cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liste over norske byer
Byer i Norge
I 1952 fikk kjøpsteder og ladesteder lik status, nå som bykommuner. Følgende bykommuner mistet etter dette sin bystatus gjennom sammenslåinger med omliggende landkommuner: Kragerø (1960), Tvedestrand (1960), Drøbak (1962), Levanger (1962), Mosjøen (1962), Langesund (1964), Stathelle (1964), Svelvik (1964), Lillesand (1964), Brønnøysund (1964), Mo i Rana (1964), Svolvær (1964), Son (1964), Kopervik (1965), Skudeneshavn (1965) og Åsgårdstrand (1965). Brevik mistet sin selvstendige bystatus ved å bli innlemmet i bykommunen Porsgrunn (1964), og Stavern sin ved å bli innlemmet i bykommunen Larvik (1988). Alle disse byene har med unntak av Son gjenvunnet sin bystatus gjennom kommunestyrevedtak basert på nye regler for bystatus etter 1996. Diskusjonen rundt å gjenopprette Son sin bystatus er imidlertid fremdeles tilstedeværende, i og med at Vestby, kommunen Son ligger i, har nærmere 20.000 innbyggere, som er over minstekravet for å søke om bystatus (5.000). I tillegg antas det å bo ca. 7.000 personer i Son.
Byer i Norge sortert på høyde over havet
Alle Norges byer sortert på meter over havet.
Historie
Før 1952 hadde byene i Norge status som ladested, kjøpstad eller bergstad, en status som ga spesifiserte rettigheter og privilegier. Ladestedene var byer med underordnet status, de var underlagt kjøpsteder som hadde større fullmakter og flere rettigheter. Noen av byene i Norge endret kategori etter hvert ved at de begynte som ladesteder og fikk senere utvidet status og rettigheter gjennom oppgradering til kjøpstad.
Den første permanent bosatte byen i Norge antas å være Kaupangen i Skiringssal, anlagt på 800-tallet av den danske kongemakten (trolig kong Godfred av Jylland). Byen hadde et handelsnettverk med Jylland og byer som Ribe og Hedeby, og videre sørover mot dagens Tyskland (Rhin-området). Handelsforbindelsene strakte seg også vestover til De britiske øyer, og østover i Baltikum med Birka i Sverige og videre sørover mot Svartehavet og Vest-Afrika. Kaupangen ble imidlertid nedlagt i første halvdel av 900-tallet, trolig på grunn av endringer i de politiske maktforholdene, men årsaken er ukjent.
Middelalderen
Den eldste nåværende norske byen er Trondheim, som skal være grunnlagt av Olav Tryggvason i 997. Så følger Borg, grunnlagt av Olav den hellige i 1016, Oslo, grunnlagt av Harald Hardråde i 1048, og Bergen grunnlagt av Olav Kyrre i 1070. I denne perioden (1000-tallet) skal også Hamar og Tønsberg være grunnlagt, men årstall og grunnlegger er ukjent. Stavanger ble grunnlagt da byen ble bispesete ca. 1125. Skien fikk kjøpstadsrettigheter i 1358 av Håkon VI Magnusson, det hadde da vært et tettsted her allerede siden 1000-tallet. Det ble også etablert tre byer i Båhuslen som da var norsk område: Konghelle og Marstrand som ble kjøpsteder i 1442, og Oddevald som ble kjøpstad i 1498. Borg, Hamar, Konghelle, Oddevald, Skien, Stavanger og Tønsberg hadde alle under 500 innbyggere ved folketelling så sent som i 1560, mens bare Bergen (8000) hadde over 2000. Marstrand, Oslo og Trondheim hadde da mellom 500 og 2000 innbyggere.
Dansketiden
Hamar og Borg ble nedlagt som byer etter å ha blitt brent ned i andre halvdel av 1500-tallet. Borg ble beordret flyttet til Fredrikstad, som ble kjøpstad i 1567. På Kongsberg ble det etablert bergstad i 1624, og på Røros i 1646. Kristiansand ble kjøpstad i 1641, og Halden i 1665. Båhuslen, med kjøpstedene Konghelle, Oddevald og Marstrand, ble avstått til Sverige ved freden i Roskilde i 1658.
I 1665 hadde Norge 20 reelle byer, herav ni kjøpsteder (Bergen, Oslo, Trondheim, Tønsberg, Stavanger, Skien, Fredrikstad, Halden, Kristiansand), to bergsteder (Kongsberg, Røros) og ni ladesteder (Larvik, Moss, Porsgrunn, Molde, Kragerø, Risør, Holmestrand, Mandal, Drammen (Bragernes og Strømsø), som alle senere ble oppgradert til kjøpsteder). Av disse byene var det bare Bergen (15 000) og kanskje Oslo (3000) som hadde over 3000 innbyggere. Trondheim, Tønsberg, Stavanger, Skien, Drammen og Kristiansand hadde alle mellom 1000 og 3000 innbyggere, mens de øvrige byene hadde under 900 innbyggere.
SunOS
SunOS var en proprietær implementasjon av operativsystemet UNIX som ble lansert i mai 1982 av Sun Microsystems. Første versjon hadde navnet Sun UNIX.
Liste over norske byer
Urbanisering etter 1800
1800-tallet var året urbaniseringen virkelig begynte, samtidig som befolkningen økte. I bygdene stagnerte veksten fra 1860-årene. Alle byer hadde fødselsoverskudd, men den sterke veksten skyldtes først og fremst tilflytting fra bygdene. I mange byer utgjorde innflyttere over halvparten av befolkningen rundt 1900.
SunOS
Første versjon baserte seg på en implementasjon av UNIX versjon 7 fra UniSoft. I november 1983 ble SunOS omvandlet til en avart av Berkeley Software Distribution (BSD).
Liste over norske byer
Urbanisering etter 1800
Fra 1800-tallet ble det etablert en rekke nye kjøpsteder og ladesteder i Norge. Her følger en oversikt over byer som ble grunnlagt, årstall for bystatusen, typen av bystatus, og innbyggertall da bystatusen ble innvilget.
SunOS
SunOS ble utviklet for arbeidsstasjoner og tjenerdatamaskiner fra Sun Microsystems. De første av disse (Sun-1, Sun-2 og Sun-3) benyttet CISC-arkitekturen Motorola 68000. SunOS 3.2 ble lansert i september 1986 for Sun-4 og SPARC (versjon 7). SPARC ble deretter den primære arkitekturen for SunOS. SunOS 4.0.2 ble lansert i september 1989 for arbeidsstasjonen Sun386i som benyttet Intel 80386.
Liste over norske byer
Urbanisering etter 1800
I 1923 fikk Brønnøysund og Mo i Rana status som ladesteder. Mandal ble kjøpstad i 1921 (var ladested fra 1779), og Stavern ble kjøpstad i 1942.
