cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bjørn Vassnes
I 2011 utgav han Sokrates og sjøpungen en debattbok hvor han særlig kritiserte manglende respekt for vitenskapelig allmendannelse og dårlig formidling av forskning i media og skolen.
I 2013 utgav han en debattbok om samtidskunst og kulturpolitikk, Det store kunstranet, hvor han kritisterte moderne kunstteori, som hevdet har satt både kunstnerne og publikum på sidelinjen.
I hans bok fra 2015, Homo digitalis, hevder han at teknologi gjennomsyrer det meste vi gjør og endrer vår måte å tenke på og at digital teknologien reduserer brukernes tankekapasitet. Videre argumenteres det for at barn visstnok blir asosiale, følelsesmessig avstumpet og dumme av skjermbruk, enten det er TV, nettbrett eller datamaskin.
John Fallon
John Fallon (født 16. august 1940 i Blantyre utenfor Glasgow) er en skotsk fotballspiller som er kjent for sin karriere i Celtic FC. Fallon var målmann og signerte for Celtic som 18-åring høsten 1958 og debuterte i 1-1-kampen mot Clyde FC 26.september 1958. De to første sesongene vekslet han med å stå i mål med Frank Haffey, men i de to neste var Fallon stort sett forvist til innbytterbenken. Men fra høsten 1964 var Fallon førstevalget.
Fallon ble i Celtic fram til våren 1972. Etter det hadde han et kort opphold i Motherwell FC og et annet i Morton FC, før han la opp samme høst.
Fallon var kjent som en ekte Celtic-supporter. Både hans familiebakgrunn, men også under sin opptreden på kampene. Da han opplevde et Old Firm-tap i mars 1964, fikk han en advarsel av politiet etter kampen for måten han fra keeperplass hadde agitert med Celtic-supporterne.
I sine 13 sesonger i Celtic spilte han 184 kamper og holdt nullen i 61 av dem, en tredjedel.
Paracamptus baikalensis
Paracamptus baikalensis er en art av leddete hoppekreps innen slekten Paracamptus (som holder til i Arktis, og som Mratzik beskrev i 1894. Den er et dyreplankton som utgjør føde for blant annet fiskeyngel. Arten lever av alger og plankton.
Hamburg-Osdorf
Hamburg-Osdorf (uttales Ossdorf) er en bydel i Altona, vest i Hamburg. I bydelen finnes blant annet Loki Schmidt Garten, en botanisk hage tilsluttet universitetet i Hamburg, og oppkalt etter Loki Schmidt.
Citalopram
Citalopram er et antidepressivum innenfor gruppen av selektive serotoninreopptakshemmere. I Norge markedsføres legemiddelet som Cipramil, Citalopram og Desital. Escitalopram (Cipralex) er S-enantiomeren av citalopram.
Farmakologiske egenskaper
For virkningsmekanisme og bivirkninger se artikkel om selektive serotoninreopptakshemmere.
Citalopram metaboliseres av enzymet CYP2C19. På grunn av genetisk variasjon i dette enzymet kan effekten og bivirkningene variere sterkt fra person til person ved samme dose. En genetisk analyse for CYP2C19 kan være nyttig for å kunne finne riktig dose.
Stereokjemi
Citalopram har et kiralt karbonatom hvor det er bundet en 4-Fluorfenylgruppe og en N.N-dimetyl-3-aminopropylgruppe. På grunn av dette finnes det to enantiomere av citalopram, S-(+)-citalopram og R-(-)-citalopram.
Citaloprampreparater består av en racemisk blanding av R- og S-citalopram. Det er bare S-enantiomeren som har den ønskede antidepressive effekten. Legemiddelprodusenten, som hadde det opprinnelige patentet på citalopram, markedsfører nå ren S-citalopram (generisk navn escitalopram) som Cipralex. Hensikten er å gi mer spesifikk antidepressiv effekt og mindre bivirkninger, men dette er ikke tilstrekkelig dokumentert i gode produsentuavhengige studier. Ekvivalent dose escitalopram er halvparten av tilsvarende citalopramdose.
Dialogsenteret Emmaus
Dialogsenteret Emmaus (eller helt korrekt: «Emmaus. Senter for dialog og spiritualitet») ble etablert i januar 1991 av Den nordisk kristne buddhistmisjon (nåværende Areopagos). Senteret ble etablert på Grünerløkka i Oslo, bl.a. i samarbeid med Paulus menighet (Den norske kirke). Senteret henter sitt navn fra en landsby utenfor Jerusalem, omtalt i Lukasevangeliets kapittel 24 (Jesu møte med Emmausvandrerne).
Senteret ble nedlagt 31. desember 2009 etter 19 års drift. Deler av Emmaus' virksomhet og begge de ansatte gikk da over i det nye Kirkelig dialogsenter (KD) som ble opprettet i 2010. KD er resultat av et samarbeid mellom Stiftelsen Areopagos (som tidligere drev dialogsenteret Emmaus alene) og Oslo bispedømme i Den norske kirke. KD er også en videreføring av Oslo bispedømmes Gud i Storby-prosjekt og andre dialoginitiativ i bispedømmet gjennom de siste årene. KD viderefører også Mellomkirkelig Råd for Den norske Kirke sitt ROM-prosjekt («Religionsmøte og menigheten», senere «Ressursmenigheter i religionsdialog»).
Emmaus' avvikling ble markert med gudstjeneste, kirkekaffe og seminar i Paulus kirke på Birkelunden i Oslo, søndag 17. januar 2010.
Dialogarbeid
Dialogarbeidet har i særlig grad dreid seg om møtet med nyreligiøse miljøer, buddhisme og islam. På bakgrunn av Emmausstyrets og tenkegruppens arbeid og refleksjon om dialog, formulerte i 2003 daværende prest i Emmaus, Anne Hege Grung, det som har blitt stående som Emmaus’ dialogtenkning:
Formuleringen er et teologisk begrunnet, etisk ideal for møtet med mennesker både i meditasjons- og dialogarbeidet. Den maner til bevissthet om maktforhold man står i som dialogpartner eller leder for meditasjon, og i andre relasjoner man står i. Den har også blitt en referanseramme for hva dialogens egentlige hensikt er: å skape rom for møter der samtaler om tro og praksis kan gi rom for en dypere gjenkjennelse og kunnskap om hverandre. Et sted hvor en ikke-diktert forandring kan skje, men også et sted som kan romme smerten over ikke å forstå hverandre. Formuleringen har blitt Emmaus’ kjennemerke i mangfoldet av dialogprosjekter og dialogdefinisjoner i Norge.
