cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kinesisk kirkehistorie
Den nye kirkelige orden på plass (1960-1966)
Etter 1960 var alle de viktige slagene mot kirken over, og myndighetene oppviste heller liten interesse i tiden frem til 1966. Dette var en periode som ellers var preget av en stadig mer utviklet personkult rundt Mao Zedong. Den Roma-tro katolske kirke var knekket og hadde ikke lenger noen fungerende strukturer, og en regimetro struktur hadde tatt dens plass og fikk fungere innenfor de rammer de kommunistiske myndigheter fant passende. Lignende kontroll ble fra myndighetene utøvet overfor protestanter, buddhister, taoister og muslimer, men det kan sies at Den katolske kirke fikk særlig røff medfart på grunn av sine bånd til Vatikanet, som i de dager ble betraktet som et redskap for USA-imperialismen.
Hva gjaldt protestantene, ble det samme slaget vunnet flere år tidligere. De forskjellige protestantiske konfesjoner og enkeltkirker var opphevet / tvangssamlet i den regimetro Tre-Selv-kirken, og problematiske elementer var i fengsel og arbeidsleirer. Rett nok var det tilkommet en rekke husmenigheter i undergrunnen, men de ble ikke lenger ansett som noen vesentlig trussel selv om de mange steder lokalt kunne bli gjenstand for forfølgelsestiltak. I januar 1962 møttes Den kinesiske patriotiske katolske forening til sin annen nasjonale kongress; møtet fant sted i Beijing og det var 256 deltakere. Imens var et stort antall ytterligere bispevielser funnet sted. Det fastslått at prester og troende måtte godta kommunistpartiets føringer og etter behov underkaste seg indoktrinering og reform ved kroppsarbeid. Kirken i Kina måtte stå imot enhver underordning under Pavestolen. I et pressekommuniké fra konferansen het det at
Som formann for foreningen ble biskop Pi Shushi gjenvalgt.
Vatikanske følere
Mellom 1963 og 1965 gjorde Vatikanet sporadiske forsøk på å få Folkerepublikken tillatelse til kinesiske biskopers deltagelse under annet Vatikankonsil, uten hell. Men Pavestolen forble diplomatisk tillitsfull, og pave Paul VI impliserte i sin tale i New York til FN i 1965 støtte til at Folkerepublikken skulle få bli med i Verdensorganisasjonen - dette på et tidspunkt da det ennå var betydelig motstand mot dette, også fra stormaktenes side. Samme år prøvde han å få det kommunistiske regime i tale ved en henvendelse til den kinesiske ambassadør i Bern i Sveits, og før nyttår sendte han også et gratulasjonstelegram og en fredsappell vedrørende Vietnam til Mao Zedong.
I 1966 sendte paven et personlig signert brev til Mao Zedong og oppfordret til at Kina intervenerte til fordel for fremmet av en fredsavtale for Vietnam. Andre overtyrer kom han med i 1967, 1970 og 1973, uten kjent gehør. Man merket seg imidlertid at Kinas diplomater anerkjente apostoliske nuntier som doyens for det diplomatiske korps i de land der dette var systemet.
..Kulturrevolusjonen
De patriotiske kirkestrukturer på katolsk og protestantisk side fortsatte så på samme vis, men med hver sine undertrykte «undergrunnskirker/husmenigheter», frem til 1966, da kulturrevolusjonen brøt inn over landet. Fra slutten av august/tidlig september ble alle landets kirker stengt. Det var i virkeligheten lite rødegardistene trengte å gjøre ytterligere for å bryte ned kirkens strukturer, de var forlengst knust. Men det hindret ikke at rødegardistene ødela alt de kom over i sin kamp mot «de fire gamle» (i betydningen avleggse): Gammel tenkning, gamle vaner, gammel kultur og gamle sedvaner. De få kirker som fremdeles var åpne, ble så godt som alle angrepet, utplyndret, vandalisert og rensket for sine religiøse symboler. Steinkors, statuer og andre arkitektoniske elementer som vitnet om bygningenes religiøse karakter ble fjernet, holdt vekk elle sprengt vekk. Det gjaldt både katolske og protestantiske kirker; moskeer og buddhisttempler fikk samme medfart. Alt etter størrelse og andre forhold ble de omgjort til fabrikker, lagre eller annet. Nesten alle prester og nonner ble fengslet eller sent til tvangsarbeidsleirer.
De siste kjente utenlandske misjonærer i frihet i landet var åtte nonner fra kongregasjonen Franciscan Missionaries of Mary som drev en skole for utenlandske diplomaters barn i Beijing. Rødegardistene angrep en tidlig morgen i august 1966 og ramponerte skolen mens søstrene ble innelåst på sine rom. Under to massemøter erklærte myndighetene bygningen for konfiskerrt og søstrerne som uvist, og de ble med væpnet eskorte sendt med tog til Hongkong der én av dem rett etter døde av påkjenningene. I 1970 løslot og utviste myndighetene den siste utenlandske misjonæren, biskop James E. Walsh.
Avisene stanset å skrive om religion; til og med anti-religiøse artikler ble det slutt på. Religion skulle ikke lenger være et tema, skulle ikke eksistere.
De katolikker og protestanter som hadde ment seg trygge på grunn av sitt samarbeid i de to respektive patriotiske bevegelser, ble nå rammet som om de skulle være store og farlige fiender. Mens en rekke tidligere ledende kommunistledere ble utskjelt som kontrarevolusjonære revisjonister, forrædere, kapitalistveivandrere, forrædere og spioner, ble partilojale patriotiske religiøse ledere uthengt som restene av det føydalistiske overtroiske system  og halehenget på den vestlige imperialisme. De ble behengt på daglige offentlige kamp- og selvkritikkmøter med plakater som proklamerte dem som «oksespøkelser og slangeånder». Det som skjedde med den «patriotiske» katolske biskop av Shanghai, Zheng Jiazhu, er et godt eksempel. Han var en fredelig og kompromissvillig prest som ville være alle til lags og var blitt bispeviet i 1960. I 1966 ble han tatt av rødegardistene, som anklaget ham for å være en opprører. Han ble behengt med en tung plakat og tvunget til fots gjennom gatene til allmenn spott og grove ydmykelser til endeløse daglige kritikksesjoner og offentlige rettssaker. Biskop Wu Guohuan av Hangzhou, som var blitt patriotisk biskop samtidig som Zheng, måtte øve daglig selvkritikk og skrive talløse erklæringer om hvor meget han angret sine feil. Bare på denne måten var det mulig å overleve kulturrevolusjonens verste fase.
