cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
William McKinley
Shenandoah Valley og forfremmelse
I november stemte McKinley for første gang ved et presidentvalg, idet han stemte på den sittende republikaneren Abraham Lincoln. Deretter slo hæren leir for vinteren ved Kernstown. I februar 1865 ble Crook bortført av sørstatstropper. Dette skjedde under forberedelsene av våroffensiven, og etter en del omorganiseringer ble McKinley adjutant for brigadegeneral Samuel S. Carroll. General Robert E. Lees kapitulasjon til general Ulysses S. Grant avsluttet krigen noen dager senere. Rett før krigens slutt ble McKinley forfremmet til major. McKinley og Carroll ble overført til Winfield Scott Hancocks veterankorps i Washington, D.C. I juli 1865 ble veterankorpset fritatt fra tjeneste. Carroll og Hancock oppfordret McKinley til å søke seg til offiserskorpset i fredstid, men han avslo og reiste hjem til Ohio måneden etter.
Håndball-VM 2005 for menn
Gruppe A
--
Eva Bratholm
Eva Margareth Bratholm (født 1953) er en norsk journalist, forfatter, rådgiver og programleder. Hun har blant annet vært utenrikskorrespondent for NRK og utenriksreporter for Dagbladet.
Bratholm begynte yrkeskarrieren i 1975 som journalist i Arbeider-Avisa i Trondheim. Etter det var hun journalist i Arbeiderbladet i 1977–79 og i Dagbladet i 1979–83. I 1983 begynte hun som medarbeider i NRKs nyhetsavdeling, der hun blant annet arbeidet i Dagsrevyen. Fra 1989 til 1993 var hun NRKs korrespondent i Washington, DC, og fra 1996 til 1999 var hun programleder i Bokbadet. I 1999 kom hun tilbake til Dagbladet, hvor hun jobbet som kulturredaktør og utenriksreporter i New York. I 2006 sluttet hun for å begynne som informasjonssjef i Posten Norge. Her var hun i rundt ett år før hun i 2007 ble ansatt som informasjonsdirektør i Norad. Denne stillingen hadde hun til 2017. Hun har også vært ambassaderåd i New Dehli.
Tunge (fisk)
Tungen, som regnes som en av våre mest velsmakende flyndrefisker, er bl.a. utbredt langs kysten av Atlanterhavet, fra Senegal opp til Trondheimsfjorden i nord. I tillegg finnes den i mesteparten av Middelhavet, samt langs kysten av Sør-Afrika. Om vinteren trekker den seg tilbake til det noe varmere vannet i sør i Nordsjøen.
Eva Bratholm
Som journalist har Bratholm særlig dekket utenriksstoff generelt og amerikansk politikk og samfunnsliv spesielt. Hun har skrevet flere bøker om og fra USA.
William McKinley
Advokatpraksis og ekteskap
Etter at borgerkrigen var over i 1865, gikk McKinley i lære ved en advokatforretning i Poland i Ohio. Han studerte ved Albany Law School i New York i mindre enn ett år før han fikk advokatbevilling i 1867. Samme år åpnet han sin egen advokatforretning i Canton, administrasjonssentrum i Stark County. Forretningen var vellykket nok til at McKinley kunne kjøpe noen hus, som gav ham litt leieinntekter i tiårene som fulgte. Da vennen fra militæret, Rutherford B. Hayes, ble nominert til guvernør i 1867, holdt McKinley taler til støtte for ham i Stark County, hvor det var jevnt mellom demokrater og republikanere. Hayes vant både her og i delstaten som helhet. I 1869 ble McKinley uventet valgt til offentlig anklager i Stark County, men tapte gjenvalg med et hundretalls stemmer to år senere.
Eva Bratholm
Av utdannelse har hun blant annet grunnfag i historie (1973).
William McKinley
Advokatpraksis og ekteskap
Han giftet seg i januar 1871 med Ida Saxton, en «sjarmerende og svært attraktiv kvinne» fra Canton, hvor faren hennes var bankmann. Deres første barn, Katherine, ble født på juledagen i 1871. En andre datter, Ida, ble født i 1873, men døde samme år. Hustruen ble dypt deprimert, og hennes skrøpelige helse ble forverret. To år senere døde Katherine av tyfoidfeber. Ida kom aldri over døtrenes død, og ekteparet fikk ingen flere barn. Hun utviklet også epilepsi på denne tiden. McKinley forble en trofast ektemann med omtanke for hustruens medisinske og følelsesmessige behov resten av sitt liv. Han håndterte tålmodig og hensynsfullt hustruens anfall og raseriutbrudd.
Villa Møllebakken
Det første styret i Stiftelsen Tønsberg gamle Bibliotek bestod av Kaare Nicolay Bergløff, Anne Thovsen, Hans Chr. Sondresen og Jan–Cato Andreassen. Styret i den nåværende Stiftelsen Villa Møllebakken består våren 2023 av Tor Inge Moseid (leder), Randi Dalevold, Ole Harald Flåten, Trond Arne Crame, Cecilie Haraldsen, Randi Dalevold, Thore Johan Sande og Marit Nestås.
William McKinley
Advokatpraksis og ekteskap
Hustruen oppmuntret McKinley til å aspirere som advokat og politiker. Han deltok på republikanernes delstatsmøte som nominerte Hayes til en tredje guvernørperiode i 1875, og drev valgkamp for sin gamle venn den høsten. Året etter var McKinley forsvarer for noen kullgruvearbeidere som hadde blitt fengslet etter et sammenstøt med streikebrytere. William R. Day og hans partner forsvarte streikebryterne, og Mark Hanna var blant gruveeierne. McKinley lyktes i å få alle så nær som én frikjent. McKinley førte saken som pro bono-arbeid, og den gav ham stor anseelse i arbeiderklassen i Stark County. Han møtte også Hanna, som skulle bli hans viktigste politiske støttespiller i årene som fulgte.
McKinleys anseelse i arbeiderklassen viste seg å bli nyttig. I 1876 mente republikanerne i Ohios 17. distrikt, som innbefattet blant andre Stark County, at McKinley kunne appellere til industriarbeidere, og nominerte ham til sin kongresskandidat. Hayes var republikanernes presidentkandidat, og McKinley kunne drive valgkamp for ham og seg selv samtidig. McKinley drev i all hovedsak valgkamp på løftet om tollvern av amerikansk industri, og ble valgt med en margin på 3 300 stemmer. Da han gikk fra advokatpraksisen til Kongressen, halverte han samtidig inntekten sin.
