cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Diego Henrique Pachega de Souza
Diego Henrique Pachega de Souza også kjent som Diego (født 20. april 1992) er en brasiliansk fotballspiller. Sammen med sin kamerat og landsmann Juninho ble han hentet til SK Brann sommeren 2010 etter tidligere å ha vært på prøvespill hos klubben. Begge to forlot klubben etter 2010-sesongen.
Cathetopteron
Cathetopteron er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En nokså liten, avlang, blank trebukk. Oversiden er kledt med oppstående hår. Hode og pronotum er brunhvite, pronotum med et par brunsvarte flekker ved forkanten og et par større, brunsvarte flekker ved bakkanten, rett bak de første. Området mellom for- og bakflekkene er delvis brunlig. Dekkvingene er brunsvarte.
Utbredelse
Arten er utbredt i det sørvestlige USA.
Ship Arriving Too Late to Save a Drowning Witch
Ship Arriving Too Late to Save a Drowning Witch er et album med den amerikanske musikeren Frank Zappa, utgitt i mai 1982 og digitalt remastret i 1991. Albumet inneholder fem spor som er komponert av Zappa og en sang, «Valley Girl», skrevet sammen med sin datter, Moon Zappa, som da var tenåring, bidro med mange monologer der hun ertet "Valley girls", inkludert fraser som "Gag me with a spoon!".
Albumets første halvdel består av studioinnspillinger, mens den andre halvdelen består av liveinnspillinger.
Produksjon
Side 1 ble innspilt i Zappas "Utility Muffin Research Kitchen Studio" i hans hjem i Los Angeles; mens side 2 består av live-innspillinger fra Zappas høst 1981 U.S. turné med studio-overdubbinger. Livematerialet var først ment for et dobbelt-album tentatively tittel enten Chalk Pie eller Crush All Boxes II, men ble skrinlagt etter at Zappas platedistributør ville ha et singelalbum isteden.
Kunsten på albumets omslag (som albumet fikk sitt navn fra) viser en klassisk "Droodle", av Roger Price. Formene i omslagskunsten foreslår også bokstavene "ZA" (og en "P" som ligger sidelengs), som i "Zappa". På den tiden albumet ble produsert, bodde Price veldig nær Zappa.
Frasene "Ebzen Sauce" i låten «No Not Now» kommer fra "Epsom Salt", et alternativt navn for magnesiumsulfat. Dette var en av John Smothers (Zappas livvakt) mange "malapropoismer", som også er referert til sangen «Dong Work for Yuda» fra albumet Joe's Garage (1979). I februar 1983 i utgivelsen av Guitar Player magasinet, ble det oppgitt at sangen var ansett for å ha en "ekstremt distinktiv basslinje", som Zappa likte "fordi de som hører sangen og ikke forstår hva som forgår i resten av sangen, kan alltids lytte til basslinjen".
«Valley Girl» – den andre sangen på albumet, og sangen som ble "albumets singel", var en kombinasjon av et gitar riff som Frank hadde komponert, og en lyst datteren, Moon hadde til å jobbe sammen med faren sin. Musikalsk, er den en av de mest atypiske av alle Zappa-låter, fordi den er relativt "normal" om man sammenligner den med andre komposisjoner av Zappa, og er spilt hele veien i 4/4 takt bortsett liten 7/4 linje helt på slutten. Tom Mulhern observerte i "Guitar Player" at "red-hot" gitar–riffet had blitt mikset tilbake til det opprinnelige miksen, som Zappa forklarte at "det var fordi det ble en konflikt med sangdelen. Og at den "red-hot"-lydende gitaren var bare meg og trommeslageren som jammet klokken 3 på morgenen. Det sporet ble basis for sangen. Det var ett riff som startet under en soundcheck for ett år siden, og jeg hadde puslet med den siden da. En natt, klarte vi det endelig, og sparte tapen, og litt etter hvert la vi til dette andre stoffet, og så fikk vi «Valley Girl». Scott Thunes' basslinje var spontan og spilt igjennom en Vox forsterker, og ble det siste tillegget på sangen, som opprinnelig ikke engang hadde med seg et bass-spor. Opprinnelig var det bare gutar og trommer".
Pseudotittelsporet, «Drowning Witch», begynner med tekst basert på temaet foromslagskunsten, og siger inn i en instrumental seksjon, typisk for Zappa, kompleks og intrikat, som inneholder musikalske inspirasjoner fra Vårofferet|The Rite of Spring av Igor Stravinsky og Dragnet TV temaet komponert av by Walter Schumann og Miklós Rózsa. I Guitar Player, kommenterte Zappa commented at albumets versjon inkludeerte 15 redigeringer mellom live-framføringer fra forskjellige byer.
«Envelopes» ble opprinnelig skrevet i 1968 – med en "prototyp" innspilling som Zappa senere husket å ha blitt lagd samme år, men var faktisk innspilt i 1970 og ble inkludert i det senere CD box settet The Mothers 1970 – og er konstruert rundt en harmoni basert på sju- og åttetoners akkorder som "lager sitt eget kontrapunkt som et automatisk resultat av førstestemmen".
Zappas band for høsten 1981 og sommeren 1982 turnéer, som han ville at skulle innehilde materiale fra de neste albumene og You Can't Do That On Stage Anymore–seriene, inkludert Ray White på rytmegitar og sang, Steve Vai på gitar, Tommy Mars på keyboard, Bobby Martin på keyboard, saksofon og sang, Ed Mann på rytmeinstrumenter, Scott Thunes på bassgitar og Chad Wackerman på trommer. For studioinnspillingene, så brukte han også tidligere bandmedlemmer inkludert sangerne Ike Willis, Bob Harris og Roy Estrada og bassistene Arthur Barrow og Patrick O'Hearn.
Albumet ble mikset på "JBL 4311 speakers" med "MicMix Dynaflanger" og "Aphex kompressorer", som knsekvent ga en "played up" prominens til sangenes basslinjer.
Utgivelse
Den originale LP utgivelsen inneholdt et notat som var slik: "This album has been engineered to sound correct on JBL 4311 speakers or an equivalent. Best results will be achieved if you set your pre-amp tone controls to the flat position with the loudness control in the off position. Before adding any treble or bass to the sound of the album, it would be advisable to check it out this way first. F.Z."
