cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Svedjebruk
Svedjebruk i Norge
Erik Sparre sier 1651 i et klageskrift til dronning Kristina om forholdene i Sverige: «- - att størsta delen af finnarna olofligen och før deras bedrefne Bofwastycken rymt från Finland och, efter det några på skogarna i Gastrikland och Helsingland forskaffat sig øfverhetens bref på sina upptagna torpstallen, hafva de hemligen till sig dragit en hop med løsa finnar, kanske daribland en hop med førrymda, lagskrifna knektar utan pass och besked» (Nordmann 1888 3). I 1665 skriver fogden i Solør: «Skogfinnene Hugger likesaavel di bedste som di udygtige Trær til deres Roug og Roesæd: overfarer saa det ganske Land, rotter sig sammen til 20, 30 og mere, saa di ere nu formidabel for Almuen».
Eilert Sundt som besøkte Finnskogen, skriver:
«Til Forskjel fra de nordenfjeldske Finner eller Lapperne kaldte eldre Skribenter disse ågerdyrkende Nybyggere gjerne Skovfinner eller Rugfinner, og når de omtalte dem, skede det for det meste med megen Ugunst. I en 'Relation om Norges Riges Tilstand i Aaret 1699' (Budstikken, 4de Aargang 1823 358) heter det om dem: "De ere det allerskadeligste Ukrud for landet, som nogentid navnes kan --;have de på mange mile oppbrendt de skjønneste og bedste skove til deres rug- og nepebråder, betjenterne til en ringe profit, men Kongen, landet og innbyggeme til alter største skade, thi i Ufreds Tider ere de ikke alene de allerstørste Espioner, men og, som de vide alle Gjenveie og Stier i Skovene, saa maa hver fattig Mand frygte sig for deres Overfald, Roven og Tyveri»(Sundt 850 192).
Grensene mellom bygdas seterskoger gikk på åser og høydedrag etter siktelinjer mens finnene brukte elver og sjøer som skille mellom svedjeskogene sine. Denne ulike oppdelingen skapte problemer da tømmerhugsten ble vanlig. For å lette prosedyren ved tvistene som oppsto, ble det i Norge fra år 1719 påbudt å tegne kart over området.
Svedjing og ulike former for ekstensivt jordbruk har lang tradisjon i Norge også før den skogfinske innvandringen. Den norske svedjetradisjonen var ikke den primære jordbruksmetoden i nyere tid, dvs fra 1600-tallet og framover. Den var et tillegg til det som ble dyrket på de faste åkrene. Men en form for ekstensivt jordbruk kan ha vært sentralt på deler av Østlandet ganske langt opp i tid. Det er undersøkt en rekke felt med rydningsrøyser, som trolig er spor etter et jordbruk med en form for langtidstrede, datert til jernalder og middelalder. Ut fra de yngste 14C-dateringene kan det se ut som disse feltene forlates i løpet av 1600-tallet. Særlig i Oppland er det registrert enkelte svært store felt med rydningsrøyser, noen over 500 dekar. Dette viser at denne jordbruksformen trolig har vært den primære jordbruksformen i alle fall i jernalder.
Teorier om svedjebrukets kulturelle følger
Svedjebruk har utviklet seg til å bli en kompleks prosess, som krever koordinert samhandling av en større gruppe. Svedjebruket er sterkt samfunnsdannende. Den minste enheten var klanen, svedjelaget, men flere grupper samarbeidet. Lederens, kuningas, hadde mange funksjoner, det var ikke bare praktiske, men også politiske og religiøse.
Svedjebruket var mobilt; klanen flyttet til nye skoger, for å brenne og dyrke. De har ikke hatt monumentale anlegg. Det er derfor vanskelig å etterspore dem arkeologisk, selv med erfaring fra undersøkelser av Terra Preta (trekullholdig jord). Svedjen varierte fra en enkelt på stedet, til en periodisk bosetting, avbrutt av hvileperioder hvor svedjene vokste til igjen med skog. Undersøkelser av fjellhuler og andre naturgitte gunstige boplasser, har avdekket mange kulturlag på hverandre med ødeperioder innimellom. Disse lagene forteller om kulturens utvikling. Noen slike steder i tilfeldig orden: Çatal Höyük i Tyrkia, Altamira i Nord-Spania, Jeriko i Israel, Kostenki Voronezj i Russland, Skara Brae på Orknøyene og Vistehola på Jæren.
Darke County
Darke Countys totale areal er 1 555 km² hvorav 1 km² er vann. I år 2000 hadde fylket 53 309 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Greenville.
Elisabeth Ødegård Widmer
Elisabeth Ødegård Widmer (født 15. januar 1969) er en norsk musiker og sanger. Hun deltok i Melodi Grand Prix 1995 med låten «Til en stjerne».
Album
Hun startet sin sangkarriere i 1983 med albumet Fylt av liv med musikerne fra Lava. I 1985 kom oppfølgeren «Svart på hvitt», hvor hun fikk hjelp av gospellegenden Andrae Crouch på duetten «He’s coming back». Bill Maxwell fra bandet Koinonia var med som co-produsent i Oslo sammen med Tore Aas. Samarbeid skulle føre til et tredje album: Soon (1987), som ble spilt inn i Los Angeles med Crouch som medprodusent og bandet Koinonia som studiomusikere. Tore Aas var også produsent her. Senere har hun utgitt albumene Svart på hvitt i 1986 Sanne spor i 1991.
Oslo Gospel Choir
I 1988 ble Elisabeth medlem av Oslo Gospel Choir. Hun var med her i 15 år. Mange album og turneer og TV-opptredener ble det i løpet av i disse årene. I 1989: turne og plateinnspilling med rockeartisten Larry Norman (USA). I 1991 gjorde hun et soloalbum til: Sanne spor innspilt i Oslo med Bengt Egil Hansen som produsent.
NRK-samarbeid
Elisabeth var også programleder med Rune Larsen i adventsserien «Adventstid» som gikk på NRK i desember 1998. Her fungerte hun som sanger og programleder. I 2010 kom det et femte album: «Like a garden» Dette ble en plate som er mer som meditativ lovsangsplate, stemningsfull og laidback. Et album med egenkomponert låtmateriale godt hjulpet av gitarist Svein Skulstad og musiker/produsent Stein Austrud.
Blindheimætten
Blindheimætten var en stormannsætt i Norge i middelalderen. Slekten hadde sitt hovedsete i Borgund på Sunnmøre.
