cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stokastisk variabel
Diskrete stokastiske variabler
I et eksperiment kan en person bli valgt tilfeldig, og en tilfedlig variabel kan være personens høyde. Matematisk er den tilfeldige variablen tolket som en funksjon som hefter en person til den personens høyde. Assosiert med den tilfeldige variablen er en sannsynlighetsfordeling som tillater utregningen av sannsynligheten for at høyden er en mulig verdi i en undergruppe, slik som at sannsynligheten for at høyden er mellom 180 og 190 centimenter, eller sannsynligheten for at høyden er enten mindre enn 150 eller mer enn 200 cm.
I slike eksempler er utvalgsrommet (settet bestående av alle mulige personer) ofte undertrykt siden det er vanskelig å beskrive matematisk, og de tilfeldige variablenes positive verdier er så ansett som et utvalgsrom. Men når to tilfeldige variabler er målt på det samme utfalls utvalgsrom, slik som at høyde og antall barn blir kalkulert på de samme tilfeldige personene, er det lettere å spore deres forhold dersom det er anerkjent at både høyde og antall barn kommer fra den samme tilfeldige personen, for eksempel slik at spørsmål om at slike tilfeldige variabler er korrelert eller ikke kan bli stilt.
Myntkast
De mulige utfallene for et myntkast kan bli beskrevet av utvalgsrommet. Vi kan indrodusere en tilfeldig variabel Y med reell verdi som modellerer en 1,- gevinst for et veddemål på kron som følger:Dersom mynten er et fair kast har Y sannsynlighetsmassefunksjonen f_Y gitt av:
Terningkast
En tilfeldig variabel kan også bli brukt til å beskrive et terningkasts prosess og de mulige utfall. Den mest åpenbare representasjonen for situasjonen med to terninger er å ta parsettene i numrene n_1 og n_2 med som utvalgsrommet. Det totale antallet som er rullet (summen av øynene i hvert par) er så en tilfeldig variabel X gitt av funksjonen som hefter parene til summen:og, dersom kastet er fair, har en sannsynlighetsmassefunksjon f_X gitt:.
Kontinuerlig stokastisk variabel
Et eksempel på en kontinuerlig stokastisk variabel kan være en basert på en spinner som kan velge en horisontal retning. Den tilfeldige variablens verdier som blir tatt da er retninger. Vi kan representere disse retningene med nord, vest, øst, sør, sørøst, etc. Det er vanligvis mer praktisk å hefte utvalgsområdet til en tilfeldig variabel som tar reelle tall som verdier. Dette kan bli gjort, for eksempel, ved å hefte en retning til en gradvis peiling med klokken fra nord. Den tilfeldige variabelen tar så verdier som er reelle tall fra intervallet [0, 360), med alle punkter i spekteret som "like sannsynlige". I dette tilfellet er X= den peilede vinkelen. Hvilket som helt reelt tall har muligheten null til å bli valgt, men en positiv sannsynlighet kan bli tilegnet til et intervall med verdier. For eksempel er sannsynligheten for å velge et nummer i [0, 180] lik 0,5. Istedenfor å snakke om en sannsynlighetsmassefunksjon sier vi at sannsynlighetsfordelingen til X er 1/360. Sannsynligheten for at en undergruppe i [0, 360) kan bli regnet ut er ved å multiplisere et setts mål med 1/360. Vanligvis er sannsynligheten for en gitt kontinuerlig stokastisk variabels sett kan bli utregnet ved å integrere tettheten over det gitte settet.
Blandet type
Et eksempel på en blandet tilfeldig variabel kan være basert på et eksperiment hvor en mynt er kastet og en spinner kun er spunnet dersom myntkastet resulterer i kron. Dersom resultatet er mynt, X=-1 ; ellers X= spinnerens verdi som i det foregående eksempelet. Det er ensannsynlighet på 0,5 for at denne tilfeldige variabelen vil ha verdien -1. Andre verdiers sekvenser vil ha halvparten av sannsynligheten av det i det foregående eksempelet.
Målings-teoretisk definisjon
Den mest formelle, aksiomatiske definisjonen av en tilfeldig variabel involverer målteori. Kontinuerlige stokastiske variabler er definert i form av sett med tall, sammen med funksjoner som hefter slike sett til sannsynligheter. Grunnet ulike vanskeligheter (e.g. Banach-Tarski paradokset) som kan oppstå dersom slike sett er utilstrekkelig avgrenset, er det nødvendig å introdusere det som er betegnet som en σ-algebra for å avgrense mulige sett hvor sannsynligheter kan bli definert. Vanligvis er en bestemt σ-algebra brukt, Borels σ-algebra, som tillater sannsynligheter å bli definert over hvilket som helst sett som kan bli utledet enten direkte fra kontinuerlige nummerintervaller eller fra avgrensede eller tellbare uendelige tall fra unioner og/eller slike intervallers interseksjoner.
Den målings-teoretiske definisjonen er som følger.
La være et sannsynlighetsrom og  et målbart rom. En tilfeldig variabel med verdi vil så være en målbar funksjon  som betyr at, for hver undergruppe, dens inverse verdien  hvor. Denne definisjonen tillater oss å måle hvilken som helst undergruppe i målrommet ved å se på dens inverse verdi, som er antatt målbar.
I mer intuitive begreper er et medlem i \Omega et mulig utfall, et medlem i \mathcal{F} er et mulig utfalls målbare undergruppe, funksjonen P gir sannsynligheten for hvert en slik undergruppe, E representerer settet med verdier som den tilfeldige variabelen kan ta (som settet med reelle tall), og et medlem i \mathcal{E} er en "veloppdragen" undergruppe i E (for de med en bestemt sannsynlighet). Den tilfeldige variabelen er da en funksjon fra hvilken som helst mengdes utfall, slik at utfallet som fører til en brukbar mengdes undergruppe for den tilfeldige variabelen har en godt definert sannsynlighet.
Når Eer et topologisk rom er det mest vanlige valget for σ-algebraet \mathcal{E} Borels σ-algebra, som er σ-algebraet generert av samlingen av alle åpnet sett i E. I slike tilfeller er den tilfeldige variabelen med verdi kalt den tilfeldige variabelen med verdi E. Dessuten, når rommet E er den reelle linjen \reals, er en slik tilfeldig variabel med reell verdi simpelthen kalt den tilfeldige variabelen.
Tilfeldige variabeler med reell verdi
I dette tilfellet er observasjonsrommet et sett bestående av reelle tall. Husk at er sannsynlighetsrommet. For reelt observasjonsrom er funksjonen en tilfeldig variabel med reell verdi dersom Denne definisjonen er et spesielt tilfelle av det overstående fordi settet  generer Borels σ-algebra på de reelle tallenes sett, og det er tilstrekkelig å sjekke målbarhet på hvilket som helst genererende sett. Her kan vi bevise målbarheten på dette genererende settet ved å bruke det faktum at.