LP'en inneholdt også "a letter from FZ" som annonserte box settet Shut Up 'n Play Yer Guitar, som tidligere kun hadde vært tilgjengelig i USA, men da Ship Arriving Too Late to Save a Drowning Witch ble utgitt, gjorde at det ble tilgjengelig for første gang i Europ. For å promotere utgivelsen av UK box settet, ble første pressingen av UK utgaven av dette albumet inneholdende en 4-sangs 7-tommers EP med A: «Shut Up & Play Yer Guitar», B1: «Variations on the Carlos Santana Secret Chord Progression» og B2: «Why Johnny Can't Read?».
Det ble utgitt en CD av EMI med «The Man from Utopia» (1983) på den samme EP'n, og separate med Barking Pumpkin, og senere Rykodisc.
Det ble også utgitt et 8-spors lydbånd.
Sporliste
Alle sanger laget av Frank Zappa der ingenting annet er nevnt.
Side 1
Side 2
Personell
Musikere
Østregate (Arendal)
Østregate er en 350 meter lang gate i Arendal sentrum.
Gata går fra krysset Malmbryggen / Peder Thomassons gate / Strandgaten opp til Blødekjær. Gaten er nå permanent stengt for kjøring med bil over i Blødekjær, så motorisert kjøring må skje via Munkegaten til Vestregate, som går parallelt med Østregate. Sideveier er Torvgaten, Nygaten, Hylleveien, Munkegaten og Munkejordet.
Margaret Brown
Margaret «Molly» Brown (født 18. juli 1867 i Hannibal i Missouri, død 26. oktober 1932 i New York) var en amerikansk aktivist, filantrop og overlevende fra «Titanic»-katastrofen i 1912, etter at hun ble kjent som «den usynkelige Molly Brown» fordi hun kjempet for at mannskapet på livbåt 6 skulle seile tilbake til stedet der Titanic sank, og samle overlevende fra vannet. En Broadway-musikal kalt The Unsinkable Molly Brown kom i 1960, og fortalte om hennes liv. I 1964 kom filmatiseringen av denne musikalen, og hadde samme tittel.
VM i friidrett 2013 – 3000 meter hinder kvinner
Øvelsen 3000 meter hinder damer ved VM i friidrett 2013 fant sted på Luzjniki stadion i Moskva 10. og 13. august.
Forsøksheat
Kvalifisering:De fem første i hvert heat forektekvalifisert (Q) og ellers de fem raskeste (q) gikk videre til finalen.
Jukka Lehtovaara
Jukka Lehtovaara (født 15. mars 1988 i Åbo) er en finsk fotballkeeper
Han spiller for det finske eliteserielaget Turun Palloseura. Han har også noen U21-landskamper for.
Tor-Geir Sundal
Tor-Geir Sundal (født 2. juni 1949) er en norsk skuespiller og trekkspiller.
Tormod Eide
Tormod Eide (født 22. februar 1934) er en norsk klassisk filolog og var førsteamanuensis ved Universitetet i Bergen. Han interesserer seg for klassisk retorikk og har utgitt et Retorisk leksikon (1990). Dessuten har han oversatt flere verker av Platon og Aristoteles til norsk.
Tor-Geir Sundal
Han er best kjent som bonden «Gamlefar» i Gråtass-forestillingene og filmene, siden han startet i 1997 sammen med Ole-Kristian Lima, Frank Lie og Tom-Arild Solvang.
Tom-Arild Solvang
Tom-Arild Solvang (født 1. oktober 1961) er en norsk skuespiller og tekniker.
Han er best kjent som «Helmer Hoggerud» i de tre første Gråtass-filmene. Rollefiguren var livredd for «Ku», og ble kastet i fengsel sammen med broren «Harry Hoggerud», som var spilt av Frank Lie.
Han tekniker for forestillingen En midtsommernattsdrøm som ble vist i Tønsberg. På sommeren 2007 hadde han en rolle i Macbeth.
Fakultet for helse- og sosialvitenskap
Aktiviteten ved de ulike NTNU-enhetene fortsatte med små endringer i 2016, samtidig som det ble arbeidet på ulike områder med planer for studier, faglig og administrativ organisering, og kvalitetssikring på alle områder, slik at alt var klart 1. januar 2017.
Fakultetet var delt i tre institutter: Institutt for anvendt sosialvitenskap, Institutt for helsevitenskap og Institutt for sykepleievitenskap.
Som en følge av fusjonen mellom NTNU, Høgskolen i Gjøvik (nå: NTNU i Gjøvik), Høgskolen i Sør-Trøndelag og Høgskolen i Ålesund (nå: NTNU i Ålesund) videreføres virksomheten ved fakultetet fra 1. januar 2017 i det nye Fakultet for medisin og helsevitenskap (MH-fakultetet), der også enheter fra Gjøvik og Ålesund inngår.
Gjersvik gravplass
Gjersvik gravplass er en gravlund i Tysnes kommune i Vestland fylke. Den ligger sør for fylkesvei 549 noen kilometer øst for Våge, nord på Tysnesøya.
Gravlunden ble tatt i bruk i 1910, men har vært lite brukt etter at kirkegården ved Tysnes kirke ble tatt i bruk i 1949. I gravlundens nordvestre hjørne står et redskapshus med klokketårn.
Park Jae-suk
Karriere
Park deltok ved Verdensmesterskapet i boccia 2006 i Rio de Janeiro i Brasil, der han kom på 17.-plass individuelt, og Sør-Korea kom på 13.-plass i lagkonkurransen. Ved Verdenscupen i boccia 2007 fikk han bronse, bak David Smith og Francisco Javier Beltran, som gjorde at han ved utgangen av 2007 var rangert som nummer 5 i verden.
Han deltok ved Paralympiske sommerleker 2008 i Beijing. I den individuelle konkurransen vant han sin gruppe i gruppespillet, og gikk videre til sluttspillet. Der møtte han imidlertid portugisiske João Paulo Fernandes i kvartfinalen, og tapte 2-3. Park endte dermed på 7.-plass i denne konkurransen. Ved Asia- og sørstillehavsmesterskapet i boccia 2009 fikk han to medaljer. Individuelt fikk han sølv, etter at han tapte finalen 1-4 for sin landsmann Kim Myeong-su, mens i lagkonkurransen fikk Sør-Korea bronse, etter at de vant bronsefinalen 8-5 over Japan. Park spilte her sammen Kim Myeong-su og Jeong So-yeong.