«Patriotisk» biskop Guo Zeqian av Hanyang ble drevet så til vanvidd at han begikk selvmord; det samme gjorde biskop Zong Huaimo av Yantai (Shandong). Selvmord var likevel sjeldne blant kirkens folk. Mange ble så demoralisert og presset at de valgte andre utveier. Noen brøt offentlig med sine presteløfter og giftet seg, enten frivillig eller under tvang. Da de etter kulturrevolusjonen ble spurt ut om det, bekjente mange at de hadde oppgitt alt håp og var overbevist om at kirken aldri ville gjenoppstå. Noen avsverget også sin tro.
Mange biskoper og prester som giftet seg tok seg nonner som hustruer. Dette var i de fleste tilfeller et trekk som hadde til hensikt å fortsette å leve de facto sølibatært samtidig som dermed to personer (prest og nonne) slapp ytterligere ubehageligheter fra myndighetenes side, og fordi de dermed kunne sikre disse kvinnene et livsunderhold som de ellers med nokså stor sannsynlighet ville bli berøvet. Disse ekteskapene var rene pro forma-arrangementer. På den annen side var det også de som rett og slett ønsket seg et ekteskap. Og det må også sies at enkelte av de «patriotiske» biskoper hele tiden hadde hatt en dragning til slikt samliv; enkelte hadde inngått hemmelige ekteskap selv før kulturrevolusjonen.
En biskop i et fjernt nordøstlig bispedømme be fengslet sammen med en gruppe prester og sendt til tvangsarbeidsleir, og de ble meget brutalt herjet med. Til slutt gav biskopen etter og giftet seg med en eks-nonne som ble presentert for ham, med den visshet at det ville lette mishandlingen av de andre prestene. Etter kulturrevolusjonen ble det klart at mange prester og lekfolk i hans bispedømme hadde stor sympati for det valg han fattet, selv om han selv aldri helt kom over sitt «svik».
Forholdene i fengsler og tvangsarbeidsleirer forverret seg også vesentlig. Men det var likevel en fordel for kirkens folk å bli fengslet ellel sendt til leirer for Omskolering gjennom arbeid (láojiào); faren for grov mishandling og død var der mindre enn i rødegardistenes vold. Det hendte at kirkefolk ble henrettet i fengsel (som pavetro biskop Li Dehua og «patriotisk» biskop Lei Zhenxia tidlig i 1970), men vanligere var død av mishandling eller utmattelse ute i «friheten».
Den regimetro protestantiske Tre-selv-kirken ble også rammet. Den ble forbudt, dens institusjoner og kirkebygninger ble stengt og mange ganger ramponert, og en god del av deres tro tjenere fikk merke utrenskningsterroren på kroppen. Kulturrevolusjonens mest uregjerlige periode var forsåvidt over tidlig på 1970-tallet, og regimet begynte å pleie sitt ansikt utad. Den protestantiske kirkeleder K. H. Ting, som hadde vært en av lederne av den nå de facto nedlagte protestantiske bevegelsen, ble fra 1973 gitt anledning til å motta kirkelige besøk fra utlandet og fremstå som en representant for kinesisk protestantisme.
...
..Folkerepublikken Kina etter Mao (1976- )
To år etter Maos død (september 1976) begynte under Deng Xiaopings regime en kritikk av den nære fortid og en forsiktig liberalisering. Da Det kinesiske folks politiske konsultative konferanse trådte sammen i februar 1978, var 16 delegater fra de godkjente religioner representert, to av dem katolske biskoper. Oppgjøret med den såkalte «firerbanden» pågikk til 1981, men de politiske endringer for de troende ble merkbare tidligere. I 1979 ble mange politiske fanger løslatt, og blant dem var det også biskoper og prester. De fikk vende tilbake til sine hjemsteder, men ikke til å fungere som prester.
Dokument 19
Etter et par år med den nye religionspolitikk sammenfattet kommunistpartiet sine erfaringer i et policydokument publisert i Hongqi (Røde Fane) og dessuten i et internt gradert dokument kalt «Dokument 19», begge i 1982. Dette siste dokumentet reflekterte blant annet over religionenes tallmessige stilling (katolikker: «mer enn 3 mill.», protestanter: «ca. 3 mill.»), religionsfrihet, patriotiske religiøse foreninger, gudstjenestesteder og overtro, og fastla en plan fremover. I virkeligheten holdt dokumentet fast på Maos Om den riktige behandlinga av motsigelser i folket (1957), og gjeninnsetter den gamle fellesfrontstrategien om at troende og ikke-troende på dette stadium kan samarbeide om å bygge en sterk sosialisme. Den avviser implisitt og eksplisitt mange års mellomliggende politikk slik:
Dokument 19 påpeker at maktbruk «vil føre til at det skapes de gunstigste betingelser for en liten minoritet av kontrarevolusjonære til under dekke av religionen å anspore til lovløsheter og kontrarevolusjonære handlingere », det vil si at «bruk av makt skape martyrer og bare akselererer religionens utbredelse». Men dokumentet holdt fast på hevdvunnen marxistisk historieteori innenfor den historiske materialismes rammer den om at religionene uansett ville dø en naturlig død før det sosialstiske samfunn gikk over til det kommunistiske stadium.
Dermed holdt man fast på partidogmet om religionen som et historisk fenomen som ville svinne hen så snart sosialismens triumf var fullstendig, samtidig som man tok skritt for å styrke de kinesiske religiøse institusjoners selvstendighet slik at de bedre kunne arbeide i isolasjon fra negativ utenlandsk innflytelse, skrii som blant innebar åpning av presteseminarer.