SunOS
Siste versjon av SunOS var 4.1.4, som ble lansert i november 1994. Den hadde kundestøtte frem til 30. september 2003.
Liste over norske byer
Lovendring i 1952
I 1952 ble alle ladesteder og kjøpsteder likestilt og innvilget offisiell status som bykommune, mens kommuner uten byer fikk status som landkommune. (Holmsbu og Hvitsten var aldri egne kommuner, Hølen hadde mistet sin bystatus i 1943 og Sogndalstrand sin i 1944).
SunOS
I juni 1992 lanserte Sun Microsystems etterfølgeren til SunOS under merkenavnet Solaris. Dette var et nytt operativsystem og en implementasjon av UNIX System V Release 4. Sun Microsystems benyttet likevel det interne navnet SunOS 5.0.
Liste over norske byer
Lovendring i 1952
I 1958 hadde Norge følgende byer
Bekkersdal
Bekkersdal er en township som ligger 7 km øst for Westonaria og 14 km sør for Randfontein i provinsen Gauteng. Den ble opprettet i 1945 for å gi bosted til sorte afrikanere som arbeidet i gullgruvene i området. I 1983 fikk Bekkersdal status som egen kommune.
SunOS
Historie
I mai 1982 lanserte Sun Microsystems arbeidsstasjonen Sun-1. Den var uten noe vindussystem og baserte seg på en 10 MHz Motorola 68000 mikroprosessor. Det tekstbaserte operativsystemet på denne arbeidsstasjonen ble kalt Sun UNIX 0.7. Det baserte seg på en implementasjon av UNIX versjon 7 som var blitt utviklet av UniSoft. Retrospektivt er dette blitt betegnet som den første versjonen av SunOS.
Liste over norske byer
Lovendring i 1996
I 1996 ble kommuneloven endret ved at skillet mellom bykommuner og landkommuner ble opphevet, slik at alle fikk samme status som kommune. Om et sted skal ha status som by eller ikke er dermed et spørsmål om at det må være en urban bebyggelse av en viss størrelse og innhold for å innfri kriteriene i begrepet by.
Lovens formulering er uklar. Det sies ikke om hva kommunen kan ta i bruk benevnelsen by. Den ene muligheten er om kommunen, den andre muligheten er om et (eller flere) tettsteder i kommunen. Kommunene har tolket formuleringen på ulike måter. Kommuner med bystatus før 1996 beholdt denne.
SunOS
Historie
I november 1983 ble SunOS 1.0 lansert sammen med arbeidsstasjonen Sun-2. Den baserte seg på en 10 Mhz Motorola 68010 mikroprosessor. Operativsystemet kunne bare kjøre på Sun-2 og Sun-1 som var blitt oppgradert med samme maskinvare. Sun-2 var forsynt med en proprietær minnehåndterer, som gjorde det mulig å realisere virtuell hukommelse på SunOS. Operativsystemet ble levert sammen med SunTools, et vindussystem fungerte som et alternativ til vindussystemet X. Kodebasen var nå endret fra UNIX versjon 7 til versjon 4.2 av Berkeley Software Distribution (4.2BSD).
Liste over norske byer
Lovendring i 1996
Etter disse regelendringene er det 58 tettsteder som har fått bystatus etter vedtak i kommunestyrer. Blant disse inngår de fem tidligere kjøpstedene som hadde mistet sin bystatus (Brevik, Drøbak, Kragerø, Levanger, Stavern), tolv tidligere ladesteder (Brønnøysund, Kopervik, Langesund, Lillesand, Mo i Rana, Mosjøen, Skudeneshavn, Stathelle, Svelvik, Svolvær, Tvedestrand, Åsgårdstrand) og 41 tettsteder som aldri tidligere har hatt bystatus (Alta, Askim, Brekstad, Brumunddal, Bryne, Elverum, Fagernes, Fauske, Finnsnes, Fosnavåg, Førde, Hokksund, Honningsvåg, Jessheim, Jørpeland, Kirkenes, Kolvereid, Leknes, Lillestrøm, Lyngdal, Moelv, Mysen, Måløy, Odda, Orkanger, Otta, Rjukan, Rørvik, Sandnessjøen, Sandvika, Sauda, Ski, Sortland, Stjørdalshalsen, Stokmarknes, Stord, Ulsteinvik, Verdal, Vinstra, Åkrehamn, Åndalsnes).
SunOS
Historie
I april 1984 ble SunOS 1.1 lansert,  i januar 1985 kom SunOS 1.2 for Sun 2/50, deretter kom SunOS 1.3 for Sun 2/160 og i mars 1985 kom SunOS 1.4. Dette var mindre oppdateringer, deriblant endret vindussystemet SunTools navn til SunView. I mai 1985 ble SunOS 2.0 lansert sammen med arbeidsstasjonen Sun-3. Sun-3 var forsynt med en Motorola 68020 mikroprosessor og en Motorola 68881 flyttallsprosessor (valgfri på Sun 3/50). Operativsystemet kunne bare kjøre på Sun-3 og Sun-2 som var blitt oppgradert med samme maskinvare. I likhet med Sun-2 hadde Sun-3 også en proprietær minnehåndterer, som gjorde det mulig å realisere virtuell hukommelse. SunOS 2.0 introduserte Network File System (NFS), Network Information Service (under navnet «Yellow Pages»), et distribuert informasjonssystem for datanett, Remote procedure call (RPC) og External Data Representation (XDR) i presentasjonslaget (det sjette laget i OSI-modellen), sammen med et virtuelt filsystem (VFS) som benyttet vnoder.
Liste over norske byer
Lovendring i 1996
Norge har åtte byer med over femti tusen innbyggere (Oslo, Bergen, Trondheim, Stavanger, Drammen, Fredrikstad, Kristiansand, Sandnes), 17 byer med mellom tjue og femti tusen, 24 byer med mellom ti og tjue tusen, 26 byer med mellom fem og ti tusen, og 30 byer med under fem tusen innbyggere, inkludert bergstaden Røros. Av disse har Brekstad, Vardø, Fagernes, Otta og Kolvereid under to tusen innbyggere.
SunOS
Historie
I februar 1986 ble SunOS 3.0 lansert. Den var også utviklet for Sun-3. Den var fortsatt basert på 4.2BSD, men i tillegg hadde denne versjonen programmeringsverktøy og programvarebiblioteker for UNIX System V interprosesskommunikasjon (System V IPC).
Liste over norske byer
Historiske folketall
Tabellen angir de nåværende bykommunenes historiske folketall, basert på kommunegrensene fra 2002. Tallene gjelder for hele kommunen.