Jon Aga
Jon Aga (født 11. april 1961) er en norsk kokk fra Ålvik i Hardanger, kjent fra TV-serien Vegamat på TVNorge i 2008 som vant fagprisen fra Medietilsynet.
Han har med sin kone Anna Hansen Aga jobbet blant annet i Nordlandia Hotels og Choice Hotels på Geilo, men overtok i 2003 Vega Havhotell (oppført 1986) på øya Vega på Sør-Helgeland. Han fikk den lokale Matkulturprisen i 2006. Jon Aga er bror til TV-kokken Frode Aga (født 1955).
Charles Cornelius
Charles Cornelius (født 27. oktober 1945 i Tiruchirappalli) var en indisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1972 i München.
Cornelius vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1972 i München. Han var med på det indiske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak Vest-Tyskland og Pakistan. India tapte semifinalen med 0-2 mot Pakistan og vant bronsefinalen med 2-1 over Nederland. Cornelius spilte to kamper i OL-turneringen.
Hope gravplass
Hope gravplass er en gravlund i Tysnes kommune i Vestland fylke. Den ligger i et skogholt nord på Reksteren, noen hundre meter nordøst for fylkesvei 5086.
Gravlunden har akse fra nordvest til sørøst og er omgitt av et steingjerde. Det finnes også et klokkehus.
Piazza della Repubblica
Piazza della Repubblica («Republikkens torg») er en stor piazza som ligger midt i sentrum av renessansebyen Firenze, Italia, og den har historiske røtter tilbake til den romerske militærleiren og senere landsbyen som ble grunnlagt i år 80 f. Kr. Senere ble plassen stedet for byens gamle ghetto og markeder før det ble gjennomført en større opprydning og fornying av området i forbindelse med samlingen av Italia (en urban prosess i flere italienske byer som ble kalt «Risanamento»), og Firenzes periode som hovedstad i Kongedømmet Italia (1865-1871).
Piazza della Repubblica er i dag hovedtorget for byen, og med målene 75x100 meter er den også blant de største piazzaene i Italia. Av torgets kaféer har Giubbe Rosse kafé lenge vært et viktig møtested for kjente kunstnere og forfattere, spesielt for personer innenfor kunstretningen Futurisme.
Historie
Torget har en nesten to tusen års lang historie fra grunnleggelsen som et forum i den opprinnelige romerske landsbyen, videre gjennom flere århundrer med lokale markeder og middelalderghetto, og frem mot en total fornyelse på 1800-tallet og en urban renovasjon av Firenze som hovedstad fra 1865. Dagens torg er i hovedsak beholdt slik som den ble utformet for ca. 100 år siden.
Romersk landsby
Piazza della Repubblica markerer stedet der «forumet» i det opprinnelige Firenze engang lå, som var senteret i de gamle romerske byene og landsbyene i antikken. Kolonnen «Colonna dell'Abbondanza» markerer fortsatt i dag det stedet der de to hovedgatene cardo (Nå Via Roma, Via degli Speziali og Via degli Strozzi) og decumanus (nå Via il Corso) krysset hverandre. Fundamentene til et termisk bad og en religiøs bygning ble også funnet under 1800-tallets demolering av middelaldergatene som hadde vokst fram, og Via del Campidoglio og Via delle Terme er eksempler på gater som har blitt oppkalt etter disse arkeologiske funnene.
Den italienske kronikøren Giovanni Villani siterer forøvrig en muntlig tradisjon om at det også var et tempel til guden Mars på eller i nærheten av dette området, og han forteller at Mars var byens skyttsgud og dermed bestemte byens krigerske karakter. Ifølge Villani var en statue av Mars plassert på forløperen til Ponte Vecchio i middelalderen, men denne ble så revet vekk i en stor flom i 1333.
Ghetto og Mercato Vecchio
I Middelalderen ble forum området tett overbebygget. Før en fikk ferdigstilt den femte sirkelen av bymuren var det ikke lenger en eneste hage eller beiteområde i byen, og det var så liten plass at byutvikling måtte gjøres i høyden, som bidro til fremveksten av en rekken hus-tårn («Case Torri») i byen.
På 1500-tallet ble markedet omdøpt til «Mercato Vecchio» etter ferdigstillelsen av «Mercato Nuovo» som ligger (og lå) like ved Ponte Vecchio.
Samlingen av Italia
I forbindelse med samlingen av Italia og etableringen av Firenze som hovedstad i 1865-71 ble det utført en betydelig mengde renovasjoner og ombygginger i området rundt torget og byen forøvrig, spesielt i perioden 1885 til 1895. I denne perioden som kalles «Risanamento» («Rehabilitering» eller «Gjøre frisk igjen») ble store deler av byen fullstendig demolert, og det kalles derfor også «Sventramento» eller «Ødeleggelsen» av kritikere og motstandere av denne delen av byens historie.
Beslutningen om å gjøre torget bredere åpnet for en riving av flere viktige bygninger på den tiden: middelaldertårn, kirker, hovedsete for store laug, noen palasser for velstående familier, samt håndverkernes butikker og gamle boliger. Rivingen ble presentert som en nødvendighet for å forbedre områdets sanitære problemer, men var i realiteten drevet av boligspekulasjon og et ønske om å legitimere den voksende middelklassen som hadde spilt en hovedrolle i perioden som ledet opp til samlingen av landet.
Med dette led byen et enormt kultur-historisk tap som kun var minimalt kompensert med redningen av enkelte monumenter som for eksempel Vasaris Loggia del Pesce, som ble tatt fra hverandre og satt sammen igjen i Piazza del Ciompi. Utseendet til det flotte gamle torget er fortsatt godt dokumentert i trykk, malerier og tegninger i museet «Museo di Firenze com'era» i Via dell'Oriulo.
I 1888, etter store ødeleggelser kom det gamle Marcato Vecchio til live igjen med Loggia, Colonna d'Abbondanza og San Tommaso kirken, men rivingsarbeidet fortsatte så med enda mere radikale ødeleggelser. I 1890 ble så en enorm statue av Vittorio Emanuele II innviet midt på plassen, mens fotografiene viser noen gamle bygninger i bakgrunnen som ble dekket til for at seremonien skulle bringe lykke for den nye nasjonen.
Buegangene og den store triumfbuen på vest-siden av torget ble tegnet av Michel med følgende inskripsjon
L'ANTICO CENTRO DELLA CITTÀ DA SECOLARE SQUALLORE A VITA NUOVA RESTITUITO
Fritt oversatt «Byens antikke sentrum / fra århundrer sløst vekk / restituert til nytt liv».
