cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ecker Hill
Historie
Utahs første hoppbakke ble bygd i 1915 i Dry Fork Canyon, og senere fulgte flere bakker av moderat størrelse. Den første virkelig store bakken i delstaten ble bygd i Parley's Canyon i 1928 av Utah Ski Club, som hovedsakelig besto av norske immigranter. Under det første rennet 22. februar 1929 satte Alf Engen bakkerekord med 164 fot (50 meter). 2. mars 1930 fikk bakken navnet Ecker Hill, til ære for skiklubbens leder Peter Ecker.
Europatouren i golf for menn 2011
Europatouren 2011 startet som vanlig med Alfred Dunhill Championship i Syd-Afrika i desember, og avslutter i desember i Dubai.
Ecker Hill
Historie
Anlegget hadde to bakker, den store Class A-bakken og den lille Class B-bakken. Ved enkelte anledninger ble det også bygd et tredje hopp lenger opp i lia, som muliggjorde enda lenger hopp. Dette hoppet ble hovedsakelig brukt av én mann – Alf Engen.
Det ble holdt renn i Ecker Hill både for profesjonelle og amatører. Alf Engen hoppet i flere år som profesjonell, og gjorde mange lange hopp i bakken. I januar 1931 hoppet han 254 fot (77,4 meter) i Ecker Hill. Dette hoppet er med på enkelte lister over verdensrekorder, men ifølge Harold "Cork" Anson ble ikke rekorden anerkjent på grunn av at Utah Ski Club på det tidspunktet ikke var blitt medlem i idrettsforbundet Western American Winter Sports Association. Senere samme år hoppet Engen 266 fot (81,1 meter), men heller ikke den rekorden ble godkjent, fordi den ikke ble satt i et offisielt renn.
Alf Engens anerkjente bakkerekord i Ecker Hill var 281 fot (85,6 meter), satt 26. februar 1933. Han hoppet imidlertid lenger på trening. 1. juledag 1934 hoppet han 296 fot (90,2 meter), og vinteren 1935 strakte han seg til 311 fot (94,8 meter). Også det siste hoppet var lenger enn verdensrekorden, men ble heller ikke anerkjent som rekord.
22. februar 1934 døde Calmar Andreasen etter et stygt fall i Ecker Hill. Andreasen var Utahs amatørmester av året, og hoppet vanligvis i den lille bakken, men hadde fått spesiell tillatelse til å prøve seg i den store bakken. I sitt andre hopp i den store bakken falt han på kulen. Det er uvisst hva som forårsaket fallet; én teori går ut på at skjerfet han hadde rundt halsen blåste opp i øynene på ham så han ikke så hoppet, andre mente at den store farten og muligens sterk sidevind gjorde at han mistet balansen i overgangen til hoppet.
USAs nasjonale mesterskap i hopp ble arrangert to ganger i Ecker Hill, i 1937 og 1949. På den tiden kunne utlendinger vinne USA-mesterskapet, og begge mesterskapene i Ecker Hill ble vunnet av nordmenn: Sigmund Ruud i 1937 og Petter Hugsted i 1949. Hugsteds seier i 1949 var omstridt. På vei til Park City gjorde dårlig vær i Denver at han ble forsinket, og han nådde ikke fram innen rennet begynte. I strid med hoppreglementet, som sa og fremdeles sier at alle hopperne må være på plass når første omgang starter, fikk Hugsted delta i mesterskapet selv om rennet var i gang da han kom. I pausen mellom første og andre omgang fikk han ett prøvehopp, gjorde så sitt første konkurransehopp, og deltok deretter i andre omgang som vanlig.
Etter det siste nasjonale mesterskapet sank aktiviteten i Ecker Hill, særlig på grunn av at bakken var blitt for liten og hadde foreldet bakkeprofil. Det siste rennet i bakken ble holdt rundt 1960. I 1986 ble Ecker Hill tatt med på National Register of Historic Places, USAs offisielle liste over bevaringsverdige steder. Det er i dag (2010) lite igjen av bakken, men ei minnetavle er satt opp på sletta i bakken.
Ecker Hill må for øvrig ikke forveksles med Becker Hill, som var en mindre hoppbakke i Ogden ved Park City rundt 1930.
Vannpolo under Middelhavslekene 1951
Vannpolo under Middelhavslekene 1951. Vannpolo var en av tretten sporter under de første Middelhavslekene som ble arrangert i Alexandria i Egypt i perioden 5. oktober til 20. oktober 1951. Det var kun herrelagg som deltok i vannpoloturneringen.
Tony Lespoir
Tony Gill Lespoir (født 1. september 1976) er en seychellisk padler som padler flatvann. Han representerte Seychellene under Sommer-OL 2008, der han ble slått ut i de innledende rundene.
Peter Barnes
Peter Simon Barnes (født 10. juni 1957 i Manchester), er en engelsk, tidligere fotballspiller, mest kjent for sin tid hos Manchester City på slutten av 1970-tallet. Han var en av Englands mest lovende unge spillere på den tiden, og ble i 1976 kåret til PFA Young Player of the Year. Han spilte totalt 22 landskamper for og scoret fem mål.
Han debuterte som profesjonell spiller i 1975 for Manchester City der han i 1976 var med på å vinne Ligacup-finalen bare 19 år gammel. Han scoret også et mål i finalen. Han ble i 1979 solgt til West Bromwich Albion for 752 000 pund, noe som var overgangsrekord for WBA i nesten 20 år. Han var klubbens toppscorer i 1979-80 sesongen, og ble i 1981 kjøpt opp av Leeds der han slet med å finne formen som hadde gjort ham til en stjerne.
Leeds rykket ned fra topp-divisjonen i 1982, og Barnes ble utlånt til den spanske klubben Real Betis. Han fant seg ikke til rette der og returnerte til Leeds året etter. Etter 27 kamper og fire mål i 2. divisjon ble han solgt til Coventry for 50 000 pund, der han scoret åtte mål på 29 kamper før han ble kjøpt opp av Manchester United i 1985. Han ble to år her, men spilte ikke mer enn 25 kamper og scoret ti mål. Han hadde problemer å komme overens med Manchester Uniteds nye manager. Alex Ferguson, og ble solgt tilbake til naboklubben Manchester City, hvor han hadde startet sin karriere.
Det så nå ut som om Barnes hadde gjort sitt som spiller på toppnivå, og han ble snart utlånt til klubber nedover i divisjons-systemet. Etter en kort tid i diverse klubber i utlandet valgte han å legge opp i 1991.
Barnes jobber nå bak kulissene for Manchester City, samt at han kommenterer fotballkamper for en lokal radiostasjon i Manchester.
