cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fylkesvei 866 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 866 i de følgende fylkene:
6. november
6. november er den 310. dagen i året og den 311. i skuddår. Det er 55 dager igjen av året.
Navnedag
Leonard, Lennart – Navnedagen er etter den hellige Leonardus av Limoges, som reddet dronningens liv, han døde i 560.
Fødsler
Se flere som er født 6. november i Kategori:Fødsler 6. november.
Dødsfall
Se flere som døde 6. november i Kategori:Dødsfall 6. november.
I, Robot (film)
I, Robot er en amerikansk science fiction-film fra 2004, regissert av Alex Proyas og med Will Smith i hovedrollen. Handlingen i filmen foregår i en framtidsverden befolket av mennesker og humanoid robot, og filmen låner tittel og ideer fra Isaac Asimovs novellesamling med samme navn. Filmen ble ble nominert til en Oscar-pris for beste spesialeffekter.
Manus
Det opprinnelige manuset til filmen het Hardwired, og selv om det på ingen måter kolliderte med Asimovs fremtidsvisjoner, hadde det ingen direkte kobling til I, Robot. Når 20th Century Fox fikk rettighetene til Asimovs novellesamling, øynet man en mulighet til å slå to fluer i én smekk, og manusforfatter Jeff Vintar brukte to år på å tilpasse historien til Asimovs univers. Målet var å konstruere en tiende historie (novelle-samlingen har ni), og inn kom både robotikkens tre lover og rollefiguren Susan Calvin. Den endelige filmen fikk kritikk fra dedikerte Asimov-fans for at den forholder seg så lite til hans tekster, men dette har altså sin naturlige forklaring.
Handlingsreferat
I år 2035 tjener humanoide roboter menneskeheten, som er beskyttet av Isaac Asimovs tre lover om robotikk. Del Spooner, en politi-etterforsker i Chicago hater alle roboter, og viser dyp mistillit ovenfor dem. Etter at en robot reddet ham fra en bil-ulykke, samtidig som roboten lot en 12 år gammel jente drukne, utelukkende basert på logikk og odds for å overleve. Når Dr. Alfred Lanning, med-grunnlegger av U.S. Robotics (USR) faller til sin død fra kontoret sitt. Politiet mener dødsfallet var selvmord, men Spooner er skeptisk. Lawrence Robertson, administrerende direktør og annen med-grunnlegger av USR, lar Spooner undersøke videre.
Ledsaget av robot-psykolog Susan Calvin, konsulterer USRs sentrale datamaskin for kunstig intelligens, VIKI (Virtual Interactive Kinetic Intelligence) og oppdager at overvåkningskamera fra kontoret er ødelagt. Men kamera utenfor kontoret viser at ingen kommer inn eller ut når Lanning døde. Spooner påpeker at vinduet, laget av sikkerhetsglass, ikke kan ha blitt ødelagt av den eldre Lanning. Han antar at en robot var ansvarlig, og fremdeles kan befinne seg i bygningen. Calvin mener at en USR-robot umulig kunne ha drept Lanning, fordi de tre lovene ville forhindret dette. Plutselig angriper en NS-5-robot, USRs siste modell, dem og flykter. Spooner og Calvin sporer roboten til et annet USR-anlegg, hvor politiet arresterer den.
De oppdager at roboten, som foretrekker å bli kalt Sonny, ikke er en standard NS-5. Den ble spesielt bygget av Lanning selv, med materialer av høyere kvalitet, samt et annet system som lar ham ignorere de tre lovene for robotikk. Sonny ser også ut til å vise følelser, og hevder å ha "drømmer". Spooner undersøker Lannings hus, hvor han nesten blir drept når en USR-robot blir bedt om å rive huset med ham inne i bygningen. Spooner og Calvin sniker seg inn i USRs hovedkvarter og intervjuer Sonny som tegner en skisse av det han hevder å være en tilbakevendende drøm: Drømmen viser en leder som står på toppen av en liten høyde før en stor gruppe roboter nær det forfallende Mackinac Bridge, og forklarer mannen på høyden er Spooner.
Robertson overbeviser Calvin om at Sonny må ødelegges sporenstreks. I mellomtiden finner Spooner området fra Sonnys tegning, som nå blir brukt til å oppbevare avviklede og utdaterte roboter. Kort tid senere kommer flere NS-5-roboter for å ødelegge alle de eldre modellene. Spooner redder Calvin, som ble holdt fanget i sin leilighet av sin egen NS-5. De går inn i USRs hovedkvarter og gjenforenes med Sonny, som Calvin ikke klarte å "drepe"
Kåre Bondesen
Kåre Ivar Bondesen (født 7. januar 1933 i Hammerfest) er en norsk maler, grafiker og tegner.
Kåre Bondesen ble utdannet ved SHKS i årene 1951 til 1957. Han ble deretter ansatt som layout-tegner ved Aktietrykkeriet i Oslo fram til 1965. Siden tegnet han i Aftenposten i nesten 20 år, først for A-magasinet fra 1965 til 1975, så som frilanstegner ved siden av andre oppdrag. Kåre Bondesen har også illustrert bøker og deltatt på flere utstillinger.
Einar Fagstad
Einar Fagstad (født 30. oktober 1899 i Lillehammer, død 19. februar 1961 i Göteborg) var en norsk-svensk maler, trekkspiller, sanger, skuespiller og komponist.
Liv og virke
Fagstad begynte å spille trekkspill som fireåring. Han utdannet seg til maler og studerte blant annet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole i studieåret 1916/1917. En periode var han også til sjøs.. Han ble engasjert av Ernst Rolf som akkompagnatør fra 1923. Fagstad filmdebuterte i 1929 i Konstgjorda Svensson.
I filmen Skepparkärlek fra 1931 spilte han en av de sentrale rollene, og fikk svært positiv omtale fra filmanmelderne. Filmkritikeren i Svenska Dagbladet skrev blant annet:
«(Filmen) är inte bara folklig, den är också rolig. Och den spelas mycket bra, framför allt av hrr Weyler Hildebrand och Einar Fagstad, alldeles särskilt av hr Fagstad. Han är ju idealisk för en dylik film, inte bara därför att han spelar ljuveligt på handklaver, utan även och i än högre grad därför att hans kuriösa lilla nuna är sådant tacksamt objekt för en kamera.»
I perioden 1927–1939 ga han ut en rekke plater – de fleste sammen med Einar Rose – på plateselskapet Odeon.
Ekteskap
Einar Fagstad var gift med skuespilleren Gertie Löwenström.
