cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tredekker (marinefartøy)
Historie
Med dette som utgangspunktet tok franskmennene ledelsen med vaisseaux du premier rang (først kalt grand vaisseaux) ved begynnelsen på 1670-tallet, med en ny byggeteknikk kalt «fransk manér», var av skipskonstruktørene i ettertiden ansett for å være bedre enn «engelsk manér». Dette teknologiske forspranget ble aldri gjenvunnet av de engelske og senere britiske skipskonstruktørene som dermed satset på en improvisering av den eksisterende byggemetoden. Britene tok lærdommer av sine feilene og innledet en prøv-og-feil prosess som etter hvert fostre fram sjødyktige, robuste og kapable linjeskip som vist seg formidable i hender på kompetente marinefolk. Men det var ikke en smertefri læreprosess, tendensen om å ha så mange kanoner som mulig var ikke stoppet, som sett da todekkeren HMS «Sussex» forulykket i 1693 utenfor Gibraltar. Forliset belyste et problem med store todekkere, for vektfordelingen av bestykningen måtte være så jevnt som mulig for å unngå hogging. Dette fulgt til korte, men høye tredekkere ettersom et tredje dekk var nødvendig. Erfaringene med 80-kanoners linjeskipet siden 1691 fulgt til en kampanje om å avverge størrelsesbegrensninger på fremtidige skipsbygging, skipsbyggerne etter hvert begynt med å foretrekke større dimensjoner både under reparasjon, overhaling og skipsbygging. Men konservatismen hadde etablert seg, og dermed så man en stagnasjon i den britiske skipsteknologiske utviklingen i den første halvdel av 1700-tallet. Dette hendt til tross for at krigsbyttet i form av flere franske skip tatt under et raid på Vigo i 1702 hadde avslørt at franskmennene hadde bedre seilingsegenskaper i sine linjeskip. Denne konservatismen preget skipsbyggingen av de største skipene i første rang med 100 kanoner som bestykning, som da HMS «Victory» sjøsatt i 1737 hadde fire gallerier på akterskipet som lå høyt over vannet. 90-kanoners tredekkeren var ikke annet enn en miniatyr av den større søsteren. Denne stagnasjonen skyldes tilfredsstillhet etter å ha vunnet i 1692, da den franske flåten var desimert ved La Hogue.
Nordens Faglige Samorganisasjon
NFS' sekretariat ligger i Stockholm og består av 4 personer. Våren 2014 ble Magnus Gissler generalsekretær.
Tredekker (marinefartøy)
Historie
Det var først i 1730 den franske flåten gjenreist seg, da grev Jean-Frédéric Phélypeaux de Maurepas tok ledelsen i marinekommandoen - startet han en opprustning hvor man siden gikk inn for en betydelig mer vitenskapelig skipsbyggingsbetraktning. Dermed skulle franskmennene sette sitt preg på sjøkrigføringen gjennom hele 1700-tallet, 74-kanoners linjeskipet kom først i tjeneste under fransk flagg. Men de kunne ikke endre på suksessoppskriften, blant annet ved å være mindre robust konstruert for bedre seilingsegenskaper, noe som gir de britiske linjeskipene et overtak ved å være solidere konstruert i stand til å oppholde seg lenge til sjøs. Den spanske flåten hadde først foretrukket skip bygd etter «fransk manér», men tok inn engelske og irske skipsbyggerne siden 1718 for å ha større konstruksjonsstyrke. Da det på nytt kom til krig i 1739, oppdaget britene i sjøtrefningene at de hadde blitt akterutseilt på det skipsteknologiske nivået.
Tredekkerne med 80- eller 90-kanoners bestykning var mindre enn de nyere 74- og 70-kanoners todekkere fra Frankrike og Spania. De var også utslått i vekten på kanonprosjektilene, 74-kanoneren hadde 1 705 engelsk pund mot 80-kanonerens 1 312 engelsk pund ved å ha kraftigere bestykning, som dertil ikke trengt å lukke kanonportene ved høy sjø. Dette var slutten på de «små» tredekkere, som ble erstattet med store todekkere, og de siste størrelsesbegrensningene i britisk skipsbygging var fjernet.
Stæm
Stæm er et musikkalbum med Petter Wavold, utgitt i 2008.
Tredekker (marinefartøy)
Historie
Større skip med mer stabilitet og sjødyktighet enn før, tillatt en forøkning i antall kanoner ved å sette ekstra mindre kanoner på skansedekket, dermed ble 90-kanoners tredekkeren gjort om til 98-kanoners, liknende tendenser var også sett på fransk hold omkring 90-kanoners «Ville de Paris». Et stort byggeprogram startet i Frankrike i 1783 under ledelse av ingénieur-constructeur Jacques-Noël Sané ved å standardisere linjeskipsflåten på tre rang; 118-, 80- og 74-kanoners. I dette året hadde franskmennene fem tredekkere, «Bretagne» (110), «Invincible» (92), «Royal Louis» (104) og «Terrible» (94). Den første i den planlagte 118-kanoners linjeskipsklassen, «Commerce de Marseille», var ved sjøsettingen og utrustningen det størst av sitt slag.
Dette var besvart av admiralitetet som lanserte 110-kanoners tredekkeren basert på den franskbygde «Ville de Paris» erobret i 1782. Under den franske revolusjonen klarte de britiske sjøstyrkene å tiltvinge seg kontrollen over marinebasen i Toulon hvor de siden inspirerte «Commerce de Marseille», som hadde en bestykning på 120 kanoner, i 1793. Det ble oppdaget at selv om hun hadde meget gode seilingsegenskaper «som en fregatt», var den strukturelle styrken relativt svakt i sammenligning med det britiske linjeskipet. For mens de britiske skipskonstruktørene vil ha sine skipene i stand til å være på sjøs gjennom hele året, var de franske kollegene derimot opptatt av kortvarige perioder til sjøs. Men franskmennene hadde alltid konstruert sine linjeskip med større dimensjoner enn de britiske, som fulgt etter siden 1794. 120-kanoners linjeskipsklassen ble startet med HMS «Caledonia» i 1797
Symonds utviklet Queen-klassen ut fra «Caledonia», men med store endringer, spesielt på undervannsskroget. Men på dette tidspunktet, HMS «Queen» sjøsettes i 1839, var det blitt vanlig å la nyreiste linjeskip bli liggende på slippene i mange år, og dette fulgt til endring i navngivning, designutkast og konstruksjon. Det tiltenkte søsterskipet, «Royal Frederick», ble liggende på slippet i nesten tjue år mellom 1841 og 1860, det ble sjøsatt som todekker med dampdrift. HMS «Queen» var en suksess som seilfartøy, men dårlig egnet som artilleriplattform. Dette fulgt til gjenopptagelse av eldre design med «Royal Albert» som var ment for å være det største seilkrigsskipet i Royal Navys historie. Byggingen startet i 1842, men ble konvertert til damplinjeskip.
