cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ulrikstunnelen
Utbygging
Oppstart på dobbeltsporprosjektet skjedde i 2013. De 765 første meterne av den nye tunnelen ble sprengt på tradisjonelt vis, mens resten ble drevet av tunnelboremaskinen (TBM) «Ulrikke». Ulrikke var på det tidspunktet den største boremaskin brukt i en samferdselstunnel i Norge og dette var første gang en jernbanetunnel har blitt boret i fullprofil i Norge. TBM-en hadde en diameter på 9,33 meter, en totallengde på 155 meter og veide 1 800 tonn. Borehodet veide alene 265 tonn med en fremdrift på 10 til 30 meter i døgnet, mens rekordfarten ble notert til 38 meter på ett døgn. Den hadde en motorkraft på 5600 kW, der borehodet presses med en kraft på 2 700 tonn mot kuttflaten. Selve boret ble fulgt av en maskin som sprøytet betong på tunnelveggen, og et transportbånd som fraktet ut tunnelmassen. Det ble tatt ut 470 000 m³ fjell for å bygge tunnelen, noe som tilsvarer omkring 200 lastebillass daglig mens arbeidet pågikk. Fordi tunnelveggene ble sprøytet med betong bak borehodet, ble profilen for trang til at borehodet kunne rygges ut, og måtte dermed demonteres på Bergens-siden. Tunnelen ble ferdig gjennomboret 29. august 2017 etter at arbeidet begynte i desember 2015. Tunnelen ble boret fra Arna til Bergen sentrum ved Store Lungegårdsvann.
Xenopelidnota
Utseende
Middelsstore, kraftige, blankt svarte skarabider.
Utbredelse
Artene er utbredt i Vestindia (blant annet på St. Vincent).
Ulrikstunnelen
Utbygging
Det nye tunnelløpet har et tversnitt på 68 m² og en diameter på 9,07 meter. Det er tverrforbindelser mellom tunnelløpene hver 500. meter. Det nye tunnelløpet ble åpnet for trafikk 13. desember 2020. Det andre tunnelløpet er nå stengt og skal rehabiliteres. Dobbeltsporet skal ifølge planen være klart for trafikk mot slutten av 2024.
Scandinavian Airlines Flight 751
Havarirapporten
Pilotene var, etter havarikommisjonens utredning, ikke utdannet i å identifisere og korrigere motorpumpninger, men i dette tilfelle er det ikke sikkert om trening hadde hjulpet. Uten pilotenes eller SAS' kunnskap fantes det i flyet et installert automatisk system, ATR (Automatic Thrust Restoration). Systemet var bygget for automatisk å øke den andre motors skyvekraft ved bortfall av en motor slik at løftekraften skulle opprettholdes. Systemet motvirket pilotenes forsøk på å redde de pumpende motorene. Når besetningen reduserte kraftpådraget for å minske belastningen på motorene dro systemet automatisk på kraften igjen. Produsenten av flyet hadde ikke med tilstrekkelig tydelighet opplyst SAS om at systemet var installert i flyet og det fantes heller ingen muligheter for pilotene til å slå det av, selv om de skulle være kjent med dets eksistens.
Konklusjonen ble at ulykken var forårsaket av at SAS ikke hadde tilfredsstillende rutiner for kontroll av isbelegg på vingene. Dertil anså havariutredningen at SAS ikke i tilstrekkelig grad hadde studert de manualer som flyprodusenten hadde levert SAS der ATR var inngående beskrevet. SAS hadde ikke notert dette og informert samt utdannet pilotene på systemet som flyprodusenten hadde informert om i dokumentasjonen over de leverte fly. Den slo også fast at om skyvekraften ble ytterligere redusert på den motoren som først feilet og ikke øket på den andre kunne flyet trolig ha klart å returnere til Arlanda.
Etter ulykken
Både Rasmussen og Holmberg forlot flyveryrket etter hendelsen, Rasmussen en kort tid etterpå og Holmberg et par år senere, mens Cedermark fortsatte å fly kort tid etter. For begge var hendelsen en traumatisk opplevelse som har vært vanskelig å håndtere tross den lykkelige utgangen. I 2011 ble det av National Geographic Channel for TV-serien Flyhavarikommisjonen laget en «dokumentar» om Flight 751 hvor kaptein Rasmussen deltok under innspillingen.
Gustavsberg
Gustavsberg er et tettsted i Stockholms län i Uppland i Sverige. Det ligger omtrent 22 kilometer øst for Stockholm sentrum og er Värmdö kommunes administrasjonssenter. I 2010 hadde tettstedet 11 333 innbyggere.
Byen het opprinnelig Farsta, men eieren av Farsta slott Gabriel Gustafsson Oxenstierna endret navnet i 1640 for å hedre sin far Gustaf Gabrielsson Oxenstierna. Gustavsberg var senter for kommunen med samme navn som ble opprettet i 1902. I 1952 ble Ingarö innlemmet i kommunen, før den i 1974 ble slått sammen i Värmdö kommune.
Gustavsberg egentlige historie starter i 1825 da Gustavsbergs porslinsfabrik ble grunnlagt. Den mest betydningsfulle av lederne for fabrikken var Wilhelm Odelberg, som også var en konservativ riksdagsmann og en aktiv pådriver til at Gustavsberg ble en egen kommune. På den måten slapp man innblanding fra kommunepolitikerne fra Värmdö.
I starten av 2000-tallet ble deler av det gamle fabrikkområdet like ved havnen bygget om til kontorer og boliger.
Erik Gustaf Geijer
Erik Gustaf Geijer (født 12. januar 1783 på Ransäters bruk i Värmland, død 23. april 1847 i Stockholm ) var en svensk forfatter, lyriker, filosof, historiker og komponist. Han var professor i historie ved Uppsala universitet 1817, medlem av Svenska Akademien 1824. Videre var han medlem av Götiska Förbundet og redaktør for deres tidsskrift Iduna. Geijer var morfar av Hugo Hamilton, sønn av Bengt Gustaf Geijer og Ulrika Magdalena Geisler og sønnsønn av Bengt Gustaf Geijer.
I 1795 (da han var 12 år) gikk han på Karlstads skole, han ble student 1799 i Uppsala, filosofidoktor 1806, dosent i historie 1810 og ordinert til professor i 1817.
I begynnelsen av 1816 holdt han forelesninger om svensk historie, som ble besøkt av et stort antall tilhørere, blant dem den tyske forfatterinnen Amalia v. Helvig, som da var på ferie i Uppsala. Hun gjorde et dypt inntrykk på han og åpnet hans sinn for kunstens skjønnhet. Han hentet inspirasjon til sin diktning fra fortiden og skrev de berømte diktene Vikingen og Odalbonden, og i folkvisestil skrev han Den lille kolargossen. Han var til og med komponist. Han lagde melodier til mange av sine dikt.