SunOS
Historie
I september 1986 ble SunOS 3.2 lansert. Den var basert på 4.2BSD med enkelte elementer fra 4.3BSD. I tillegg støttet den arbeidsstasjonen Sun4; denne så dagens lys gjennom modellen «Sunrise» som hadde en 16.67 MHz SPARC (versjon 7) mikroprosessor. I mai 1986 ble SunOS 3.4 lansert. Dette var en mindre oppdatering.
I desember 1988 ble SunOS 4.0 lansert; denne versjonen er ofte retrospektivt blitt kalt Solaris 1.0. SunOS 4.0 hadde et nytt system for virtuell hukommelse; denne versjonen hadde også en dynamisk lenker og en automounter, samt STREAMS (I/O fra System V). Den hadde også støtte for Sun386i. En mindre oppdatering ble kalt SunOS 4.0.1 og ble også lansert i desember 1989. I september 1989 ble SunOS 4.0.2 lansert bare for Sun386i. SunOS 4.0.3 (for Sun 3/80, 3/470, 3/480) ble lansert i mai 1989, og SunOS 4.0.3c ble lansert i juni 1989. Den sistnevnte var forbeholdt SPARCstation 1 (Sun-4c).
Overgangen mellom SunOS og Solaris
Den 18. oktober 1988 kunngjorde AT&T Corporation og Sun Microsystems at de samarbeidet om et prosjekt som skulle samle de mest populære avartene av UNIX på denne tiden: Berkeley Software Distribution (BSD, deriblant egenskaper som da var unike for SunOS), UNIX System V Release 3 (SVR3) og Xenix. Resultatet av dette arbeidet ble UNIX System V Release 4 (SVR4).
Den 4. september 1991 kunngjorde Sun Microsystems at de ville erstatte det BSD-baserte operativsystemet SunOS 4 med et nytt produkt basert på SVR 4. Det interne navnet på dette operativsystemet var SunOS 5, men i markedsføringsøyemed fikk det navnet Solaris 2. Påfølgende vedlikeholdsversjoner av SunOS 4.1.x ble derfor retrospektivt kalt Solaris 1. Rettferdiggjørelsen av den retrospektive endring av merkenavnet, var at Solaris ikke bare var basert på SVR 4, men også hadde skrivebordsmiljøet OpenWindows og støttet Open Network Computing. Navnet Solaris brukes nå i all hovedsak som betegnelse på SVR4-baserte SunOS-versjoner fra 5.0 og oppover. I denne artikkelen omtales SunOS 4.1.x som den siste utgaven av SunOS, men i artikkelen om Solaris er disse versjonene også omtalt. Nedenfor ser man en oversikt over den dobbelte versjonsnummereringen:
I mars 1990 ble SunOS 4.1 lansert. I denne versjonen ble støtten for Sun-2 arbeidsstasjoner kuttet ut. I april 1990 ble SunOS 4.1.1 lansert kun for Sun-4e. I mars 1990 ble SunOS 4.1.1 lansert, med versjon 2.0 av det ovennevnte vindussystemet OpenWindows. SunOS 4.1.1B ble lansert i februar 1991, mens SunOS 4.1.1.1 ble lansert i juli 1991. SunOS 4.1.1_U1 ble lansert i november 1991 bare for Sun-3/3x.
I desember 1991 ble SunOS 4.1.2 lansert. Den introduserte støtte for flerprosessering på SPARCserver 600MP. Dette var den første versjonen som bare ble levert på CD-ROM.
I august 1992 ble SunOS 4.1.3 lansert. Dette var en mindre oppdatering. SunOS 4.1.3C ble lansert i november 1993, og var ment bare for  SPARCclassic/SPARCstation LX. SunOS 4.1.3_U1 ble lansert i desember 1993, og var en mindre oppdatering. SunOS 4.1.3_U1B ble lansert i februar 1994, og var den første versjonen som kunne håndtere år 2000-problemet.
I november 1994 ble SunOS 4.1.4 lansert; dette var den siste versjonen av SunOS. Den støttet arkitekturene sun4, sun4c og sun4m, men ikke sun4d.
Sun Microsystems fortsatte å levere SunOS 4.1.3 og 4.1.4 frem til 27. desember 1998; disse versjonene ble støttet frem til 30. september 2003.
Referanser
<References/>
Austin Maxi
Austin Maxi var en 5-dørs kombikupé produsert av British Leyland i perioden 1969 til 1981. Det var den første britiske fem-trinns fem-dørs kombikupé. Maxi (kodenavn ADO14) var den siste bilen utviklet av British Motor Corporation (BMC), og var den siste produksjonsbilen designet av Alec Issigonis.
Til Norge
Leveringsstart i Norge ble forsinket på grunn av streiker på fabrikken, men etter hvert ble det klart at de første bilene skulle komme for salg i oktober 1969. Bilen ble markedsført med overskriften «Alt er spesielt med den nye Austin Maxi» i annonsene fra Erik S. Winther. Det ble bl.a. framhevet en slitesterk motor på 77 hester med overliggende kamaksel, økonomisk gearing hvor de fire første gearene var for vanlig kjøring, og et ekstra femte gear var for langturer med mindre slitasje. De spesielle setene, hvor baksetene kunne legges bakover, slik at man sammen med framsetene fikk en sammenhengende «seng» ble også vektlagt. Prisen var 25780 kr levert i Oslo.
Seneca County (Ohio)
Fylket ble opprettet 1. april 1820 og fikk fulle rettigheter 1. april 1824.
.30-06 Springfield
.30-06 Springfield (7,62 x 63 mm) er en patron for gevær introdusert i det amerikanske forsvaret i 1906. .30-06 står for «0,30 tommer innført i 1906».
Historie
Patronen overtok for den nesten identiske patronen .30-03 som Springfield M1903-rifla opprinnelig var kamret for. .30-06 forble hovedpatronen i den amerikanske hæren i nesten 50 år, inntil den ble erstattet av 7,62 x 51 mm NATO da M14-rifla ble antatt i 1954. Den var fortsatt i bruk i maskingevær fram til 70-tallet. Patronen ble brukt i sylinderlåsriflene Springfield M1903 og M1917 Enfield, i den halvautomatiske M1 Garand, Browning Automatic Rifle (BAR), og i flere maskingevær, blant annet M1919-serien. Den har vært basis for mange andre patroner, og den var og er fortsatt en populær patron for jakt på hjort og elg.
Norsk bruk
Patronen ble approbert i Norge av forsvaret etter andre verdenskrig, og ble brukt spesielt i tyske Karabiner 98k rifler som ble ombygget fra 7,92 x 57 mm Mauser. .30-06 ble byttet ut med 7,62 x 51 mm NATO på 1960-tallet da det norske forsvaret byttet til AG-3 automatgevær. De gamle riflene ble da overlatt til Heimevernet, og fikk da klengenavnet «HV-Mauser». Disse ble så senere solgt til sivile som jakt- og konkurransevåpen. I Norge i dag blir .30-06 i dag benyttet mest til storviltjakt.
