes kun rundt høyslettene i grenseområdene mellom Brasil, Venezuela, Surinam og Guyana i Sør-Amerika. Det er 155 tepuier i området med et totalt areal på 5000 km2.
Dette er geologiske formasjoner som danner enkeltstående fjell i stedet for fjellkjeder. De består vanligvis av prekambrisk granitt som stiger bratt opp fra jungelen. Formen på fjellene samt det faktum at de står alene, gjør at man får et vidt utsyn. Tepuiene har bratte fjellsider noe som fører til at de er biologiske øyer med en særegen flora og fauna.
Noen av de mest kjente tepuiene er Autana, Pico da Neblina (den høyeste, på grensen mellom Brasil og Venezuela), Auyan og Monte Roraima. Tepuien Auyan er kilden til verdens høyeste fossefall, Salto Angel i Venezuela.
1033 Simona
1033 Simona er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaget 4. september 1924 av George Van Biesbroeck ved Yerkes Observatory i Williams Bay.
Sivilt personell
Sivilt personell er det norske militærvesenets benevnelse på funksjonærer og andre ansatte som ikke har noen militær grad, men som likevel er ansatt i militæret. Sivilt personell har ingen uniformsplikt bortsett fra under internasjonale operasjoner. Da anvendes også sivile grader i henhold til tabellen nedenfor, og spesielle distinksjoner.
Historie
Som på de fleste andre områder som berører statusen til sivilt tilsatte i det norske Forsvaret, har Personellforbundet gått i bresjen for det sivile gradssystemet. Da Forsvarsdepartementet utga sine føringer for disponering av sivile til internasjonale oppdrag («intops»), var Personellforbundet aktivt med i utformingen av Forsvarssjefens utfyllende retningslinjer for slik disponering. I dette arbeidet kom det fram et behov for å markere den kompetansen sivilt tilsatte innehar, også i internasjonale oppdrag. Det var ikke ønskelig å utstyre sivilt personell med militære grader, da dette ville skapt et galt inntrykk av hvilken kommandomyndighet og militær kompetanse de sivile var i besittelse av. Det ble derfor besluttet å innføre et eget sivilt gradssystem.
Retningslinjene for norske sivile grader ble utgitt våren 2009.
Det sivile gradssystemet
Det norske systemet er basert på det allerede eksisterende systemet for sivile grader i FN og NATO. Formålet med gradene er å vise på en enkel måte hvilket nivå den sivilt tilsatte er på, samt at vedkommende har et fagansvar for undergitt personell, både sivile og militære. Selv om sivilt personell har grader, har de ikke noe kommanderende rolle, utenom i noen veldig få tilfeller. Vanlig hilsen og honnør gjelder også mellom sivilt og militær personell.
I listen over grader er samtlige koblet opp mot en militær grad. Det er ikke laget en kobling opp mot sivile stillingskoder i Forsvaret, det vil derfor ikke være mulig si hvilket gradsnivå man havner på før man innplasseres i en OPL/I-stilling. Bokstaven «C» står for «Civil»."C : Vervet/Sersjant/Tilsvarende""C-1: Fenrik/Løytnant/Tilsvarende""C-2: Kaptein/Tilsvarende""C-3: Major/Tilsvarende""C-4: Oberstløytnant/Tilsvarende""C-5: Oberst/Tilsvarende""C-6: Brigader/Tilsvarende""C-7: Generalmajor/Tilsvarende""C-8: Generalløytnant/Tilsvarende"
Distinksjoner
Når man er innplassert i en C-stilling i en OPL/I, ikledd uniform og på vei ut i et internasjonalt oppdrag, må man også ha distinksjoner for å vise graden. Da systemet ble innført, hadde man laget distinksjoner med C og et tall som sa hvor man var på rangstigen. Dette ble siden endret, og den gjeldende distinksjonen er nå en hylse med skriften CIV og et antall streker som tilsvarer hvilket tall man har. (Parentes) viser den militære graden.
Solothurn
Solothurn er hovedstaden i den sveitsiske kantonen ved samme navn. Den ligger ved elven Aare.
Diplomaten Hans Frölicher (1887–1961) var født i Solothurn.
Avenida Paulista
Avenida Paulista er en bred aveny i São Paulo. Den ble innviet 8. desember 1891, og er et av de viktigste finanssenterne i Brasil og Latin-Amerika.
Langs avenyen ligger blant annet Museu de Arte de São Paulo.
Kunståret 1379
Kunståret 1379 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1379.
Dhafer Youssef
Dhafer Youssef (født 19. november 1967 i Teboulba) er en tunisisk musiker (vokal og oud), kjent fra flere innspillinger og samarbeid med norske musikere. Etter flytting til Wien (1990) har han arbeidet med flere europeiske musikere. Han har medvirket på utgivelser med Bugge Wesseltoft, og trio med Paolo Fresu og Eivind Aarset.
Fylkesvei 166 (Troms)
2019 ble veien del av fylkesvei 8470.
1034 Mozartia
1034 Mozartia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 7. september 1924 av Vladimir Aleksandrovitsj Albitskij ved Crimean Astrophysical Observatory i Simeiz på Krimhalvøya.