I år 1817 ble han professor i historie og ble ansett som universitetets fremste mann på sin tid. Som professor ved Uppsala universitet skrev han Svenske folkets historie og ble gjennom dette også en berømt historieskriver.
I år 1821 ble han med utgangspunkt i det filosofiske skriftet «Thorild» utsatt for en prosess som kunne ha resultert i landsforvisning. Enkelte av Geijers uttalelser om dogmene ble ansett som en fornektelse av den rene evangeliske lære (protestantiske kristendomen). Han ble frikjent.
I 1838 gav han ut det første nummeret av tidsskriftet «Litteraturbladet». Dette var hans arbeid, filosofi og liv til han døde i 1847 i Stockholm, 64 år gammel.
Medlemskap og utmerkelser
Geijer ble innvalgt i Svenska Akademien i 1824 og inntrådte på stol nummer 14 etter Malte Ramel 15. januar 1826. Han ble medlem av Kungliga Vitterhets Historie och Antikvitets Akademien i 1824, av Kungliga Musikaliska Akademien i 1829 og Kungliga Vetenskapsakademien i 1835. Geijer var også medlem av Kungliga Samfundet för utgivande av handskrifter rörande Skandinaviens historia.
Zou (Benin)
Zou er et departement i Benin. Det ligger sentralt sør i landet og grenser til departementene Collines, Plateau, Ouémé, Atlantique og Kouffo. Dessuten grenser det til landet Togo i vest.
Administrativ inndeling
Zou er delt inn i ni kommuner.
Lengdegrad
Lengdegrad eller meridian er linjer som går mellom Nordpolen og Sydpolen (de geografiske polene), og er den ene av to akser i jordens koordinatsystem. Lengdegrader angir hvor langt øst eller vest man befinner seg. Den andre aksen i dette koordinatsystemet kalles breddegrad eller polhøyde, og angir hvor langt nord eller sør man befinner seg. Lengden rundt jorden over polene er beregnet til 40 007,863 km (WGS 84) (ved havnivå). Meridianene er vinkelrett på ekvator, har form som en halv ellipse og har følgelig alltid en lengde på 20 003,9315 km (WGS 84). Sammen utgjør lengde- og breddegrader et koordinatsystem som beskriver hvor på Jorden man befinner seg, hvilket benyttes av kart og -systemer for land og sjø, f.eks. GPS.
Greenwichmeridianen
Den mest kjente meridianen er den som går gjennom det astronomiske observatoriet i Greenwich syd i London. Den kalles også for nullmeridianen. Planet gjennom den deler jorden i to halvkuler (den østlige og den vestlige) og hver av dem deles inn i 180° (lengdegrader). Lengdegradene øst for Greenwichmeridianen benevnes østlige lengdegrader og Ø tilføyes etter koordinaten. Lengdegradene vest for Greenwichmeridianen benevnes vestlige lengdegrader og V tilføyes etter koordinaten. Alle geografiske posisjoner beskrives i dag med nordlig/sydlig bredde ut fra ekvator og østlig/vestlig lengde ut fra Greenwichmeridianen (gjelder dog ikke fullt ut for UTM (og MGRS)).
Inndeling
Totalt deles jorden inn i 360 lengdegrader, 180 øst for og vest for nullmeridianen. Hver grad deles igjen inn i 60′ (minutter), og hvert minutt inn i 60″ (sekunder) eller desimalminutter. I den senere tid er det blitt mer vanlig å angi lengdegrader og breddegrader med desimalgrader i stedet for minutter og sekunder. Avstanden mellom lengdegradene varierer fra 111 319,5 m (WGS 84) ved ekvator til 0 ved polene. Ekvator er 40 075,017 km (WGS 84) lang.
Noen lengdegrader for kjente byer i Norge (desimalgrader) (WGS 84) :
Siden jorden gjør én rotasjon om sin egen akse i løpet av ett døgn, vil én times tidsforskyvning være lik 360°⁄24 = 15°.
Språklig sammenheng
Meridies er latin for meridian og betyr «midt på dagen». Meridianlinjen passerer gjennom punkter hvor kl. er 12 (normaltid) samtidig. «Ante meridiem», forkortet AM, er det engelske uttrykket for klokkeslett før kl. 12, og «post meridiem», forkortet PM, for klokkeslett etter kl. 12.
Historie
Det var den greske astronom og matematiker Hipparkhos (ca. 190 – 120 f.Kr.) som først delte jordens øst-vest akse inn i 360°.
I motsetning til breddegrader som har et naturgitt og fast nullpunkt i Ekvator, så er det ikke noen naturlig nullpunkt for lengdegrader. Dette medførte at de fleste land hadde sin egen nullmeridian. I Europa hadde Storbritannia alt siden 1721 benyttet Greenwichmeridianen som nullmeridian, Frankrike hadde Parismeridianen og Preussen Berlinmeridianen. Det finnes også gamle norske kart med °V eller °Ø for Christiania som var Norges nullmeridian. Det var først ved den Internasjonale Meridiankonferansen i Washington i 1884 at Greenwich pga. av hevd (den britiske marine opererte på alle hav) ble bestemt å være den offisielle nullaksen for lengdegrader.
Lengden av en meridianbue fra en pol til ekvator dannet standard for det metriske lengdemål da den franske nasjonalforsamlingen 30. mars 1791 vedtok et forslag fra Det franske vitenskapsakademiet om at én meter skulle tilsvare én ti-milliondel av avstanden fra Nordpolen til ekvator gjennom Paris. (WGS 84 definerer avstanden fra en pol til ekvator å være 10 001 966 m; altså kunne man på slutten av 1700-tallet angi denne lengden med en nøyaktighet bedre enn 0,2 ‰ i forhold til dagens definisjon.)
Referanser
Földrajzi koordináta-rendszer
Ashton Gate
Ashton Gate er et fotballstadion i Bristol, i det sørvestlige England og er hjemmebanen til den engelske fotballklubben Bristol City Football Club. I tillegg til fotballkamper har det blitt holdt flere store konserter på The Gate, med blant andre Rod Stewart, Rolling Stones, Bryan Adams Elton John og The Who.
Ashton Gate Stadium kan ta 21 500 tilskuere på kun sitteplasser, men tilskuerrekorden er på 43 335 og ble satt i FA-cupens femte runde mellom Bristol City og Preston North End i 1935. Den moderne tilskuerrekorden med kun sitteplasser ble satt den 16. januar 1996 i en seriekamp mellom Bristol City FC og byrivalen Bristol Rovers FC.