Talsmann for tollvern
McKinley tok sete i Kongressen i oktober 1877. Republikanerne var i mindretall, så McKinley fikk uvesentlige komitéverv, men han skjøttet dem samvittighetsfullt likevel. McKinleys vennskap med Hayes tjente ham sjelden i Kongressen; presidenten nøt ikke høy anseelse blant mange ledere der. McKinley og Hayes skiltes i synet på pengepolitikken, men det påvirket ikke vennskapet deres. USA hadde i praksis fulgt gullstandarden siden myntloven av 1873. Idet sølvprisene falt betydelig, ønsket mange å innføre dobbeltmyntfot med både gull og sølv. En slik pengepolitikk ville føre til inflasjon, men tilhengerne mente at de økonomiske fordelene ved den økte pengemengden ville oppveie for dette. McKinley stemte i 1878 for å kjøpe store sølvmengder for å prege mynt. Hayes nedla veto mot forslaget, men McKinley tilhørte igjen et kongressflertall som overprøvde presidenten. Med dette stemte McKinley også på tvers av republikanernes leder i kammeret og sin venn, James Garfield.
McKinley var en sterk tilhenger av tollvern. Hensikten var ikke først og fremst å øke det offentliges inntekter, men å fremme amerikansk industri ved å gi den et konkurransefortrinn på hjemmemarkedet. Biograf Margaret Leech bemerket at Canton hadde bygd sin velstand på fremstilling av tollbeskyttede landbruksredskaper, og at dette kan ha påvirket McKinleys holdninger i den retning. McKinley skrev og støttet lovforslag som økte innførselstollen og stemte imot forslag om å senke den, men stemte også imot toll som kun var ment å øke det offentliges inntekter. Da Garfield ble valgt til president i 1880, stod plassen hans i oppebørselskomiteen (engelsk: United States House Committee on Ways and Means) ledig. McKinley overtok den, og trådte dermed inn i den mektigste komiteen etter bare to perioder.
McKinley tok en stadig større plass på den nasjonale scene. I 1880 representerte han Ohio i Republican National Committee (RNC). I 1884 var han delegat til partiets landsmøte, hvor han ledet resolusjonskomiteen og ble roset for sin møteledelse. Fra 1886 var McKinley, senator John Sherman og guvernør Joseph B. Foraker de ledende skikkelsene i Det republikanske parti i Ohio. Mark Hanna støttet Sherman og Forakers politiske ambisjoner med kløkt og generøse pengebidrag. Sherman forsøkte å vinne republikanernes presidentnominasjon tre ganger. Den siste gangen, i 1888, var McKinley, Foraker og Hanna på landsmøtet som støttespillere for Sherman. Foraker ble overbevist om at Sherman var sjanseløs, og stemte på senator James G. Blaine, republikanernes kandidat fire år tidligere. Blaine avstod fra å stille, og Foraker kom tilbake til Sherman, men tidligere senator Benjamin Harrison vant nominasjonen og presidentvalget. I forbitrelsen brøt de med Foraker; i resten av McKinleys liv var republikanerne i Ohio delt mellom McKinley, Sherman og Hannas fløy og Forakers fløy.
Etter at republikanerne vant flertallet, forsøkte McKinley i 1889 å bli valgt til ordfører i Representantenes hus. Han tapte mot Thomas Brackett Reed fra Maine, som til gjengjeld oppnevnte McKinley til formann i oppebørselskomiteen. Fra denne plassen loset han McKinley-tollen av 1890 gjennom Kongressen. Lovforslaget ble påvirket av ulike særinteresser i Senatet underveis, men innførte mange tollrestriksjoner på utenlandske varer.
Gerrymandering og tapt gjenvalg
Demokratene i Ohios lovgivende forsamling forsøkte å hindre McKinleys gjenvalg til Kongressen ved å endre valgkretsene; et fremstøt som i amerikansk politikk kalles «gerrymandering». I 1878 greide de å endre valgkretsen hans, men han vant gjenvalg likevel. I 1882 tapte han svært knepent. Han tok nederlaget tungt og vurderte å forlate politikken, men to år senere stilte han i en valgkrets som nok en gang var endret, og vant med stor margin.
I 1890 skviset demokratene McKinley en siste gang, idet Stark County ble innlemmet i samme valgkrets som Holmes County, befolket av sterkt demokratiske pennsylvaniatyskere. Demokratenes kandidat, tidligere viseguvernør John G. Warwick, kunne regne med å vinne med 2 000–3 000 stemmers margin. Demokratene drev valgkamp mot McKinley-tollen over hele landet, og kampen på McKinleys hjemtrakter vakte stor interesse. Republikanerne sendte sine fremste talere til Canton, deriblant utenriksminister Blaine, ordfører Reed og president Harrison. Demokratene svarte med sine beste talsmenn i tollspørsmål. Demokratene sendte også ut unge menn, forkledd som dørselgere. De tilbød dyre tinnvarer til husmødre, og forklarte at prisøkningen skyldtes McKinley-tollen. McKinley tapte valget med 300 stemmers margin, men republikanerne vant Ohio og hevdet en moralsk seier.
Guvernør i Ohio
Selv før han trådte ut av Kongressen ble McKinley oppfordret til å stille som guvernørkandidat i Ohio. Demokraten James E. Campbell hadde slått Foraker i 1889 og søkte gjenvalg i 1891. Republikanerne i Ohio var splittet, men McKinley sørget diskret for at Foraker nominerte ham under republikanernes delstatsmøte. McKinley ble valgt med akklamasjon. Han drev en iherdig valgkamp mot Campbell. Hanna drev mest pengeinnsamling for kandidater til Ohios lovgivende forsamling som ville gjenvelge Sherman som senator. McKinley vant guvernørvalget, og på nyåret ble Sherman gjenvalgt som senator.
Guvernørembedet i Ohio hadde forholdsvis lite makt. For eksempel kunne guvernøren avgi innstilling til lovforslag, men ikke nedlegge veto. I kraft av at Ohio var en såkalt vippestat, ble guvernøren likevel en viktig skikkelse i nasjonal politikk. McKinley ønsket i utgangspunktet en begrenset inngripen i næringslivet, men var rundhåndet i møte med arbeiderinteresser. Han sørget for en lovgivning som bragte arbeidskonflikter inn for megling, og bøtela arbeidsgivere som sa opp fagorganiserte arbeidere.