Det første dampdrevne linjeskipet er det franskbygde «Le Napoleon» som var bestilt så tidlig som i mars 1847, ved dette tidspunktet var det besluttet i Storbritannia om å utrangere eldre linjeskip som blokadefartøyer med dampmaskin allerede i 1845. HMS «Blenheim» var allerede sjøsatt i oktober 1847, men kun som blokadefartøy med noe redusert rigg, med en bestykning på 60 kanoner. Franskmennenes beslutning om å innføre dampdrift i linjeskipsflåten kom som en overraskelse på Royal Navy som hadde ønsket å vente for å høste inn verdifulle erfaringer i forveien. Dette startet en opprustningsperiode i de neste femten år som så omtrent 100 linjeskip med dampdrift. Ved år 1830 begynte de franske og amerikanske skipskonstruktørene på nytt å sprenge de strukturelle begrensninger på todekkeren med teknologiske nyvinninger, og britene fulgt etter, men hadde for en gangs skyld rollen som inspirasjonskilde. For det var sir Robert Seppings som hadde muliggjort dette med diagonale fagverk (engelsk: «diagonale bracings») som tillatt større strukturell styrke i skrogoppbyggingen, og dermed kan tonnasjen og dimensjonene forstørres. 74-kanoners linjeskipet erstattes med 84-kanoners linjeskip, og det var blitt mulig med spardekket å forstørre bestykningen uten å overbelaste skipet. Den første todekker med 90 kanoner var HMS «Rodney» sjøsatt i 1833. Avstanden mellom todekkeren og tredekkeren krympes. Da dampdrift innføres, var bare de større skip velegnet for konvertering, så et stort antall ble kuttet ned til todekkere som allikevel kan ha opptil 101 kanoner.
Meget store tredekkere som allikevel hadde et fjerde dekk med eller ikke med kanonreling, var bygd og sjøsatt i 1815 til 1860. HMS «Marlborough» hadde 131 kanoner i sin bestykning og bruttotonnasje på 6065 tonn etter sjøsettingen i 1855 som damplinjeskip - det tok en måned å fullføre sjøsettingen. Russlands siste tredekker var «Imperator Nikolai I» sjøsatt i 1860 med 135 kanoner og en bruttotonnasje på 5426 tonn. «La Bretagne» var også Frankrikes siste tredekker med en bestykning på 130 kanoner og bruttotonnasje på 6770 tonn. Det franske damplinjeskipet var en fortsettelse fra Océan-klassen, men med utgangspunkt i erfaringene med eksperimentene på forgjengeren «Valmy» sjøsatt i 1847. Alle linjeskip hadde innsvingede skipsside, det som kalles tumblehome, med størst bredde nederst. Franskmennene prøvd seg på rette skipssider med «Valmy», men dette fulgt til stabilitetsproblemer og strukturelle ulemper. Dermed tviholdt franskmennene på tumblehome-konseptet selv på pansrede pre-dreadnought slagskip fram til begynnelsen på 1900-tallet.
Tredekkeren gikk ut av historien etter panserskipet gjort sitt inntog på det skipsteknologiske feltet med innføringen av sentralbatteriskipet fra midten av 1860-tallet.
Semi-tredekker
Den franske vaisseaux som tredekker kunne ha omtrent femti kanoner som bestykning fordelt på tre kanondekk. Slike linjeskip egentlig er store todekkere, som deles inn i to forskjellige typer; disse med bar midtskips og disse med brudd (kalles «midje») i værdekket mellom forkastellet/bakken og skansen, med kanonporter i hver ende. Disse skipene har strukturelle trekk som bare var å finne på tredekkere, deriblant toetasjes galleri med innkvartering for sjøbefal. Denne typen var definert som tredekkere i den første rang fra 1669 til 1689. Den siste semi-tredekker av første rang var «Paris» fra 1669, den siste i annen rang var «Fides» fra 1682.
Museum Erotica
Museum Erotica åpnet opprinnelig i 1992 på Vesterbrogade 31 i København. Den 14. mai 1994 gjenåpnet det på Købmagergade 24, hvor selve utstillingen strakk seg over tre etasjer (1 000 m²) i et fredet herskapshjem med unike loftmalerier skapt av Otto Schondel i 1880–84.
Tredekker (marinefartøy)
Semi-tredekker
Historisk sett er semi-tredekkeren «Vendome» sjøsatt i 1651 ansett som den første franske tredekker for den franske marinen med en bestykning på 72 kanoner. Syv første rangs linjeskip var av denne typen som derimot var mer utbredt i annen rang (vaisseaux du second rang). En slik typisk semi-tredekker vil ha et fysisk brudd i værdekket (coupé, «kuttet» - på dansk het det «åben kule») midtskips på fartøyet som ikke vil ha en bakk på forskipet. Noen ganger kan man ha midtetidig overgangsløp kalt «flygende bro» mellom for og akter. Dermed ville linjeskipet være en tredekker fysisk sett.
To av disse semi-tredekkere har dansk opprinnelse, «Frederic» (64) og «Sophie» (56), som var beordret av marineminister Colbert fra Danmark i 1665, disse hadde tre komplette dekk, såkalte «flush tredekkere», med bar midtskips uten kanonreling. Begge ble ombygd i 1670 ved å få værdekket brutt midtskips. De var bygd i København. Colbert bestilt også åtte andre semi-tredekkere fra Amsterdam og Zaandam i Nederland i 1666. Seks skip var fullført og levert av de nederlandske skipsbyggerne, samtidige hadde 74 kanonporter. Disse var bygd etter nederlandsk praksis omkring store todekkere som hadde to lukket batteridekk og et værdekk, med tung bestykning forut og akterover på det tredje dekket.
Museum Erotica
Museets samling gir et innblikk i erotikkens historie. Det er utstillinger om alt fra sex i antikken, frigivelsen av pornografien i Danmark, erotisk litteratur, erotiske bilder, postkort, film og mange andre elementer fra erotikkens verden.