Huo Guang
Huò Guāng (hanzi: 霍光; død 68 f.Kr.), stilnavn Zǐmèng (子孟), markien av Bólù (博陆侯; hanyu pinyin:  Bólù Hóu) var en kinesisk statsmann fra Det vestlige Han-dynastiet.
Han var rikets regent fra 87 til 64 for keiserne Han Zhaodi, Changyi Wang He og Han Xuandi, og han var et sjeldent eksempel i kinesisk historie på en mektig embetsmann som avsatte keiseren for statens beste i stedet for selv å bestige tronen. Han var også halvbroren til den berømte Hàn-generalen Huo Qubing.
I senere tider har han blitt sett på både som en dyktig og uselvisk regent og som en diktatorisk nepotist.
Litteraturåret 1975
Litteraturåret 1975 er en oversikt over utgivelser, hendelser, prisvinnere og avdøde personer med tilknytning til litteratur i 1975.
Gullplate for 50.000 solgte
Gullplate for 50.000 solgte er et samlealbum av Lystad & Mjøen, utgitt i 1990. Den inneholder høydepunkter fra deres karriere innen radio, blant annet flere sketsjer fra "Hallo i uken" (spor 11). Medvirkende på flere av sketsjene, er Tom Mathisen og Jan H. Jensen. CD-utgaven inneholdt et ekstra bonusspor (spor 12).
Fylkesvei 1784
Fylkesvei 1784 går mellom Vinjusvea og Veldre stasjon i Ringsaker kommune.
Før 2010 var dette fylkesvei 26.
Hølelva
Hølelva er ei elv i Balsfjord kommune i Troms og Finnmark. Den har utspring fra Storvatnet og renner mot nord forbi grenda Hølen, som den har navn etter. Rundt fem kilometer sørøst for kommunesenteret Storsteinnes renner Hølelva sammen med Tverrelva og danner Tømmerelva.
Elva er 4,46 km lang (12,2 km medregnet Innerelva), og har et nedbørfelt på 28,47 km². Middelvannføringen ved munningen er 0,60 m³/s.
Lee Miller
Bakgrunn
Elizabeth Miller ble født 23. april 1907 i Poughkeepsie i delstaten New York i USA. Foreldrene var Florence (født MacDonald) og Theodore Miller. Elizabeth ble som barn og ung kalt Li Li, Te Te og Bettie før hun ble Lee 20 år gammel. Moren Florence var utdannet sykepleier og kom fra beskjedne kår i Ontario, Canada. De bodde først sentralt i Poughkeepsie og flyttet i 1912 til Cedar Hill Farm seks kilometer utenfor byen. Moren var misfornøyd med at datteren i førskolealder var en guttejente (engelsk: tomboy). Theodore var en streng og autoritær far. Faren var ingeniør med ledende stilling (i DeLaval Separator Company, den største bedriften på steder og datterselskap av det svenske konsernet DeLaval) og ivrig hobbyfotograf. Theodore hadde mørkerom og kopierte bilder selv, og han eksperiementerte med stereoskopfoto. Etter besøk i Sverige introduserte han ski og skiløping i Poughkeepsie med egne barn som de første. Familien var på besøk i Sverige i 1913. Hun var urolig som barn og ble kastet ut fra en rad skoler i Poughkeepsie og omegn.
Faren hadde et Kodak Brownie-kamera og mørkerom hjemme. Han fotograferte datteren hyppig, inkludert nakenbilder fra hun var barn til hun var i 20-årene. Hun lærte grunnleggende fototeknikk av faren. Theodore tok også nakenbilder av moren Florence. Hun var opprinnelig interessert i teater og studerte lys og scenografi ved Ladislas Medgyès' skole i Paris fra 1925. Hun var fra 1926 en periode tilknyttet det eksperimentelle teateret ved Vassar College og gikk på danseopplæring og opptrådte i New York. Ved Art Students League of New York studerte hun tegning og maling.
Modell og fotograf
I 1929 dro til Paris og etablerte seg som mote- og kunstfotograf. I Paris oppsøkte hun Man Ray og ble hans assistent og elskerinne. Hun lærte mer fototeknikk hos Man Ray og utførte mye av mørkeromsarbeidet for ham. Blant annet brukte det metoden solarisation. Noen av Man Rays viktigste arbeider ble gjort mens han samarbeidet med Miller. Hun ble del av det surrealistiske kunstnermiljøet i Paris og sto modell for blant andre Pablo Picasso. Miller og store deler av kunstnermiljøet var liberalt seksuelt og hun hadde trolig et forhold til Picasso. Picasso malte seks bilder med Miller som modell. Hun ble også kjent med Joan Miró, Andre Breton, Paul Éluard og Jean Cocteau. På denne tiden fotograferte hun blant annet for franske Vogue og i noen tilfeller medvirket hun som modell og fotograf i samme oppslag. Hun medvirket i Cocteaus avantgardistiske En dikters blod (innspilt 1930).
I 1932 reiste hun tilbake til New York og etablerte sitt eget fotostudio og drev som motefotograf med broren Erik som assistent. Hennes utdanning i teaterbelysning og scenografi kom godt med i studioarbeidet. Hun møtte der den velstående egyptiske forretningsmannen Aziz Eloui Bey som hun kjente fra Paris, de giftet seg og hun flyttet til Kairo i 1934. I Kairo studerte hun arabisk og kjemi, og drev fotografering i og rundt Kairo. Etter en periode i Kairo reiste hun til Paris og møtte der britiske Roland Penrose. Henry Moore var en venn av Penrose. Da krigen brøt ut i 1939 reiste hun med Penrose til Hampstead nord i London.
Andre verdenskrig
I England arbeidet hun første for britisk Vogue før hun begynte å fotografere resultatene av den tyske bombingen som begynte i 1940. Penrose (født 1900) var for gammel til å tjenestegjøre ved fronten og dessuten som kveker i utgangspunktet pasifist. Han tjenestegjorde ved Home Guard der han brukte sitt talent til å undervise i kamuflasjeteknikk. Hun ble kjent med en yngre fotograf i Life David Scherman og de to samarbeidet resten av krigen. Amerikanske soldater kom til Storbritannia i 1942 og Miller ble krigskorrespondent i amerikansk uniform mot slutten av 1942. Miller fikk laget en egen hjelm med visir tilpasset kamera.
Under andre verdenskrig hadde hun oppdrag som krigskorrespondent for Vogue magasin og dekket hendelser som Blitzen. Mens hun var i London brukte hun bombede hus som kulisser for sine motefotografier for Vogue og boken Grim Glory: Pictures of Britain Under Fire (med forord av Ed Murrow). Hun fotograferte blant annet Henry Moore i arbeid som offisiell kunstner.