Haslumseter kapell
Haslumseter kapell er et sportskapell i Bærumsmarka i Bærum kommune, Viken fylke. Kapellet ble tegnet av Magnus Poulsson og oppført etter hans død med sønnen Anton Poulsson som utførende arkitekt.
Per Rypdal
Per Rypdal (født 8. februar 1942, død 21. juni 2008) var en norsk psykolog som deltok i opprettelsen av Regionsenteret for barn og unges psykiske helse (RBUP) ved Det medisinske fakultet ved NTNU i Trondheim i 1994. Mot slutten av sitt liv var han involvert i en arbeidskonflikt, som fikk bred dekning i lokale medier.
Shelley Rudman
Shelley-Marie Rudman (født 23. mars 1981), britisk skeletonkjører som deltok i de olympiske vinterleker 2006 i Torino og 2010 i Vancouver.
Rudman vant en olympisk sølvmedalje i skeleton under vinter-OL 2006 i Torino. Hun kom på andreplass bak Maya Pedersen fra Sveits.
Per Rypdal
Rypdal huskes i dag kanskje særlig for sin rolle som sakkyndig under blant annet Bjugn-saken og Hage-saken. I begge sakene viste det seg at de sakkyndige var sterkt medvirkende til at uskyldige ble dømt. Rypdal stilte som nr. 61 på Sosialistisk Venstrepartis liste ved kommunevalget i Trondheim i 2003.
Raimu
Raimu, født som Jules Auguste Muraire, 18. desember 1883 i Toulon, død 20. september 1946, var en fransk skuespiller.
Nanshan (Shenzhen)
Nanshan (kinesisk: 南山区; pinyin: Nánshān Qū) er et av de seks bydistrikter i Shenzhen, en storby i Guangdongprovinsen i Folkerepublikken Kina. Det har en befolkning på 900 000, og et areal på 182 km².
I subdistriktet Shekou er det utenlandske preget særlig sterkt.
Administrative enheter
Nanshan består (2011) av åtte subdistrikter:
Vei
Kinas riksvei 107 fører gjennom området. Den løper fra Beijing til Shenzhen (rett ved Hongkong, og er på sin vei innom provinshovedstedene Shijiazhuang, Zhengzhou, Wuhan, Changsha og Guangzhou.
Båt
Fra Shekou er det kort vei til fergeterminalen med 45 minutters reiseavstand med hurtigbåt til Hongkong sentrum, og en noe lengre overfart til Macao.
Tour de France 1948
Tour de France 1948 var den 35. utgaven av sykkelrittet Tour de France og den ble avholdt fra 30. juni til 25. juli 1948.
Gjennomføringen av rittet
Rittet ble vunnet av italieneres Gino Bartali, som også vant klatretrøya. Han vant i tillegg 7 etappeseiere, som totalt ga han en margin på over 26 minutter til Briek Schotte på andreplass og over 28 minutter til Guy Lapébie på tredjeplass. Det italienske laget hadde ikke kjørt Touren på over 10 år. Lagkonkurransen ble vunnet av Belgia.
Poço de José de Moura
Poço de José de Moura er en kommune i delstaten Paraíba i nordøstregionen av Brasil.
Bertrand de Cosnac
Han ble utnevnt til kardinal i mai 1371 av pave Gregor XI.
Edith Ottosen
Edith Charlotte Ottosen (født 1928 i Levanger, død 1990) var en norsk skuespiller.
Hun vokste opp i København og debuterte i 1951 på Aarhus Teater. Ottosen var 1954-1984 ansatt ved Rogaland Teater der hun var en drivende kraft og spilte i et bredt repertoar, blant annet Evelinde i Arne Garborgs Læraren, Elmire i Molières Tartuffe, Maria i Anton Tsjekhovs Onkel Vanja og den lokalt populære Bertine i Leiv Isaksens Maktå på Straen.
Georg Moritz av Sachsen-Altenburg
Wilhelm Georg Moritz Ernst Albert Friedrich Karl Konstantin Eduard Max av Sachsen-Altenburg (født 13. mai 1900 i Potsdam, død 13. februar 1991 i Breiholz ved Rendsburg) var arveprins av Sachsen-Altenburg. Ettersom hertugdømmet Sachsen-Altenburg ble republikk i 1918 ble han aldri regjerende hertug. Han var tilhenger og støtter av antroposofien.
Georg Moritz var sønn av hertug Ernst II av Sachsen-Altenburg og prinsesse Adelheid av Schaumburg-Lippe. Han hadde en søster, prinsesse Elisabeth, og en bror, prins Friedrich Ernst. I 1907 døde hans bestefar og samme år også hans onkel. Dermed overtok prins Georg Moritz' far som monark den 7. februar 1908 og Georg Moritz ble hertugdømmets tronfølger. Ved farens død i 1955 ble han overhode for huset Sachsen-Altenburg og titulær hertug. Han var barnløs og huset Sachsen-Altenburg døde ut med ham i 1991.
Arveprins Georg Moritz interesserte seg for antroposofi allerede fra ungdommen. Et møte med Siegfried Pickert på begynnelsen av 1930-tallet fikk stor betydning for ham. Hans slott, Schloss Hamborn, ble et senter for antroposofisk aktivitet fra 1931.
Enare träsk (innsjø)
Enare träsk eller Enare (svensk: Enare träsk ; finsk: Inarijärvi; enaresamisk: Aanaarjävri; nordsamisk: Anárjávri; skoltesamisk: Aanarjäuʹrr) er en innsjø nord for polarsirkelen i Enare kommune i finsk Lappland. Innsjøen er den største innsjøen i Sápmi og den tredje største i Finland med et areal på 1 040 km². Den er normalt islagt fra november til juni.
Høyden på sjøen varierer mellom 117 og 119 moh. ettersom vannstanden reguleres av det russiske Kaitakoski kraftverk ved starten av Pasvikelva. Enare träsk har utløp mot nord til Barentshavet, via Pasvikelva til Varangerfjorden.
Enare träsk er en grunn innsjø, med en gjennomsnittlig dybde på kun 15 meter, mens den største dybden er på 92 meter. Innsjøen har 3 318 øyer, hvorav de mest kjente er Hautuumaasaari («Gravstedsøya») og Ukonkivi («Gubbesteinen»). Gamle offerplasser er funnet på disse to øyene.
Tilløp
Enare träsks største tilløp er de to elvene Juutuanjoki, som munner ut i innsjøen ved Enare tettsted, og Ivalojoki, som munner ut ved Ivalo. Mange andre innsjøer i området har avløp til Enare träsk. Den største av disse er Mutusjärvi nordvest for tettstedet Enare. Andre er bl.a. Nitsijärvi, Paadarjärvi og Vuontisjärvi.
