cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Første verdenskrig
Diskusjonen om skyld
Senere vurderinger går ut på at tysk politikk i julikrisen, var en strategi med stor risiko, som «bevisst aksepterte muligheten for en storkrig, uten nødvendigvis et ønske om å utløse den». De nødvendige forbedringer av egne posisjoner skulle forfølges med «hjelp av en politikk for begrenset offensiv med aksept av en kalkulert risiko». Begrepene begrenset offensiv og kalkulert risiko er imidlertid ikke nok, ifølge historikeren Jürgen Angelow, for å gi en full beskrivelse av «det uansvarlige og bunnløse» ved den tyske posisjonen. På den andre siden beskriver yngre historikere risikovillighet som «en dristig politikk med ukalkulert risiko, hvor man beveger seg på kanten av avgrunnen.». Den norske historikeren Rolf Hobson hevder det i dag er liten tvil om at Tyskland og Østerrike-Ungarn, spesielt deres generalstaber, har et hovedansvar for utbruddet av første verdenskrig.
Chalcophlocteis
Utbredelse
Artene er utbredt i det sørlige Afrika.
Torgersen
Torgersen er et vanlig etternavn i Norge og Danmark. Per januar 2020 var det 3,549 nordmenn med dette navnet. Skriveformen Thorgersen er mer uvanlig, med 230 forekomster i januar 2020.
Mendrisio
Mendrisio er en kommune i distriktet Mendrisio i kantonen Ticino i Sveits. Kommunen ble 4. april 2004 sammenslått med den tidligere Salorino kommune.
Mendrisio er kjent på italiensk som «il Magnifico Borgo» (den storslagne byen) på grunn av sine mange flotte historiske bygninger. Byens er også omgitt av et større vindiskrikt. Byen er også kjent for sin typiske langfredag prosesjon, da en levende rekreasjon av Kristi lidenskap er vedtatt (uten noe blod eller vold), og også for drue-festivalen (kalles Sagra dell UVA) som finner sted i slutten av september.
Første verdenskrig
Diskusjonen om skyld
Den australske historikeren Christopher Clark står på sin side for en retning innen forskningen om utbruddet av første verdenskrig hvor den sees som et «resultat av en felles politisk kultur» i Europa, med basis i en felles frykt. Clark ønsker ikke å imøtegå Fritz Fishers resultater. Den britiske historikeren Ian Kershaw nevner Tyskland, Østerrike-Ungarn og Russland som de hovedansvarlige for krigen, med «Tyskland i den avgjørende rollen». Ifølge den tyske historikeren Annika Mombauer var Russland og Frankrike, etter innledende forsøk på megling, positive til en kommende krig, etter at den ble sett på som uunngåelig. «Til sist var det regjeringene i Berlin og Wien som åpnet for krigen, fordi de avgjørende steg ble tatt umiddelbart etter attentatet.». Den britiske historikeren Niall Ferguson hevder at «Fra et moderne ståsted var Tyskland den eneste europeiske makten som støttet ofrene for terrorister, mot terroristene.».
I dag er det enighet blant forskere om at utbruddet av krigen i 1914 var «en av de mest komplekse hendelsene i moderne historie», og følgelig fortsetter diskusjonen om årsaken til utbruddet av første verdenskrig.
Mendrisio
Sport
Den 18. etappen i Giro d'Italia 2008 gikk fra Mendrisio til Varese. Mendrisio har også vært startby for Giro d'Italia et par ganger før. Byen avholdt VM i sykling i 2009.
Første verdenskrig
Minnesteder og krigskirkegårder
Minnesteder over falne er et relativt nytt fenomen, så sent som 1800-tallet var monumenter etter krig stort sett tilegnet seier i krig og seierrike generaler, ikke store tap av menneskeliv. Utforming av minnesteder etter første verdenskrig ble preget av hvilke land, styresett og kultur de falne kom fra. Mens britiske minnesteder skulle markere et fellesskap ved det britiske imperiet og samtidig gi pårørende rom for sorg, ble de sentrale italienske minnestedene etablert mens landet var under fascismen, uten plass for privat sorg. Det å omdanne en slagmark - åsted for unevnelige lidelser - til et minnested, kan diskuteres, og har blitt kritisert av blant annet historikeren George Mosse. Hvordan de døde ble minnet, eller om de ble det, var avhengig av hudfarge. Flere hundre tusen ententesoldater (minst 116 tusen, muligens så mange som 350 tusen) med bakgrunn fra koloniene fikk ikke noe minnesmerke, eller ble ikke minnet på linje med sine hvite våpenbrødre (mellom 45- og 54 tusen). Ifølge en offisiell britisk undersøkelse fra Commonwealth War Graves Commission (CWGC) var de ofre for omfattende rasisme (engelsk: pervasive racism).
Titusener av krigskirkegårder og minnesmerker ble anlagt i land som hadde deltatt. Det sentrale motivet var å møte befolkningens behov for å minnes falne familiemedlemmer og venner, men styresmaktene anså også at dette kunne få vekk fokus fra sosiale konflikter og understreke nødvendigheten av nasjonal enhet. Falne som hadde blitt begravet provisorisk, ble etterhvert flyttet til permanente gravsteder av organisasjoner som Storbritannias Commonwealth War Graves Commission, USAs the American Battle Monuments Commission, Tysklands Volksbund Deutsche Kriegsgräberfürsorge, og Frankrikes Le Souvenir français. Et av de mest kjente minnestedene for krigen er ved Verdun. Fort de Douaumont, Fort Vaux, Douaumont Ossuaire og andre minnesmerker etter slaget ved Verdun danner et omfattende kompleks. Den 22. september 1984 dannet minnesmerket bakgrunnen for den tyske forbundskansleren Helmut Kohl og den franske presidenten François Mitterrand, da de hånd i hånd markerte minnet om ofrene for krigene mellom Frankrike og Tyskland. Rundt 20 år før hadde Konrad Adenauer og Charles de Gaulle tilsvarende møttes ved Chemin des Dames før de i 1963 undertegnet den fransk-tyske Élysée-avtalen.
Det franske minnestedet Anneau de la Mémoire ble åpnet 11. november 2014 ved den store franske militære kirkegården Nécropole nationale de Notre-Dame-de-Lorette, i Ablain-Saint-Nazaire. Sammen med Douaumont og Notre Dame de Lorette er Mémorial des batailles de la Marne ved Dormans og minnesmerket ved Hartmannswillerkopf de fire franske nasjonale monumentene til minne om første verdenskrig.