I 1944 fikk hun overbevist redaktøren i Vogue om å ta inn hennes reportasjer, ikke bare foto, tekstene hun leverte var direkte, ofte sjokkerende og vittige. Den første artikkelen handlet om den kjente journalisten Ed Murrow. Reportasjene var rike beskrivelser av sanseinntrykkene, lyd, lukt og bilder, ofte med henvisning til klassisk kunst.
Slutten av krigen
Hun var med like bak fronten i Frankrike etter landgangen i Normandie. Miller gikk i land i Normandie en måned etter D-dagen og gikk til fots til St. Malo som de allierte fortsatt ikke hadde erobret. Hun kom seg inn i kampsonen alene og på egenhånd, og tok oppsiktsvekkende fotografier av kampene om og ødeleggelsen av St. Malo der napalm ble brukt for første gang. Hun tilbragte noen dager i husarrest for å ha ignorert forbudet mot å gå inn i kampsonen.
Hun fulgte soldatene ved frigjøringen av Paris og fant Pablo Picasso som hadde klart seg der under krigen og som var forbløffet over at Miller var den første allierte soldaten han så. Man Ray og Max Ernst hadde jødisk bakgrunn og hadde klart seg ved å flykte til USA. I Paris bidro hun til å få franske Vogue i gang igjen og hun rapporterte fra det første moteshowet i den befridde byen.
Hun var med frigjøringen konsentrasjonsleirene Buchenwald og Dachau. Fotografiene fra fronten og fra konsentrasjonsleirene ble verdensberømte. Miller besøkte leirene noen timer etter at de var befridd. Hun sendte fotografier av likhaugene til New York og måtte understreke at bildene fortalte en sann historie. «Believe this», understreket hun overfor redaktøren. Vogue trykket bildene.
Hun fulgte våren 1945 amerikanske styrker som tok seg gjennom Tyskland fra vest. Millers eksklusive livsstil og tendens til hypokonderi forsvant da hun var korrespondent i felten. Etter den tyske kapitulasjonen ble hun værende på kontinentet og reiste rastløst rundt i områder rasert av krigshandlingene, blant annet Wien, Franrkike og Øst-Europa. Hun ville blant annet dokumentere konsekvensene av krigen. I Wien besøkte hun barnesykehuset og skrev: «For an hour I watched a baby die. He was a skinny gladiator. He gasped and fought and struggled for life, and a doctor and a nun and I just stood there and watched...This tiny baby fought for his only possession, life, as if it might be worth something.» Hun var på denne tiden utslitt, deprimert, syk og alkoholisert, og misbrukte sovetabletter og andre medisiner. Millers realistiske fotoreportasjer har spor av hennes bakgrunn fra surrealismen.
Etter krigen
Etter krigen led hun trolig av posttraumatisk stresslidelse eller depresjon med tiltagende alkoholmisbruk.
I 1947 ble hun skilt fra Aziz Eloui Bey etter at han hadde godtatt Penrose som hennes nye ektemann. Sønnen Antony ble født i 1947, hun var da 40 år gammel. Hun fortsatte å fotografere på 1950-tallet etter at hadde slått seg ned i England. Hun trakk seg i praksis tilbake i løpet av 1950-tallet og sluttet å bidra til Vogue i 1953. Hennes siste fotoreportasje sto på trykk i juli 1953 og hun fokuserte i stedet på kokekunst og gourmetmat. Det er uklart hvorfor hun ga opp den profesjonelle karrieren før hun var 50 år. Miller bidro til en kunstutstilling i London i 1956 og til boken Picasso Himself i 1966. Mannen Roland Penrose ble adlet for sitt bidrag til samtidskunsten i Storbritannia. Penrose markedsførte flittig Picassos kunst i Storbritannia. Sønnen Anthony dokumenterte flere ukjente sider ved Millers i forbindelse med arbeidet med en biografi om moren.
Ettermæle
Hun etterlot seg blant annet 70.000 negativer som ble funnet på loftet noen år etter hennes død og sønnen Antony brukte mange år på å katalogisere morens produksjon. Uten disse negativene kunne ha blitt husket mest som modell og muse for surrealistene i Paris. Arkivet inneholder over 1000 fotografier av Picasso.
The Guardians anmelder skrev i 2007 at Miller var en dyktig fotograf blant annet som krigsreporter, men at hun ikke var spesielt vellykket som surrealistfotograf.
Preus museum hadde i 2019 en utstilling av hennes arbeider.
I, Robot
Flere av historiene er for krim å regne, ettersom de tar for seg roboter som ikke oppfører seg som de skal. Alle robotene i Asimovs univers følger robotikkens tre faste lover, og det blir derfor en øving i logikk og kløkt å finne ut hvorfor robotene ter seg slik de gjør.
Historien bak navnet
Samlingens tittel er den samme som en novelle skrevet av Eando Binder (1939). Binders novelle var (sammen med Lester del Reys Helen O'Loy) en av skjønnlitteraturens første portretteringer av roboter som sympatiske fremfor farlige beist som uunngåelig nok ville ende opp med å drepe deres skapere, gjerne hele menneskeheten. Disse to novellene var viktige inspirasjonskilder for Asimov, men at I, Robot skulle bli navnet på også hans egen novellesamling, er verken honnør eller fantasiløs stjeling. I Asimovs egne ord:
On June 8, 1950, the collection was handed to Gnome Press, and the title I gave it was Mind and Iron. The publiser shook his head.
«Let's call it I, Robot,», he said.
«We can't,» I said. «Eando Binder wrote a short story with that title ten years ago.»
«Who cares?» said the publisher (though that is a bowdlerized version of what he really said), and I allowed myself, rather uneasily, to be persuaded.
Fra bok til skjerm
På 1960-tallet ble to av novellene (Reason og Liar) filmatisert til to episoder av TV-serien Out of the Unknown.
Fjernsynsteaterstykket Don't Joke with Robots ble produsert i Sovjetunionen i 1987, basert blant annet på Asimovs I, Robot.
Den 16. juli 2004 kom den påkostede spillefilmen I, Robot fra Hollywood, med Will Smith i hovedrollen. Mange fans av Asimov har kritisert filmen for å avvike for mye fra novellesamlingen.
Robbie
Robbie ble først publisert i 1940 i Super Science Stories under navnet Strange Playfellow, et navn som ble valgt av magasinet, og som slett ikke hadde Asimovs godkjenning.
Handlingen foregår i 1998, og omhandler teknofobien som omkranser robotene. Den lille jenta Gloria har roboten Robbie som sin beste venn, og hennes mor frykter både for at dette vil gå utover datterens sosiale antenner (Robbie kan ikke engang prate), og at Robbie ikke er til å stole på.