Kirkeåpninger
I 1980 ble noen katolske kirker åpnet for alminnelig folk i Beijing, og kort etter fikk man også den første åpning av en protestantisk kirke, i Ningbo i Zhejiang. Deretter fulgte det slag i slag: Ved utgangen av 1980 ble det feiret katolske messer i minst 15 byer, og i alt var over 56 kirker skulle ha blitt tilbakeført til protestantene, om enn ikke gudstjenestelivet var kommet i gang igjen over alt. Kommunistpartiets Fellesfrontsavdeling (fordømt og avskaffet under kulturrevolusjonen for å ha tatt for lett på trossamfunnene) ble gjenopprettet, og begynte å gjenopplive de gamle «patriotiske» religiøse organisasjoner som også hadde bukket under. I Shanghai hadde den lokale protestantiske Tre-Selv-kirken først nøyd seg med å ta imot én kirke, usikker på hvor stor responsen ville bli. Snart etter var tre protestantiske kirker åpnet, ettersom tilstrømningen viste seg å bli på 8 000 til 9 000 hver søndag. Lignende pågang ble meldt også i byer som Beijing, Guangzhou og Hangzhou.
Nye strukturer
Protestantene opprettet under et møte i oktober 1980 en ny struktur, «Kinas kristne råd», som skulle fungere parallelt med Tre-selv-kirken. Tre-selv-kirken tilsluttet seg på nytt regjeringens fellesfrontspolitikk ved å erklære kirkelig aktivt samarbeid i landets sosialistiske modernisering. Kinas kristne råd skulle hjelpe kirken med å oppfylle sine religiøse og sjelesørgeriske oppgaver. De to strukturene fikk felles underkomiteer, og mange personer holdt sammenlignbare stillinger både i Tre-selv-kirken og Kinas kristne råd. Denne særegne dualiteten kan sies å reflektere at den offentlig anerkjente protestantisme hadde to innretninger: På den ene side vendte den blikket mot sine sjelesørgeriske oppgaver i forhold til sine troende, og på den annen side var den forpliktet på samarbeid med kommunistpartiets religionspolitikk. På statlig side var Rådet for religiøse anliggender det utøvende organ for statens religionspolitikk og det organ kirken måtte forholde seg til i alle kirke-stat-spørsmål.
Den kinesiske protestantisme var ikkekonfesjonell i den forstand at de forskjellige protestantiske trosretninger som ble lagt sammen i 1950-årene nå var blitt homogenisert, og Kinas kristne råd var paraplyorganisasjon over alle lokalmenigheter. Det ble utviklet en felles katekisme. Selv om de tidligere protestantiske trosretninger ikke lenger eksisterte, vedvarte spor av de forskjellige skikker og trosretninger i daglig kirkeliv.
Det forente nasjonale teologiske seminar i Nanjing var det første seminaret som ble åpnet etter kulturrevolusjonen. Siden åpnet et dusin flere seminarer og teologiske skoler i de viktigste storbyer, med både mannlige og kvinnelige studenter.
Husmenigheter
I tillegg til de etter hvert 12 000 offisielt registrerte protestantiske kirker (2000) var det et meget stort antall grupper med protestantisk kristen selvforståelse som foretrakk å møtes i hjemmene eller andre steder. Uttrykket huskirker (eller husmenigheter) ble benyttet hyppig i Vesten, da med den tilleggskarakteristikk at de møtes slik fordi de tok avstand fra Kinas kristne råd. Dette var sikkert riktig i mange tilfeller, men likevel er bildet ikke så entydig. Det er en overforenkling å forestille seg de registrerte protestantiske menigheter og husmenighetene som to diametralsk motsatte størrelser. Slike utenomkirkelige forsamlingsmåter er intet ukjent fenomen innen protestantisk kristenliv, og det finnes også fremdeles en rekke fellesskap som ikke har noen lokal kirke i rimelig nærhet. Mange av de titusener av «møtesteder» er registrerte og anerkjente av Kinas kristne råd.
Samtidig må det fastholdes at det er en rekke av huskirkene som samlet seg slik nettopp i avstandtagen fra enhver regjeringsregulering og nektet ethvert samarbeide med Tre-selv-kirken og Kinas kristne råd. Mange av de kristne det her dreier seg om tilhørte bibelfundamentalistiske miljøer, og levde under konstant trussel om bøtelegging og arrestasjon, og fare for at deres uregistrerte møtesteder skulle bli tatt fra dem eller regelrett revet. Etter kampanjen mot Falun Gong tok til i 1999 tiltok slike forfølgelsestiltak kraftig.
Statistiske overslag
En del i den etablerte protestantiske kirke var av den mening at de selvisolerende kristne fellesskapene hadde utviklet alvorlige læremessige uregelmessigheter, og det oppstod en debatt om alle disse kristent inspirerte bevegelsene kunne betraktes som genuint kristne. Overslag over det totale antall protestantiske kristne har blant annet av den grunn spriket sterkt. Rundt år 2000 tenderte de fleste overslag både i og utenfor Kina mot et antall på rundt 15 millioner protestanter i den registrerte kirke, og i tillegg minst like mange i undergrunnen. Det ble regnet med mer enn 1 400 pastorer og flere tusen evangelister og andre leke medarbeidere. Tendensen var utvilsomt stigende, og mange har lagt merke til at det langt i fra bare er landsens folk som blir kristne, men også velutdannede unge byborgere.
Senere overslag, fremdeles sterkt sprikende og de høyeste utvilsomt påvirket av en ubendig optimisme, er kommet opp i mellom 60 og 100 millioner protestanter (tall hørt i 2005 - 2007), ja man har til og med sett at vilt optimistiske overslag er blitt tolket som tilbakeholdne og så er blitt ytterligere ekstrapolert til 150 til 200 millioner, noe som har utløst oppgitthet i fagkretser. Men selv om det rette antallet kanskje skulle være en del under dette spennet, noe som er mulig/sannsynlig, men ikke sikkert, står man overfor den paradoksale situasjonen at protestantisk forkynnelse aldri har hatt noen mer fruktbar grobunn verken i Kina eller noe annet sted i verden enn den har hatt i Folkerepublikken etter Mao Zedongs død. Det er på det rene at et er skjedd en fenomenal vekst; et uttrykk som har vært brukt er Jidujiao Re («kristendomsfeber»). Den har ikke vært jevnlig fordelt; særlig påtakelig har den vært i visse storbyer og for eksempel i provinsen Fujian, der protestantismen alltid hadde vært sterkere enn i omliggende områder. Veksten er under enhver omstendighet langt kraftigere enn befolkningsveksten og raskere en noen annen religions vekst i landet. Dette var bakgrunnen for et internt dokument fra Det kinesiske kommunistpartis Sentralkomite i 2004 som gikk inn for at man igjen styrket fremmet av areisme innenfor utdannelsessystemet. Antallet studieplasser for religionsplasser er blitt redusert, og det kan spores en frykt blant myndighetene for utenlandsk «infiltrasjon».
