cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
De Frikonservative
Etter forhandlinger med Højre og en fløy av det tidligere Moderate Venstre gikk De Frikonservative sammen med disse om å danne Det Konservative Folkeparti i 1915. Da Rottbøll ble ekskludert fra Det Konservative Folkeparti i 1917, ble De Frikonservative gjenopprettet av fem landstingsmenn og én folketingsmann. Denne partidannelsen ble av mindre betydning, ettersom Rottbøll var den eneste frikonservative som ble gjenvalgt til Landstinget året etter. Han satt der frem til 1920.
Joan of Arcadia
Joan of Arcadia er en amerikansk eventyrserie for barn og unge som gikk på CBS fra 2003 til 2005. Hovedrollen som Joan Girardi ble spilt av Amber Tamblyn.
I Norge ble serien i en periode sendt på ZTV.
Handling
I den første episoden dukker Gud opp for Joan (spilt av Amber Tamblyn) og minner henne om at hun lovet å gjøre alt han ville hvis han ville la broren hennes overleve en bilulykke som gjorde ham alvorlig skadd. Gud viser seg i form av forskjellige mennesker, inkludert små barn, tenåringsgutter, eldre damer eller forbipasserende. Joan blir bedt av Gud om å utføre oppgaver som ofte ser ut til å være trivielle og uten betydning, men som alltid fører til en større, positiv endring for en eller flere personer.
Åsmund Vinjes vei (Ringerike)
Åsmund Vinjes vei (2, 6 ,7 ) er en vei på Vesterntangen i Ringerike.
The Doors
The Doors var et amerikansk rockeband, dannet i 1965 i Los Angeles av keyboardisten Ray Manzarek, vokalist Jim Morrison, trommeslager John Densmore, og gitarist Robby Krieger. Bandet har solgt mellom 80 og 100 millioner album på verdensbasis. De var også en av de mest kontroversielle bandene på slutten av 1960- og begynnelsen av 1970-tallet, mest på grunn av Morrisons kryptiske tekster og uforutsigbare sceneopptredener.
Begynnelsen
The Doors ble dannet etter at Jim Morrison og Ray Manzarek møttes på Venice Beach i Los Angeles i juli 1965. Morrison fortalte at han skrev låter og ble overtalt av Manzarek til å synge en tidlig versjon av «Moonlight Drive». Manzarek ble imponert og ville at de skulle starte et band sammen. I august 1965 kom John Densmore med og i september fikk de med seg Robby Krieger. Bandet tok navnet etter Aldous Huxley's bok, The Doors of Perception.
The Doors og Strange Days
Bandet spilte inn sitt debutalbum The Doors i løpet av seks dager, fra 24. august til 31. august 1966. Singelen «Break on Through (To the Other Side)» ble utgitt 1. januar 1967, med 126.-plass som høyest på singellistene i USA. Den andre singelen, «Light My Fire» gikk til topps på Billboard Hot 100 og ble bandets store gjennombrudd.
Bandet spilte fra mai til august 1967 inn sitt andre album, Strange Days, og det ble utgitt 25. september. Strange Days ble av bandet sett på som en kreativ triumf, og de var skuffet over det relativt dårlige salget. En av årsakene til den manglende kommersielle suksessen, var at det ikke ble utgitt noen singel fra albumet. Til tross for dette inneholder albumet flere klassiske The Doors-låter. På albumet finnes blant andre tittellåten «Strange Days», «People Are Strange», «Love Me Two Times» og «Moonlight Drive».
Arrestert i New Haven
9. desember 1967 ble Morrison arrestert under en konsert i New Haven i Connecticut, da han etter en angivelig konfrontasjon med politiet før konserten gikk på scenen og skjelte ut politiet etter noter. Morrison ble hentet ned fra scenen av politiet og siktet for «offentlig uanstendig adferd».
Waiting for the Sun
Innspillingen av bandets tredje album, Waiting for the Sun, ble preget av Jim Morrisons tiltagende alkoholproblemer og narkotikamisbruk. Allikevel fikk de 1.-plass på singellistene med «Hello, I Love You», men det ble påpekt at melodien var påfallende lik The Kinks' hit «All Day and All of the Night». The Kinks' gitarist Dave Davies tok med en snutt av «Hello, I Love You» under en solofremføring av «All Day...», med en påfølgende sarkastisk kommentar: «Jeg har aldri forstått hvorfor ingen har tatt opp dette noen gang. Men en kan vel ikke si noe sånt om The Doors. Det er jo ikke lov... ».
Albumet inneholder flere The Doors-klassikere, som blant andre «Five to One», «Spanish Caravan» og «The Unknown Soldier». Sangen «Waiting for the Sun» ble ikke utgitt før et og et halvt år senere, på albumet Morrison Hotel i 1970.
The Soft Parade
The Doors' fjerde album, The Soft Parade, ble utgitt i juli 1969. Det inneholder mere popinspirert musikk, komplekse arrangementer og det benyttes flere instrumenter, som for eksempel saksofon på «Touch Me». Det tok lang tid å ferdigstille albumet, da Morrison ble vanskeligere å samarbeide med. Han nektet blant annet å synge Robby Kriegers tekst til «Tell All the People», og han ble mer og mer ustabil på grunn av sitt rusmisbruk. Alt tok lengre tid, og studiokostnadene ble etterhvert enorme. Bandet var nær ved å oppløses, men til tross for alle problemene ble albumet en suksess. Morrison bidro mindre enn normalt med låtskriving, og Robby Krieger er kreditert for halvparten av sangene.
Arrestert i Miami
Under en konsert i Miami i Florida 1. mars 1969 gjorde Morrison sin mest kontroversielle opptreden. Han virket uinteressert i å synge og begynte å skrike og skjelle ut publikum, kom med uærbødige kommentarer om «det meste» og hadde flere følelsesmessige utbrudd på scenen. Fire dager senere ble en arrestordre gitt, der Morrison ble siktet for blotting etter å ha vist sin penis på scenen, i tillegg til «offentlig uanstendig adferd». Han ble senere dømt til seks måneder i fengsel og fikk en bot på 500 dollar. Morrison anket, men han døde før ankesaken ble avgjort.
Morrison Hotel, Absolutely Live og L.A. Woman
I november 1969 startet The Doors innspillingen av albumet Morrison Hotel, som ble utgitt i februar 1970. Musikken på albumet var en dreining mot bluesrock, og Morrison var tilbake som bandets hoved-låtskriver. Selv uten en hitsingel solgte albumet godt, og kom på 4.-plass på Billboard 200. Dette ble også det albumet som plasserte seg høyest på UK Albums Chart i Storbritannia, med en 12.-plass.