Agüimes
Agüimes er en kommune på øya Gran Canaria, Kanariøyene med et areal på 79,2 km². Befolkningen ligger på rundt 25 000 innbyggere. De viktigste næringsveiene er landbruk, småindustri og turisme. Kommunen har tre større steder: Cruce de Arinaga, som ligger ved motorveien til Las Palmas, Playa de Arinaga, som ligger ved havet og Agüimes, som er kommunesenteret og ligger noen kilometer opp mot fjellet.
I, Robot
Runaround
Runaround ble publisert første gang i Astounding Science Fiction i mars 1942.
Året er 2015, og Greg Powell og Mike Donovan sliter med roboten SPD-13 (kalt Speedy). De er fortapt på Merkur, og har sendt Speedy for å hente nødvendig selen, men av en eller annen grunn løper Speedy i ring og synger Gilbert og Sullivan-sanger. Hvordan har han blitt en robots ekvivalent til full? Kan svaret ligge i robotikkens tre lover?
Reason
Reason kom i 1942.
Powell og Donovan skrur sammen den høyteknologiske nyvinningen QT1 (kalt Cutie) på en romstasjon. Cutie er imidlertid utstyrt med kraftig sans for logiske slutninger, og han nekter å akseptere å tro at disse to menneskene har klart å skape ham, når de så avgjort er langt mindre avanserte enn ham selv. Han har dessuten gode grunner for å ikke tro på at det finnes flere mennesker, en jordklode og alt som måtte følge med. Disse to menneskene på romstasjonen er dessuten ikke stabile nok til å kunne styre romstasjonen på en trygg måte, og Cutie bestemmer seg for å overta.
Catch that Rabbit
Catch that Rabbit kom i 1944.
Gruveroboten DV-5 (Dave) klarer bare å arbeide feilfritt når mennesker er til stede. Når han får arbeide uforstyrret, har han det med å begynne å marsjere med sine seks underroboter.
Liar!
Ved en produksjonsfeil, har roboten RB-34 (Herbie) fått telepatiske evner, og robotikerne ved U.S. Robots and Mechanical Men sliter med å finne ut hva som har skjedd og hva de skal gjøre med ham. Samtidig blir det forviklinger når Herbie begynner å slenge med leppa om hva alle tenker om hverandre.
Little Lost Robot
Little Lost Robot kom i 1947.
For å gjøre arbeidet på en asteroide lettere, har militæret modifisert robotikkens første lov på et fåtall roboter. Disse robotene har fortsatt ikke muligheten til å gjøre skade på et menneske, men har muligheten til å tillate et menneske å bli skadd ved å ikke foreta seg noe. Når en slik modifisert robot stikker av og gjemmer seg blant 62 umodifiserte av samme modell, blir det en strevsom oppgave å skille ham ut fra mengden.
En scene i filmen I, Robot (2004) inneholder en referanse til denne historien.
Escape!
Escape! ble første gang publisert i august 1945-utgaven av Astounding Science Fiction. Den fikk da navnet Paradoxical Escape fordi magasinet to år tidligere hadde trykket en annen historie som het Escape.
Rivalen til U.S. Robots forsøker å lage et romskip som kan klare hoppet inn i hyperspace. Når de fôrer sin kjempemaskin med de nødvendige data, bryter denne fullstendig sammen. U.S. Robots har et lignende prosjekt på gang, og må finne ut hvorfor, så ikke deres The Brain lider samme skjebne.
Evidence
Evidence kom i 1946. Orson Welles kjøpte opprinnelig filmrettighetene til denne, til Asimovs store glede. Welles gjorde imidlertid ingenting mer med det, og Asimov tjente ikke mer enn Welles' 250 dollar på det. Nettopp dette at ulike parter hadde rettighetene til Asimovs historier var en viktig årsak til at det tok så lang tid å filme samlingen under ett.
Novellen omhandler en borgermestervalgkamp i New York. Den ene kandidaten anklages for å være en robot i menneskelig form. Som eneste robotprodusent i en verden hvor roboter ikke får ferdes fritt på Jorden blir det opp til U.S. Robots å avgjøre om personen er robot eller ikke.
The Evitable Conflict
The Evitable Conflict kom i 1950.
I denne siste novellen tas det hele opp på et globalt plan. I 2052 er det noen få kraftige maskiner som brukes til å optimalisere verdens økonomi og produksjon. Når disse plutselig begynner å gi instruksjoner som later til å virke mot deres funksjon, må man raskt finne ut hvorfor. Har menneskeheten lagt for mye av sin skjebne i maskinenes hender?
Nereid (måne)
Nereid er en av planeten Neptuns 14 kjente måner. Nereid ble oppdaget 1. mai 1949.
Nereid har en avlang form. Man vet fortsatt lite om hvordan dens overflate ser ut.
Noter og referanser
<references group="N"/>
Kolbjørnsvik
Kolbjørnsvik (tidligere skrevet Kolbjørnsvigen eller Colbjørnsvigen) er en tettbebyggelse på Hisøy i Arendal kommune. Det var historisk et sentrum for sjøfart, handel, maritimt håndverk og skipsbygging. Kolbjørnsvik lå tidligere i Øyestad kommune og senere i Hisøy kommune, der det var kommunesenter frem til kommunesammenslåingen til nye Arendal kommune i 1992.
Det er bare havnebassenget som skiller Kolbjørnsvik fra Tyholmen i Arendal by, så fra gammelt av har det vært tette bånd mellom stedene, selv om de var også i en periode separate kommuner. Det var kjøpmannsgårder i Kolbjørnsvik som tilhørte byen, og de betalte skatt der.
Siden 1893 har fergene Kolbjørn (1893–1915), Kolbjørn II (1915–1979) og Kolbjørn III (1980–) trafikkert ruten Kolbjørnsvik – Arendal – Norodden – Kolbjørnsvik. Med hyppige avganger sørger Kolbjørn for at befolkningen i Kolbjørnsvik har en rask vei til Arendal sentrum.
En viktig institusjon på stedet er Hisøy legesenter AS som holder til i den tidligere skrivergården, Hisøy rådhus.
I dag regner SSB at Kolbjørnsvik er en del av tettstedet Arendal, og det er omtrent 400 husstander som regnes som tilhørende til Kolbjørnsvik.
Sentralt i Kolbjørnsvik har idealister drevet lokalpuben Moringen siden 2002.
William A. Douglass
Virke
Douglass studerte ved University of Nevada og avla i 1967 doktorgrad ved University of Chicago. Samme år fikk han i oppdrag å starte et program for baskiske studier ved Desert Research Institute i Nevada. Han gikk deretter til University of Nevada i Reno, der han forble til han gikk av med pensjon i 2000.