Momenter
En tilfeldig variabels sannsynlighetsfordeling er ofte karakterisert av et lite antall parametere, som også har en praktisk tolkning. For eksempel er det ofte nok å vite hva dens "gjennomsnittlige verdi" er. Dette er fanget av det matematiske konseptet forventet verdi til en tilfeldig variabel, skrevet, og er også kalt de første momentet. Vanligvis er ikke lik. Først når den "gjennomsnittlige verdien" er kjent kan man spørre hvor langt fra denne verdien verdiene til X vanligvis befinner seg, et spørsmål som blir besvart av variansen og sandardavviket til den tilfeldige variabelen. kan intuitivt bli sett som et gjennomsnitt hentet fra en begrenset populasjon hvor medlemmene er bestemte evalueringer av X.
Matematisk er dette kjent som momentenes problem: for en gitt tilfeldig variabel X' klasse, finn en samling \{f_i\} med funksjoner slik at de forventede verdiene fullt karakteriserer den tilfeldige variabelen X' fordeling.
Momenter kan kun bli definert for tilfeldige variablers funksjoner med reelle tall (eller komplekse etc.). Hvis den tilfeldige variabelen er i seg selv reell, så kan dens momenter bli tatt, som er tilsvarende momentene til den tilfeldige variabelens identitetsfunksjon f(X)=X. Selv for ikke-reelle tilfeldige variabler kan derimot momentene bli hentet fra reelle funksjoner av disse variablene. For eksempel, for en kategorisk tilfeldig variabel X som kan ta de nominelle verdiene "rød", "blå" eller "grønn", kan den reelle funksjonen bli konstruert; dette bruker Iverssonsklammer og har verdien 1 dersom X har verdien "grønn", ellers 0. Dermed kan denne funksjonens forventede verdi og andre momenter bli bestemt.
Tilfeldige variablers funksjoner
En ny tilfeldig variabel Y kan bli definert ved å tillegne en reell målbar funksjon til utfallene av en reell tilfeldig variabel X, slik at Y=g(x). Den kumulative fordelingsfunksjonen til Y er da
Dersom funksjon g er invertibel (i.e., g^{-1} eksisterer) og er hverken økende eller synkende, så kan den forrige relasjonen bli utvidet til å få
Med den samme inverseringshypotesen til g, også ved å anta deriverbarhet, kan relasjonen mellom tetthetsfunksjonene bli funnet ved å derivere begge sider på funksjonen over med hensyn til y for å få
Dersom g ikke kan inverteres, men hver y antyder at på det meste et tellbart antall røtter (i.e., et avgrenset, eller tellbart uendelig, nummer x_i slik at y = g(x_i)), så kan den forrige relasjonen mellom tetthetsfunksjonene bli generalisert med
hvor. Tetthetsformlene krever ikke at g øker.
Innen det målings-teoretiske er en aksiomatisk tilnærming til sannsynlighet dersom en tilfeldig variabel X på \Omega og en målbar funksjon, så vil også Y = g(X) være en tilfeldig variabel på \Omega, siden de målbare funksjonenes komposisjon er også målbar. (Det er et unntak dersom g er et Lebesguemålbar.) Den samme prosedyren som tillater en til å få fra et sannsynlighetsrom (\Omega, P) til kan bli brukt til å få distribusjonen til Y.
Eksempel 1
Hvis y < 0, så, så
Hvis y \geq 0, så
så
Eksempel 2
Anta at X er en tilfeldig variabel med en kumulativ fordeling
hvor \theta > 0 er et satt parameter. Vurder den tilfeldige variabelen Så,
Det siste uttrykket kan bli utregnet i form av den kumulative distribusjonen til X, så som er den kumulative fordelingsfunksjonen (cdf) til en eksponensialfordeling.
Eksempel 3
Vurder den tilfeldige variabelen Y = X^2. Vi kan finne tettheten ved å bruke formelen over for å endre variablene:
I dette tilfellet er ikke endringen monotonisk, fordi for hver verdi av Y er det to korresponderende verdier av X (en positiv og negativ). Dessuten, på grunn av symmetri, vil begge halvparter transformeres identisk i.e.,
Den inverse transformasjonen er
og dens derivat er
Så,
Dette er en kjikvadratfordeling med én frihetsgrad.
Bell X-1
Bell X-1 var et amerikansk eksperimentelt rakettfly-program utviklet og bygd av Bell Aircraft Corporation på oppdrag fra National Advisory Committee for Aeronautics (NACA – forløperen til NASA) og hærens flyvåpen (USAAF). X-1 var det første i en rekke av amerikanske eksperimentelle fly som ble bygd for å teste nye teknologier og konsepter, de såkalte X-flyene.
Stokastisk variabel
Tilfeldige variablers ekvivalens
Det er flere uliker måter tilfeldige variabler kan bli ansett å være ekvivalente. To tilfeldige variabler kan være like, nesten sikker likhet, eller like i fordeling.
Bell X-1
Den første testflyvningen fant sted i januar 1946, og 14. oktober 1947 ble X-1 nr. 1 det første bemannede flyet som brøt lydmuren i kontrollert, plan flukt. Tre eksemplarer ble bygd av den første generasjonen X-1. Testprogrammet var en suksess, noe som gjorde at NACA og flyvåpenet besluttet å videreutvikle flyet. Andre generasjon X-1 var konstruert for å kunne fly i over det dobbelte av lydhastigheten (Mach 2), og fire eksemplarer ble bestilt, hvorav tre ble bygd (X-1A, X-1B og X-1D). Høyeste hastighet med X-1 var Mach 2,435, som ble oppnådd av Chuck Yeager i andregenerasjonsflyet X-1A. Av de seks X-1-flyene ble tre ødelagt i eksplosjoner og påfølgende branner og kræsjlandinger. I november 1958 ble X-1-programmet avsluttet etter siste flyvning med X-1E. Totalt ble 211 testflyvninger gjennomført med X-1.
Stokastisk variabel
Tilfeldige variablers ekvivalens
I økende styrkegrad er den presise forestillingen av ekvivalens gitt under.