Dagens torg
Dagens torg fremstår i hovedsak slik det ble anlagt gjennom «Risanamento» med kun noen små endringer. I 1932 ble statuen av Vittorio Emanuele II fjernet og flyttet til Cascine, og i etterkrigstiden skiftet det navn til dagens Piazza della Repubblica. I 1956 ble også søylen Colonna dell'Abbondanza plassert på sitt opprinnelig sted.
Torget er i dag en levende plass med historisk-litterære kaféer der akademikere, kunstnere og kulturpersonligheter kunne møte hverandre, blant andre Caffè Gilli, Paszkowski, Caffè Giubbe Rosse og Caffè Gambrinus.
Musikere
thumb|200px|Klassisk musikk thumb|200px|Akustisk Rock
Piazza della Repubblica har hele året besøk av profesjonelle musikere som har tillatelse til å spille på torget, innenfor ulike sjangere som klassisk gitar, klassisk musikk med trekkspill, opera og akustisk rock.
Asymoplectus
Asymoplectus er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien køllebiller (Pselaphinae) i den store familien kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
Små, avlange, mørkbrune kortvinger. De ligner mye på slekten Euplectus men er gjerne mørkere på farge. Hodet er nokså stort og firkantet med små, runde fasettøyne og kraftige antenner, der de to første og de tre ytterste leddene er noe forstørret. Pannen har dype lengdegroper. Pronotum er omtrent så bredt som langt, med sterkt rundede sider, bredest omtrent i midten. Dekkvingene er blanke, fint hårete, med en skarp fure langs innerkanten (sømmen), og dekker omtrent en tredjedel av bakkroppen, som er sylindrisk. Beina er ganske korte.
Utbredelse
Arten er utbredt i det sørlige Afrika og på Madagaskar.
Valon Berisha
Valon Berisha (født 7. februar 1993) er en svenskfødt kosovisk-norsk fotballspiller som spiller for den australske klubben, på lån fra den franske klubben Stade de Reims.
Han er oppvokst i Egersund.
Han valgte i august 2016 å spille landskamper for Kosovo, i stedet for Norge. Hans bror Veton spiller fortsatt for Norge. Valon scoret Kosovos aller første mål i en kvalikkamp på straffe borte mot Finland i 1-1 kampen, 5. september 2016.
Berisha viste tidlig ekstraordinære ferdigheter med fotballen, og seniordebuterte som femtenåring for Egersunds IK i en tredjedivisjonskamp mot Staal Jørpeland 20. juni 2008. I alt spilte han 31 kamper og scoret 11 ganger for EIK før han forlot klubben til fordel for Viking FK sommeren 2009. Ironisk nok var hans siste kamp i tigerdrakta også en seriekamp mot Staal Jørpeland, også det i Idrettsparken i Egersund.
Hans ett år yngre bror heter Veton Berisha, han spiller i Viking FK fra august 2010.
Han debuterte i Tippeligaen den 22. mars 2010, da han kom inn som innbytter i Vikings 4-0-seier hjemme mot Brann.
Hans første mål kom 31. oktober 2010 mot Lillestrøm som var et skudd oppe i høyre kryss og ble nominert til «Årets Mål 2010».
Den 26. juli 2012 signerte han og Håvard Nielsen under for Red Bull Salzburg.
Landslaget
Den 15. januar 2012 debuterte han for s A-landslag i en treningskamp mot Danmark. Siden Valon er av opphav fra Kosovo har han kunnet spille for både Norge og Kosovo ettersom Kosovo ble medlem av FIFA i 2016. Mandag 22. august 2016 bestemte Valon og hans bror Veton å spille fast for s A-landslag før kampene i VM-kvalifiseringen til VM 2018. Noen dager etter gjorde Valon helomvending og valgte isteden Kosovo som sitt land.
Hyde Park
Hyde Park kan vise til:
Tony Watt
Anthony Paul «Tony» Watt (født 29. desember 1993) er en skotsk fotballspiller som spiller for Motherwell FC.
Han debuterte på Celtics førstelag i en kamp 22. april 2012 mot Motherwell hvor han kom inn som innbytter og laget i løpet av fem minutter to mål.
Han har spilt to kamper på Skottlands U19-landslag.
Han debuterte i Champions League 7.november, og scoret i det 83. minutt i kampen hvor Celtic slo Barcelona 2-1 hjemme i gruppespillet.
Etter at Celtic kvalifiserte seg til gruppespillet Mesterligaen 2013/2014, ble klaget styrket med angripsspillerne Amido Balde og Teemu Pukki, og dette svekket Watts sjanser til spilletid i Celtic. 31. august ble det derfor meldt at Watt ble lånt til den belgiske toppklubben Lierse SK for den resterende delen av sesongen 2013–14.
29. juli 2014 ble det meldt at han ble solgt til Standard Liège og hadde skrevet en fem årskontrakt med klubben.
I Wanna Be Your Slave
«I Wanna Be Your Slave» (norsk oversettelse: jeg vil være slaven din) er en rockelåt fra 2021 med den italienske gruppen Måneskin. Sangen er hentet fra gruppens andre studioalbum, Teatro d'ira: Vol. I som ble utgitt 19. mars 2021. Senere samme år fikk sangen kommersiell suksess og gikk inn på hitlister over hele Europa. Suksessen kom i kjølvannet av Måneskins seier i Eurovision Song Contest 2021 med låten «Zitti e buoni».
Om sangen
«I Wanna Be Your Slave» er skrevet av bandmedlemmene Damiano David, Ethan Torchio, Thomas Raggi og Victoria De Angelis, og de produserte den sammen med Fabrizio Ferraguzzo.
Sangteksten tar for seg tosidigheten i et kjærlighetsforhold, om besettelse og «hvordan man kan være villig til å slavebinde seg selv, hvis det er det som trengs for å vinne den helt spesielle personen».
Mottakelse og popularitet
Sangen er ett av sporene på Teatro d'ira: Vol. I, gruppens andre studioalbum, utgitt i mars 2021. Per juni samme år var «I Wanna Be Your Slave» fortsatt ikke utgitt som egen singel, men den tok seg likevel inn på hitlister over hele i Europa. Dette skjedde i ettertid av Eurovision Song Contest i Rotterdam, der gruppen vant konkurransen med låten «Zitti e buoni». I flere land gjorde «I Wanna Be Your Slave» det salgsmessig bedre enn vinnerlåten. Den 2. juli 2021 nådde låten en femteplass på den britiske singellisten, mens «Zitti e buoni» hadde en 17. plass som høyeste notering. I juni gikk sangen inn på topp fem i flere andre land, blant andre Norge, Finland, Slovakia, Tyskland og Østerrike.