Arnt Håkon Ånesen
Arnt Håkon Ånesen (født 20. januar 1977) er en komponist med diplomeksamen (MA) fra Norges musikkhøgskole. Her studerte han hos Lasse Thoresen, Bjørn Kruse og Olav Anton Thommesen. Han er medlem av Norsk Komponistforening og NOPA.
Karriere
Ånesen har hatt fremføringer i Australia, Japan, Russland, Kazhakstan, Ukraina, Italia, Hellas, Spania, England, Frankrike, Østerrike og Canada, i tillegg til Norden. Han har vært fremført blant annet ved Ultimafestivalen, Ung Nordisk Musikk, Nordlysfestivalen, Peer Gynt stemnet og Nordland Musikkfestuke. I desember 2009 fremførte Nordnorsk Opera og Symfoniorkesteret bestillingsverket «Nor» av Ånesen ved 7 konserter. Verket ble også kringkastet i NRK. Andre utøvere og institusjoner som har bestilt musikk av Ånesen, er blant annet Kroumata Percussion Ensemble og Ketil Hugaas, Arktisk Sinfonietta, akkordisten Sergej Tchirkov, NorthArc Percussion, NoXaS saksofonkvartett, AJO Ensemble, Rikskonsertene, Norges musikkhøgskole, Ensemble Fanfaronner, Bodø Sinfonietta, BIT20 Ensemble, slagverkeren Kristine Tjøgersen og tenoren Pål Rullestad.
Han har mottatt stipender fra blant andre Domaine Forget (Canada), Utenriksdepartementet, TONO, Norsk Komponistforening, Vestfold fylkeskommune og Fauske kommune.
Ånesen jobber også med elektro-pop og har utgitt denne musikken på digitale internettkanaler som iTunes, Spotify og Tidal. Han har blant annet vært støttet for dette arbeidet av Komponistenes Vederlagsfond, Fond for lyd og bilde og Statens kunstnerstipend.
Gerhard Klopfer
Gerhard Klopfer (født 18. februar 1905 i Schreibersdorf i Schlesien, død 29. januar 1987 i Kulm) var en tysk nazist, SS-offiser og embetsmann i det tyske nasjonalsosialistiske partiet NSDAP. Han arbeidet i partikanselliet, hvor han var assistent for Martin Bormann.
Klopfer var advokat, og meldte seg inn i NSDAP i 1934. Han fikk graden SS-Oberführer (tilsvarende oberst) som æresrang. På Wannsee-konferansen i 1942 var han Bormanns representant i diskusjonen om samordning av det pågående holocaust. Han gjorde lite av seg på konferansen.
Etter andre verdenskrig ble han siktet for krigsforbrytelser, men han ble frikjent på grunn av manglende bevis. Han arbeidet etter dette som skatterådgiver. Da han døde i 1987 var han den siste overlevende deltageren ved Wannsee-konferansen.
Vicenza Calcio
Vicenza Calcio er en italiensk fotballklubb fra Vicenza. Klubben ble grunnlagt i 1902 og spiller i Lega Pro Prima Divisione. Vicenza har spilt 30 sesonger i Serie A, men rykket ned til Serie B i 2001 og videre ned til Serie C i 2005 etter playoff-kamper mot Triestina. Men ettersom at Genoa og Perugia ble tvangsflyttet fikk de plassen tilbake. Klubbens offisielle farger er rød og hvit.
Meritter
1996/1997 1954/1955, 1976/1977, 1999/2000
Jens-Peter Herold
Jens-Peter Herold (født 2. juni 1965 i Neuruppin) er en tysk tidligere mellomdistanseløper som representerte Øst-Tyskland og senere Tyskland på 1500 meter.
I VM 1987 ble han sjettemann på 1500 meter. Året etter ble det bronsemedalje bak Peter Rono (vinner) og Peter Elliott i Seoul-OL.
I 1990 tok han først gullmedalje i innendørs-EM i Glasgow, deretter gull i EM utendørs i Split. Herold var beryktet for sine spurtegenskaper som flere ganger sikret han seirer over antatt sterkere konkurrenter, men i VM 1991 tapte han en nærmest sikker bronsemedalje på mållinjen, da han ble slått av landsmannen Hauke Fuhlbrügge, mens Noureddine Morceli og Wilfred Kirochi vant gull og sølv.
I 1992 ble han sjettemann i Barcelona-OL. Samme år satte han ny personlig rekord med 3.32.77 i Rieti. I VM 1993 i Stuttgart måtte han gi seg etter en skade i kvalifiseringen. Han konkurrerte for sportsklubbene ASK Vorwärts Potsdam, SC Neubrandenburg og SC Charlottenburg gjennom sin aktive karriere.
Snorre Hallem
Snorre Hallem (født 22. februar 1979 i Hamar) er en norsk ishockeyspiller som spiller forward for Stavanger Oilers. Moderklubben er Storhamar Dragons, og han har tidligere spilt for Nyköping, Arboga og landslaget.
Hallem ble norgesmester tre ganger og seriemester fire ganger for Storhamar Dragons. Han ble også norgesmester én gang for Stavanger Oilers.
Snorre Hallem er for øvrig lillebror til Sindre Hallem, også det en ishockeyspiller hos Storhamar.
Antirevisjonisme
Antirevisjonisme, eller revisjonismekritikk, er innenfor marxistisk filosofi og teori politiske standpunkt som stiller seg kritisk eller avvisende til revisjonisme. Revisjonisme er oppfatninger eller praksis som anses for vesentlig å bryte med eller forfalske sentrale grunnbetingelser for marxistisk teoriutvikling, kunnskapsdannelse og praksis.
Revisjonismens og antirevisjonismens former og innhold har vært omstridt. Disse konfliktlinjene er synlige på den radikale venstresiden innen både norsk og internasjonal arbeiderbevegelse, politikk og akademia.
I snevrere forstand henspiller antirevisjonisme særlig på de Stalin-vennlige (og senere Mao-vennlige) strømningene som oppsto i den kommunistiske bevegelsen i kjølvannet av andre verdenskrig, som motsetning til eksempelvis trotskistiske og krustsjovistiske retninger. Ut fra et noe bredere perspektiv ses antirevisjonisme forbundet med (tidvis synonymt med) revisjonismekritikk mer generelt, med utspring i de såkalte revisjonisme-debattene innen sosialistbevegelsen i brytningen mellom 1800- og 1900-tallet.