Bell X-1
Formål
Den rivende utviklingen som flyteknologien gjennomgikk under andre verdenskrig, gjorde at propelldrevne fly beveget seg inn i transsoniske hastigheter (over Mach 0,8) i stup. Flyene var ikke designet for disse hastighetene, og tap av styrekontroll og fly som gikk i oppløsning var resultatet. Mot slutten av andre verdenskrig ble tyskernes jetjager Messerschmitt Me 262 og rakettflyet Messerschmitt Me 163 operativt. Disse flyene oppnådde hastigheter som nærmet seg overlydsfart, og de var svært vanskelig å skyte ned i luftkamper. Dette satte en støkk i både allierte piloter og militære sjefer, og for å gjenvinne det teknologiske forspranget, bestemte USA seg for å forske på muligheten for å fly kontrollert i overlydsfart.
Stokastisk variabel
Likhet i fordeling
Hvis utvalgsrommet er en undergruppe av den reelle linjen er de tilfeldige variablene X og Y like i fordeling (skrevet ) hvis de har de samme fordelingsfunksjonene:
Bell X-1
Formål
X-1-programmet var et rent forskningsprosjekt, og det var aldri meningen at flyet skulle videreutvikles til et operativt kampfly. Flykonstruktørene kunne derfor konsentrere seg om å bygge et fly som kort og godt skulle fly fortere enn noe annet fly til da. X-1 var primært konstruert for å forske på flyvning i transsoniske og supersoniske hastigheter. De viktigste målene var å utvikle kontrollflater (ror) som fungerte i disse hastighetene. Videre skulle det forskes på den aerodynamiske belastningen flyet ble utsatt for under forskjellige manøvrer. Ifølge kontrakten skulle Bell garantere at flyet var istand til å fly i Mach 0,8, men ingen garantier for høyere hastigheter ble avkrevd. Det skulle vise seg at X-1 overgikk forventningene, og ved siden av å være det første flyet som brøt lydmuren i kontrollert, plan flukt, bidro programmet til store fremskritt i flydesign og forståelsen av aerodynamikk i overlydsfart.
Makonde
Makonde er en etnisk gruppe sørøst i Tanzania og nord i Mosambik. Makonde utviklet sin kultur på Mueda-platået i Mosambik.
Stokastisk variabel
Likhet i fordeling
For å være like i fordeling trenger ikke de tilfeldige variablene å bli definert på det samme sannsynlighetsrommet. To tilfeldige variabler som har lik momentgenererende funksjon har den samme fordelingen. Dette gir, for eksempel, en nyttig metode for å sjekke visse funksjoners likhet til tilfeldige variabler som er i.i.d.. Dessuten eksisterer den momentgenererende funksjonen kun for fordelinger som har en definert Laplacetransformasjon.
Makonde
De lever for tiden i hele Tanzania og Mosambik og har en liten tilstedeværelse i Kenya. De snakker makonde og andre språk som swahili og engelsk i Tanzania og portugisisk i Mosambik. Makonde er opprinnelige et matrilinealt samfunn hvor barn og arv hører til kvinnene og ektemennene flytter inn i landsbyen til sine koner.
Stokastisk variabel
Nesten sikker likhet
To tilfeldige variabler X og Y er nesten sikkert like (skrevet ) dersom, og kun dersom, sannsynligheten for at de er ulike er null:
Makonde
Deres tradisjonelle religion er en animistisk form for fedredyrking og fortsetter fremdeles selv om makonder i Tanzania er nominelt katolikker og de i Mosambik er katolikker eller muslimer.
Stokastisk variabel
Nesten sikker likhet
For alle praktiske årsaker i sannsynlighetsteori er denne forestillingen av ekvivalens like sterk som faktisk likhet. Den er assosiert med den følgene avstanden:
Makonde
Makonde lyktes i å stå imot å bli tatt av afrikanske, arabiske og europeiske slavehandlere. De falt ikke inn under kolonial makt før 1920-årene. I løpet av 1960-årene ble revolusjonene som kastet portugiserne ut av Mosambik, startet fra makondenes hjemland Mueda-platået. I en periode hentet revolusjonsbevegelsen majoriteten av sin finansielle støtte fra salget av makonde-utskjæringer. Makondene er mest kjent for sine treutskjæringer og deres pubertetsritualer.
Stokastisk variabel
Nesten sikker likhet
hvor "ves sup" representerer det vesentlige supremum i målteoretisk forstand.
Bell X-1
Formål
Tre av flyene overlevde testprogrammet, og står i dag utstilt på forskjellige steder i USA:
Stokastisk variabel
Likhet
Til sist er de to tilfeldige variablene X og Y like dersom de er like som funksjoner på deres målbare rom:
Bell X-1
Historie
I slutten av 1930-tallet og begynnelsen av 1940-tallet sto flykonstruktørene overfor nye aerodynamiske utfordringer. Utviklingen av jetmotoren åpnet muligheten for å fly over lydens hastighet. Dette resulterte i mange problemer, blant annet økt luftmotstand, kraftig turbulens, endringer av flyets balanse og det mest alvorlige: sjokkbølger gjorde at effekten av kontrollflatene (balanseror, høyderor og sideror) ble dramatisk redusert eller til og med reversert. Kunnskap og erfaring fra de første 40 årene med flyvning ble med ett helt utilstrekkelige for å forstå de aerodynamiske kreftene ved overlydsfart. Testdata fra datidens vindtunneler var upålitelige, siden de samme aerodynamiske effektene gjorde seg gjeldende også her. På bakgrunn av dette innså John Stack fra NACA, Ezra Kotchner fra US Army Air Force, og Walter Diehl fra USAs marine, at et spesialbygd eksperimentfly var den eneste måten å fremskaffe pålitelige aerodynamiske data fra flyvning i overlydsfart (supersonisk). I 1944 ble X-1-programmet startet som et samarbeidsprosjekt mellom NACA og USAAF. Britene hadde siden 1942 jobbet med et supersonisk eksperimentfly kalt Miles M.52. I 1944 inngikk Storbritannia og USA en avtale om å utveksle kunnskap om supersonisk flyvning, og Bell fikk oversendt testdata og designløsninger fra Miles M.52-prosjektet.
Stokastisk variabel
Konvergens
Et viktig tema innen matematisk statistikk består av å få konvergensresultater for visse tilfeldige variablers sekvenser; for eksempel store talls lov eller sentralgrenseteoremet.
Bell X-1
Første generasjon X-1
Den 16. mars 1945 ble Bell Aircraft Corporation tildelt kontrakten om å bygge 3 eksperimentfly under prosjektkode MX-653. Flyet skulle ha samme skrogfasong som et kaliber 50 maskingeværprosjektil, siden det var kjent at disse prosjektilene var stabile i overlydsfart. I 1945 var rakettmotorer sett på med skepsis blant flykonstruktører, og både NACA og marinen foretrakk et jetdrevet eksperimentfly. Datidens jetmotorer var imidlertid upålitelige og hadde dårlig skyvekraft, noe som gjorde at US Army Air Force valgte å utstyre X-1 med en rakettmotor drevet av flytende oksygen og alkohol. Den opprinnelige betegnelse på flyene var XS-1 (eXperimental Supersonic), men den ble endret til X-1 i løpet av testprogrammet. Bells interne navn på flyet var Model 44. De tre førstegenerasjons X-1-flyene gjennomførte totalt 157 testflyvninger.
