cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jacob Zuma
Politisk biografi
I Mbekis andre presidentperiode gjorde hans teknokratiske og ukarismatiske stil ham upopulær i ANC. Under partikongressen i Polokwane i desember 2007 ble Zuma nominert som motkandidat for partiledelsen og vant avstemmingen overlegent. Selv om Mbeki prøvde å holde seg ved makten i 2008, måtte han gi fra seg president-embedet i september til en overgangspresident (Kgalema Motlanthe). Zuma var da allerede utnevnt til presidentkandidat. Etter ANCs valgseier ble han tatt i ed som president 9. mai 2009. Som president har han stått for en langt mer åpen og inkluderende stil enn Mbeki, men han ble også kritisert for å være populistisk, og for å vingle mellom de forskjellige fløyene i ANC, uten å ta standpunkt. Han har imidlertid blitt rost for å ha en langt tøffere tone mot sin kollega Robert Mugabe i Zimbabwe enn hva Mbeki hadde.
Jorunn Hareide
Jorunn Hareide var prorektor ved Den Allmennvitenskapelige Høgskolen (AVH, Universitetet i Trondheim) 1987-1990 og var styreleder for Senter for Kvinneforskning ved AVH 1988-93. Hun var medlem av den norske juryen for Nordisk Råds litteraturpris 1979-85 og i første halvdel av 1990-tallet medlem av Styringsgruppen for Nordisk Samarbeid innen Høgre Utdanning (HØGUT) under Nordisk Ministerråd.
Jacob Zuma
Politisk biografi
I september 2021 avviste den sørafrikanske forfatningsdomstolen heftig tidligere president Jacob Zuma sin begjæring om å omgjøre dommen og dømme ham til 15 måneders fengsel for forakt for rettferdighet.
Jorunn Hareide
Jorunn Hareide er siden 1983 gift med den danske vitenskapsteoretikeren Søren Kjørup.
Jacob Zuma
Privatliv
I 2006 ble Zuma anklaget for voldtekt av en 31 år gammel hiv-positiv kvinne, men retten frifant ham. Zuma vedgikk at han hadde hatt seksuell omgang med henne, men benektet voldtekten. I forbindelse med saken uttalte han at han ikke hadde brukt kondom, men tatt en dusj etterpå for å beskytte seg mot hiv-viruset. Den gang var han leder for Sør-Afrikas aids-råd. I karikaturer blir han derfor ofte fremstilt med et dusjhode, eller i dusjen med et kondom på hodet.
Gokart
Utstyr
Noen kjører også med nakkebeskyttelse, men dette er ikke påbudt. Hver fører må ha med et brannslokningsapparat som oppbevares lett tilgjengelig på depotplass merket med førernavn, lisensnummer og kontroll-godkjenning (6 kg pulver eller 6 liter skum).
Selveide racing-gokarter krever gjerne en del skruing og vedlikehold. Hvor fort slitedeler må skiftes varierer også en del mellom klassene, og KZ-klassene er særlig kjent for høye vedlikeholdskostnader. I starten kan det derfor være et godt alternativ å prøve seg med utleie-gokarter for å se om sporten er noe man liker. Med utleie-gokarter trenger ikke føreren tenke på vedlikehold, og de er ofte mer robuste.
Kostnader
Sammen med autoslalom og bilcross regnes gokart som en av de rimeligste bilsportene. Blant løpende kostnader kommer dekk, drivstoff, slitedeler og stevneavgifter. Ifølge en gammel artikkel hos KNA kan man kjøpe utstyr til de minste for rundt 10 000 kroner, og må regne med mellom 20 og 50 000 kroner i driftskostnader på en sesong.