Tredekker (marinefartøy)
Semi-tredekker
Bare franskmennene hadde betegnelsen «tredekker» på denne skipstypen som var typisk for de større krigsskip i første halvdel av 1600-tallet, med svenskenes «Vasa» som det beste eksemplet, dette hadde to lukket batteridekk og et slett værdekk uten forkastell forut. Værdekket i midten av 1600-tallet hadde fått bakk og kanonreling med rom for ekstra bestykning, med et unntak midtskips med lave relinger eller overløp mot skipssidene. De fleste europeiske marineflåter hadde store todekkere av denne type som den dansk-norske «Friderich» sjøsatt i 1649, som hadde 100 kanoner i sin bestykning. Det danske-norske orlogsskipet «Dannebroge» sjøsatt i 1692 var også av denne type.
Museum Erotica
Museet, som er privat eid og aldri har mottatt offentlig støtte, ble hardt rammet av finanskrisen i 2008 og stengte den 2. mars 2009.
Tredekker (marinefartøy)
80-kanoners tredekker
Det engelske parlamentet etter 1677 var av den mening om at store todekkere vil være et bedre valg enn de kostbare tredekkere, og utarbeidet en ny lov om flåteprogrammet i 1691, hvor 27 linjeskip skal finansieres, av disse vil 17 være av den tredje rang med standardbestykning på 80 kanoner. Det vist seg å være et feilgrep, for ved å sette tonnasjegrense på 1 100 tonn og deretter utøke armeringen til 80 kanoner - og samtidig bare tillatt 10 % forstørring av tonnasjen fra 1677-bestemmelsene - skapte det problemer for skipsbyggerne. Det var besluttet å konsentrere den ekstra bestykningen på skansen og bakken, men det skapte et alvorlig problem med ujevn vektfordeling på skroget. Den nye HMS «Sussex» etter mindre enn ett år forlist under en storm, og det kom en klagestorm fra skipsoffiserene og skipeksperter etter hvert som 80-kanoners skipene tars inn i tjeneste.
Museum Erotica
Kultur- og fritidsutvalget hadde kort tid i forveien avvist en søknad om driftstilskudd til Museum Erotica.
Tredekker (marinefartøy)
80-kanoners tredekker
Byggingen ble ikke stoppet, men fra 1702 ble samtidige 80-kanoners todekkere ombygd ved å lukke gapet mellom bakken og skansen ved å forsterke værdekket midtskips. Dette forbedret skipets strukturelle styrke, men det var først i 1710 man tok skrittet mot et uavbrutt kanondekk ved å reise kanonrelingene midtskips. Bare tre av skipene - «Torbay», «Lancaster» og «Norfolk» var ikke ombygd. Bakken forsvant, og bare et halvdekk var tilbake i skansen. Dermed ble fremtidige 80-kanoners linjeskip bygd som fullkomplette tredekkere med bakk og poopdekk fram til 1745. Under Krigen om ørene til Robert Jenkins 1739-1748 som del av Den østerrikske arvefølgekrig oppdaget de britiske sjøoffiserene at både 80- og 90-kanoners tredekkere var mindre og dårligere bestykket enn de store todekkere av 74- og 70-kanoners bestykning fra Frankrike og Spania. De ble dermed erstattet med 74-kanoners linjeskipet dels basert på det franskbygde «Invincible» erobret i 1747.
80-kanoners tredekkeren oppsto i andre flåter som et naturlig skritt fra store todekkere ved å fylle opp «kulen», som sett med de dansk-norske tredekkere «Sophia Magdalena» og «Printz Friderich» sjøsatt i 1727. Ved dette tidspunktet hadde man reduserte den kraftige bestykningen i overbyggene, som likedan kuttes ned til et minimum. Dette var benyttet som en nødløsning av de nederlandske admiralitetene i slutten på 1600-tallet, da man etterspurte flere kanoner på sine linjeskipene, til tross for at det grunne farvannet utenfor Nederland satt seriøse begrensninger på tredekkerens bevegelsesfriheten. «Admiraal Generaal» sjøsatt i 1683 var den første sanne tredekker i Nederland med en bestykning på 86 kanoner.
Den russiske østersjøflåten allerede tidlig hadde ambisjoner om å ha så mye bestykning som mulig på sine orlogsfartøyer, og Royal Navy var en sterk inspirasjonskilde for de russiske skipsbyggerne. Dermed var man ikke sent med å følge etter da 80-kanoners tredekkeren introduseres, 13 skip var bygd i 1696 til 1761. Disse i Sviatoi Pavel-klassen på ti skip var bygd bredere og dypere, men det skulle vise seg at 80-kanoners tredekkeren som var tilpasset de lokale vær- og sjø forholdene på Østersjøen, var dårlig egnet på dypere hav som Middelhavet. «Sviatoslav» var sendt som flaggskip for viseadmiral Joseph Elphinston i det russiske flåtetoktet til Egeerhavet i 1770. «Sviatoslav» gikk på grunn utenfor Lemnos september 1770, og måtte settes i brann da det ikke kunne berges. Det var straks besluttet å kutte ned alle gjenværende linjeskipene til 72-kanoners todekkere.
Damplinjeskipet med tre batteridekk
Introduksjonen av dampmaskindrift på sjøfartøyer var en utfordring for skipskonstruktørene ettersom den eneste effektive fremdriftsmetoden var skovlhjul. Det største skovhjulkrigsskipet i perioden 1815 til 1850 var de såkalte hjuldamperfregatter (Paddle frigates på engelsk). Den første hjuldamperfregatten, HMS «Penelope», var ombygd fra seilfregatt ved å bli kuttet i to for å sette inn dampmaskineriet og skovhjulsystemet i 1842. Ombyggingsmetoden hvor man kutte skip i to for å sette inn dampmaskin og forlenge skroglengden, ble hyppige benyttet av skipskonstruktørene for å omstille linjeskipene og fregattene fra seil til damp.
Royal Navy valgt en kombinasjon av nybygging og ombygging av eldre skip som var uferdig på slippene for å ha så mange damplinjeskip som mulig på kort tid. Dette hendt som svar ovenfor Frankrike som valgt å bygge samtidige damplinjeskip som nybygginger, med «Le Napoleon» som det første av sitt slag ved sjøsettingen mai 1850. Allikevel besluttet franskmennene i senere tid å konvertere eldre linjeskip, da hadde man to fordeler; for første ved at man ikke trengt mye medbrakt forsyninger og hjelpemidler for langvarige ferd til sjøs, for det andre trengt man ikke så store dampmaskiner idet man betraktet disse som hjelpemotorer i tillegg til seilføring. Storbritannia og Frankrike konverterte 6 og 4 tredekkere, og bygde 2 og 1 tredekkere fram til panserskipets ankomsten. En konsekvens av innføringen av dampdrift, sammen med forsterkningen av spardekket som dermed kan ha full bestykning, er at tredekkeren ikke lenge hadde fordeler mot den store todekkeren som praktisk talt hadde blitt en tredekker. Den eneste forskjellen var det fjerde dekket på tredekkeren.