I juli 1970 kom The Doors' første konsertalbum, Absolutely Live, som ifølge produsent Paul A. Rothchild ble et lappeteppe av et album. Enkelte sanger ble «klippet og limt» sammen fra flere forskjellige konsertopptak, da Rothchild prøvde å skape «den perfekte The Doors-konsert». Bandet reiste igjen ut på turné, og til tross for Morrisons rettssak i Miami i august 1970 spilte de under Isle of Wight-festivalen 29. august.
Morrisons død
The Doors ga sine to siste konserter i desember 1970. Morrison var helt klart ute av stand til å gjennomføre konserter uten å bryte sammen, og de bestemte seg for å slutte å spille offentlig. Innspillingene av L.A. Woman ble avsluttet i januar 1971, og 16. mars flyttet Morrison til Paris i Frankrike. Han fortsatte med sitt misbruk av alkohol og narkotika. 3. juli 1971 ble Jim Morrison funnet død i sin leilighet i Paris, sittende i et badekar.
1971–1973 til nåtid
De gjenlevende medlemmene begynte å spille sammen igjen på 1990-tallet, blant annet på VH1-programmet Storytellers. Trommeslager John Densmore forlot gruppen tidlig på 2000-tallet på grunn av indre stridigheter i gruppa. Ray Manzarek og Robbie Krieger fortsatte med ulike vokalister, først under bandnavnet Riders on the Storm og senere som Manzarek-Krieger ettersom Densmore nektet dem å bruke navnet The Doors. Ray Manzarek døde 20. mai 2013 av gallegangskreft.
PP
PP, Pp, pP eller pp kan bety:
Avaskär kapell
Avaskär kapell er en kirkebygning i Kristianopels forsamling i Blekinge.
Bygningen
Kapellet ble innviet i 1934 og fungerer som et gravkapell. Det ble oppført på samme sted som Sankt Petri kirke i den nå forsvunne by Avskær lå.
Den gamle kirken ble bygget på 1200-tallet (eller tidligere), og ble sannsynligivs revet ned omkring år 1600, da den nye byen Christianopel ble grunnlagt like i nærheten. Kirkegården, samt en lysekrone i Christianopels kirke, er stort sett det eneste som er igjen av den gamle byen. En renovering og tilbygging til kapellet ble foretatt i 1965.
Teig
Statistisk sentralbyrå definerer teig som areal som er helt omsluttet av areal som tilhører andre eiendommer. Hvis offentlig vei eller jernbane deler en eiendom i flere deler, skal disse som hovedregel ikke regnes som egne teiger.
Historie
Fra tidligere tider og fram til ca. 1850 var gårdene blitt endret etter at arveskifter og medgifte førte til at store landområder ble stadig mer oppdelt i teiger (teigblanding). Dette var urasjonelt og førte til behov for rasjonalisering. I 1821 ble så «Lov om utskifting» vedtatt. Det viste seg imidlertid at denne loven ikke fikk den tilsiktede virkning. Først ved «Jordskifteloven» som ble innført i 1859 (Lov om Jords og Skovs Udskiftning af Fællesskab av 12. oktober 1857) ble det fart i utskiftningsarbeidene på landet, og innføringen av loven ble også en viktig milepæl i kartfesting av eiendomsgrenser. Særlig i perioden 1860–1890 ble det laget mange store og kunstferdige utskiftningskart av høy kvalitet. Fremdeles foretar jordskifteverket årlig mange større utskiftningsforretninger etter ønske fra gårdbrukerne, der teigblandingen oppheves eller reduseres.
Aang
Aang er en fiktiv person i animasjonsserien Avatar: Legenden om Aang og oppfølgerserien Legenden om Korra.
Aang var en mannlig luftnomade og avataren under den ett århundre lange konflikten kjent som Hundreårskrigen. Forgjengeren hans var avatar Roku, og etterfølgeren hans er avatar Korra. Som avataren på sin tid var han den eneste personen i stand til å praktisere alle de fire temmekunstene: lufttemming, vanntemming, jordtemming og ildtemming. Han var også en av få utvalgte avatarer, og den første på mange sykluser, til å lære den eldgamle kunsten å energitemming, og den første avataren kjent for å aktivt ha brukt teknikken.
Kort tid før Hundreårskrigen begynte, ble Aang frosset i et isfjell. Hundre år senere kom han ut, fremdeles biologisk tolv år gammel, til en verden oppslukt av krig. Mens han var borte hadde Ildnasjonen ført krig mot de andre nasjonene og klart å fullstendig utrydde de pasifistiske Luftnomadene. Det sto og falt på at Aang, den siste lufttemmeren og avataren, avsluttet krigen ved å mestre de andre tre elementene og bekjempe ildhersker Ozai. Han forble en snill og godhjertet gutt gjennom hele sin ett år lange strid, tross det overveldende tapet av folket hans og de tunge byrder han var tvunget til å bære. Etter å ha beseiret fønikskongen, begynte Aang et romantisk forhold med sin nære venn Katara. Senere giftet paret seg og stiftet familie bestående av tre barn: Bumi, en ikke-temmer som ble en lufttemmer senere i livet, Kya, en vanntemmer, og den yngste, Tenzin, en lufttemmer.
Tan Yuling
Tan Yuling (kinesisk: 谭玉龄, født 1920 i Beijing i Kina, død 14. august 1942 i Xinjing i Mandsjukuo) var en av konkubinene til keiseren av Mandsjukuo, Puyi.
Virke og død
Yuling var mandsju av Tatalaklanen, datter av en bannermann i Beijing. Hun endret sitt navn ved å ta det vanlige kinesiske slektsnavnet Tan (谭). Dette skyldtes at det etter Xinhairevolusjonen i 1911 hadde gjort seg gjeldende en sterk antimandsjuisk stemning i Kina. I 1927, i syvårsalderen, ble hun sendt til det som var igjen av Qing-hoffet. Hun ble med da japanerne organiserte marionettstaten Mandsjukuo i 1932.
Den 6. april 1937 ble hun utvalgt av Puyi til keiserlig konkubine, og fikk tittelen keiserlig konkubine Xiang (祥貴人), noe som betød at hun var konsort av femte grad.
Hun døde seks år senere, etter at hun var blitt behandlet for tyfoidfeber. Hun ble bare 22 år gammel. Puyi oppfattet dødsfallet som mistenkelig, ettersom det fulgte kort etter at en japansk lege hadde gitt henne en injeksjon. Tan Yuling var kjent for å ha vært forarget over japanernes dominans over keiseren, og Puyi kom under press fra den japanske Kwantunghæren for å velge en japansk kvinne for å innta Tan Yulings plass.
Ettermæle
Etter sin død fikk Ta Yuling pusthumt rangen Gui-Fei som betyr «edle konkubine» (konsort av annen grad) og ble tildelt navnet Ming-Xian (明賢).