Gravlunden Deutscher Soldatenfriedhof Vladslo i Belgia er hovedsakelig kjent for de to skulpturene «Sørgende foreldre» av Käthe Kollwitz. Deutscher Soldatenfriedhof Langemark er knyttet til myten om Langemarck (tysk: Mythos von Langemarck, en myte om tapene ved slaget, skapt av den tyske generalstaben i 1914). Ved Ieper (fransk og engelsk: Ypres, tysk: Ypern) er det flere minnesteder, særlig for soldater fra Storbritannia. Ved Menin Gate blir hver kveld klokken 20 hornsignalet «The Last Post» spilt. I området ved Beaumont-Hamel Newfoundland Memorial (fransk: Mémorial terre-neuvien de Beaumont-Hamel) og Canadian National Vimy Memorial (fransk: Le Mémorial national du Canada à Vimy) er slagfeltet bevart slik det var, og skyttergravene og krater etter artillerinedslag er fremdeles synlige. Minnestedet Clairière de l'Armistice i Compiègne, hvor våpenhvilen ble undertegnet 11. november 1918, peker mot forbindelsen mellom de to tyske angrepskrigene i det tyvende århundre.
Italias sentrale militære kirkegård og minnesmerke for første verdenskrig, Sacrario militare di Redipuglia, ligger ved områdene der slagene ved Isonzo ble utkjempet. Det er også en større kirkegård og et minnesmerke ved fjellet Monte Grappa, Sacrario militare del monte Grappa.
Under Weimarrepublikken (1918–1933) var det ikke mulig å komme til enighet om et sentralt minnested for de falne under første verdenskrig. I 1935 erklærte Adolf Hitler at Tannenbergminnesmerket (tysk: Tannenberg-Denkmal) skulle ha denne funksjonen.
Æreshallen som ble innviet i Luitpoldhain i Nürnberg i 1930, ble et samlingspunkt for nazistene og brukt under de såkalte rikspartidagene, en sentral del av partiets ideologi. Fra 1931 til 1945 var Neue Wache i Berlin Kenotaf (minnested) for de falne i krigen. Etter 1993 er dette Forbundsrepublikken Tysklands sentrale minnested for ofrene for krig og tyranni. Den tyske hærens minnested (tysk: Ehrenmal des Deutschen Heeres) er siden 1972 plassert ved festningen Ehrenbreitstein i Koblenz, marinen har Marineminnesmerket i Laboe (tysk: Marine-Ehrenmal Laboe), og minnested for alle døde etter ubåtkrigføring (tysk: U-Boot-Ehrenmal Möltenort) er ved Heikendorf i Kiel.
I Frankrike og Storbritannia ble nasjonale minnesteder ofte anlagt med stor omtanke, som den ukjente soldats grav under Triumfbuen i Paris. Denne nye typen monumenter var også beregnet på å minne de mange uidentifiserte og tapte soldatene, enten alt for ødelagt til å kunne identifiseres, eller aldri funnet. I en rekke land ble slike minnesmerker etablert, men ikke i mellomkrigstidens Tyskland, hvor konservative- og nasjonalistgrupper anså slike som for pasifistiske. Minnesmerker som ikke idealiserte soldatens liv og død ble ofte angrepet i Tyskland og fjernet i nazi-tiden (1933–1945), som arbeidene til Ernst Barlach. Ofrene etter første verdenskrig var årsaken til at en minnedag (tysk: Volkstrauertag) ble innført i Tyskland i 1926. I Tyskland og Frankrike ble en rekke minnesmerker reist, særlig i mindre byer, hvor alle ofrene ble navngitt. I større byer som ved krigsminnet i München og Heilbronn, var det mindre vanlig at navnene ble oppgitt.
I Sovjetunionen var det fokus på de som døde for revolusjonen, ikke soldater man anså var ofre for en krig mellom imperialistiske stater. Typisk var overskriften i avisen Pravda i 1934, altså 20 år etter krigsutbruddet: «Millioner av døde - milliarder i profitt»
Muséer
Bare i Europa er det mer enn 750 muséer med første verdenskrig som tema. Det militærhistoriske museum i Wien (tysk: Heeresgeschichtliches Museum) viser i tillegg til mange andre gjenstander, bilen som den østerriksk-ungarske tronfølgeren satt i da han ble myrdet. En stor samling knyttet til første verdenskrig kan sees i Imperial War Museums i London. Viktige samlinger eller enkeltgjenstander vises også i Musée de l'Armée i Paris, i det nasjonale militærmuseum (rumensk: Muzeul Militar Național) i București, og ved Bundeswehrs militærhistoriske museum (tysk: Militärhistorisches Museum der Bundeswehr) i Dresden. Bayerns armémuseum (tysk: Bayerisches Armeemuseum) i Ingolstadt har den største permanente utstillingen om første verdenskrig i Tyskland.
Muséer som kun har utstillinger om første verdenskrig finnes hovedsakelig i den nordlige delen av Frankrike, spesielt Historial de la Grande Guerre (fransk: muséet om den store krigen), Péronne i departementet Somme. Et annet viktig museum tilegnet første verdenskrig er Musée de la Grande Guerre du Pays de Meaux, nær elven Marne og knyttet til slaget om Marne. Den 10. november 2017 åpnet den franske presidenten Emmanuel Macron og den tyske presidenten Frank-Walter Steinmeier det første felles tysk-franske muséet om første verdenskrig ved Hartmannswillerkopf.
Verdun-minnesmerket (fransk: Mémorial de Verdun) og In Flanders Fields Museum ved Ieper tilbyr også fremragende presentasjoner. I Heuvelland nær Ieper har man restaurert et tysk skyttergravsystem etter arkeologiske utgravinger og gjort det tilgjengelig for besøkende. Krigsmuseet i Rovereto (italiensk: Museo storico italiano della guerra), er en del av et nettverk av muséer om første verdenskrig i Italia (italiensk: Rete Trentino Grande Guerra). og Kobarid-muséet (slovensk: Kobariški Muzej) i dagens Slovenia, knyttet til kampene ved Isonzo.
Litteratur og filosofi
Romanen, neglisjert av de tyske ekspresjonistene, ble igjen en foretrukket litteraturgenre under første verdenskrig, da årsakene og konsekvensene av denne epokegjørende hendelsen krevde en episk dimensjon. Fremveksten av Dadaismen kan sees i sammenheng med krigen. Av kjente tyske utgivelser er Ernst Jüngers In Stahlgewittern, og Walter Flex' Der Wanderer zwischen beiden Welten (en av de mest solgte tyske bøker noensinne), begge med en nasjonalistisk og krigsforherligende undertone. Erich Maria Remarques Intet nytt fra Vestfronten (tysk: Im Westen nichts Neues) anses derimot som en anti-krigs roman. I tillegg til at den ble utgitt på en rekke språk i store opplag, har den også flere ganger blitt filmatisert, og den første versjonen produsert i USA i 1930 vant to Oscar. Blant tyskspråklige dramatiske verk knyttet til krigen er Karl Kraus' Menneskehetens siste dager (tysk: Die letzten Tage der Menschheit), og Bertolt Brechts Trommer om natten (tysk: Trommeln in der Nacht).