At antallet kristne er økt kraftig ble også rapportert i kinesisk presse. I februar 2007 skrev Folkets Dagblad om en religionssosiologisk undersøkelse foretatt av et universitet i Shanghai som kom til at antallet religiøse var på ca. 300 millioner, tre ganger flere enn myndighetenes overslag, og at 40 millioner av dem var kristne (protestanter og katolikker).
Protestantisk samfunnsaksjon og offentlighetsarbeid
I 1985 ble Vennskapelighetsstiftelsen (engelsk: Amity Foundation) opprettet på initiativ blant annet av den tidligere anglikanske biskop K. H. Ting. Den representerte en helt ny form for protestantisk samfunnsinnsats i det moderne Kina. Stiftelsen konsentrerte sin innsats om særlige behov innen utdannelse, helse og velferd, og hadde prosjekter i fattigslige deler av Vest-Kina, prosjekter for eldre og for arbeidsløse.
Stiftelsen lyktes også i å få støtte fra utenlandske kristne organisasjoner til sitt virke; penger, utstyr, eksperter, språklærere.
Vennskapelighetsstiftelsens andre store virksomhet var dens forlagshus og trykkeri. Tidligere var protestantiske publikasjoner avhengige av statseide trykkerier. I juli 1995 begynte deres trykkeri med bibeltrykk, og kom i løpet av få år over ti millioner trykte bibler. Det ble også trykket annet kristent materiale, og rent allmennyttige utgivelser. Tre-selv-kirkens og Kinas kristne råds offisielle publikasjon Tianfeng («Den himmelske vind») var som forsåvidt all religiøs litteratur underlagt strikt kontroll og var utilgjengelige gjennom vanlige bokhandlere. Det var bare tillatt å distribuere den i kirkens lokaler eller ved abonnement eller etter bestilling.
Teologisk opplæring i Kina og utenlands
Kinas kristne råd hadde frem til 1999 opprettet og begynt å drive 18 protestantiske teologiske seminarer og bibelskoler, enten på nasjonalt, regionalt eller provinsielt nivå. Antallet menn og kvinner som søkte slik teologisk utdannelse var sterkt økende, og gitt både den personalmangel man kom ut av kulturrevolusjonen med og den eksplosive kirkevekst var disse 18 institusjoner utilstrekkelige for å møte behovet for nye pastorer og teologer. Protestantiske kirker utenfor Kina var tidlig rede til å assistere der det var mulig og ønsket. Fra 1987/1988 begynte det å dukke opp studieprogrammer for kinesiske protestanter ved seminarer og universiteter utenfor Kina. Et voksende antall ble sendt til USA, Canada, Storbritannia og Tyskland med det for øye å kunne vende tilbake til hjemlandet som dosenter ved kinesiske seminarer. Fra 1989 ble dette brått stanset, men bare i forhold til Vesten. Tidlig i 1990-årene var det særlig Hongkong og Singapore som fikk motta slike studenter, og etter hvert begynte tilstrømningen til vestlige land på nytt. Også Norge fikk noen slike studenter.
Skisma mellom to katolske kirker?
I motsetning til det som ofte er blitt hevdet, har det aldri vært erklært noe skisma i kirkerettslig forstand blant Kinas katolikker. Noen av betingelsene for å kalle hendelser for eksempel i 1950-årene for skismatiske, men ikke nødvendigvis alle. Det er nå snarere slik at kirken eksisterer i to former, med ett ansikt vendt mot Roma, og ett i utgangspunktet mot Beijing. Men det ansiktet som er vendt mot Beijing, er i virkeligheten i ferd mot å vende seg mot Roma. Den ene gruppen er anerkjent av regjeringen og knyttet opp mot Den kinesiske patriotiske katolske forening. Den kalles nå vanligvis for Den åpne kirke fordi den fungerere åpent og dens institusjoner er regjeringsregisterte. Den andre gruppen kalles gjerne for Undergrunnskirken, og avviser enhver kontroll fra det kommunistiske regime og opererer derfor i stor grad uten å søke regjeringsgodkjenning.
Den åpne kirke
Selv om røttene kan forfølges tilbake til Den katolske patriotiske forenings endelige tilkomst 1957, ble skillet ikke skikkelig åpenbart før prestene vendte tilbake til virke i sine bispedømmer i 1978 og 1979. Ettersom regjeringens politikk etter kulturrevolusjonen tillot dem å virke i det åpne i stedet for i skjul, var det mange som valgte det. Under 30 biskoper var fremdeles i live. Noen hadde sittet fengslet på grunn av sin usvikelige troskap mot paven og hadde nektet enhver tilknytning til Den katolske patriotiske forening, men var nå mer villige til å samarbeide med organisasjonen for å kunne bidra best mulig til kirkens fremtid. Etter 1981 sluttet Den katolske patriotiske forening å kreve at både konsekrerende biskoper og de som skulle konsekrert skulle sverge på deres uavhengighet fra Roma. Det førte til at flere prester var villige til å la seg bispevie. Flere av disse biskopene innhentet i all hemmelighet en legitimering av sin status fra paven. Det var også dem som aktivt søkte seg til høyere posisjoner innen Den katolske patriotiske forening i den hensikt å påvirke beslutninger og tøyle deres tendens til unilateral kontrollutøvelse.
..Den katolske patriotiske forenings virke
I mai 1980 kunne Den kinesiske patriotiske katolske forening holde sin tredje nasjonale konferanse. (De tidligere hadde vært i 1957 og 1962.) Mer enn to hundre delegater fra den regjeringsregistrerte katolske kirke samlet i Beijing for dette, og i umiddelbar tilslutning var det dagene etter et møte for det som ble kalt «Den nasjonale forsamling av katolske representanter».