Blindheimættens stamfar var Skule Kongsfostre, en angelsaksisk stormann som kom til Norge fra England i 1066, etter slaget ved Stamford bro. Skule ble hirdmann hos kong Olav Kyrre og fikk flere eiendommer av ham, og hans etterkommere ble blant de mektigste slektene i Norge. Blindheimætten var beslektet med Giskeætten og Reinsætten. Sistnevnte var også etterkommere av Skule.
Blant Blindheimættens medlemmer var lendmannen Hallkjell Huk, mannen som fikk kong Harald Gille fra Irland til Norge i 1120-årene, og hans to sønner Simon Skalp og Jon Hallkjellsson. Simons sønn, Nikolas, var kandidat til norsk konge i 1161, men ble drept av Erling Skakke.
I borgerkrigstiden tok de forskjellige medlemmene av slekten parti med ulike konger. Hallkjell Jonsson, sønn av Jon Hallkjellsson, ble i 1190-årene leder av opprørsgruppen Øyskjeggene, motstanderne av kong Sverre Sigurdsson. Blindheimætten døde ut på 1200-tallet.
Edward James Olmos
Tidlig liv og familie
Olmos ble født i øst-Los Angeles i California, som sønn av en meksikansk far (med 25% ungarsk-jødisk avstamning) og en meksikansk-amerikansk mor. Da han vokste opp, ville han bli en profesjonell baseballspiller og ble mester (the Golden State batting champion). I tenårene, snudde han seg til rock&roll, og ble sangeren i et band han ga navnet «Pacific Ocean». Bandet slapp også en plate i 1968.
I 1971 giftet Olmos seg med Kaija Keel, datteren til skuespilleren Howard Keel. De fikk to barn sammen, Bodie og Mico, før de ble skilt i 1992. Olmos giftet seg med skuespillerinnen Lorraine Bracco i 1994, men hun ba om skilsmisse i januar 2002 etter fem års separasjon. Han er nå gift med skuespillerinnen Lymari Nadal, og de har tre adopterte barn: Michael D., Brandon og Tamiko.
I 2007, etter en sju år lang prosess, fikk Olmos meksikansk statsborgerskap.
Utdannelse
Olmos gikk ut med eksamen fra Montebello High School i 1964. Så gikk han på East Los Angeles College og California State University i Los Angeles, der han blant annet tok timer i skuespill og teater.
Tidlig karriere
Sent på 1960-tallet gikk Olmos fra musikk til skuespill, og han var med i flere små profuksjoner, før han fikk en større sjanse i skuespillet Zoot Suit. Oppsettingen ble etterhvert flyttet til Broadway og Olmos fikk en nominasjon til en Tony-pris for sin rolle som «El Pachuco». Han spilte også denne rollen i filmen «Zoot Suit» i 1981. Han har også spilt i filmer som Wolfen, Blade Runner (mot Harrison Ford) og The Ballad of Gregorio Cortez.
Suksess
I 1984 fikk Olmos sin største rolle til da, som rollefiguren Martin Castillo i drama-serien Miami Vice sammen med Don Johnson og Philip Michael Thomas. For skuespillet sitt i denne serien fikk han en Golden Globe-pris og en Emmy-pris.
I 1997 spilte Olmos sammen med Jennifer Lopez i filmen Selena.
Senere år
Fra 2003 til 2009 hadde Olmos en fast hovedrolle som «William Adama» i science fiction-serien Battlestar Galactica, inkludert miniserien som startet det hele. Han har også regissert fire episoder av serien, samt en film. Olmos har fortalt CraveOnline om arbeidet med serien: «I'm very grateful for the work that I've been able to do in my life but I can honestly tell you, this is the best usage of television I've ever been a part of to date.».
I 2006 produserte og spilte Olmos en liten rolle i filmen Walkout. Han opptrådte også i Snoop Doggs musikkvideo «Vato», sammen med B-Real fra Cypress Hill. Nå promoterer han forskningen til SENS Research Foundadtion, sens.org, hvis mål er å få menneskelig aldring under medisink kontroll og dermed unngå aldersrelaterte sykdommer. http://www.youtube.com/watch?v=CPrxbcL3l5U
Andre priser
Listen under er ikke komplett, se Internet Movie Database – Edward James Olmos: Awards
Saturn Award (Academy of Science Fiction, Fantasy & Horror Films, USA)
Offentlig engasjement
Olmos har ofte engasjert seg i sosial saker, spesielt de med spansk/latinsk bakgrunn i USA. I 1998, startet han «Latino Public Broadcasting» og er leder der ennå. Denne TV-kanalen sørger for programmer på offentlig fjernsyn som fokuserer på tema som påvirker det spansk/latinske samfunnet.
Olmos opptrer også ofte i ungdomsfengsler for å snakke med tenåringer i faresonen. Han har også vært ambassdør for UNICEF.
I 2001 ble Olmos arrestert og fikk 20 dager i fengsel for å ha vært med i protester mot det amerikanske, militære øvelsesfeltet på øyen Vieques ved Puerto Rico.
Frem fra Glemselen kap. 21
'Frem fra Glemselen kap. 21' er det enogtyvende albumet i plateserien Frem fra Glemselen. Dette er det første albumet uten de faste vokalistene Rita Engebretsen og Helge Borglund. I stedet valgte plateselskapet og Talent å satse på fire ujente artister: Anette Løvtangen, Gro Anita Johansen, Rune Jonsrud og Espen Hagen Olsen, sistnevnte kjent fra TV-serien «Lyden av Lørdag». Visene var en blanding av gammelt stoff fra de 20 tidligere produksjonene, og noen helt nye viser. Platen ble ikke så veldig godt mottatt av «Frem fra glemselen»-tilhengerne som savnet de faste vokalistene, og platen ble møtt med litt kritikk for å ha «dansebandstil». Plateselskapet Talent takker Engebretsen og Borglund i bookleten for 34 år med synging av skillingsviser, og for 1,8 millioner solgte plater.
Edward James Olmos
Offentlig engasjement
Olmos ga 2300 dollar til Bill Richardson som støtte til hans kampanje for å bli presidentkandidat i 2008.
Ohad Naharin
Ohad Naharin (født 1952 i kibbutzen Mazra, Israel) er en israelsk danser, koreograf og musiker.
Edward James Olmos
Filmografi
Listene under er ikke komplett, se Internet Movie Database – Edward James Olmos
Ohad Naharin
Naharin studerte på Juillard og med Martha Grahams kompany før han vendte tilbake til Israel for å bli direktør av Batsheva Dance Company, som ble grunnlagt i 1964 av Martha Graham og Baroness Batsheva De Rothschild. I Batsheva er han i dag den kunstneriske drivkraften og kompaniets hovedkoreograf. Batsheva Dance Company er under hans ledelse blitt et av verdens viktigste kompanier innen samtidsdans og turnerer jevnlig verden over.