Futian (Shenzhen)
Futian (kinesisk: 福田区, pinyin: Pútián Qū) er et av seks distrikter i Shenzhen i Guangdongprovinsen i Folkerepublikken Kina. Futian hadde et folketall på ca. 885 000 i 2002.
Jernbane
Beijing-Hongkong høyhastighetsjernbane har stoppested her.
Henriette Caillaux
Henriette Caillaux (født Henriette Raynouard, født 5. desember 1874 i Rueil-Malmaison i Frankrike, død 29. januar 1943 i Mamers) var en fransk overklassekvinne som er best kjent for drapet på Gaston Calmette, redaktøren i Le Figaro, da han truet omdømmet til hennes ektemann, den daværende finansministeren og tidligere statsministeren Joseph Caillaux. Pressedekningen av og den alminnelige oppmerksomheten rundt rettssaken etter drapet sammenfalt med julikrisen, i ukene opp mot første verdenskrig, i den grad at den i høy grad bidro til å overskygge tegnene på krigsfare.
Bakgrunn
Raynouard var født i Rueil-Malmaison like utenfor Paris. Som nittenåring giftet hun seg med den tolv år eldre forfatteren Léo Claretie. De fikk to barn.
I 1907 innledet hun et forhold med Joseph Caillaux mens de begge fremdeles var gift. I 1908 fikk hun skilsmisse fra Léo Claretie, men Caillaux hadde vansker med å skille seg fra sin kone. De to giftet seg til slutt i oktober 1911. Sammen hadde de en formue på rundt 1,5 millioner franc, noe som gjorde dem til et av de rikeste parene i Frankrike.
Angrep
Som finansminister i Doumergue-regjeringen ble Joseph Caillaux - etter at han hadde gjort deg til talsmann for progressiv inntektsbeskatning i Frankrike - utsatt for en langvarig pressekampanje der særlig Le Figaro under redaktør Gaston Calmette gikk hardt ut mot ham. Henriette Caillaux talte «138 artikler på 95 dager» om ektemannen i avisen.
Avisa gikk fra å angripe Caillaux politisk til å sverte omdømmet hans - den kalte ham uærlig og beskyldte ham for å ha mottatt bestikkelser. Calmette publiserte også en rekke brev av Caillaux som han hadde fått tak i på forskjellig vis - blant annet skal han ha bestukket kammerjenten til Henriette Caillaux for å få tak i brev ektemannen hadde skrevet til henne. Den 16. mars 1914 bestemte Henriette Caillaux seg for å «gi Calmette en lærepenge», som hun senere sa i politiavhør. I huset Gastinne Renette for våpen til jakt, dueller og kamp kjøpte hun en halvautomatisk pistol - en Browning .32 ACP - som hun prøvde ut i kjelleren. Om lag 17.15 lot hun seg kjøre i ektemannens departementsbil til avislokalene i rue Drouot. Fint kledt i svart satengkjole, en jakke av persianerpels og en hatt med fjær bar hun også en muffe, som var nokså unødvendig for årstiden, men som hun brukte til å skjule pistolen i.
Calmette var ute da hun kom, men var ventet snart tilbake. Klokken 18 kom han innom avislokalene sammen med forfatteren Paul Bourget, og gikk med på å gi Caillaux en kort audiens. Etter å ha vekslet noen ord trakk hun pistolen og skjøt seks skudd mot redaktøren - fire traff, to av dem dødelig. Calmette døde på operasjonsbordet seks timer senere.
Henriette Caillaux ventet på politiet i lokalet. Hun nektet å reise til politikammeret i politibil, men lot seg isteden kjøre i sin egen bil, som fremdeles var parkert utenfor. I avhørene forklarte hun hva som hadde skjedd, at hun hadde villet gi Calmette en lærepenge - og at hun håpet han ikke var hardt skadd.
Rettssak
Rettssaken mot Henriette Caillaux begynte 20. juli 1914, og preget den franske offentlighet. Den omfattet en erklæring fra den franske president, en nær sagt uhørt hendelse - og en rekke representanter fra den franske maktelite.
I en tid da feminismen var i vinden, men fremdeles ikke hadde vunnet innpass i samfunnet, bygde hennes advokat, Fernand Labori, forsvaret på tradisjonelle tanker om at kvinner var emosjonelt svakere enn menn. Drapet på Gaston Calmette var ikke overlagt, hevdet han, men et pasjonsdrap. Forsvareren vant fram og Caillaux ble frikjent av juryen den 28. juli.
Rettsavgjørelsen er blitt kritisert, og mye tyder på at Joseph Caillaux benyttet sine kontakter til å påvirke saken. En venn av ham, Jean Bienvenu-Martin, var blitt justisminister i juni 1914, mens flere jurymedlemmer og hoveddommere var vennlig innstilte til hans politiske parti. Både aktor og forhørsdommeren for saken ble tildelt Æreslegionen kort tid før rettssaken startet. Videre skal en nær venn av Caillaux, Pascal Ceccaldi, ha betalt korsikanske sammensvorne for å bue eller applaudere vitnene på kommando.
Senere liv
Tidlig på 1930-tallet fikk Caillaux en grad ved École du Louvre for en avhandling om billedhoggeren Jules Dalou. I 1935 gav hun ut en bok som listet opp Dalous verker. Hun døde i Mamers i 1943.
Filmer i 1918, 1968 og 1985
En amerikansk stumfilm om saken, The Caillaux Case, ble laget av Fox Film Corporation i 1918. Filmen var regissert av Richard Stanton. Madlaine Traverse spilte Henriette Caillaux og Eugene Ormonde var Gaston Calmette. I filmen er Henriette Caillaux og ektemannen tysk-vennlige konspiratører og forrædere mot Frankrike. I virkeligheten var Joseph Caillaux en forkjemper for et fredelig kompromiss med Tyskland under første verdenskrig, og noen år etter krigen ble han dømt for landsforræderi for dette. Filmen var ingen økonomisk suksess.
I 1968 ble det laget en tysk fjernsynsfilm om Caillaux, Madame Caillaux, og i 1985 kom en fransk fjernsynsfilm kalt L'Affaire Caillaux.
Enare träsk (innsjø)
Fiske
Enare träsk er en meget fiskerik innsjø. Blant de mange fiskeslag som finnes i sjøen, er ørret, røye, sik, lagesild, harr m.fl. Reeska er en dvergart av sik, hvis økologiske nisje opptas av lagesild i sjøer lengre sør.
Lagesild, saimenlaks og kanadarøye hører ikke til de opprinnelige fiskeartene i Enare träsk, men er blitt satt ut i sjøen av mennesker. Bestanden av lagesild økte kraftig på 1970-tallet, og flere fiskere tok da opp lån for anskaffelse av fiskeutrustning. Lagesildbestanden kollapset imidlertid på mindre enn ti år.