X-1 nr.1
Det første X-1 (serienummer 46-062) ble levert av Bell til USAs flyvåpen i desember 1945. På dette tidspunktet var NACA innlemmet i programmet for å ta seg av instrumenteringen og analysene av testdata. Den første umotoriserte flyvningen ble gjennomført 19. januar 1946 ved Pinecastle Field i Florida. Flyet ble sluppet fra et modifisert Boeing B-29 Superfortress bombefly med Bells testpilot Jack Woolams bak spakene. Woolams gjennomførte 10 umotoriserte glidetester for å undersøke X-1's flyveegenskaper ved lave hastigheter. I mars 1946 ble det returnert til Bell for å få installert motoren, og i oktober samme år ankom det komplette flyet Muroc Army Air Field (nåværende Edwards Air Force Base) for å gjennomføre motoriserte tester. Bell fortsatte med testflyvninger før flyet ble godkjent og overlevert flyvåpenet.
Kaptein Charles Elwood «Chuck» Yeager var piloten som ble plukket ut til å bryte lydmuren. Han døpte X-1 nr.1 for «Glamorous Glennis» etter sin kone. Yeager gjennomførte sine første umotoriserte glideflukter den 6., 7. og 8. august 1947. Hans første motoriserte flyvning ble foretatt 29. august samme år, og hastigheten som ble oppnådd var Mach 0,85. De neste seks ukene kom Yeager stadig nærmere lydhastigheten, og 10. oktober nådde han Mach 0,997. Ingeniørene fra NACA sto for instrumentering og data-analysene fra flyvningene, og de syntes Yeager og flyvåpenet gikk litt fort frem. NACA var vant til å være litt forsiktigere og ta litt kortere steg om gangen. Den 14. oktober 1947 nådde Yeager og X-1 nr.1 en hastighet på Mach 1,06 i en høyde på 13 100 meter (43 000 fot), og ble dermed første mann (og fly) som fløy kontrollert i overlydshastighet. På grunn av rustningskappløpet under den kalde krigen, ble flyvningen og alle testdata hemmeligstemplet to timer senere. Først i desember 1947 lakk nyheten ut til pressen, men flyvåpenet kom ikke med noen offisiell bekreftelse før i mars 1948.
Etter Yeagers Mach 1-flyvning, ble X-1 nr.1 brukt for å samle data om stabilitet, styrekontroll, vinge- og halebelastninger, flyvning i store høyder, og pilottrening. Den 12. mai 1950 gjennomførte flyet sin siste flyvning med Chuck Yeager bak spakene. Etter denne flyvningen ble X-1 nr.1 pensjonert og donert til Smithsonian Institution der det står utstilt på National Air and Space Museum.
X-1 nr.2
Det andre X-1 (serienummer 46-063) ble overlevert NACA ved Muroc Army Air Field i september 1946. 11. oktober 1946 gjennomførte flyet sin første flyvning. Det var den første av i alt 4 umotoriserte glideflukter med Bells testpilot Chalmers H. «Slick» Goodlin ved spakene. Goodlin var også pilot under den første motoriserte flyvningen den 9. desember 1946, hvor en hastighet på Mach 0,79 ble oppnådd. I juni 1947 hadde Bell fullført sitt testprogram, og begge X-1 hadde bevist at de var flyvedyktige i hastigheter på Mach 0,8 som var kravet i kontrakten.
Matea Ferk
Hun debuterte i verdenscupen i alpint 27. november 2004, men hun har aldri plassert seg blant de 30 beste.
Bell X-1
X-1 nr.2
NACA begynte etter dette med testprogrammet sitt. 21. oktober 1947 gjennomførte NACAs testpilot Herbert H. Hoover en umotorisert glideflukt, og fulgte opp med en motorisert flyvning i Mach 0,84 den 16. desember samme år. De innledende testflyvningene til NACA samlet data om flyets manøvreringsegenskaper og virkningsgraden på høyderorene. Det var først 4. mars 1948 at Hoover brøt lydmuren med en hastighet på Mach 1,029. Hoover ble med dette det andre mennesket og første sivilist som brøt lydmuren på det som var NACAs første overlydsflyvning. 31. mars 1948 fløy NACAs testpilot Howard C. Lilly X-1 nr.2 i en hastighet på Mach 1,1.
Matea Ferk
Ferk deltok i Vinter-OL 2006 og deltok også for Kroatia under Vinter-OL 2010. I 2010 oppnådde hun en 34.-plass i slalåm som beste resultat.
Bell X-1
X-1 nr.2
I 1951 begynte testprogrammet til den første generasjonen X-1 å gå mot slutten. Andre generasjon X-1 var under utvikling, og disse nye X-1-flyene ville være istand til å fly nesten dobbelt så fort som førstegenerasjons-flyene. I tillegg nærmet nitrogentankene seg slutten på levetiden, og NACA bestemte seg for å sette X-1 nr.2 på bakken etter den 54. flyvningen 23. oktober 1951. Det ble senere kraftig modifisert og ble omdøpt X-1E.
X-1 nr.3
Det tredje X-1 (serienummer 46-064) var det siste eksemplaret av første generasjon X-1. Utvendig var det identisk med de to andre, men drivstoffsystemet var planlagt annerledes. I stedet for å være avhenging av komprimert nitrogen, skulle en turbopumpe benyttes for drivstofftilførselen. Dette eliminerte behovet for de tunge nitrogentankene, noe som resulterte i en kalkulert toppfart på Mach 2,4. Budsjettkutt og problemer med utviklingen av turbopumpen forsinket byggingen med tre år. Da hadde flyvåpenet allerede tegnet kontrakt med Bell for å bygge andre generasjon X-1, og interessen for X-1 nr.3 forsvant. Flyvåpenet kansellerte flyet, men NACA ønsket å ha et eget Mach 2-fly å eksperimentere med, og overtok prosjektet.