Bekledning
Når man kjører gokart bør man kle seg etter forholdene. Hjelmen bør ha visir for å unngå øyeskader fra sand på banen, grus, insekter, og lignende. Ofte bruker man kjøredress. Ellers kan det være lurt å bruke klær man ikke er redd for, ettersom det kan sprute litt olje fra drivverket. Man ha en relativt tett dekkende bekledning av sikkerhetsårsaker for å unngå skrubbsår og lignende, og beskytte mot varm oljesprut, med mer. Svært tynn bekledning kan bli kjølig ettersom man kan kommer opp i høye hastigheter og får en vindavkjølingseffekt. Samtidig må man jobbe en del med kroppen og vil holde noe varme mens man kjører. Ved kjøring i regnvær kan det være lurt med regnklær, særlig hvis det regner mye. Man bør ikke bruke for løse klær fordi det kan være fare for at det hekter seg fast i drivverk, pedaler, og så videre. Dersom man har langt hår bør dette rulles opp av samme årsak.
Fysikk
Gokartkjøring er fysisk krevende. Gokartene er uten servostyring, og avhengig av hvor fort man kjører kan de være tunge å ratte. Større rattdiameter kan hjelpe på dette. Man utsettes også for store g-krefter i svingene. Gokartene er uten demping, og førerne opplever en del vibrtasjoner fra motor, underlaget og drivverket, og vibrasjoner kan føre til skader i vev-, kar-, nerve- og muskelskjelettsystem (se Maskinverktøy ). Vibrasjonsdemping i sete og ratt kan hjelpe mot dette. Gokartsjåfører opplever gjerne å bli sliten i fingrene, håndflatene, håndledd, nakke og skuldre. Noe av dette kan minimeres med god teknikk og kjørestilling. Å ha knekk i albuen er et eksempel på en sittestilling som gir god demping, mens å sitte med strake albuer gir stor belastning på håndledd, albue og skulder.
Det er ikke uvanlig å oppleve bevegelsessyke når man kjører gokart, særlig hvis man er ny eller det er lenge siden sist, og baner med hurtige svinger og høydeforandringer kan være mer utsatt.
Skader
Alle førere skal være med på en sikkerhetsbriefing hvor det blant annet opplyses om spesielle forhold ved banen man bør være obs på. Det er viktig å bruke sikkerhetsutstyr som hjelm, kjøredress og hansker. Det er viktig å gi hverandre plass og unngå uvettig kjøring. Nærkontakt mellom bilene under kjøring er normalt ikke akseptert, og kan føre til reaksjoner.
Årsaker til skader kan være kollisjoner med andre førere, velt, påkjørsel, kollisjon med autovern, trær, med mer.
Noen vanlige skademekanismer er:
De fleste gokarter er uten setebelte, og gir lite beskyttelse ved krasj. Rattet er ansvarlig for mange skader i mage og brystregionen. Årsaken til at man ikke bruker setebelte er at det kan være enda farligere ved krasj, særlig velting, ettersom man da blir fanget i gokarten. Det kan da være bedre at man blir kastet av gokarten, lignende som for en motorsykkel. Dersom en gokart har setebelte bør den også ha veltebur, og man bør da også ha nakkebeskyttelse ettersom setebeltet fører til at kroppen vil sitte mer fast mens hodet vil kastes mer rundt.
Sesongen
Gokartsesongen i Norge varer fra rundt april til september. På utendørsbaner er man avhengig av at det ikke er snø, mens på innendørsbaner kan det kjøres hele året. Noen baner har støybegrensninger som begrenser når på året man kan kjøre med 2-taktere.
Gokart-klubber
Rundt i hele Norge finnes det gokart-klubber som alle er velkommne til. Lokalklubbene må være medlem i Norges Bilsportforbund (NBF) for å få tillatelse til å drive med løp og trening, hvilket kan gjøres enten via Kongelig Norsk Automobilklub (KNA) eller Norsk Motor Klubb (NMK). Tidligere hadde Norges Automobil-Forbund (NAF) også en avdeling for motorsport hvor man kunne drive med gokart, men har ikke dette lenger etter at NAF gikk ut fra bilsportforbundet i 2016 med virkning fra og med 2017.
Norsk Tidend (1940–1945)
Norsk Tidend var under andre verdenskrig informasjonsavisa til den norske eksilregjeringa i London. Avisa ble utgitt to ganger i uka fra 30. august 1940 til 23. mai 1945, bare med et opphold da trykkeriet ble bombet. Avisa ble først utgitt av Utenriksdepartementet, men ble overført til regjeringas informasjonskontor i oktober 1940.