I 2004 gav det keiserlige Qing-husets etterkommere henne den ytterligere utmerkelse ved å elevere henne til rangen Huang-Gui-Fei, «keiserlig edel konkubine» (皇貴妃) (konsort av første grad).
Tungtvann (band)
Tungtvann var en norsk hiphop-gruppe med røtter i Nordland og Troms som eksisterte fra 1999 til 2007. Gruppa bestod av vokalisten Jørgen «Jørg-1» Nordeng fra Ørnes og DJ Lars «Poppa Lars» Sandness fra Harstad. Et tredje medlem ble inkludert på konserter og festivaler, Håvard «Jan Steigen» Jenssen fra Steigen. Tungtvann var første norske gruppe til å rappe på dialekt på album.
Gruppa gav ut fire musikkalbum, samt noen EP-er og mixtapes. Musikalske inspirasjonskilder for gruppen finnes i øst- og vestkyst hiphop fra USA, samt i ragga/dancehall-tradisjonen fra Jamaica, sistnevnte har resultert i tett samarbeid med Bodø reggae-bandet Manna.
Historie
Nordeng og Sandness møtte hverandre for første gang på Andøya i 1992 under Rock Mot Rus. Noe musikalsk samarbeid ble det likevel ikke før de begge på slutten av 90-tallet bodde i Oslo. Nordeng hadde tidligere rappet på engelsk med prosjekter som Tailormade og 78-Connect, Men han hadde også prøvd seg på nord-norsk. Samarbeidet med Sandness begynte også på engelsk og de kalte seg Momentum i 1998 før de i 1999 gikk over til dialekt og debuterte som Tungtvann. Tungtvann slo igjennom dels med Reinspikka Hiphop EP som solgte ut tre vinyl-opplag før debutskiva Nord og Ned markerte det endelige gjennombruddet. For albumet vant de Alarmprisen 2001 i klassen hiphop, og låten «Ubudne gjæsta» ble kåret til årets låt under samme utdeling.
I 2002 gav Tungtvann ut sitt andre studioalbum Mørketid. Dette er gruppens mest solgte skive. Rundt samme tidspunkt ble Tungtvann fast husband i NRKs humorprogram Åpen post ledet av Harald Eia og Bård Tufte Johansen.
Etter to albumutgivelser forlot Tungtvann EMI, for å signere med Christer Falchs C+C Records. Der gav de ut albumet III: Folket bak nordavind i 2004. Tungtvann markerte sitt femårsjubileum i 2005 med lanseringen av en egen DVD. I 2006 gav de ut sitt siste studioalbum, Siste skanse. På Siste skanse medvirket blant annet Timbuktu, Magnus Eliassen og Karlsøy Prestegaard. Under Alarmprisen 2007 vant bandet klassen video for «2 uka».
I starten av 2007 kunngjorde Tungtvann at de ville oppløses etter en avskjedsturné med samleplaten 96 %. «96 %» ble utgitt på Bonnier Amigo Music Norway. Tungtvann spilte sin siste offisielle konsert lørdag 15. mai 2010 for Bodørussen-2010.
De har senere gjort flere turneer, senest i 2022, men har så langt ikke gitt ut ut ny musikk. Nordeng er i 2022 også vokalist i punk/rockebandet Polardegos.
Surfemusikk
Surfemusikk eller bare surf er en undersjanger av rockemusikk som er knyttet til surfekulturen som er særlig aktiv i Sør-California. Surfemusikk var særlig populær i tidsrommet 1962 til 1964 i to betydelige former. Den første var en instrumental surfemusikk som utmerket seg med elektriske gitarer med etterklang, spilt slik at de framkalte lyden av brusende bølger, i stor grad fremmet av Dick Dale og The Del-Tones. Den andre var vokalsurf, som tok det opprinnelige lydbildet til surfen og la til vokalharmonier med grunnleggende Chuck Berry-rytmer, fremmet særlig av The Beach Boys.
Opprinnelsen
Dick Dale utviklet surfens lydbilde fra instrumental rock ved å legge til innflytelse fra Midtøsten og Mexico, etterklang, og rask plukketeknikk på gitaren. Hans regionale hit «Let's Go Trippin'» (1961) lanserte en begeistring for surfemusikk og inspirerte mange andre til den samme tilnærmingen. Sjangeren nådde nasjonal utbredelse i USA da den ble representert av vokalgrupper som The Beach Boys, Jan and Dean, og Bruce & Terry. Deres sangstil trakk inspirasjon fra afroamerikanske sjangere som doo-wop med dens scatsynging og tette koring. Dale er sitert på å si at «De var surfe-sound [med] surfe-tekster. Med andre ord, musikken var ikke surfemusikk. Sangtekstene gjorde dem til surfesanger. Det er forskjellen ... den virkelige surfemusikken er instrumental.»
På høyden av sin popularitet
På høyden av surfemusikkens popularitet var den rivaler til jentegrupper og Motown for å være den fremste amerikanske populærmusikken. Surfemusikk er tidvis omtalt som California-sound.
Hot rod rock som undersjanger
I løpet av surfemusikkens senere tid var det mange nye grupper som begynte å skrive sanger om biler og jenter. Begge deler er riktignok vanlig i populærmusikken. Begge deler forekom tidlig i surfemusikken, hvor The Beach Boys lanserte sin første bilpoesi med «409» i 1962. De spesielle biltypene og kjørestilen gav dette senere navnet hot rod rock. «Hot rod» henviste til en tøff bil, som i betydningen «hunk of metal». Et høydepunkt innen sjangeren, både med tøffe biler og tøff kjørestil, var Jan & Deans LP Drag City fra 1963.
Poľov
Poľov (ungarsk: Pólyi) er en av den slovakiske byen Košices bydeler. Den befinner seg sørvest for byens sentrum og er en del av distriktet (slovakisk Okres) Košice II.
Surfemusikk
Norge
I Norge har surferockerne The Beat Tornados gjort seg bemerket, og gitt ut flere musikkalbum. De er signert til Wicked Cool Records, som eies av Little Steven (Steven Van Zandt)
Livsfrisen (bokserie)
Livsfrisen er en bokserie i flere bind av Ingeborg Refling Hagen, utgitt fra 1948 til 1977. Verket er hovedsakelig i prosa, og inkluderer en rekke tidligere utgitte arbeider i ny belysning, først og fremst fra 1920- og 30-årene, men noen er også fra etterkrigstida. Mange regner Livsfrisen som Refling Hagens hovedverk.
Erlend Skomsvoll
Erlend Fredrik Skomsvoll (født 12. mai 1969 i Bærum ) er norsk jazzmusiker (piano og tuba), komponist og arrangør.