Idet opptakten til presidentvalget i 1892 begynte, hadde president Harrison allerede støtt fra seg mange velgergrupper og republikanske ledere. Harrison hadde ingen kjente utfordrere, men mange republikanere ønsket å vrake presidenten, om en motkandidat skulle melde seg. Blant kandidatene som ble nevnt, var McKinley, ordfører Thomas Brackett Reed og den aldrende James G. Blaine. I frykt for at McKinley kunne melde seg som kandidat, ordnet Harrisons støttespillere det slik at McKinley ble ordstyrer på landsmøtet i Minneapolis. Der måtte han innta en upartisk rolle. Både McKinley og Blaine avskrev seg selv som kandidater, men fikk likevel tredje og nest flest stemmer, etter Harrison. Harrison tapte presidentvalget i november 1892 mot tidligere president Grover Cleveland. Kort tid etterpå anså noen republikanere McKinley som sin sannsynlige presidentkandidat ved neste valg.
Kort tid etter at Cleveland tiltrådte som president, ble landet rammet av en økonomisk krise. En forretningsmann i Youngstown, Robert Walker, hadde lånt penger til McKinley i deres yngre dager. I takknemlighet for dette hadde McKinley ofte stilt som kausjonist for Walkers lån. Walker hadde forledet McKinley til å tro at nye låneopptak bare var fornyelser av gamle avtaler. Walker ble ruinert under den økonomiske krisen, og McKinley ble avkrevd for Walkers gjeld i februar 1893. Den samlede gjelden var på over 100 000 dollar, og en fortvilt McKinley foreslo å trekke seg som guvernør og tjene inn pengene som advokat. McKinleys velstående støttespillere, deriblant Hanna og forlegger H. H. Kohlsaat, opprettet et fond som skulle nedbetale gjelden. William og Ida McKinley plasserte eiendelene sine i fondet, og støttespillerne samlet inn og bidro med en betydelig pengesum. Mot slutten av 1893 fikk ekteparet McKinley alle eiendelene sine tilbake. Mange som hadde lidd tap under krisen, fikk medfølelse for McKinley. I november 1893 ble han gjenvalgt med den største stemmeandelen av alle Ohios guvernører etter borgerkrigen.
McKinley drev en iherdig valgkamp for republikanske kongresskandidater i 1894. Året etter ble han etterfulgt av en annen republikaner som guvernør, Asa Bushnell. Bushnell tilhørte Joseph B. Forakers fløy i partiet, men hadde McKinleys støtte. Guvernøren ble ledsaget av et republikansk flertall i delstatens lovgivende forsamling. Til senator valgte forsamlingen Foraker, som til gjengjeld støttet McKinleys presidentkandidatur.
Tunge (fisk)
De små øynene sitter tett sammen på fiskens høyre side. Dette gir fisken muligheten til å ligge halvveis begravet i sanden mens den venter på at et potensielt bytte skal komme forbi. I likhet med andre flyndrer, fødes tungen med vanlig fiskeform. De unge fiskene gjennomgår tidlig en metamorfose hvor det ene øyet flytter seg. Dette skjer når fisken er ca. en centimeter stor.
Håndball-VM 2005 for menn
Gruppe B
--
William McKinley
Den republikanske nominasjonen
Det er uklart når William McKinley for alvor begynte å forberede seg til presidentvalgkampen. Som biograf Kevin Phillips bemerker, «ingen dokumenter, ingen dagbøker, ingen konfidensielle brev til Mark Hanna (eller noen andre) inneholder hans hemmelige ønsker eller skjulte slagplan». Det som er sikkert, er at Hanna deltok i forberedelsene fra begynnelsen. Hannas biograf, William T. Horner, holdt det for sikkert at de to begynte i 1888 «å utvikle et nært arbeidsforhold som bidro til å plassere McKinley i Det hvite hus». Sherman stilte ikke som presidentkandidat igjen etter 1888, så Hanna kunne støtte McKinley helhjertet.
Ulike republikanske ledere ønsket å forhindre at McKinley vant i den første avstemningen, og dermed øke sin egen innflytelse, ved å samle støtte for lokale favoritter som senator Quay fra New York, guvernør og tidligere visepresident Levi P. Morton fra New York og senator Shelby Cullom fra Illinois. Den mannsterke Illinois-delegasjonen ble viktig; støttespillere av McKinley, som forretningsmann og fremtidig visepresident Charles G. Dawes fra Chicago, forsøkte å få sine likesinnede valgt til delegater. Til tross for at Cullom hadde støtte fra mye av partiapparatet i Illinois, greide han ikke å slå tilbake mot McKinley, som fikk nesten alle delegatene. Tidligere president Harrison ble antatt å være en habil motkandidat, om han stilte. Idet Harrison kunngjorde at han ikke ville stille som kandidat, tok McKinley kontroll over Indiana med en hastighet som Harrison selv fant upassende. Mortons støttespillere som besøkte Indiana, meldte tilbake at McKinley hadde sikret seg delstaten. Senator Francis Warren fra Wyoming skrev at «politikerne kjemper hardt imot ham, men hvis massene kunne tale, så er McKinley valget for minst 75 % av alle republikanske velgere».
Tete (provins)
Tete er en provins i Mosambik. Den har et areal på 100 724 km². Tete er provinsens hovedstad. Cahora Bassa-demningen ligger i provinsen.
William McKinley
Presidentkandidat
Før det republikanske landsmøtet hadde McKinley vaklet i pengepolitikken og fulgt en moderat linje i spørmålet om å følge sølvstandarden, gullstandarden, eller begge. I de siste dagene før landsmøtet bestemte McKinley seg for å gå til valg på gullstandarden, men åpne for dobbeltmyntfot gjennom internasjonale avtaler. Dette fikk noen delegater vestfra, som senator Henry M. Teller fra Colorado, til å forlate landsmøtet i protest. Sammenlignet med demokratene var splittelsen hos republikanerne derimot liten. Dette skyldtes for del at McKinley lovte fremtidige motytelser til de som hadde ønsket fri sølvutmynting.
Håndball-VM 2005 for menn
Gruppe C
--
William McKinley
Presidentkandidat
De økonomiske nedgangstidene etter krisen i 1893 var ikke over, noe som styrket saken til de som ønsket fri sølvutmynting. President Cleveland stod standhaftig på gullstandarden, men stadig flere demokrater på landsbygden, særlig i sør og vest, tok til orde for sølvmyntfot. De vant frem på demokratenes landsmøte i 1896 og nominerte kongressrepresentant William Jennings Bryan fra Nebraska som presidentkandidat. Bryan oppildnet delegatene med en tale imot gullstandarden, hvor han avsluttet med at «du skal ikke korsfeste menneskeheten på et gullkors». Bryans radikale valgløfter skremte bankfolk, som mente at hans inflatoriske politikk ville slå jernbanene konkurs og ruinere økonomien. Hanna fikk dem til å støtte McKinleys valgkamp med 3,5 millioner dollar til talere og folkemøter, og med 200 millioner pamfletter til støtte for republikanernes penge- og tollpolitikk.