Konstruksjon
Linjeskip grunnleggende sett hadde alle de samme konstruksjonsoppbygging uansett type, men det er forskjellige byggemetoder, forskjellige designhensikt med hensyn til varighet, strukturell styrke, forskjellige operative og byråkratiske bestemmelser etc.; under en ustanselig improviseringsprosess motivert av styrkeprøvelsene mellom de maritime rivaler som Frankrike og Storbritannia. Britene skulle satse på sterk robusthet og kompetanseoppbygging i sitt personell mens franskmennene satset på gode seilingsegenskaper og høy kvalitet tross mindre strukturell styrke. Nederland og Venezia var begge kjent for sine linjeskipsflåtene som kunne komme inn på grunnere farvann, mens britene spesialisert seg på langvarig krysning over lengre perioder på åpen dypvannhav. Men tredekkeren som et prestisjefartøy var derimot ikke så meget berørt av disse forskjellene, hvor de franske og britiske eksempler tjente som inspirasjon for de europeiske sjøflåtene i 1650 til 1750.
Akterspeilet
Tredekkerens funksjon i en orlogsflåte er som kommandofasilitet for høytstående offiserer som trenger passende innkvartering i det strenge regulerte standssamfunnet, dermed er akterskipet et typisk kjennetegn på tredekkere fra 1600-tallet, ved å være tungt utsmykket med skulpturer, ornamenter og bemaling i tillegg til galleriet som hadde to lag. Utsmykningen minsket med tiden, ettersom den var kostbart og lett sårbart for fiendtlig beskytning, samtidig som vektproblemet i ranke og ustabile skip forutså en reduksjon i unødvendige vekt. Det høye og slanke akterspeilet som hadde to galleri som minstemål på en tredekker, senkes og vides ut i bredden i løpet av 1700-tallet.
I begynnelsen var galleriene med to til tre vindusrekke lukket med flatt og litt skrående front akterut, men fra 1670 var det vanlig å ha åpen galleri med veranda i de øvre lag. HMS «Victory» fra 1737 hadde ikke bare fire vindusrekke, men også tre galleri med verandaer reist over nederst lag som var lukket. Etterfølgeren HMS «Victory» fra 1758 som i begynnelsen hadde åpne gallerier, ble ombygd i 1800 ved å få verandaene fjernet. De åpne galleriene som var populært for flaggoffiserene, var sårbart for røft sjøgang, og var dermed tatt bort. I slutten på 1700-tallet var det lukkede akterspeilet med ornamenter som etterapet «åpne gallerier» med vindusrekker, et vanlig syn på de fleste tredekkere.
Akterspeilet representert et sårbart punkt i konstruksjonen ved at det ikke var lik godt oppbygd som skipssidene, at om et fiendtlig krigsskip som klart å konsentrere sitt bredside på dette ved å krysse under akterskipet, kan forårsake store indre ødeleggelser. Man hadde dermed i lang tid sterk bestykning i akterspeilet, og i 1700-tallet kunne opptil tolv jaktkanoner føres ut på samtidige dekk gjennom innbygde og skjulte kanonporter. Men det var ikke nok, og ulike skipskonstruktører skulle dermed «lukket inn» åpningene i for- og akterstevnene. På forskipet var det enkelt ved å løfte gallionen til samme høyde som bakken/forkastellet som dels forsvant med spardekkets ankomsten. Men i flere tiår hadde man prøvd å lukke akterspeilet med ulike design som «rundstevnet» oppfunnet av sir Seppings.
Vindusrekkene ble tatt bort til fordel for brutte rekker av bemalte vindu som skjulte kanonporter, tykke stillaser og enkeltstående vindu med døråpninger. Designen som vant fram, var Thomas Roberts «elliptiske stevn» siden 1819, som var populært fram til panserskipets ankomsten. Det var mulig å feste balkonger på utsiden, ved å bruke lettvekts jernstrukturer. Denne designen vedvart fram til dreadnoughtslagskipets ære med balkonger ytterst ut på akterstevnen.
Bestykningen
Det tyngste skytset på et linjeskip som regel er på det nederste batteridekket. Samtidige kanoner om bord på linjeskipet som etter datidens sedvane i Danmark-Norge hadde betegnelse orlogsskip siden slutten på 1500-tallet var glattløpede munningsladekanoner, som til å begynne med var av bronse og messing, deretter av støpejern. Av hensyn til skipets stabilitet måtte vekten av de enkelte kanonene på hvert av dekkene være ensartet, ikke minst når man vil ha raskere og presise betjening. Stykkvekten måtte dermed bestemme armeringen av krigsfartøyet når det skal utrustes. Jo høyere, jo mindre ble stykkvekten. Dessuten fordeles kanonene så man ikke sto ovenpå hverandre, men som på et sjakkbrett mellom dekkene, og det skulle være helt likt mellom styrbord og babord kanon på det enkelte dekket.
Tredekkeren kunne føre de tyngste kanonskytsene som ved en regel ble anbragt midtskips. Den største kanonen om bord på den engelske tredekkeren var «cannon-of-seven» på 42 punds, men det ble erstattet fra midten av 1700-tallet da man vil ha raskere ildgivning med de mindre 32-punds kanoner som kunne lades om og avfyres i større tempo. Britene foretrukket ensartet armering i sin bestykning, og skulle etter hvert skifte ut alle mindre kalibre med 32-punds kanoner i forskjellige stykkvekt etter 1815. Ettersom man hadde en tendens for å ha så mange kanoner som mulig på sine skipene, var det en logisk sluttkonklusjon i løpet av hundrefemti år. Men franskmennene alltid foretrukket færre kanoner på sine skipene, og hadde dermed en tendens for å hente inn sværkalibrede skyts. Tredekkeren «Ambitieux» hadde i 1704 fire 100 punds canon-bombe kanoner.
Den franske tendensen stoppet ikke så lenge det britisk-franske rivalforholdet fortsetter, blant annet hadde man i meget lang tid eksperimentert med hulekuleprosjektiler som en forløper mot sprenggranaten. I 1689 ble de første tolv cannons-bombes, 64 punds kanoner, bestilt. Denne kanonen var ikke større enn 48-punds bronsekanonen på omlagt 3,7 tonn, det samme som 36-punds jernkanonen. Under testing hadde det vist seg å være for vanskelig å betjene kanoner med større kalibre enn 36 pund. Den franske 36-punds kanonen avfyre en kule på 17,3 kg, var omlagt 3 meter langt og med en vekt på 3,700 kg hvis i jern.