Den jødiske filosofen Martin Bubers hovedverk, Jeg og Du (tysk: Ich und Du), er både et produkt av første verdenskrig, og et forsvar av mennesket, mot krigens umenneskeliggjøring.
Billedkunst og skulpturer
Inntil første verdenskrig var billedkunstnere og skulptører generelt lite interesserte vitner til krig. I første verdenskrig tjenestegjorde en rekke kunstnere som soldater. Mange av verkene fikk liten oppmerksomhet etter krigens slutt, og med unntak av Otto Dix, distanserte mange seg fra sine krigsarbeider. Kunstnere som Max Beckmann og Fernand Léger prøvde ikke engang å stille dem ut, men gikk videre til andre tema etter de ble demobilisert. Av kjente verk er «Sturmtruppe geht unter Gas», (Otto Dix, 1924), «Gassed» (John Singer Sargent, 1918), og «Die Namenlosen» (Albin Egger-Lienz 1916), og «Selbstbildnis als Soldat» (Ernst Ludwig Kirchner 1915).
I denne krigen brøt europeiske avant-gardekunstnere med normene som hadde styrt malerier av slag. De søkte nye veier for å hanskes med den grusomme virkeligheten: kubisme, futurisme, ekspresjonisme, og abstrakt kunst: «Tiden for heroisk realisme og patriotiske allegorier var endelig over. Detonasjonen av prosjektiler, artilleriets allmektighet, den totale krigen kunne ikke lenger imiteres, men måtte oversettes. Brutte linjer og klare farger var nødvendig, ikke for å vise detaljer i slagene, men for å beskrive deres inhumane kraft».
I Tyskland satte første verdenskrig en brå slutt for historisme og jugendstil i arkitekturen, ornamenter ble ikke lenger ansett som nødvendig, passende eller lønnsomt. Slik brakte krigen også et gjennombrudd for moderniteten og utsagnet «Form følger funksjon», så vel som synet fremmet av Adolf Loos i pamfletten Ornament und Verbrechen (1908) at bruk av ornamenter og dekorasjon var overflødig. For skulpturer til minnesteder over krigen ble en rekke nyskapende verk skapt. Fra dagens perspektiv bør særlig «Sørgende foreldre» (tysk: «Trauerndes Elternpaar») av Käthe Kollwitz nevnes.
Musikk
Første verdenskrig anses ikke som et avgjørende skille for musikken, siden vendepunktet med atonal musikk kom i 1908–1909. Musikk spiller nesten ingen rolle i samtidige skildringer av krigen. I komposisjonshistorie har imidlertid første verdenskrig en betydning, kunstmusikk tok stilling, og i enda større grad militærmusikk og populærmusikk i form av soldatsanger. Blant de mest spilte var «Argonnerwaldlied» og «Wildgänse rauschen durch die Nacht» i Tyskland, «It's a Long Way to Tipperary», og «Colonel Bogey March» i Storbritannia, mens i Russland og andre land i Øst-Europa var marsjen «Farvel til en slavisk kvinne» svært populær.
Blant populære patriotiske tyske sanger var «Die Wacht am Rhein». Hver tysk soldat hadde med seg en feltsangbok som inneholdt blant annet sangen «Vi samles for å be» (tysk: «Wir treten zum Beten»). Salmer i krig var noen ganger et paradoks, som «Nå takker alle Gud» (tysk: «Nun danket alle Gott») og «Vår Gud han er så fast en borg» (tysk: «Ein feste Burg ist unser Gott»), som kampsanger for det prøyssisk-protestantiske Tyskland.
Bruken av musikk for krigsformål var ikke nytt for første verdenskrig, og i de krigførende land var komponister, tekstforfattere og utgivere raske med å produsere krigsforherligende, nasjonal musikk. Stykker av komponister som tilhørte fiendtlige nasjoner ble ofte fjernet fra konsertprogram, særlig i begynnelsen av krigen. Musikken ga avveksling ved fronten, hvor krigens daglige rutine kunne fortrenges. Under julevåpenhvilen i 1914 var musikk en brobygger mellom skyttergravene. Felles synging av sanger med samme melodi som «Glade jul» (tysk: «Stille Nacht, heilige Nacht»), og «Gud sign vår konge god» (engelsk: «God Save the King»), (tysk: «Heil dir im Siegerkranz») åpnet for den spontane våpenhvilen.
Kjente komposisjoner som er knyttet til første verdenskrig er Edward Elgars «Carillon», Claude Debussys «Berceuse héroïque», Igor Stravinskys «Souvenir d'une marche boche», og Vincent d'Indys La légende de Saint Christophe. Sanger om den første verdenskrigs tragedier ble blant annet skrevet av: Franz Schreker, Franz Léhar, Charles Ives, Erich Wolfgang Korngold, Richard Strauss, Lili Boulanger, Giacomo Puccini, Hanns Eisler og Paul Hindemith.
Film og fjernsyn
Første verdenskrig ga materiale til et stort antall filmer. Den britiske semi-dokumentaren The Battle of the Somme, som ble produsert som en propagandafilm, ble sett av 20 millioner i Storbritannia i løpet av seks uker, en rekord som kun ble slått av Star Wars 60 år etter. I 2005 ble filmen tatt inn i UNESCOs Verdens dokumentarv. Blant de best kjente filmene er Intet nytt fra Vestfronten, utgitt i 1930, basert på romanen med samme navn av Erich Maria Remarque, antikrigsfilmen Paths of Glory av Stanley Kubrick fra 1957 og Lawrence of Arabia fra 1962. Krigen var også populær i filmer som ble produsert som nazi-propaganda i mellomkrigstiden.
Blant filmer med anti-krigstema kan nevnes Johnny Got His Gun, en amerikansk film om en krigsinvalid. Den amerikanske filmen Afrikadronningen hvor Humphrey Bogart og Katharine Hepburn har hovedrollene, utspilte seg i Øst-Afrika under første verdenskrig. Filmen ble innlemmet i USAs National Film Registry i 1994. Charlie Chaplins kjente satire Diktatoren fra 1940 har også første verdenskrig som utgangspunkt.