Spiritualitetsarbeid
Spiritualitetsarbeidet har siden starten hatt et særlig fokus på kristen dypmeditasjon. Dette er den meditasjonspraksis som beskrives som objektløs. Det vil si at Gud søkes i stillheten, fremfor å meditere over tekst eller bilde under selve meditasjonsøktene. I denne formen for meditasjon søker man å stille seg inn på en tilstand av oppmerksomhet løst fra ambisjoner, og pusten er forankring for oppmerksomheten. Noen ber Jesusbønner i takt med sin egen pusterytme, mens andre sitter i ordløs stillhet. Tradisjonen søker å anerkjenne mennesket som skapning ved også å tilby en praksis for kroppen. Under Emmaus’ '«pusterom»' i Paulus kirke på mandager inngår avspenning og meditativ bevegelse som en del av den kontemplative praksis. Disse øvelsene fremmer en dypere pust og kan hjelpe kroppen og sinnet mot en større opplevelse av tilstedeværelse og ro. Psuterommet drives i dag videre av frivillige krefter, og tilbyr åpne medtasjoner i Paulus kirke hver mandag (i perioden når Paulus kirke er under oppussing finner Pusterom sted i Sofienberg kirke, der Pusterommet ble drevet første halvår i 1992). Pusterommet har hele tiden vært åpent for mennesker med ulik tro eller overbevisning selv om meditasjonene har funnet sted i en kirke. Første del av pusterommet har kun fokus på avspenneingsøvelser før 20 minutters kontemplasjon i stillhet på krakker, puster eller stoler. Ut over de praktiske instruksjonene i forbindelse med avspenneingsøvelser er det eneste som sies i løpet av første meditasjonsøkt: «Vi minner hverandre på at vi er oppreiste mennesker, skapt i kjærlighet til kjærlighet». Andre del av pusterommet har tradisjonelt vært knyttet til lesning av bibeltekster eller andre hellige, kontemplative tekster (også fra andre tradisjoner enn den kristne), salmesang og 20 minutters stillhet, avsluttet av en kristen velsignelse. Hver første mandag i månenden hard denne «kveldsmeditasjon» vært erstattet med nattverdsliturgi («Emmausliturgien»).
Gjennom denne praksisen ønsker man å gi en mulighet til å øve blikket og oppdage tilknytningspunter til hverdagslivet, der oppmerksomheten kan øves – og hvor Guds nærvær også er.
Emmaus arrangererte også retreater og innføringskurs i kristen dypmeditasjon. Senteret arrangerte også retreater og kurs sammen med dialogpartnere, f.eks. sammen med nå avdøde Svein Myreng fra den buddhistiske Dharmagruppen i Oslo. Arbeidet med kristen dypmeditasjon videreføres hver mandag kl. 18:45 i dag av frivillige i 'Pusterommet', nå en del av arbeidet i Paulus menighet.
Emmaus har arbeider også med andre uttrykk for kristen spiritualitet, bl.a. gjennom arbeid med liturgi, særlig i fastetiden i samarbeid med staben i Paulus menighet, gjennom arbeid med tekster og tekstforståelse. Særlig viktig er dialogarbeidets betydning for egen spirituell praksis, hvor tanken om at møtet med andre mennesker og tradisjoner preger det enkelte menneske i egen tro og praksis. Emmaus har en forståelse av dialog og spiritualitet som gjensidig avhengig av hverandre i eget arbeid.
Om virksomheten
Mye av virksomheten har blitt drevet i Paulus kirke på Grünerløkka, samt i kontorlokaler på Olaf Ryes plass 7, hvor det nye Kirkelig dialogsenter også har sine kontorer i påvente av nylokalisering. Emmaus har på det meste hatt 4 ansatte (2 i halv stilling). Det siste året var det ansatt 2 prester i full stilling i Oslo. Kirkelig dialogsenter viderefører disse to prestestillingene. I 2011 ble Kirkelig dialogsenter i Bergen opprettet med en prest i deltidsstilling, og i 2012 ble Kirkelig dialogsenter i Stavanger opprettet med tilsvarende deltidsstilling.
Ut over virksomheten i Oslo driver også grupper i Sarpsborg og Bergen arbeid som ennå bærer navnet 'Emmaus'.
Ansatte
Siden oppstarten har følgende personer vært ansatt i Emmaus (fast ansettelse):
I tillegg har flere personer vært ansatt i Emmaus i vikariater eller som sivilarbeider.
Hoplax
Hoplax (finsk: Huopalahti) er en tidligere kommune i landskapet Nyland i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1938. Hoplax var en tospråklig kommune. Opprinnelig var svensk majoritetsspråk, men etter 1932 ble finsk majoritetsspråk.
thumb|200px|left|Kadettskolen i Hoplax Hoplax ble utskilt fra Helsinge i 1920 og var egen kommune frem til 1946. Dette år ble kommunene Brändö, Haga, Hoplax og Åggelby slått sammen med Helsingfors. Haga var opprinnelig en del av Hoplax, men ble utskilt som egen kommune i 1923. Bydeler i Helsingfors som hørte til Hoplax er Munksnäs (Munkkiniemi) med nærområder, Drumsö (Lauttasaari) og nordre del av Böle (Pasila).
Hoplax kommune lå vest for sentrum av Helsingfors mot Esbo kommune. Urbaniseringen av området tok til på 1930-tallet.
Ulster Loyalist Democratic Party
Ulster Loyalist Democratic Party (ULDP) var et lite, nordirsk lojalistisk parti. Det ble opprettet i juni 1981 av den paramilitære organisasjonen Ulster Defence Association (UDA) for å erstatte New Ulster Political Research Group.
I 1989 ble partiet i praksis nedlagt, og gjenoppstod som Ulster Democratic Party.
Ulster Loyalist Democratic Party
Faro lufthavn
Faro lufthavn (portugisisk: Aeroporto Internacional de Faro) (IATA: FAO, ICAO: LPFR) ligger ca. 7 km vest for Faro, Portugal. Flyplassen bli primært brukt av turister på ferie i Algarve, men har også stor betydning for næringslivet Sørvest på Den iberiske halvøy. Flyplassen er også en av Europas største lavprisflyplasser.
Eksem
Eksem er et paraplynavn for en rekke ulike eksemtyper, der noen nevnes nedenfor:
Aedemonus
Levevis
Tresnutebillene lever på ulike slags busker og trær, der de voksne billene gjerne gnager på bladene. De er sjelden spesielt tallrike og er ikke regnet som skadedyr.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika.