Man organiserte også en patriotisk bispekonferanse, og noe som ble kalt «Den kirkelige administrative kommisjon», og den «patriotiske» biskop av Shanghai, eks-jesuitten Louis Zhang Jiashu, ble valgt til formann for begge. Noe av det første konferansen gjorde, var å forfatte en skarp uttalelse mot «onde mennesker og reaksjonære krefter som i religionens navn skaper mirakler, sprer rykter, sår splid og forårsaker splittelser». Bakgrunnen var at etterkommere av katolske fiskere noen uker før hadde hatt en spontan tredagers pilegrimsferd til det stengte valfartsstedet Zose ved Shanghai, og brutt seg inn i de stengte og ramponerte kapeller for å be, og begynt med reparasjoner. Noen hadde hevdet at de hadde hatt visjoner av jomfru Maria. (I 1981 overtok Den patriotiske forening stedet; de to kirkene der ble åpnet og likeså ble et «patriotisk» presteseminar etablert der. )
Fra nå av frasa Den katolske patriotiske forening seg formelt rollen som tilsynsmyndighet over alle kirkelige anliggender, og omdefinerte sin rolle til eksterne anliggender og kirke-stat-relasjoner. Ansvaret for læremessige og sjelesørgeriske anliggender ble gitt til kleresiet og kirkelige ledere.
I 1992 kom nok en reorganisering, idet Bispekonferansen ble satt på samme nivå som Den katolske patriotiske forening, mens Den kirkelige administrative kommisjon ble redusert til en komite understilt Bispekonferansen og med ansvar for sjelesørgeriske anliggender. Det ble dessuten etablert fem komiteer i tillegg, for seminarutdannelse, liturgi, teologistudier, finansiell utvikling og internasjonale relasjoner. Initiativer innen disse områder gjorde det klart at de nye strukturendringer ble effektivt implementert. Fra 1990-årene har utvalgte seminarister og geistlige kunnet reise ut for videre teologisk utdannelse ved katolske seminarer og universiteter i USA. Et resultat for dette har vært utviklingen av flere kanaler for en fremtidig forsoning mellom Pavestolen og Den åpne kirke.
Med mange opp- og nedturer har den åpne kirkes holdning til det pavelige primat blitt mer og mer imøtekommende. Bønnen for paven som var blitt fjernet fra boken «Kompendium av viktige bønner», ble gjeninnført i 1982. I februar 1989 tillot regjeringen i det såkalte Dokument 3 at man hadde en åndelig affiliering til Pavestolen, og ved Bispekongeransens møte i april 1989 anerkjente de straks og offentlig paven som den katolske kirke som kirkens åndelige leder. Ved slutten av 1990-årene hadde de fleste åpne menigheter også gjeninnsatt bønnen for paven under Messens eukaristiske bønn.
Katolsk preste- og søsterutdannelse etter 1980
I 1980 var det færre enn 1 300 sjelesørgerisk aktive katolske prester i Kina, og det overveldende flertall var godt opp i årene. Med nonnene var det minst like ille: Under tusen nonner. Fra 1979 og fremover ble det åpnet mer enn 30 katolske presteseminarer. De kan inndeles i fem grupper: Det nasjonale seminar, regionale seminarer (betjener mer enn én provins), provinsseminarer, forberedende seminarer på provins- eller bispedømmenivå, og uoffisielle («undergrunnskirkens») seminarer.
Regner man presteseminarer på alle nivåer, også forberedende seminarer, var det i år 2000 24 seminarer som fungerte med regjeringens godkjenning, og i tillegg ti drevet av undergrunnskirken. Det var også etablert formasjons- og utdannelsesprogrammer for de kvinnelige ordener: 40 slike læresteder i den åpne kirke og ca. 20 i undergrunnskirken. (De samme tall ble også oppgitt av kinaeksperten Jean Charbonnier i 2004.)
Ingen mannlige ordenssamfunn er representert i Kina (2004), og nonnene i Kina kunne ifølge etter kinesisk religionspolitikk ikke knytte sine formelle bånd til de internasjonale nonneordener som mange av deres fellesskap hadde tilhørt. Noen få av dem hadde hele tiden vært lokale kinesiske kongregasjonen (av biskoppelig rett), men mange hadde vært av pavelig rett. Uformelt er nok en del bånd blitt knyttet. De kinesiske søsterkongregasjoner har også som regel beholdt sine opprinnelige (og internasjonale) navn, og mange av dem etterlever også så godt de evner den særegne åndelige innretning (spiritualitet) de hadde som unge kongregasjoner i landet. Slik er det for eksempel dominikanerinner i Fujian, en provins de sjelesorgen tradisjonelt var betrodd dominikanerordenen. Og nonnene i Guangzhou bærer fremdeles navnet Søstrene av den uplettede unnfangelse, etter den fransk-kanadiske kongregasjon som i sin tid kom til byen, men hvis utenlandske søstre ble tvunget ut i 1950-årene.
Et stort problem både for preste- og søsterformasjonen viste seg å bli «de tapte generasjoner», nemlig at den offentlige religionspolitikk og -forfølgelse gjorde at antall nye prester og søstre sank fra 1950-tallet og omtrent bortfalt under kulturrevolusjonen. Særlig for søstrene, som lever religiøst kommunitetsliv, ble det en utfordring. Kvinner som trådte inn for eksempel i 1980-årene kunne ikke alltid få så meget formasjon om hvordan man lever et religiøst ordensliv. De eldre søstre, som regelt svært mye eldre, gjorde som best de kunne. Men de hadde gjennomlevd kulturrevolusjonen da              noe slikt fellesliv var umulig, og grep tilbake til det de kunne huske fra langt tidligere.
Søsterkongregasjoner av forskjellig slag blomstret opp igjen på forskjellige steder i Kina, særlig fra 1990-tallet, for eksempel Sisters of Our Lady of All Holy Souls i provinsen Hebei , Sisters of the Presentation of Mary i Shanghai, Franciscan Missionaries of Mary i hele landet, men med hovedsete i Xi'an og Søstrene av den uplettede unnfangelse i Kanton som trenger et nytt kloster for å huse over hundre søstre (2007).
Høsten 2007 gjenåpnet det lokale presteseminaret i Macao, som hadde vært stengt i 43 år. Blant studentene var det også kandidater fra Fastlands-Kina.