X-1 nr.3 ble levert Edwards Air Force Base i april 1951. Bells testpilot Joseph Cannon gjennomførte en umotorisert glideflukt 20. juli 1951. 9. november ble flyet sammenkoblet med moderflyet, et modifisert B-50 Superfortress, og tatt til værs. Dette skulle være en øvelse til den første flyvningen med motorkraft, og X-1 var fylt opp med drivstoff. Planen var også å teste drivstoffdumping, men fall i nitrogentrykket gjorde at denne testen ble sløyfet. B-50 med X-1 festet under buken landet trygt, og forberedelser for å tømme flyets drivstofftanker for flytende oksygen begynte. Da Cannon trykksatte oksygentanken hørtes et dumpt smell, etterfulgt av et hvislende lyd og hvit damp fra midten av skroget. En kraftig eksplosjon innhyllet både X-1 og moderflyet i flammer og svart røyk, og begge flyene ble totalt ødelagt. Cannon unnslapp ulykken med livet i behold, men tilbragte nesten et år på sykehus etter kraftige forbrenninger på kroppen, armer og ben.
Andre generasjon X-1
Suksessen med første generasjon X-1 gjorde at flyvåpenet og NACA ble enige om å videreutvikle det. Andre generasjon X-1 var ment å skulle fly det dobbelte av lydhastigheten (Mach 2). 4 fly var planlagt, men bare 3 ble ferdigstilt hvorav to ble kræsjlandet på grunn av eksplosjoner og branner i luften. Av utseende var de ikke helt ulike førstegenerasjons X-1. Forskjellene var lavtrykks turbodrevne drivstoffpumper (i motsetning til X-1 som brukte et system med komprimert nitrogen), ny utforming av cockpiten, lengre skrog og økt drivstoffkapasitet. Med drivstoffpumpe i stedet for komprimert nitrogen kunne de kuleformede tankene for nitrogenet og drivstoffet bygges om og gjøres lettere, noe som bidro til å øke den forventede toppfarten. De tre andregenerasjons X-1 gjennomførte totalt 54 testflyvninger.
X-1A
X-1A (serienummer 48-1384) ankom Edwards Air Force Base 7. januar 1953. Flyet gjennomførte sin jomfrutur 14. februar 1953 med Bells testpilot Jean «Skip» Ziegler. Jomfruturen var en umotorisert glideflukt, og etter nok en umotorisert glideflukt 6 dager senere, gjennomførte han den første motoriserte flyvningen 21. februar 1953. Ziegler gjennomførte ytterligere 4 motoriserte flyvninger før leverandør-testene var fullført. Flyet ble overlevert flyvåpenet og sendt til Bell for modifikasjoner. I oktober 1953 var modifikasjonene ferdig, og flyet ankom Edwards Air Force Base for å begynne på Mach 2-flyvningene.
Den 12. desember 1953 slo Chuck Yeager og X-1A hastighetsrekorden med Mach 2,435, Det holdt imidlertid på å gå fryktelig galt da drivstoffet var oppbrukt og motoren kuttet. Yeager mistet kontrollen og flyet begynte å rolle og virvle rundt i spinn. Yeager mistet bevisstheten da han ble utsatt for over 8g mens han ble kastet rundt i cockpiten. Da flyet kom ned i tettere atmosfære (omkring 8 800 meter, eller 29 000 fot) stabiliserte det seg nok til at Yeager kom til bevissthet igjen. Han greide å gjenvinne kontrollen over flyet og fikk landet det, selv om han var omtåket etter den ville ferden. Han hadde opplevd et fenomen som kalles high-speed roll-coupling eller inertial coupling. Dette fenomenet gjør at rorene ikke virker, eller gir motsatt effekt av hva rorutslaget skulle tilsi. Flyet kan også gjøre umotiverte manøvrer langs andre akser enn de rorutslaget normalt påvirker (balanseror gir en effekt som om sideroret er aktivert – yaw). Eksperter på aerodynamikk hadde forutsett at noe sånt kunne skje, men Yeager var den første som opplevde det i virkeligheten. Yeagers rival, NACA testpilot Albert Scott Crossfield skrev i sin selvbiografi Always Another Dawn: «Trolig ville ingen andre piloter kunne gjennomgått det samme og overlevd»
Etter Yeagers nesten-ulykke besluttet flyvåpenet å ikke gjennomføre flere høyhastighetsflyvninger. I stedet skulle X-1A brukes til testflyvninger i stor høyde. En serie flyvninger i stor høyde ble forsøkt våren og sommeren 1954, men bare 4 av dem var vellykkede. 26. august 1954 nådde pilot Arthur Murray en høyde på 27 566 meter (90 440 fot) med X-1A. Under denne flyvningen og en senere flyvning oppsto de samme stabilitetsproblemene som Yeager hadde opplevd. Siden hastigheten var lavere og høyden var større, kom ikke flyet helt ut av kontroll ved disse episodene. De senere eksperimentflyene Bell X-2 og Douglas X-3 var også plaget med denne ustabiliteten i høye hastigheter.
I september 1954 ble flyet overlevert NACA som sendte det til Bell for å få installert katapultsete. 20. juli 1955 gjennomførte flyet sin første og eneste flyvning i NACA-regi med testpilot Joseph Walker bak spakene. 8. august samme år skulle Walker foreta neste flyvning. Kort tid før flyet skulle frigjøres fra moderflyet (B-29 Superfortress) ble X-1A utsatt for en eksplosjon. Joseph Walker klatret uskadet tilbake til moderflyet, men skadene på X-1A gjorde at det var uaktuelt å lande med flyene sammenkoblet. X-1A ble derfor frigjort i luften og ble fullstendig ødelagt da det kræsjlandet i ørkenen. X-1A hadde tilsammen fullført 29 testflyvninger (inkludert avbrutte flyvninger).
X-1B
X-1B (serienummer 48-1385) gjennomførte sin første motoriserte flyvning 8. oktober 1954 og ble brukt i en serie vellykkede testflyvningerog før flyvåpenets testpiloter overleverte flyet til NACA den 3. desember 1954. I likhet med X-1A ble X-1B returnert til Bell for å utføre modifikasjoner. Det ferdig modifiserte X-1B ble levert i begynnelsen av august 1955, bare en uke før X-1A ble ødelagt av en eksplosjon. Under etterforskningen måtte X-1B gjøre tjeneste som modell for å sammenligne vrakdeler som var funnet. Etter at årsaken til eksplosjonene i de andre rakettflyene (X-1 nr.3, X-1A og X-2 nr.2) var funnet, fortsatte NACA arbeidet med å klargjøre X-1B. Det ble montert 300 temperatursensorer for å samle data om friksjonsvarme i høye hastigheter.