Klemetsallmenningen
Klemetsallmenningen eller Clemensalmenningen (dansk) er en av Middelalderbyen Oslos allmenninger. Allmenningene gikk på tvers av byen, mens stretene gikk på langs. Klemetsallmenningen løp mellom Bjørvikshavna i vest og Alnaelva i øst. Østre delen er bevart i Kanslergata. Vestre del av Klemetsallmenningen er ikke markert i terrenget i dag, men det foreligger planer for å reetablere den vestre delen av Klemetsallmenningen som turvei der det lar seg gjøre.
Klemetsallmenningen hadde navn fra Klemetskirka som lå like sørvest for krysset Klemetsallmenningen – Østre strete. Det var rundt dette veikrysset Oslo ifølge arkeologer oppnådde bystruktur rundt år 1000. Østre strete regnes i mange sammenhenger som Oslo bys første innfartsvei, mens Klemetsallmenningen var byens første bygate. Lenger vest krysset Klemetsallmenningen over Vestre strete som har blitt etablert noe senere.
The Early Show
The Early Show er et jazzalbum av saksofonisten Art Pepper, spilt inn 12. februar 1952 og utgitt på Xanadu Records i 1976. Dette var hans første album som bandleder.
Klemetsallmenningen
Den andre av Middelalderbyens allmenninger som navnet er kjent på i dag, er Biskopsallmenningen. Biskopsallmenningen lå like nord for Klemetsallmenningen.
Vasilijkatedralen
Vasilij-katedralen (russisk: Собор Василия Блаженного, Sobor Vasilija Blazjennogo) er en kirke som ligger mellom Den røde plass og Moskvaelven i Moskva i Russland. Katedralen ligger like ved Kreml og er et av de mest kjente landemerkene i hele Russland. Det offisielle navnet på kirken er Maria beskyttelseskatedral ved vollgraven (russisk Покровский Собор что на Рву, Pokrovskij Sobor tsjto na Rvu). Vasilij-navnet kommer fra en russisk helgen som levde på 1500-tallet. Han ble gravlagt like ved katedralen. I 1588 ble det reist et lite kapell over graven hans, vegg i vegg med katedralen. Etter hvert gikk folk over til å kalle hele bygningen for Vasilij-katedralen og i dag blir det offisielle navnet bare brukt i formelle sammenhenger.
Serra Talhada
Serra Talhada er en by og kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Historie
Byen ble tidligere kalt «Villa Bella.» Navnet Serra Talhada betyr «Kløyvd fjell» og kommer av et fjell i nærheten som ser ut som det er delt i to av en øks. Byen er også fødeby for den myteomspunnede banditten Lampião.
Vasilijkatedralen
Vasilij-katedralen skiller seg fra de fleste andre kirkebygg med de fargerike utvendige løkkuplene. Innvendig skiller den seg også fra de fleste andre kirkebygg, og i stedet for et stort kirkerom består den av en labyrint av trange ganger med flere små kapeller innimellom. Alt i alt inneholder kirken ti kapeller, hver med sin egen kuppel over, som man kan se fra utsiden.
Historie
Kirken ble bygget av Ivan den grusomme som et minnesmerke over erobringen av Kazan-khanatet i 1552. Tatarene var etterkommere etter mongolene som erobret Russland i 1240, og holdt landet okkupert i 250 år. I tillegg hadde de i lengre tid plaget tsaren med stadige røvertokt. Det midterste av kapellene er viet Marias beskyttelse. Dette skyldes at selve stormingen av Kazan skjedde på Maria beskyttelsesdag (1. oktober). 7 av de andre kapellene er viet andre helgener hvis festdag falt sammen med viktige krigsbegivenheter. Det siste kapellet, det vestligste, ble viet Jesu inntog i Jerusalem. Vasilij-kapellet ble som nevnt lagt til i 1588 (og fikk sin egen kuppel). Man oppdaget etterhvert at vær og vind lett trengte inn i kapellene, og i 1761-84 laget man derfor et utvendige galleriet rundt 2. etasje (det er der de fleste kapellene ligger).
Det er forøvrig en legende som sier at da Ivan den grusomme så den ferdige katedralen stakk han ut øynene på begge arkitektene (Barma og Postnik Jakovlev), slik at de aldri mer skulle kunne lage et slikt fantastisk byggverk.
Irans kvinnelandslag i fotball
Irans kvinnelandslag i fotball representerer Iran i internasjonal fotball.
Iran er et svært ungt lag i kvinnefotball, og ble dannet først i 2005. De har rukket å spille to ganger i det Vestasiamesterskapet i fotball for kvinner, der de begge ganger greide en god andreplass bak Jordan.
Iran spilte også mot det tyske amatørlaget BSV Al Dersimspor, som i hovedsak består av innvandrere, i Teheran i 2006. Kampen endte 2-2, og en spiller fra det tyske laget anså Irans landslag som i god fysisk form, men svake teknisk, Meningen var at Irans landslag skulle spille mot Dersimspor i Berlin, men mange protester i Berlin mot at det iranske landslaget er pålagt å spille i slør gjorde at Iran gjorde helomvending. I tillegg til slør, må det iranske kvinnelandslaget spille kampene sine, i hvert fall i Iran, for bare kvinnelig publikum.
Iran har også spilt om kvalifisering til asiamesterskapet, og kom forbi første runde ved å noe overraskende slå ut India. I andre runde, derimot, ble det vanskelig. På tross av at Iran slo Kina-Taipei, holdt det ikke. I den asiatiske kvalifiseringen kom målforskjell foran innbyrdes oppgjør, og dermed gikk Kina-Taipei foran.
MK «Saudafjord» (1916)
MK «Saudafjord» var en lokalrutebåt som tilhørte AS Jøsenfjord Rutelag, Stavanger to ganger. Først ble den levert ny som «Jøsenfjord» til initiativtakerne bak Jøsenfjord-selskapet i 1916 og ble dermed selskapets første båt da AS Jøsenfjord ble stiftet sommeren 1920. Første «Jøsenfjord» ble solgt i 1929, men ble kjøpt tilbake som «Saudafjord» i 1933 og holdt det gående i lokalrutefart for Jøsenfjord-selskapet frem til den ble solgt til Tromsø i 1946. Siden fikk den et langt liv frem til den ble forlatt i Bestumskilen i Oslo på syttitallet og til slutt ble sprengt og fjernet av Oslo kommune i 1977.
Ulster Democratic Party
Ulster Democratic Party (UDP) var et lojalistisk politisk parti i Nord-Irland. Det ble opprettet i 1989 som etterfølger av Ulster Loyalist Democratic Party. Partiet fikk de første årene noen seter i lokalråd. Det var knyttet til den paramilitære organisasjonen Ulster Defence Association (UDA).