Firefly and Live!
Firefly and Live! er et konsertalbum med TNT, utgitt i 1997.
Staller
Staller eller stallare (gno stallari, av lat. stabularius, stallmester) var i middelalderen en embetsmann i hirden hos de nordiske kongene. Stallaren var leder for hirden og førte ordet for kongen på tinget. Han var kongens stallmester og personlige livvakt. Som regel ble stallere rekruttert blant hersene. Stallerne var derfor gjerne høyt betrodde menn.
Stallaren blir omtalt først på Olav Tryggvasons tid, altså på slutten av 900-tallet. Stallaren var kongens rådgiver og hirdens talsmann overfor kongen.
Som staller hadde man på 1100-tallet rett til å tåle mannebot for noen typer forseelser, i stedet for fysisk straff. For en mindre forseelse var manneboten 6-24 mark, avhengig av sosial status forøvrig.
Edelweiss
Edelweiss (Leontopodium alpinum), en av de mest kjente europeiske fjellblomster, tilhører kurvplantefamilien. Navnet kommer fra tysk edel («edel, nobel») og weiß («hvit»). Vitenskapsnavnet, Leontopodium betyr «løvens pote» og kommer av de greske ordene leon («løve») og podion (forkortelse av pous, «fot»).
Blomstrende edelweisstengler kan bli mellom 3 og 20 cm lange. Bladene kan synes ullaktige fordi de er dekket av hvite hår. Blomstene er filt- og ullaktige med hvite hår, med karakteristiske blomster som består av fem – seks små gule blomsterhuder (5 mm) omgitt av kronblader i stjerneform.
Den vokser ikke vilt i Norge annet enn på Hovedøya i Oslofjorden, men finnes som prydplante i en del hager.
Planten blomstrer normalt mellom juli og september måned. Den er ikke giftig, og har tradisjonelt blitt brukt i folkemedisin som en kur mot underlivs- og åndedrettssykdommer.
Christiania Folketheater
Christiania Folketheatret (også Folketheatret) var navnet på et teater i Møllergaten 1 Kristiania, som eksisterte fra 1867 til ca. 1883.
Edelweiss
Den gror vanligvis på utilgjengelige steder, noe som er grunnen til at den i Slovenia er assosiert med fjellklatring. Dens hvite farge er i Sveits oppfattet som et symbol på renhet og nettopp på grunn av dens skjønnhet, fortjener den sitt rumenske navn florarea reginei (dronningens blomst). Blomsten er uoffisielt Sveits' nasjonalblomst. Blomsten er også brukt som kjennemerke for de tyske «bergsoldatene», såkalte Gebirgsjäger. Blomsten hylles også i den populære sangen «Edelweiss» i Rodgers og Hammersteins musikal The Sound of Music fra 1959.
Jonathan Lindseth
Jonathan Lindseth (født 25. februar 1996) er en norsk fotballspiller som spiller for den bulgarske klubben CSKA Sofia.
Christiania Folketheater
Folketheatret fikk sitt navn da den danske skuespiller Ferdinand Schmidt overtok lokalene i Møllergaten 1, hvor Kristiania norske Theater tidligere hadde holdt til. . Schmidt ansatte Paolo Sperati som kapellmester. Senere var blant andre Johan Halvorsen engasjert som musikalsk leder.
I løpet av sin virketid ble teatret leid ut til flere teaterselskaper for å fremføre lette, underholdende stykker med mange sanginnslag. Det ble også fremført operetter og enkelte operaer i Folketheatret, men uten at scenen likevel oppnådde noen høy anerkjennelse.
Bygningen i Møllergaten 1
Bygningen i Møllergaten 1 var oppført i tre etasjer av Fredrik Hansen for blant annet danselokalet Løven. Danselokalet ble nedlagt etter «efter at have vakt atskillig Skandale, da den øvede altfor meget Tiltrekning på unge Herrer af de høiere Klasser».
Etter at danselokalet Løven var flyttet ut, ble bygningen brukt av Christiania norske dramatiske Skole, senere Kristiania norske Theater. Omkring 1883 ble teatret kjøpt av Peter Hærem og ombygd for KFUM. Bystyret og formannskapet holdt møtene sine i Møllergaten 1 fra 1886 til 1900. I 1965 ble bygningen revet.
Peter Freuchen
Lorenz Peter Elfred Freuchen (født 20. februar 1886 i Nykøbing Falster, Danmark, død 2. september 1957 i Alaska, USA) var en dansk journalist, forfatter og oppdagelsesreisend. Sammen med Knud Rasmussen etablerte han en forskningsstasjon i Thule i 1910. I tillegg til sine arktiske ekspedisjoner besøkte Freuchen Sør-Afrika i 1935.
Biografi
Peter Freuchen ble født i Nykøbing Falster som sønn av den danske jøden Lorentz Benzon Freuchen (1859–1927) og hans hustru Anne Petrine Frederikke Rasmussen (1862–1945).
I 1911 giftet Freuchen seg med Mekupaluk, en inuittkvinne som tok navnet Navarana. Sammen fikk de to barn, sønnen Merkusak og datteren Pipaluk. Gutten var åndssvak og oppholdt seg i flere år på institusjonen Rødbygård. Navarana fulgte Freuchen på noen av hans oppdagelsesreiser. Hun døde i 1921 under en influensaepidemi og ble begravet på Upernaviks gamle kirkegård. Navarana var ikke døpt, og presten nektet derfor å forrette begravelsen. Freuchen forrettet den derfor selv. Senere brukte Knud Rasmussen navnet Navarana til sin kvinnelige hovedrolle i filmen Palos Brudefærd som blev filmet i Øst-Grønland i 1933.
I 1924 giftet Freuchen seg med stumfilm-skuespilleren Magda Vang Lauridsen. Ekteskapet ble oppløst i 1944, og Freuchen giftet seg for tredje gang i 1945 med Dagmar Cohn (f. 1907).
Karriere
I en alder av åtte år fikk Peter sin første lille båt som han brukte all sin tid i, mens skolen ikke interesserte ham. Han ble venn med sjømenn i den lokale havna og lyttet til deres historier fra fjerne land. Han studerte medisin på Københavns Universitet i en periode, men følte ikke at legegjerningen var hans sanne kall. Freuchen gjennomførte sin første tur til Grønland i 1906, og deretter deltok han i en rekke ekspedisjoner mellom 1910 og 1924, ofte i selskap med den berømte polarforsker Knud Rasmussen.