Ytelse
Den opprinnelige .30-06-patronen brukt i den amerikanske hæren var en kule på 150 grain (9,7 g). Etter første verdenskrig innså amerikanerne at de trengte ammunisjon med bedre egenskaper på lange avstander og kula ble byttet ut med en kule på 173 grain (11,2 g). Ammunisjonen med denne kula ble kalt «M1 Ball». Etterhvert viste det seg at skytebanene som var i bruk til trening ikke hadde gode nok sikkerhetsmarginer for den nye kula, og man gikk derfor tilbake til en 152 grains (9,8 g) kule i 1940. Den fikk betegnelsen M2 Ball og hadde en utgangshastighet på 2 740 fps (835 m/s). Dette var standardammunisjon helt til 7,62 × 51 mm tok over.
Dagens fabrikkammunisjon til .30-06 finnes i kulevekter fra 110 til 220 grains (7,1 til 14,3 g), og i varianter både med reduserte ladninger og ekstra harde ladninger. .30-06 er en av verdens mest brukte patroner til jakt.
Patroner basert på .30-06
Mange skyttere eksperimenterer med egne patronkonstruksjoner for hobbybruk. Disse patronene kalles for «villkatter». Noen ganger blir disse patronene tatt i bruk av våpenfabrikker og gjort om til fabrikkpatroner. Fire av disse er blitt brukt en del til jakt.
Adolf Relling
Han vokste opp i et håndverksmiljø, gikk i møbellære på møbelverksteder i lokalsamfunnet før han begynte på Ulsteinvik folkehøgskole, for deretter å reise til Oslo og begynne på Statens håndverks- og kunstindustriskole under arkitekten Arne Korsmo og maleren Arne E. Holm. Hans håndverksbakgrunn ble styrket og videreutviklet med arbeid i Oslo-bedriften Hjort & Østlyngen, studieopphold i Stockholm og sudiereise til Finland. Relling etablerte i 1943 sammen med Rolf Rastad tegnekontoret Rastad og Relling som etter krigen ble supplert med en møbelforretning i Oslo sentrum.
Av hans innredning og møbleringsoppdrag kan nevnes: Grand Hotels dagligstue og Palmen; Norsk Arbeidsgiverforening; Kongeskipet; Stortingsbygningens ombygging: møblering i samarbeid med arkitekt Nils Holter, Televerkets bygning i Pilestredet/Universitetsgata/St. Olavs plass, Oslo: møblering i samarbeid med Nils Holter; NRK Marienlyst, Oslo: møblering i samarbeid med Nils Holter.
Som møbeldesigner arbeidet han for mange møbelprodusenter, blant annet Gustav Bahus i Bergen.
Han var bror av Ingmar Relling som tegnet og formgav blant annet stolene Siesta og Orbit.
Bardu Idrettslag
Bardu Idrettslag (stiftet i 1905) er et idrettslag fra Bardu i Troms. Klubben har grupper innen fotball, friidrett, håndball, ski, skiskyting, sykkel, orientering og turn.
Fotball
Klubbens fotballag skulle i 2011 spille i 4. divisjon, men flyttet laget ned i 6. divisjon, grunnet ustabilt spillermateriale.
Håndball
Klubbens håndballgrupper spiller i 2. divisjon (menn) og 3. divisjon (damer)
Kjente utøvere
Bardu IL er klubben til den tidligere kombinertløperen, OL- og VM-vinner Fred Børre Lundberg.
Ransom
Ransom har flere alternative betydninger:
Ordet er engelsk og betyr «løsepenger» på norsk.
Mikhail Nestrujev
Mikhail Valerjevitsj Nestrujev (russisk: Михаил Валерьевич Неструев) (født 28. oktober 1968 i Moskva) er en russisk pistolskytter. Han er en allsidig skytter som har hatt stor suksess i fire av de fem pistoløvelsene innen ISSF. Han har verdensrekorden i 25 m pistol med 594 poeng. Han deler også den europeiske rekorden i 25 m standardpistol med Ragnar Skanåker og Vladas Turla, og har skutt over 580 flere ganger.
Nestrujev har også utmerket seg i de olympiske øvelsene. Under Sommer-OL 2004 tapte han en jevn finale mot Wang Yifu i 10 m luftpistol, men få dager senere tok han gull i øvelsen 50 m pistol. Han har også mange medaljer fra EM og VM i alle fire disipliner, og har vunnet fire ISSF verdenscupfinaler på rad i luftpistol (2002–2005).
Han har oberstløytnants grad, og har gjennom flere år hatt suksess i internasjonale militære konkurranser.
Toho
Toho (ja. 東宝, tōhō) er et av de store filmproduksjonsselskapene i Japan. Toho er også kjent for sine filmer av Akira Kurosawa og de klassiske Godzillafilmene.
Personer hos Toho
Her følger en oversikt over noen av de personer som har laget alle eller de fleste av sine filmer hos filmselskapet Toho.
Strimmelen
Strimmelen er et boliganlegg på Landås i Årstad bydel i Bergen. Boligområdet omfatter Strimmelen 1–46 og Landåslien 15–31 og ligger i området hvor Strimmelen gård en gang lå.
Reguleringsplanen for Bergensdalens østlige del
Det var stor boligmangel i etterkrigstiden – rundt 8000 boliger manglet i Bergen. Landås bydel preges sterkt av boligbyggingen som skjedde i etterkrigstiden. Den mest omfattende reguleringsplanen for Landås var reguleringsplanen for Bergensdalens østlige del. Denne ble laget av arkitekt Harald Løkeland i 1951 og dette skulle være en idealby, en hageby med grøntareal, lys og luft. Området ble utbygget årene 1956–1961 og bebyggelsen preges av 3-4 etasjers boligblokker. Da reguleringsplanen for Bergensdalens østlige del ble laget ble området med Strimmelen holdt utenfor. For dette område ble holdt en arkitektkonkurranse hvor vilkåret var å skaffe minst 250 boliger.
Strimmelen boliganlegg
Arkitektkonkurransen ble vunnet av arkitekt Halfdan B. Grieg. Vinnerutkast fra 1951 fikk plass til 337 boliger fordelt på tre 11-etasjers høyblokker, to 3-etasjers lavblokker og åtte 2-etasjers gavlhus. Boligprosjektet var den gang det største på Vestlandet. Halfdan Griegs vinnerutkast for boligbebyggelse på Strimmelen inkluderte både butikk, industri, barnehage, forsamlingslokaler og garasjer.
Utmerkelser
Det særegne boligområde preges av en vellykket gruppering av bygningsvolumer og terrengtilpasning. Anlegget fikk Det Nyttige Selskabs premie for god arkitektur i 1959. I 1961 ble boliganlegget Strimmelen, Landåslien/Natlandsveien, premiert med A. C. Houens fonds diplom.