Livsfrisen (bokserie)
To serier
Ingeborg Refling Hagens Livsfrisen består av to serier som til sammen utgjør 12 bind. Den første serien tar utgangspunkt i fire barnebøker som Ingeborg Refling Hagen publiserte på forlaget Tiden før annen verdenskrig under pseudonymet Inge Borg: Vi må greie oss selv (1934), Verden er så stor så stor (1935), Ingen penger, ingen billett (1936) og Skole og gode dager (1937). Bøkene er langt på vei selvbiografiske. Vi følger Ingrid Mostua (forfatterens alter ego) og hennes familie etter at faren i huset, mølleren, er falt fra, er med Ingrid til England der hun arbeider som barnepike i 2 1/2 år; og i det siste bindet tar vi del i hennes vinter på folkehøgskole på Gjøvik. Etter andre verdenskrig ble disse bøkene slått sammen til oppvekstromanen "Vi må greie oss selv" (1948). De opprinnelige bøkene er delvis omarbeidet og ikke minst, utvidet med refleksjoner som peker fram mot rammefortellingen i de neste bindene. De følgende 3 bindene består av en rammefortelling pluss innlagte noveller og dikt fra Refling Hagens forfatterskap i mellomkrigstida, til og med diktet «Jeg vil hem att» som kommer til slutt i  Jeg så det. Fra og med Jeg vil lete og banke (1949) vektlegges den ytre historie lite. Det er hovedpersonens erkjennelsesutvikling og forfatterskap som står i sentrum i Jeg vil lete og banke, Den første morgentimen (1950) og Jeg så det (1953). Disse fire bindene kom ut på Aschehoug forlag og utgjør tyngdepunktet i Livsfrisen.
Den andre serien, gjerne omtalt som Mostuserien, kom ut i årene 1967-73, i alt 6 bind under fellestittelen Eventyr og historier fra Mostua (i kommisjon på Aschehoug, men utgitt på Suttung forlag). Disse bøkene må helst regnes som barne- og ungdomslitteratur. Men de har også mye å gi til voksne lesere. Refling Hagen supplerte deretter den første serien med ytterligere to bind, Spekulanten (1975) ogMin venn jeg drømte det jo bare(1977), som begge utkom på Suttung forlag. I den sistnevnte er barneboka Og så vi når det blir krevet(1967), innarbeidet. De to siste bindene er komponert på samme måte som Jeg vil lete og banke, Den første morgentimen og Jeg så det.
Erlend Skomsvoll
Biografi
Han er utdannet ved Jazzlinja (1996–1998), der han medvirket i Come Shine (1998–2003, 2014-). I 2000 ble han ansatt i Norsk kulturråds aspirantstilling ved Midt-norsk jazzsenter, og har derved fungert som sentral utøver, dirigent og arrangør for Trondheim Jazzorkester som siden 2000 har arrangert musikk til konserter med Pat Metheny, New York Voices og Chick Corea.
Livsfrisen (bokserie)
To serier
I forfatterens senere år kom det dertil ut noen barnebøker som også knytter seg til miljøet i og rundt Mostua, men som ikke egentlig regnes til Livsfrisen. (Hilda og de andre, Sigrid og de andre, Gudmund og de andre'' osv.)
Den første serien
I de fire første bindene av Livsfrisen følger vi Ingrid Mostua gjennom oppveksten og til hun skaper sine første diktverker og utvikler seg videre som dikter. Vi må greie oss selv forteller hennes historie fra hun er omkring 12 år til hun slutter på folkehøgskolen ca. 16 år gammel. I åpningen av Jeg vil lete og banke møter vi henne igjen i hovedstaden omtrent 3-4 år senere. Hun frister livet i dårlig betalte og usikre poster. Men det er noe annet hun egentlig vil. I alle ledige stunder studerer hun verdenslitteraturen på egen hånd. Hun tar for seg land etter land og leser det hun kan komme over av de ulike nasjonallitteraturer. Det som driver henne, er den kunnskapstørst og skapertrang som er vakt i barndomshjemmet og miljøet rundt dette, et hjem som er fattig på denne verdens gods, men desto rikere på åndelige tradisjoner fra Bibelen, folketradisjonen og tradisjonen fra misjonæren og språkmannen Lars Olsen Skrefsrud. Han hadde en innsikt i språk og dikteriske symboler som moren fikk del i som ung pike, og som hun siden formidlet til sine egne barn. Dette er berørt i Vi må greie oss selv.
Erlend Skomsvoll
Biografi
Skomsvoll har forøvrig samarbeidet med blant annet Konsen Big Band, Marit Sandvik, Wibutee, Nils Petter Molvær, Kirsti Huke, Morten Abel og Kaizers Orchestra. Med Mark Adderley utviklet han bestillingsverk til Oslo Filharmoniske Orkester (2004). Og, i 2005 samarbeidet han med Madrugada og Bodø Sinfonietta i en oppsetning til Nordland Musikkfestuke, samt med Trondheim Musikkteater i oppsetningen «Spor». Skomsvoll mottok i 2003 De unges Lindemanpris, kåret av Christian Eggen, vinneren av selve Lindemanprisen det året.
Han komponerer alt til sitt eget «Skomsvoll Orkester» (etablert 1996). Dette ble i 2004 videreført i «Skomsork», bestående av Eirik Hegdal (altsax), Thomas T. Dahl (gitar), Ole Marius Sandberg (bass) og Thomas Strønen (trommer og elektronikk). Bandet ble nominert til Spellemannprisen for Skomsork. I 2008 ledet han kvartetten Skoms med Ola Kvernberg (fiolin), Ole Morten Vågan (bass) og Børge Fjordheim (slagverk) til utgivelse av CD og DVD.
Livsfrisen (bokserie)
Den første serien
Ingrid arbeider seg framover gjennom verdenslitteraturen på en kronglete vei. Ingrid stiller om og om igjen eksistensielle spørsmål og finner fram til svar, både gjennom lesning og gjennom selv å skape kunst. Når hun så har funnet et svar, danner det utgangspunkt for nye spørsmål og nye diktverker. Svarene er dermed aldri de endelige eller de eneste mulige.
Hennes egen diktning springer altså ut av et brennende ønske om å forstå. Å skape diktning er for henne en måte å utforske menneskenes sinn og liv på, og å skaffe seg innsikt i samspillet mellom individ og samfunn. De dikteriske motivene trenger seg voldsomt på, og hun griper dem og utarbeider dem ett for ett. Hver gang et kunstverk er fullført, kjennes det som et ørlite steg framover i den innsikt hun prøver å vinne og formidle. I mange av diktverkene gir hun stemme til mye av den stumme lidelse hun har erfart omkring seg. Hit hører noveller som «Når elv skifter leie», tittelnovellen i debutboka (1920), «Svartsnær», tittelnovellen i bok nummer 2 (1921), begge er innlemmet i Jeg vil lete og banke, og novellen eller kortromanen Loke sår havre (1922), som er innarbeidet i Den første morgentimen. Når disse og andre tidligere publiserte arbeider settes inn i Livsfrisen, presenteres de gjerne som «utkast til det som senere ble», og så nevnes diktverkets tittel. I Livsfrisen er språket imidlertid lett modernisert.