GNU Grand Unified Boot loader
GNU Grand Unified Boot loader, kanskje mer kjent som GRUB, er en operativsystemlaster for GNU/Linux. Denne blir utviklet av Free Software Foundation og er fri programvare lisensiert under GNU General Public License.
Ulster Democratic Party
UDP var involvert i å forhandle frem lojalistenes våpenhvile i 1994. De stilte til valg til Nord-Irlands forum i 1996, og fikk to seter i forumet hvor samtalene som ledet til Belfastavtalen i 1998 foregikk. I januar 1998 trakk partiet seg frivillig fra samtalene, fordi de var i ferd med å bli kastet ut på grunn av flere mord begått av Ulster Freedom Fighters, en dekkgruppe for UDA.
Offisielt støttet UDP devolution, det vil si innføring av begrenset selvstyre, i Nord-Irland. Men partiet var her på kollisjonskurs med UDA og store deler av medlemsmassen. I 1998 klarte de derfor ikke å vinne noen seter i Den nordirske forsamling.
Konflikten med UDA og innad i partiet fortsatte inntil november 2001, da partiet oppløste seg selv. Dets rolle har i stor grad blitt tatt over av Ulster Political Research Group.
Virgulino Ferreira da Silva
Virgulino Ferreira da Silva, også kjent som Lampião («lampa»), (født 4. juni 1898, død 28. juli 1938) var en av de mest kjente og den siste store cangaceiro i Brasils historie, nomadiske opprørsbanditter som på slutten av 1800- og begynnelsen av 1900-tallet herjet i sertãoen, de tørre, fattigslige innlandsområdene nordøst i landet.
Tross sin brutalitet er Lampião etter sin død blitt en ikonisk folkehelt og et symbol på sertanejokulturen. Den myteomspunne banditten blir gjerne framstilt som en regional Robin Hood som utførte «æresforbrytelser» som hevn mot urimelige kvegeiere og myndigheter, og var iført et karakteristisk gauchoantrekk fra området.
OhmyNews
OhmyNews (오마이뉴스) er en sørkoreansk nettavis grunnlagt i 2000.
Virgulino Ferreira da Silva
Opprinnelse til kallenavnet
Opprinnelsen til kallenavnet «Lampião» (tidligere skrevet «Lampeão») skal ha vært som følger; under et nattlig angrep i åpent landskap avfyrte han så mange skudd med rifla si at løpet tok fyr og lignet på en oljelampe. Lampião hadde modifisert rifla til å virke semiautomatisk, noe den ikke var konstruert for. Ettersom dette skjedde flere ganger, ble han kjent som «Mannen med oljelampa», eller bare «Lampião» («lykt» eller «oljelampe»).
Oppveksten
Lampião ble født på gården «Passagem das Pedras» i Vila Bela (nå Serra Talhada) i innlandet av Pernambuco i 1898. Virgulino Ferreira da Silva var tredje sønn i en rekke med barn av José Ferreira da Silva og Maria Lopes. Han ble født i 1898 ifølge dåpsattesten. Hele rekkefølgen av Ferreira-barna var som følger; Antônio Ferreira dos Santos, Livino Ferreira da Silva, Virgulino Ferreira da Silva, Virtuosa Ferreira, João Ferreira dos Santos, Angélica Ferreira, Ezequiel Ferreira, Maria Ferreira (kjent som Mocinha) og Anália Ferreira.
Barndommen til Virgulino foreløp helt normalt uten å være noe forskjellig fra de andre barna han levde sammen med. Den eneste store forskjellen var at han lærte alfabetet av Domingos Soriano og Justino de Nenéu sammen med noen få andre unger hvor han deltok i undervisningen i kun tre måneder, nok til å lære de første bokstavene og kunne skrive og svare på brev, noe som var mer undervisning enn mange fikk i løpet av hele sitt liv i disse omgivelsene.
Livsoppholdet til familien kom fra dyrehold, rydningen som faren og de eldre brødrene jobbet med samt transporttjenester. Transporttjenesten var ansvaret til Livino og Vigulino og bestod i å transportere andre personers produkter i salvesker på en flokk av familiens esler. Da hentet de varer på noen få steder og distribuerte til steder angitt av arbeidsgiverne, ved forskjellige villaer og småsteder i innlandet. Denne inngående kjennskapen til disse områdene var, uten tvil, verdifull for banditten Lampião noen år senere.
Familiefeidene
Hvordan det hadde seg at Virgulino trådte inn i bandittenes rekker har blitt fortalt i flere versjoner, men alle er enige om at det var en familiefeide mellom Ferreira-familien og nabofamilien ledet av José Saturnino som var den utløsende faktoren. Det begynte med en geit som Ferreira mente naboen hadde stjålet. Politisjefen som var en slektning av Ferreira ble sendt over til naboen og dermed ble Saturnino grovt fornærmet og forbød Ferreira-familien å nærme seg hans eiendommer.
Den dårlige stemningen mellom de to familiene resulterte i voldsomheter. I desember 1916 ble en av brødrene såret av et skudd etter at brødrene hadde kommet for nær Saturnino sitt hus. Faren til Virgulino, José Ferreira, besluttet seg for å prøve å rydde opp i situasjonen og dro sammen med lokale sjefer og andre innflytelsesrike for å møte José Saturnino og hans familie i et forsøk på å unngå mere voldeligheter. Dette endte med at Ferreira måtte flytte fra gård og grunn og bosette seg i småbyen Nazaré i Floresta jurisdiksjonen.
Nazaré
Etter en fredelig tid på et par måneder fikk Virgulino og en onkel se Saturnino og Nogueira (en slektning) i byen og ville hamle opp med ham der og da. De utførte i stedet et bakholdsangrep senere på kvelden som ikke førte til noen skader. Dagen etter ble den nye gården angrepet av Saturnino med 15 menn, men ingen var hjemme og Virgulino og onkelen var forberedte. Etter denne dagen besluttet Virgulino og brødrene å bevæpne seg. De kledte seg som cangaceiros og lot ikke våpnene slippe ut av synet. Sebastião «Sinhô» Pereira, den da største cangaceiroen, var forbildet deres.