Den katolske undergrunnskirken
Mange geistlige som ble løslatt ved slutten av kulturrevolusjonen var helt i mot å gå inn i noen katolsk organisasjon som var regjeringsregistrert. De nektet å bo i prestegårder sammen med prester som hadde giftet seg, eller forrådt andre, eller offentlig avvist pavens primat. Derfor drev de sin sjelesorg på privar plan, og snart tiltrakk de seg et meget høyt antall katolikker. Biskop Fan Xueyan av Baoding i Hebei ble løslatt i 1979, og ble snart den ubestridte leder av undergrunnskirken. Han så det prekære behov for biskoper i flere bispedømmer, og konsekrerte tre slike uten å blande inn regjeringen eller innhente tillatelse fra den åpne kirke. Da pave Johannes Paul II ble kjent med omstendighetene som utløste denne handlemåten, legitimerte han de nye biskopene og gav biskop Fan særlige fullmakter til å fortsette slik, det vil si tillatelse til å ordinere koadjutor-biskoper og nye biskoper i vakante nabobispedømmer. Kort etter ble biskop Fan arrestert på nytt, men da var det hele i gang og undergrunnskirken fikk stadig flere nye bispevielser ved at andre videreførte de hemmelige bispevielser.
I 1989 hadde undergrunnskirken således mer enn 50 biskoper, og den organiserte i november samme år sin egen bispekonferanse, og sørget for å gjøre det godt kjent. Bispekonferanser er nasjonale strukturer som var vokst frem fra annet vatikankonsil (1962-1965), og de innebærer på én måte en grad av kirkelig nasjonalt selvstyre som ikke var tilstede i den katolske kirke forut for konsilet. Opprettelsen av en slik konferanse kunne også bestaktes en demokratisk fornyelse som var i pakt med Deng Xiaopings intensjoner. Tar man med at undergrunnskirken også så smått var kommet i gang med å innføre messefeiring på kinesisk (i stedet for latin), ble den regimenære patriotiske forening stilt i forlegenhet også på dette punktet. (Det var først i Shanghai at den «åpne» kirke under ledelse av biskop Aloysius Jin Luxian begynte messefeiring på kinesisk i 1989. )
Roma hadde også gitt undergrunnsbiskoper tillatelse til å prestevie menn som ikke hadde den ellers påkrevede lange seminarsutdannelse. Det man da har måttet ta med på kjøpet, er at en del undergrunnsprester ble svakere teologisk enn godt var. Noen steder er det også blitt uoversiktige situasjoner, med noen bispedømmer der opptil tre biskoper har ansett seg som den rettmessige embedsinnehaver.
Fra 1989 ble undergrunnskirken utsatt for økt press fra myndighetene. I det samme dokumentet fra februar det året der myndighetene tillot katolikkene å betrakte paven som sin åndelige leder, ble det også satt opp hva slags tiltak man skulle bekjempe undergrunnskirken med. De kommunistiske kadre ble bedt om å skjelne mellom to grupper undergrunnskatolikker: Dem som holdt fast ved en fiendtlig innstilling og som oppildnet de troende, og dem som ikke ville tilslutte seg den åpne kirke på grunn av sin troskap til paven. Den første gruppen måtte det slås hardt ned på, men den annen skulle behandles med tålmodighet. Mange ble arrestert, blant annet biskop Fan.
Den nye generalsekretær for kommunististpartiet, Jiang Zemin, var etter alt å dømme enige med dem som mente at det var den polske fagforeningen Solidaritet, støttet av den katolske kirke og særlig av den polske pave Johannes Paul II, som satte i gang den utvikling som førte til kommunismens fall i Polen og så til dens kollaps i hele Øst-Europa. Jiang og andre så i dette en viktig grunn til å holde kirken under partiets kontroll, og slå ned undergrunnskatolikkene.
Den ekstraordinære tillatelsen gitt til undergrunnsbiskoper om nye bispevielser uten forhåndsklarering med paven gjaldt helt til Roma tolv år etter fant at forholdene hadde endret seg slik at slik klarering var praktisk gjennomførbar, og på et møte i Vatikanet mellom sakkyndige og avsvarlige innen Statssekretariatet og Kongregasjonen for troens utbredelse ble det den 26. september 1993 besluttet å trekke tilbake spesialtillatelsen. Dette skiftet sammenfalt med at de illegitime KPKA-biskoper begynte å henvende seg underhånden for å få sine ordinasjoner legitimert. Romas nye holdning fra 1993 hadde etter hvert den effekt at det ble slutt på ordinasjonen av nye «undergrunnsbiskoper»: Siden annen halvdel av 1990-årene er det såvidt kjent ikke kommet noe nihil obstat for flere undergrunnsbiskoper.
På lokalplanet etterfulgte myndighetene de forskjellige sentrale direktiver om opptreden overfor ikkeregistrerte religiøse grupper meget forskjellig og tildels lunefullt. Man opplevde flere steder rivninger av kirker, arrestasjoner og forsvinninger, kraftig bøtelegging.
Etter at Falun Gong-bevegelsen ble forbudt i juli 1999 økte også repressive tiltak mot uregistrerte katolske menigheter. En ledende av de «regimetro» katolske biskoper som ikke hadde forsøkt å innhente noen pavelig legitimering av sitt verv som biskop av Beijing, Michael Fu Tieshan, kom offentlig med et sterkt forsvar av myndighetenes inngripen mot Falun Gong.
Tilnærming mellom de katolske fraksjoner
I årene etter 1980 var det mange steder en dyp kløft mellom de katolikker som levde sitt kirkelige liv i statsautoriserte former, og de som nektet å gjøre det. Men bitterhet og mistro begynte gradvis sluppet taket hos stadig flere, og de to gruppene begynte gå innlede praktisk samarbeide på en del steder og felter. Forsoningen mellom gruppene førte til at skillelinjene mellom dem begynte å bli utvisket. Troskap overfor paven var ikke lenger samme prøvestein som før etter at pave Johannes Paul II legitimiserte stadig flere av den åpne kirkes biskoper og de fleste av deres nye biskoper ble ordinert etter å ha innhentet pavelig godkjenning. For yngre generasjoner av prester, nonner og lekfolk betød de gamle skillelinjer mindre og mindre.