I Livsfriseversjonen av egne diktverk har hun latt en del skikkelser få større anledning til å reflektere over sin skjebne og de valg de gjør enn hun opprinnelig syntes hun hadde anledning til ut fra en rent estetisk tankegang. Hun lar det framgå at hun bygger på gamle notater. Men det må også være klart at den nye helheten som er skapt i og med Livsfrisen, er utformet etter annen verdenskrig og ut fra en plan som har flere siktemål. I tillegg til å føre leseren inn i det Edvard Beyer har kalt Ingeborg Refling Hagens «åndsform», fungerer verket også pedagogisk. Dette gjelder alle de tolv bindene: «Fra et litteraturpedagogisk synspunkt kan Livsfrisen altså betraktes som en innføring i litteraturforståelse. Verket inneholder nok mange 'nøkler' som kan åpne for rikere tilegnelse av hennes egne noveller og dikt, men det fører i like høy grad inn i annen litteratur.»
I rammefortellingen og de ofte (ikke alltid) lett utvidede versjonene av ungdomsarbeidene, avdekker altså Ingeborg Refling Hagen den veien hun selv hadde fulgt som menneske og dikter. I rammefortellingen blir hennes diktede skikkelser gjerne sett i forhold til skikkelser og problemstillinger fra annen diktning. Hun beveger seg like hjemmekjent i Bibelen, som i verker av Homer, Vergil, Shakespeare, Hugo, Dostojevskij, Kierkegaard, Ibsen, Dante, Milton, H.C. Andersen, Wergeland og Kinck for å nevne noen av de viktigste. Et typisk trekk ved hennes måte å nærme seg den store diktning på, var at hun møtte den i samtidighet. Den klassiske filolog og oversetter Egil Kraggerud som har skrevet to studier om Refling Hagens forhold til Homer, skriver på denne måten:
Livsfrisen inneholder vitenskapelige ideer og litterære tolkninger som bl.a. bunner i en tilnærmingsmåte som har en god del til felles med den tekstanalytiske metoden som fornyet forskning og litteraturundervisning ved universitetene i nyere tid, og som kom til Norge  fra franske, engelske og amerikanske forskningsmiljøer på 1950-tallet.
Ingeborg Refling Hagen skapte Livsfrisen parallelt med at hun etter annen verdenskrig gikk i gang med det litteratur- og teaterarbeid som hun kalte Suttung, og som har som mål å skape bevissthet og medmenneskelighet ved hjelp av «Ordet»s lys. Hennes håp var at man gjennom å åpne ordets kunst for medmennesker, kunne motarbeide den umenneskeliggjøring som gjør krig mulig. Ordets lys måtte få anledning til å nå fram til alle, også de såkalte ulærde. Etter å ha overlevd tysk fangenskap, satte hun derfor kreftene inn på å yte sitt bidrag, både gjennom det praktisk rettede Suttung-arbeidet, og gjennom å skape Livsfrisen.
Mostuserien
Eventyr og historier fra Mostua b. I-VI tar utgangspunkt i en del fortellinger som Refling Hagen lot trykke i Magne barneblad på 1950-tallet. I likhet med Vi må greie oss selv, tar Mostuserien først og fremst sikte på et ungdommelig publikum, men den har også mye å gi til den voksne leser. Her møter vi familien i Mostua før faren døde i 1908. Også dette verket har en rammefortelling med innlagte historier, ofte av eventyr- sagn eller mytekarakter. «Det skal lite til av ytre hendelser før hele eventyret stiger inn i stua. Jødiske og hellenske beretninger og norrøn diktning veves sammen til et slags mytisk-religiøst mønster som er noe aldeles for seg selv i norsk barnelitteratur.»
Illustratører
Ingeborg Refling Hagen søkte gjerne samarbeid med billedkunstnere. De fire barnebøkene fra før krigen som danner grunnlaget for Vi må greie oss selv (1948), var alle illustrert av tegneren Per Teigen. Aschehoug forlag gjenutgav Livsfrisen 1-4 i 1977, og nå illustrert av billedkunstneren Olav Bjørgum. Han har også gjennomillustrert Mostuserien og har oppnådd priser for sitt arbeid med denne serien.
Liao Ming-Hsiung
Liao Ming-Hsiung (født 18. oktober 1968), taiwansk baseballspiller som deltok i de olympiske leker 1992 i Barcelona. Liao vant en olympisk sølvmedalje i baseball under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Han var med på laget som representerte Kinesisk Taipei og kom på andreplass i den første olympiske baseballturneringen bak Cuba. Kinesisk Taipei tapte finalen til Cuba med 1-11.
Fredrik Tobias Berglie
Fredrik Tobias Berglie (født 28. desember 1996) er en norsk fotballspiller som spiller for.
19. århundre
Det '''19. århundre dekker årene 1801–1900, mens attenhundretallet''' dekker årene 1800–1899.
Jean Rochefort
Jean Rochefort (født 29. april 1930 i Paris, død 9. oktober 2017 samme sted ) var en fransk film- og teaterskuespiller hvis karriere strakte seg over fem årtier. Han medvirket i komedier og populærfilm såvel som i kunstfilm.
Rochefort ble hedret med César-prisen for sin medvirken i Que la fête commence (1976) og Le Crabe-Tambour (1978) mens han i 1999 mottok en ærespris for sitt virke for fransk film.
Émilie Simon
Émilie Simon (født 17. juli 1978 i Montpellier, Frankrike) er en fransk sanger, låtskriver og elektronisk musikk-komponist. Hun har blant annet skrevet filmmusikken til Pingvinenes marsj.
BHFanaticos
BHFanaticos (BHF) er en supportergruppe som følger og støtter Bosnia-Hercegovinas landslag i de fleste idrettsgrener. Medlemsbasen er bosatt over hele verden ettersom krigen på Balkan brøt ut.
Konflikter
I 2006 kom BHFanaticos i konflikt med Bosnia-Hercegovinas fotballforbund. I den forbindelse truet 13 bosniske spillere med å boikotte landslaget fram til fotballforbundets toppledelse er byttet ut.
RAF Bomber Command
RAF Bomber Command var organisasjonen som kontrollerte Royal Air Forces bombefly fra 1936 til 1968. Under andre verdenskrig bombet og ødela RAF Bomber Command en betydelig del av Tysklands industrielle kapasitet og mange tyske byer.