Virgulino og brødrene begynte nå å forstyrre freden i Nazaré og kom i konflikt med førsteborgerne i forhold til sedvanen med å ikke bære våpen i byen. Ferreira-brødrene ville ikke slippe våpnene, mens byen sendte politiet på de. Hele byen var i konstant spenning hver gang de fikk vite at Sebastião Pereira var i nærheten og en av disse dagene ble Virgulino og broren Antônio mottatt med et kuleregn da de ble forvekslet med cangaceiroene. Broren Levino ble arrestert men løslatt etter at faren, José, lovte at hele familien skulle flytte igjen. De flyttet to ganger og endte opp på en gård kalt Olho D'Água utenfor Água Branca jurisdiksjonen.
Água Branca
Saturnino sendt nå melding til autoritetene i Água Branca om at Ferreira-familien var banditter. Dette ble for mye for Ferreira-brødrene så de dro tilbake til Nazaré og angrep Saturnino sine gårder, satte fyr på hus og gjerder samt avfyrte skudd mot alle som nærmet seg. Etter dette angrepet banket politiet på døra til Ferreira, men de hadde allerede gjemt seg.
En av brødrene som ikke hadde vært med på angrepet, João Ferreira, måtte til byen for å kjøpe medisiner til søskenbarnet sitt, men ble der arrestert under mistanke for å kjøpe ammunisjon til brødrene sine. De andre brødrene kom til unnsetning men ble holdt i et bakholdsangrep av politiet nær huset deres. João ble senere løslatt under trussel av at Ferreira-brødrene ville sette fyr på byen.
Moren dør
Det var nå ikke mulig for familien å bli værende i Água Branca, så José besluttet seg for å flytte igjen. Nå var helsen til kona hans veldig dårlig på grunn av alle vanskelighetene og flyttingene og José hadde prioritert sønnene sine. Han besluttet å sende bort de eldste sønnene og dro selv sammen med kona og João mot Mata Grande. På veien tok de inn hos en venn, Senhô Fragoso hvor Maria døde. José og João besluttet nå å vente på at andre skulle komme tilbake.
Angrepet mot Pariconhas
Den 9. mai 1921 gikk Virgulino og brødrene i samarbeid med den kjente cangaceiroen Antônio Matildes til angrep mot stedet Pariconhas på grunn av vennskapet mellom delegadoen i Pariconhas og politisjefen i jurisdiksjonen, Amarilo Batista. Batista hadde vært ansvarlig for fengslingen av João Ferreira og beslagleggingen av huset til Ferreira etter tumultene.
Faren dør
Ni dager senere ble José Ferreira drept av soldater under ledelse av politisjefen Amarilo Batista og sersjant José Lucena fra statspolitiet. Så snart Virgulino og brødrene fikk nyheten om dette dro de tilbake til gården til Senhô Fragoso hvor de fant faren død. Virgulino erklærte her at han ville kjempe til sin egen død for å hevne sin fars død. Han anklagde politiet også for å ha forårsaket sin mors død som skjedde kort tid før.
Død
Da Lampião og banden ble angitt i juli 1938, ble de overfalt og drept av paramilitært politi. De avskårne hodene av lederen, kona og ni medlemmer ble lagt på saltlake og vist fram som trofeer på en vandreutstilling i flere byer. Hodene ble værende på det medisinske instituttet i Salvador i Bahia fram til 1969, da slektninger fikk dem gravlagt.
LILO
LILO (Linux Loader) er en oppstartlaster for GNU/Linux. LILO har lenge vært standard i de fleste distribusjoner, men i senere tid har GRUB tatt mer over tittelen.
Malawisjøen nasjonalpark
Malawisjøen nasjonalpark er en nasjonalpark ved sydenden av Malawisjøen i Malawi. Parken ligger i Riftdalen. Parken dekker et område av 9 400 hektar, og ble fredet som nasjonalpark i 1980. Tidligere fredningsformål, som skogsreservat, ble etablert i 1934. Parken var verdens første nasjonalpark for å bevare det marine livet i ferskvann.
I sjøen finnes det trolig mer enn 500 fiskearter, noe som er det største antall kjente arter i en innsjø. Mer enn 90 % av artene er endemiske. Spesielt viktige er ciklidene, som omfatter over 400 arter i sjøen, hvorav samtlige, med unntak av fem, er endemiske for Malawisjøen. Av de øvrige fiskeartene er 28 endemiske her. Fiskeartenes betydning for evolusjonsforskningen har blitt sammenlignet med finkenes på Galápagosøyene.
Christoph Graupner
Christoph Graupner (1683–1760) var en barokk-komponist. Graupner skrev rundt 2000 verk: 1418 kirkekantater, 24 verdslige kantater, 113 symfonier, 44 konserter for en til fire instrumenter, 80 suiter, 36 kammersonater og klavermusikk, og åtte operaer. Det meste av dette er bevart.
John Paul Jones (admiral)
John Paul Jones (6. juli 1747–18. juli 1792) var amerikansk admiral i den amerikanske uavhengighetskrigen. Han var født John Paul i Kirkcudbrightshire på den sørlige kysten i Skottland.
Selv om hans marinekarriere aldri nådde de høyder som ble spådd for ham etter hans seier over «Serapis» med det ombygde slaveskipet «Bonhomme Richard», blir Jones fortsatt regnet som den første amerikanske marinehelten og en høyt ansett slagkommandant. Jones var ikke like dyktig i politikken som han var i marinen i en epoke hvor politikken bestemte forfremmelser, både i Amerika og i utlandet. Han ble opprinnelig begravd i Paris etter at han tilbrakte sine siste år i utlandet, men ble til slutt flyttet til United States Naval Academy.
Maritim karriere
John Paul begynte sin karriere i ung alder og seilte ut av Whitehaven som lærling omborg «Friendship» bare tolv år gammel. Under hans tallrike reiser til Fredericksburg i Virginia, er det sannsynlig at Paul besøkte sin bror som hadde slått seg ned i området. I de neste årene, reiste den unge sjømannen ombord i flere forskjellige britiske handelsskip og slaveskip, inkludert «King George» i 1764 og «Two Friends» i 1766.
Etter en kort tid i slavehandelen, ble John Paul forferdet over grusomhetene i handelen. Under en reise oppgav Paul sin prestisjefylte posisjon på den lukrative «Two Friends» i 1768 mens de lå ved kai i Jamaica. John Paul fikk overfart tilbake til Skottland og skaffet seg etterhvert en annen stilling. Under hans neste reise ombord i briggen «John» som seilte fra havnen i 1768, gikk unge Pauls karriere raskt og uventet fremover. Da både kapteinen og en underoffiser plutselig døde av gulfeber, lyktes han i å navigere skipet tilbake til en trygg havn. Som belønning for denne imponerende bedriften, gjorde fartøyets takknemlige skotske eiere ham til kaptein, gav ham ti prosent av lasten og skipets mannskap.