Det var først med innføringen av bombekanoner man så større kalibre enn 36-punds, men da var det ikke lenge et enestående våpen ettersom mindre fartøyer også kunne ha sværkalibrede skyts fra cirka 1830. Franskmennene oppnådde sitt gjennombrudd med Henri-Joseph Paixhans` oppfinnelse som muliggjorde flatbaneskyts med sprenggranater i 1822. Hans Canon Paixhans ble adoptert av den franske marinen i 1827, med sin kaliber på 223mm. Det britiske svaret var 8 inch/203mm bombekanon som kom i tjeneste med HMS «Rodney» fra 1833. Dette startet en utvikling mot større prosjektilskyts som skulle benytte både helkuleprosjektiler og hulekuleprosjektiler, sistnevnt som sprenggranat. Et resultat var 68-punds kanonen fra 1841, som avfyre en kule på 30 kg vekt fra et løp på 3,3 meter i lengde med stykkvekt på 5,7 tonn.
Sprenggranatene og de massive prosjektilene sammen med den industrielle revolusjonen som muliggjorde masseproduksjon av metallbaserte bygningsmateriell av stål og jern, skulle gjøre linjeskipet bygd i tre utdatert i løpet av 1860-tallet. Sentralbatteriskipet var et naturlig skritt fra linjeskipet ettersom stadige større kanoner mente en betydelig redusering i skipets armeringen som dertil måtte bæres. Allerede i forveien var de tyngste kanonene vanskelig å betjene uten avanserte hjelpemidler som ikke kunne settes inn på et trangt og overfylt kanondekk.
Struktur
Dekkarrangementet på et typisk linjeskip begynt ved kjølsvinet som lå over spantene, hvor det ble anbragt ballast som besto av stein og jern i bunnen av lasterommene som kunne være opptil 6 meter høyt. Over lasten som hadde magasiner for kruttlagring og forråd, lå banjerdekket med tykke planker som var lagt over tverrskipsbjelker, som dertil støttes av stolper som sto på kjølsvinet. Det nederste batteridekket strakte seg over banjerdekket, som skulle ligge så høyt over vannet som mulig. En todekker kan ha 5 fot og 6 tommer (1,7 m) høyde mellom vannlinjen og middelporten som lå lavest. Hvis kanonporten lå for nær vannet, kan man bli tvunget til å lukke den under hardt vær, noe som ikke var altfor uvanlig for tredekkerne fram til 1800-tallet.
Det mellomste batteridekket bar en armering som ikke skilt seg fra normen i samtidige linjeskip, vanligvis 24-punds eller tilsvarende kanoner. Det øvre batteridekket derimot vanligvis bar småkalibrede kanoner ned til 6-punds, først og fremst for å ramme riggingen og besetningen på fiendeskipet. En vanlig kritikk ved slutten på 1600-tallet var at disse kanonene ikke hadde samme virkningseffekt som de tyngre kanonene på lengre avstand. Dermed forstørret kaliberet seg med tiden. For kanonbesetningene var det nødvendig å reise relingen for å kunne betjene sine våpnene, dermed kanonrelingen med kanonporter eller skyteskår.
I midten av 1600-tallet var det overbygg på værdekket, forkastellet forut som ble til bakken - og skansen som enten besto av akterdekket eller to dekk, hvorav poopdekk (hytten) som det øverste. Overbyggene ble kuttet ned til et minimum med tiden, og damplinjeskipet hadde slett værdekk med små forhøyningene i endene i midten av 1800-tallet. Men fram til 1790 var det bare midtskips og akterdekket som hadde kraftig skansebekledning, etter 1790 ble det innført skansebekledning fra ende til ende på samtidige franske skip. Britene fulgt etter fra 1802. Dermed kunne besetningen på værdekket holdt seg skjult for fiendtlig beskytning.
Skipsbyggingsutviklingen var forsøkt regulert mange ganger i England, men bestemmelsene kunne ikke forhindre en stadig forøkning av skipenes størrelse, og dette tok franskmennene fordel av, ettersom man var befridd for statlige regulering på skipsbygging. Det kontinentale linjeskipet fikk større avstand mellom kanonportene i batteridekket som forlenges og forsterkes, og dermed kunne bedre utnytte sin ildkraft enn det britiske linjeskipet. Det spanske 70-kanoners skipet var 4,5 m lengre og 1,8 m bredere enn sitt britiske motstykke i 1740. Flere ganger nådde skipskonstruktører de faktiske begrensninger i strukturell styrke i forøkningen av skipsstørrelsen, men allerede i 1768 kom de første beskrivninger av diagonaldragere i verket Architectura Navalis Mercatoria den svenske konstruktøren F.H. af Chapman.
Diagonale indrekledning i skroget ble viktig for å forsterke langskipsstyrken, samtidig som det settes inn jern som forsterkning i strukturoppbyggingen. Seppings kom dermed med «avstivede spanter» med diagonale dragere og strebere i 1832, som stivet opp og forsterket konstruksjonsstrukturen. Kne av jern var også introdusert for skipsbyggerne som gjorde utsatte deler av konstruksjonen mer solidere.
Tradisjonelt var solide og vellagrede eiketømmer brukt for byggingen av linjeskip, og dermed skulle i teori være sårbar for sprenggranater som ble en del av den vanlige bevæpningen i midten av 1800-tallet. Slaget ved Sinope i 1853 demonstrert sprenggranatens meget destruktive virkninger da en osmansk flåteavdeling på tolv krigsskip var utslettet av en russisk flåte, men under et annet sjøslag, Slaget ved Lissa i 1866, var det østerrikske linjeskipet «Kaiser» truffet med sprenggranater i løpet av kampene. Effektive mottiltak mot branntilløp var tilstrekkelig.
En aften i Olavshallen
En aften i Olavshallen er et konsertalbum med Petter Wavold, utgitt i 2009.
Verneområder på Svalbard
Verneområdene på Svalbard består av 29 ulike naturverneområder med i alt 39 800 km² landareal, noe som utgjør 65 % av Svalbards areal. Svalbard er Europas største villmarksområde, og om lag to tredjedeler av arealet der har en form for områdevern. Områdevernet på Svalbard er av nyere dato, og må ikke forveksles med det langt eldre artsvernet som normalt ikke er knyttet til geografiske områder. Områdevernet var dels et svar på den gryende, omstridte oljevirksomheten på øygruppen. I tillegg til de klassiske verneområdene til lands, som inkluderer Svalbards territorialfarvann (12 nm), er det også i 1977 opprettet en fiskevernsone i den økonomiske sonen fra territorialfarvannets slutt og ut til delelinjene eller 200 mils-grensen.