Da han kom tilbake til Danmark etter sin første tur til Grønland, skrev han artikler for Kristeligt Dagblad, publiserte en rekke historier i Familiejournalen og tok endelig sin kandidatgrad fra universitetet. Sammen med Knud Rasmussen dro han på foredragsturnéer i Danmark og arbeidet som journalist for Politiken. I 1910 samlet han inn gjenstander for danske museer, og 1913–1920 innehadde han stillingen som guvernør for kolonien i Thule. I disse årene levde han sammen med inuitter og forsøkte å leve som dem. Freuchen var svært negativ overfor den kristne misjon. Han så på de kristne misjonærene som noen som tråkket på inuittfolkets tradisjoner uten å forstå dem. I Freuchens bok Min grønlandske Ungdom (1936) avslørte han at han aldri hadde planlagt å bli arktisk oppdager.
Grønland, Land og Folk, utgitt i 1927, var hans første bok. Hans første novelle, Storfanger, ble publisert samme år. I 1929 utkom Nordkaper med påtrykt forbud mot å bli utlånt fra biblioteker. Allerede da den første biblioteksloven kom i 1920, hadde Thit Jensen reist spørsmålet om et vederlag til forfattere for utlån af deres bøker. Det kom det ikke noe ut av, og da Freuchen nå utga sin roman med utlånsforbud, nektet en bokhandler med et leseselskap å etterkomme forbudet. Saken endte i retten, der Freuchen til slutt fikk medhold i Høyesterett. Dette vakte stor forargelse blant landets bibliotekarer – ikke minst da Hasselbalchs forlag i 1930 nedla forbud mot utlån av alle sine fremtidige utgivelser helt til 1. april 1932 – med mindre forfatterne mottok en godtgjørelse (forlaget avblåste senere forbudet, da det ikke ga utsikter til økt fortjeneste). Bibliotekenes blad Bogens verden nektet å referere uttalelser fra Freuchen og Thit Jensen: «Vi finder ikke anledning til at forevige disse to impulsive skribenters uovervejede indfald og ubeføjede påstande». I De danske folkebibliotekers historie fra 1962 refereres kun uttalelser fra motstandere av utlånsforbudet. Atskillige jurister satte seg inn i problemet, og i 1946 framsatte undervisningsminister Mads R. Hartling et forslag om en forfatteravgift som vederlag for utlån: «Et lille lands forfattere er på forhånd handicappet, idet det bogkøbende publikum ikke er så stort, at det kan ydes dem et ønskeligt og rimeligt vederlag for deres arbejde». I 1947 ble forfatteravgift til 435 danske forfattere utbetalt for første gang – takket være Freuchens kamp.
I 1932 var Freuchen igjen på Grønland. Denne gang var ekspedisjonen betalt av amerikanske Metro-Goldwyn-Mayer filmstudio. Han spilte også en stor rolle i filmen Eskimo (1933), som handlet om en eskimojegers liv og hans familie. I slutten av 1930-årene dro han til Sibir og skrev om sine opplevelser i Sibiriske Eventyr (1939).
Under andre verdenskrig arbeidet han for motstandsbevegelsen og var utpreget antinazistisk. Han ble anholdt av den tyske okkupasjonsmakten og dømt til døden. Freuchen klarte imidlertid å flykte til Sverige og reiste derfra til USA. Han ble værende i New York City med landsted i Connecticut.
Freuchen døde av et hjertestans i Elmendorf i Alaska 2. september 1957. Hans aske ble spredt utover et fjell nær Thule.
Fatty’s Magic Pants
Fatty's Magic Pants er en amerikansk stumfilm fra 1914, regissert av Fatty Arbuckle.
Handling
Fatty ser frem til å delta ved en formell sammenkomst.
Men før han kan gå dit, må han være skikkelig kledd - og han møter en rekke uventede vanskeligheter når han forsøker å gjøre seg klar.
Martin Jørgensen (keeper)
Fra 2002 til 2005 gikk han på idrettsfag ved Bjerke videregående skole i Oslo.
Dybbøl
Dybbøl (tysk: Düppel) ligger i Sønderjylland og er en liten by med 2,471 innbyggere (2018) i Dybbøl Sogn på Sundeved mellom Stenderup og Dybbøl Banke. Dybbøl kirke er byens kjennemerke, men det er Dybbøl mølle ved utkanten av Sønderborg, man først og fremst forbinder byen med.
Dybbøl har utvidet seg de senere år og ny bebyggelse er kommet til i byområdet. Byen ligger i Sønderborg kommune og hører til Region Syddanmark.
Opprinnelsen til navnet
Første leddet er et gammelt mannsnavn Dytti, etterleddet -bøl betyr enkeltgård. Navnet betyr altså «Dyttis enkeltgård», eller kanskje snarere «Dyttis udflyttergård».
Dybbøls historie
Slaget ved Dybbøl i 1864 regnes for en viktig del av danmarkshistorien. Her ble krigen mellom tyskerne (prøysserne) og østerrikerne på den ene side og danskene på den andre avgjort. Kampene ved Dybbøl gjorde at Danmark tapte krigen og måtte avgi områdene Slesvig, Holsten og Lauenborg ved fredsslutningen. Det betydde også at Sønderjylland – dvs. området sør for Kongeåen og Ribe – ble avgitt til Tyskland og forble tysk inntil gjenforeningen i 1920, da grensen ble flyttet til sitt nåværende sted. Dybbøl ble etter dette et symbol på Danmarks nederlag og endelige opphør som europeisk krigsmakt.
Skansene ved Dybbøl
Den 5. juni 1848 fant det sted kamper mellom Danmark og Tyskland (Preussen), og her lyktes det danskene (til tross for at de var i mindretall) å holde stand mot de tyske troppene. Dette medførte at den danske stat i 1855 bevilget penger til tre sterke skanser ved Dybbøl, men arbeidet kom først i gang seks år senere i 1861. 10 skanser var ikke bygget ferdige da tyske soldater rykket fram i 1864 og tross visse hurtige utbedringer falt Dybbøls skanser den 18. april etter 34 dagers heftige beskytninger og Danmark måtte kapitulere. Tyskernes styrke var på 37,000 mann, mens danskenes var på 11 000. Ved slagets avslutning var 6 000 soldater blitt drept, såret eller tatt til fange. Av disse var godt over 4,800 dansker. Tyskerne bygget senere ut skansene fra 1865-70, blant annet ble Kongeskansen bygget i denne perioden, den skansen hvor den offisielle gjenforeningsfest fant sted 11. juli 1920.
Inglefieldbreen
Inglefieldbreen er en isbre på Spitsbergen på Svalbard. Den er 22 kilometer lang, og starter fra østsida av fjellene Keipen og Framkeipen midt inne i Heer Land. Breen går i nord-nordøstlig retning og munner ut i Inglefieldbukta på vestsida av Storfjorden.
Den er oppkalt etter den engelske marineoffiseren og polarforskeren Edward Augustus Inglefield (1820-94).