Begynnelsen
I juni 1936 presenterte Royal Air Force en ny organisasjonsform. Fram til da hadde luftforsvaret av De britiske øyer vært underlagt Air Defence of Great Britain Command. Med virkning fra 1. juli skulle det opprettes fire nye kommandoer, tre operative og en treningskommando; Bomber Command, Fighter Command, Coastal Command og Training Command. Bomber Command skulle administrere bombeflyskvadronene, organisert i grupper. Det var opprinnelig fire grupper (Nos. 1,2&3 (Bomber) Groups og No. 6 (Auxiliary) Group). Første sjef for kommandoen ble Air Vice-Marshal John Miles Steel.
Ved opprettelsen besto bombeflystyrken fremdeles av biplan som for eksempel Vickers Virginia og Vickers Vincent. Men allerede før 1936 hadde man begynt å se opp for den tyske opprustningen.
Andre verdenskrig
I september 1939, ved utbruddet av andre verdenskrig, hadde Bomber Command vokst fra fire til seks grupper. Man kunne stille 280 fly med mannskaper, og disponerte 27 flystriper. Flyparken besto av Bristol Blenheim, Vickers Wellington, Armstrong Whitworth Whitley og Handley Page Hampden.
Ved krigens slutt kunne man mønstre 1 069 fly med mannskaper fordelt på 96 skvadroner og syv operasjonsgrupper fra 60 flystriper.
Kampanjer
I løpet av krigen ble Avro Lancaster den store arbeidshesten. De nesten 7 000 Lancaster-flyene som ble levert til Bomber Command, fløy 156 192 sortier og slapp 608 612 tonn bomber. 3 340 Lancastere gikk tapt på tokt. Handley Page leverte 6 179 Halifax-fly. Disse fløy 82 773 sortier.
Da krigen var over, hadde Bomber Command mistet 47 268 luftpersonell i rene operasjonsoppdrag. I tillegg hadde 8 305 mistet livet i forbindelse med treningsflyging og andre flyulykker. 9 838 var krigsfanger. Totalt mistet RAF 70 253 under operasjonsflyging. Det ble fløyet totalt 364 514 sortier, med et tap av 8 325 fly.
Minst 60 nordmenn gjennomførte lufttjeneste i Bomber Command under andre verdenskrig. Av disse omkom 29 under operasjonene, mens fem overlevde nedskytninger og satt som krigsfanger krigen ut.
RAF Bomber Command sitt siste større strategiske bombeangrepet ble gjennomført mot oljeraffineriet på det lille tettstedet Vallø utenfor Tønsberg.
Regnskapets pluss og minus
Allerede under andre verdenskrig var det kritiske røster på alliert side mot bombeoffensiven, og etter krigen ble den til dels sterkt kritisert. Særlig det store tap av tyske sivile ble utsatt for kritikk, som ved bombingen av Dresden.
Kald krig
Demobiliseringen kom fort; allerede i 1948 var flystyrken kuttet fra 1560 til 160 fly. 96 Avro Lincoln, 48 Avro Lancaster og 16 Mosquito fordelt på 24 skvadroner var Bomber Commands frontlinjestyrke juni 1948. Selv om Lincoln hadde erstattet Lancaster i løpet av 1949, manglet man kapasitet til å nå Moskva. I 1950 og 1951 ble det skaffet nok Boeing Washington-fly til å bestykke åtte skvadroner.
Pilarisering
Pilarisering (på nederlandsk verzuiling, på fransk pilarisation) er et begrep som brukes for å beskrive segregering etter religiøs tilhørighet. Begrepet har vært brukt i drøftinger av det nederlandske og det belgiske samfunnet. Disse samfunnene var (og er på noen områder fortsatt) «vertikalt» delt i flere mindre segmenter eller «pilarer» (zuilen, entall: zuil) etter forskjellige religioner eller ideologier, som eksisterer separat fra hverandre. De forskjellige samfunnene i storsamfunnet er imidlertid bundet sammen ved elitesamarbeid på regjeringsnivå.
Folkemordet i Rwanda
Folkemordet fant sted i forbindelse med borgerkrigen i Rwanda, en langvarig konflikt mellom den daværende rwandiske regjeringen og opprørsbevegelsen Rwandas patriotiske front (RPF), som begynte i 1990 da RPF invaderte det nordlige Rwanda fra deres base i Uganda. Ingen av sidene var i stand til å få overtaket i krigen, og den rwandiske regjeringen ledet av president Juvénal Habyarimana signerte Arusha-avtalen med RPF den 4. august 1993. Nedskytingen av president Juvénal Habyarimanas fly kvelden den 6. april var den utløsende faktoren for folkemordet, og massakrene mot tutsibefolkningen begynte den påfølgende dagen. Selv om drapene ble forsøkt fremstilt som en spontan reaksjon på nedskytingen av flyet, hadde folkemordet sannsynligvis blitt planlagt i minst et år i forveien. RPF gjenopptok raskt borgerkrigen da folkemordet startet og tok kontroll over landet, avsluttet folkemordet og tvang regjeringen og gjerningsmennene inn i Zaïre.
Pilarisering
Disse pilarene har alle sine egne sosiale institusjoner på forskjellige felter: egne aviser, kringkastingsorganisasjoner, politiske partier, fagforeninger, skoler, sykehus, universiteter, speiderbevegelser og sportsforeninger.
Folkemordet i Rwanda
Nesten to millioner hutuer flyktet til nabolandene Zaïre, Burundi, Tanzania og Uganda som følge av frykt for represalier etter RPFs maktovertakelse, noe som førte til en større flyktingkrise i regionen. I 1996 invaderte den RPF-ledede rwandiske regjeringen Zaïre for å slå ned på flere opprørergrupper bestående av hutuer som hadde flyktet dit etter folkemordet, og startet den første krigen i Kongo. Under krigen ble det drept anslagsvis 200,000 hutuer. I dag har Rwanda to helligdager for å minnes folkemordet, og fornektelse eller historisk revisjonisme av folkemordet er en straffbar handling.
Pilarisering
Situasjonen i Nederland
I Nederland regner man med (minst) tre pilarer: den protestantiske, den katolske og den sosialdemokratiske. Nesten alle katolikker var del av den katolske pilaren, ortodokse og konservative protestanter sluttet seg til den protestantiske pilaren, mens mer moderate protestanter, samt ateister enten sluttet seg til sosialistiske pilaren eller sto utenfor helle pilarsystemet. Det protestantiske partiet Christelijk-Historische Unie (CHU) dannet ikke noen egen pilar, men sluttet seg til samme pilar som det mer ortodokse Anti-Revolutionaire Partij.