I den britiske komedieserien Blackadder Goes Forth hadde komikeren Rowan Atkinson hovedrollen som den fiktive kaptein Edmund Blackadder, som tjenestegjorde i den britiske hæren i Frankrike under første verdenskrig. Serien var sterkt kritisk til britiske generalers ledelse, på linje med «løver ledet av esler», og har vunnet en rekke priser, den er blant annet inkludert i 100 beste BBC TV-programmer. Andre sesong av den anerkjente TV-serien Downton Abbey har handling knyttet til blant annet slaget ved Somme og spanskesyken.
Historien om historien
Historien om første verdenskrig er ikke statisk. Så langt (per 2020) synes det å ha vært fire perioder – knyttet til generasjoner av historikere – vedrørende historisk beskrivelse av første verdenskrig. Den første perioden omfattet de som enten deltok i krigen eller levde da, og kan angis fra utbruddet i 1914 til 1939. Blant historikere i denne gruppen kan nevnes italieneren Luigi Albertini (1871–1941) og franskmannen Pierre Renouvin (1893–1974). I hovedsak hadde de et militært og politisk perspektiv på konflikten.
Den andre gruppen vokste frem i 1960-årene og hadde fokus på samfunnshistorie. Tysk historiografi hadde frem til 1960-årene ikke benyttet seg av samfunnsfagene i historieforståelsen, men i stedet benyttet en strengt realhistorisk tolkning. Dette forandret seg med en yngre generasjon historikere som ikke var bundet av tidligere tradisjoner. Mens det i Frankrike var vanligere med Annales-skolen som vektla førmoderne og ofte apolitisk historie, var tysk historie i 1960-årene opptatt av å forstå hvordan de to verdenskrigene kunne ha startet.
Den første som brøt med tradisjonell historieskriving på dette feltet, var Fritz Fischer (1908–1999). Fischer konkluderte med at den tyske regjeringen hadde tatt en kalkulert risiko med en krig for å komme fienden i forkjøpet. For Fischer var det klart at press fra fagforeninger, næringsliv og andre maktfaktorer var med på å presse frem denne reaksjonen. Flere tyske historikere fulgte etter i en forståeleshorisont der industrialisering og flåtekappløp – og etter hvert krig – var gjort også for å forhindre demokratisering og modernitet. De tyske historikerne som støttet opp om dette synet befant seg mellom forgjengerne på den mer konservative historieforståelsen og samtidig, marxistisk historieforståelse, og plasserte seg like langt fra begge leire. For dem var sammfunnsfaglige hensyn viktige uansett hvilken retning den tok dem.
Denne andre gruppen besto også av Marc Ferro (1924–2021), selv om han også klassifiseres mer som en annales-historiker som ser på de lange linjer. Ferros analyse av første verdenskrig var bare delvis på linje med den tyske retningen. For Ferro var en samfunnsfaglig vinkling vesentlig for å forstå krigen, men han valgte å ikke fordele ansvar mer til den ene siden enn til den andre. Britiske John Terraine (1921–2003) var en militærhistoriker som fokuserte mindre på Tysklands skyld og mer på at Storbritannias generaler hadde fått et ufortjent dårlig rykte. Den andre perioden kan derfor fremstå som tyskfiendtlig, og særlig tysk historieskriving fra denne perioden blir kritisert for å være for enkel i og med at mye av det de kritiserte den tyske regjeringen for, også kunne brukes til å kritisere alle stormaktenes regjeringer.
Den tredje perioden begynner fra slutten av 1970-årene og la vekt på kulturhistorie og ofrene for krigen. Av sentrale historikere der er amerikanske Paul Fussell (1924–2012), Eric Leed (1942–) og britiske John Keegan (1934–2012). Den fjerde og så langt siste perioden er transnasjonal og undersøker krigen fra et globalt perspektiv.
Noter
<references group='note'/>
João Paulo II lufthavn
João Paulo II lufthavn, er en flyplass som ligger på øya São Miguel, ca. 3 km vest for Ponta Delgada på Asorene i Portugal. Flyplassen er oppkalt etter Pave Johannes Paul II og er hovedflyplassen på øygruppa. Den betjente ca. 873,500 passasjerer i 2005 og er hovedbase for flyselskapene SATA Air Açores og SATA International.
Liste over flaggbærere for USA under OL
Liste over flaggbærere for USA under OL inneholder samtlige idrettsutøvere som har båret USAs flagg under åpningsseremoniene til sommer- og/eller vinter-OL.
Den polsk-ukrainske krigen
Den polsk-ukrainske krigen var en krig mellom Polen og Ukraina fra 1. november 1918 til 17. juli 1919 og dreide seg om kontrollen over den østlige delen av Galicia.
Det var komplekse nasjonalitetsforhold i den østerriksk styrte Kongedømmet Galicia og Lodomeria. Særlig var det maktkamp mellom polakker og ukrainerne, som begge hadde nasjonalistiske bevegelser, med motsatte mål.
Galicia var et stort område, der polakkene var i flertall i vest, der blant annet byen Kraków ligger, mens ukrainerne var i flertall i den østlige delen, der blant annet byen Lviv ligger (i selve byen Lviv var ukrainere ellers ikke i flertall – det var flere polakker og jøder der). Ukrainerne ønsket å dele Galicia i to, mens polakkene ikke ville det. Da Østerrike-Ungarn kollapset i 1918, ble det opprettet et ukrainsk nasjonalråd, Rada, som vedtok at de ville opprette en stat i hele Vest-Ukraina. I månedsskiftet oktober-november tok ukrainsk milits kontroll over Lviv. Den vest-ukrainske folkerepublikken ble proklamert med Lviv som hovedstad. Denne staten krevde kontroll over Øst-Galicia, inkludert deler av Karpatene, Volhynia, karpatisk Ruthenia og Bukovina. I Lviv var ukrainerne entusiastiske, jødene nøytrale og polakkene sjokkerte.
Polsk milits ble opprettet og startet væpnet motstand. En enhet polske soldater kom til byen etter to uker med kamp, og jaget ukrainske styrker ut. Men de fortsatte kampen utenfor byen til mai 1919. Etter å ha tatt Lviv, opprettet polske myndigheter ellers interneringsleirer for ukrainske aktivister.