Områdene er vernet med ulike verneformål. Det overordnede formålet med vernet er å ta vare på naturområder og økologiske systemer på land og sjø, sikre naturtyper og arter, samt sikre nøkkelområder for beite, hekking, osv for dyr og fugler. Ambisjonen fra norsk side er at Svalbard skal være et av de best vernede villmarksområdene i verden. Til rettledning for atferd i og utenfor verneområdene har Sysselmesteren på Svalbard mandat til å forvalte Svalbardvettreglene, som er hjemlet i Svalbardloven av 1925 og i Svalbardmiljøloven av 2001. Sistnevnte lov gir automatisk fredning av alle kulturminner som er eldre enn 1946.
I tillegg til de formelle verneområdene er det også opprettet områder med ferdselsforbud i eller utenom verneområdene, gjennom egne forskrifter. Dette er svært sårbare områder, nesten alltid med kulturminner, eller mere sjeldent økologisk motivert som på Bjørnøya og Kong Karls Land.
Områdevernet omfatter følgende typer av vern, med antall områder og totalt vernet areal: Totalt omfatter dette et vern av 39 800 km² landareal (65 %), og i alt 78 000 km² havareal i territorialfarvannet (86,5 %).
Områdevernets historie
Svalbard har siden det ble oppdaget i 1596 vært «ingenmannsland» (eller allemannsland), og preges av problemstillingene som følger av «allmenningens tragedie». Hundre år etter oppdagingen flyttet hval- og selfangsten ut i havet og antok en form av rovfangst uten hensyn til artenes bærekraft – etter ytterligere hundre år var grønnlandshvalen nesten helt utryddet. Siden ble også hvalross jaktet ned til et lavmål. Etter hvalfangstens nedgang fra tidlig på 1800-tallet ble selfangst og landbasert pattedyrjakt viktigere, med den følge at hvalross og isbjørn ble nesten utryddet. Det var først etter at Svalbard ble norsk at vernetanken fikk et rettslig mandat og slo igjennom – først knyttet til kulturminnevern og arter i mellomkrigstiden, og fra tidlig på 1970-tallet også for områdevern.
I Svalbardtraktaten av 1920 forpliktet Norge seg til å ivareta øygruppens natur:
Anthony Fahden
Anthony Fahden (født 27. februar 1986) er en amerikansk roer som spesialiserer seg i firer, lettvekt. Under Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt, der han ble nummer 8.
Verneområder på Svalbard
Områdevernets historie
Områdevernet på Svalbard satte fart da tilsvarende tanker slo igjennom for alvor for fastlandet i Norge, tidlig på 1970-tallet. I 1973 ble en rekke vernevedtak gjort: isbjørnen ble totalfredet, og det ble opprettet tre nasjonalparker, to naturreservater og femten fuglereservater på 25 000 km². Deretter fulgte den generelle kulturvernforskriften for Svalbard i 1974, og videre opprettelsen av Moffen naturreservat i 1984.
Et helt spesiell type vern ble opprettet 15. juni 1977 med Fiskevernsonen ved Svalbard, i medhold av Lov om Norges økonomiske sone. Det er et strengt regulert kvotefiske i denne sonen, mens fisket i territorialfarvannet innenfor sonen reguleres av Svalbardloven. Norges rett til å opprette fiskevernsonen er omstridt.
I 1998 gjorde den norske regjering en omfattende evaluering av vernet på Svalbard. Man konkluderte at arktisk natur var underrepresentert i verneområdene, og i årene 2002–05 ble det følgelig opprettet åtte nye verneområder, rundt Isfjorden og nord og nordøst på øygruppen. Blant annet ble et geologisk område vernet i 2003 med etableringen av Festningen geotopvernområde. Indre Wijdefjorden nasjonalpark ble opprettet i 2005, og per idag (2011) er det 29 verneområder som omfatter 65 % av landarealet og 85 % av territorialfarvannet på Svalbard. Fortsatt vurderer man å verne ytterligere noen arter og en del områder med øglefossiler.
Verneformålene
Verneverdiene på Svalbard omfatter både naturlige og kulturelle verdier, knyttet til de arktiske naturtypene og den menneskelige fangstaktiviteten på stedet gjennom 400 år:
Mandat og sanksjoner
Gjennom Svalbardtraktaten har alle signaturlands borgere rett til å bosette seg og drive økonomisk virksomhet på Svalbard. Områdevernet på Svalbard hviler på en rekke internasjonale avtaler, som regulerer Norges adgang til å bestemme over bruken av arealene på øygruppen. De viktigste avtalene som gir mandat til vernearbeidet er:
Overtredelse av verneforeskriftene sanksjoneres av Sysselmesteren på Svalbard på vegne av både Miljøverndepartementet, Miljødirektoratet, Riksantikvaren, Økokrim og politiet. Overtredelser av svalbardmiljøloven og dens forskrifter sanksjoneres med betydelige forelegg, og i alvorlige tilfeller bøter eller fengsel.
Tabellen nedenfor oppsummerer antall verneområder etter formål, og hvilke arealer de verner. Tall i parentes betegner tilsvarende tall på kartet til høyre.
Fylkesvei 4434
Fylkesvei 4434 går mellom Time kirke og Vestly i Time kommune. Veien er 2,4 km lang.
Fylkesvei 218 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 218 i de følgende fylkene:
Logan County (Illinois)
Logan County er et fylke i den amerikanske delstaten Illinois. Administrasjonssenteret ligger i Lincoln.
Fjernsyn
Begrepene fjernsyn og tv (televisjon) benyttes både om selve mottagerapparatet og for hele systemet rundt kringkasting av audiovisuelle signaler (fjernsynssignaler). Signalene som representerer lyd og bilde blir transportert (kringkastet) over lange avstander ved hjelp av telekommunikasjon, fra en produsent til mange mottagerapparater. Disse omdanner signalene tilbake til bilde og lyd og kalles fjernsyns- eller televisjonsapparater, men forkortes gjerne fjernsyn eller TV.
En teknologi for televisjon ble demonstrert allerede i 1924 av John Logie Baird. Dette var et semi-elektronisk system. Høsten 1927 ble et helelektronisk system demonstrert av Philo Taylor Farnsworth.