Naharins verker er fremført av Lyon Opera Ballet, Les Grands Ballets Canadiens, Nederlands Dans Theatre, Frankfurt Ballet, Hubbard Street Dance Chicago og Rambert Dance Company, Cullbergbaletten og mange andre.
I Norge er flere av hans viktigste verker fremført av Carte Blanche, Norges nasjonale kompani for samtidsdans.
Naharin har vært drivkraften for den eksepsjonelle utviklingen i israelsk samtidsdans og betraktes som en av verdens fremste nålevende koreografer.
Ottar Ødegaard
Ottar Ødegaard (født 22. januar 1906) fra Oslo ble skytterkonge på Landsskytterstevnet i Bergen i 1926. Han tok også Hagens Krus, til beste mesterskapsskytter under vernepliktsalder. Han var bare 20 år da han ble skytterkonge. Senere flyttet han til Canada.
Sloughi
Sloughi er også kjent som salugi, berberhund og (noe feilaktig) som arabisk mynde i Norge. Den regnes som en urgammel rase med mulig opprinnelse fra Orienten, men ingen vet i øyeblikket nok om denne myndens opprinnelse. Sloughi regnes imidlertid som berbernes jakthund. Den tilhører gruppen av urmynder.
Opprinnelse
Sloughi har vært berbernes (av romersk: barbar) jakthund siden lenge før arabernes inntog i Nord-Afrika. FCI regner Marokko som rasens hjemland. Den kalles også arabisk mynde, men det er mer korrekt å kalle den nordafrikansk mynde, for den har sin opprinnelse hos berbere i det nordlige Sahara, fra Libya i øst til Marokko i vest. På arabisk og tamazight kalles rasen Sloughi Moghrebi, som betyr mynde fra Maghreb.
Berbere er det opprinnelige folket i Nord-Afrika, et nomadisk stammefolk som siden har blitt invadert av araberne. I dag holder berberne først og fremst til i Marokko, Algerie, Tunisia og deler av Libya. Sloughien er mest tallrik i Maghreb og det nordlige Sahelbeltet og fjellstrøk som inngår i disse landene. I rasens opprinnelige habitat finnes det også en fjelltype, med utbredelse blant berbere i Atlasfjellene. Den er generelt noe større og tettere bygd enn ørkentypen.
Ingen vet nøyaktig hvor gammel denne mynden er, men mange mener den må være flere tusen år gammel i sin opprinnelse. Nyere genforskning ser ut til å kunne støtte denne antakelsen. Noen mener også at den kan nedstamme direkte fra tesem, den gamle egyptiske urmynden, men dette lar seg neppe dokumentere. Kan hende er den like gammel som saluki, som lenge ble regnet som en meget nær slektning. Sloughiens nærmeste genetiske slektning er azawakh, og de har kun fjernt slektskap med saluki.
Hunder av denne rasen har tradisjonelt tilhørt rike og mektige berbiske stammehøvdinger, som gjerne har holdt en liten flokk av slike hunder til jakt- og vaktformål. Franske soldater bragte rasen med seg til Frankrike omkring 1860, etter krigen i Algerie, men rasen er ikke tallrik noen steder. Noen hunder har blitt importert til Europa og USA, der de har dannet grunnlaget for vestlig avl. I Norge var det 14 voksne individer per 2008. I alt er det født fem kull i Norge, hvorav to på begynnelsen av 1990-tallet og de resterende tre etter 2005.
Beskrivelse
Sloughi tilhører de mest opprinnelige jaktmyndene og har mye til felles med azawakh, som den også er i nær slekt med. Sloughien er noe tyngre bygget og har litt lengre rygg, men likheten er slående. Lenge trodde man at azawakh var en mer sydlig variant av sloughien, og azawakhen var en periode kjent som touareg sloughi, men ny kunnskap slo fast at det dreide seg om to separate raser. Rasene har også ganske ulikt lynne og ulike pelsfarger – men det sistnevnte er mest utpreget i vestlige land, hvor azawakhen har færre godkjente farger og tegninger enn i sitt opprinnelige leveområde.
Sloughi er hurtig i sine bevegelser og bemerkelsesverdig utholdende til mynde å være, noe som nok skyldes dens mer kvadratiske form og den lange flate muskulaturen. Dette er i seg selv et tegn på gammel opprinnelse. Sloughi kan oppnå en toppfart på mer enn 60 km/t og har lynhurtige bevegelser, spesielt i ulendt terreng og ved plutselig endring av retning. Som mynde er den allikevel mer utholdende enn hurtig, spesielt sammenlignet med veddeløpsraser som greyhound og spansk galgo.
Sloughi gir et svært edelt og høyverdig inntrykk, samtidig som den er robust og rustikk av type. Den har en spenstig og svært smidig kropp, med stram hud og tørr muskulatur. Den er mindre enn en greyhound og mer kvadratisk og høyreist i formen, men gjerne noe større enn saluki. Pelsen er kort og glatt, uten underull, og som oftest sandfarget, i nyanser fra lys til rødlig sand, med eller uten svart maske. Brindle, svart mantel og svarte hårspisser finnes også. Hannene blir ca. 66-72 cm i skulderhøyde, idealhøyde 70 cm; tispene ca. 61-68 cm, idealhøyde 65 cm. Vekten er normalt ca. 17-32 kg, avhengig av kjønn og type.
Bruksområde
Sloughi har tradisjonelt vært berbernes jakthund på gaseller og annet ørkenvilt, og den er både sterk og utholdende i sin jaktform – hetsjakt (forbudt i Norge). I sitt naturlige habitat i Atlasfjellene i Nord-Afrika er det ikke uvanlig se se sloughi jakte på småvilt sammen med en annen berberhund, nemlig aïdi. De utfyller hverandre gjennom at aïdien bruker sin utmerkede luktesans til å spore opp byttet, mens sloughien nedlegger det gjennom sine fremragende sprintegenskaper. Sloughien jakter også svært godt i samarbeid med jaktfalk.
I Marokko er forbudet mot hetsjakt med mynder nylig opphevet for sloughiens del. Hetsjakt med sloughi er nå tillatt etter søknad, og i organiserte former. Hensikten med å tillate sloughien å jakte på tradisjonelt vis bunner i et ønske om å ta vare på denne eldgamle nasjonalrasens bruksegenskaper, og å motvirke rasens stadig minskende utbredelse i Marokko.