Shipasbamba (distrikt)
Shipasbamba er et distrikt i provinsen Bongará i regionen Amazonas i Peru. Distriktet grenser til distriktet Florida i nord, til distriktet Cuispes i øst, til distriktet Jazán og til provinsen Luya i sør og til provinsen Utcubamba i vest. Distriktets nasjonale statistikkode er 010310 og hovedstaden er Shipasbamba.
Distriktet ble opprettet den 5. februar 1861.
Pseudozelota
Pseudozelota er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, kraftige, gråbrune trebukker. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Pronotum er nærmest tønneformet uten tenner på sidene. Dekkvingene er ganske brede, parallellsidige med tegninger i lysere og mørkere brunt.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Vest-Malaysia og på Borneo.
VM i kurvball 2019
VM i kurvball 2019 var det 11. verdensmesterskapet i kurvball, og ble arrangert i Durban, Sør-Afrika fra 1. til 10. august 2019.
Regjerende mester Nederland vant mesterskapet for tiende gang, etter å ha slått Belgia 31–18 i finalen. Kinesisk Taipei tok bronsemedaljen, etter å ha slått Kina 25–16 i bronsefinalen.
Gruppe A
---
Gruppe B
---
Gruppe C
---
Gruppe D
---
Gruppe E
---
Plasseringskamper om 17.- til 20.-plass
-
--
Åttendedelsfinaler
---
-
--
Plasseringskamper om 9.- til 16.-plass
-
--
---
Manuel Frederick
Manuel Frederick (født 20. oktober 1948), indisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1972 i München.
VM i kurvball 2019
Plasseringskamper om 9.- til 12.-plass
-
Manuel Frederick
Frederick vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1972 i München. Han var med på det indiske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak Vest-Tyskland og Pakistan. India tapte semifinalen med 0-2 mot Pakistan og vant bronsefinalen med 2-1 over Nederland. Frederick spilte åtte kamper i OL-turneringen.
VM i kurvball 2019
Kvartfinaler
-
Typhocerini
Typhocerini er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
VM i kurvball 2019
Kvartfinaler
--
Typhocerini
Utseende
Middelsstore, litt brede trebukker med lange antenner.
Utbredelse
Slekten Bixorestes lever i Sør-Afrika, de øvrige i Australia.
Kelly Hu
Kelly Ann Hu  (forenklet kinesisk: 胡凯丽; tradisjonell kinesisk: 胡凱麗; pinyin: Hú Kǎilì; født 13. februar 1968 i Honolulu på Hawaii) er en amerikansk skuespillerinne og tidligere modell.
Typhocerini
Systematisk inndeling
Grammatikalsk sett burde gruppen hete Typhocesini siden navnet er dannet fra Typhocesis. Dette navnet er også i bruk, men formen Typhocerini synes å være mer utbredt. Slektslisten følger.
VM i kurvball 2019
Kvartfinaler
---
Plasseringskamper om 5.- til 8.-plass
---
Kelly Hu
Karriere
Hu var med i den første sesongen av såpeserien Sunset Beach. I 2003 fikk hun sin første rolle i en storfilm, da hun spilte Lady Deathstrike i X2, oppfølgeren til X-Men, selv om hun ikke hadde mer enn én replikk i filmen. Året før spilte hun i The Scorpion King med Dwayne Johnson. I 2007 spilte hun i ensembledramaet The Air I Breathe med blant annet Kevin Bacon, Sarah Michelle Gellar, Forest Whitaker, Andy Garcia, Brendan Fraser og Emile Hirsch.
Blant serier hun har gjestespilt i inkluderer 21 Jump Street, Pacific Blue, CSI: New York, Robot Chicken, Army Wives, NCIS: Los Angeles, Hawaii Five-0, Vampire Diaries og Arrow.
Annet
Hu var i tidlige år en anerkjent modell. Hun ble Miss Teen USA i 1985 og senere Miss Hawaii 1993. Hun kom da til finalen i Miss USA og endte på sjetteplass.
Jonathan Hyde
Jonathan Hyde (født 21. mai 1948 i Brisbane, Queensland) er en australskfødt engelsk skuespiller, kjent for sine roller som J. Bruce Ismay, administrerende direktør i White Star Line i James Camerons Titanic (1997), egyptologen i Mumien (1999) og Sam Parrish/Van Pelt i Jumanji (1995). Han er gift med den skotske sopranen Isobel Buchanan. Sammen har de to døtre, en av dem er skuespilleren Georgia Kongen. Han har også spilt i filmen Anaconda i 1997 med Jennifer Lopez og Owen Wilson. Hyde er medlem av Royal Shakespeare Company.
Sam Rayburn
Samuel Taliaferro «Sam» Rayburn (født 6. januar 1882 i Kingston i Tennessee, død 16. november 1961 i Bonham i Texas) var en amerikansk advokat og demokratisk politiker. Med sine 17 år er han den lengstsittende speaker i Representantenes hus, der han var innvalgt for Texas' 4. distrikt fra 1913 til 1961.
Han vokste opp i nærheten av Windom i Fannin County i Texas, og hadde juridisk utdannelse fra University of Texas i Austin og advokatbevilling fra 1908. Han praktiserte som advokat i Bonham samtidig som han representerte byen (34. distrikt) i Texas' lovgivende forsamling 1909–1913, de to siste årene som speaker.
Rayburn var kun gift i en kort periode med Metze Jones, søster til kongressmann John Marvin Jones, og døde barnløs av kreft. Han ble tildelt Kongressens gullmedalje posthumt.
Thomas Button
Thomas Button (født 1575, død april 1634 ) var en walisisk offiser i Royal Navy og oppdager som i 1612–1613 ledet en ekspedisjon som, uten hell, forsøkte å finne spor etter Henry Hudson og seile Nordvestpassasjen.