Bryan hadde ikke mer enn anslagsvis 500 000 dollar til rådighet for sin valgkamp. Han var derimot veltalende og energisk, og reiste rundt i landet med tog og holdt et hittil uhørt antall folkemøter i et hittil uhørt omfang. Hanna oppfordret McKinley til å gjøre det samme, men McKinley innså at demokraten var en bedre folketaler, og mente at han «like kunne gjerne sette opp en trapes på verandaen og konkurrere med en profesjonell atlet som å dra ut og tale imot Bryan. Jeg må tenke når jeg taler». I stedet for å dra ut, ble McKinley værende hjemme i Canton og lot folket komme til ham. Ifølge historiker R. Hal Williams «var det, skulle det vise seg, en briljant strategi. McKinleys verandavalgkamp ble en legende i amerikansk politisk historie».
Velgerne oppfattet dette som en hjemmekoselig og åpenhjertig måte å drive valgkamp på. McKinley viste seg for offentligheten hver dag unntatt søndager, og talte for folkemengdene fra verandaen. Jernbaneselskapene gav reisende rabatterte priser til Canton for å høre McKinley tale. En avis i Cleveland som støttet sølvmyntfot, skrev syrlig at det å dra til Canton hadde blitt «billigere enn å være hjemme». McKinley holdt streng regi over verandavalgkampen sin, og talene ble nøye tilpasset de antatte tilhørerne.
De fleste demokratiske aviser nektet å støtte Bryan. Det fremste unntaket var New York Journal, eid av William Randolph Hearst, som hadde tjent en formue på sølvgruvedrift. Gjennom kampanjejournalistikk og karikaturtegninger av især Homer Davenport ble Hanna fremstilt som en plutokrat som tråkket på arbeidere. McKinley ble tegnet som et barn som enkelt kunne styres av næringslivet. Fremstillingen som en hjerteløs forretningsmann eller som Hannas marionett har preget McKinleys ettermæle.
Valgkampen viste seg å stå om Midtvesten, mens Bryan lå an til å vinne i sørstatene og vesten. Nordøstkysten ble antatt sikker for McKinleys del etter at han vant i Maine og Vermont, som stemte tidligere enn de andre. På det tidspunktet hadde støtten til fri sølvutmynting minket, og i løpet av september rettet republikanerne hele oppmerksomheten mot tollvern. De fleste delstatene holdt valg den 3. november, og McKinley vant på hele nordøstkysten og i midtvesten. Han fikk 51 % av stemmene og et rikelig flertall i valgmannskollegiet. Bryan hadde konsentrert seg kun om sølvmyntspørsmålet, og hadde ikke vunnet an hos arbeiderklassen i byene. Velgerne i byene støttet McKinley; den eneste byen utenfor sørstatene med over 100 000 innbyggere som Bryan vant, var Denver i Colorado.
Håndball-VM 2005 for menn
Gruppe D
--
William McKinley
Presidentkandidat
Presidentvalget i 1896 blir ofte ansett som et valg hvor velgermønstrene endret seg, og hvor McKinley fikk gjennomslag for en sterkere sentralmakt som skulle bygge industri gjennom innførselstoll og gullstandard. Demokratene og republikanerne hadde opplevd nesten dødt løp siden borgerkrigen, men valget av McKinley innledet en republikansk dominans som skulle vare frem til presidentvalget i 1932. Biograf Kevin Phillips hevder at med mulig unntak for senator Allison fra Iowa, var McKinley den eneste republikaneren som kunne slå Bryan; han antar at østkystkandidater som Morton og Reed ville ha stilt svakere mot Bryan i midtvesten. Ifølge Phillips var Bryan riktignok populær blant velgere på landsbygden, men «McKinley appellerte til et veldig annerledes, industrialisert, urbanisert Amerika».
Innsettelse og regjeringsdannelse
McKinley ble tatt i ed som president den 4. mars 1897. Han holdt en innsettelsestale hvor han tok til orde for tollreform og slo fast at myntspørsmålet måtte avvente denne. Han advarte mot militære intervensjoner: «Vi vil ikke ha erobringskriger. Vi må unngå fristelsen til territorial aggresjon.»
Håndball-VM 2005 for menn
Gruppe I
--
William McKinley
Innsettelse og regjeringsdannelse
McKinleys mest omstridte regjeringsoppnevnelse var John Sherman som utenriksminister. Sherman var ikke McKinleys førstevalg til posten, som han først tilbød til senator Allison. Et motiv bak utnevnelsen av Sherman var å frigjøre en plass i Senatet til Hanna, som på sin side hadde avslått tilbudet om å bli postminister. Ettersom Sherman hadde vært finansminister under president Hayes, var det sannsynligvis bare utenriksministerposten som kunne lokke ham vekk fra Senatet, hvor han hadde sittet siden borgerkrigen. Den 73 år gamle Sherman var mentalt svekket av alderdom allerede ved utnevnelsen. Dette var velkjent i det politiske miljøet, men McKinley avfeide ryktene. Dessuten spiste McKinleys fetter middag med Sherman, og gikk god for senatorens fysiske og mentale helse etterpå.
Guvernør Bushnell i Ohio utpekte til slutt Hanna til senator, som forventet. Straks han inntok regjeringskontorene, ble Shermans fremskredne alder synlig for alle. Sherman ble ofte forbigått av viseutenriksminister William R. Day, McKinleys gamle advokatkollega fra Canton. Sekretær Alvey A. Adee, en annen advokat fra Ohio uten erfaring fra diplomatiet, tok også større plass, men hørte dårlig og ble tilbakeholden i møter. En diplomat beskrev situasjonen slik at «sjefen i departementet visste ingenting, den første assistenten sa ingenting, og den andre assistenten hørte ingenting».