I desember 1918 brøt kampene ut i Volhynia, men polakkene vant viktige seirer i 1919 da nye velutstyrte hæravdelinger kom til fra Polen. De hadde også franske militærrådgivere og utstyr, som egentlig skulle brukes mot bolsjevikene, men som polakkene også brukte mot de ukrainske nasjonalistene. Ukrainerne fortsatte kampen, og presset polakkene tilbake. Men snart måtte de avblåse offensiven på grunn av mangel på ammunisjon. Józef Piłsudski ledet nå de polske styrkene og drev ukrainerne tilbake, svekket som de var av mangel på skudd og annet utstyr. Den 17. juli ble en våpenhvileavtale undertegnet. Den 21. november 1919 ga ledelsen for Fredskonferansen til seiersmaktene i Paris Øst-Galicia til Polen. Den 21. april 1920 opprettet Pilsudski og den ukrainske lederen Symon Petljura en allianse, der Polen lovet Petljura støtte i Kiev-offensiven mot Den røde armé til gjengjeld for at han godtok å miste Øst-Galicia. Dette førte til at vest-ukrainske ledere gikk i eksil i Wien. De påvirket britiske og franske ledere, i det de viste til det utvilsomme ukrainske flertallet i området, og Folkeforbundet vaklet og syntes i 1921 å være tilbøyelig til å trekke tilbake godtagelsen av Polen sin kontroll der. Men etter at Polen hadde lovet autonomi for Øst-Galicia, ga Folkeforbundet Polen rett til å styre der. Polen brøt sine løfter.
Etterspill
Voldshandlingene i området fortsatte likevel fredsavtalen: Allerede før fredsavtalen var inngått var en ny konflikt i den polsk-sovjetiske krig begynt, her ble ironisk nok Polen og Den ukrainske folkerepublikk allierte mot Sovjet-Russland.
Bob Kane
Bob Kane (Robert Kahn) (født 24. oktober 1915 i New York City, New York, død 3. november 1998 i Los Angeles, California) var en amerikansk tegneserietegner. Sammen med manusforfatteren Bill Finger skapte Kane superhelten Batman i 1939.
Fylkesvei 1976
Fylkesvei 1976 går mellom Magnor og Vilsberg i Eidskog.
Strekningen ble fastagt 2019, og består av en delstrekning av den tidligere fylkesvei 335 (Hedmark).
Chambersburg (Ohio)
Chambersburg er et kommunefritt område (unincorporated community) i Columbiana County, i delstaten Ohio i USA.
Historie
Chambersburg ble opprettet i 1828. En variant av navnet var New Crambersburg(h). Et postkontor kalt New Chambersburgh ble opprettet i 1846, stavingen ble endret til New Chambersburg i 1894, og postkontoret stengte i 1904.
Chantal Rega
Chantal Réga (født 7. august 1955 i Nîmes) er en fransk tidligere friidrettsutøver (sprinter og hekkeløper), best kjent for å ha vunnet bronsemedalje på 400 meter hekk i EM 1982 i Helsingfors. Hun stilte i OL to ganger (1976 og 1980), og vant totalt femten nasjonale titler på idrettsbanen.
Shablogammarus
Shablogammarus er en type krepsdyr som på norsk er kjent som en type av amfipoder eller marflo. De er en slekt av småøyde havdyr som ser ut som små gjennomsiktige reker. Gruppen er usikker, og inneholder foreløpig 1 anerkjente arter.
Gruppen har en nordlig utbredelse, men ingen arter av denne gruppen er funnet i farvannene rundt Norge.
Taksonomisk plassering
Taksonomien til krepsdyrene er under regelmessig revisjon, og det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. En moderne oppdatering av systematikken gis av Martin og Davis, som følgende oversikt følger ned til nivået orden, mens lavere nivåer i enkelte tilfeller følger Catalogue of Life: - og generelt bygger på WoRMS-databasen i detaljer på nivå lavere enn familie:
VM i curling for kvinner 1995
Curling-VM for kvinner 1995 ble arrangert 8. april – 16. april 1995 i Keystone Centre i Brandon i Manitoba i Canada.
Kilder
1995 Ford World Curling Championships
Luperomorpha
Luperomorpha er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Utseende
Nokså små (gjerne 3-4 millimeter), slanke, blanke jordlopper, gjerne med gulrødt pronotum og svarte dekkvinger som kan ha noe metallglans.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever på planter i mange ulike familier. Luperomorpha xanthodera er i noen områder et betydelig skadedyr på ulike prydplanter, særlig roser.
Utbredelse
Slekten er utbredt i den Gamle verden. Arten Luperomorpha xanthodera er funnet innført til Norge
Control and Reporting Centre Karup
Control and Reporting Centre Karup (CRC KAR) er den militære myndighet i Danmark som har ansvaret for overvåkningen av det danske luftrom. Senteret hører under Air Control Wing, som er Flyvevåbnets overordnede luftkontrollinstans.
CRC KAR har til hovedoppgave å identifisere alle fly i dansk territorium samt identifisere og eventuelt avvise ukjente fly som krenker dansk suverenitet. Da man umiddelbart ikke kan identifisere et ukjent fly som flyr inn i dansk luftrom langt fra land eller danske militære avdelinger, har man avvisningsberedskap – et antall F-16 Fighting Falcon jagerfly i beredskap 24 timer i døgnet, alle årets dager. Disse jagerflyene kan lette med minutters varsel og CRC KAR kan så dirigere flyene frem til målet for å identifisere samt eventuelt avvise det fra å fly inn i dansk luftrom hvis det skulle vise seg å være et utenlandsk stats- eller militærfly uten lovlig ærend.
Konotop
Konotop (ukrainsk: Конотоп, IPA: []) er en by nord i Ukraina i Sumy oblast. Konotop er senteret i Konotop rajon (distrikt) og ligger omkring 129 km fra Sumy.
Konotop flybase ligger ved byen. Konotop er et viktig senter for maskinbygging, og et trafikknutepunkt. Byen har trikk og er den minste byen i landet med eget trikkesystem.
Historie
Ved begynnelsen av 1600-tallet var ukrainske kosakker de første som slo seg ned i området. Bosetningen ble først nevnt i 1634 som Novoselitsa. I 1642 ble det bygd en polsk festning på stedet oppkalt etter elven Konotopka. Trulig forsvant den, og en annen festning, Jezutsj, ble bygd. Festningen ble viktig i kampene mot storfyrstedømmet Moskva. Noen historikere miner at Konotop var bosatt allerede innen før den tatarmongolske invasjon. Et sagn sier at mange av hestene og soldatene fra et tatarsk kavaleri druknet i myrområdene omkring byen og at det er derfor området har navnet Konotop, der kon betyr hingst og topat betyr å drukne.
Skvadron 690
Skvadron 690 (dansk: Eskadrille 690) er en skvadron i Flyvevåbnet som har to primære funksjoner; medisinsk evakuering og samt fungere som et «aeromedical evacuation control center» (AECC) som i en større operasjon har til oppgave å prioritere og koordinere medisinsk evakuering blant de deltagende avdelinger.