Douglass gjennomførte feltarbeid i Etxalar i Navarra og Aulestia i Bizkaia. Han har også studert også baskiske utvandrersamfunn i USA, Latin-Amerika og Australia. Utenom studier av baskiske samfunn, gjorde han også feltarbeid i sør-Italia.
Utmerkelser
Douglass ble i 1999 utnevnt til æresdoktor ved Universitetet i Baskerland. Han er medlem av Euskaltzaindia, det baskiske språkakademi. I 1999 ble Douglass tildelt utmerkelsen Lagun Onari av regjeringen i den autonome regionen Baskerland.
Steinar Solhaug
Steinar Solhaug (født 25. januar 1968 på Brumunddal) er en norsk tidligere skihopper. I 1993 hadde han bakkerekord i Holmenkollbakken med en lengde på 114,5 meter.
Bårdar Danseinstitutt
Bårdar Danseinstitutt, oftest bare kalt Bårdar, er en norsk danseskole startet i 1937. Den holder til i Oslo.
Danseskolen
Bårdar Danseinstitutt er fellesbetegnelsen for hele virksomheten som omfatter: Bårdar gir kurs i flamenco, Hip Hop, klassisk ballett, pilates og salsa.
Historie
Bårdar Danseinstitutt ble etablert i 1937 og var den første skolen i Norge som underviste swingdans. Fra 1937 til 1945 hadde Bårdar sitt tilholdssted i Odd Fellow-bygningen i Stortingsgata, før skolen etter andre verdenskrig flyttet inn i Kristian Augusts gate 15 på Tullinløkka. I april 2013 flyttet Bårdar inn i spesiallagde lokaler i Rosenkrantz’ gate 22. Bårdar har arrangert ulike konkurranser blant annet VM i Latin, Oslo Open, Lindy Hop, boogie woogie, Norway International, VM i rullestoldans, VM i jazzdans og World Cup i Moderne. Bårdar Danseinstitutt eies og drives idag av Freddy Haugan.
Utdanningen
Bårdar Danseinstitutt ble i 2007 kåret til Oslos beste danseinstitusjon av TVNorge, Oslo TV. Flere Bårdar-elever har spilt roller i oppsetninger som Mamma Mia, West Side Story, Singin in the Rain og Les Miserables, Peter Pan, Hair, Tolvskillingsoperaen, Manndomsprøven, Which Witch, Peer Gynt, Jesus Christ Superstar og Fame.
Ragnvald Knaphövde
Ragnvald Knaphövde (Knapphode) var konge av Sverige i 1125–1126 og blir bare nevnt i vestgøtalovens kongeliste. Hans foreldre er ukjent, men det har vært antydet at han kan ha vært en sønn av en Olof Näskonung eller Inge Stenkilsson den eldre, men han var uansett i slekt med den stenkilske ætten eller med de gamle kongene fra Uppsala for å kunne bli valgt til konge.
Da Ragnvald hadde blitt valgt til konge ved Morasteinen bega han seg ut på den obligatoriske reisen rundt i Sverige, den såkalte «eriksgata», for å bli akseptert som konge ved de lokale tingene. Da han kom til Vestergøtaland, men uten å ha sikret seg gisler i henhold til gammel sed og skikk ble han overfalt av lagmannen og bøndene og slått i hjel ved Karleby i nærheten av dagens Falköping i 1126.
Tilnavnet knaphövde kommer av at Ragnvald skal ha hatt et særdeles lite og rundt hode.
Hans datter Ingrid Ragnvaldsdatter (død en gang etter 1161) ble gift med kong Harald Gille, konge av Norge i tiden 1130–1136, og hun fødte ham Inge Haraldsson, også kalt for Inge Krokrygg (1135–1161).
Rødhette (vise)
Teksten
1.Lille Rødhette ville med kaker og smør gjennom skogen til bestemor gå. Og så møtte hun ulven han stanser og spør: Hvor hun skal gå hen, og sier som så.
2.Å til bestemor du, henne kjenner jeg litt, jeg vil bli med til bestemors hjem. Vi vil gå hver vår vei, sier ulven så blidt skal vi se hvem som først kommer frem.
3.Lille Rødhette vandrer i villende skog hun fant blomster og deilige bær. Å men ulven den skøyer han snarveien tok straks ved bestemors hytte han er.
4.Ulven banker på døra gjør stemmen så fin, kjære bestemor lukk opp for meg. Det er Rødhette ser du med kaker til deg kjære bestemor lukk opp for meg.
5.Og hun åpnet men ulven han straks henne åt og tok kappen og brillene på. Og før Rødhette enda til døren var nådd under teppet i sengen han lå.
6.Å men bestemor, sa hun, du stirrer så stort og din munn er så stygg og så fæl. Ja dess bedre, sa ulven og reiste seg fort kan jeg se deg og sluke deg hel.
Sulitjelmaisen
Sulitjelmaisen (lulesamisk: Sálajiegŋa) er en isbre som dekker store deler av Sulitjelmamassivet på grensen mellom Norge og Sverige. Med et areal på 44 km² er den Skandinavias niende største isbre. Flateinnholdet er fordelt med 3/4 på norsk side og 1/4 på svensk side. Øst for Sulitjelmaisen ligger Stuorrajiegŋa, som er Sveriges største isbre. En fjellrygg som på det smaleste er under 500 m bred, skiller disse isbreene.
Ved bunnen av Sulitjelmaisen, øst for det navnløse vannet (879 moh.) som Lájrrojåhkå kommer fra, har Tarfala forskningsstation en målestasjon for glasiologiske og meteorologiske målinger.
Arkhangelsk oblast
Hovednæringen i Arkhangelsk oblast er skogbruk og produksjon av tømmer, trearbeid og papir. Regionen har også en produktiv militærindustri. Privat næringsliv fordeler seg på følgende bransjer: landbruk, handel, bygg, media, industri og transport. Landbruket er konsentrert om reindrift og produksjon av kjøtt og meieriprodukter fra kveg.
Fylkesvei 867 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 867 i de følgende fylkene:
Spørteggbreen
Spørteggbreen er en av de største isbreene på Norges fastland. Breen ligger i Breheimen nasjonalpark mellom Jostedalsbreen og Harbardsbreen. Nordøst for breen ligger fjellet Grånosi.
Han Yuandi
Keiser Yuan av Han (tradisjonell kinesisk: 漢元帝; forenklet kinesisk: 汉元帝; hanyu pinyin: Hàn Yuándì; fødi i 75 f.Kr. i Chang'an, død 33 f.Kr. samme sted), født Liú Shì (劉奭), tempelnavn Xiàoyuán (孝元), var den ellevte keiseren av det tidlige kinesiske Han-dynastiet, kjent som det Det vestlige Han-dynasti, fra 49 til 33 f.Kr.