Atferd
Rasen har en enestående stilling i det muslimske samfunnet, der hunder for det meste betraktes som urene. En sloughi, derimot, behandles gjerne som et høyt aktet familiemedlem og bor gjerne sammen med sin eier i huset, noe som er utenkelig for andre raser enn mynder.
Annet
Rasen tåler dårlig kulde og regn, men har få problemer med varme. Helsemessig er dette en sunn rase, men arvelig progressiv retinal atrofi (også kalt PRA eller nattblindhet) kan forekomme. Man håper imidlertid at denne sykdommen kan avles vekk på verdensbasis i løpet av få generasjoner. PRA er til nå ikke kjent i Norge hos sloughi.
Zulia Calatayud
Zulia Calatayud (født 9. november 1979 i Havanna) er en cubansk friidrettsutøver (mellomdistanse). Calatayuds hovedsakelige distanse er 800 meter der hun siden slutten av 90-tallet har vært med i de store mesterskapene. Under både VM 1999 og VM 2001 mislyktes Calatayud i å ta seg til finalen.
Heller ikke under OL i 2000 eller i 2004 ble det noe framgangsrik plassering for henne. Under VM 2003 i Paris endte Calatayud på fjerde, før hun to år senere, under VM 2005 i Helsingfors ble verdensmester på distansen. Hennes personlige rekord er på 1.56,09 og er fra en konkurranse i 2002.
GP Industria & Artigianato di Larciano 2023
Rittet ble vunnet av Ben Healy.
Bahrains Grand Prix 2023
Bahrains Grand Prix 2023 (offisielt navn:  Formula 1 Gulf Air Bahrain Grand Prix 2023) var et Formel 1-løp som ble arrangert 5. mars 2023 på Bahrain International Circuit i Sakhir, Bahrain. Det var det første løpet i Formel 1-sesongen 2023 og 19 gang Bahrains Grand Prix ble arrangert i Formel 1-sammenheng. Løpet ble vunnet av Max Verstappen i Red Bull Racing. Red Bull Racing-fører Sergio Pérez og Aston Martin-fører Fernando Alonso tok andre- og tredjeplassen.
Dekk
Dekkleverandøren Pirelli tok med C1, C2 og C3 dekksammensetningene (angitt som henholdsvis hard, medium og soft) for lagene å bruke.
Trening 2
Treningen startet kl. 16:00 (UTC+1) fredag 3. mars.
Trening 3
Treningen startet kl. 12:30 (UTC+1) lørdag 4. mars.
Latina kjernekraftverk
Latina kjernekraftverk (italiensk: Centrale Nucleare di Borgo Sabotino, også kjent som Borgo Sabotino kjernekraftverk) var et kjernekraftverk som produserte elektrisk kraft ved Borgo Sabotino i byen Latina, som er hovedstad i den italienske provinsen Latina. Byggingen av kraftverket begynte i 1960, og anlegget var ferdigstilt og klar til å settes igang 1. januar 1964. Anleggets ene reaktor var i kommersiell drift frem til 1. desember 1987, da Italias regjering til slutt vedtok å stenge anlegget som en direkte følge av Tsjernobylulykken som fant sted et år tidligere.
Pituffik
Pituffik er en fraflyttet bygd på vestkysten av Grønland.
Bygda ligger i Qaanaaq kommune, men ble tvangsfraflyttet da USA fikk lov til å bygge Thule Air Base i 1951. Innen 1953 var alle innbyggerne i Pituffik og bygda Dundas (Uummannaq) forflyttet 130 km lenger nord, til Qaanaaq, som også gjerne kalles «New Thule».
Pituffik er ikke en del av den kommunale inndelingen på Grønland, og er en enklave som omtales som et «dansk-amerikansk forsvarsområde» i lovverket. For å ivareta innbyggernes interesser, ved å få til et demokratisk samspill med Hjemmestyret, er det etablert et Borgerråd, som velges for en 4-årsperiode. Rådet overtok i 2007 ansvaret for kultur- og fritidsvirksomheten i Pituffik. De har spesielt jobbet tett med tidligere Qaanaaq kommune (i dag en del av Qaasuitsup) for å bedre transportmulighetene mellom Qaanaaq og Pituffik, i den hensikt å øke antallet Qaanaaq-innbyggere som jobber i Pituffik.
Pituffik hadde 235 innbyggere i januar 2005.
Dornbusch bybanestasjon
Dornbusch er en stasjon på Frankfurts undergrunnsbane. Den ble åpnet i 1968 da strekning A ble tatt i bruk mellom Hauptwache og Nordweststadt.
Stasjonen ligger langs midten av Eschersheimer landstraße, rett nord for rampen fra tunnellstrekningen. Under krysset med Marbachweg ligger et underjordisk adkomstbyggverk, dette er forbundet med stasjonen via en 150 m lang fotgjengertunnel.
MS «Mathilde»
MS «Mathild» var et passasjerskip bygget i 1935 og som var i Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane hende fra 1945 til 1951.
Fartøyet ble av en eller annen grunn aldri formelt øverført til norsk register,	og fikk derfor heller ikke norsk kjenningsbokstav. I Lloyds står det denne tiden med eier og flagg in blanco.
Fashion Model Directory
Fashion Model Directory (FMD) er en online database som inneholder informasjon om kvinnelige modeller, modellagenter og moteskapere. FMD er ofte omtalt som moteindustriens IMDb. Prosjektet ble startet i 1996 av Stuart Howard og ble kjøpt opp av FashionOne Group i 2002.
Vampyrflaggermus
Vampyrflaggermus (Desmodontinae) er en delgruppe med flaggermus som hører til i familien med bladneser (Phyllostomidae). Vampyrflaggermusene tilhører dessuten en svært begrenset og meget eksklusiv ikke-systematisk gruppe med toksiske pattedyr.
Vampyrflaggermus lever av blod fra andre dyr, som de slikker i seg fra små sår forårsaket av et bitt med sylkvasse tenner modifisert for oppgaven. Bittet i seg selv er verken stort eller farlig for mennesker og dyr flest, men kyllinger kan dø av blodtap. Dette skyldes at blodet ikke koagulerer, fordi et antikoagulerende toksisk sekret tilføres bittstedet. Vampyrflaggermus kan spre sykdommer, som rabies, gjennom bittene.