Skvadronssjefen har rang av major og har en sivil utdannelse som overlege mens resten av bemanningen består av fem fastansatte på Flystasjon Aalborg, to sivile ambulansesjåfører og 27 mann på rådighetskontrakt.
Tidligere hørte skvadronen under Combat Support Wing, men ble 1. oktober 2009 overført til Air Transport Wing Aalborg.
Skvadronen råder ikke over egne fly, men derimot over to sett spesialiserte containere samt to spesialambulanser som kan lesses på Flyvevåbnets C-130J-30 Hercules transportfly. Hvert containersett kan transportere opp til 24 liggende intensivpasienter. I stedet for intensivcontainerne kan man opphenge opp til 60 sykekøyer.
Skvadron 690 kan operere overalt i verden. I 2011 evakuerte skvadronen 50 sårede libyere samt et antall pårørende fra borgerkrigen i Libya og i 2012 deltok man i en katastrofeøvelse i Grønland.
Kattnakken
Kattnakken er et fjell på øyen Stord i Vestland. Den høyeste toppen når 724 moh., og er med det den nest høyeste fjelltoppen på øyen, etter Mehammarsåto.
Fjellet er også navnet på den nordøstre delen av det flate fjellpartiet som strekker seg fra Stovegolvet i sør via Skorafjellet til Midtfjellet i nord.
Turmål
Kattnakken utgjør et populært turmål og fra toppen er det utsikt over store deler av Sunnhordland.
Nede (TV-serie)
Nede er en norsk dramakomedieserie fra 2022. Serien er produsert av Monster og ble sluppet på strømmetjenesten Viaplay 21. august 2022. Serien er skapt og skrevet av, mens Siri Seljeseth er regissør. Maria Austgulen spiller hovedrollen som Fanny, som blir lam fra livet og ned etter en bilulykke, og må begynne å bruke rullestol.
Serien vant Gullruten 2023 i klassene beste humorprogram og beste manus TV-drama, og var nominert i totalt seks klasser foran utdelingen.
Morylus
Morylus er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever på planter.
Utbredelse
Arten er utbredt på Sri Lanka.
Erica Darbow
Erica Johanne Darbow, eller Erica Darbo (født Michelsen 22. mai 1891 i Kristiania, død 15. april 1972 på Hvalstad var en norsk operasanger.
Steinbroen i Písek
Steinbroen i Písek (tsjekkisk Kamenný most v Písku) er en av de eldste broer i mellomeuropa, og den eldste broen i Tsjekkia. Broen er anlagt i byen Pisek, stiftet i 1254 av Ottokar II av Böhmen, og er dermed eldre enn Karlsbroen i Praha.
Erica Darbow
Familie
Erica Darbow var datter av cand. philos. Johan Fredrik Ambrosius Michelsen (1860-1904) og musikklærer og pianist Alvilde Augusta Erika Sundwall (1866-1943).
Steinbroen i Písek
Over broen gikk Semita Aurea (på tysk Goldene Steig, på norsk den gyldne ruten), en av handelsveiene i Böhmen, Bayern og Oberösterreich.
Erica Darbow
Familie
Hun ble 11. april 1911 gift med disponent Einar Darbo. Ekteskapet ble oppløst, men hun beholdt i ettertid hans etternavn, både i formen Darbo og i scenevarianten Darbow. Årsaken til at den sistnevnte varianten oppsto, var at Oslo byrett frakjente henne retten til å bære navnet Darbo, men denne dommen trosset hun. Dommen ble imidlertid appellert til Høyesterett, som høsten 1929 stadfestet denne dommen. Dermed la hun til en «w» sist i navnet. Med disponent Darbo fikk hun datteren Margrete (f. 1912), som i 1934 ble gift med Otto Robsahm.
Steinbroen i Písek
Det gotiske byggverket går over elven Otava omlag 110 kilometer sør for Praha. Den 110 meter lange broen har et forsvarstårn på hvert brohode. Langs broen er det plassert kopier av barokke statuer og kors. De omfatter Jan av Nepomuk, Jesu korsfestelse, Anna av Jerusalem og Antonius fra Padova. I 2002 ble broen utsatt for sterke påkjenninger under en flom.
Who Do You Think You Are?
Who Do You Think You Are? er en britisk TV-serie om slektsforskning som har gått på BBC siden 2004. Programmet handler om kjendiser som oppdager hvem deres forfedre var via slektsforskning.
Land
Serien har blitt adoptert og sendt i flere land:
Erica Darbow
Utdannelse
Erica Darbow var elev ved Nationaltheatrets elevskole. Hun studerte hos Laura Gulbranson, Wilhelm Kloed og madame Cahier.
Karriere
Erica Darbow debuterte i på Fahlstrøms Theater i Kristiania i 1911, gjennom å overta rollen til Janne Monrad som keiserens niese Soo Soo i operetten Bryllupstur til Kina (Honeymoon in China) av George Dance og Howard Talbot som hadde premiere i Kristiania 12. april 1911. Etter tiden hos Fahlstrøm var hun en periode på Centralteatret før hun i 1919 ble engasjert ved Opera Comique.
Darbow var en populær artist, både innenlands og utenlands. Hun opptrådte ved flere teatre og operahus i Skandinavia, Tyskland og USA, og besatte ofte oppsetningenes hovedrolle, blant annet i Madame Butterfly, Tosca, La bohème, Carmen, Aïda, Cavalleria rusticana, Madame Sans Gène og Salome. Hun hadde blant annet et langvarig engasjement ved Staatsoper Berlin.
Darbow hadde i løpet av sitt liv flere lange utenlandsopphold. I 1920- og -30-årene bodde og virket hun åtte år i Tyskland, før hun vendte hjem til Skandinavia i 1934. Året etter reiste hun til USA, hvor hun fikk sin amerikanske debut i Cincinnati med Salome, der Eugene Goossens var dirigent. Deretter gjorde hun flere opptredener og radiokonsertevr i landet. I 1940 arbeidet Darbow for å etablere seg på Metropolitan Opera i New York, men da krigen brøt ut, bestemte hun seg for å vende tilbake til familien i Norge. Deretter reiste hun til Sverige, hvor hun engasjerte seg i Svenska Norgehjälpen. Etter at hun i 1945 fikk vite at sønnen Charles hadde dødd i tysk fangenskap, i Sonnenburg konsentrasjonsleir, året i forveien, trakk hun seg tilbake fra livet på scenen. Da reiste hun igjen til New York, hvor hun bosatte seg sammen med yngstedatteren. Tidlig i 1950-årene bestemte hun seg for å vende tilbake til Norge.