Paul ledet så to reiser til Karibia før han havnet i vanskeligheter. Under sin andre reise i 1770, pisket Paul en av sine sjømenn stygt som førte til anklager om at hans disiplin var «unødvendig grusom». Mens disse innledningsvis ble tilbakevist, var hans gode rykte ødelagt da sjømannen døde noen få uker senere. Kilder er uenige om han ble arrestert for sin involvering i sjømannens død eller ikke, men den ødeleggende effekten på hans rykte er det ingen tvil om.
Paul forlot Skottland og ledet et fartøy registrert i London i en periode på 18 måneder og involverte seg i kommersielle spekulasjoner i Tobago. Flere begynte å stille spørsmål ved hans fortid og han etterlot sin formue og flyttet til Fredericksburg i 1773 og tok ansvaret for sin nylig avdøde brors eiendom der. En gang i løpet av denne tiden la han til Jones bak sitt navn, antagelig i et forsøk på å unnslippe sitt dårlige rykte.
Amerika
Kildene er uklare om denne perioden av Jones sitt liv, særlig med tanke på hans familiesituasjon som gjør det vanskelig å finne hans historisk nøyaktige motivasjon. Om hans planer for plantasjen ikke utviklet seg eller om han var inspirert av den revolusjonære ånden i Amerika, er usikkert. Men det som er sikkert, er at han dro til Philadelphia kort tid etter at han bosatte seg i Amerika for å melde seg frivillig i tjenestene til den nylig grunnlagt kontinentale marine som senere ble US Navy. I løpet av denne tiden, rundt 1775, ble marinen og marinestyrken formelt etablert, og det var stort behov for passende kommandanter. Hadde det ikke vært for Richard Henry Lee som visste om hans evner, ville potensialet til Jones antagelig ikke blitt anerkjent. Med hjelp fra innflytelsesrike medlemmer i den kontinentale kongressen, ble Jones derimot den første som ble gitt graden førsteløytnant i den kontinentale marine den 22. desember 1775 på skipet «Alfred».
Bambara
Bambara er et mandespråk i niger-kongofamilien som snakkes av rundt 2,8 millioner mennesker i de vestafrikanske landa Mali, Elfenbenskysten og Burkina Faso. Bambara tilhører mandinggruppa av mandespråka, som snakkes av totalt 30 millioner mennesker i Vest-Afrika.
Bambara er morsmålet til bambarafolket, men fungerer også som lingua franca i Mali (det er beregna at nærmere 80 % av Malis befolkning har bambara som første- eller andrespråk). Bambara er et SOV-språk (ordstillinga er subjekt–objekt–verbal) og et tonespråk og har to tonemer.
John Paul Jones (admiral)
Tidlig kommando
Etter at han returnerte fra sin vellykkede reise i april ombord i «Alfred», fikk Jones kommandoen på sloopen «Providence» (12 kanoner, 70 menn). Kongressen hadde nylig beordret konstruksjonen av 13 fregatter for den amerikanske marinen, en av disse skulle ledes av Jones. I bytte mot denne prestisjefylte kommandoen, aksepterte Jones sin stilling ombord den mindre «Providence». På denne reisen på seks uker, erobret Jones 16 skip og skapte betydelig skade langs kysten av Nova Scotia. Jones neste kommando kom som et resultat av hans foreslåtte plan til marinekomitéen om å ødelegge den britiske kull-flåten ved Isle Royale, og frigjøre de amerikanske fangene som ble holdt der. 2. november 1776 satte Jones seil som kommandant på «Alfred» for å utføre dette oppdraget. Oppdraget var en suksess, og høydepunktet kom da han erobret den britiske «Mellish», et fartøy som førte livsviktige forsyninger med vinterklær som var ment for Burgoynes styrker i Canada. I sin selvbiografi hevder Jones at «denne uventede unnsetningen bidro ikke bare ubetydelig til hærens suksess i slaget ved Trenton (mot hesserne) som skjedde umiddelbart etter min ankomst i Boston.»
Bambara
Språket skrives vanligvis med det latinske alfabetet, men av og til også med det arabiske alfabetet eller n'ko. N'ko er et alfabet som ble laga av det guineansk-maliske forfatteren Solomana Kante i 1949 for å gi mandespråka sitt eget skriftspråk.
John Paul Jones (admiral)
Kommando over USS Ranger
Etter å ha gjort de nødvendige forberedelsene, seilte Jones til Frankrike 1. november 1777 med ordre om å støtte den amerikanske sak på alle mulige måter. De amerikanske utsendingene i Frankrike, Benjamin Franklin, John Adams og Arthur Lee, hørte på Jones sine strategiske anbefalinger. De forsikret ham om at han skulle få kommandoen over «L'Indien», et nytt fartøy som var under bygging for USA i Amsterdam. Men britene klarte å styre «L'Indien» bort fra amerikanerne. Ved å legge press sikret de seg at fartøyet i stedet ble solgt til franskmennene som ennå ikke var alliert med amerikanerne. Jones stod igjen uten kommando over skip, en ubehagelig påminning om hans tid i Boston fra 1776 til 1777. Det er antatt at det var på denne tiden at Jones utviklet sitt nære vennskap med Benjamin Franklin som han hadde stor respekt for. I 1778 ble han tatt i mot, sammen med Franklin, i «Les Neuf Sœurs».
6. februar 1778 signerte Frankrike alliansetraktaten med USA og anerkjente formelt uavhengigheten til den nye amerikanske republikken. Åtte dager senere ble kaptein Jones sin «Ranger» det første amerikanske marinefartøyet som ble hilset av franskmennene med en salve fra ni kanoner som ble avfyrt fra admiral Piquets flaggskip. Jones seilte til slutt fra Brest mot kysten av Storbritannia den 17. april. Sterke vinder tvang ham mot Irland i stedet, noe som førte til en kjent trefning med HMS «Drake», en slop på 20 kanoner fra den britiske marine.
Kontroversen rundt Ranger
Kilder som motsier hverandre gjør det vanskelig å vite sannheten om «Ranger» sin berømte erobring av HMS «Drake». Noen kilder hevder at Jones sin stolthet nesten førte til et ydmykende nederlag og et potensielt mytteri. Kilder hevder at Jones først mente å angripe fartøyet i dagslys etter at han fikk vite om «Drake» sin posisjon fra tilfangetatte sjømenn. «Drake» lå ved havnen i Carrickfergus i Nord-Irland. Hans sjømenn, representert ved skipets førsteløytnant Thomas Simpson, nektet å følge kapteinens ordrer. Jones selv nevner ikke dette innledende angrepet i sin selvbiografi, men det virker som han er enig i detaljene rundt det andre forsøket som ble ødelagt av en full sjømann som ødela angrepet ved midnatt ved å slippe ut ankeret på feil tidspunkt. Etter dette mislykkede angrepet, ble Jones tvunget bort fra «Drake» av dårlig vær og klarte på mirakuløst vis å unngå å bli oppdaget.