Folkemordet i Rwanda
Hutuer og tutsier
De tidligste innbyggerne i det som nå er Rwanda var twa, en gruppe pygméfolk som bosatte seg i området mellom 8000 f.Kr. og 3000 f.Kr., og som fremdeles er bosatt i landet i dag. Mellom 700 f.Kr. og 1500 e.Kr. migrerte en rekke bantugrupper til Rwanda, og begynte å rydde skog for å drive jordbruk. Det finnes flere teorier om bantuenes opprinnelse: en teori er at de første bosetterne var hutuer, mens tutsiene kom senere og dannet en annen rasegruppe, muligens av kusjittisk opprinnelse. En annen teori er at migrasjonen var langsom og jevn fra naboområdene, og at folkegruppene som migrerte dit hadde stor genetisk likhet med de som allerede hadde etablert seg, og at de integrerte seg i stedet for å ta over det eksisterende samfunnet. Ifølge denne teorien oppstod skillet mellom hutuer og tutsier senere og var ikke et rasemessig skille, men hovedsakelig et klasse- eller kasteskille der tutsiene drev med storfehold mens hutuene drev med jordbruk. Hutuene, tutsiene og twaene i Rwanda deler samme språk (kinyarwanda) og kultur og er sammen ofte omtalt som banyarwanda.
Pilarisering
Situasjonen i Nederland
I Nederland bestod det nedarvede skarpe motsetninger mellom protestanter og katolikker: Det var protestantismen som lenge var statsbærende og det ble diskriminert; det var antikatolisisme; den katolske pilaren oppstod dermed tidlig, som vernetiltak. Men de anti-revolusjonære politiske var også drivkraft bak pilariseringen av det nederlandske samfunnet. Den sosialistiske pilaren trakk til seg de deler av arbeiderklassen som var lite religiøse eller ateister. Mange i middelklassen var del av den såkalte «generelle» pilaren, som det er uenighet om kan regnes som en egentlig pilar, da båndene mellom de forskjellige organisasjonene her var svakere. De politiske partiene som normalt ble assosiert med denne pilaren var de liberale Vrijzinnig_Democratische_Bond (VDB) og Liberale Staatspartij (LSP), men man må merke seg at disse partiene var motstandere av pilariseringen. Uansett grupperingens selvforståelse av egne strukturer, gir en viss mening å tale om en liberal pilar. Kommunistene og de ultra-ortodokse protestantene satt også opp sine egne pilarer. Disse var imidlertid mye mindre enn de andre.
Folkemordet i Rwanda
Hutuer og tutsier
Etterhvert samlet befolkningen seg, først i klaner (ubwoko), og deretter, innen 1700, i rundt åtte kongeriker. Kongeriket Rwanda, styrt av tutsiklanen nyiginya, ble det dominerende kongeriket fra midten av 1700-tallet, og ble utvidet etterhvert som landområder rundt ble erobret, og oppnådde sin største utstrekning under kong Kigeli Rwabugiri fra 1853 til 1895. Rwabugiri utvidet kongeriket mot vest og nord, og innførte administrative reformer som førte til at forskjellene vokste mellom hutu- og tutsibefolkningen. Disse inkluderte uburetwa, et system med tvangsarbeid som hutuene måtte utføre for å få tilgang til landområder som hadde blitt beslaglagt fra dem, og ubuhake, der hutuer kunne benytte seg av kveg tilhørende tutsier i bytte mot økonomiske og personlige tjenester.
Pilarisering
Situasjonen i Nederland
Tabellen under viser de viktigste institusjonene i hver pilar. Merk at de tre arbeidsgiverforeningene i dag er slått sammen, noe som viser at det nederlandske samfunnet er gjennom en avpilarisering (ontzuiling).
Folkemordet i Rwanda
Hutuer og tutsier
Folketellinger i årene før folkemordet klassifiserte befolkningen etter etnisitet. Denne informasjonen ble trolig brukt til å planlegge og gjennomføre massedrapet.
Pilarisering
Situasjonen i Nederland
I løpet av 60-årene begynte pilariseringen gradvis å bryte sammen. Et nytt parti, Democraten 66, ble dannet i protest mot de statiske politiske strukturene i Nederland, og radiostasjonen VPRO beveget seg gradvis vekk fra den protestantisk-kristelige pilaren. Økt utdanning og inntekt bidro til at folk etter hvert ble mer uavhengige av pilarene. I 1973 ble ARP og CHU i den protestantiske pilaren slått sammen med det katolske Katholieke Volkspartij (KVP) idet de tre religiøse partiene dannet det kristeligdemokratiske Christen-Democratisch Appèl (CDA). Bakgrunnen for sammenslåingen var sviktende velgeroppslutning og et ønske om mer effektivt å motvirke sekulariseringstendensene i samfunnet. I 1982 ble det katolske fagforbundet Nederlands Katholiek Vakverbond (NKV) slått sammen med det sosialdemokratiske Nederlands Verbond van Vakverenigingen (NVV) i det de dannet Federatie Nederlandse Vakbeweging (FNV).
Folkemordet i Rwanda
Huturevolusjonen og selvstendighet
Etter andre verdenskrig begynte flere hutuer å be om likeverd og frigjøring, og de opplevde større sympati fra Den katolske kirke. Katolske misjonærer så i økende grad på seg selv som ansvarlige for å styrke de underprivilegerte hutuene istedenfor tutseliten, skoler tilbød i økende grad hutuer tilgang til utdanning, og det ble dannet et hutupresteskap som i økende grad dannet en motvekt til de regjerende tutsiene og presset på for politisk deltakelse og demokratisering av landet.
Den 1. november 1959 ble hutuaktivisten Dominique Mbonyumutwa angrepet i nærheten av sitt hjem i Byimana, av tilhengere av partiet som støttet tutsiene. Mbonyumutwa overlevde, men rykter begynte å spre seg om at han hadde blitt drept. Hutuaktivister svarte med å drepe tutsier, både de som tilhørte eliten og vanlige sivile, noe som markerte begynnelsen på «huturevolusjonen». Tutsiene utførte også angrep, men på dette stadiet hadde hutuene fått full støtte fra den belgiske administrasjonen som ønsket å velte tutsidominasjonen i landet. Tidlig i 1960 erstattet belgierne de fleste tutsilederne med hutuer og organiserte kommunevalg som ga et overveldende hutu-flertall. Disse endringene var grunnlaget for valgseirene til Parmehutu (Parti du Mouvement et de l'Emancipation Bahutu), en hutu-bevegelse som kjempet for avskaffelse av monarkiet, innføring av republikk, uavhengighet fra Belgia og fremfor alt for en avslutningen av landets tutsistyre. I 1961 ble kongen avsatt, en hutu-dominert republikk ble opprettet, og landet ble omsider selvstendig i 1962. Etter hvert som revolusjonen utviklet seg begynte tutsier å forlate landet, og bosatte seg i de fire nabolandene: Burundi, Uganda, Tanzania og Zaire. De dannet væpnede grupper, kjent som inyenzi («kakerlakker»), som utførte angrep mot Rwanda; disse var stort sett mislykkede, og førte til drap på ytterligere 10,000 tutsier og flere tutsier i eksil. I 1964 hadde mer enn 300,000 tutsier flyktet, og ble tvunget til å forbli i eksil de neste tre tiårene. Grégoire Kayibanda var president av den nye hutu-republikken det neste tiåret og innførte et autokratisk styre som lignet på monarkiet før revolusjonen. Han ble styrtet etter et kupp i 1973, som førte general Juvénal Habyarimana til makten. Diskriminering mot tutsiene fortsatte i Rwanda, selv om volden mot dem minket noe. Habyarimana grunnla partiet Mouvement révolutionnaire national pour le développement (MRND) i 1975, og kunngjorde en ny grunnlov etter en folkeavstemning i 1978, som gjorde landet til ettpartistat der alle innbyggere måtte tilhøre MRND.