Stuping under Middelhavslekene 1951
Stuping under Middelhavslekene 1951. Stuping var en av 13 grener i de første Middelhavslekene som ble arrangert i Alexandria i Egypt i perioden 5. oktober til 20. oktober 1951. Det var to øvelser i stuping, tårnstup og sviktstup, kun for menn.
Erling Brinchmann
Erling Brinchmann (født 21. mars 1897 i Trondheim, død 29. august 1988 i København ) var en norsk visedikter, forfatter og politimester.
Før 1946 hadde han ledet sedelighets-avdelingen ved Oslo Politikammer. Han var så politimester ved Bergen Politikammer fra 1946 til 1966.
Brinchmann ble kjent som den syngende politimester i Norsk rikskringkasting, og kunne høres sammen med de bergenske Kallemann og Amandus i radioprogrammet Barnetimen. Videre forfattet han melodier og visebøker sammen med broren Jacob Brinchmann. Noe av dette ble utgitt gjennom Visens Venner.
Northern District (Alaska)
Northern District er et tidligere statistikkområde som utgjorde den nordlige delen av distriktet Alaska. Distriktet ble opprettet før folketellingen i 1880, og ble brukt som statistikkområde til og med ved folketellingen i 1900.
Av statistiske grunner var Northern District delt inn i de to statistikkdivisjonene Arctic og Yukon Districts ved folketellingene i 1880 og 1890. Northern District hadde ingen administrative funksjoner, og landområdene var direkte underlagt sentralregjeringen i Sitka.
I 1900 ble Alaska delt inn i dommerdistrikter, som også overtok funksjonen som statistikkområder. Andre og fjerde dommerdistrikt tilsvarte da grovt sett landområdene til Northern District.
Prata (Paraíba)
Prata er en kommune i delstaten Paraíba i nordøstregionen av Brasil.
Arrecife
Arrecife er en by på Lanzarote, en av Kanariøyene. Arrecife har vært hovedstad på Lanzarote siden 1852. Byen har gitt navn til den internasjonale flyplassen i nærheten.
Befolkningen er 50 785 (ISTAC, 2003).
Stadion Evžena Rošického
Stadion Evžena Rošického er et idrettsstadion i Praha i Tsjekkia. Stadionet ble åpnet i 1935 og blir i dag brukt mest til fotballkamper. For tiden er Evžena Rošického hjemmebane for fotballklubben Bohemians (Střížkov) Praha. Stadionet var midlertidig hjemmebane for SK Slavia Praha fra august 2000 til mai 2008, da deres nye stadionanlegg Eden Arena stod klart. Evžena Rošického har en total tilskuerkapasitet på 19 336 tilskuere og ligger i nærheten av den mye større Strahov stadion, som er regnet som den nest største i verden. Høsten 2007 ble det spilt Mesterligakamper der som følge av Slavia Prahas deltagelse i turneringen. Stadionet er oppkalt etter anti-nazisten Evžena Rošického, som ble henrettet der av nazistene i 1942.
Junkers Ju 88
Junkers Ju 88 var et tysk to-motors lett bombefly, nattjager og angrepsfly produsert av Junkers. Det ble brukt av blant annet Luftwaffe under den andre verdenskrig. Utviklingen av flyet begynte i 1936, og ved krigens slutt var det produsert 14 780 fly i forskjellige varianter. Ju 88 ble også videreutviklet i form av Ju 188, Ju 288 og Ju 388.
Utvikling og varianter
Med Ju 88 V4 ble mannskapskabinen endret til den standard som kjennetegnet den første produksjonsserien. V5 ble brukt til å sette verdensrekord for distansen 1 000 km med en nyttelast på 2 000 kg den 9. mars 1939, med en gjennomsnittshastighet på 517 km/t. Flere følgende prototyper introduserte flere endringer, og i 1939 ble en pre-produksjonsserie under betegnelsen Ju 88A-0, som ble klarert for en bombelast på 2 400 kg, satt under evaluering.
De første Ju 88A bombefly ble operative med Luftwaffe i august 1939, og selv om produksjonen var treg til å begynne med skulle A-serien utgjøre over halvparten av alle Ju 88 som ble produsert. Ju 88B ble bare bygget i en liten pre-produksjonsserie, men skulle bli utgangspunktet for utviklingen av Ju 188. Ju 88S var den siste av bombeflyvariantene som ble produsert.
Ju 88C ble opprinnelig utviklet som en «Zerstörer», et tungt jagerfly i samme klasse som Messerschmitt Bf 110, men fikk en viktig rolle som nattjager, og over 3 200 fly av denne varianten ble produsert. Ju 88G, som også var en nattjager, var en videreutvikling av Ju 88C, men produksjonen kom sent i gang og bare 800 fly ble produsert.
Ju 88P var et angrepsfly utstyrt med en eller to panservernkanoner i gondoler under buken for bruk mot stridsvogner, og Ju 88D, Ju 88H og Ju 88T var rekognoseringsvarianter.
Ju 88 ble også brukt i forskjellige typer «Mistel»-kombinasjoner.
Alexander Kirketeig
Alexander Kirketeig (født 5. februar 1979 i Førde, Sogn og Fjordane) er en norsk styrkeløfter, som konkurrerer for Odin Styrkeløftklubb.
Mari Elden
Mari Elden (født 18. mai 1988) er en norsk langrennsløper fra Namdalseid som representerer Henning Skilag. Hun er søster av langrennsløperen Marte Elden. Hennes far, Eivind Elden, er tremenning av de tidligere kombinertløperne Trond Einar Elden og Bård Jørgen Elden.
Guillaume de Chanac
Guillaume de Chanac (død 30. desember 1383) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Mende i Frankrike og ble utnevnt til kardinal i mai 1371 av pave Gregor XI. de Chanac tilhørte Benediktinerne.
Niels Annen
Niels Annen (født 6. april 1973 i Hamburg-Eimsbüttel) er en tysk politiker (SPD). Han var medlem av Forbundsdagen perioden 2005 til 2009 og deretter fra 2013.
Simpson’s-in-the-Strand
Simpson's-in-the Strand er en eksklusiv restaurant i London, i nr. 100 Strand. Den er kjent for sin komprosmissløse satsing på britisk matkultur.
Niels Annen
Annen var leder av Jusos fra 2001 til 2004. Han har siden 2003 vært medlem av styret i SPD. Fra 2010 til 2011 var han Senior Transatlantic Fellow ved German Marshall Fund i Washington, og arbeidet fra 2011 til 2013 i avdelingen Internationale Politikanalyse ved Friedrich-Ebert-Stiftung i Berlin. I 2014 ble Annen utenrikspolitisk talsperson i SPDs gruppe (fraksjon) i Forbundsdagen.