Vampyrflaggermus lever i tallrike kolonier. Kun tre arter er kjent, og de er så forskjellige at de klassifiseres i hver sin slekt. Allikevel er de tre artene mer like hverandre enn med andre, derfor blir de tre slektene klassifisert i sin egen underfamilie; Desmodontinae.
Janeth Jepkosgei
Janeth Jepkosgei (født 13. desember 1983) er en kenyansk friidrettsutøver (mellomdistanse). Jepkosgei slo gjennom i junior-VM 2002 da hun vant 800 m. Et enda større steg i karrieren var da hun i Samveldelekene 2006 vant 800 meterløpet. I finalen i VM 2007 i Osaka slo hun til med gull og en ny personlig rekord på tiden 1.56,18.
Karl Madsen
Karl Johan Wilhelm Madsen (født 22. mars 1855 i København, død 16. april 1938 København) var en dansk maler, kunsthistoriker og museumsdirektør.
Nebbursvollen Friluftsbad
Nebbursvollen Friluftsbad er et badeanlegg i Lillestrøm kommune i Viken. Nebbursvollen har et stort svømmebasseng, som skal holde 21 grader til enhver tid når badet er åpent. I tillegg har badet et mindre barnebasseng, tre vannsklier og store uteomeråder tilrettelagt for picnic, ballspill og lek. Badet har også en sandvolleyball-bane.
Anlegget stod ferdig i 1967
Jialing (andre betydninger)
Jialing kan være:
Svart på hvitt
Svart på hvitt er et musikkalbum med Elisabeth Ødegård Widmer, utgitt i 1986.
Onkel Toms hytte
Onkel Toms hytte (engelsk: Uncle Tom's Cabin; or, Life Among the Lowly) er en roman skrevet av Harriet Beecher Stowe, utgitt i 1852. Boken handler om slaveriet i USA sett med slavenes perspektiv. Mange mener at romanen bidro til at slaveriet ble avskaffet i 1863, under den amerikanske borgerkrigen. Romanen beskriver slaven Tom som forblir tro mot sin eier til tross for at han blir mishandlet. Samtidig skildres slavinnen Elizas flukt mot nord.
Hovedpersonen i romanen er Onkel Tom, en gammel svart slave hvis liv står i sentrum for flere av romanens bihistorier – historier som berører både slaver og slaveeiere. Romanen bruker sentimentale virkemidler i sin skildring av slaveriet, og hevder at den kristne kjærligheten kan overvinne noe så destruktivt som slavehold.
Onkel Toms hytte var den romanen som ble solgt i flest eksemplarer på 1800-tallet – den mest solgte boken etter Bibelen – og anses å ha medvirket til å styrke abolisjonistenes sak på 1850-tallet. I 1855, tre år etter at den ble solgt, ble den kalt for «den mest populære romanen i vår tid». Bokens gjennomslag var såpass stort at da Stowe møtte Abraham Lincoln i begynnelsen av den amerikanske borgerkrigen skal Lincoln angivelig ha spurt «Så dette er den lille damen som har skapt denne store krigen?».
Boken, og i enda større grad de dramatiseringene som bygget på den, bidro også til å skape flere stereotyper av svarte, hvorav mange fremdeles finnes i dag. Blant disse er «den hengivne mørkhudede mor», «det utholdende svarte barnet som tappert tåler motgang», og «Onkel Tom-stereotypen» – den pliktskyldige tjeneren som tross mye lidelse trofast tjener sin herre. I de senere årene har reaksjonene mot disse stereotypiene i Onkel Toms hytte i stor grad overskygget tidligere vurderinger av boken som et «avgjørende verktøy mot slaveriet».
Kilder til romanen
Stowe, en Connecticutfødt lærer ved Hartford Female Academy og aktiv abolisjonist, skrev romanen som et svar på Fugitive Slave Act som ble vedtatt i 1850 og som straffet dem som hjalp rømte slaver og reduserte rettighetene både for rømte og frigitte svarte. Boken ble hovedsakelig skrevet i Brunswick der hennes mann, Calvin Stowe, underviste ved sitt alma mater, Bowdoin College.
Stowe fikk inspirasjon til å skrive romanen fra Josiah Hensons selvbiografi. Josiah Henson var en svart mann som levde og arbeidet på en 14,8 km² stor tobakkplantasje i North Bethesda, Maryland, eid av Isaac Riley. Henson rømte fra slaveriet i 1830 ved å flykte til Øvre Canada (nå Ontario) og ble værende der for å hjelpe andre rømte slaver med å komme seg dit og bli selvforsørgende. Der skrev han også sine memoarer.
Harriet Beecher Stowe sa senere at Hensons memoarer inspirerte henne til Onkel Toms hytte. Da Stowes bok fikk oppmerksomhet, gav Henson på nytt ut sin bok med tittelen The Memoirs of Uncle Tom og reiste mye rundt i Europa og Amerika. Stowes roman «lånte ut» navnet til Hensons hus – Onkel Toms hytte, en historisk plass nær Dresden, Ontario – som siden 1940 har vært et museum. Den faktiske hytten som Henson bodde i som slave finnes fremdeles i Montgomery County, Maryland.
American Slavery As It Is: Testimony of a Thousand Witnesses, en bok skrevet av Theodore Dwight Weld og søstrene Grimké, identifiseres også som en kilde til en del av materialet. Stowe sa også at hun baserte boken på et antall intervjuer hun gjorde med rømte slaver da hun bodde i Cincinnati, Ohio, på den andre siden av Ohioelven fra slavestaten Kentucky. I Cincinnati hadde Underground Railroad abolisjonistsympatisører og hjalp rømte slaver med å flykte fra sør.
I boken A Key to Uncle Tom's Cabin fra 1853 forteller Stowe om hvordan hun ble inspirert til boken og hvilke kilder hun brukte. Hun skrev denne faktaboken for å støtte opp under påstandene sine om slaveriets ondskap. Senere forskning har imidlertid vist at hun faktisk leste mange av bøkene hun siterte der først etter at hun publiserte romanen.
Utgivelse
Onkel Toms hytte ble først publisert som en 40-ukers serie i National Era, et abolisjonistisk tidsskrift, med start 5. juni 1851. På grunn av seriens popularitet ble Stowe kontaktet av John Jewett, bokens senere utgiver, med forespørsel om å lage en bok av fortellingen. Stowe stilte spørsmål om noen virkelig ville lese romanen som en bok, men gikk til slutt med på forslaget.