Fjernsynet som medium er annerledes enn for eksempel en avis eller et magasin. Det er et elektronisk, visuelt medium med lyd som kan overføre direktesendinger. Dette gjør at man som tilskuer blir vitne til det som presenteres i sanntid. Fjernsynet er også et massemedium som gjør at store mengder mennesker kan erfare noe samtidig, både via hørsel og syn.
Historie
Ønsket om å kunne overføre «levende bilder» elektronisk går trolig langt tilbake i tid. Katodestrålerøret ble funnet opp allerede mot slutten av 1800-tallet og beslektede teknikker som ble benyttet i oscilloskop og radar var i bruk tidlig på 1900-tallet og disse dannet grunnlaget for de første TV-mottagerne. Ved i tillegg å kombinere kunnskaper fra filmindustrien med radioteknikk skapte man grunnlaget for fjernsyn.
TV slik vi kjenner det i dag er et resultat av mange menneskers og organisasjoners bidrag over lang tid. Alle praktiske TV-systemer er laget rundt det å «lese av» et bilde for deretter å kringkaste det og til slutt «tegne» bildet på en skjerm. Ved å gjenta denne prosessen tilstrekkelig ofte lages en illusjon av levende bilder hos mottageren. Flere elektromagnetiske teknikker ble oppfunnet fra 1900- til 1920-tallet. Skotten John Logie Baird gav verden den første demonstrasjonen av et TV-system som overførte levende bilder i gråtoner 26. januar 1926 i sitt laboratorium, og han bygde et komplett eksperimentelt system for kringkasting av TV-signaler. Overføringen viste 5 bilder per sekund, og oppløsningen var 30 linjer. Dette var basert på en roterende skive med masse hull i spiralform. Sendingene gikk på mellombølge, og på Vestlandet var det flere som hadde mottagere og kunne se fjernsyn fra BBC. I 1928 demonstrerte han også det første farge-TV-systemet, og senere samme år sendte han TV-signaler over Atlanterhavet. Komplette TV-systemer baserte seg på oppfinnelsene av Philo Taylor Farnsworth, Vladimir Zworykin og andre som laget et passende system for massedistribuering av levende bilder. Philo Taylor Farnsworth gav verdens første offentlige demonstrasjon av et helelektronisk TV-system 25. august 1934.
Fjernsyn ble straks populært og mange land omfavnet den nye teknologien.
Svart-hvitt TV
De tidligste fjernsynssendingene var analoge og i svart-hvitt. I alt 14 systemer for TV-sendinger var klassifisert av Den internasjonale telekommunikasjonsunion ITU. Disse varierte noe både med hensyn til antall linjer som ble brukt for å bygge opp et bilde og i forhold til oppdateringsfrekvensen for bildene. De hadde også til dels forskjellige løsninger med hensyn til hvordan lyden ble modulert inn i signalet, signalpolaritet og frekvensbånd. I USA er vekselstrømsfrekvensen på 60 Hz, og av denne grunn fikk amerikanerne en TV-standard som oppdaterte et halvbilde 60 ganger i sekundet – og dermed et helt bilde 30 ganger i sekundet. På tilsvarende måte fikk Europa, hvor nettfrekvensen er 50 Hz, en TV-standard som oppdaterer et halvbilde 50 ganger i sekundet.
Farge-TV
På slutten av 1940-tallet begynte den amerikanske standardiseringskomiteen NTSC å jobbe med et system for å overføre fargesignaler. Det var et krav at man skulle kunne motta farge-TV-sendinger også på gamle svart-hvittmottagere – riktignok uten farger. Løsningen gikk ut på å flytte all fargeinformasjonen i frekvens til et område av kanalen som knapt nok ble benyttet ved svart-hvittsendinger. Tilsvarende løsninger ble utviklet i Europa på begynnelsen av 1960-tallet og tatt i bruk i Storbritannia, Tyskland, Frankrike og Nederland i 1967. Norge fikk farge-TV først i 1972.
Det finnes tre forskjellige analoge fargekodesystem i praktisk bruk i TV-kringkastningsystemer.
Digitale TV-standarder
I tillegg benytter IPTV seg av forskjellige MPEG-standarder.
Emilianópolis
Emilianópolis er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Fjernsyn
Elementer
De enkelte elementene i et TV-system er:
Lyd
Lydkilden er en mikrofon og avspilles gjennom en høyttaler. Det finnes en rekke måter å spille den av avhengig av teknikk eller opptaksmåte.
Skjermtyper
Liquid crystal display (LCD) (norsk: flytende-krystall-skjerm) er en tynn, flat skjerm bestående av et panel oppstilt foran en lyskilde eller reflektor. LCD-skjermer uten baklys forbruker lite elektrisk effekt, og egner seg godt i batteridrevne elektroniske enheter. Selv med baklys bruker de mindre strøm enn det tradisjonelle bilderøret. Uforsiktig behandling kan lett føre til at enkeltpiksler blir ødelagt, og disse kalles døde piksler.
En plasmaskjerm er en skjerm der hver piksel består av 3 små lysrør; et rødt, et grønt og et blått. Plasmaskjermer har ingenting å gjøre med LCD-skjermer, selv om begge er flatskjermer. Plasmaskjermen har fått navnet sitt fra lysrørets virkemåte: Den ioniserte strømførende gassen i et lysrør kalles nemlig plasma.
OLED, eller organisk lysdiode, er en variant av lysdioder der det øverste laget er organisk, altså en karbonforbindelse. Organiske lysdioder kan produseres billig som en slags flat film, noe som gjør dem særs godt egnet til bruk i skjermer. Vanlige lysdioder kan også brukes i skjermer, men bare i ekstremt store skjermer, for eksempel de som benyttes på sportsarenaer. Et piksel av en OLED-skjerm består av tre organiske lysdioder, en rød, en grønn og en blå, eventuelt bare en farge.
Bakkenett
Et bakkenett for fjernsyn kringkaster signaler fra antenner plassert på fjelltopper, i høye master og i andre hensiktsmessige posisjoner. Mens et analogt nett har begrenset kapasitet og i tillegg til fjernsynskanaler bare overfører tekst-TV, kan et digitalt nettverk også overføre tilleggsinnhold som radiokanaler, elektronisk programoversikt og «supertekst-TV» med tekst, lyd og bilde.
IPTV
Internet Protocol Television, IPTV, er et system hvor man sender og mottar TV over internett. Dette krever stor båndbredde og man trenger derfor IP-basert bredbånd for å få tjenesten. For å unngå forsinkelser og uklart bilde/lyd, bør gjerne båndbredden være minst 15–20 Mbit inn. Siden man sender over Internett er sendingene 100 prosent digitale, og IPTV er derfor digital-TV.