Torgny Lindgren
Torgny Lindgren (født 16. juni 1938 i Raggsjö i Västerbotten i Sverige,, død 16. mars 2017 i Rimforsa) var en svensk forfatter.
Lindgren ble innvalgt til medlem av Svenska Akademien 28. februar 1991 og tok sete på stol nr. 9 etter Ture Johannisson 20. desember samme år.
Bakgrunn
Torgny Lindgren var sønn av faktor Andreas Lindgren og av Helga Björk.
Han utdannet seg til folkeskolelærer ved Folkskoleseminariet i Umeå, der han traff sin tilkommende hustru som også hun utdannet seg til lærer. Paret fikk tre barn.
Karriere
Han underviste i samfunnsorienterende fag i årene 1959 til 1974 i blant annet Storfors og Vimmerby. Han var også i flere år aktiv i kommunalpolitikken for Sosialdemokratene. Lindgren bodde i en prestegård i Tjärstad utenför Rimforsa i Östergötland. I 1980, året før hans store forfattergjennombrudd, konverterte han til katolisismen, og hans tro preget meget av forfatterskapet.
Forfatter
Lindgrens forfatterskap preges av oppveksten i Västerbotten, av interessen for filosofi og av den kristne troen. I sine tekster var han en bitende samfunnskritiker, med ironien som våpen. Han ble kjent som en av den svenske litteraturens fremste tolker av Norrland.
Han er representert på kåringen världsbibliotekets liste med romanen Batseba. For denna romanen ble han i 1986 tildelt det den franske litteraturprisen Prix Femina.
Lindgren var medlem Svenska Akademien, stol nr 9, æresdoktor ved Linköpings universitet og Umeå universitet og æresmedlem av Kalmar nation og Norrlands nation i Uppsala.
Bibliografi
Norske oversettelser
Wyomings flagg
Wyomings delstatsflagg viser silhuetten av en amerikansk bison i hvitt på et blått felt, omgitt av en hvit og en rød rand. med en kart. Delstatens segl vises på bisonsilhuetten. Flagget ble innført 31. januar 1917. Det er i størrelsesforholdet 7:10.
Shelby County (Ohio)
Shelby County er et fylke i den amerikanske delstaten Ohio.
Bennys video
Bennys video er en østerriksk film fra 1992, regissert av Michael Haneke.
Handling
Filmen åpner med et hjemmevideoopptak av grisslakting på en bondegård. Like etter at grisen er skutt i hodet med en slaktepistol, spoles videoen tilbake og slaktingen gjentas.
Video-opptaket tilhører 14 år gamle Benny. Han bor sammen med sine foreldre i en middelklasse-leilighet i Wien.
En helg drar foreldrene bort, og Benny blir alene i huset. Han går til en forretning som driver videoutleie, der han leier to VHS-er. Ved utgangen møter han en jevngammel jente. Benny snakker med jenta, men kameraet befinner seg på andre siden av vinduet, så seeren hører ikke hva samtalen dreier seg om.
I neste scene er de på vei hjem til Benny. Inne i leiligheten viser han jenta rundt, og forteller som sin lidenskap til film. Han viser henne kameraene sine, som tar opptak av soverommet hans og gaten utenfor. Benny viser henne også slaktepistolen som ble brukt under i grisslaktingen i begynnelsen av filmen. Plutselig skyter Benny jenta med pistolen. Jenta faller på gulvet, og Benny skyter henne to ganger til, slik at hun dør. Han tørker opp blodet, og gjemmer liket i skapet.
Når foreldrene kommer hjem, viser Benny fram filmen der han dreper jenta. Foreldrene reagerer med sjokk, men hjelper sønnen sin med å skjule drapet for resten av verden.
Chen Kuiyuan
Chen Kuiyuan (kinesisk: 陈奎元; pinyin: Chén Kuíyuán; født i januar 1941 i Kangping i provinsen Liaoning – da i staten Manchukuo) er en kinesisk kommunistisk politiker.
Chen ble med i Kinas kommunistiske parti i 1964 og fikk størstedelen av sin utdannelse i Indre Mongolia. Han har vært medlem av partiets sentralkomité siden 1992.
Under støstedelen av 1990-årene var han partisekretær i Tibet. Der avskaffet han størstedelen av de konsesjoner mot tibetanske språk og kultur som var blitt gitt etter at reformpolitikken begynte i 1980-årene, og bante vei for en fastere integrering av Tibet med det egentlige Kina.
I 2003 ble han president for Det kinesiske akademi for samfunnsvitenskap.
Hospital de Sant Pau
Hospital de la Santa Creu i Sant Pau (Det hellige korsets og Sankt Pauli sykehus) var Barcelonas første moderne sykehus. Det ligger i Guinardó, og dagens bygninger ble bygd mellom 1901 og 1930. De er tegna av den katalanske arkitekten Lluís Domènech i Montaner. Sammen med Palau de la Música Catalana, som er tegnet av samme arkitekt, har bygningen siden 1997 stått på UNESCOs verdensarvsliste. Hospital de la Santa Creu er per 2015 ikke i bruk som sykehus. Sykehuset skal etter planen gjøres om til museum en gang i framtida. Deler av det er allerede museum med adgang for besøkende.
Selve sykehuset ble lagt opp med paviljonger i tre etasjer, med balkonger, slik at pasientene skulle få lys og luft, med parkmessig anlegg omkring. De tekniske funksjonene ble i størst mulig utstrekning lagt under jorden. De fremste, og mest synlige husene er rikt dekorert med relieffer og mosaikker. Hovedporten er en del av administrasjonsbygget.
Selv om bygningene ble bygd på 1900-tallet, ble selve sykehuset grunnlagt i 1401, da seks mindre sykehus ble slått sammen. Sykehuset lå da nær sentrum av byen, i El Raval. I dag holder Biblioteca de Catalunya (Catalonias nasjonalbibliotek) og en kunstskole til i den bygningen.
Revolver (album)
Revolver er det sjuende albumet til den britiske rockegruppen The Beatles i den offisielle, det vil si britiske, rekken. Albumet ble sluppet august 1966 like før bandets siste turné, men ingen av sangene fra dette albumet ble spilt der. Grunnen til det var at mange av sangene var for komplekse og avanserte til å kunne fremføres på scene.
Revolver er mye preget av elektrisk gitar-basert rock, i motsetning til deres forrige album, Rubber Soul. I motsetning også til flere tidligere album, inneholdt Revolver også to sanger som med vilje var utgitt som single i Storbritannia (i USA ble flere sanger utgitt som single til tross for at bandet ikke planla det), «Eleanor Rigby»/«Yellow Submarine». Singlen nådde førsteplass som en såkalt dobbelt A-side, det vil si at det ikke var bestemt hvilken som var A-siden og dermed skulle få mest spilletid. I USA var «Yellow Submarine» A-siden, og gikk til toppen på Cashbox' liste og til andreplass hos Billboard.