Kuriosa
Da hun en tid senere var blitt frisk, og gjorde comeback på Casinorevyen, skrev Dagbladet blant annet «Revyen igaaraftes paa Casino artet sig som en eneste stor, lang begeistret mottagelse av Erica Darbo, som saa længe har hvilt i fred og vært dybt begrædt og altsaa her paany viste sig for publikum».
Vita Annonis Minor
Vita Annonis Minor er et manuskript som inneholder en biografi av erkebiskop av Köln Anno II, og som fortsetter med hagiografier fra 1400-tallet. Manuskriptet skal ha blitt skrevet i kloster Siegburg omkring 1180. Det ble senere en besittelse hos kloster Grafschaft, selv om det er uenighet om når dette skjedde. Noen forfattere angir året 1186, mens andre regner det som mer sannsynlig at håndskriften ikke ankom klosteret Grafschaft før i 1374. Manuskriptet omtales første gang på midten av 1600-tallet av Kölns biskop og historiker Aegidius Gelenius i en liste over klosterets håndskrifter. Etter sekulariseringen, oppløsningen av hertugdømmet Westfalen og overføringen av dets område til landgrevskapet Hessen-Darmstadt, havnet manuskriptet i 1804 i hoffbiblioteket til Ludwig I av Hessen-Darmstadt i Darmstadt. Det befinner seg idag i Universitäts- und Landesbibliothek Darmstadt under katalognummeret Hs. 945.
Kjetil Johnsen (1966)
Kjetil Johnsen (født 23. februar 1966) er en norsk serieforfatter, journalist og redaktør. Han er oppvokst på Melhus i Sør-Trøndelag. I dag bor han i Nittedal utenfor Oslo.
Johnsen har bakgrunn som journalist og redaktør i flere ukeblader og magasiner, inkludert Se og Hør, Topp, NÅ, Hytteliv, Western, Romantikk, Vi og gutta og 4U. Han er ansatt som forlagsredaktør og business area manager i Egmont Serieforlaget. Johnsen har utgitt flere bøker for Gyldendal forlag.
Valgstøttende skjevoppfatning
En valgstøttende skjevoppfatning eller valgstøttende bias er tendensen til å tilskrive positive attributter med tilbakevirkende kraft til et alternativ man har valgt, eller å degradere alternativene man valgte bort. Begrepet brukes i kognisjonsvitenskap og er en særegen kognitiv skjevhet som skjer når en beslutning er tatt. Dersom en person for eksempel velger alternativ A i fremfor alternativ B vil feilene i A sannsynligvis ignoreres eller bagatelliseres samtidig som de forsterker eller tilskriver nye negative feil til alternativ B. På samme måte vil man også legge merke til og forsterke fordelene med alternativ A, men ikke legge merke til eller understreke fordelene med alternativ B. Dette gir en følelse av støtte for det valgte valget. I forbindelse med kjøp kan det kalles kjøpsrasjonalisering som handler om rasjonalisering av kjøp, og er en motsats av kjøpsanger hvor man angrer på noe man har kjøpt.
Det som huskes fra en beslutning kan være like viktig som selve avgjørelsen, særlig når det gjelder hvor mye anger eller tilfredshet man opplever. Forskning har indikert at prosessen med å ta og huske valg gir minner som har en tendens til å bli forvrengt på forutsigbare måter.
I kognisjonsvitenskap anses det som forutsigbart at minner om valgalternativer blir forvrengt slik at positive aspekter har en tendens til å bli husket som en del av det valgte alternativet (uansett om de opprinnelig var en del av det alternativet eller ikke), og at negative aspekter har en tendens til å bli husket som en del av avviste alternativer. Når et valg er tatt kan kan måtene en vurderer effektiviteten av det man gjorde være partisk. Det antas at dette også kan påvirke fremtidig beslutningstaking. Disse skjevhetene kan lagres som minner som er attribusjoner vi gjør om våre mentale opplevelser basert på deres subjektive egenskaper, vår forkunnskap og tro, våre motiver og mål, og den sosiale konteksten. Elte og falske minner oppstå fra de samme mekanismene fordi når hjernen behandler og lagrer informasjon klarer den ikke å skille mellom hvor de kom fra.
Radio 3,16
Radio 3,16 er en radiokanal som markedsfører seg selv som Norges Kristne Radiokanal. Kanalen sender på DAB i store deler av Norge, og har også webradio med egen app. Første sending var 19. april 2017, men radioen har røtter til tidligere Radio Filadelfia i Kristiansand som ble etablert i 1988.
I 2020 ble Ettermiddag som sendes mellom 15 og 17 på hverdager med programlederne Gunnhild Aksnes Kristiansen og Martin Engamo nominert til årets sendeflate i Prix Radio.
Karl Josef Romer
Karl Josef Romer (født 8. juli 1932 i Benken i kanton Sankt Gallen i Sveits) er eb sveitsisk katolsk prelat og emeritert kuriebiskop.
Bakgrunn
Karl Josef Romer gil på Gymnasium St. Antonius i Appenzell og avla sin Matura i 1952.
Prest
Etter sine teologiske studier ble han presteviet 22. mars 1958. Fra 1958 til 1961 var han prest i Sargas og fra 1961 til 1964 i St. Gallen. Han ble senere sendt som fidei donum-prest til erkebispedømmet San Salvador da Bahia hvor han var sogneprest, ansvarlig for utdannelsen av kateketer og foreleser ved Det katolske universitet i Salvador og Det teologiske institutt fra 1965 til 1971. Han var også foreleser ved Det pavelige katolske universitet i Rio de Janeiro fra 1972 til 1974.
Hjelpebiskop i Rio de Janeiro
Pave Paul VI utnevnte ham den 24. oktober 1975 til hjelpebiskop i São Sebastião do Rio de Janeiro og titulærbiskop av Columnata. Erkebiskopen av Rio de Janeiro, kardinal Eugênio de Araújo Sales, bispeviet ham 12. desember samme år; medkonsekranter var José Alberto Lopes de Castro Pinto, hjelpebiskop i São Sebastião do Rio de Janeiro, og Joseph Hasler, biskop av Sankt Gallen.
Som hjelpebiskop var han erkebispedømmets ansvarlige for kall og seminarer, direktør for det filosofiske fakultet i erkebispedømmet, direktør for skolen for kanonisk rett, president for erkebispedømmekommisjonen for troslæren, og vikar med ansvar for ordenssøstrene.
Han publiserte en rekke artikler i teologiske tidsskrifter og var president for den brasilianske utgave av magasinet Communio.
Han spilte en nøkkelrolle i forberedelsen av det andre verdensmøtet for familier som ble holdt i oktober 1997 i byen Rio de Janeiro i nærvær av paven.