Liv og virke
Historikere kjenner til hans virke fortrinnsvis fra de gamle historiekrøniker Hanshu (kap. 9) og Zizhi Tongjian.
Han var gift med Wang Zhengjun og de hadde tre barn. Hans førstefødte sønn Han Chengdi etterfulgte ham på keisertronen.
Mausoleum
Keiser Yuandi ligger begravet i mausoleet Han Weiling i dagens byfylke Xingping i Shaanxi. .
Christopher Blom Paus
Christopher Blom Paus (født 8. oktober 1810 på Rising i Gjerpen, død 28. oktober 1898 i Christiania) var en norsk kjøpmann, skipsreder og bankdirektør fra Skien, som var onkel til Henrik Ibsen. Han startet forretningskarrieren i broren Knud Ibsens forretning og ble senere en av Skiens ledende skipsredere; han hadde en rekke offentlige verv og var administrerende direktør i Skiens Sparebank. Han bodde som ung i Stockmanngården sammen med broren Knud Ibsen og kusinen Marichen Altenburg, som var gift med hverandre; nevøen Henrik ble født der i 1828. Han eide huset på Snipetorp der Ibsenfamilien bodde fra 1843. Hans tre sønner ble fabrikkeiere i Christiania og etter brannen i Skien 1886 flyttet han selv til hovedstaden. Blant hans etterkommere er visesangeren Ole Paus. Christopher Blom Paus hadde også et barnebarn, Herman Paus, som var gift med et barnebarn av Leo Tolstoj.
Bakgrunn og barndom
Han tilhørte «Skiensgrenen» av slekten Paus og vokste opp på gården Rising i Gjerpen; han var sønn av skipsfører og skipsreder Ole Paus og Johanne Plesner. Faren hadde flyttet fra Lårdal til Skien som barn i 1770-årene og blitt tatt opp i huset hos slektningen Christopher Blom, som lærte ham opp i skipperyrket; Ole Paus fikk borgerskap i Skien i 1788. Moren Johanne Plesner var gift i første ekteskap med skipperen Henrich Ibsen. I 1800 bosatte foreldrene seg på Rising i Gjerpen etter å ha solgt Ibsen-huset i Løvestrædet, som hadde tilhørt hennes første ektefelle.
Kjøpmann og skipsreder i Skien
Christopher Blom Paus startet forretningskarrieren som handelsbetjent i broren Knud Ibsens forretning da broren etablerte egen forretningsvirksomhet som detalj- og trelasthandler i Skien i 1825. I folketellingen i Skien i 1825 var Christopher 15 år gammel, titulert som handelsbetjent og bodde sammen med broren Knud Ibsen i Stockmanngården; broren var 28 år gammel og titulert som kjøpmann. Husholdningen deres bestod også av én tjenestepike, 30 år gamle Marthe Isachsdatter. I bygården bodde også kjøpmannsenken Rachel Stochman og hennes husholdning. Samme år giftet Knud seg med Christophers kusine, Marichen Altenburg, og hun flyttet da inn hos dem. Christophers nevø Henrik Ibsen ble født i Stockmanngården i 1828. Knud Ibsen og lillebroren Christopher drev i første etasje en assortert detaljhandel der de blant annet solgte franske viner og ulike luksusvarer som silkevarer, kniplinger og elfenbenskammer, og de både importerte og eksporterte varer. Handelshuset Ibsen eksporterte f.eks. trelast til London sammen med Knuds og Christophers fetter Diderik von Cappelen.
Etter et par år som medarbeider hos broren Knud Ibsen arbeidet Christopher Blom Paus fra slutten av 1820-årene til 1836 for kjøpmann Christopher Hansen Blom som hans lærling og etterhvert fullmektig i handelsforretninger; den ti år eldre Christopher H. Blom var en jevngammel, nær barndomsvenn av hans to eldre brødre Knud Ibsen og Henrik Johan Paus, var gift med hans kusine Maria Elisabeth von Cappelen, var også farens tremenning på Blomsiden av familien, og ble etterhvert Skiens ledende forretningsmann. Da Christopher Blom Paus begynte å arbeide for ham var Christopher H. Blom i slutten av tyveårene og hadde akkurat selv fått borgerskap i Skien. «Christopher Blom Paus kunne vanskelig ha funnet en bedre læremester» skriver Jørgen Haave.
Christopher Blom Paus tok handelseksamen 3. desember 1836 og 5. desember samme år fikk han borgerskap som kjøpmann i Skien; allerede i 1834 hadde han kjøpt en bygård nord for apoteket i Skien av Johan Blom, og Haave mener han må ha lagt seg opp en betydelig startkapital i årene som betrodd medarbeider i handelshuset Blom. Paus' gård, også kalt Pausegården, hadde en stor hage ved hjørnet mot Lortebekk med frukttrær og en allé av nøttetrær.
Christopher Blom Paus startet som grosserer og konsentrerte seg etterhvert hovedsakelig om rederivirksomhet. Han eide den svenskbygde briggen «Fridtjof» sammen med H.I. Skanke fra 1848. I 1860-årene satset han tungt på rederivirksomhet og gikk inn i emigrantfarten; han ble eneeier av «Fridtjof» og kjøpte i 1864 den tyskbygde barken «Neptunus», som var bygget i 1847 og som var på 131 fot eller 43 meter. «Neptunus» gikk i emigrant- og trelastfart, bl.a. fra Trondheim til Québec med et mannskap på 17 og over 400 passasjerer; han ansatte blant andre nevøen Ole Paus Ibsen som styrmann. I 1870-årene gikk Christopher Blom Paus i kompaniskap med reder Hans Houen, som ble medeier i «Neptunus». I 1872 kjøpte rederiet Paus & Houen også barken «Franklin» som skulle gå i fart mellom Trondheim, Québec og Newcastle; skipet ble overrumplet av kraftig vintervær mens det ble ført av skipperen Winsnes i Canada og forliste ved Newfoundland under jomfruturen. Sammen med Houen og flere andre var han medeier i den skiensbygde barken «Løveid», fullriggeren «Cleveland» og fullriggeren «Einar Tambarskjælver». Fra 1873 til 1880 eide Paus barken «William Stephenson», en ombygd tidligere fullrigger på 155 fot, som ble bygget i USA i 1851 og som gikk i trelastfart på Canadas østkyst. Han var medeier i barken «Kong Oscar II» på 148 fot fra 1872 og overtok hele skipet i 1878. Christopher Blom Paus var i 1869 Skiens sjette rikeste med en formue på 34 000 speciedaler. Særlig i 1870-årene var han blant Skiens større skipsredere ved siden av Hans Houen, Hans Cappelens Enke og dr. Schaanning.