Antirevisjonisme betraktes som motsats til revisjonisme på den ene siden og dogmatisme på den andre. Mens revisjonister typisk stiller seg avvisende eller agnostisk til marxismens gyldighet og universalitet, heller dogmatikere mot en mer ukritisk og fideistisk holdning til de samme tingene. Antirevisjonister stiller seg kritisk til begge disse posisjonene, som de anser som idealisme og metafysikk, og vektlegger praksis for å skille mellom riktige og uriktige teorier, tenkemåter og oppfatninger.
Historie
Historisk skriver revisjonismedebatten seg i første omgang fra striden omkring Eduard Bernsteins ideer slik disse ble lagt fram i en rekke brev til drøfting i Tysklands sosialdemokratiske partis (SPD) kongress i Stuttgart i 1898. Bernsteins brev, som han senere sammenfattet og ga ut i bokform under tittelen Sosialismens forutsetninger og sosialdemokratiets oppgaver (1899), skapte omfattende debatt både i og utenfor SPD, og kom siden til å markere det avgjørende politiske bruddet mellom kommunister og sosialdemokrater.
Klassisk revisjonisme
Bernstein hadde lenge vært en svoren og uttalt tilhenger av marxismen. Han forfattet i perioden 1896 til 1898 en lang artikkelserie i avisen Neue Zeit under tittelen «Sosialismens problem», hvor han på marxistisk grunnlag gikk til angrep på en rekke av Karl Marx og Friedrich Engels’ grunnpostulater. Bernsteins kritikk handlet særlig om synet på kapitalismens utvikling og proletariatets maktovertakelse, som han hevdet hadde blitt utdatert.
Bernsteins hovedide var at proletariatet kunne komme til makten gjennom gradvise reformer, uten å avskaffe kapitalismen gjennom revolusjon, noe han anså som «blanquisme». Kontroversene ble ikke dempet av at Bernstein presenterte sine teorier som en sømløs videreføring av Marx’ og Engels’ teorier, snarere enn en avvisning av dem. Engels’ svar var kontant, da han i 1895 fikk kjennskap til at Bernstein og partifelle Karl Kautsky hadde påtatt seg å nyutgi Marx’ Klassekampen i Frankrike 1848–1850, og hvor Marx og han selv ble framstilt som om de forfektet en fredelig vei til sosialismen:"Til min store overraskelse ser jeg i dagens Vorwärts! et utdrag fra min «Introduksjon», trykket uten min kjennskap og klippet på en slik måte at jeg fremstår som en fredelig tilbeder av legalitet quand même [for enhver pris]. Dess bedre da at hele denne greia nå kommer ut i Neue Zeit, slik at dette skammelige inntrykket vil bli fjernet. Jeg skal gi Liebknecht en grundig omgang, samt hvem enn det nå er som har gitt ham anledning til å feilaktig fremstille min oppfatning uten å si så mye som et ord om det til meg."Helt siden opprettelsen av det tyske sosialistpartiet hadde Marx og Engels ført kompromissløs kamp mot opportunistiske og kapitulasjonistiske (defaitistiske) tendenser innen partiet og den sosialistisk pressen. Imidlertid er det først i forbindelse med Stuttgart-kongressen i 1898 at disse spørsmålene for alvor kommer på dagsordenen i SPD, nå med direkte henvisning til Bernsteins foreslåtte revisjon av marxismen. Blant de skarpeste og mest toneangivende kritikerne av Bernstein og revisjonismen var Rosa Luxemburg. Luxemburg betraktet revisjonismen som opportunismen i dens mest renskårne form, som etter sine utallige politiske nederlag, og til tross for sin iboende fiendtlige holdning til teori, omsider hadde skiftet strategi og funnet sitt vitenskapelige fundament i Bernsteins bøker og artikler.
De russiske marxistene Georgi Plekhanov og Vladimir Lenin engasjerte seg tidlig i debatten. I løpet av 1898 forfattet Plekhanov en lengre artikkelserie i Die Neue Zeit under tittelen «En kritikk av våre kritikere», hvor han blant annet kritiserer Bernsteins revisjon for å være en simpel videreføring av Conrad Schmidts nykantianske filosofi. Lenins oppfatning av revisjonismen var nokså sammenfallende med Plekhanovs og Luxemburgs. Lenin understreket at ideologisk kamp til syvende og sist var klassekamp: «Den ideologiske kampen som den revolusjonære marxismen førte mot revisjonismen ved slutten av attenhundretallet, er bare forspillet til de store revolusjonære slaga som proletariatet står foran.»
Empiriokritisisme og positivisme
Et annet innslag i den filosofiske revisjonismen kom i de første årene etter århundreskiftet, i form av den såkalte «empiriokritisismen».
I boken Materialismen og empiriokritisismen: Kritiske merknader til en reaksjonær filosofi (1909) kom Lenins svar til Bogdanov og empiriokritikerne. Lenins svar kom etter studier og et lengre eksilopphold i Geneve. Lenin anklaget Mach og Avenarius for idealisme og solipsistisk tenkning, en tenkning han hevdet sto i diametral motsetning til marxismens dialektiske materialisme. Bogdanovs «empiriokritiske utvikling» av marxismen avviste Lenin kategorisk.
Paul Scharner
Paul Josef Herbert Scharner (født 11. mars 1980 i Scheibbs) er en østerriksk tidligere fotballspiller som sist spilte for Wigan Athletic, på lån fra Hamburger SV i Tyskland, etter at kontrakten med West Bromwich Albion gikk ut 2012. Scharner har en fortid i Brann.
Antirevisjonisme
Empiriokritisisme og positivisme
Materialismen og empiriokritisismen har i sin tur blitt viet omfattende debatt, og markerer ved siden av Georg Lukács Historie og klassebevissthet (1923) det ideologiske bruddet mellom såkalt «østlig» og «vestlig marxisme» (se henholdsvis marxisme-leninisme og ny-marxisme).
Paul Scharner
Spillerkarriere
Scharner spilte frem til slutten av sesongen 2005 midtbane på det østerrikske landslaget og i Brann, men ble etter det brukt som midtstopper. Han kom til Brann høsten 2004, og var blant annet med på å vinne cupen med Brann samme år.
Antirevisjonisme
Fraksjonskamp og politisk revisjonisme
Da den ideologiske kampen om marxismens innhold tilspisset seg, og sensuren og overvåkingen utenfra tiltok (blant annet ved Preußische Geheimpolizei og Okhrana), fikk uenighetene på teoriens område følger for anvendelse på det praktiske. Tyngdepunktet i kampen ble forskjøvet fra den mer åpne, offentlige sfæren til mer lukkede fraksjonskamper, særlig knyttet til spørsmål om partiorganisering og politisk program.