14. august 1956 gjennomførte NACAs testpilot John B. McKay den første flyvningen i NACA-regi. I januar 1957 hadde McKay fullført 6 flyvninger, 2 innledende flyvninger, og 4 flyvninger for å teste friksjonsvarme. Dataene fra temperatursensorene ble ansett for å være tilfredsstillende og X-1B gjennomførte etter dette en serie på 7 flyvninger mellom mai og august 1957 for å undersøke stabilitet og styrekontroll ved høye Mach-tall. Etter at disse testene var fullført, fikk flyet montert inn et reaksjonskontrollsystem (RCS – Reaction Control System) bestående av små hydrogenperoksid-raketter på den ene vingetippen, bakre del av skroget, og på halen. Disse rakettene skulle sørge for styrekontroll når de konvensjonelle rorene ikke lenger hadde nok aerodynamisk kraft til å være effektive. RCS-systemet skulle først og fremst testes ut med tanke på bruk i det fremtidige North American X-15.
27, november 1957 foretok McKay den første prøveflyvningen med reaksjonskontrollsystemet. Ytterligere 2 flyvninger ble gjennomført i januar 1958 før rullebanen ble stengt av en oversvømmelse. Planen var å fortsette testflyvningene til våren etter at vinterregnet hadde gitt seg, men en inspeksjon av tanken for flytende oksygen avdekket sprekkdannelser. En ny tank måtte bygges hvis flyvningene skulle fortsette. Dette ble for kostbart, og flyet ble satt på bakken for godt. RCS-systemet ble flyttet over på en Lockheed F-104 Starfighter, mens X-1B ble overført til flyvåpenets museum.
X-1B gjennomførte totalt 27 testflyvninger (både glideflukter og motoriserte flyvninger) med 8 forskjellige piloter fra flyvåpenet og 2 forskjellige piloter fra NACA. Det står utstilt ved National Museum of the USAF ved Wright-Patterson Air Force Base i Dayton, Ohio.
X-1C
X-1C (serienummer 48-1387 ) skulle ha som formål å utføre våpentester i transsoniske og supersoniske hastigheter. Det skulle ha et kaliber 50 maskingevær montert i nesen, og et reflektorsikte for piloten. Transsoniske og supersoniske jagerfly som North American F-86 Sabre og North American F-100 Super Sabre var imidlertid allerede i produksjon, og dette eliminerte behovet for X-1C, som ble kansellert mens det enda var på modell-stadiet.
X-1D
X-1D (serienummer 48-1386) skulle utføre tester vedrørende belastningen friksjonsvarmen forårsaket i høye hastigheter. Det var det første andregenerasjons X-1 som ble levert, og ankom Edwards Air Force Base i juli 1951. 24. juli gjennomførte Bells testpilot Jean Ziegler jomfruturen som var en umotorisert glideflukt. Flyvningen var vellykket, men under landingen ble nesehjulet skadet, noe som tok flere uker å reparere. Etter reparasjonen ble flyet overlevert til flyvåpenet, og Frank Everest ble utpekt til flyets testpilot. Den første motoriserte flyvningen skulle finne sted 22. august 1951. X-1D ble festet under buken på moderflyet og fylt opp med drivstoff før ekvipasjen lettet. Frakoblingen av flyet ble stoppet på grunn av mekaniske feil, og da Everest dumpet drivstoffet tok X-1D fyr etter en mindre eksplosjon. Piloten i følgeflyet informerte moderflyet om situasjonen, og Everest fikk berget seg tilbake til moderflyet. Det ble besluttet å slippe X-1D løs, og det kræsjlandet nær sørenden av Rogers Dry Lakebed og ble fullstendig ødelagt.
X-1E
Etter planen skulle flyvåpenet begynne prøveflyvninger med X-1D, og NACA skulle snart få overlevert X-1 nr. 3. Begge disse flyene var istand til å fly i over Mach 2, men begge ble ødelagt i eksplosjoner før de kunne bidra med testdata. X-1A og X-1B ville ikke bli levert før om to år, og siden flyvåpenet hadde pensjonert X-1 nr.1, var NACAs X-1 nr.2 det eneste tilgjengelige X-1 som kunne flys. Like etter fastslo NACA at de kuleformede nitrogentankene var svekket av materialtretthet, noe som gjorde at X-1 nr.2 ble satt på bakken.
Etter at modifikasjonene var fullført fulgte flere måneder med tester på bakken. NACAs Joseph Walker var utpekt til flyets testpilot, og han gjennomførte den første glideflukten 15. desember 1955. Problemer med drivstoffpumpen gjorde at X-1E ikke fløy igjen før i april 1956. På flyets sjette testflyvning oppnådde Walker en hastighet på Mach 1,55 på det som var den første supersoniske flyvningen etter ombyggingen. 18. juni ble Mach 1,74 oppnådd, 31. august Mach 2, og 14. september Mach 2,1. Etter disse vellykkede flyvningen fulgte 3 flyvninger med turbopumpe-problemer. Først i april 1957 begynte testflyvningene igjen, men 15. mai ble flyet sterkt skadet i en landingsulykke. Hele sommeren 1957 gikk med til reparasjoner, og flyvningene startet igjen først 19. september 1957. Det problemfylte året ble imidlertid avsluttet med triumf da X-1E oppnådde Mach 2,24 den 8. oktober. Dette ble flyets høyeste oppnådde hastighet.
Teresina
Teresina er hovedstad og en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil. Byen ligger ved elvemøtet for elvene Rio Parnaíba og Rio Poti og er den eneste delstatshovedstaden nordøst i Brasil som ikke ligger ved kysten. Byen omtales også som «Den grønne byen» på grunn av alle mangotrærne som omkranser bygatene.
Bell X-1
X-1E
Testflyvningene indikerte at flyet hadde stabilitetsproblemer i høye hastigheter, og i et forsøk på bøte på dette, ble to vertikale finner montert under buken på bakre del av skroget. Disse ble testet da flyvningene ble gjenopptatt i mai 1958. Joseph Walker forlot X-1E-programmet og ble erstattet av John McKay som gjennomførte 2 utsjekksflyvninger i september 1958. Flyet ble nå brukt til å teste motor-modifikasjoner og nye typer drivstoff. Trykket i brennkamrene ble økt, og lengre dyser ble installert, noe som økte motorens skyvekraft. Det var forventet at modifikasjonene på motoren og det nye drivstoffet kalt «U-Deta» ville gi X-1E en toppfart på nærmere Mach 3. Etter McKays femte flyvning den 6. november 1958 ble flyet satt på bakken for inspeksjon og installasjon av et nytt katapultsete. Røntgenundersøkelser avdekket en sprekk i veggen på drivstofftanken. Kostnadene forbundet med å reparere tanken, samt vissheten om at eksperimentflyet North American X-15 snart ville være operativt, gjorde at programmet ble avsluttet. De resterende testflyvningene ble utført av Lockheed F-104 Starfightere, mens X-1E ble satt på utstilling utenfor NASAs Dryden Flight Research Center ved Edwards Air Force Base i California, USA. X-1E hadde totalt gjennomført 26 flyvninger.