Redaktører var først Jacob Vidnes (august-oktober 1940), så Sigvard Andreas Friid (1940–1942) og til sist Jonas Schanche Jonasen (1942–1945).
Blant andre Arne Skouen bidro under navnet Bjørn Stallare med skildringer fra det okkuperte Oslo. Blant andre var Albert Henrik Mohn journalist. Og Pedro (Salo Grenning) var avistegner i avisen i perioden 1944-45.
Alonso de Molina
Alonso de Molina (født i 1513 eller 1514, død 1579) var en fransiskansk prest og grammatiker. Han er mest kjent for å ha publisert en av de første ordbøkene for nahuatl.
Alonso de Molina ble født i Spania, men flytta til Mexico mens han ennå var barn, og lærte nahuatl flytende siden han lekte med aztekiske barn. Hans Vocabulario på kastiljansk og meksikansk språk, som han satte sammen mellom 1555 og 1571, var den første ordboka som ble trykt i den nye verden, og blir fortsatt regna som ett av de viktigste verkene om klassisk nahuatl.
Vangrøfta
Vangrøfta er ei elv i Os kommune i Innlandet. Den munner ut i Glomma ved Os i Østerdalen. Elva er 41,3 km lang, og har et nedbørfelt på 359,47 km². Middelvannføringen ved munningen er 5,72 m³/s.
Berggrunnen i nedbørfeltet inneholder kambro-silurske bergarter i Trondheimsfeltet, noe som gir en artsrik og variert flora, blant annet med sjeldne orkidéer.
Vangrøfta danner fossene Brufoss og Breanfoss.
Elva er freda gjennom Verneplan IV for vassdrag ned til og med samløpet med Langsåa.
Sideelver
Hver linje inneholder elvas navn og hvor den munner ut. Sideelver er innrykket i forhold til hovedelva.
Sigvard Andreas Friid
Sigvard Andreas Friid (født 1885, død 1970) var en norsk journalist og redaktør. Han var redaktør i Ørebladet 1918-1919, Haugesunds Dagblad 1919-1921, Morgenavisen 1921–22 og journalist i Norsk Telegrambyrå mellom 1921 og 1940.
Etter felttoget i 1940 forlot Friid Norge sammen med sin kone, ombord på HMS «Devonshire». I Storbritannia ble han redaktør i Londonregjeringas informasjonsavis Norsk Tidend etter Jacob Vidnes død. I 1942 ble han presseattaché på Island før han i 1945 ble journalist i Høyres Pressebyrå.
Frode Helland
Frode Helland (født 17. november 1964), er professor i nordisk litteratur i ved Universitetet i Oslo. Han tok hovedfag i nordisk språk og litteratur ved universitetet i Oslo våren 1992, ble dr. art. 1998 og er professor fra 2004. Han er også professor II ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet.
Helland var leder for Senter for Ibsen-studier. I 2018 ble han valgt til dekan ved HF-fakultet, Universitetet i Oslo.
Helland gav i 2019 ut boken Rasismens retorikk på Pax-forlag. Boken tar for seg karakteristika ved rasistisk retorikk: «Hvilke strategier har den? Hvilke troper og figurer? Rasistisk retorikk skiller skarpt mellom «oss» og «dem», den utdefinerer grupper av mennesker og framstiller dem som mindre­verdige, farlige og problematiske».
Fernando Alvarado Tezozómoc
Fernando, eller Hernando (de) Alvarado Tezozómoc, var en nahuisk adelsmann i det koloniale Mexico. Han var sønn av Diego de Alvarado Huantzin (guvernør i Tenochtitlan) og Francisca de Moctezuma (datter av Moctezuma II). Han jobbet som tolk for Real Audiencia. Han er mest kjent for å ha skrevet krøniken Crónica Mexicayotl, en historisk tekst på nahuatl.