Liv og virke
Thomas Button seilte fra England i begynnelsen av mai 1612 med de to skipene «Resolution» og «Discovery», og nådde munningen av en elv. Han kalt elven Nelson River, etter en av mannskapet som hadde omkommet underveis. De overvintret på det stedet som i dag er kjent som Port Nelson, og året etter satte de kursen mot nord for å lete etter Nordvestpassasjen. De mistet skipet «Resolution», i isen og fortsatte mot 65° nord. Han oppdaget og navnsatte øya Mansel og returnerte til England i september 1613. Han ble kreditert for oppdagelsen, og for å ha sikret vestkysten britisk herredømme over Hudsonbukta, som han kalte New Wales. Regionen fikk igjen besøk tolv år senere, i 1631 av kapteinene Thomas James og Luke Foxe. Da kaptein Foxe oppdaget et kors, som var reist av Button i Port Nelson, gav han stedet og kysten på nordsiden av Nelson River navnet New North Wales og alt land på sydsiden for New South Wales.
Button ble slått til ridder av Jakob I og kunne deretter bruke tittelen sir foran navnet sitt. Han fortsatte sin suksessrike karriere på havet og ble utnevnt som Admiral of the King's Ships on the coast of Ireland, som han var resten av karrieren. Tross sin posisjon i Royal Navy, var han lenge i krangel med den engelske adimiraliteten, noe som var nær ved å føre til en resolusjon, til hans fordel, like før han døde.
Button og hans menn var det første kjente europeere som har vært i det område som i dag er kjent som Manitoba. Hans oppdagelse fikk andre til å følge etter ved å bruke landmerker, hans historier og hans detaljerte nedtegnelser. De første kartene over områder nær Hudsonbukta, er laget etter hans, og forgjengeren Henry Hudsons oppdagelser. De var de første europeere i dette område av Nord-Amerika. Han var en av de aller første europeere til å utforske Nord-Amerka i mange av de områder som i dag er en del av Canada. Nelson River fikk navn etter ham.
Humlevik gravplass
Humlevik gravplass eller Lunde gravplass er en gravlund i Tysnes kommune i Vestland fylke. den ligger i bakken nedenfor Humlevikvegen nord på Tysnesøya noen kilometer øst for Tysnes kirke.
Rosshavsgruppen
Rosshavsgruppen var en del av Ernest Shackletons Endurance-ekspedisjon til Antarktis (1914–17). Gruppens oppgave var å legge ut en rekke forsyningsdepoter over Rossbarrieren fra McMurdo-sundet til Beardmorebreen, en rute som var etablert av tidligere antarktisekspedisjoner. Ekspedisjonens hovedgruppe skulle under ledelse av Shackleton gå i land ved Weddellhavet på motsatt side av kontinentet, og deretter gå tvers over iskalotten via Sydpolen til Rosshavet. Siden hovedgruppen ikke kunne frakte tilstrekkelig drivstoff og forsyninger for hele distansen, var de avhengige av Rosshavsgruppens depoter på den siste fjerdedelen av reisen.
Thomas Button
Liv og virke
Historien om Thomas Button er ikke så kjent og han har fått lite anerkjennelse for sitt arbeide. Det meste av Hudson's Bay Companys historie er heller ikke så godt kjent, tross rikholdig arkivmateriale er tilgjengelig i Manitoba i Canada. Det største landekjøp i den canadiske histories skyldes Hudson's Bay Companys virksomhet. Selskapet kan i stor grad ha hart ansvaret for de første oppdagere og karttegnere i området.
Humlevik gravplass
Jord til gravplass ble vedtatt innkjøpt i 1889, og eldste registrerte gravminne er fra 1900, men det er mulig at det skjedde jordfestelser litt før dette. Ved inngangen til gravlunden står et redskapshus med klokketårn, og på parkeringsplassen sør for gravlunden står et krigsminnesmerke.
Rosshavsgruppen
Shackleton seilte fra London i august 1914 med ekspedisjonsskipet «Endurance» med kurs mot Weddellhavet. På samme tid samlet medlemmene av Rosshavsgruppen seg i Australia før avreisen til Rosshavet med det andre ekspedisjonsskipet, «Aurora». Organisatoriske og økonomiske problemer forsinket deres avreise til desember 1914, noe som forkortet den første sesongen med depotlegging. Etter ankomsten strevde den uerfarne gruppen med å mestre kunsten å ferdes i polarstrøk, og de mistet flesteparten av sledehundene sine. Nedturen fortsatte da «Aurora» slet seg løs av moringene under et kraftig uvær og ikke var i stand til å vende tilbake. Landgruppen var dermed overlatt til seg selv i det vinteren sto for døra.
Til tross for disse tilbakeslagene og ytterligere problemer som interne krangler, ekstremvær, sykdom og tre dødsfall, maktet Rosshavsgruppen å gjennomføre sin oppgave til fulle i løpet av den andre sesongen i Antarktis. Dette skulle imidlertid vise seg å være til ingen nytte, da Shackletons hovedekspedisjon ikke klarte å nå land, og «Endurance» ble knust av isen og sank i Weddellhavet. Shackleton klarte omsider å bringe besetningen i sikkerhet, men den transkontinentale ferden kunne ikke gjennomføres og depotene som hadde blitt lagt ut av Rosshavsgruppen ble derfor ikke benyttet. Rosshavsgruppen forble strandet fram til januar 1917, da «Aurora», som hadde blitt reparert i New Zealand, kom for å hente dem. Offentlig anerkjennelse av deres innsats lot vente på seg, men omsider ble fire Albertmedaljer tildelt medlemmer av gruppen, to av dem posthumt. Shackleton skrev senere at de som omkom «ga sine liv for sitt land like sikkert som de som ga sine liv i Frankrike eller Flandern.»
Personell
Selv om Rosshavsgruppens hovedoppgave var å legge ut forsyningsdepoter, omfattet Shackletons plan et vitenskapelig program for å utføre biologiske, meteorologiske og magnetiske undersøkelser i regionen. Leder for den vitenskapelige staben var Alexander Stevens, en skotsk geolog og forhenværende teologistudent. John Cope, en 21-åring som hadde studert ved Cambridge, var gruppens biolog og ble senere ekspedisjonens skipslege. To andre vitenskapsmenn ble tatt med fra Australia: fysikeren Dick Richards og kjemikeren Keith Jack. En australsk slektning av Spencer-Smith, Irvine Gaze, ble med som vitenskapelig assistent.