Teresina
Byen ble grunnlagt i 1852 under navnet «Vila Nova do Poti» men ble senere omdøpt og oppkalt etter keiserinne Teresa Cristina som var gift med keiser Dom Pedro II. Byen er blant de første planlagte byer i Brasil.
Bell X-1
Havariårsak
X-1A var det fjerde rakettflyet som gikk tapt på grunn av eksplosjon og påfølgende brann. De andre var X-1 nr.3, X-1D og X-2 nr.2. Undersøkelser i etterkant av de 3 første eksplosjonene hadde ikke avdekket noen felles årsak. Etter X-1A-kræsjet ble vrakdeler samlet inn og lagt utover et hangargulv. X-1B som nettopp hadde returnert etter modifikasjonsarbeid, ble parkert ved siden av vrakrestene. Da X-1Bs tank for flytende oksygen ble undersøkt, ble det funnet tricresyl-fosfat (TCP) i både tanken og i rørene som førte til motoren. TCP ble brukt til impregnering av lær-pakningene i tanken og rørene. Tester viste at når lær-pakningene innsatt med TCP kom i kontakt med flytende oksygen kunne de antennes av støt og slag. Under uheldige omstendigheter kunne trykksettingen av tankene gi nok rystelser i systemet til at tankene eksploderte. Lær-pakningene ble erstattet på X-1B og det gjenværende X-2, og ingen flere eksplosjoner inntraff.
Design
Alle X-1-flyene var konstruert av høykvalitets aluminium, og hadde 3-punkts utfellbare landingshjul. Motoren var en XLR-11 4-kammers rakettmotor levert av Reaction Motors Inc. Drivstoffet var flytende oksygen og alkohol i vannblanding. Disse motorene hadde ikke justerbart gasspådrag; i stedet ble skyvekraften regulert ved at hvert brennkammer kunne startes og stoppes individuelt fra cockpit. Brenntiden ved fullt pådrag var mellom 4,5 og 5 minutter. To ståltanker inneholdt drivstoffet, og 12 kuleformede nitrogentanker sørget for drivstofftrykk og overtrykk i cockpiten. Vingene var ikke bakoversvøpt som på senere supersoniske fly. De var svært tynne, selv om vingetykkelsen varierte litt mellom de forskjellige flyene. I tillegg til høyderor, kunne angrepsvinkelen på de horisontale halevingene trimmes. Ved transsoniske hastigheter oppsto det sjokkbølger nær høyderorene, noe som gjorde dem ubrukelige. Trimming av halevingene ble brukt som erstatning for høyderorene i høye hastigheter, en løsning som ble holdt hemmelig og som senere ble brukt på F-86 Sabre og andre supersoniske fly. For å komme inn i cockpiten på førstegenerasjon X-1, måtte piloten klatre gjennom en luke på høyre side. Dette gjorde at evakuering i luften ville innebære en svært stor risiko, siden luken lå rett foran fremre vingekant. Andre generasjon X-1 hadde cockpittak som kunne åpnes, og ble etter hvert også utstyrt med katapultseter. Evakuering/utskyting ble imidlertid aldri nødvendig. X-1 kunne ta av fra en rullebane, men bare én flyvning startet på denne måten. De høye hastighetene ble lettest oppnådd i stor høyde, og de begrensede drivstoffmengdene var ikke tilstrekkelige til at flyet kunne klatre høyt nok og deretter gjennomføre overlydsflyvninger.
En typisk testflyvning startet med at X-1 ble festet under buken på et modifisert bombefly. Ekvipasjen klatret til forhåndsbestemt høyde, og X-1 piloten klatret ned i cockpiten og gjorde seg klar. Ved hjelp av radiokommunikasjon ble nedtellingen startet, og X-1 ble frigjort av pilotene i moderflyet. Etter noen sekunder startet piloten rakettmotoren, og X-1 klatret ytterligere, før selve hastighetsflyvningen startet med alle fire brennkamrene aktivert. Etter at drivstoffet var oppbrukt, returnerte flyet i glideflukt til bakken og landet.
Første generasjon X-1
Dimensjoner
Ytelse
Andre generasjon X-1
Dimensjoner
Ytelse
Short Sandringham
Short Sandringham var et 4-motors passasjerfly utviklet fra det militære sjøflyet Short Sunderland. Flyet ble produsert etter andre verdenskrig av flyprodusenten Short Brothers.
Bakgrunn
Flyene ble levert til sivile selskaper som BOAC i Storbritannia. ALFA i Argentina, Ansett, TEAL og QANTAS i Australia, CAUSA i Uraguay og Det Norske Luftfartsselskap (DNL) i Norge.
Sandringham i norsk tjeneste
I Det Norske Luftfartsselskap ble flyene brukt i den flyvende hurtigrute mellom Oslo og Tromsø i sommersesongen fra 1947 til 1951. Det ble anskaffet i alt 5 fly som alle ble registrert i Norges luftfartøyregister:
Nord-Koreas flagg
Nord-Koreas flagg ble tatt i bruk 8. september 1948. Den røde stjernen representerer kommunismen og er gjengitt i flagget på en hvit sirkelformet bakgrunn. Stjernen symboliserer også Koreas arbeiderparti. Sirkelen er muligens knyttet til Yin og Yang, hentet fra koreansk kultur. Hvit er den koreanske nasjonalfargen og betyr verdighet. Den røde fargen betyr patriotisme og de blå stripene skal bety «det koreanske folkets bestrebelser etter å slutte opp under hele verdens revolusjonære folk og slåss for seier for ideen om selvstendighet, vennskap og fred».
Nord-Korea tok opprinnelig et flagg av typen «taegukki», mer likt det sørkoreanske flagget, etter uavhengigheten fra de japanske okkupantene i 1945. Flaggbyttet i 1948 kom som en følge av behovet for et flagg som lignet mer på Sovjetunionens flagg.
Verdens trolig høyeste flaggstang (160 meter) står i landsbyen Gijeong-dong på den nordkoreanske siden av den militære delelinjen som skiller Nord-Korea og Sør-Korea ved byen Panmunjom. Flagget veier 270 kg.
Ljudmila Fedotova
Ljudmila Fedotova (russisk: Людмила Федотова; født 23. april 1986) er en kasakhstansk alpinist.
Fedotova deltok for Kasakhstan under Vinter-OL 2010 og oppnådde 36.-plass i utfor som beste resultat. Hvilket var nest sist av de som fullførte. I super-G endte hun som nummer 38. som var sist av de som fullførte.