Overbevist om at boken ville bli populær, tok Jewett den på den tiden uvanlige beslutningen om å la seks helsides illustrasjoner av Hammat Billings graveres i den første utgaven. Da romanen ble publisert i bokform den 20. mars 1852, ble hele opplaget raskt utsolgt. Flere andre versjoner ble raskt trykt opp – inklusiv en spesialversjon med 117 bilder av Billings.
Det første året etter at boken ble gitt ut, solgte den 300,000 eksemplarer. Den ble senere den mest solgte romanen i verden på 1800-tallet – mest solgt etter Bibelen – med oversettelser til alle de store språkene. Romanen ble også oversatt til dansk og norsk flere ganger, til norsk allerede i 1853 under tittelen Onkel Toms hytte eller Negerlivet i de amerikanske Slavestater. Et antall av de tidlige opplagene hadde en introduksjon skrevet av James Sherman, en prest fra Kongregasjonalistkirken i London, som var kjent for sine abolisjonistiske synspunkter.
Onkel Toms hytte hadde like stor suksess i England som i USA. Det første opplaget i London kom i mai 1852 og ble solgt i 200,000 eksemplarer. I løpet av noen år sirkulerte over 1,5 millioner eksemplarer av boken i England. De fleste av dem var imidlertid piratkopier, noe som også skjedde i USA.
Eliza rømmer med sin sønn, Tom selges «nedover elven»
Boken begynner med bonden Arthur Shelby, fra Kentucky, som er i ferd med å miste gården sin på grunn av gjeld. Til tross for at han og hans kone, Emily Shelby, synes de er vennlige mot slavene sine, bestemmer Shelby seg for å samle sammen de pengene han trenger ved å selge to av slavene – Onkel Tom, en middelaldrende mann med kone og barn, og Harry, sønnen til Emily Shelbys rengjører Eliza – til slavehandleren Dan Haley. Emily Shelby misliker dette ettersom hun hadde lovet Eliza at sønnen aldri skulle selges. Emilys sønn, George Shelby, vil ikke se Tom bli solgt, ettersom han ser på Tom som en gammel venn og mentor.
Da Eliza overhører herr og fru Shelby diskutere planene om å selge Tom og Harry, bestemmer hun seg for å rømme sammen med sitt barn. Ikke på grunn av at hun har blitt utsatt for mishandling, men av frykt for å miste sitt eneste overlevende barn – hun hadde allerede mistet to i spontanaborter. Eliza forsvinner nordover samme natt, mot Ohio. Hun etterlater en lapp til fru Shelby med bønn om tilgivelse.
Samtidig som alt dette skjer, plasseres Onkel Tom på en elvebåt som setter kurs nedover Mississippielven. Mens Tom er ombord treffer han, og blir venn med, en 5-6 år gammel, hvit jente som heter Eva. Da Eva ramler overbord, redder Tom henne fra å drukne, og i takknemlighet kjøper jentas far, August St. Clare, Tom og tar ham med til deres hjem i New Orleans. I løpet av denne perioden blir Eva og Toms forhold dypere på grunn av den kristne troen de begge deler.
Elizas familie jages, Toms liv hos St. Clare
I New Orleans debatterer Augustine St. Clare slaverispørsmålet med sin nordlige kusine Ophelia, som samtidig som hun er imot slaveriet, har fordommer mot de svarte. St. Clare tror derimot ikke at hun har fordommer, men at hun er slavejeger. I et forsøk på å overtale Ophelia om at hennes syn på svarte er feil, kjøper hun Topsy, en ung svart slave, og ber Ophelia utdanne og oppfostre slaven.
Når Tom har bodd hos familien St. Clare i to år, blir Eva veldig syk. Før hun dør, opplever hun en visjon fra himmelen som hun deler med dem hun har rundt seg. Som en følge av jentas visjon og død bestemmer de andre personene seg for å forandre livene sine. Ophelia lover å kvitte seg med sine fordommer, Topsy sier hun vil oppføre seg bedre, og St. Clare lover å sette Tom fri.
Tom selges til Simon Legree
Før St. Clare kan oppfylle løftet sitt blir han knivstukket til døde da han forsøker å stanse en krangel. St. Clares kone svikter hans løfte og selger Tom til den onde plantasjeeieren Simon Legree på en auksjon. Legree, som ikke er innfødt sørstatsmann, men innflytter fra nord, tar Tom med til Louisianas landsbygd der han møter Legrees andre slaver, deriblant Emmeline som ble kjøpt samtidig som Tom.
Legree begynner å hate Tom da han nekter å piske sine slavekamerater. Tom blir kraftig mishandlet og Legree bestemmer seg for å ødelegge troen hans på Gud. Tom nekter å slutte å lese Bibelen og trøster de andre slavene så godt han kan. Mens han er på plantasjen treffer han Cassy, en annen av slavene, som tidligere hadde blitt skilt fra sine to barn da de ble solgt. Da hun ikke orket å få enda et barn solgt, dreper hun sitt tredje barn.
På dette tidspunktet kommer Tom Loker tilbake i fortellingen, og han har forandret seg etter å ha fått medisinsk hjelp av kvekerne. George, Eliza og Harry har også fått sin frihet gjennom å krysse grensen til Canada. I Louisiana dukker Onkel Tom nesten under i håpløshet da troen på Gud prøves av vanskelighetene på plantasjen. Han får imidlertid to visjoner – én fra Gud og én fra Eva – som fornyer beslutningen hans om å fortsette å være en trofast kristen, til og med inn i døden. Han oppmuntrer Cassy til å rømme, noe hun gjør sammen med Emmeline.
Når Tom nekter å fortelle Legree hvor Cassy og Emmeline har forsvunnet, beordrer Legree mennene sine til å drepe Tom. Den døende Tom tilgir så mennene som hadde slått ham så brutalt. Begge mennene blir ydmyke av personligheten til personen de akkurat har slått til døde – og blir kristne. Rett før Toms død kommer Arthur Shelbys sønn, George Shelby, for å kjøpe Tom fri. Han kommer for sent.
Slutten
Under båtreisen mot friheten treffer Cassy og Emmeline George Harris' søster, og sammen slår de følge til Canada. Da de har kommet dit, oppdager Cassy at Eliza er hennes forsvunne datter som ble solgt som barn. Nå, når deres familie er samlet, reiser de til Frankrike og senere til Liberia, et afrikansk land som ble opprettet for å ta hånd om tidligere slaver. Der traff de også Cassys bortkomne sønn som også hadde blitt solgt som barn. George Shelby returnerer til Kentucky og frigir alle sine slaver. Han ber dem huske Toms offer og hans tro på kristendommens sanne mening.