Starten på krigen
Ifølge Ingjerd V. Brakstads forskning er det misvisende å fremstille folkemordet som resultat av stammekrig og etnisk hat. Tutsiene hadde etter kolonitiden ingen privilegier i Rwanda. Den daværende regjeringen i landet fremmet selv forestillingen om stammekrig og norske medier overtok denne forklaringsmodellen. Det var en væpnet konflikt i landet, men ofrene for folkemordet var sivile.
Verdenssamfunnets respons
I mediene ble konflikten fremstilt som en afrikansk stammekrig. Dette bildet er lite nøyaktig, for hutuene og tutsiene er i realiteten samme folk. De snakker samme språk og deler samme kultur. Stamme-tilhørighet ble i første omgang brukt av Habyarimanas elite for å sette hutuer opp mot RPF og de som samarbeidet med dem. Mens det på overflaten hersket en oppfatning om at krigen var etnisk ladet, handlet det i realiteten om kampen om politisk og økonomisk makt. Ledelsen i Rwanda var ikke villige til å miste de fordeler og sosiale status Habyarimanas regime hadde skaffet dem. FN svarte med å sende en canadisk-ledet FN-styrke (UNAMIR) til Rwanda i september 1993. Den bestod av 2500 belgiske, canadiske og afrikanske soldater, ledet av canadieren General Romeo Dallaire. UNAMIRs oppgave var i første omgang å sikre at Arusha-avtalen ble overholdt av begge parter. Journalister og hjelpearbeidere pleide å spøke med at man ikke kunne bevege seg i Kigali med bil på grunn av alle FN-kjøretøyene som stengte for trafikken. Hovedstaden Kigali var full av FN-tropper og store hvite pansrede kjøretøy som gjorde et mektig inntrykk. Men inntrykket viste seg fort å være en falsk trygghet. I kulissene i FNs sikkerhetsråd sto flere parter mot hverandre. Både fransk og amerikansk etterretning visste om planene om folkemord allerede tidlig på 90-tallet. I startfasen av landingen av FN-troppene i Rwanda var det franskmennene som jobbet mot UNAMIR og støttet regjeringen i Rwanda diplomatisk. Franskmennene ville lande sine egne styrker i områder kontrollert av hutuer, men ble nektet av amerikanerne som ikke så på franskmennene som en nøytral part. Senere har stadig flere forskere og organisasjoner beskyldt Frankrike for å ha støttet hutuene og være medskyldig i folkemordet på tutsiene. Franskmennene svarte med å bruke veto mot amerikanske planer om en intervensjon i Haiti senere på året. Da folkemordet var i gang, var det særlig Amerikas forente stater som var negative til en intervensjon. Det var flere grunner til dette. Først og fremst fordi en FN-operasjon militært støttet og betalt av USA ikke hadde støtte hos det amerikanske folket: minnene fra Somalia 1993 var fortsatt tilstede. Da hele sikkerhetsrådet støttet en tilbaketrekking av 90 % av UNAMIRs styrker, var katastrofen et faktum. Senere ble Dallaire lovet en styrke på 5000 mann, men ingen land stilte med soldater. Imens, på bakken i Kigali, prøvde General Romeo Dallaire å bruke fotballstadioner som «trygge soner», men med en liten og ubevæpnet observatørstyrke var Dallaire i hovedsak hjelpesløs. På tross av at hans innsats reddet mange liv, var han i virkeligheten et handlingslammet vitne til et av verdens verste folkemord. Og mens General Romeo Dallaire var vitne til at ubevæpnete tutsier og moderate hutuer ble myrdet på de mest grusomme måter, diskuterte man i FN-bygningen om man skulle kalle det et folkemord, hva slags farge FN-kjøretøyene skulle ha, og hvem som skulle betale transportkostnadene til Rwanda.
April 1994
6. april: Habyarimana dør når flyet hans blir skutt ned. Hvem som står bak er selv i dag ukjent, men hutu-ekstremister tar fort kontroll over regjeringen. 7. april: Bevæpnete hutu-ekstremister går systematisk til angrep på tutsier og moderate hutupolitikere. I løpet av denne første dagen dreper de 8 000 mennesker.
Den amerikanske ambassadøren i Rwanda ringer Washington og sier at dette ikke ”bare” dreier seg om politiske drap, men at det er et folkemord. USA bestemmer seg, sammen med andre allierte, for å evakuere amerikanere og europeere. Den canadiske lederen for FN-styrkene, General Dallaire får beskjed fra New York om å ikke gripe inn for å forhindre en mulig konflikt mellom FN-styrkene og hutu-militsen.
9-11. april: Gen. Dallaire sender bud etter flere soldater, han ber om å få doblet styrken til rundt 5 000 soldater. Franske, italienske og belgiske kommandosoldater ankommer Rwanda for å evakuere amerikanere og europeere. Store styrker fra US Marines ankommer Burundi, for å stå klare til å gå inn i Rwanda hvis europeiske styrker skulle få problemer med evakueringen. Etter evakueringen forlater styrkene Rwanda. Fire dager inn i folkemordet regner man med at 32 000 mennesker er døde. 15. april: Tidligere statsminister Agathe Uwilinglyimana blir sammen med 10 belgiske FN-styrker brutalt myrdet. Belgia, med støtte fra USA, trekker alle styrker ut av Rwanda. Det viser seg at de brutale drapene på de belgiske FN-soldatene er nøye planlagt, og Belgia, som har en viktig del av FN-styrken, reagerer akkurat slik hutu-ekstremistene ønsket. Tallet på døde har steget til 64 000. 19. april: Human Rights Watch kommer med tallet 100 000 døde og ber FNs sikkerhetsråd om å bruke ordet folkemord.