Liene Fimbauere
Liene Fimbauere (født 30. januar 1989) er en latvisk alpinist.
Hun debuterte i verdenscupen i alpint 21. januar 2007, men kjørte ut i første omgang i det som hittil er hennes eneste verdenscuprenn.
Fimbauere deltok for Latvia under Vinter-OL 2010 og oppnådde en 49.-plass i slalåm som beste plassering.
Herøy (Møre og Romsdal)
Herøy er en kommune på Sunnmøre i Møre og Romsdal. Den grenser i sørvest mot Sande, over Rovdefjorden i sør mot Vanylven og Volda, og mot Ulstein i øst. Kommunen ligger i sin helhet på øyer, men alle de bebodde øyene er knyttet sammen med broer. Kommunen har fastlandsforbindelse via Eika i Ulstein og til Ørsta/Volda.
Plugg (smykke)
Plugg er et piercingsmykke med en sylinderform, vanligvis plassert i øret. Pluggen kan være både et hull som i kjøttunnelen og som en hel skive.
Herøy (Møre og Romsdal)
Herøy har et stort næringsliv som først og fremst er knyttet til fiskeri og maritime næringer.
Kommunesenter er Fosnavåg. Kommunestyret vedtok i 2000 bystatus for Fosnavåg.
Plugg (smykke)
Pluggen kan være laget av svært mange materialer. Både akryl, metall, treverk, bein, stein, horn, glass og silikon er potensielle plugg materialer.
Herøy (Møre og Romsdal)
Runde, med sitt fuglefjell, er et kjent turistmål. Torvik er stoppested for Hurtigruten.
Vestlandsnytt er lokalavis for Herøy og Sande.
Geografi
Herøy har følgende tettsteder ifølge Statistisk sentralbyrås definisjoner. Innbyggertall pr. .
Herøy består blant annet av disse øyene, med innbyggertall pr 01.01.2023:
Plugg (smykke)
De vanligste lengdene blant de moderne pluggene er fra 5/16 til 7/16. Men de blir vanligvis ikke fabrikklaget slik at mulighetene for å få hvilken som helst annen størrelse er til stede. Vekten er vanligvis fra 10 gram og oppover.
Historie
Pluggen har blitt brukt av begge kjønn helt fra det antikke Egypt I Inkariket brukte menn gull og sølv plugger i ørene, som fortalte om deres rang i samfunnet. Som følge av dette fikk urfolket kallenavnet «orejones» som betyr «store ører» av de spanske inflytterne.
Homer
Eposene som tilskrives Homer er de to eldste greske verkene som er bevart til vår tid, og de innleder følgelig den greske antikkens litteratur. Iliaden og Odysseen er de gjenværende delene av Den episke syklus, hvor de utgjør henholdsvis andre og sjuende delen. I eldre tid ble Homer også tillagt en rekke andre dikt, hvorav flere nå er tapt.
Plugg (smykke)
Historie
Andre folkeslag smykket har blitt brukt av er Hmong-folket, og blant kvinner i Aka-stammen, der smykket var av sølv.
Homer
Verkene
Disse to verkene, Iliaden og Odysseen, er blant de første nedskrevne historier man kjenner til i europeisk litteratur, og fører videre en muntlig fortellertradisjon. Historiene er av de ytterst få som er bevart for ettertiden, og var allerede i klassisk gresk tid høyt skattet. Deres betydning for den greske, og dermed den vestlige kulturutvikling var umåtelig.
Verkene er utmerkede representanter for den klassiske heltediktningen, fulle av dramatikk og tragedie, men også seire og heltemot. Selve historien er knyttet til heltens raseri og dets konsekvenser. Allerede i første linje i Iliaden slås tonen an:
Formmessig er skriftene episke fortellinger skrevet på heksametervers, et strengt oppbygget metrisk system.
Personen
Lite er kjent om denne skikkelsen. Uklarhetene omkring Homers identitet kalles for det homeriske spørsmålet. Ifølge gresk legende var Homer en blind aoide (sanger). Det er imidlertid usikkert om han i det hele tatt er en historisk person, og om han i så fall har skrevet disse eposene eller i det minste én av dem, eller om han kun er den som til sist samlet dem og skrev dem ned. Noen forskere tror at det fantes en historisk Homer i det 8. århundre f. Kr., mens andre forskere mener at diktene er oppstått fra en muntlig tradisjon båret av såkalte rapsoder og først ble skrevet ned på et tidspunkt – muligens på ordre fra Athens hersker Peisistratos, for å sikre dem for ettertiden.
Ifølge tradisjonen var Homer blind, som forøvrig er et typisk trekk som tillegges vismenn og diktere. Det har vært uenighet om hans hjemland, men den geografiske horisont i Iliaden tyder på at eposet er oppstått et sted i det vestlige Lilleasia (Tyrkia).
Mange og ulike spekulasjoner omkring Homers identitet er gjennom tidene drøftet uten at man er kommet noe nærmere en avklaring. En mulighet er at Homer ikke var én bestemt person, men snarere representerer en lang dikterisk tradisjon av flere forfattere som så endte opp i, og siden ble husket, som 'Homer'. Spørsmålet om Homers identitet ble mye diskutert på 1800-tallet. Ettersom det er for få muligheter til å avgjøre spørsmålet, har man i dag spøkefullt sagt at versene ikke var skrevet av Homer, men av en mann med samme navn.
Det homeriske spørsmålet
I den klassiske perioden i Grekenland var den allmenne oppfatningen at en mann ved navn Homer hadde skrevet både Iliaden og Odysseen. Ganske tidlig oppstod det riktignok tvil om at én og samme person hadde skrevet begge verkene. De som hevdet at to ulike personer hadde skrevet eposene skulle etterhvert bli kalt οἱ χωρίζοντες (hoi chorizontes), "separatorene".
Det finnes store likheter i stil mellom de to verkene, men også store forskjeller. Mange av de poetiske formlene forekommer i begge verkene, men det finnes ulikheter i ordforråd og oppbygning og forskjeller i beskrivelsene av gudene og deres interesse for menneskenes gjøren og laden. I Iliaden griper gudene ofte inn i handlingen, men bråker også seg imellom. I Odysseen er deres inngripen mer sjelden og gudene er mer fredelige. En oppfatning som framkom tidlig var at de to verkene hadde blitt skrevet i ulike perioder av Homers liv.
På 1700-tallet ble det som kom til å kalles "det homeriske spørsmålet", om verkenes enhet, først stilt av François Hédelin d'Aubignac (i Conjectures académiques, publisert i 1715) og senere av Friedrich August Wolf (i Prolegomena ad Homerum, 1795). De hevdet at de tekstene vi kjenner er et verk av en senere redaktør.