Granada (Nicaragua)
Granada er med en anslått befolkning på 110 326 (2003) Nicaraguas fjerde største by og hovedstad i provinsen Granada. Granada har historisk vært blant landets viktigste byer, både økonomisk og politisk. Byen ligger ved den nordvestre bredden av Nicaraguasjøen, og ble grunnlagt av Francisco Hernández de Córdoba 8. desember 1524, som et ledd av den spanske erobringen av Nicaragua. Byen har en rik arv fra kolonitida, og kalles ofte "La Gran Sultana del Gran Lago", den store sultaninnen ved den store sjøen.
Francisco Ventoso
Francisco José Ventoso Alberdi (født 6. mai 1982 i Reinosa i Cantabria) er en profesjonell spansk landeveissyklist.
Granada (Nicaragua)
Historie
Granada befinner seg midt i et fruktbart jordbruksområde. Før kontakten med Europa levde det ulike samfunn av jordbrukere i området rundt Granada. De drev også handel nordover mot høykulturene i maya-området og mot sentrale Mexico, og sørover mot Sør-Amerika. I 1524 gjorde imidlertid spanjolene sitt inntog i dette området, og byen Granada ble grunnlagt. Byen ble oppkalt etter den gamle, spanske byen Granada av Hernández de Córdoba, til ære for erobringen av det gamle mauriske bollverket. Granada var i kolonitida, sammen med Antigua Guatemala, en av de mest betydningsfulle byene i Sentral-Amerika. Byen var et viktig handelssenter for handelen mellom Det karibiske hav og Stillehavet på grunn av vannveien opp Río San Juan fra Det karibiske hav til Nicaragua-sjøen. Imidlertid fant engelske, franske og nederlandske pirater også vannveien opp til Granada, og byen ble gjentatte ganger plyndret og ødelagt, spesielt på slutten av 1600-tallet. På begynnelsen av 1700-tallet ble imidlertid festningsverkene i El Castillo ved utløpet av Nicaraguasjøen ferdigstilt, noe som effektivt hindret piratene adgang til sjøen.
I 1821 forlot spanjolene det amerikanske fastlandet, og Nicaragua inngikk i den Sentralamerikanske føderasjonen. I disse årene var Granada tilhold for de konservative i landet, mens León var tilhold for de liberale. På 1850-tallet ble byen sete for den amerikanske fribytteren William Walker, som ble engasjert av rivalen León for å ta kontroll over Granada. Leoneserne mistet imidlertid snart kontrollen med Walker, som engasjerte seg i felttog i Nicaragua og Costa Rica. Da krigslykken snudde, satte en av Walkers generaler, Charles Frederick Henningsen, fyr på byen og ødela mye av det historiske sentrum. Han etterlot skiltet «Granada lå her»
I mange år rivaliserte Granada med León om dominansen i Nicaragua. Granada var dominert av de konservative, mens León var en mer liberal by. Flere ganger utartet konflikten til vold. Midt på 1800-tallet ble så et kompromiss inngått ved at Managua, mellom de to byene, fikk status som hovedstad. Granada unngikk skader under konfliktene i Nicaragua på 1980-tallet.
Geografi og økologi
Granada ligger ved bredden av Nicaraguasjøen, også kalt Cocibolca, verdens 20. største sjø.
Granada er hovedstad i provinsen Granada, som grenser til Boaco og Managua i nord, Masaya og Carazo i vest og Rivas i sør. Elva Tipitapa, mellom Managua-sjøen og Nicaragua-sjøen, renner gjennom den nordlige delen av provinsen. Tre vannfylte vulkankratere ligger i provinsen, Manares, Genirzaro og den kjente Laguna de Apoyo. Apoyo, som også delvis ligger i provinsen Masaya, er Nicaraguas største kratersjø.
Klimaet i Granada er svært varmt året rundt, med lignende temperaturer som hovedstaden Managua. Byen ligger lavt og er omgitt av åser og fjell. Det regner rundt 2000 mm i året.
Vegetasjonen speiler klimaet, og for det meste er det tørr tropeskog, mens regnskog kler vulkanen Mombacho. Også faunaen er rikest rundt vulkanen. Livet i innsjøen er også rikt, blant annet er dette verdens eneste større ferskvannsjø med hai. Haiene svømmer opp Río San Juan og når innsjøen. Det er et forholdsvis rikt fiske i sjøen, men haifisket har blitt forbudt på grunn av svært reduserte bestander.