Tilnærmingen opplevde imidlertid stadige tilbakeslag. På begge sider fantes det miljøer som ikke ønsket noen forsoning (eller kun ville ha den på egne premisser). Det er også dem som antar at det er de blant myndighetene som har sett det som fordelaktig at katolikkene i Kina plages av indre strid og ikke er i stand til å opptre som en enhetlig størrelse i samfunnet. Det har også vist seg å være et voksende problem at personer innenfor de offisielle strukturer, det være seg i den regjeringsregistrerte kirke selv, den patriotiske forening eller med forbindelser med de regionale eller det sentrale myndigheters råd for religiøse anliggender, fikk foretatt salg av kirkelig eiendom og latt inntektene forsvinne til personlige formål. Slik har enkelte meget verdifulle og på grunn av beliggenheten i praksis uerstattelige tomter i det sentrale Beijing i tilknytning til to av de fire katolske hovedkirker gått tapt, de fleste ved at en person som stod den «registrerte» beijingbiskopen Michael Fu Tieshan (død april 2007) under hans lange sykeleie med eller uten hans fulle viten klarte å selge dem unna. Forbitrelsen over slike salg er imidlertid ikke bare tilstede blant «undergrunns»katolikkene, men også blant de andre troende.
Sino-vatikanske forbindelser
Da Mao Zedong kom til makt og utropte Folkerepublikken i 1949 i Beijing bad Pavestolens diplomatiske representant i Kina om et møte med Mao Zedong. Han satt likesom det øvrige diplomati i Nanjing, der Republikken Kina hadde hatt sin hovedstad inntil den trakk seg over til Taiwan. De fleste vestlige diplomater hadde forlatt fastlandet, men internuntien, erkebiskop Antonio Riberi, ble igjen i håp om å kunne videreføre relasjonene med den nye regjering. I stedet ble han til slutt utvist i september 1951; Folkerepublikken avviste dermed diplomatiske forbindelser med Vatikanet. Dermed fulgte Pavestolen noe forsinket med på det diplomatiske flyttelass til Taipei.
En fullstendig normalisering mellom Pavestolen og Folkerepublikken Kina avhenger av en normalisering på det religiøse plan, dvs. av om Den katolske kirke i Kina får anledning til å virkeliggjøre sine relasjoner til paven i henhold til katolsk troslære. Uformelle samtaler mellom Vatikanet og den kinesiske regjering pågitt periodisk siden 1980. Beijing innså at landet hadde meget å vinne med å gjenopprette slike forbindelser, men har insistert på at Vatikanet først brøt forbindelsene med Taiwan. Vatikanet anså en normalisering som et mål for å kunne forsvare trosfriheten for Kinas katolikker.
Kontaktene var etter manges mening nær et gjennombrudd i 1999, og på tegnebrettet lå det etter sigende en rekke kirkelige tiltak med utnevnelser av biskoper og koadjutor-biskoper og andre reguleringer. Men i år 2000 kom et tilbakeslag, vel planlagt fra de kinesiske myndigheters side. I hemmelighet hadde man foretatt forberedelsene - det skulle bispevies tolv biskoper uten pavelig mandat. Den 6. januar ble det så konsekrert fem biskoper for den åpne kirke uten at dette mandat (flere av de tolv kandidatene trakk seg eller stakk av), og senere gjennomdrev myndighetene en bispevielse også den 25. januar. Noe slikt hadde ikke skjedd på mange år. Da planene om bispevielsene ble kjent, reagerte Vatikanet ved sin pressetalsmann Joaquin Navarro-Valls offentlig: ''«Jeg må gi uttrykk for Den hellige Stols overraskelse og skuffelse, fordi denne beslutning kommer på en tid da det fra alle sider høres stemmer som reiser ekte håp om en normalisering av forbindelsene mellom Den hellige Stol og Beijing. Denne handling oppsetter hindringer som uten tvil hindrer denne prosess.»'' Alle dem som ble konsekrert var under press, de tre yngre var særlig plaget av tvil. Én av dem betrodde seg etterpå og sa: «Presset var sterkt, og jeg er svak.» For Vatikanet ville det vært lite aktuelt å gjenopprette de diplomatiske forbindelser med Beijing bare for diplomatiets egen skyld. De kontakter som hadde vært mellom partene hadde gitt Vatikanet et håp om at en nyordning av de diplomatiske forbindelser ville ledsages av en nyordning og normalisering av de kirkelige forhold. Ifølge den italienske avisen Il Messaggero skulle den avtalen som man trodde holdt på å bane seg frem, gå ut på at Vatikanet skulle fremlegge navnene på sine bispekandidater for regjeringsgodkjenning før utnevnelsene ble offentliggjort og ordinasjonene foretatt. I dette lys ble de uhjemlede bispevielsene i Peking ha manifestert for Roma de de løfter eller signaler som kineserne måtte ha gitt, likevel ikke var til å stole på. Derfor reagerte Roma. Det er mye som tyder på at det var personer i Den patriotiske bevegelse og i Rådet for religiøse anliggender som med de uhjemlede bispevielser så seg tjent med å stikke kjepper i hjulene for tilnærmingen. Kanskje fryktet noen av dem en vesentlig svekket fremtidig rolle, og andre en utvikling sammenlignet med Falun Gong-bevegelsen som man nettopp hadde stått ned på.
Senere samme år, den 1. oktober, ble 120 kinesiske martyrer helligkåret i Roma. Dette utløste krass kritikk fra Beijing, og ble et nytt tilbakeslag for underhåndstilnærmelsene mellom Roma og Beijing. Beijing reagerte på valget av datoen, som er den kinesiske nasjonaldagen og årsdagen for formann Mao Zedongs proklamering av Folkerepublikken Kina i 1949. Men de raste også mot helligkåringen av 86 av ofrene fra det såkalte Bokseropprøret i 1900, som hadde som formål å eliminere den europeiske innflytelsen i Kina. Den kommunistiske propagandaen hyller de fanatiske Bokserne som tidlige patriotiske helter. Hundrevis av kinesiske katolske nonner, prester og misjonærer ble slaktet ned under opprøret. Beijing hevdet at Vatikanet med denne handlingen forfalsket historien, forherliget imperialismens invasjon og såret det kinesiske folk ved å ære mennesker som har begått «alvorlige forbrytelser». «Det fleste av dem ble henrettet fordi de under kolonialismens og imperialismens invasjon brøt kinesiske lover, eller de ble drept fordi de tyranniserte det kinesiske folk under Opiumskrigen eller invasjonen fra de utenlandske maktene», sa en talsmann for det kinesiske utenriksdepartementet.