Håndball-VM 2005 for menn
Gruppe II
--
William McKinley
Innsettelse og regjeringsdannelse
McKinley ønsket seg kongressrepresentant Nelson Dingley Jr. som finansminister, men Dingley foretrakk plassen sin som formann i oppebørselskomiteen. En annen som ble vurdert for posten, var Charles G. Dawes, Hannas høyre hånd i Chicago under valgkampen. Dawes skal ha ment at han var for ung. Han ble i stedet sjef for privatbanktilsynet, og skal ha vært den som oppfordret McKinley til å utpeke Lyman J. Gage til finansminister. Gage var banksjef i Chicago, demokrat og tilhenger av gullstandarden. Til marineminister utpekte McKinley en gammel venn, kongressrepresentant John Davis Long fra Massachusetts. Theodore Roosevelt, politikommissær i New York, ble utnevnt til visemarineminister. McKinley var skeptisk og sa til en Roosevelt-tilhenger at «jeg ønsker fred, og jeg blir fortalt at din venn Theodore alltid kommer på kant med alle», men utnevnte ham likevel.
Zimbrisk
Zimbrisk (uttales «tsimbrisk», skrives også cimbrisk, men må ikke forveksles med kimbrisk) er et språk som tales av zimberne i en del isolerte alpine språkøyer i det nordlige Italia. Det regnes til den sydbairiske dialektgruppen av tysk, men er svært forskjellig fra andre bairiske og tyske dialekter. Språket har vært isolert så lenge at det ikke er gjensidig forståelig med det tyske språket for øvrig. Det har også bevart noen svært «arkaiske» språklige trekk, som har gått tapt i andre tyske dialekter for mange hundre år siden, dvs. ved overgangen fra middelhøytysk til nyhøytysk.
Utbredelse
Zimbrisk tales i dag i følgende områder:
William McKinley
Innsettelse og regjeringsdannelse
Foruten Sherman har McKinleys utnevnelse av tidligere general og guvernør Russell A. Alger fra Michigan til krigsminister, vært regnet som uklok. Alger var dyktig nok i fredstid, men klarte ikke å håndtere den spansk-amerikanske krigen. I midten av 1899 var Krigsdepartementet skandalisert, og Alger trakk seg etter oppfordring fra McKinley. Visepresident Hobart deltok ikke i regjeringsmøtene, slik skikken var den gangen, men ble en verdsatt rådgiver for McKinley og ministrene hans. Den velstående visepresidenten leide en bolig i nærheten av Det hvite hus. De to familiene besøkte hverandre ofte, og visepresidentens hustru inntok gjerne vertinnerollen i Det hvite hus da Ida McKinley var syk. McKinleys personlige sekretær var George B. Cortelyou, som ble en blanding av stabssjef og pressetalsmann for presidenten. De moderniserte langt på vei forholdet mellom Det hvite hus og pressen, og Cortelyou skulle bli en viktig minister under Roosevelt.
Zimbrisk
Utbredelse
For hundre år siden var antallet morsmålsbrukere av zimbrisk på nærmere 40 000 personer, fordelt over totalt ca. 33 tettsteder. Etter mange tiårs hensynsløs italieniseringspolitkk på 1900-tallet har imidlertid språket dødd ut i 24 av tettstedene. I noen av de ni resterende landsbyene beherskes zimbrisk nå bare av et mindretall av innbyggerne. De siste par årene har det imidlertid vært bestrebelser på å bevare språket, og i noen av de zimbriske kommunene har nedgangen i antallet morsmålsbrukere nå stoppet opp. I provinsene Trentino og Udine er zimberne nå offisielt anerkjente språklige minoriteter.
William McKinley
Krig mot Spania
Opprørere på Cuba hadde i flere tiår kjempet for frihet fra det spanske kolonistyret. I 1895 hadde konflikten eskalert til en full uavhengighetskrig, og spanjolene slo desto hardere ned på opprørerne. For eksempel ble flere cubanere internert i konsentrasjonsleirer nær spanske militærforlegninger. Den amerikanske opinionen holdt med opprørerne, og McKinley var rasende over den spanske politikken. Mange av hans landsmenn tok til orde for en amerikansk frigjøringskrig på Cuba, men presidenten foretrakk en løsning med fredelige midler, der Cuba fikk sin uavhengighet, eller i det minste et begrenset selvstyre. USA og Spania innledet forhandlinger om Cuba-spørsmålet i 1897, men det ble tydelig at Spania aldri ville godta cubansk uavhengighet, mens opprørerne aldri ville godta noe annet.
Zimbrisk
Språkets slektskap
Alle brukere av zimbrisk er to- eller trespråklige med italiensk og/eller friulisk som annetspråk. Mange forstår også høytysk. De zimbriske dialektene som tales i de ulike områdene, er delvis svært forskjellige. Felles for dem er at de stammer fra bairiske (dvs. bayerske eller tirolske) dialekter fra middelhøytysk tid. Men de ulike språkøyene har blitt dannet i minst tre forskjellige utvandringsbølger fra ulike områder.
William McKinley
Krig mot Spania
I januar 1898 lovte Spania noen innrømmelser til opprørerne, men da den amerikanske konsulen Fitzhugh Lee meldte om opptøyer i Havanna, kommanderte McKinley krigsskipet USS «Maine» dit for å beskytte amerikanske liv og eiendom. Den 15. februar eksploderte «Maine» og sank i havnebassenget i Havanna; 266 amerikanske gaster omkom. Aviseieren William Randolph Hearst skrev til sin journalist i Havanna: «Bli på stedet. Skaff meg nyhetene, så skal jeg skaffe krigen.» Pressen og opinionen forlangte at USA gikk til krig, men McKinley insisterte på at etterforskningen måtte utelukke en ulykke først. Forhandlingene med Spania fortsatte under etterforskningen, men den 20. mars kom havarikommisjonen frem til at «Maine» hadde blitt senket av en undervannsmine. Mens påtrykket for krig steg i Kongressen, fortsatte McKinley å forhandle om cubansk uavhengighet. Spania avslo McKinleys forslag, og den 11. april fremmet han saken for Kongressen. Han bad ikke om krig, men Kongressen erklærte krig uansett den 20. april. Til krigserklæringen vedtok Kongressen et tillegg fra senator Henry M. Teller som fastslo at USA ikke hadde noen intensjon om å annekterte Cuba.
Zimbrisk
Språkets slektskap
Generelt har de ikke blitt påvirket av andre språk i nevneverdig grad. Grunnen til dette er den ekstreme isolasjonen av landsbyene i utilgjengelige fjellområder (stort sett mellom 800 og 1300 moh.). Likevel finner man noen innslag av sydtirolske dialekter i Bernstol, en viss italiensk påvirkning i Lusern, og innslag av østtirolske dialekter i Zahre og Tischlbong. Dette dokumenterer den (likevel sparsommelige) kontakten mellom disse områdene.