Han var i flere år medlem av bystyret i Skien og hadde en rekke andre offentlige verv. Ved siden av sin virksomhet som kjøpmann og skipsreder var han direktør i Skiens Sparebank 1856–1887 og administrerende direktør 1874–1887. Han var også medlem av representantskapet i Den Første Norske Assuranceforening.
Christopher Blom Paus grunnla Veverfondet i 1842 til støtte for opprettelsen av en vevskole for unge kvinner, som hadde lokaler i Berggården i Taterbakgaten frem til den måtte stenge etter noen år. Han var også blant grunnleggerne av Stenbryterfondet som han styrte sammen med bl.a. skipsreder Hans Hoell og dr. Johan Schaanning.
Etter at Ibsenfamilien flyttet tilbake til Skien fra Venstøp like etter Henriks konfirmasjon i 1843 bodde de i en leilighet i et hus på Snipetorp som de lånte av Christopher Paus. Der bodde Ibsens foreldre til 1865. Christopher Paus forsørget storebroren Knud Ibsen i over 20 år etter at broren ble fattig. Det har vært hevdet at Henrik Ibsen besøkte onkelen Christopher Blom Paus i Skien sommeren 1859, uten å besøke foreldrene, men Haave mener Ibsen ikke besøkte Skien etter 1850.
Familie og ettermæle
Christopher Blom Paus ble gift 16. mai 1845 i Farsund med Erasmine («Mine») Ernst (1817–1914) fra København, datter av sekretær i Det danske kancelli Carl Peter Ernst. Bryllupet ble antagelig holdt hos broren Christian Cornelius Paus, som da var fogd i Lister og bosatt i Farsund.
Mine og Christopher Blom Paus hadde fire barn: Jern- og stålgrosserer, fabrikkeier og administrerende direktør i Den norske Creditbank Ole Paus (f. 1846), Caroline Amalie Paus (f. 1848), gift med konsul og skipsreder i Skien Christian Moltzau Winsnes, fabrikkeier Christian Edvard Paus (f. 1851), og ingeniør og fabrikkeier Karl L. Paus (f. 1853). Hans sønner flyttet alle til Christiania der de blant annet eide Den Norske Hesteskosømfabrik, og der Ole Paus ble en stor jern- og stålgrosserer i firmaet Ole Paus.
J. Borchsenius skrev at «Paus var en ordensmann, og en fint dannet og høiaktet borger av byen». Fremskridt skrev ved Christopher Blom Paus' død at «mange er de som fra denne tid vil erindre den velvillige og forekommende mann av den gamle skole, som alltid hadde et vennlig ord på rede hånd [...] han var den siste av den eldre generasjon av en gammel, aktet og ansett Skiensfamilie, hvis virksomhet har satt dype spor i vår bys historie».
Christopher Blom Paus var farfar til stålgrosserer Christopher Blom Paus (f. 1878), godseier Thorleif Paus (f. 1881), godseier Herman Paus (f. 1897), Herresta, som var gift med Leo Tolstojs barnebarn grevinne Tatiana Tolstoy, og godseier Karl Paus (f. 1902), Närsjö gård. Han var oldefar til stålgrosserer Per Paus (f. 1910), generalmajor Ole Paus (f. 1910), godseier Christopher Paus (f. 1941) og godseier Greger Paus (f. 1943), Näsbyholm. Blant hans etterkommere er også visesangeren Ole Paus (f. 1947), skipsreder og investor Christopher Paus (f. 1943), oljeinvestor Peder Paus (f. 1945), godseier Fredric Paus (f. 1971), skipsrederne (Wilh. Wilhelmsen) Pontine Paus (f. 1973) og Olympia Paus (f. 1976), og komponisten Marcus Paus (f. 1979).
Han er begravet på Vår Frelsers gravlund i Oslo (gravnr. 01.017.10.014).
Nordre Folgefonna
Nordre Folgefonna er en av de største isbreene på Norges fastland.
National Hockey League
National Hockey League (NHL; fransk: Ligue nationale de hockey, LNH), er Nord-Amerikas største ishockeyliga med 32 lag, sju fra Canada og 25 fra USA. Den er i dag verdens mest prestisjefylte ishockeyliga.
Historie
National Hockey League ble stiftet 26. november 1917 i Hôtel Windsor i Montréal (Québec) i Canada som en etterfølger av National Hockey Association. National Hockey League begynte med fem lag: Ottawa Senators, Quebec Bulldogs, Montreal Canadiens, Montreal Wanderers og Toronto Arenas.
Med en utvidelse i 1924-1925 kom to nye lag: Montreal Maroons og Boston Bruins, som det første laget fra USA i Canadas National Hockey League, og med dette ble ligaen internasjonal. I 1925-1926 ble New York Americans og Pittsburgh Pirates tatt opp i ligaen og i 1926-1927 ble New York Rangers, Chicago Black Hawks og Detroit Cougars tatt opp i ligaen. Med disse nye lagene besto ligaen av 10 lag. Sluttspillet har siden oppstarten i 1917 hatt ulike format. .
Utvidelser etter Original Six
På midten av 1960-tallet var det ønskelig med en større tilstedeværelse i USA, både for å kunne sikre bedre TV-avtaler, men også for å møte utfordringen fra Western Hockey League som en fryktet planla å bli en seniorliga i konkurranse med NHL og utfordre kampen om Stanley Cup. Dette ansporet klubbene i NHL å gjennomføre sin første utvidelse siden 1920-årene, da en i 1967 doblet antall lag i NHL, med virkning fra sesongen 1967-1968. De nye lagene som kom til var Los Angeles Kings, Minnesota North Stars, Philadelphia Flyers, Pittsburgh Penguins, California Seals (etter diverse flyttinger ble først Minnesota North Stars, og fra 1992/93-sesongen til Dallas Stars) og St. Louis Blues. Dette møtte stor kritikk fra Canada at alle de nye lagene var fra USA, og NHL svarte med å legge til Vancouver Canucks i 1970, sammen med Buffalo Sabres, som ligger i grenseområdene mellom USA og Canada. To år senere kom den nydannede World Hockey Association (WHA) og dette førte til at NHL også tok opp New York Islanders og Atlanta Flames (flyttet i 1980 og ble Calgary Flames) for å holde den rivaliserende ligaen unna disse områdene. I 1974, ble Washington Capitals og Kansas City Scouts (som i 1976 flyttet til Colodado og ble Colorado Rockies, og i 1982 til New Jersey og ble New Jersey Devils) tatt opp i ligaen, som da hadde økt til 18 lag.