Andre byer og tettsteder i Granada-provinsen er Malacatoya, El Paso, El Guayabo, Diria, Macatepe, El Guanacaste, Nandaime og Diriomo. Vulkanen Mombacho er med 1345 meter høyde det høyeste punktet. Denne nå sovende vulkanen skapte de 365 holmene Isletas de Granada da vulkankjeglen eksploderte. Fra toppen ser man på klare dager helt til øyene Ometepe og Zapatera. Granada har flere populære strender.
Økonomi og reiseliv
Granada har lenge vært et handelssenter, deriblant for tømmer, gull og sølv. I de seinere åra har Granada blitt det mest populære reisemålet i Nicaragua. Dette har blitt påskyndet av amerikanske og europeiske innflyttere som har renovert gamle hus som boliger, fritidshus, overnattingsbedrifter og serveringssteder.
Granada er også et viktig senter for de fruktbare jordbruksområdene rundt byen, hvor det dyrkes kaffe, kakao, melbanan og banan, og hvor det også finnes en betydelig kvegdrift.
Kultur
Befolkningen i Granada er, liksom på hele stillehavssiden av Nicaragua, først og fremst befolket av spanskspråklige mestiser. Det finnes også et betydelig innslag av innflyttere fra USA, Canada og Europa.
Infrastruktur
Siden Granada er en gammel koloniby, er gatene svært trange. På grunn av dette er mange av dem enveiskjørt. La Calzada er en gågate som går fra Parque Central – parken midt i byen, mot innsjøen. Mye av det pågående restaureringsarbeidet i Granada er bekostet av den spanske regjeringen. . Granada har en liten flyplass med kun få avganger i uka. Transport til hovedstaden Managua og øvrige større byer utføres med lokalbusser, det meste gamle skolebusser fra USA, samt såkalte «colectivos», minibusser som går når de er fulle. Jernbanen i Nicaragua er lagt ned. Lokalbusser i Granada finnes også. Man ser ikke sjelden hester og vogner i gatene.
Enkawa
Enkawa (syrisk:, arabisk: ‘ankāwā, kurdisk: ) er en assyrisk by i Arbil-guvernementet i irakisk Kurdistan med cirka 30 000 innbyggere. Byen er i praksis en forstad for byen Arbil, og ligger i kort avstand fra Erbil internasjonale lufthavn.
Arne Ileby
Arne Ileby (født 2. desember 1913, død 25. desember 1999) var en norsk fotballspiller fra Fredrikstad, kjent som en av de mestscorende i Norgesmesterskapet i fotball for herrer og fra landslaget.
Han var fra Frydenberg og spilte for Fredrikstad FK 1932-46 der han vant seks mesterskap: NM 1935 (en scoring), 1936, 1938 (en scoring), og 1940 (to scoringer). Han vant Norgesserien 1937-38 og Norgesserien 1938–39. Han var med på det tapende finalelaget i cupfinalen 1945 (en scoring, praktfullt fra dødlinjen), samt i 1946 (en scoring).
Han tok jobben som oppmann i 1946 og var siden med i styre og stell og fikk mange utmerkelser for dette. Ileby var med i troppen til OL 1936 med bronselaget, samt til VM 1938 i Frankrike. Hans ene kamp fikk han i 1939 mot.
Proterebia afra
Proterebia afra er en sommerfugl som tilhører gruppen ringvinger (Satyrinae) i den artsrike familie flikvinger (Nymphalidae). Den er det eneste medlemmet av gruppen Erebiina som ikke blir ført til den artsrike slekten Erebia.
Utseende
En middelsstor, brun sommerfugl med fløyelsaktig glans på vingene. Vingenes ytterkant har flere, forholdsvis store (sammenlignet med de fleste Erebia-artene) øyeflekker som er omringet med oransje. Arten ligner sterkt på medlemmene i slekten Erebia.
Levevis
Arten lever på tørre stepper og andre tørre områder med gress.