Det har flere ganger blitt nevnt som tidenes beste musikkalbum, blant annet i musikkmagasinet Rolling Stones leseres kåring av «Tidenes 500 beste album» i 2002, og det kom på 3.-plass på Rolling Stones' musikkjournalisters liste over «Tidenes 500 beste album».
Innspilling
Innspillingen av Revolver markerte et bytte i lydtekniker. Norman Smith hadde vært den faste lydteknikeren til og med Rubber Soul, men han satset på å ta over som produsent for det til da ukjente bandet Pink Floyd. Ny lydtekniker ble Geoff Emerick, som hadde jobbet under Smith og med The Beatles tidligere.
6. - 22. april: John og George
Ifølge Emerick begynte innspillingen av den første sangen, Tomorrow Never Knows klokken åtte onsdag den 6. april 1966, med at bandmedlemmene fikk vite om byttet av lydtekniker. Selve sangen viste seg å være en utfordring for Emerick. Låtskriver John Lennon sa at «denne sangen er helt annerledes fra noe vi har gjort tidligere» og at han «ville at stemmen skulle høres ut som Dalai Lama messer fra en fjelltopp, mange mil unna». Før albumet ble spilt inn, hadde McCartney interessert seg i klassisk musikk og Harrison i indisk musikk, mens Lennon hadde involvert seg hovedsakelig med eksperimentering med LSD. I mangel på et miljø han kunne lære bruken av, leste han boken The Psychedelic Experience, en «bruksanvisning» i bruk av LSD basert på Den tibetanske dødeboken. Selv om sangen var en Lennon/McCartney-sang for det meste skrevet av Lennon, var det på mange måter et samlet samarbeid. Etter inspirasjon fra Paul McCartney ble det spilt inn en såkalt båndsløyfe, det vil si at et bånd gikk i sirkel og spilte samme lyd om og om igjen. Alle medlemmene hadde laget bidrag, men McCartney hadde mest erfaring, og hans dominerte. Bassgangen ble etter forslag fra George Harrison løst med en tamboura, et indisk strengeinstrument. McCartney og Starkey diskuterte trommerytmen, mens Emerick plasserte en genser laget for filmen «Help!» i basstrommen og plassere mikrofonen foran den for å skape en unik lyd. Sangen ble spilt inn på to dager, og var ferdig 7. april.
Den 8. april var det «Got to Get You into My Life» som ble spilt inn. Dette var en ren McCartney-sang, inspirert av The Supremes-stilen i tidlig Motown-stil. Sangen var ikke klar, og tok en stund å spille inn. Den ble fordelt på 8. april, 11. april, 7. mai, 18. mai og 17. juni 1966. Sangen brukte mye messingblåserinstrumenter, og han hadde lånt to medlemmer fra Georgie Fame and the Blue Flames og to frilansere. Sangen var en som Lennon selv sa at han likte, og han brukte den som eksempel på at McCartney kunne skrive gode tekster hvis han bare ville. McCartney har senere avslørt at sangen ikke handler om en kvinne, men om marijuana. Den 11. april var det neste innspilling. Da var det Harrisons «Love You To» som ble spilt inn. Harrison skrev denne sangen fordi han ville skrive et stykke for sitar. Meningen med selve navnet på sangen er uklart, men sangen, som inneholder svært mye indisk musikk, er delvis filosofisk og delvis en kjærlighetserklæring til Harrisons kone Pattie Harrison.
Den neste sangen ment for albumet («Paperback Writer» og «Rain» ble spilt inn først) var «Doctor Robert», spilt inn 17. og 19. april. Den var en sang om en lege i New York by som var kjent for å hjelpe folk med å få tak i narkotiske stoffer. Neste spor var «And Your Bird Can Sing», nok en Lennon-sang. Sangen går aggressivt ut mot noen («you») som kan mye og eier mye, men som likevel ikke oppfatter stort - muligens inspirert av nettopp «Rain», som har mye av den samme tematikken. Lennon selv har omtalt den som «enda en låt jeg bare drysset ut av ermet». Han anså aldri sangen som spesielt god. «Taxman», Harrisons andre sang på albumet, var den neste. Harrison var spesielt lei av den tunge beskatningen som medførte at omtrent £19 6d av alle £20 han tjente gikk til skatt. Sangen, som var delvis skrevet av (men ikke kreditert) Lennon, angrep både sittende statsminister Harold Wilson og opposisjonsleder Edward Heath. McCartney spilte både bass og sologitar på sangen. Låten ble spilt inn 20. til 22. april.
27. mai - 22. juni: Mest Paul
Det ble et lite opphold igjen før opptak startet igjen den 27. april. Det var da, og den 29. april og 5.-6. mai, at «I'm Only Sleeping» ble spilt inn. Selv om den rent musikalsk er mindre utfordrende enn «Tomorrow Never Knows», ble mye tid brukt på å få opptakene helt rett. Mellom første og andre dag av opptak av den sangen begynte opptakene til «Eleanor Rigby». Den var markant forskjellig fra alle andre av forskjellige årsaker. For det første spilte ingen av bandmedlemmene instrumenter; McCartney, som skrev mesteparten av sangen, sang hovedstemmen, mens Lennon og Harrison koret. Det var også et strykeorkester inspirert av Bernard Herrmanns skrikende stil fra filmer som «Psycho» og «Brennpunkt Fahrenheit 451», etter forslag fra George Martin. Også sangen etter ble skrevet av McCartney. Det var «For No One», med originaltittelen «Why Did It Die?», beskrevet av MacDonald som «formelt en av McCartneys mest perfekte stykker». Sangen handler om et forhold som er over, og fortelleren, som akkurat som i «She Loves You» er en tredjepart, beskriver de kalde fakta, om at det ikke er noen kjærlighet igjen. «For No One» inkluderte et svært vanskelig solostykke for waldhorn, og det ble BBC-orkesterets Alan Civil, en berømthet på egen hånd, som fikk oppdraget. Det er en historie knyttet til at McCartney var ubehøvlet mot hornspilleren og at den gikk egentlig for høyt for waldhornets rekkevidde. Historien om McCartneys oppførsel er imidlertid fortalt om andre mennesker i andre sanger, og dessuten kom Civil tilbake til «A Day in the Life» året etter.