Vatikanet understreket at det ikke lå noen politiske eller diplomatiske vurderinger bak datoen 1. oktober. Dagen ble valgt fordi det var en søndag og fordi det er minnedagen for Teresa av Lisieux, misjonærenes skytshelgen, og Vatikanet insisterte på at dagen ikke var ment som noen provokasjon. De avviste også kinesiske beskyldninger om at regjeringen på Taiwan sto bak anmodningen om å helligkåre martyrene. Alle martyrene døde før 1930, og ingen av de mange kristne som er myrdet av det ateistiske kommunistpartiet var inkludert. Da paven i 2001 skrev et etter manges mening rørende brev til Kinas folk og myndigheter i anledning pater Matteo Riccis ankomst til Beijing, et brev som understreket at han ikke bad om noen «privilegier» men bare om «frihet» for kirken for å kunne bidra til «å fremme det store kinesiske folks gode», og bad om unnskyldning for alle tidligere misforståelser og negative signaler, avfeide Den patriotiske forening ved biskop Fu Tieshan det hele offentlig som «utilstrekkelig». ....
Etter en kort pause kom det stilltiende og underhånden på plass en ny prosedyre ved bispeutnevnelser. Det var stadig mange dødsfall blant de aldrende katolske biskoper, og set skapte problemer i de mange titallsbispedømmer som ble uten overhode. I mer enn fem år lot de kinesiske myndigheter det skje at de lokale prester, noen ganger sammen med nonner og med ledende lekfolk, nominerte ved valg en bispekandidat og sendte navnet også til Roma for godkjenning. Myndighetenes godkjenning ble så innhentet i etterkant, skjønt rekkefølgen kunne også være den omvendte, eller prosessene løp parallelt. Slik gikk det for seg i bispedømmene Xianxian og Jinxiang (provinsen Hebei), i Nanning (Guangxi), Bameng (Indre Mongolia) og Xi'an (Shaanxi) og Wanzhou (Sichuan). At et slikt system var kommet på plass, kan betegnes som «en stille revolusjon»; det ble aldri offentlig eller åpent innrømmet, skjønt det hendte at kinesiske lokale embedsmenn eksplisitt sa til lokale prester: «Nå har vi gjort vår jobb, nå får dere gjøre deres». Tidlig 2006 var det altså god grunn til å tro at de sino-vatikanske forbindelser var kommet inn i smulere farvann. Men i løpet av noen uker i mai-juni ble to unge biskoper ordinert uten at mandat fra Roma, den ene for Kunming og den annen for Anhui. Den kinesiske katolske patriotiske forening, som stod bak, viste til kirken i Kina selvstendighet, det vil si gav dermed implisitt tilkjenne at de stilltiende ordninger der bispenominerte ble gitt tid til å innhente pavelig grønt lys før de gikk med på å la seg ordinere, ikke lenger ville videreføres. En tredje biskop, en av dem som i Romas øyne var blitt ulovlig ordinert i januar 2006, ble innsatt som biskop i Mindong i Fujian. Det var også en bispekandidat som faktisk hadde fått underhånds godskjenning av Roma, og han ble omtrent på samme tid, i mai 2006, ordinert som hjelpebiskop for Shenyang.».
I juni 2007 sendte pave Benedikt XVI et omfattende «brev til biskopene, prestene, de konsekrerte og det troende lekfolk i den katolske kirke i Folkerepublikken Kina». Brevet ble først gjort kjent for myndighetene før det den allmenne offentliggjøringsdato 30. juni. Brevet ble først gjort kjent for myndighetene før det den allmenne offentliggjøringsdato 30. juni.
Det gav uttrykk for en stor vilje til forståelse for tilpasninger til de rådende forhold, så lenge dette ikke gikk på bekostning av kirkens ekklesiologi og dens prinsipielle uavhengighet fra statsmaktene. I brevet modifiserte paven et direktiv fra 1988 der Vatikanet på det sterkeste frarådet kontakt med regimeutnevnte biskoper, et direktiv som i virkeligheten lenge hadde vært inoperativt selv om Roma ikke eksplisitt hadde trukket det tilbake. Men samtidig trakk paven også tilbake særtillatelser gitt til kinesisk presteskap blant annet vide dispensasjoner om forvaltningen av ekteskapets sakrament - grunnen til reverseringen var at det nå var bedre kommunikasjonsmuligheter mellom kirkelige instanser.
En rekke biskoper uttrykte umiddelbart stor takknemlighet og tilslutning til pavens brev. Det gjaldt både legitimerte «åpne» biskoper som Shanghais biskop Aloysius Jin Luxian «undergrunnsbiskoper» som Joseph Wei Jingyi av Qiqihar,, «undergrunnsbiskoper» som senere er blitt godtatt av kinesiske myndigheter som biskop Lucas Li Jingfeng av Fengxiang , og biskoper som er blitt godkjent av Roma innen de ble ordinert med myndighetenes tillatelse, altså legitime «åpne» biskoper som Peter Feng Xinmao, koadjutor av Hengshui.
I september 2007 fant det sted to bispevielser, begge av prester som var blitt gitt pavelig mandat av Vatikanet og var regjeringsapproberte: Guiyang fikk den 8. september en koadjutor-biskop (Paul Xiao Zejiang), og Beijing fikk en ny (erke)biskop den 21. samme måned, msgr. Joseph Li Shan.
Protestantene
Det protestantiske nærvær i Hongkong går tilbake til 1841. Det er i 2007 omkring 300 000 protestantiske kristne bosatt i Hongkong, i over 1 300 menigheter fordelt på mer enn 50 trossamfunn. Baptistene er det største av de protestantiske trosretningene, fulgt av lutheranerne. Andre større trossamfunn er adventistene, anglikanerne, Christian and Missionary Alliance, Church of Christ in China, metodistene, Pinsebevegelsen og Frelsesarmeen. Med stor vekt på ungdomsarbeid har mange menigheter en høy andel av yngre medlemmer. De protestantiske kirker er også svært engasjerte innen utdannelse, helsearbeid og sosialt arbeid.