Utbredelse
Den er utbredt i sørøstlige delen av Europa, gjennom det sørlige Russland til Sentral-Asia.
Slaget ved Waterloo
Slaget ved Waterloo ble utkjempet 18. juni 1815, nær Waterloo i dagens Belgia, da en del av Det forente kongeriket Nederlandene. En fransk armé under keiser Napoléon I ble beseiret av styrker fra den syvende koalisjonen, bestående av en britisk-alliert armé ledet av feltmarskalk Arthur Wellesley (hertugen av Wellington) og en prøyssisk armé under feltmarskalk Gebhard von Blücher.
Ved Napoléons gjenerobring av makten i Frankrike i mars 1815 dannet mange av de europeiske statene som hadde bekjempet ham den syvende koalisjonen og begynte mobilisering av hærstyrker. To store styrker under Wellington og Blücher samlet seg i begynnelsen av juni nær den nordøstlige grensen til Frankrike. Napoléon valgte å angripe i håp om å nedkjempe dem hver for seg før de kunne slutte seg sammen. Den 16. juni 1815, to dager før slaget ved Waterloo, ble Blüchers prøyssiske armé slått av franskmennene i slaget ved Ligny.
Wellington bestemte seg for å konfrontere Napoléon da han fikk vite at den prøyssiske styrken hadde omgruppert seg etter nederlaget og kunne gi ham støtte. De franske styrkene var på rundt 73 000 soldater, mot de sto 68 000 britisk-allierte soldater, etter hvert forsterket av rundt 50 000 prøyssiske soldater. Wellingtons armé, utplassert langs veien ved skråningene opp mot den lille landsbyen Mont-Saint-Jean, stod imot gjentatte angrep fra de franske styrkene inntil den prøyssiske styrken ankom utpå ettermiddagen og brøt gjennom Napoléons høyre flanke. Wellington beordret da et motangrep og de britisk-allierte- og prøyssiske styrkene drev den franske styrken på flukt. Begge sider hadde store tap og rundt 40 tusen soldater ble drept eller såret.
Slaget ved Waterloo var det avgjørende i felttoget og Napoléons siste. Nederlaget endte Napoléons styre som keiser av Frankrike og markerte slutten på hans hundre dagers retur fra eksil. Koalisjonsstyrkene invaderte Frankrike og gjeninnsatte kong Ludvig XVIII. Napoléon abdiserte og ble sendt i eksil til St. Helena der han tilbrakte resten av sitt liv og døde i 1821. Slaget ved Waterloo avsluttet over tyve år med krig i Europa (revolusjonskrigene og Napoleonskrigene) og innledet en periode med langvarig fred. Slaget er det mest omtalte og studerte i den vestlige militære historien og preget Europa frem til første verdenskrig.
Napoleons tilbakekomst
Den 13. mars 1815, seks dager før Napoléon nådde Paris fra eksil på Elba, ble han av landene som deltok i Wienerkongressen erklært som lovløs. Fire dager etter mobiliserte Storbritannia, Russland, Østerrike, og Preussen arméer for å slå Napoléon. Napoléon hadde to valg; legge opp til et best mulig forsvar av Frankrike eller angripe koalisjonsstyrkene før de kunne samle seg mot hans styrker. Napoléons krigsminister, marskalk Louis Nicolas Davout anbefalte en forsvarskrig, men Napoléon valgte å angripe.
Napoléons strategi var å nedkjempe koalisjonsstyrkene sør for Brussel før de fikk forsterkninger, og derved tvinge britene tilbake til kysten og presse prøysserne ut av koalisjonen. Et britisk nederlag kunne også føre til en regimeendring i Storbritannia hvor Toryene ble kastet og en Whig-regjering tok over. Deretter kunne han snu sine styrker mot russerne og østerrikerne, med britene ute av koalisjonen ville de også miste britiske subsidier, noe Napoléon anså ville redusere krigslysten- og evnen. Et ekstra moment var de mange fransktalende sympatisørene i Nederlandene, en fransk seier kunne utløse en vennligsinnet revolusjon i Det forente kongeriket Nederlandene. De britiske troppene var også andreklasses, de fleste av veteranene fra den spanske selvstendighetskrigen hadde blitt sendt til Canada for å kjempe mot USA i 1812-krigen.