«Ranger» sitt hovedmål var for øyeblikket ikke innen rekkevidde, og Jones overbeviste sitt mannskap om å delta i et angrep på Whitehaven, samme by som hvor hans maritime karriere startet. Jones bemerker mannskapets nøling og sier at «deres mål, sier de, var ikke å skaffe seg ære...i stedet for å oppmuntre moralen til mannskapet, satte de i gang med ulydighet. De overtalte dem om at de hadde retten til å avgjøre om et tiltak som ble foreslått for dem var godt eller vondt.» Jones ledet angrepet med to båter med femten mann i hver ved midnatt i håp om å senke alle skipene i Whitehaven som lå ved anker i havnen (som betsod av mellom 200-400 skip), før de skulle sette selve byen i flammer. Jones klarte å terrorisere byen, selv om det er vanskelig å nøytralt si hvor stor skade som virkelig ble gjort. Lokale nedtegnelser nevner bare mindre brannskader på et kullskip siden nedbør forhindret at brannen spredte seg. Han lyktes i å ødelegge byens kanoner.
Jones fortsatte fra Whitehaven og håpet at han skulle klare å kidnappe jarlen av Selkirk på St. Mary's Isle utenfor sitt fødested Kirkcudbrightshire. Jones mente at jarlen kunne utveksles mot amerikanske sjømenn som var i fangenskap i den britiske marinen. Da det ble oppdaget at jarlen var borte fra sin eiendom, hevder Jones at han mente å returnere direkte til sitt skip og fortsette letingen etter bytter andre steder. Jones hevder også at hans mannskap, ledet av løytnant Simpson, hadde til hensikt å «ødelegge, plyndre og brenne alt de kunne», i stedet for å forlate området i fred. Til slutt lot Jones mannskapet ta en sølvtallerken med familiens emblem for å mette deres hunger, men ingenting annet. Gjenstanden ble senere returnert til jarlen den 4. august 1785.
Angrepet på St. Mary's Isle og det tidligere angrepet på Whitehaven hadde liten strategisk betydning og resulterte ikke i bytter eller profitt som under normale omstendigheter kunne deles mellom mannskapet. Mannskapets nøling i oppdraget, særlig mot Jones' mer personlige angrep, avslører voksende fiendtlighet mellom løytnant Simpson, hans tilhengere og deres kommandant.
Brest
Jones ledet nå «Ranger» bort fra kysten i håp om å gjøre et nytt forsøk på «Drake» som fremdeles lå ved anker i Carrickfergus. Denne gang kom skipene i kamp, Jones seiret, tok «Drake» etter en timeslang trefning som kostet den britiske kommandanten livet. Løytnant Simpson fikk kommandoen over «Drake» på turen tilbake til Brest. Skipene ble skilt under tilbakereisen da «Ranger» jaget et annet bytte, noe som førte til konflikt mellom Simpson og Jones. Begge skipene ankom trygt i havn, men Jones krevde at Simpson skulle stilles for retten og holdt ham under forvaring på skipet.
Delvis på grunn av innflytelsen til John Adams som fremdeles tjente som utsending i Frankrike, ble Simpson satt fri fra Jones sine anklager. Adams antyder i sine memoarer at det overveldende flertallet av bevisene støttet Simpsons forklaring. Det ser ut til at Adams trodde Jones håpet å monopolisere æren fra oppdraget, særlig ved å holde Simpson ombord mens han feiret erobringen med tallrike viktige europeiske adelige. Selv med den tallrike mengden av perspektiver, inkludert kommandantens, er det vanskelig, om ikke umulig, å si nøyaktig hva som skjedde. Det som derimot er klart, er at mannskapet følte seg fremmedgjort av sin kommandant som kan ha vært motivert av sin stolthet. Jones mente at hans intensjoner var ærefulle og at hans handlinger var strategisk viktige for revolusjonen.
Til tross for kontroversen rundt oppdraget, var «Ranger» sin erobring av «Drake» en av den amerikanske marines få betydelige militære seiere under revolusjonen og var av uvurderlig symbolsk betydning. Den viste at den britiske marinen var langt fra uslåelig. Jones var den første amerikanske kommandant som seiret i kamp til sjøs. Gjennom denne seieren ble «Ranger» sin seier et viktig symbol på amerikansk ånd og tjente som inspirasjon for den permanente etableringen av den amerikanske marinen etter revolusjonen.
Kaptein Jones tok i 1779 kommandoen over USS «Bonhomme Richard», et handelsskip som var ombygd og gitt til amerikanerne av den franske skipsmagnaten Jacques-Donatien Le Ray. 23. september møtte en skvadron på fem skip, inkludert «Bonhomme Richard» med 42 kanoner, «Pallas» (32 kanoner), «Alliance» (32 kanoner), «Vengeance» (12 kanoner) og «Le Cerf», en handelskonvoi utenfor kysten av Flamborough Head i det østlige Yorkshire. Den britiske fregatten HMS «Serapis» (44 kanoner) og «Countess of Scarborough» (22 kanoner) gikk til motangrep og spredte den angripende skvadronen slik at handelsskipene kunne forsøke å flykte. «Vengeance» og «Le Cerf» mislyktes i å forfølge konvoien.
«Bonhomme Richard», «Pallas» og «Alliance» angrep de britiske krigsskipene. «Serapis» angrep den mindre «Bonhomme Richard», «Alliance» gikk til motangrep på «Serapis». «Serapis» traff «Bonhomme Richard» to ganger med bredsider som kuttet hennes hovedmast og laget hull under vannlinjen og fikk noen spredte treff tilbake.
«Bonhomme Richard» brant og var i ferd med å synke. Det er antatt at hennes flagg ble skutt bort. Den britiske kommandanten spurte om hun hadde overgitt seg. Jones skal ha sagt at «jeg har ennå ikke begynt å kjempe». Han rammet så «Serapis», bandt seg fast til henne og bordet henne. Imens angrep «Countess of Scarborough» «Pallas» og ble til slutt erobret, men begge skipene ble omfattende skadet.