Paul Scharner
Spillerkarriere
Han slo for alvor gjennom i bergensklubben i 2005-sesongen da han både av Brann-supporterne, og fotballeksperter ble regnet som Branns beste spiller. Av Brann-supporterne fikk han blant annet kallenavnet Fussballgott (fotballgud). Den 22. desember 2005 ble han solgt fra den norske eliteserieklubben Brann til den engelske Premier League-klubben Wigan Athletic for ca. 30 millioner kroner.
Antirevisjonisme
Fraksjonskamp og politisk revisjonisme
Tydeligst kom dette til uttrykk i splittelsen mellom de to hovedretningene i Det russiske sosialdemokratiske arbeiderpartiet i 1903, kjent som mensjevikene og bolsjevikene, og i de senere kampene mellom bolsjevikfløyen under Stalins ledelse og opposisjonsfløyen ledet av Trotskij. Også i Det norske arbeiderpartiet oppsto lignende fraksjonskamper og splittelser, ikke minst forbundet med spørsmål om medlemskap i Komintern (se Splittelsene i Arbeiderpartiet 1918–1923), hvilket i 1923 munnet ut i at den Komintern-vennlige fløyen i partiet brøt ut og stiftet Norges Kommunistiske Parti. Imidlertid klarte verken DNA eller NKP å hamle opp med fraksjonismen i egne rekker og konsolidere seg på bolsjevikisk og antirevisjonistisk grunnlag, slik deres søsterparti i Sovjet gjorde det.
Mens den bolsjevikiske og antirevisjonistiske posisjonen vant den ideologiske kampen mot revisjonismen, skulle de revisjonistiske oppfatningene likevel slå dype røtter innen partiledelse såvel som funksjonærsjikt i den internasjonale arbeiderbevegelsen, noe som viste seg tydelig ved utbruddet av første verdenskrig i form av utbredt samarbeid mellom sosialdemokratene og de keiserlige regjeringene, både i Tyskland og i Russland. Samtidig bidro både oktoberrevolusjonen i 1917 og de turbulente mellomkrigsårene til å svekke de revisjonistiske posisjonene ytterligere, og viste at Marx og Engels neppe var så utdatert som revisjonistene hevdet.
Således tillegges revisjonismen sterk innflytelse på grunnleggingen av de moderne sosialdemokratiske partiene, både hva gjelder teori og praktisk politikk (se eks. austromarxisme, venstrekommunisme og eurokommunisme). Likeså har den filosofiske kritikken av revisjonismens «utvanning» og «ufarliggjøring» av marxistisk teori vært avgjørende både for utviklingen av de moderne kommunistiske partiene såvel som i videreutviklingen av den marxistiske teorien selv, i form av marxisme-leninisme og senere marxisme-leninisme-maoisme.
Moderne revisjonisme
Gjennom 1960-tallet ble den antirevisjonistiske posisjonen ytterligere popularisert i opposisjon til de liberalistiske reformene i Sovjetunionen i kjølvannet av Nikita Khrusjtsjov, gjennom det som innen den internasjonale kommunistiske bevegelsen gjerne omtales som «Den store polemikken» mellom Kina og Soviet.
Bakgrunnen for den store polemikken var en tale holdt av Khrusjtsjov på et hemmelig møte under Sovjetunionens kommunistpartis (SUKP) partikongress i 1956, og som noen måneder senere ble lekket til New York Times. Khrusjtsjov rettet her ikke bare kraftige angrep mot ledelsen under Josef Stalin, men hevdet videre at endringer i den verdenspolitiske situasjonen medførte at sameksistens med kapitalismen og en «fredens vei til sosialismen» nå var blitt mulig. Mens han innrømmet nødvendigheten av bruk av revolusjonær vold under oktoberrevolusjonen, mente han at arbeiderklassen nå kunne komme til makt gjennom parlamentarisk representasjon.
Kort tid etter utga Det kinesiske kommunistpartis (KKP) politbyrå en serie uttalelser om SUKPs kongress, hvor de blant annet forsvarte Stalin, og framholdt nødvendigheten av proletariatets diktatur og revolusjonær, antiimperialistisk kamp fra proletariatets side for å sikre seg makt. I juni 1963 brøt polemikken for fullt ut i den internasjonale offentligheten, da KKP etter henvendelse fra SUKP publiserte et over 100 sider langt svar med tittelen «Et forslag vedrørende den generelle linjen i den internasjonale kommunistbevegelsen». I brevet retter KKP skarp kritikk av SUKPs politikk, som de karakteriserer som revisjonisme og et svik mot marxismen-leninismen.
Det politiske bruddet mellom SUKP og KKP ble endelig beseglet året etter, da de såkalte Moskva-samtalene om mulighet for gjenforening mellom partiene havarerte. Forholdet mellom KKP og SUKP var og ble uforsonlig, og munnet ut i en rekke større og mindre væpnede sammenstøt gjennom 1960-årene. Bruddet toppet seg i grensekonflikten mellom Kina og Sovjet i 1969, en hendelse som for ettertiden kom til å markere et monumentalt vendepunkt i den kalde krigen.
Mens myndighetene i Warszawapakt-landene, med unntak av Albania, fulgte Khrustjtsjovs og senere Bresjnevs avspenningspolitikk overfor USA og NATO, vokste det samtidig fram en omfattende bevegelse som stilte seg bak KKP og Mao Zedongs kompromissløse linje for langvarig folkekrig og kulturrevolusjon, med særlig base i landene i periferien av den rådende todelingen mellom øst- og vestblokken, som Peru, Columbia, India, Nepal, Sri Lanka, Filippinene, Palestina, Afghanistan, Zaïre, Sør-Afrika, Etiopia med flere, som mer og mer ble omtalt som deler av den tredje verden. Også i Vesten sprang det i nærmest samtlige land (med unntak av Andorra og Liechtenstein) fram en rekke uttalte maoistiske organisasjoner og partier, om enn av varierende størrelse og innflytelse, som eksempelvis Black Panther Party i USA og Arbeidernes Kommunistparti (marxist-leninistene) i Norge.
I kjølvannet av Maos død og Deng Xiaopings maktovertakelse i 1976 skulle man imidlertid i løpet av få år komme til å se omfattende kursendringer også i Kina, til forveksling lik dem man allerede hadde sett i Sovjetunionen. Den såkalte «firerbanden» ble nå rensket ut av partiet, og kulturrevolusjonen karakterisert som et «feilgrep». Selv om KKPs nye ledere var varsomme med å sverte Mao åpent, ble hans politiske teorier og bidrag utsatt for kraftige angrep og i praksis avvist.