Den romerske kurie
Pave Johannes Paul II utnevnte ham den 13. april 2002 til sekretær for Det pavelige råd for Familien.
Den 10. november 2007 innnvilget pave Benedikt XVI hans alderbetingede søknad om fratreden.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Datong
Datong kan være:
Wolfgang Dessecker
Wolfgang Dessecker (født 18. august 1911 i Stuttgart, død 26. mars 1973) var en tysk friidrettsutøver som konkurrerte i mellomdistanseløp.
Han vant bronse på 800 meter under EM i friidrett 1934. Dessecker deltok også på 800 meter under Sommer-OL 1936. Han vant tre tyske mesterskap i friidrett på stafetter.
MS «Polarlys» (1952)
MS «Polarlys» (kallesignal LAMO) var et hurtigruteskip bygd i 1952 ved Aalborg Værft i Danmark for Det Bergenske Dampskibsselskab (BDS). Hun seilte i fast rotasjon som hurtigrute i perioden 1952 til 1993, bare avbrutt av verkstedopphold. I 1994 ble skipet solgt til Mercy Ships i Panama, og seilte som hospitalskip frem til 2006.
Det Bergenske Dampskibsselskap hadde som tradisjon å navngi skipene sine etter fenomener og objekter på nattehimmelen. Polarlys er det norske navnet på sør- og nordlys; Aurora polaris.
Historie
I løpet av andre verdenskrig gikk mange av hurtigruteskipene tapt, og eldre skip måtte settes inn i ruten som en midlertidig løsning. En gjenoppbygging av hurtigrute-flåten ble startet, og MS «Polarlys» var det syvende nybygget etter krigen. Det var det tredje hurtigruteskipet som ble bygget ved Aalborg Værft i Danmark (de såkalte Ålborg-skipene). MS «Polarlys» var utseendemessig svært likt de to andre Ålborg-skipene MS «Nordlys» og MS «Håkon Jarl».
I hurtigruten
MS «Polarlys» ble overlevert 27. september 1952 og satt inn i hurtigrutetrafikk like etter. 16. september 1964 fikk MS «Polarlys» æren av å åpne hurtigrutens nye seilingsplan med tretten likeverdige skip. I juni 1968 kolliderte hun med lasteskipet MS «Stjernøy» som sank i løpet av få minutter. MS «Stjernøy» var fullastet med blant annet nye biler. Alle besetningsmedlemmene på MS «Stjernøy» ble plukket opp av MS «Polarlys», og ingen omkom. 27. februar 1972 kolliderte «Polarlys» med fraktefartøyet «K.L.» ved innløpet til Måløy. En av besetningen på «K.L.» omkom.
I 1979 besluttet Bergenske Dampskibsselskab (BDS) å selge sine fire hurtigruteskip til Troms Fylkes Dampskibsselskap (TFDS). MS «Polarlys» fikk med dette nye skorsteinsfarger (en bred hvit stripe med en smal rød over og under) og Tromsø som hjemmehavn. Men hun beholdt navnet og også stjernen i baugen som alle BDS sine skip hadde. 19. november 1981 grunnstøtte hun på Øyaskjæret i nærheten av Sandnessjøen og gikk til Mjellem & Karlsen Verft i Bergen for reparasjon og modernisering. I mars 1982 var skipet ferdig og hadde fått ny hovedmaskin, og toppfarten var nå 17,5 knop. I 1983 ble hun igjen oppgradert ved Mjellem & Karlsen. Nå ble lugarer med toalett installert, noe som reduserte køyekapasiteten til 172. Den 6. juli 1993 ble MS «Polarlys» tatt ut av hurtigrutetrafikk og ble erstattet av MS «Kong Harald».
«Caribbean Mercy» og «Hope II»
I mai 1994 ble skipet solgt til Mercy Ships i Panama, og omdøpt «Caribbean Mercy». Hun seilte i Det karibiske hav og ytte humanitær og medisinsk hjelp blant fattige. Etter å ha besøkt 137 havner i løpet av tolv år ble skipet tatt ut av tjeneste og solgt høsten 2006. Kjøperen var Sherman Family Charitable Foundation, og de inngikk leieavtale med selskapet Hope II inc. I 2007 ble skipet omdøpt «Hope II», men uenighet og rettssak omkring leieavtalen oppsto. Etter å ha ligget i opplag i Chickasaw, Alabama i USA, seilte hun gjennom Panamakanalen 15. mai 2008. Skipet lå i desember 2010 for opphugging i Panama.
Skipet
MS «Polarlys» var nesten identisk med søsterskipet MS «Nordlys». Ved levering var MS «Polarlys»' tonnasje 2 163 bruttoregistertonn, 1 113 nettoregistertonn, og lasteevnen var på 600 dødvekttonn. Lasterommene lå forut, og lasting og lossing foregikk med to skipskraner med henholdsvis tre tonns og fem tonns løftekapasitet. Kjølerommenes volum var totalt 688 m³. Ved levering var hovedmotoren en åttesylindret Burmeister & Wain totakts 850-VF-90 dieselmotor med ytelse 2 950 bhk, noe som ga en marsjfart på 15,5 knop. I 1982 fikk skipet en ny hovedmotor, en nisylindret MaK firetakts dieselmotor med oppgitt ytelse 3 670 bhk, noe som ga en toppfart på 17,5 knop. Skipet hadde to passasjerklasser. Første plass (Første klasse) lugarer og salonger lå midtskips, mens andre plass lå akter. Totalt var det 186 køyeplasser ombord, og skipet var sertifisert for 450 passasjerer i liten kystfart. Mannskapslugarene og postkontoret lå på A-dekk forut.
Liberala folkpartiet
Liberala folkpartiet (finsk: Liberaalinen kansanpuolue) var et politisk parti i Finland. Partiet ble etablert i 1965 ved at de to partiene Finska Folkpartiet (Suomen Kansanpuolue) og De Frisinnades Förbund (Vapaamielisten Liitto; begge etablert 1951) slo seg sammen. Begge partiene ble i sin tid opprettet av tidligere medlemmer av Kansallinen Edistyspuolue.
I 1966 fikk partiet ni mandater i Riksdagen med 6,5% av stemmene. I perioden 1982 -1985 var partiet tilknyttet Senterpartiet med navnet i behold som en egen medlemsorganisasjon, og falt samtidig ut av Riksdagen. Partinavnet ble strøket fra partiregisteret i 1999. I 2000 ble det gjort et forsøk på gjenopprettelse under navnet Liberalerna (finsk: Liberaalit) og på nytt i 2002 under navnet Liberalit r.p.. Den endelige nedleggelsen kom i 2011.