William McKinley
Krig mot Spania
Forlengelsen av telegrafnettet og utviklingen av telefonen gav McKinley større kontroll i det daglige som øverstkommanderende enn det tidligere presidenter hadde hatt. Han brukte den nye teknologien til å styre hæren og marinens bevegelser så langt det lot seg gjøre. McKinley mente at Alger viste seg uegnet som krigsminister, og kom ikke overens med kommanderende general i hæren, Nelson A. Miles. Han unngikk dem og rådførte seg heller med Miles' forgjenger, general John Schofield, og senere med generaladjutant Henry Clark Corbin. Krigen førte til endringer i regjeringsammensetningen; presidenten godtok utenriksminister Shermans avskjedssøknad, og William R. Day godtok å sitte som utenriksminister ut krigen.
Zimbrisk
Zimbernes opphav
Zimberne utvandret i løpet av 1000- og 1100-tallet fra Bayern (som den gang også omfattet dagens Tirol). De slo seg ned i ubebodde fjellstrøk som var veldig isolerte fra de omkringliggende dalene. Det er mulig at denne kolonialiseringen ble aktivt støttet gjennom biskopene av bl.a. Freising og Trento.
William McKinley
Krig mot Spania
I løpet av et par uker kom marinen i kamp mot spanjolene i slaget i Manilabukten, hvor flaggkommandør George Deweys asiatiske skvadron senket åtte spanske fartøyer uten at et eneste amerikansk fartøy gikk tapt. Deweys knusende seier gjorde at krigen ikke bare handlet om Cuba, men heretter også om det spanske kolonistyret i Stillehavet. Måneden etter forsterket McKinley troppene som ble sendt til Filippinene og gav deres kommandør, general Wesley Merritt, myndighet til å etablere rettsvesen og skatteinnkreving, hvilket behøvdes for en lang okkupasjon. Innen troppene hadde ankommet Filippinene i slutten av juni 1898, hadde McKinley bestemt seg for at USA skulle kreve å få øygruppen fra Spania. Utad sa han at han ville vurdere alles meninger fordomsfritt, men antok at opinionen, mens krigen skred frem, ville kreve øygruppen som krigsbytte.
Liste over ICAO-flyselskapskoder (F)
Dette er en liste over ICAO kodene flyselskaper:
Zimbrisk
Zimbernes opphav
Selv om zimberne fort ble glemt av tyskerne, var de en velkjent minoritet i omegnet. De var f.eks. viktige leverandører av trevirke til Venezia. Til gjengjeld innrømmet dogen av Venezia zimberne vidtrekkende politisk og kulturell autonomi. Disse rettighetene gikk tapt da Venezia mistet sin egen selvstendighet på slutten av 1700-tallet.
William McKinley
Krig mot Spania
En stor styrke av soldater og frivillige samlet seg i nærheten av Tampa i Florida for å forberede en invasjon av Cuba. Etter lange forsinkelser og utbedringer av forsynlingslinjene kunne hæren, ledet av generalmajor William Rufus Shafter, seile fra Florida den 20. juni og gå i land i nærheten av Santiago de Cuba to dager senere. Etter en mindre trefning ved Las Guasimas den 24. juni kom de i kamp med spanske styrker ved San Juan den 24. juli. Begge sider led store tap, men amerikanerne gikk seirende ut. Dagen etter seilte Spanias karibiske skvadron ut fra Santiago med kurs for åpent hav, men ble avskåret og senket av kontreadmiral William T. Sampsons nordatlantiske skvadron i krigens største sjøslag. Shafters hær beleiret Santiago, som overgav seg den 17. juli og i praksis gjorde at Cuba var under amerikansk kontroll. McKinley og Miles beordret også en invasjon av Puerto Rico, som møtte liten motstand. Avstanden til Spania og senkingen av den spanske flåtestyrken gjorde at overføring av nye forsyninger ble umulig, så den spanske regjeringen begynte å se seg om etter en måte å avslutte krigen på.
Fred og ekspansjonsfremstøt
Den 22. juli gav spanjolene Jules Cambon, Frankrikes ambassadør til USA, fullmakt til å representere Spania i fredsforhandlingene. Spanjolene ønsket egentlig å begrense forhandlingene til Cuba, men ble raskt tvunget til å innse at deres andre besittelser ville bli krevd som krigsbytte. McKinley fikk gehør i regjeringen for at Spania måtte avstå Cuba og Puerto Rico, men de var delt i synet på Filippinene. Noen ønsket å annekterte hele øygruppen; andre ønsket bare å kreve en orlogsstasjon. Skjønt den amerikanske opinionen så ut til å støtte en anneksjon, møtte det sterk motstand fra en rekke politiske ledere, deriblant William Jennings Bryan og Grover Cleveland. Mange motstandere organiserte seg også i Det amerikanske antiimperialistiske forbund.
Eva Bratholm
Bratholm ble gift med økonom og byråsjef Petter Nore i 1983. Ekteskapet ble oppløst i 2006. I 2009 ble hun gift med journalist Joar Hoel Larsen.
Zimbrisk
Zimbernes opphav
Navnet zimbere kan komme av det gamle tyske ordet for tømmermenn (Tzimber). Det kan imidlertid også være avledet av den gamle teorien om at zimberne er etterkommere etter den germanske stammen kimbrerne. Kimbrerne hadde vandret gjennom store deler av Europa før de 101 f.Kr. ble slått av romerne nord for Verona, altså i nærheten av zimbernes bosetninger i dag. Teorien om en historisk eller språklig sammenheng mellom disse to folkegrupper er forlengst forlatt, men kan likevel ha gitt opphav til folkegruppens navn.
William McKinley
Fred og ekspansjonsfremstøt
McKinley foreslo å innlede forhandlinger med Spania om cubansk uavhengighet og amerikansk anneksjon av Puerto Rico, mens herredømmet over Filippinene var åpent for diskusjon. Han stod fast på dette, selv etter at den militære overlegenheten på Cuba ble svekket da de amerikanske troppene ble smittet av gulfeber. Spania godtok til slutt en våpenhvile på disse betingelsene den 12. august, og forhandlingene om en fredsavtale begynte i Paris i september 1898. Samtalene fortsatte frem til 18. desember, da Parisavtalen ble undertegnet. USA annekterte Puerto Rico, Filippinene og Guam, mens Spania oppgav sine krav på Cuba. Til gjengjeld godtok USA å betale Spania 20 millioner dollar. Etter omfattende lobbyvirksomhet lyktes McKinley og visepresident Hobart til slutt med å få de nødvendige to tredjedelene av Senatet til å godkjenne avtalen.