Christoffer Heidemann
Christoffer Heidemann (født 1623, død 3. mars 1703 i København) var en dansk embedsmann. Fra 1683 til 1693 var han den første landfogd (landfógeti) på Island. Fra 1694 til 1703 var han amtmann i Nordlands Amt.
Antirevisjonisme
Moderne revisjonisme
Også i Vesten framkalte den nye politikken i Kina mye oppstuss og forvirring, omtalt av ledende teoretikere i norsk ml-bevegelse som en «indre krise» og et «sammenbrudd» i den vestlige kommunistiske bevegelsen. I likhet med SUKP og KKP beveget de fleste av kommunistpartiene i Vesten seg vekk fra den erklært antirevisjonistiske posisjonen og over til en rent reformistisk posisjon, slik også AKP i norsk sammenheng gjorde det, og i 2007 gikk sammen med Rød Valgallianse om å danne partiet Rødt.
I mange av landene utenfor de imperialistiske sentrene i vest fortsatte derimot denne antirevisjonistiske kritikken av Sovjet og Kina med uforminsket styrke, og ble siden utviklet videre gjennom særlig Revolutionary Internationalist Movement og Perus kommunistparti (Røde fane).
Revisjonisme og revisjonismekritikk i dag
Eksempler på fremtredende antirevisjonistiske partier i dag, er eksempelvis Indias kommunistparti (maoistene), Filippinenes kommunistiske parti og Tyrkias kommunistparti (marxist-leninistene).
Norske organisasjoner som i dag fremmer antirevisjonistiske standpunkt, er Tjen folket og ML-gruppa Revolusjon.
Valland
Valland er i den gammelnorske og -islandske litteraturen et alminnelig navn på den vestlige del av Frankrike, nemlig Poitou, Bretagne og særlig Normandie.
Benevnelsen kommer av folkenavnet valer, som i Wales, men ble siden brukt om keltere i alminnelighet. Navnet kunne dermed brukes om såvel Wales som om Belgia, Nord-Italia og Nord-Frankrike. Siden nordboerne med tiden kom mest i berøring med sistnevnte land, særlig gjennom erobringen av Normandie, ble det Frankrike som oftest omtaltes som Valland.
Ettersom de fleste områdene bebodd av keltere etterhvert ble romaniserte, kom ordene valer og Valland til å betegne personer av romansk opphav og land med romanske innbyggere. Jf. ordet valnøtt, dvs. fransk eller italiensk nøtt. De tyske formene av ordet er wälsch, welsch og Welschland. Disse formene finnes i nyere tid av og til også i Norden som velsk og Velskland.
Hallvard Sørum
Hallvard Sørum (født 24. oktober 1975) er en norsk curlingspiller. Han spiller for Oslo Curlingklubb (OCK), sammen med lag Lag Due/Sørum.
Valland
Etymologi
Slaverne overtok ordet fra goterne (*walhs) som betegnelse for de romanske folk, men ordet har senere fått forskjellige betydninger i de forskjellige slaviske språkene. På denne kanten ga ordet opphavet til Valakia i Romania. Fra slaverne gikk ordet videre til ungarerne (Oláh) og grekerne (Βλάχοί), og ble brukt om de romanske folkene på Balkan.
Hallvard Sørum
Sportslig karriere
Sørum startet å spille curling i Vikingskipet på Hamar i 1992 for Hamar Idrettslags (HIL) curlinggruppe. Her spilte han sammen med tvillingbroren, Øystein Sørum, og spillere fra det lokale fotballaget.
Han har spilt i eliteserien siden 1995, med andreplasser i sesongene 2002, 2005 og 2009.
I Norgesmesterskapene har han deltatt siden 1993, med unntak av i 2006,. Sammen med Magnus Utgård, Hanne Kjeldahl, Charlotte Hovring og Anja Karlsvik har Sørum sølv fra mix-NM i Oppdal Curlinghall i 1999. Da for Snarøen CK.
Kampen om Rai
Kampen om Rai er et spill utviklet av Matthijs Holter etter avtale med N.W. Damm & Søn AS i 2005. Redaktør Steffen Sørum ville ha et brettspill til bokserien Drageherren. Bokserien er på 11 bøker. I første bok ble det utgitt et grunnsett av spillet. De resterende 10 titlene hadde da tilleggsett i forskjellige varianter. Grunnsettet er utsolgt fra forlaget, men dukker opp på auksjoner av og til.
Star Wars: Droids
Star Wars: Droids, også kjent som Droids: The Adventures of R2-D2 and C-3PO, var en animert TV-serie som omhandlet eventyrene til R2-D2 og C-3PO, to droider som dukket opp i alle de seks Star Wars-filmene. Handlingen i serien finner sted mellom Star Wars Episode III: Sithene tar hevn og Star Wars Episode IV: Et nytt håp.
Gjennom serien stifter droidene bekjentskap med og går i tjeneste under fire forskjellige mestere.
Seriens åpningstema, "Trouble Again", var framført av Stewart Copeland fra The Police og komponert/skrevet av Copeland og Derek Holt.
Hallvard Sørum
Sportslig karriere
Han har et sølv og en bronse fra junior-NM, og kvalifiserte seg til nordisk mesterskap for juniorer i 1995 og 1997.
Bloomfield Road
Bloomfield Road er et fotballstadion i Blackpool, i det nordvestlige England og er hjemmebanen til den engelske fotballklubben Blackpool Football Club. Stadionet ble brukt under Europamesterskapet for kvinner i 2005 etter at to tribuneseksjoner var blitt rehabilitert mellom 2001 og 2002.
UiO Alumnus
UiO Alumnus er en sentral koordineringsorganisasjon som organiserer eksisterende alumnusforeninger på universitetet og har ansvaret for å bygge ut en paraplyplattform som på sikt skal dekke alle fag ved universitetet.
Bloomfield Road
I 2003 ble den sørlige seksjonen South Stand revet i forbindelse med byggingen av en ny tribueseksjon, som skal gi Bloomfield Road en total tilskuerkapasitet på 16 000. Bloomfield kan ta 12 55 tilskuere på kun sitteplasser, men tilskuerrekorden er på 38 098 og ble satt i en seriekamp mellom Blackpool og Wolverhampton Wanderers FC den 17. september 1955.
Hallvard Sørum
Sportslig karriere
Hallvard har også representert Norge som seniorutøver. I 2001 tok laget han spilte på 2.-plass under Karuizawa winter festival i Japan. Laget bestod av Sørum, Øystein Sørum, Magnus Utgård, Kenneth Andersen og Thomas Due. I 2003 representerte han Norge i vinter Universiaden i Italienske Tarvisio, der de tok en 7.-plass.