Syv år med rivalisering mellom NHL og WHA, gjennom både juridiske konflikter og kamp om spiller, førte til at det økonimiske grunnlaget for begge ligaene ble ødelagt. Dette endte med en avtale i 1979, hvor WHA la ned sin virksomhet, mens NHL tok opp lagene Winnipeg Jets, Edmonton Oilers, Hartford Whalers og Quebec Nordiques. Klubbeiere i NHL gikk opprinnelig mot denne avtalen, men etter en massiv boikott av Molson Brewery av canadiske fans gjorde at Montreal Canadiens, som var eid av Molson, skiftet standpunkt, sammen med Vancouver Canucks. I den neste avstemningen ble planen godtatt av NHL-klubbene.
Utover på 1990-tallet ble ni nye lag tatt opp i ligaen: San Jose Sharks (1991), Tampa Bay Lightning (1992), Ottawa Senators (1992), Mighty Ducks of Anaheim (1993), Florida Panthers (1993), Atlanta Thrashers (1997) (dagens Winnipeg Jets) og Nashville Predators (1998), samt fra sesongen 2000-2001, da Columbus Blue Jackets og Minnesota Wild ble tatt opp i ligaen. 23 lag var da fra USA, mens 7 lag var fra Canada. Det har gjennom de siste tiårene vært en utvikling sørover, ved at lag har flyttet og etablert seg i Sørstatene, for øvrig i takt med den demografiske utviklingen i USA og (for de canadiske lagene) lavere skatter i USA. Dette ble søkt motvirket ved utvidelsen med Minnesota og Columbus, og senere i 2011 ved at Atlanta Thrashers ble flyttet til Winnipeg i Canada, og navnet Winnipeg Jets gjenoppsto etter at det tidligere laget fra 1972 hadde i 1996 flyttet til Phoenix og fikk navnet Phoenix Coyotes.
Den neste utvidelsen forsterker imidlertid ytterligere utviklingen sørover da det 21. juli 2015 ble bekreftet at NHL hadde mottatt søknader om opptak fra eiergrupper i Québec by og Las Vegas for nye, mulig lag, og 22. juli 2016 bekreftet NHLs kommisjonær Gary Bettman utvidelse med det 31. laget med hjemmebase i Las Vegas, Det nye laget har fått navnet Vegas Golden Knights og vil spille i Pacific Division som det åttende laget i Western Conference fra og med sesongen 2017-2018. Da vil tre av NHLs fire divisions ha åtte lag, mens Central Division fortsatt vil ha bare syv. Hjemmearenaen vil være den nybygde T-Mobile Arena med en publikumskapasitet på 17,500, beliggende på Las Vegas Strip i forstaden Paradise.
Sesongen 2021/22 ble NHL utvidet med et lag fra Seattle,, og NHL bestod av 32 lag.
Kvinner i NHL
Mellom 1952 og 1955 var Marguerite Norris styreleder i Detroit Red Wings, og var den første kvinne i en ledende stilling i NHL og første kvinne som fikk sitt navn inngravert på Stanley Cup. I 1992 ble Manon Rhéaume den første kvinnen som spilte en kamp i en av de profesjonelle nordamerikanske sportsligaene, da hun var målvakt for Tampa Bay Lightning i en treningskamp mot St. Louis Blues, og stoppet syv av ni skudd. I 2016 ble Dawn Braid ansatt som skøytetrener i Arizona Coyotes, og ble den første kvinne i en fulltids sportsstilling i NHL.
Arbeidskonflikter
Ved tre anledninger har lockout i lønnskonflikt ført til spillestans i NHL. Sesongen 1994-1995 ble det bare spilt 48 kamper. Da lønnsavtalen som kom i stand det året løp ut, ble det ny lockout, som varte hele sesongen 2004-2005. Begge konfliktene dreide seg mest om innføring av lønnstak for klubbene. Eiere av lagene, representert ved NHL, ville knytte spillerlønninger opp mot totale inntekter for organisasjonen ved å introdusere lønnstak (salary cap) for hvert enkelt lag. Eierne argumenterte for at slike tiltak måtte innføres for å sikre klubbene kontroll over kostnadene i en tid da mange klubber slet økonomisk. NHL var også den eneste store ligaen i Nord-Amerika uten lønnstak på dette tidspunktet og eierne så ingen grunn til at dette skulle fortsette. Spillerforeningen NHLPA hadde, på sin side, lovet sine medlemmer å aldri godta et lønnstak for klubbene da dette i praksis ville bety drastiske lønnskutt for spillerne. NHLPA argumenterte for at det nåværende systemet representerte et fritt marked der spillerne selv kunne forhandle med klubbene og der klubbene selv bestemte hvor mye de ville bruke på lønninger. Først i juli 2005 ble en ny avtale inngått, og alle klubber har et bestemt lønnstak å forholde seg til. Lønnstaket utregnes som en prosentandel av totale inntekter for NHL i forrige sesong, og utgjorde for 2005-2006-sesongen 54 prosent. Da arbeidsavtalene utløp i september 2012 innførte NHL lockout av spillerne. Eierne ønsket å redusere spillernes andel av det hockey-relaterte overskuddet fra 57 til 47 prosent. Kampene inntil 14. januar 2013 ble kansellert. I januar 2013 kom det i stand en foreløpig avtale som gjorde at sesongen lot seg spille med 48 kamper i stedet for de planlagte 82.
Grunnserien
I grunnspillet, spilles det 82 kamper, 41 hjemme og 41 borte. Tilsammen avvikles det 1230 kamper i grunnspillet, som løper fra første uken av oktober til midten av april. Fra 2013 består Eastern conferende av 16 lag med åtte lag i hver divisjon, og Western conference av 14 lag med syv lag i hver divisjon.
Lagene i Eastern conference spiller 30 kamper innen egen geografisk baserte divisjon, fire eller fem mot hver av de syv andre i sin divisjon, og 24 kamper mot de andre lagene i den andre divisjonen i samme conference, tre kamper mot hvert lag.
Lagene i Western conference spiller 28 eller 29 kamper mot lagene i egen geografisk baserte divisjon, fire eller fem mot hver av de seks andre lagene, og 21 eller 22 kamper mot de syv lagene i den andre divisjonen i samme conference, tre kamper mot hver av de andre lagene, og i tillegg ekstra kamp mot et lag fra den andre divisjonen i tilsammen fire kamper.
Alle lag spiller mot hvert lag i den andre conference to ganger, hjemme og borte.