Programinnhold
TV-kanalenes innhold deles opp i segmenter, ofte kalt programmer. Ofte er disse programmene serier med lik form, figur og estetikk, men med nytt innhold.
Kommersielle kanaler har kortere eller lengre segmenter med reklame i eller mellom programmene, og dette er en viktig del av finansieringen for disse kanalene. Nasjonale lovverk kan sette begrensninger når det gjelder hvordan dette kan skje, men distribueres sendingen fra et annet land (med et annet lovverk), er det svært lite det nasjonale lovverket kan gjøre.
Programsjangere
Se utdypende artikkel om TV-programmer
Hovedsakelig kan man dele TV-programmer i tre: Informasjon, underholdning og faksjon.
Informasjon
Informasjonsprogrammer dekker i praksis opplysningsorientert stoff. Begrepet er upresist, men brukes for å understreke at dette (i hovedtrekk) er objektive fakta. Nyhetsprogrammer er grunnfundamentet i informasjonsstoffet.
Underholdning
Underholdning kan bety å muntre eller more. Den danske medieforskeren Michael Bruun Andersen finner to grunnformer for underholdning i media: Tribuneunderholdning og narrativ underholdning.
Amerikansk TV lånte i starten former fra eldre medium som radio og videreutviklet fire rendyrkede underholdningssjangere. Av disse har det kommet nye typer gjennom hybridisering mellom sjangrene innen underholdning og informasjon.
Tribuneunderholdning:
Narrativ underholdning:
Faksjon
Faksjon er en blanding av fakta og fiksjon. I 1997 laget NRK en dramatisering av Knut Hamsuns liv, en serie i seks episoder. Selv om programmet ikke tok utgangspunkt i virkelige hendelser ble de rekonstruerte. Sjangeren kan ha to innfallsvinkler: fakta som ble reopplevd og fiksjon som bruker fakta som utgangspunkt for en setting.
TV-reklame
Se utdypende artikkel om TV-reklame
TV-reklame er reklame produsert spesielt for TV-mediet. Det er i prinsippet tre former for TV-reklame: Reklamefilm, «sponsing» og produktplassering. For mange kommersielle TV-kanaler er reklame den viktigste inntektskilden.
Sosiale aspekter
Det er mange sosiale aspekter ved TV. TV-tittingen har forandret verden. Med fjernsynets inntog gikk vi inn i et mediesamfunn, hvor verden blir knyttet sammen av bilder og medieuttrykk.
Påståtte farer
Parallelt med utviklingen av TV og påvirkningen av denne i familier og menneskers liv, setter et økende antall forskere, foreldre og andre spørsmålstegn ved det ukritiske aksepten av mediet. For eksempel var Sverige det første landet som forbød all reklame rettet mot barn i 1991.
En langtidsstudie fra New Zealand med 1000 involverte mennesker viste at fjernsynstitting i barndommen kunne føre til dårlig skolering. Med andre ord ble barn som så på TV mindre skikket til å fullføre skole og universitet.
Petters topp 20
Petters topp 20 er en samleplate med Petter Wavold, utgitt i 2009.
Shea McAleese
Shea McAleese (født 7. august 1984) er en newzealandsk landhockeyspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han endte på niendeplass med det newzealandske landslaget.
Gonzalo Rodríguez Hinojosa
Gonzalo Rodríguez Hinojosa  (født ca 1238 i Toledo, død i desember 1299 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var erkebiskop av Toledo i Spania.
Han ble kreert til kardinal i desember 1298 av pave Bonifatius VIII.
Aleksandr Lifanov
Aleksandr Petrovitsj Lifanov (russisk: Александр Петрович Лифанов, født 15. april 1996) er en russisk moderne femkjemper.
Han representerte ROC under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 10.
Commentarii de Bello Civili
Commentarii de Bello Civili («Kommentarer til borgerkrigen») eller kun Bellum Civile, er en redegjørelse som ble skrevet av Julius Cæsar (100-44 f.Kr.) om hans krig mot Gnaeus Pompeius og det romerske senatet. Skriftet er langt kortere enn verket Commentarii de Bello Gallico, som Cæsar skrev om gallerkrigen. Bellum Civile er kun tre bøker (ruller) lang, og muligens heller ikke ferdigstilt. Den dekker hendelsene i årene 49-48 f.Kr., fra kort før Cæsars invasjon av Italia og til Pompeius' nederlag i slaget ved Farsalos den 9. august 48 f.Kr., og Pompeius' flukt til Egypt forfulgt av Cæsar. Den avsluttes med at Pompeius ble myrdet av egypterne som en mislykket gunst til Cæsar. I Egypt forsøkte Cæsar å mekle mellom de rivaliserende kravene til den egyptiske tronen, og begynnelsen på krigen i Alexandria.
Tittelen
Den latinske tittelen Commentarii de Bello Civili er ofte benyttet som tittel også på moderne utgivelser og oversettelser av verket. Den latinske tittelen betyr «Kommentarer på borgerkrigen». Den er tidvis i moderne utgivelser forkortet til «Borgerkrigene», «Om borgerkrigene», og «Borgerkrigen», eksempelvis i engelske oversettelser.
MS «Deutschland»
MS «Deutschland» (også kjent som MS «World Odyssey» fra september til april hvert år) er et Bahamas-registrert cruiseskip. Skipet ble sjøsatt i 1998, og var frem til 2015 eid av det tyske rederiet Peter Deilmann Cruises.
Den tyske TV-serien Das Traumschiff (Drømmeskipet), som tilsvarer den amerikanske serien The Love Boat (norsk tittel: Kjærlighetsskipet), ble innspilt ombord i «Deutschland».
I 2000 ble 100 passasjerer ombord i Air France Flight 4590, en chartret flygning til New York City med Concorde drept da flyet styrtet under avgang i Paris. Disse skulle på et 16-dagers cruise med «Deutschland» til Sør-Amerika.
23. mai 2010 mens skipet lå til kai i Eidfjord i Hardanger brøt det ut brann i maskinrommet. 607 passasjerer ble evakuert, og brannslukking ble iverksatt ved å bruke branndører og CO2.
Siden 2015 leies skipet ut til Phoenix Reisen fra april til september hvert år, hvor hun seiler som cruiseskip under sitt opprinnelige navn MS «Deutschland». Dermed seiler skipet under to navn; et for vinteren og et for sommeren.