Onkel Tom
Onkel Tom, som er hovedpersonen, ble innledningsvis sett på som den edle, tolerante, kristne slaven. I de senere år har navnet hans blitt et epitet brukt mot afroamerikanere som anklages for å selge seg til de hvite. Stowe ville uansett at Tom skulle være en «edel helt» og en beundringsverdig person. Gjennom hele boken lar han seg ikke utnytte og han står opp for sin tro, og til og med hans fiender beundrer ham med misunnelse.
Eliza
Eliza er slave og personlig renholder hos fru Shelby. Etter at hun har blitt solgt til slavehandleren Haley, flykter hun nordover med sin femårige sønn. Hennes ektemann, George, finner etter hvert Eliza og Harry i Ohio og emigrerer sammen med dem til Canada, så Frankrike og til slutt Liberia.
Stowe fikk inspirasjon til karakteren Eliza blant annet av en historie som ble fortalt av John Rankin ved Lane Theological Seminary i Cincinnati til mannen hennes Calvin, som var professor ved skolen. Ifølge Rankin hadde en ung slavekvinne med et barn i armene flyktet over den frosne Ohioelven til byen Ripley og bodd i huset hans på sin vei nordover.
Eva
Eva, hvis egentlige navn var Evangeline St. Clare, er datter av Augustine St. Clare. Hun kommer inn i fortellingen når Onkel Tom blir fraktet med dampskip til New Orleans for å bli solgt, og han redder den fem-seks-årige jenta fra å drukne. Eva ber sin far om å kjøpe Tom, noe han gjør, og Tom blir senere førstekusk på St. Clares plantasje. Han tilbringer imidlertid det meste av sin tid med den engleaktige Eva.
Eva snakker stadig om kjærlighet og tilgivelse. Hun overbeviser til og med den hardnakkede jenten Topsy om at hun trenger kjærlighet. Hun lykkes til og med å røre hjertet på den sure tanten Ophelia (hennes fars kusine). Enkelte mener at Eva er prototypen til den arketypiske figuren Mary Sue.
Med tiden blir Eva syk. Før hun dør, gir hun en hårlokk til hver og en av slavene og forteller at de må omvende seg til kristendommen slik at de kan treffes i himmelriket. På dødsleiet overbeviser hun sin far om å frigi Tom, men på grunn av omstendighetene blir ikke det han lover virkelighet.
Simon Legree
En skurkaktig og ond slaveeier – født i nordstatene. Legrees mål er å demoralisere Tom og ødelegge hans religiøse overbevisning. Romanen avslører at som ung mann hadde han forlatt sin sykelige mor for et liv på sjøen, og at han hadde ignorert brev fra henne hvor hun ba ham om å treffe ham én siste gang på dødsleiet. Han utnytter Cassy seksuelt og setter sitt preg på Emmeline.
Blant de fæle personene i boken står Legree i særklasse. Han brutalitet går utover det forretningsmessige, noe også Cassy spiller på i et forsøk på å redde Tom, ved å få ham fra å ødelegge den dyrekjøpte slaven til 1200 dollar midt under den travleste innhøstingen. Legree ikke bare krever at slavene skal arbeide for ham til de stuper; han forlanger også eierskap til sjelen deres – "I'm your church now!" sier han til Tom.
Etter å ha latt Tom piske til døde, kommer Legree en kveld hjem fra en rangel og opplever et fryktelig mareritt, hvor et høyreist spøkelse kommer helt bort til ham, tar på ham med en iskald hånd og sier Kom, kom, kom! Deretter mister han bevisstheten. Etter dette fremstår han som en dødsmerket alkoholiker.
I 1934 ble Adolf Hitler kalt «den moderne Simon Legree», og i en synonymordbok er Legree og Hitler oppført som synonymer. Hitler selv skal ha regnet Onkel Toms hytte blant den virkelig store verdenslitteraturen.
Andre personer
Det finnes mange bifigurer i Onkel Toms hytte. Blant annet:
Hovedtema
Onkel Toms hytte domineres av ett tema: slaveriets ondskap og umoral, men Stowe vever og inn andre tema som moderskapets moralske myndighet og de muligheter til frelse som gis av kristendommen. I teksten betoner hun koblingene mellom disse og slaveriets grusomhet. Stowe trakk frem temaet med det umoralske i slaveriet på nesten hver side av romanen, og noen ganger endret hun også historiens stemme slik at hun kunne gi en «preken» mot den destruktive naturen ved slaveri (slik som da en kvinne på dampbåten som frakter Tom sørover uttaler at «den verste delen av slaveriet, for meg, er dens onder av følelser og kjærlighet – splittelsen av familier, for eksempel.».) En måte Stowe viste det onde ved slaveriet var hvordan denne «merkelige institusjonen» splittet familier fra hverandre med tvang.
Fordi Stowe så på morsrollen som den «etiske og strukturelle modellen for alt amerikansk liv,» og også mente at kun kvinner hadde den moralske autoriteten til å redde USA fra slaveriets demon, var den moralske kraften og helligheten til kvinner et annet stort tema i romanen. Gjennom karakterer som Eliza, som rømte fra slaveriet for å redde sin lille sønn og til slutt blir gjenforent med hele familien, eller lille Eva, som blir sett på som den «ideelle kristne», viser Stowe hvordan hun mente kvinner kunne redde de rundt seg fra den verste urettferdigheten. Der senere kritikk i kontrast har bemerket at Stowes kvinnelige karakterer ofte er nasjonale klisjeer i stedet for realistiske kvinner, ble «betydningen av kvinners innflytelse bekreftet» i romanen, og hjalp til med å bane vei for kvinnerettighetsbevegelser i de etterfølgende tiår.
Stowes puritanske religiøse tro dukker opp i romanens avsluttende og overordnede tema, som er en utforskning av kristendommens natur og viser hvordan hun føler at kristen teologi er fundamentalt uforenlig med slaveri. Dette temaet er mest synlig når Tom oppfordrer St. Clare til å «se bort til Jesus» etter døden til Clares elskede datter Eva. Etter at Tom dør, lovpriser George Shelby Tom ved å si «hvilken ting det er å være kristen.» Fordi kristne tema spiller en så stor rolle i Onkel Toms hytte – og fordi Stowes hyppige bruk av direkte autorære interjeksjoner på religion og tro – tar romanen ofte «form av en preken».