Liste over episoder av Familien Macahan
Episodeliste for TV-serien Familien Macahan.
NRK sendt hele sesong 1 og 2 sommeren 1983 og åtte utvalgte episoder av sesong tre sommeren 1983.
William McKinley
Fred og ekspansjonsfremstøt
McKinley sørget for at Hawaii ble annektert i 1898. Øygruppen hadde vært under amerikansk innflytelse i 25 år, og i 1893 hadde kongehuset blitt avsatt og Hawaii etablert som en proamerikansk republikk. Som avtroppende president hadde Benjamin Harrison fremmet et forslag for Senatet om anneksjon. Straks Grover Cleveland tiltrådte som president, sendte han en kommisjon til øyene, og trakk deretter tilbake forslaget, fordi den hawaiiske revolusjonen ikke hadde gjenspeilt folkeviljen. Mange amerikanere støttet likevel anneksjon, og saken fikk fornyet aktualitet under krigen mot Spania. McKinley hadde vært tilhenger av anneksjon helt siden han tiltrådte som president, og mente at handlingslammelse ville føre til at rojalistene tok makten igjen, eller at Japan kom USA i forkjøpet. McKinley så at det ville bli vanskelig å få med seg to tredjedeler av Senatet, så han støttet forslaget fra den demokratiske kongressrepresentanten Francis G. Newlands om en fellesresolusjon fra begge kamrene i Kongressen. Newlands-resolusjonen ble vedtatt i begge kamrene med stort flertall. McKinley sanksjonerte vedtaket den 8. juli 1898. «Vi trenger Hawaii minst like mye og ganske mye mer enn vi trengte California. Det er skjebnebestemt ekspansjon», sa han til sin sekretær, Cortelyou. Den 12. juli 1898 gjorde USA også krav på ubebodde Wake Island.
Innflytelse i Asia og Mellom-Amerika
«USAs interesser som stillehavsmakt», skriver historiker Jarle Simensen, «økte etterhvert som vestkysten fikk større tyngde i amerikansk samfunnsliv, og etterhvert som Kina og Japan ble mer tillokkende markeder». Med de ervervede besittelsene i Stillehavet var USA i stand til å etablere kommunikasjoner, forsyninger og orlogsstasjoner som dannet en effektiv handelsrute til Kina. Allerede før freden med Spania tok McKinley til orde for «en åpen dørs politikk» som forbød kolonisering av Kina og gav alle utenlandske makter like handelsvilkår. Da John Hay overtok som utenriksminister etter krigen, bragte han saken inn for de europeiske maktene. Storbritannia støttet det, Russland avviste det, mens Frankrike, Tyskland, Italia og Japan støttet det i prinsippet, men kun dersom alle de andre forpliktet seg til det samme.
Handelen med Kina ble satt i fare straks etter, da bokseropprøret truet utlendinger og deres eiendom i Kina. Amerikanere og andre vestlige i Beijing ble beleiret; i en åttenasjonsallianse med andre vestlige makter og Japan beordret McKinley 5 000 soldater til byen i juni 1900 for å befri dem. Måneden etter ble de vestlige reddet ut, men flere demokrater i Kongressen var kritiske til at McKinley hadde sendt tropper uten å konsultere den lovgivende forsamlingen. Med dette skapte McKinley en presedens som lot de fleste av etterfølgerne hans ta en tilsvarende styring over militæret. Etter at opprøret var over, understreket USA sine forpliktelser til «den åpne dørs politikk», som ble utgangspunktet for den amerikanske politikken overfor Kina.
USA utøvde sterk innflytelse i Mellom-Amerika gjennom «dollarimperialisme», militære intervensjoner og de panamerikanske konferansene. Clayton–Bulwer-avtalen av 1850 forbød USA og Storbritannia å hevde kontroll over en fremtidig kanal i Mellom-Amerika. Den spansk-amerikanske krigen hadde bevist ulempene med en marine fordelt på to hav, uten å ha noen sjøveis forbindelse nærmere enn Kapp Horn. Idet USA ble mer økonomisk og militært involvert i Asia, ble en kanal desto mer påkrevet, og McKinley ønsket å reforhandle den gamle avtalen. Hay og Julian Pauncefote, Storbritannias ambassadør til USA, ble enige om at en fremtidig kanal kunne være under amerikansk kontroll, så lenge den var åpen for all skipstrafikk og ikke befestet. McKinley var fornøyd, men Senatet krevde at USA måtte få befeste kanalen. Hay var forlegen og leverte sin avskjedssøknad, men McKinley avslo den og bad ham fortsette forhandlingene i tråd med Senatets ønsker. Det lyktes han med, og Hay–Pauncefote-avtalen ble ratifisert av begge parter, men ikke før McKinleys død.
I mars 1901 sanksjonerte McKinley senator Orville Platts tillegg til hærbudsjettet. Platt-tillegget satte vilkårene for tilbaketrekningen av amerikanske tropper fra Cuba. USA forbeholdt seg retten til å gripe inn i Cubas indre anliggender, i ytterste konsekvens ved okkupasjon. President Theodore Roosevelt trakk tilbake de amerikanske troppene året etter, og de neste tiårene skulle USA komme til å intervenere på Cuba flere ganger.
Toll og dobbeltmyntfot
To av datidens store politiske spørsmål, innførselstoll og fri sølvutmynting, gikk over i hverandre i 1897. Oppebørselskomiteens formann, Dingley, fremmet et forslag om avgiftsopplegg til erstatning for Wilson–Gorman-tollen av 1894. McKinley støttet Dingleys forslag, som økte innførselstollen på ull, sukker og luksusvarer, men de nye tollsatsene bekymret Frankrike, som eksporterte mange luksusartikler til USA. Forslaget ble raskt vedtatt i Representantenes hus, men forsinket i Senatet, som vurderte de franske innvendingene. Franske diplomater tilbød seg å samarbeide med USA om en internasjonal avtale om dobbeltmyntfot hvis innførselstollen ble lempet. Dette falt i god jord hos republikanske senatorer som støttet fri sølvutmyntning, og som satt på vippen i Senatet. Senatet lagde noen få unntaksbestemmelser for Frankrike, uten å redusere tollsatsene, og kom således til enighet. McKinley sanksjonerte vedtaket og sa seg villig til å forhandle om en internasjonal avtale om dobbeltmyntfot.