Daisuke Watanabe
Daisuke Watanabe (渡辺 大祐) er en scenarioforfatter fra Yokohama, Kanagawa som jobber for Square Enix. Han er kjent for å ha jobbet på scenarioet til Threads of Fate, Final Fantasy XII med Miwa Shoda, Kingdom Hearts med Jun Akiyama og Kazushige Nojima og Final Fantasy X-2 med Kazushige Nojima. Han var også scenarioplanlegger for Final Fantasy X.
Süderhastedt
Süderhastedt er en kommune i kretsen Ditmarsken i Schleswig-Holstein, Tyskland. Süderhastedt hører under Burg-Sankt Michaelisdonns amt, og lå før 1. januar 2008 i Burg-Süderhastedts amt. Det tidligere amtet var halvveis oppkalt etter kommunen.
Circuit of the Americas
Circuit of the Americas er en racerbane i Travis County, nær Austin, Texas. Banen ble åpnet 18. november 2012, med Formel 1-løpet USAs Grand Prix, som var den nest siste runden i Formel 1-sesongen 2012.
Planene for banen og Formel 1-løpet ble presentert sommeren 2010, og banen var være den første i USA som er bygget spesifikt for Formel 1. Den er designet av den tyske arkitekten Hermann Tilke, som også har designet en rekke andre F1-baner.
Klikkefilm
Klikkefilm er en norsk samlebetegnelse på ulike typer videomateriale levert via nettet. På engelsk går slike tjenester under betegnelsen VOD (video on demand). Filmer og TV-serier kan enten leies for en begrenset periode der materialet bare lagres lokalt midlertidig, eller de kjøpes og dermed lagres permanent lokalt. Det mest utbredte de siste årene er ulike former for leie. Leietageren kjøper typisk tilgang i en periode på et døgn. I denne perioden kan man se filmen så mange ganger man vil, omtrent som tradisjonell utleie av fysiske formater som DVD og VHS. Se også Videotorg. I april 2011 meldte tjenesten Voddler at de på under et år hadde fått over en million abonnenter på klikkefilm i Norden.
Süderdorf
Süderdorf er en kommune i kretsen Ditmarsken i Schleswig-Holstein, Tyskland. Süderdorf hører under Eiderens amt, og lå før 1. januar 2008 i Tellingstedts amt.
Klikkefilm
Video on demand
Heike Warnicke
Warnicke vant to olympiske sølvmedaljer under Vinter-OL 1992 i Albertville. Hun kom på andreplass både på 3,000- og 5,000 meter skøyter bak sin landskvinne Gunda Niemann.
Jung Ji-hae
Jung Ji-hae (født 6. mars 1985 i Sør-Korea) er en sørkoreansk håndballspiller. Hun spiller venstre back på Sør-Koreas kvinnelandslag i håndball i Håndball-VM 2011.
Süderheistedt
Süderheistedt er en kommune i kretsen Ditmarsken i Schleswig-Holstein, Tyskland. Süderheistedt hører under Eiderens amt, og lå før 1. januar 2008 i Hennstedts amt. Fra 2009 har Hägen også inngått i kommunen.
Khari Stephenson
Khari Stephenson (født 18. januar 1981 i Kingston, Jamaica) er en jamaicansk fotballspiller som spiller for San Jose Earthquakes. Han har tidligere spilt for Aalesund.
Amerika
Ungdomskarrieren til Stephenson ble tilbragt i den jamaicanske klubben Real Mona, etterfulgt av college-fotball for Williams College fra 2000 til 2003. Etter fullført skolegang ble han draftet av Chicago Fire i Major League Soccer som nummer 27 totalt. Han klarte seg ikke i laget og fikk dra til Kansas City Wizards. Heller ikke her ble det mye spilletid, etter den første sesongen var endt stod han bokført med 3 kamper og totalt 44 minutter. Overraskende nok var han å finne i startoppstillingen i sluttspillkampene. Av disse spilte han samtlige, og scoret også et mål på «Wizards'» vei til finalen.
Skandinavia
I 2006 gikk Stephenson til svenske GAIS. Året etter gikk turen videre til AIK som betalte nesten sju millioner svenske kroner for ham. Da han ble solgt til Aalesund sommeren 2008 var dette for en betydelig mindre sum, og AIK hadde dermed tapt millioner på spilleren.
Landslagskarriere
Stephenson spilte for Jamaica under U20-VM 2001 i Argentina og debuterte for A-landslaget i 2004 mot. Han har spilt 24 kamper for A-landslaget og scoret 3 mål (per 31. januar 2009).
Skap
Skap er normalt et møbel som man kan lukke med dører.
Album of the Year
Album of the Year er det sjette studioalbumet til Faith No More og ble utgitt av Slash Records i 1997. Albumet lå sju uker på VG-lista med femteplass som beste plassering. Faith No More ble oppløst i 1998 og albumet var bandets siste til Sol Invictus ble utgitt i 2015.
Skap
Formålet med skap er å oppbevare gjenstander eller installasjoner, og beskytte disse ved å lukke dem inne. Mindre oppbevaringsrom kalles også for skap, og skap kan også være innebygget i vegger. Skap kan ha hyller eller skuffer, eller stang for opphenging av klær.
Garderobeskap
Garderobeskap er et skap som er laget som et møbel som oppbevarer klær og andre gjenstander som har med utkledning å gjøre.
Album of the Year
Albumomslaget består av fotografi av Tomáš Masaryk, kjent som Tsjekkoslovakias grunnlegger og landets første president.