Året etter æret kongen av Frankrike ham med tittelen «chevalier». Jones aksepterte æren og ønsket at tittelen skulle brukes etter dette. Da den kontinentale kongress i 1787 bestemte seg for å gi en medalje i gull til minne om hans «verdi og brilliante tjeneste», skulle den gis til «chevalier John Paul Jones». Britene henviste vanligvis til ham på denne tiden som en pirat.
Russland
I juni 1782 ble Jones utnevnt til kommandoen over «America» (74 kanoner), men han ble fratatt kommandoen da kongressen bestemte seg for å gi «America» til franskmennene som erstatning for den vrakede «Le Magnifique». Resultatet var at han ble gitt oppdrag i Europa i 1783 med å samle inn løsepenger for sine tidligere handlinger. I lengden gikk også dette oppdraget ut og Jones stod uten muligheter for aktiv tjeneste. Dette førte i 1788 til at han gikk i tjeneste hos Katarina II av Russland som hadde store forhåpninger til Jones og sa at «han ville nå Konstantinopel». Jones klarte derimot å beholde sitt amerikanske statsborgerskap og sin amerikanske offisersgrad.
Som kontreadmiral om bord i «Vladimir» (24 kanoner), deltok han i sjøfelttoget i Liman (en avstikker av Svartehavet hvor elvene Søndre Bug og Dnepr renner ut) mot tyrkerne. Jones lyktes i å fjerne de tyrkiske styrkene fra området, men de sjalu intrigene til det russiske offiseren prins Grigorij Aleksandrovitsj Potemkin førte til at han ble tilbakekalt til St. Petersburg i påskudd av å bli overført til en kommando i Nordsjøen. Her ble han tvunget til å forholde seg i ro mens de rivaliserende offiserene rottet seg sammen mot ham og angrep hans karakter ved å anklage ham for seksuelle overgrep. 8. juni fikk han Sankta Annas orden. I august 1789 forlot han St. Petersburg som en bitter og skuffet mann.
Paracamptus reductus
Paracamptus reductus er en art av leddete hoppekreps innen slekten Paracamptus (som holder til i Arktis, og som Mratzik beskrev i 1894. Den er et dyreplankton som utgjør føde for blant annet fiskeyngel. Arten lever av alger og plankton.
Arten ble første gang beskrevet av M. S. Wilson i 1956.
Audun Larsen
Audun Larsen (født 6. mai 1903 i Kristiania, død 11. desember 1981 i Oslo) var en av de tidligste norske kjente sykkelryttere. Han representerte Cykkelklubben Hero i Kristiania. Audun Larsen var aktiv i sykkelmiljøet i begynnelsen av 1920-årene og vant flere klubbmesterskap i perioden. I 1922 var Audun Larsen den første som vant norgesmesterskapet i banesykling. Audun Larsen la opp sin idrettskarriere i 1926. Noe av premiesamlingen til Audun Larsen ble på 1930-tallet solgt for å finansiere kjøp av en tomteparsell på Risløkka i Oslo.
EM i friidrett 2010 – Spydkast menn
Mennenes spydkast under EM i friidrett 2010 fant sted den 30. og 31. juli på Estadi Olímpic Lluís Companys i Barcelona.
Kvalifisering
Kvalifisering: Kvalifiseringskravet var 81,00 (Q), eller blant de 12 beste.
Paracamptus reggiae
Arten ble første gang beskrevet av M. S: Wilson i 1958.
Fjallsárlón
Innsjøen ligger ikke langt fra Skaftafell nasjonalpark og den mer kjente bresjøen Jökulsárlón. Fra Breiðárlón renner det en liten elv ned til Fjallsárlón.
Over innsjøen rager den kjente vulkanen Öræfajökull.
Fernando Botero
Fernando Botero Angulo (født 19. april 1932 i Medellín) er en billedhugger og maler fra Colombia. Han er berømt for sine lubne statuer og malerier av lubne kvinner og menn.
Plaza Botero i sentrum av Medellín er oppkalt etter Botero. På plassen står det 23 skulpturer donert av ham. I Norge er Botero representert med kunstverket Female torso ved Kistefos-Museets skulpturpark.
Datax
Mamut daTax Software er en programvareportefølje av økonomi- og informasjonssystemer som tilbys på det norske markedet. Varemerket og produktene eies av Mamut ASA.
Programmene er beregnet for selvstendig næringsdrivende, foreninger og forbrukere, og dekker de fleste områder i sammenheng med regnskapsføring.
Hovedversjoner
Porteføljen dekker områdene regnskap, skatt, selvangivelse, tilbud, ordre, faktura, reiseregning/kjørebok, kontakt- og medlemshåndtering, hjemmeside og privatøkonomi. Mamut daTax Software består av løsningene:
Programmet har vunnet en rekke produkttester blant annet gjort av PC World Norge.
Prosopocoilus forceps
Prosopocoilus forceps er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En middelsstor til stor (hannene 23-48 millimeter), kraftig, blank, brun hjortebille. Store hanner har kraftige, ofte sagtakkede kjever som er litt innsnevrede ytterst. Mindre hanner har gjerne korte, knivformede mandibler. Hodet er stort og bredt, uten påfallende kjøler eller knøler, pannen foran bredt U-formet innbuktet. Antennene har en tre-leddet vifte. Pronotum er betydelig bredere enn langt, rundet. Dekkvingene er rødbrune. Undersiden er rødbrun, beina rødbrune. Hunnen er mindre og mer oval enn hannen, uten forstørrede kjever, svært blank, svart med oransje sidekanter.
Levevis
Larvene utvikler seg i råtne trestammer. Utviklingen tar trolig ett år. De voksne billene drikker gjerne sevje fra trær.
Utbredelse
Arten er utbredt i Vest-Malaysia og på Sumatra og Borneo.
Fylkesvei 108
Fylkesvei 108 (Fv108) - Hvalerveien - går mellom Trosvik i Fredrikstad og Skjærhalden i Hvaler.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Fra Skjærhalden er det rutebåtforbindelse til Hvalers østre øyer: Herføl, Nordre og Søndre Sandøy, gennom Herfølrenna og Gravningsund.
Convoy (1978)
Convoy er en amerikansk action, dramakomedie og road movie fra 1978, regissert av Sam Peckinpah. De ledende rollene spilles av Kris Kristofferson og Ali McGraw. Filmen handler om amerikanske trailersjåførenes kamp mot fartsgrensen på 55 mph og dieselpriser. Med sjåføren kjent som Rubber Duck i spissen terger de på seg politiet, og prøver etter det å kjempe seg til Mexico, der politiet ikke kan ta dem. Filmen er basert på sangen til C. W. McCall ved samme navn utgitt 1975.