I 2007 tok laget hans Lag Sørum med Øystein Sørum, Magnus Utgård, og Marianne Rørvik andreplass under Danish Open i Hvidovre i Danmark.
Sørum har også representert Skottland (Keith Maclennan) og Frankrike (Thomas Defour) under den største internasjonale turneringen i Norge, Oslo Cup.
Bret Harte
Francis Bret Harte (født 25. august 1836, død 5. mai 1902) var en amerikansk forfatter og poet, hovedsakelig husket for korte fortellinger om gruvearbeidere, kortspillere, gamblere, og andre romantiske figurer fra gullrushet i California. Harte hadde en rekke ulike jobber, blant annet gruvearbeider, lærer, budbringer og journalist før han ble forfatter på fulltid. Han hadde flyttet til California i 1853 og tilbrakte tid i gruvearbeiderleiren i nærheten av Humboldt Bay (dagens by Arcata) som ga ham materiale og inspirasjon til flere av hans verker. Hans «The Luck of Roaring Camp», utgitt 1868, gjorde ham kjent over hele USA og skaffet ham en forfatterkontrakt med en utgiver i 1871. I en karriere som strakte seg over mer enn fire tiår skrev han poesi, skjønnlitteratur, skuespill, forelesninger, bokomtaler, lederartikler, og magasinskisser. Da han flyttet fra California og til den amerikanske østkysten og deretter til Storbritannia, ble han inspirert til å skrive om nye emner og figurer i sine fortellinger, men hans fortellinger fra gullrushet har blitt oftest gjenopptrykt, tilpasset og beundret. Han var en samtidig venn med Mark Twain, men vennskapet surnet.
Arapoti
Arapoti er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Bret Harte
Bakgrunn
Han ble født i Albany i delstaten New York i 1836. Han ble døpt Francis Brett Hart etter sin oldefar, Francis Brett. Da han var ung endret hans far Henry stavingen av familienavnet fra Hart til Harte. Francis kom senere til å fortrekke å bli kjent med sitt mellomnavn som han stavet med en t.
Henrys far – Brets bestefar – var Bernard Hart, en ortodoks jødisk immigrant som var vellykket som handelsmann og ble en av grunnleggerne av New York-børsen. Hans bestefar Bernard Hart forlot Henry og hans mor for å gifte seg med en annen kvinne. Henry ble således oppdratt som kristen i den nederlandske reformerte kirke. Henrys hustru, og Brets mor, var Elizabeth Rebecca Ostrander Hart, og hadde engelsk og nederlandsk bakgrunn. Ikke mye er kjent om henne annet at hun var en kulturell kvinne fra middelklassen. Foreldrene møttes under et besøk i Henrys hjem og de ble gift i 1930. Bret ble født seks år senere.
Som en ivrig leser som gutt fikk han utgitt sin første tekst kun 11 år gammel. Det var et satirisk dikt kalt «Autumn Musings» (Høstgrubling), nå tapt. Framfor å få ros og oppmuntring ble diktet latterliggjort av familien. Som voksen betrodde han til en venn: «Slikt et sjokk var deres latterliggjøring for meg at jeg lurte på om jeg noen gang ville skrive en linje med poesi.»
Hans utdannelse hadde blitt avbrutt gjentatte ganger da familien flyttet rundt for å unngå å betale de høye kostnadene til undervisning. Hans far døde mens han var ung. En gang rundt 1845 flyttet hans mor Elizabeth familien til Brooklyn. Hans formelle skoleutdannelse ble avsluttet da han var 13 år i 1849. Her fikk han i ung alder ulike jobber på et advokatkontor og i et apotek. Til tross for sin unge alder forsørget han seg selv i femtenårsalderen. I løpet av denne tiden hadde hans bror Henry vervet seg i hæren og skrev hyppige brev fra sine opplevelser i den meksikansk-amerikanske krigen (1846–1848) og deretter krigen i California. Moren flyttet til California i 1853 og giftet seg med en av den avdøde ektemannens tidligere klassekamerater fra gymnaset. I slutten av 1854 kom Bret og hans søster Margaret til familien i California. De reiste den lange veien med dampbåt, en sjøreise som involverte en rekke ulykker, storm, revolusjon og skipsforlis, hendelser som siden fargela hans forfatterskap.
I California
Hans første år i California var ikke enkle. Han bodde hos familien noen måneder, men søkte etter betalt arbeid hvor han måtte finne det. Han dro fra jobb til jobb før han fant seg fast bosted. Han arbeidet som gruvearbeider, lærer for barn til gårdbrukere, diligencevakt, budbringer og journalist. Hele tiden skrev han dagbok og poesi. I nordlige California ved kystbyen Union (i dag Arcata), en bosetning ved Humboldt Bay som fungerte som senter for forsyninger for gruvedriften i innlandet. Han fikk han arbeid i et trykkeri og kunne trykke sine egne dikt enkelte ganger.
Wiyot-massakren i 1860 på mellom 80 og 200 indianere, hovedsakelig kvinner og barn, i det fredelige wiyotfolket er godt dokumentert historisk, og ble rapportert i San Francisco og New York av Harte. Da han fungerte som assisterende redaktør for avisen Northern Californian skrev Harte redaksjonelle ledere om drapene mens hans sjef, Stephen G. Whipple, var midlertidig fraværende, og ga Harte lederansvaret for avisen. Harte publiserte en detaljert redegjørelse som fordømte hendelsen: «en mer sjokkerende og opprørende skue har aldri blitt vist for øynene til et kristent og sivilisert folk. Gamle kvinner rynkete og utslitte lå veltet i blod, deres hjerner slått ut og dynket i deres lange grå hår. Småbarn knapt et spenn lange med deres ansikter kløvd av økser og deres kropper fryktelige med sår.» Etter at han publiserte den redaksjonelle lederen ble han truet på livet og ble tvunget til å flykte en måned senere. Harte sa opp jobben og flyttet til San Francisco, hvor et anonymt brev trykket i en avis er blitt tilskrevet ham. Det anklaget at samfunnet i det store og hele ga sin godkjennelse til massakren. I tillegg var det ingen som noen gang ble ført for retten, til tross for bevisene av et planlagt angrep og referanser til bestemte personer, inkludert en rancher ved navn Larabee og andre medlemmer av en uoffisiell milits som kalte seg Humboldt Volunteers. I 1850 var det rundt 2000 av wiyotfolket som bodde i deres tradisjonelle område. Etter 1860 er det beregnet at det var kun rundt 200 igjen.