Etter en rekke jobbinger med tidligere sanger, ble neste nye sang som ble spilt inn «Yellow Submarine». Dette var en sang markant forskjellig fra de to foregående. Der «Eleanor Rigby» handlet om ensomhet og «For No One» om å innse at et forhold er over, var «Yellow Submarine» en ren barnesang om å bo i en gul undervannsbåt. Sangen var skrevet for Starkey, og ideen skal ha dukket opp på en ferie i Hellas i 1963, da McCartney spiste en dessert som lokalt var kjent som en «undervannsbåt». Selv om den ikke matchet resten av albumet, var det en sang som passet med flere sanger fra tiden den ble skrevet i. Sangen ble spilt inn som en fest der flere venner deltok, inkludert Brian Jones, som klinket glass. Deretter var det «I Want to Tell You», Harrisons tredje sang. Tidligere hadde han bidratt med to, dette var den første gangen han hadde med tre sanger. «I Want to Tell You» var, i motsetning til de to andre sangene, likere de foregående sangene «If I Needed Someone» og «Think For Yourself» fra Rubber Soul.
«Good Day Sunshine» var den neste. McCartney skrev denne sannsynligvis fordi sommeren var svært varm og behagelig, og det var også andre sanger som hadde temaet (The Kinks' «Sunny Afternoon», The Lovin' Spoonfuls ««Summer in the City»» blant flere). Selv om den kan virke tilforlatelig enkel, er den full av musikalske spøker som gjorde den blant annet til en av Leonard Bernsteins favoritter. «Here, There and Everywhere», nok en McCartney-sang (han selv anser det som 80 % hans og 20 % Lennons, Lennon selv har gitt den til Paul), er komponistens personlige favorittsang blant sine egne. Lennon selv anså den som en av hans favorittsanger av The Beatles. McCartney har sagt at han prøvde å synge den som om Marianne Faithfull sang den. Den siste sangen som ble spilt inn var «She Said She Said». Sangen ble spilt inn fordi det viste seg at det manglet et spor på albumet. Denne sangen, som skal ha blitt til i et samarbeid mellom Lennon (mesteparten) og Harrison, handler sannsynligvis om at Lennon tok LSD og overhørte Peter Fonda si at han visste hvordan det var å dø siden han hadde opplevd nesten å dø som tiåring. Dette fikk Lennon til å reagere med avsky.
Tekniske nyvinninger
Under innspillingen av sangene til Revolver og de to single-sangene ble flere tekniske nyvinninger introdusert. Det gjaldt blant annet å bruke en leslie-speaker, originalt beregnet på et Hammond-orgel, for å fordreie stemmen til Lennon. To av sangene, «Tomorrow Never Knows» og «I'm Only Sleeping», brukte baklengsspor. I tillegg brukte studio nå såkalt ADT, eller kunstig dobbeltspor. Dette gjorde det enklere for sangere å «kore seg selv». Den tredje nyvinningen var et resultat av ADT, det at man kunne øke eller senke hastigheten på sporene. Dette ga en kvalitet til sangen som medlemmene i bandet satte pris på.
Utgivelse
Revolver var den siste av Beatles-albumene som var annerledes i USA og i Storbritannia. Tre sanger, «I'm Only Sleeping», «Doctor Robert» og «And Your Bird Can Sing» ble sluppet på Yesterday and Today-albumet. Dermed ble disse sløyfet på den amerikanske versjonen. Utover de tre, er albumet likt både i sanger og rekkefølge. Ingen sanger er lagt til på den amerikanske utgaven.
Albumet nådde førsteplass på albumlistene i Storbritannia med en gang det kom ut, og holt seg der i syv uker. Til sammen var albumet 34 uker på listene. I USA toppet det Billboard-listene i seks uker.
Navn og cover
Navnet Revolver var det siste i en rekke forslag. Opprinnelig ble flere forslag nevnt, inkludert Beatles on Safari, Bubble and Squeakog Pendulum. I en stund var Abracadabra ledende, men ble droppet. Det er noe usikkert hvorfor navnet ble droppet. Det er foreslått at det allerede ble gitt ut et album med det navnet, men ifølge Robert Rodriquez er den som ga ut albumet ukjent for ettertiden. Andre titler på albumet var Magic Circle, et McCartney-forslag, fulgt av Four Sides of the Circle og så Four Sides of the Eternal Triangle (Lennon) og After-Geography av Starkey, som spilte på albumet Aftermath av The Rolling Stones. McCartneys forslag, Revolver, ble likt av alle. Det handlet ikke om skytevåpen, men om det faktum at den den gikk rundt på platespilleren («revolve» betyr å fortsette å gå rundt), men Capitol Records brukte dobbeltbetydningen ved å reklamere med ordet bang.
Coveret var opprinnelig tenkt laget av Robert Freeman, fotografen som hadde tatt bilde av The Beatles på alle album fra With The Beatles til og med Rubber Soul. Han brukte ideen med at ting gikk rundt altså «revolver»), og skapte en sirkel med en collage av ansikter, eller nærmere bestemt deler av det, for det meste øynene. Disse var store ytterst, ogble så mindre og mindre jo nærmere man kom mot midten. Medlemmene likte ikke ideen, og heller ikke Freeman var særlig fornøyd. Samarbeidet ble vennskapelig avsluttet. I stedet ble en gammel venn fra Hanburg, Klaus Voormann, gitt jobben av John Lennon. Etter noe eksperimentering, dette var Voormans første cover, ble coveret ferdig. Det var også en collage, men i denne sammenhengen de fire beatlene tegnet, og med utklipp av bilder med dem inni hårene. Alle var svært godt fornøyd, spesielt etter at et bilde av Paul McCartney på et toalett i Hamburg ble fjernet. Voorman vant en Grammy for beste albumcover den 2. mars 1967.
Vatikanhøyden
Vatikanhøyden (latin: Mons Vaticanus; italiensk: Colle Vaticano) er navnet som lenge før den kristne æra var gitt til en av høydene på elven Tiberens høyre (vestre) bredd, på motsatt side av Romas syv høyder. Det er mulig at en etruskisk by ved navn Vaticum lå her.
På 100-tallet var det et romersk circus (som en gresk hippodrom) oppunder Vatikanhøyden, og i åssiden opp mot høyden var det et gravfelt. Peterskirken er bygget over gravfeltet, slik at høyalteret i kirken ligger rett over den grav som man fra tidlig av har utpekt som apostelen Peters grav. Ved bygningen av Peterskirken ble en stor del av høyden planert.
Etymologi
Antikkens romere hadde flere meninger om opphavet til det latinske ordet Vaticanus. Marcus Terentius Varro (100-tallet f.Kr.) knyttet til en Deus Vaticanus eller Vagitanus, en romersk guddom som utrustet småbarn med evnen til å snakke som bevist ved deres første jamring (vagitus, første stavelse er uttalt wa på klassisk latin). Varros ganske kompliserte forklaringer knytter denne funksjonen til skytsguden for stedet og til talens avanserte makt som hos profet (vates), som det er bevart av den senere oldtidslærde Aulus Gellius:
Augustin av Hippo, som var kjent med Varros verker om antikkens romerske teologi, nevner denne guddommen tre ganger i sin bok Om Gudsstaten.