Trøbbel i Australia
Shackleton var nå om bord på «Endurance» på vei mot Antarktis, og dermed utenfor rekkevidde. Støttespillere av ekspedisjonen i Australia, spesielt Edgeworth David som hadde deltatt som vitenskapelig leder under Nimrod-ekspedisjonen, var bekymret over situasjonen gruppen til Mackintosh hadde havnet i. De hjalp til med å skaffe tilstrekkelig med midler for å kunne fortsette ekspedisjonen, men til tross for dette trakk flere av medlemmene trakk seg fra videre tjeneste. Noen av de som ble hentet inn som erstatning var rene noviser: Adrian Donnelly, en lokomotivingeniør uten erfaring til sjøs, meldte seg som andremaskinist, mens telegrafisten Lionel Hooke var en 18-årig elektrikerlærling.
Til tross for disse problemene, var «Aurora» klar til å seile fra Sydney 15. desember 1914 med kurs for Hobart. Dit ankom hun 20. desember for å laste de siste forsyningene og bunkre før kursen ble satt sørover mot Rosshavet 24. desember, tre uker forsinket i forhold til den opprinnelige planen. Den 16. januar 1915 ankom ekspedisjonen Rossøya. Mackintosh valgte å etablere en landbase ved Cape Evans, Scotts hovedleir under Terra Nova-ekspedisjonen, og å finne en sikker vinterhavn i nærheten for «Aurora».
Depotlegging, januar–mars 1915
I tilfelle Shackleton ville forsøke å gjennomføre kryssingen allerede første sesong, valgte Mackintosh snarest å legge ut de to første depotene, ett ved 79°S nær Minna Bluff, et fremstående landemerke på Rossbarrieren, og ett lenger sør ved 80°S. I Mackintosh' øyne var dette minimum av det som var nødvendig for at Shackletons gruppe skulle klare seg over barrieren. Den forsinkede ankomsten til «Aurora» hadde gitt liten tid for akklimatisering av hunder og utrente menn, og det var ulike syn på hvordan de skulle gå fram. Ernest Joyce, den klart mest erfarne polfareren i gruppen, foretrakk en forsiktig start og ønsket å utsette avreisen med minst én uke. Joyce hevdet at Shackleton hadde gitt ham selvstendig kontroll over sledeaktivitetene, et synspunkt Mackintosh avviste og som senere skulle vise seg å være uten hold.
Mackintosh' syn vant fram, og 24. januar satte den første av tre grupper ut på sin ferd på isbarrieren. De to siste gruppene fulgte etter neste dag. Ytterligere uenighet mellom Joyce og Mackintosh oppstod angående hvor langt sør hundene skulle benyttes. Joyce ønsket ikke at de skulle gå lenger enn Minna Bluff, men Mackintosh hadde hastverk og tok dem med helt til 80°S. Et ytterligere tilbakeslag var at forsøkene på å frakte forsyninger med motortraktor mislyktes. Selv om depotene omsider ble lagt ut på de planlagte stedene, var hele operasjonen omgitt av problemer. Ikke alle forsyningene hadde nådd depotene, og alle de ti sledehundene som var med på depotleggingen omkom under tilbaketuren. Da alle gruppene samlet seg på Hut Point 25. mars var mennene utslitte og hadde forfrysninger, og tilliten til Mackintosh var betydelig svekket. Isforholdene i McMurdo-sundet gjorde det umulig å gjennomføre tilbaketuren til Cape Evans, så mennene var ble nødt til å oppholde seg ved Hut Point fram til 1. juni da isen ble ansett å være trygg. I denne perioden levde de under kummerlige forhold og var avhengige av å fange seler for å skaffe ferskt kjøtt og olje.
Tapet av «Aurora»
Da Mackintosh avmarsjerte 25. januar 1915 for å lede gruppene som skulle legge ut depoter, overlot han kommandoen over «Aurora» til overstyrmannen Joseph Stenhouse. Den prioriterte oppgaven for Stenhouse var å finne en ankringsplass for vinteren i overensstemmelse med Shackletons instruksjon om å unngå å ankre opp sør for Erebus istunge midtveis mellom Cape Evans og Hut Point. Denne oppgaven viste seg å være en langdryg og farefull prosess. Stenhouse manøvrerte i McMurdo-sundet i flere uker før han omsider bestemte seg for å overvintre i nærheten av hytta på Cape Evans. Etter en siste visitt til Hut Point 11. mars for å plukke opp fire mann som hadde returnert tidlig fra depotleggingen, bragte han skipet til Cape Evans og festet fartøyet med anker og trosser. Deretter lot han «Aurora» fryse inne i isen.
Natt til 7. mai blåste det opp til storm, og «Aurora» løsnet fra moringene. Festet til et stort isflak ble hun ført ut til åpent hav. Forsøk på å oppnå radiokontakt med folkene på land mislyktes, og med maskinene ute av drift begynte fartøyet å drive nordover ut av McMurdo-sundet og ut i Rosshavet, fremdeles innefrosset i et isflak. Først 12. februar 1916 kom «Aurora» fri av isen og gikk til New Zealand, der hun ankom 2. april.
Improvisasjon
Mackintosh hadde planlagt å benytte «Aurora» som ekspedisjonens hovedkvarter. Mesteparten av utstyret til landpartiet var derfor fremdeles om bord da fartøyet drev avgårde: personlig utrustning, mat, utstyr og drivstoff. Selv om slederasjonene beregnet for depotleggingen hadde blitt bragt i land, hadde de ti ekspedisjonsmedlemmene som var igjen på land ikke stort mer utstyr enn klærne de gikk i. Uten kjennskap til fartøyets posisjon eller når og om hun ville vende tilbake, var mennene avhengige av sitt eget initiativ og oppfinnsomhet for å kunne overleve og fullføre oppgaven med depotlegging.
Mackintosh oppsummerte situasjonen på følgende måte: «Vi må være forberedt på muligheten for at vi må oppholde oss her, uten støtte, i to år. Vi kan ikke forvente å bli berget før det, så vi må ta vare på og være sparsommelige med det vi har, og vi må forsøke å utnytte de erstatningene vi kan sanke». Mat og materialer fra Scotts og Shackletons tidligere ekspedisjoner var det første de gjorde nytte av. Fra disse etterlatenskapene var de i stand til å lage klær og fottøy og annet utstyr – blant annet ble et stort seildukstelt omgjort til klesplagg. Selkjøtt og selolje ble utnyttet som tilleggskilder for mat og brensel. Ernest Wild fremstilte til og med «tobakk» fra sagflis, te, kaffe og tørkede urter. På dette viset forberedte gruppen seg på sledeturene som ventet dem i løpet av den andre sommersesongen. På den siste dagen i august oppsummerte Mackintosh arbeidet som hadde blitt gjennomført i løpet av vinteren i dagboken sin, og avsluttet med: «I morgen starter vi mot Hut Point».