Ekteskap
Harte giftet seg med Anna Griswold den 11. august 1832 i San Rafael i California. Hun var eldre enn ham og godt etablert i sin egen musikalske karriere. Ingen av de respektive familiene godkjente ekteskapet.
Ekteskapet var vanskelig fra begynnelsen. En omtale av forfatteren mente at hun var hemmet av en ekstrem sjalusi mens en annen biograf, Henry C. Merwin, privat hadde konkludert at hun var «bortimot umulig å leve med». Det er nok ikke så langt unna sannheten: til tross for de var gift i nær førti år bodde paret sammen i kun seksten år. Anna Bret Harte, som hun siden ble kjent som, døde i 1920, og overlevde ham med atten år. De fikk likevel fire barn sammen: Griswold (1863), Francis (1865), Jessamy (1873), og Ethel (1875).
Tematikk og tendens
Harte var misfornøyd med den påvirkningen som sivilisasjonen hadde på den amerikanske villmarken. Han var misfornøyd med de effektene som jernbanen brakte med seg, og han mislikte sterkt den måten den hvite mann behandlet minoritetene som indianere, kinesere, og meksikanere som sto nederst på samfunnsstigen i bosetningen av ville vesten. Han avskydde rasisme. I diktet «Plain Language from Truthful James» ble hvite som forsøkte å svindle en kineser bedratt av sin egen selvgodhet. Likevel førte det populære diktet, som han selv kalte «det verste jeg noen gang har skrevet», til rasistisk antipati mot asiater i California.
Hans fortelling «The Luck of Roaring Camp» ble trykket i bladets andre utgave, og gjorde ham kjent i de litterære sirkler i USA. Harte visste å underholde sine lesere ved å gi dem det de forventet. I 1860 skrev han fortellinger over tematikken flukt og illusjoner. «My Metamorphosis» fortalte om en mann som ble overrasket mens han badet, og deretter skjulte seg blant statuene i hagen for å skjule sin nakenhet. Hans skrivestil var preget av lokalfarge slik at leserne følte at de fikk et rikt inntrykk av det stedet som han så rikelig beskrev. Hans ord malte bilder, de romantiske fortellingene var fylt med sentimentale figurer og usannsynlige helter. I «The Luck of Roaring Camp» endret en gruppe gråsprengte gruvearbeidere deres grove væremåte for å oppfostre et foreldreløst barn. I «Brown of Calaveras» rømte en landstryker seg fra en kvinnes kjærlighet framfor å skade hennes sosiale posisjon. Hans kanskje mest kjente fortelling, «The Outcasts of Poker Flat», forteller om fire «upassende personer» — en gambler, en tyv, og to prostituerte — som ble fordrevet fra gruveleiren av selvrettferdig folk. De fire ble fanget i en snøstorm på fjellet, tre av dem dør, men de møtte døden med mot og verdighet. I de to nevnte fortellingene la han grunnlaget for den litterære oppskrift som kom til å bli gjentatt av andre. «Disse to fortellinger benyttet en listig fortellerstrategi som sikret deres suksess hos de fasjonabel lesere. Fortellingene argumenterer at samfunnets utstøtte, enten det er gamblere, gullgravere, prostituerte eller arbeidsløse cowboyer, de har alle et hjerte av gull.» Hartes forfatterskap var instrumental i populariseringen av ville vesten og i etableringen av arketypene og karaktertrekkene til western-sjangeren slik den er kjent i dagens populærlitteratur og filmer. I sine beste fortellinger blandet han realistiske beskrivelser, dialekt og karakterisering med sentimental handlingsgang. Hans fortellerteknikk var synsvinkelen til den upartiske tredjeperson.
«Som forfatter var Harte en talentfull humorist som kunne ta en rimelig ordinær oppskrift på en historie og gi den ny kraft og iscenesetting. Hans bakgrunn som journalist ga ham en livlig stil og en særskilt dyktighet i å beskrive folk, deres væremåte og dialog.» Han skaffet seg nasjonal hyllest for sin fortellinger og utgivelser fra ville vesten. Han skrev jevnlig for magasiner, utga to skuespill, og skrev også bokomtaler, skjønt hans barske kritikk gjorde ham lite populær blant andre forfattere. Hans fortellinger om ville vesten solgte bra i både USA og i Europa. Han flyttet til østkysten i 1871 hvor han aksepterte en stilling i magasinet Atlantic Monthly i Boston som innebar han skulle skrive et dikt eller en novelle hver måned i et års tid. Magasinet betalte ham den til da uovertrufne betalingen av 10 000 dollar (tilsvarende 100 000 dollar i dag). Han dro aldri tilbake til California, men fortsatte å skrive fortellinger om gullrushet resten av livet.
Da nyheten om Charles Dickens' død nådde Harte i juli 1870 sendte han straks beskjed til San Francisco om å holde igjen utgivelsen av magasinet i de neste tjuefire timene slik at hun kunne skrive sin poetiske hyllest, «Dickens in Camp». Det handlet om å lytte til en gammel og skrinn gullgraver som leste høyt fra Dickens' «The Old Curiosity Shop» rundt et sprakende leirbål i Sierra Madre-fjellene, og med Dickens død, «lost is that camp, and wasted all its fire.» Diktet i all sin høystemte sentimentalitet er betraktet av hans beundrere som et av hans fremste, for dens oppriktighet og følsomhet.
Mark Twain
På omtrent samme tid som Dickens død ble han kjent med Mark Twain (Samuel Langhorne Clemens), antagelig i California. Selv om Mark Twain var et år eldre enn Harte har Twain kreditert den andre for å være den som lærte ham å skrive. Twain fortalte Thomas Aldrich Bailey i 1871 at «Harte har trenet og skolert ham så tålmodig at han forandret meg fra en klossete utgyter av groteskheter til en forfatter av avsnitt og kapitler som har funnet en bestemt gunst i øyne til en del av de meget anstendige menneskene i landet.»
I 1876 besluttet Harte og Tawin å skrive et skuespill sammen, titulert Ah Sin. Det hadde handling lokalisert i gullgruveleir i Calaveras County i California med en «kinamann» ved navn Ah Sin som hovedperson. Samarbeidet dem imellom var i utgangspunktet en oppskrift på suksess, også antatt økonomisk. De var hver på sin kant meget populære forfattere. Ettersom Harte allerede i 1870 hadde skrevet et dikt om en kinesisk figur ved navn Ah Sin, publisert som «Plain Language from Truthful James», men siden kjent som «The Heathen Chinee», tyder det på at forslaget om samarbeid kom fra Harte.