USA og Frankrike ble snart enige om en gjensidig handelsavtale, og de forsøkte å vekke Storbritannias interesse for dobbeltmyntfot. Den britiske statsministeren, lord Salisbury, øynet interesse for saken og meddelte den amerikanske utsendingen, Edward O. Wolcott, at myntverkene i India kunne gjenåpnes for sølvutmynting, dersom generalguvernøren tillot det. Så snart dette ble kjent, gjorde gullstandardtilhengerne umiddelbart motstand, og generalguvernøren var skeptisk. Storbritannia valgte derfor å avvise forslaget. Ettersom forsøket på en internasjonal avtale hadde mislyktes, hegnet McKinley om gullstandarden. De neste årene opplevde USA økonomisk vekst, og gullfunn i Yukon og Australia økte pengebeholdningen, så presset for dobbeltmyntfot avtok. I 1900 fikk presidenten Kongressen til å lovfeste gullstandarden, og sanksjonerte vedtaket med en gullpenn.
Borgerrettigheter
Afroamerikanerne var forventningsfulle til McKinley som president. McKinley hadde fordømt lynsjing som guvernør, og de fleste afroamerikanere som kunne stemme i 1896, stemte på ham. McKinley ble imidlertid mer opptatt av å dempe motsetningene mellom nord- og sørstatene, og de svarte ble skuffet over politikken og utnevnelsene hans. Skjønt han utnevnte afroamerikanere til noen lavere offentlige stillinger, og fikk ros for det, var utnevnelsene færre enn under de foregående republikanske presidentene. Tidligere senator Blanche Bruce fra Mississippi ble registrator i Finansdepartementet, en stilling som republikanske presidenter hadde pleid å tildele en afroamerikaner. McKinley utnevnte flere svarte postmestre; han bad imidlertid Justin W. Lyons i Augusta i Georgia om å fratre etter innsigelser fra hvite. Da Bruce døde i 1898, ble Lyons utnevnt til ny registrator. Presidenten utnevnte en tidligere slave, George B. Jackson, til tollinspektør i Presidio i Texas. Mange svarte i nordstatene følte imidlertid at presidenten overså deres bidrag til valgseieren, og få ble utnevnt til offentlige stillinger.
Regjeringen gjorde lite for å forhindre vold mot svarte, noe som gjorde at McKinley mistet deres støtte. McKinley uttrykte ingen fordømmelse, slik president Harrison hadde gjort ved lignende hendelser, da de svarte postmestrene i Hogansville i Georgia og Lake City i Sør-Carolina ble lynsjet i 1897 og 1898. Afroamerikanernes politiske ledere kritiserte McKinley for handlingslammelse, mens andre mente at det var lite presidenten kunne gjøre.
«Før den spansk-amerikanske krigen, anså negrene, til tross for noen feil, McKinley som den beste vennen de noen gang hadde hatt», mente historiker Clarance A. Bacote. Afroamerikanerne så krigen i 1898 som en mulighet til å vise sin patriotisme og kjempe. I fredstid hadde man trent opp elitegrupper av svarte i hæren, men likevel ble de trakassert av hvite på sin ferd til Tampa for å kjempe i krigen. Etter press fra afroamerikanernes politiske ledere krevde McKinley at Krigsdepartementet forfremmet svarte offiserer til høyere rang enn løytnant. De svartes krigsinnsats dempet ikke rasemotsetningene i sørstatene, som i andre halvdel av 1898 ble voldelige igjen. Elleve svarte ble drept under raseopptøyene i Wilmington i Nord-Carolina det året.
McKinley reiste rundt i sørstatene i slutten av 1898 i håp om å dempe motsetningene mellom nord- og sørstatene, men uttalte seg ikke om raseopptøyene eller volden. Han besøkte det svarte lærestedet Tuskegee University og pedagogen Booker T. Washington; han talte for Georgias lovgivende forsamling; og han besøkte gravminner over falne sørstatssoldater under borgerkrigen. McKinley fikk en begeistret mottagelse fra hvite sørstatsfolk, men støtte fra seg mange svarte.
Biografene Lewis L. Gould og Kevin Phillips mener at det politiske klimaet i sørstatene, med hvite politikere som førte segregeringspolitikk, gjorde at McKinley ikke kunne ha gjort stort for å dempe rasemotsetningene. De mener også at McKinley gjorde mer enn Theodore Roosevelt, som betvilte likeverd mellom folkeslag, og Woodrow Wilson, som støttet segregering. Gould konkluderer med at «McKinley manglet visjonen som pekte forbi fordommene i samtiden og til en retning av en bedre fremtid for alle amerikanere».
Presidentvalget i 1900
Republikanerne seiret i de fleste delstats- og lokalvalg i 1899, og McKinley så optimistisk på sine egne muligheter for å bli gjenvalgt i 1900. Han var en populær president og sikker på å bli renominert av partiet. Visepresident Hobart døde i slutten av 1899, så spørsmålet om visepresidentkandidat var åpent. McKinley ønsket seg først Elihu Root, som hadde overtatt etter Alger som krigsminister, men kom frem til at Root var nyttigst i departementet. Han vurderte kandidater som senator Allison og innenriksminister Cornelius Newton Bliss, men ingen var så populær som republikanernes stigende stjerne, Theodore Roosevelt. Etter en tid som visemarineminister hadde Roosevelt gått av for å organisere kavaleriregimentet Rough Riders og kjempe på Cuba.
I 1898 ble Roosevelt valgt til guvernør i New York på løfter om sosiale reformer, og han hadde en ambisjon om å bli president. Mange tilhengere oppfordret McKinley til å velge ham som visepresidentkandidat, og Roosevelt tenkte at det var en passende erfaring før han stilte som presidentkandidat i 1904. Utad var McKinley uhildet, men Hanna motsatte seg sterkt å nominere Roosevelt. Hanna mente at Roosevelt var altfor impulsiv. På den andre siden var republikanernes boss i New York, senator Thomas Platt, blant de som mislikte Roosevelts reformer; de forsøkte å skyve ham ut på sidelinjen ved å få ham valgt til visepresident – fremdeles et nokså tilbaketrukket verv.
Ved åpningen av republikanernes landsmøte i Philadelphia i juni 1900 hadde ingen visepresidentkandidat noe overveldende flertall bak seg, men Roosevelts støtte var den bredeste. McKinley slo fast at det var opp til landsmøtet, ikke ham, å velge. Den 21. juni ble McKinley enstemmig renominert, mens Roosevelt ble, med Hannas avmålte støtte, nominert til visepresidentkandidat under den første avstemningen. Måneden etter nominerte demokratenes landsmøte i Kansas City igjen William Jennings Bryan som sin presidentkandidat.