Depotlegging
Arbeidet for den andre sesongen var planlagt i tre trinn. Først måtte alle forsyningene, totalt 1700 kg, fraktes fra Cape Evans til Hut Point. Disse forsyningene skulle deretter transporteres fra Hut Point til et basedepot ved Minna Bluff. Avslutningsvis skulle det gjennomføres en reise videre sørover for å forsterke depotet ved 80°S og etablere nye ved 81°, 82°, 83° og endelig ved Mount Hope, nær foten av Beardmorebreen ved 83°30'S.
Ni mann fordelt på tre grupper skulle gjennomføre sledeturene. Trinn én med trekking over sjøisen til Hut Point startet 1. september 1915 og pågikk ut måneden uten uhell. Neste trinn, videre transport til Minna Bluff, viste seg å bli mer problematisk med ugunstig vær, en vanskelig barriereoverflate og flere uoverenskomster mellom Mackintosh og Joyce angående metodikk. Nå foretrakk Mackintosh at mennene trakk sledene selv, mens Joyce ville bruke fire spreke hunder. Av de seks hundene som hadde overlevd vinteren, var to drektige og kunne ikke arbeide. Mackintosh tillot Joyce å fortsette sitt eget løp som leder for en gruppe på seks menn og hunder, mens han selv fortsatte å trekke selv sammen med Wild og Spencer-Smith. Metoden til Joyce viste seg å være den mest effektive, både med hensyn til mengden de klarte å frakte og påkjenningen for mennene. Depotet ved Minna Bluff var komplett 28. desember.
The Masters Tournament 2005
The Masters Tournament 2005 ble arrangert på Augusta National Golf Club i Augusta, Georgia i USA i 2005.
Rosshavsgruppen
Retur over barrieren
Gruppen vendte hjemover 27. januar, og plukket opp Spencer-Smith to dager senere. Han var nå fysisk hjelpeløs og måtte legges på sleden. Mackintosh ble snart ute av stand til å trekke og kunne bare vakle fremover ved siden av sleden. På dette tidspunktet hadde Joyce og Richards de facto overtatt ledelsen av gruppen. Polarveteranen Joyce konstaterte at han ikke hadde opplevd verre forhold en dette, men innså at de måtte fortsette framdriften så raskt de bare maktet.
Fra transporten av forsyninger startet fra Cape Evans 1. september og fram til de overlevende var tilbake på Hut Point hadde det gått 198 dager. Dette var den lengstvarende sledeturen som noen sinne hadde blitt foretatt av noen ekspedisjon.
Berging
Etter «Aurora»s ankomst til New Zealand i april 1916, startet Stenhouse på oppgaven med å skaffe midler til reparasjon og utrustning av fartøyet så det kunne returnere til Antarktis å redde gruppen som var strandet. Dette viste seg å være vanskelig: ikke en lyd var hørt fra Shackleton siden «Endurance» hadde forlatt Sør-Georgia i desember 1914, og det virket sannsynlig at unnsetningsekspedisjoner var nødvendig for begge delene av ekspedisjonen. Endurance-ekspedisjonen var imidlertid helt tom for penger, og det var ingen andre åpenbare finansieringskilder. På grunn av de kaotiske økonomiske omstendighetene da «Aurora» hadde seilt fra Australia, var private investorer vanskelig å finne. Til slutt ble myndighetene i Australia, New Zealand og Storbritannia enige om å spleise på utrustning av «Aurora», under forutsetning at de fikk full kontroll med unnsetningsekspedisjonen.
Den 31. mai samme år ankom Shackleton Falklandsøyene og kunngjorde sin historie om tapet av «Endurance» i Weddellhavet og sjøreisen til Elefantøya og videre til Sør-Georgia. Hans førsteprioritet var å besørge unnsetning av resten av Weddellhavsgruppen som var skipbrudne på Elefantøya, og først i desember ankom han New Zealand. Det var for sent til å påvirke organiseringen av unnsetningsaksjonen for Rosshavsgruppen; den nedsatte komiteen hadde utnevnt John King Davis til å lede ekspedisjonen og hadde dimittert Stenhouse og de andre offiserene på «Aurora». Davis hadde deltatt på Mawsons australasiatiske ekspedisjon få år tidligere, og hadde avslått Shackletons tilbud om kommando over «Endurance» eller «Aurora». Shackleton ble gitt anledning til å seile som ekstra offiser da skipet avgikk 20. desember. Den 10. januar 1917, da «Aurora» ankom Cape Evans, var de overlevende forbauset over å se Shackleton; de fikk først nå vite hvor bortkastet deres strev hadde vært. Etter en ukes resultatløs leting etter levningene etter Mackintosh og Hayward vendte «Aurora» nordover mot New Zealand med de sju overlevende fra det opprinnelige landpartiet.
I etterkant
Hyttene på Cape Evans og Hut Point står fremdeles, og er oppført på Antarktistraktatens liste over historiske steder og kulturminner i Antarktis. Et kors oppført i 1916 på Cape Evans til minne om de tre omkomne ekspedisjonsmedlemmene er også oppført på denne listen.
«Aurora» gikk tapt mindre enn et år etter hun returnerte fra Rosshavet. Shackleton hadde solgt henne for 10 000 pund, og hennes nye rolle var i kullfrakt mellom Australia og Sør-Amerika. Hun forsvant i Stillehavet omkring 2. januar 1918 etter å ha forlist i en storm eller blitt senket av et fiendtlig fartøy. James Paton, som hadde tjenestegjort som båtsmann helt siden Rosshavsekspedisjonen, var fremdeles ombord. Ernest Wild var også et offer for første verdenskrig; han døde av tyfoidfeber på Malta 10. mars 1918 mens han tjenestegjorde i Royal Navy i Middelhavet.
Den 4. juli 1923 mottok Joyce og Richards Albertmedaljen for livredning av kong Georg V for innsatsen under den andre depotturen. Wild og Hayward mottok samme utmerkelse, posthumt. Den unge telegrafoperatøren, Lionel Hooke, ble ansatt i Amalgamated Wireless Australasia Ltd og utviklet flere teknologiske nyvinninger. Han ble administrerende direktør for selskapet i 1945 og styreformann i 1962.