Krigen i Belgia
Ikke før sent på kvelden den 15. juni ble Wellington sikker på at angrepet mot Charleroi var det franske hovedangrepet. Prinsen av Oranien, med en brigade under oberst Bernhard von Sachsen-Weimar-Eisenach møtte de første soldatene fra Neys venstre fløy og sendte ilmelding til Wellington som var på ball i Brussel. Wellington mottok beskjeden på kvelden den 15. juni. Han var overrasket over hvor fort Napoléon rykket frem, og beordret først sine styrker til å trekke vestover da han forventet det franske hovedangrepet via Mons. Den nederlandske stabssjefen, generalmajor Jean Victor de Constant Rebecque i samråd med generalmajor Hendrik George de Perponcher Sedlnitsky ignorerte Wellingtons ordre og utplasserte to nederlandske brigader ved veikrysset Quatre Bras. Neys ordre på sin side var å ta Quatre Bras, så han om nødvendig kunne svinge østover og forsterke Napoléon.
Med den franske styrkens høyre fløy og en del av reserven angrep Napoléon den 16. juni den prøyssiske styrken ledet av Blücher og vant i slaget ved Ligny. Sentrum av den prøyssiske styrken ga etter ved harde franske angrep, mens de prøyssiske flankene holdt stand. I mellomtiden fant marskalk Ney at veikrysset ved Quatre Bras ble holdt av en mindre styrke, den motsto de innledende franske angrepene, men ble gradvis drevet tilbake av store mengder franske soldater. Koalisjonsstyrkene ved Quatre Bras ble forsterket og Wellington ankom. Under hans kommando ble Neys franske styrker presset tilbake, så koalisjonen holdt veikrysset tidlig på kvelden, men for sent for å sende hjelp til prøysserne. Prøyssernes nederlag i slaget ved Ligny gjorde Wellingtons stilling ved Quatre Bras uholdbar. Han trakk derfor sine styrker tilbake nordover dagen etter og opprettet en forsvarsstilling ved høydedraget ved Mont-Saint-Jean, sør for landsbyen Waterloo.
Den prøyssiske retretten etter slaget ved Ligny foregikk uforstyrret og tilsynelatende ubemerket av franskmennene. Størstedelen av den prøyssiske baktroppen holdt sine stillinger til rundt midnatt og noen enheter forflyttet seg ikke før neste morgen, og ble ignorert av franskmennene. I motsetning til hva Napoléon hadde antatt trakk de prøyssiske styrkene seg ikke tilbake mot øst, langs sine egne kommunikasjonslinjer. I stedet marsjerte de nordover, parallelt med Wellingtons marslinje, så nær at de både kunne kommunisere og støtte hverandre. Prøysserne presset frem Friedrich Wilhelm von Bülows IV. korps som ikke hadde blitt angrepet i slaget ved Ligny og som var i en sterk stilling sør av Wavre.
Opptakten til slaget ved Waterloo
Dagen etter, den 17. juni klokken 13, sluttet Napoléon og hans reservestyrke seg til Ney ved Quatre Bras for å angripe Wellingtons styrker, men fant stillingen forlatt. De franske styrkene fulgte etter koalisjonsstyrkene, men resultatet var kun en mindre kavaleritrefning i Genappe idet et kraftig regnskyll begynte. Før han forlot Ligny beordret Napoléon marskalk Grouchy, som kommanderte høyre flanke, å bruke 33 000 mann for å følge etter de prøyssiske styrkene og sikre seg at de ikke kunne slutte seg til Wellington. Grouchys styrke hadde imidlertid en sen start, og var usikre på hvilken retningen prøysserne hadde tatt. Grouchys ordre var uklar, og han reagerte for sent til å hindre den prøyssiske styrken å nå Wavre, hvorfra den kunne marsjere for å støtte Wellington. Mot natten den 17. juni hadde Wellingtons styrker nådd sine posisjoner rett sør av landsbyen Mont-Saint-Jean, forfulgt av den franske hovedstyrken. Blüchers armé samlet seg i og rundt Wavre, om lag 15 km øst for Mont-Saint-Jean.