Simpson’s-in-the-Strand
Restauranten har aner tilbake til 1828, da Samuel Reiss åpna Grand Cigar Divan i lokaler som tidligere var kjent som Fountain Tavern, der den litterære klubben Kit Kat Club hadde hatt sitt tilhold. Grand Cigar Divan etablerte seg som et populært kaffehus, der herrene satt i behagelige divaner og sofaer mens de røkte sine sigarer til kaffen, bladde i dagens aviser og spilte sjakk. Mot en avgift på én guinea om året var alt inkludert. Det ble spilt sjakk mot andre kaffehus i byen, med bud i flosshatt løpende mellom for å melde hvert trekk. Grand Cigar Divan fikk ry som sjakkspillets høyborg i England.
I 1848 gikk Reiss i kompaniskap med den kjente restauratøren John Simpson, og virksomheten ble utvida og omdøpt til Simpson's Grand Divan Tavern. Simpson introduserte skikken å bringe maten inn på vogn og skjære opp kjøttet ved bordet, en tradisjon som Simpson's har holdt ved lag til denne dag. Kort før sin død i 1864 solgte John Simpson stedet til Edmund William Cathie, en stor kjenner av viner og sigarer. Han ansatte mesterkokken Thomas Davey, som insisterte på at alt på Simpson's skulle være britisk. Bl.a. bytta han ut ordet «menu» med «Bill of Fare».
I 1898 ble Simpson's oppkjøpt av Richard D'Oyly Carte og ble dermed en del av Savoy hotell. Etter en ombygging ble restauranten gjenåpna i 1904 under dagens navn – Simpson's-in-the-Strand, Grand Divan Tavern.
Michaela Kargbo
Michaela Kargbo (født 5. juli 1991) er en sierraleonsk friidrettsutøver, som konkurrerer i sprintløp. Hun representerte Sierra Leone under Sommer-OL 2008, der hun ble utslått i de innledende rundene.
Frith Street
Frith Street er en gate i området Soho i London. Den er beliggende i gåavstand mellom T-banestasjonene Tottenham Court Road og Leicester Square. I nord ligger Soho Square, og i sør ligger Shaftesbury Avenue. Frith Street krysser Old Compton Street.
Ronnie Scott's Jazz Club holder til i nummer 47.
I etterkrigstiden strømmet italienske immigranter hit og satte sitt preg på mye av strøkets forretningsvirksomhet.
Caffè Latte-trenden, som vi i Norge kjenner fra 1990-årene, startet alt i 1950-årene i London. Milano-mannen Achille Gagia brakte med seg sin egen oppfinnelse, den banebrytende kaffemaskinen som bærer navnet hans, da han flyttet til Frith Steet. Han installerte maskinen på Café Moca. Deretter ville alle ha den.
Historie
John Constable, Wolfgang Amadeus Mozart og William Hazlitt bodde alle i Frith Street en stund.
26. januar 1926 ga John Logie Baird den første offentlige demonstrasjon av fjernsyn i 22 Frith Street, i etasjen over der Bar Italia holder til i dag.
USNS «Comfort» (T-AH-20)
USNS «Comfort» (T-AH-20) er et hospitalskip i den amerikanske marinen. Det er tredje skipet i den amerikanske marinen som heter «Comfort», og det andre skipet i Mercy-klassen som inngår i flåten.
Skipet har hjemmehavn i Baltimore eller i Norfolk, hvor det ligger klart til å seile på fem dagers varsel.
Innsats i kriser og krig
Under Operation Sea Signal tok skipet seg i 1994 av flyktninger fra Haiti og fungerte som et flytende immigrasjonsmottak. Under Operation Uphold Democracy i september 1994 ble «Comfort» sendt til Guantanamo-basen for å ta seg av intensivpasienter blant de 35.000 kubanske og haitianske flyktingene.
Under Operation Iraqi Freedom oppholdt skipet seg i 56 dager i Persiabukten. Det ble foretatt 590 kirurgiske inngrep, 600 blodoverføringer, tatt mer enn 8.000 røntgenbilder og behandlet knapt 700 pasienter, hvorav ca 200 irakiske sivilister eller fiendtlige krigsfanger.
Operation Continuing Promise fant sted i 2007 og en stor del av dette initiativet igangsatt av president Bush gikk ut på å fremme sosial rettferdighet på den vestlige halvhule. Comfort besøkte tolv mellomamerikanske, søramerikanske og karibiske land, og dets medisinske personal gav gratis helsetjenester. De behandlet mer enn 98.000 pasienter og opererte 1.100 ganger.
Den 13. januar 2010 ble «Comfort» beordret til å hjelpe med hjelpetiltak etter jordskjelvet i Haiti. Det ble plassert ved Port-au-Prince og behandlet hver dag mellom 200 og 300 pasienter, som ble bragt til skipet med helikoptre av US Marines. Frem til 10. mars 2010 foretok man 843 operasjoner om bord, og ni barn ble født der.
Ved Puerto Rico i 2017 støttet «Comfort» hjelpearbeidet i det orkanherjede landet.
Covid-19-pandemien i 2020 bragte «Comfort» til New York City for å avlaste sykehusene i byen slik at de i større grad skulle kunne vie seg til covid-19-pasienter, og ikke-smittede pasienter ikke skulle risikere smitte på slike sykehus.
Haugerud kirke
Haugerud kirke er en arbeidskirke fra 1975 i Oslo. Den har navet etter Haugerud gård som ligger tett intil. Byggverket er i stein og har 370 plasser.
Den er bygd i kalksandstein, kvadratisk funkisstil. Kirkerommet har et 9 meter høyt alterteppe av Else Marie Jakobsen, Fra mørket til lyset. Teppet regnes som et hovedverk i ny norsk kirkekunst. Speidergruppa 1. Haugerud har møtelokaler i underetasjen.
Ellen Nordstoga
Ellen Bojer Nordstoga (født 1941) er en norsk folkemusiker, kveder og kulturarbeider fra Vinje i Telemark.
Hun har medvirket på musikkalbumene Jol i Vinje (1978), Livet er godt (1994) med tekster av Aasmund Olavsson Vinje, Draumkvedet (1995), og Visur og vers for store og små (2018). I tillegg er hun tradisjonsformidler for tekster og melodier på flere folkemusikkutgivelser. Nordstoga har arbeidet som distriktsmusiker, og har i mange år lært opp barn og unge i kveding og folkedans i Telemark. Hun har vært lærer/inspirator for blant andre Arve Moen Bergset og Ingebjørg Bratland.