Vaticanus er dog mer sannsynligvis avledet fra navnet til en eldre etruskisk bosetning, muligens kalt Vatica eller Vaticum, lokalisert i det generelle området som romerne kalte vaticanus ager, «vatikanske område». Om en slik bosetningen eksisterte er det ingen spor etter det som har blitt oppdaget, noe som uansett er vanskeliggjort ved senere bebyggelse på stedet. Konsulære fasti bevarer personnavnet Vaticanus på midten av 400-tallet f.Kr., men av ukjent tilknytning til stedsnavnet.
Hvite afrikanere
Hvite afrikanere er den hvite befolkningen i Afrika. Disse individene er hovedsakelig av nederlandsk, britisk, fransk og portugisisk herkomst og i mindre grad av italiensk, gresk, belgisk, sveitsisk, spansk, irsk og tysk herkomst.
Før avkoloniseringen av Afrika etter den annen verdenskrig utgjorde de hvite afrikanerne rundt 10 millioner mennesker og fantes overalt på kontinentet. Imidlertid emigrerte mange under avkoloniseringen og etter at den var fullført. Allikevel utgjør de hvite afrikanerne en viktig minoritet i mange afrikanske stater. De utgjør for eksempel 6 prosent av befolkningen i Namibia. Det afrikanske landet med den høyeste andelen hvite mennesker er Sør-Afrika, der omtrent 5.2 millioner mennesker er hvite (11 prosent av befolkningen).
Selv om hvite ikke lenger sitter med makten over noen afrikanske nasjoner har de fortsatt å være fremtredende innbyggere og har ofte en anselig eierandel i økonomien og i landeiendommer i spesifikke regioner og land. Mange nordafrikanske etniske grupper, som arabere og berbere,, kan også anses som hvite afrikanere. Det høyeste anslaget over hvor mange hvite mennesker som lever i Afrika er på 0,80 prosent av kontinentets befolkning; dvs 7,3 millioner mennesker av de samlede afrikanske 922 millioner innbyggere.
Antall hvite mennesker i Afrika (2005 anslag fra CIA)
Hvite afrikanere per land
Victor Vinde
Victor Vinde (født 1903, død 1970) var en svensk journalist og forfatter, kjent for sine korrespondent-beretninger for Sveriges Radio, fra politisk turbulente deler av verden, blant annet Frankrike (1930–41) og dets konflikt med Algerie.
Han arbeidet en del med sin kone Rita Vinde (1904–93). Han var en tid leder av Aftonbladet og Stockholms-Tidningen.
Han var far til hjelpearbeideren Pierre Vinde.
Melodi Grand Prix 1979
Melodi Grand Prix 1979 var den 19. utgaven av Melodi Grand Prix, Norges nasjonale uttaking til Eurovision Song Contest. NRK plukket ut åtte finalister fra 312 innsendte bidrag til finalen, som ble arrangert 10. februar 1979. Vinnerlåten ble «Oliver», framført av Anita Skorgan, og komponert av Skorgan selv med tekst av Philip A. Kruse. Skorgan representerte Norge i den internasjonale finalen i Jerusalem, der bidraget ble nummer 11 av 19 med 57 poeng. Dette var Norges beste plassering på seks år.
Sendingen
NRK mottok 312 sanger i den åpne konkurransen, og en jury bestående av Kjell Karlsen, Fred Nøddelund og Øyvind Westby, plukket ut åtte av dem til finalen lørdag 10. februar 1979. Finalen ble holdt i Studio 2 med Egil Teige som programleder. De åtte finalistene ble akkompagnert av Kringkastingsorkestret under ledelse av Egil Monn-Iversen.
Dette året gjorde NRK en vri som på mange måter var beskrivende for kringkasterens innstilling til konkurransen på 1960- og 1970-tallet. Studio var fullstendig ribbet for dekorasjoner, og artistene stilte opp i hverdagslige klær. Det var heller ikke publikum i studio, andre enn de medvirkende artistene og låtskriverne. «Det er lydbildet vi satser på i Grand Prix, så det er betraktelig mindre glitter og stas enn vanligvis altså, men det skulle vel ikke ha noe betyding for det musikalske utbyttet?» innledet Teige. Fraværet av all den unødvendige staffasjen gjorde finalen til en av de korteste i konkurransens historie, kun 41 minutter.
Blant artistene var kjente ansikter som Inger Lise Rypdal, Gudny Aspass og forhåndsfavorittene Anita Skorgan og Hanne Krogh. Også Tore Johansen, kjent fra Travellin' Strawberries, deltok i finalen. Som året før ble vinneren kåret av en fagjury på ni personer. Til slutt vant Anita Skorgan med diskolåten «Oliver».
Avstemning
Også dette året ble vinneren kåret av en fagjury på ni personer. Medlemmene var valgt av NOPA, Norsk populærkomponisters forening. Sigurd Jansen var formann, og hvert medlem ga 5, 4, 3, 2 og 1 poeng til sine fem favorittlåter.
Hendelser
Etter finalen varslet Skorgan og Kruse at «Oliver» skulle utgis i de fleste europeiske land før den internasjonale finalen. Dette var første gang en norsk Melodi Grand Prix-vinner ble gitt ut i utlandet før Eurovision Song Contest. Pressen var også relativt positiv til vinnerlåten dette året. Mona Levin karakteriserte låten som en «internasjonal akseptabel melodi» og la til at «'Oliver' går rett inn i øret så man nynner med, og den må formodes å skaffe Norge flere poeng enn fjorårets bidrag til finalen». Det gjorde den også – «Oliver» innkasserte 57 poeng og en ellevteplass, Norges beste plassering siden 1973.
Den norske finalen ble tatt opp på ettermiddagen 10. februar og sendt i opptak på radio og fjernsyn senere samme kveld. Dette var vanlig på 1970-tallet for å kunne redigere bort eventuelle tekniske feil. Pressen måtte imidlertid se sendingen fra et annet rom i NRK Marienlyst, og de fikk ikke slippe til i studio før etter at opptaket var avsluttet. Da hadde de fleste artistene allerede dratt.
Dette var første gang at vinnerlåtås komponist fremførte den, noe som helt eller delvis også skulle gjenta seg de neste fem årene.
Laurent Fignon
Laurent Fignon (født 12. august 1960 i Paris, død 31. august 2010 samme sted) var en fransk syklist.
Fignon vant Tour de France i 1983 og 1984. I 1989 tapte han for Greg LeMond med bare åtte sekunders margin, men vant Giro d'Italia samme år. Han vant dessuten vårklassikerne La Flèche Wallonne (1986) og Milano–Sanremo (1988 og 1989). Fignons varemerke var en blond hestehale og runde briller.