Stil
Onkel Toms hytte er skrevet i den sentimentale og melodramatiske stilen som var vanlig i 1800-tallets herregårdsromaner. Verk av denne typen var populære på Stowes tid og hadde en tendens til å vise til kvinnelige hovedpersoner, med en stil som fremmet sympati og følelser hos leseren. Selv om Stowes roman skiller seg fra andre sentimentale romaner gjennom å fokusere på et tema som slaveri, og gjennom å ha en mann som hovedperson, vil hun fremdeles fremkalle spesielt sterke følelser hos leseren, som å få leseren til å gråte over Evas død.
Styrken i disse litterære trekkene kan bedømmes gjennom hvordan samtidens lesere reagerte. Georgiana May, en venn av Stowe, konstaterte i et brev: «Jeg var oppe i går natt etter klokken ett og leste ferdig Onkel Toms hytte. Jeg kunne ikke forlate boken mer enn jeg kunne forlate et døende barn.» En annen leser beskrives som besatt av boken hele tiden og vurderte å døpe om sin datter til Eva. Tydeligvis påvirket Evas død mange mennesker på denne tiden, for i 1852 ble hele 300 nyfødte jenter i Boston døpt Eva.
Til tross for den positive responsen fra leserne, har litterære kritikere i årtier avvist stilen i Onkel Toms hytte og andre sentimentale romaner, ettersom disse bøkene var skrevet av kvinner og så fremtredende behandler «kvinners følelsesladde følelser». En litteraturkritiker uttalte at om romanen ikke hadde handlet om slaveriet hadde «det bare vært enda en sentimental roman», mens en annen beskrev boken som «hovedsakelig en ikke-original dusinroman». George Whicher setter nesen i været i sin bok Literary History of the United States gjennom å si at det var «søndagsskolefortellinger» og bestod av «brede uttenkte melodramaer, humor og pathos».
Jane Tompkins forandret imidlertid dette synet på Onkel Toms hytte i 1985 med sin bok In Sensational Designs: The Cultural Work of American Fiction. Tompkins berømmet den sentimentale stilen som mange kritikere tidligere hadde avvist og skrev at sentimentale romaner viser hvordan kvinners følelser har kraft til å forandre verden til noe bedre. Hun mente også at de populære herregårdsromanene fra 1800-tallet, deriblant Onkel Toms hytte, var merkverdige for sin «intellektuelle kompleksitet, ambisjon og snarrådighet»; og at Onkel Toms hytte tilbyr en «kritikk mot det amerikanske samhodet langt mer ødeleggende enn noen levert av bedre kjente kritikere som Hawthorne og Melville.»
Til tross for det forandrede synet på stilen i Onkel Toms hytte kan dagens lesere se bokens prosa som litt uforståelig, overdrevet og «til og med latterlig», ettersom boken er skrevet så annerledes sammenlignet med mange moderne romaner.
Reaksjoner på romanen
Onkel Toms hytte har hatt en innflytelse «lik få andre romaner i historien». Da romanen ble publisert gikk det en løpeild av protester fra alle forsvarere av slaveriet, som skrev flere bøker som svar på Onkel Toms hytte, mens den samtidig fremkalte lovord fra abolisjonister. Ettersom boken var en bestselger, kom den til å påvirke senere tiders lignende protestlitteratur som blant annet Villmarken av Upton Sinclair.
Samtidens reaksjoner – i USA og ellers
Umiddelbart etter publiseringen ble mennesker i sørstatene opprørte over romanen. Boken ble også åpent kritisert av de som støttet slaveriet.
Den bejublede sørstatsforfatteren William Glimore Simms forklarte at verket var fullstendig feilaktig, mens andre kalte romanen kriminell og ærekrenkende. En bokhandler i Mobile, Alabama, ble tvunget til å forlate byen etter å ha solgt romanen og reagerte med å sende truende brev til Stowe, inkludert en pakke med et avskåret øre i. Mange sørstatsforfattere, som Simms, skrev snart egne bøker som reaksjon mot Stowes roman.
Noen kritikere framhevet Stowes mangel på egne erfaringer med livet i sørstatene, noe som, etter deres synsvinkel, ledet til at hun skildret regionen feilaktig. For eksempel hadde hun aldri satt sin fot på en sørstatsplantasje. Imidlertid sa Stowe alltid at karakterene i hennes bøker baserte seg på hendelser fortalt av slaver i Cincinnati, Ohio, der Stowe bodde. Det har blitt fortalt at: «Hun observerte flere førstehånds-hendelser, noe som ledet henne til å skrive [den] kjente anti-slaveromanen. Scener hun observerte på Ohioelven, inkludert å se en kone og mann selges fra hverandre, såvel som aviser, tidsskrifter og intervjuer var materialer som bidro til den kommende handlingen.»
Onkel Toms hytte fikk stor oppmerksomhet i England. Den første Londonutgaven kom ut i mai 1852 og ble solgt i 200,000 eksemplarer. Interessen for romanen i England kom også på grunn av den antipatien mot USA som fantes der. En fremgangsrik forfatter forklarte: «Den onde lidenskapen som Onkel Tom ble belønnet med i England var ikke hat eller hevn [for slaveriet], men nasjonal sjalusi og nasjonal forfengelighet. Vi har lenge smertes av Amerikas selvforhøyelse – vi er lei av å høre på hennes skryt om at hun er det frieste, mest opplyste landet som verden noensinne har sett. Vårt presteskap hater det frivillige systemet – våre konservative politikere tories (politisk parti) hater hennes demokrater – våre whigs (politisk parti) hater hennes parvenyer (oppkomlinger) – våre radikale hater hennes prosesslyst, hennes frekkhet og hennes ambisjon. Alle partier hyllet fru Stowe som en opprører fra fienden.»
Boken har blitt oversatt til mange språk, inkludert kinesisk og amharisk. Boken var så mye lest at psykologen Sigmund Freud rapporterte et antall pasienters sadistiske tendenser, som han trodde kom etter å ha lest om piskede slaver i Onkel Toms hytte.
Litterær betydning og kritikk
Som den første bredt leste politiske romanen i USA påvirket boken utviklingen av ikke bare den amerikanske litteraturen, men også protestlitteratur generelt. Senere bøker som har Onkel Toms hytte å takke er for eksempel Villmarken av Upton Sinclair og Stille vår av Rachel Carson.
Andre kritikere har imidlertid hyllet romanen. Edmund Wilson hevdet at «Å oppdage sin egen modenhet til Onkel Toms hytte kan [...] vise seg å være en skremmende opplevelse.» Jane Tompkins hevdet at romanen er en av USAs klassiske verk og lurer på om ikke mange litterære kritikere avfeier boken på grunn av at den helt enkelt var for populær på sin tid.