Hun ble tildelt Teskjekjerringprisen i 1992, og Gullnål fra Norsk Kulturarv i 2016. Hun fikk gullnåla både for sin innsats i stiftelsen, og for sitt kulturarbeid som eier og driver av gården Mjonøy. Hun har også vært knyttet til drift og formidlingsarbeid ved Vinjestoga, som ligger nær heimgården Plassen.
Ellen Nordstoga er gift med Olav Nordstoga, som var ordfører i Vinje 1995–99. De er foreldre til musikerne Odd Nordstoga og Aasmund Nordstoga, Ellen er niesen til bildehoggeren Dyre Vaa, og barnebarn av forfatteren Johan Bojer.
Jean de la Tour
Jean de la Tour (død 15. april 1374) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var abbed for klosteret Saint-Benoit-sur-Loire i Frankrike. Han tilhørte benediktinerne.
Han ble utnevnt til kardinal i mai 1371 av pave Gregor XI.
Sosialisme
Sosialisme (fra latin socius – følgesvenn, kamerat) er en politisk ideologi som ønsker at produksjonsmidlene er eid av et fellesskap, enten gjennom det offentlige, staten eller samvirker (eller en kombinasjon av disse). Tilhengere av sosialismen ser økt offentlig og/eller demokratisk engasjement i samfunnet som et virkemiddel til å oppnå hva de ser på som rettferdighet og positiv frihet («rett til»). Sosialismen fremmer styring av økonomien, og er skeptisk til private næringsinteresser og profittmotiver.
Sosialisme er en bred samlebetegnelse på en rekke ideologier på venstresiden av den politiske høyre-venstre-aksen. Alt fra kommunister på ytterste venstre til noen ganger selv sentrumsorienterte sosialdemokrater identifiserer seg med sosialismen som overordnet ideologi.
Tidlige former
De tidligste formene for sosialisme anses å være de bevegelsene som siden er kommet til å gå under navnet den utopiske sosialisme. Denne politiske tendensen arbeidet ut ifra den forestillingen at sosialistiske enklaver kunne oppbygges innenfor rammene av det føydale eller senere det kapitalistiske samfunn. Rettenkende rikmenn eller sammenslutninger av idealister skulle således opprette sosialistiske produksjonfellesskaper eller kollektiver, som så ved sitt eksempel kunne inspirere andre til å følge samme spor. De teoretiske talsmennene for denne strategien var sosialister som Charles Fourier, Claude Henri de Rouvroy de Saint-Simon og Robert Owen. Noen regner også anarkisten Pierre-Joseph Proudhon til denne retningen.
I Report to the County of Lanark (Rapport til amtsadministrasjonen i Lanark, 1821) hevder den engelske storindustrialisten Owen at bare et brudd med samfunnsutviklingen kan oppheve industrialiseringens og privateiendommens skyggesider. Han stiller opp et sett prinsipper for et fullstendig samfunnsalternativ hvor ambisjonen er å forene det beste fra den førindustrielle verdens sosiale liv med den nye tids nye teknologi. Kjernepunktet er kooperative landsbyer som planlegges for mellom tre hundre og to tusen mennesker. Den primære beskjeftigelse skal være landbruk og matproduksjon, men også håndverk og industrivirksomhet er på programmet. Oppdragelse og utdannelse spiller en nøkkelrolle. Owen fastholdt opplysningstidens idé om de ytre omstendigheters innvirkning på menneskesinnet og den medfølgende optimistiske tro på at en korrekt oppdragelse ville føre til et godt samfunn.
Owens egne praktiske erfaringer som suksessfull virksomhetsleder gav ham mange tilhengere. Han ble en inspirasjonskilde for mange opposisjonelle som ikke ville vente på effekten av utvidet stemmerett. Hans anvisninger for en annen måte å organisere et samfunn på forelå blant annet med detaljerte planer for arkitekturen. I årene som fulgte ble hele seksten Owen-inspirerte storkollektiver grunnlagt i USA og ti i Storbritannia. De mest kjente var New Harmony i Indiana (1825–1828) – det første ikke-religiøse utopiske samfunn i USA – og Harmony Hall i England (1839–1845). Både nordamerikansk og engelsk sosialisme har siden vært preget av denne formen for praktiske eksperimenter med politiske øyer i det kapitalistiske samfunn.
Den utopiske sosialisme mistet mye av sin tiltrekningskraft etter hvert som industrialismen slo igjennom og motsetningene mellom arbeiderklassens og borgerskapets økonomiske interesser ble tydeligere, og arbeiderne begynte å organisere seg som klasse på tvers av virksomhetene, og i et motsetningsforhold til arbeidsgiverne.
Fra midten av 1800-tallet utviklet Karl Marx og Friedrich Engels en økonomisk teori om kapitalismens måte å fungere på og en teori om fasene i den historiske utvikling – og om overgangen mellom disse fasene. Disse teoriene er siden kommet til å gå under betegnelsen marxisme. Marx selv foretrakk å kalle oppfattelsen for den vitenskapelige sosialisme, nettopp for å sette en skillelinje i forhold til den såkalt utopiske sosialisme. Den store forskjellen mellom disse to retningene innen sosialismen er bevisstheten om klasseinteressenes betydning. Marx anså det for naivt å forestille seg at industrifyrstene ville la seg inspirere til å delta i sosialistiske eksperimenter. Enkelte kunne nok la seg lokke til det, men langt de fleste kunne forventes å følge deres klasseinteresse i selv å opprettholde makten overes deres virksomheten, retten til å lede og fordele arbeidet, og retten til virksomhetenes overskudd. Derfor skulle sosialismen vinnes i en kamp mellom arbeiderklassen som hadde objektiv interesse i sosialisme, og arbeidsgiverne, eller borgerskapet, kapitalistene, som omvendt hadde objektiv interesse i å opprettholde kapitalismen – uansett hvor humanistiske eller empatiske disse arbeidsgiverne måtte være. Sosialisme forutsatte klassekamp, mente de sentrale marxistene i denne perioden.
Det betyr dog ikke at de utopiske sosialisters innflytelse ble utslettet av marxismens fremvekst. I sin kritikk av arbeidsfordelingen er Marx tydelig inspirert av den franske sosialisten Charles Fourier. Marx nevner i Parisermanuskriptene Fouriers kritikk av arbeidets oppsplittede og ensformige karakter.
På slutten av 1800-tallet delte marxistene seg i to leire. De revolusjonære mente at overgangen fra et kapitalistisk samfunn hvor borgerskapet var den herskende klassen, til et sosialistisk samfunn hvor arbeiderklassen hadde makta, måtte skje gjennom en revolusjon. Reformistene, anført av Eduard Bernstein, mente derimot at arbeiderklassen kunne og burde skaffe seg makt gradvis gjennom utvidelse av stemmeretten og innføring av sosiale og økonomiske reformer.