Styrker
Tre styrker var involvert i slaget ved Waterloo: Napoléons Armée du Nord, en flernasjonal styrke under Wellington og en prøyssisk armé under Blücher.
Frankrike
Den franske styrken på rundt 73 000 mann bestod av 51 000 infanterister, 14 000 kavalerister og 8 000 artillerister med totalt 250 kanoner. Napoléon hadde benyttet verneplikt for å reise styrker under sitt styre, noe som delvis også ble gjort før felttoget i 1815. Mange av de franske troppene var veteraner fra tidligere felttog som mer eller mindre frivillig hadde meldt seg til tjeneste. Særlig kavaleriet var både tallrikt og godt utrustet, og inkluderte fjorten regimenter med pansret (tungt kavaleri) og syv med lette lansenér.
Wellingtons styrker
Wellington hevdet at han hadde «en beryktet armé, svært svak og dårlig utstyrt og en svært lite erfaren stab». Hans styrker besto av 68 000 mann: 50 000 infanterister, 11 000 kavalerister og 6 000 artillerister med 150 kanoner. Av disse var 25 000 britiske (inkludert et uforholdsmessig stort antall irer ), med ytterligere 6 000 fra the King's German Legion (KGL). Alle soldatene i British Army var profesjonelle, men bare 7 000 hadde erfaring fra den spanske selvstendighetskrigen. I tillegg var det 17 000 nederlandske og belgiske tropper, 11 000 fra Kongeriket Hannover, 6 000 fra Hertugdømmet Braunschweig-Lüneburg, og 3 000 fra Hertugdømmet Nassau.
Mange av soldatene i koalisjonsstyrkene hadde liten eller ingen erfaring. Den nederlandske hæren hadde blitt gjenopprettet i 1815, etter Napoléons nederlag. Med unntak av de britiske soldatene og noen fra Hannover og Braunschweig som hadde kjempet med den britiske hæren i Spania hadde mange av de profesjonelle soldatene i koalisjonsstyrkene tilbrakt noe tid i den franske hæren eller i styrker alliert med Frankrike under Napoléons regime. Wellington hadde også mangel på tungt kavaleri, han hadde kun syv britiske og tre nederlandske regimenter.
Den prøyssiske hæren
Den prøyssiske hæren var på denne tiden midt i en reorganisering. Ulike formasjoner fra felttogene i 1813–1814 var i ferd med å bli absorbert av de stående hærstyrker (linjen), sammen med mange militsregimenter (tysk: landwehr). Militsregimentene var for det meste uten trening og utstyr da de ankom Nederlandene. Det prøyssiske kavaleriet var i en tilsvarende situasjon. Artilleriet var også under reorganisering – kanoner og utstyr fortsatte å ankomme under og etter slaget. Bortsett fra disse manglene hadde Preussens hær en utmerket og profesjonell ledelse i sin generalstab. Offiserene i generalstaben kom fra fire skoler utviklet for dette formålet og arbeidet for et felles nivå for trening av styrkene.
Det prøyssiske generalstabsystemet sto i klar kontrast til de motstridende og vage ordrene ofte utstedt innen den franske hæren. Stabsystemet bidro til at før slaget ved Ligny var tre-fjerdedeler av den prøyssiske styrken samlet for kamp etter et varsel på 24 timer. Etter nederlaget ved Ligny var den prøyssiske styrken istand til å omorganisere seg og i løpet av 48 timer gi et avgjørende bidrag i slaget ved Waterloo. To og et halvt prøyssisk armékorps, eller om lag 50 000 mann, var engasjert ved Waterloo – to brigader under general Friedrich Wilhelm von Bülow, kommandant for IV. korps og generalløytnant Hans Ernst Karl von Zietens I. korps og deler av generalløytnant Georg Dubislav Ludwig von Pirchs II. korps.
Slagfeltet
Foran bakkekammen var det tre steder som kunne befestes. Sett fra nord var det helt til høyre herregården Hougoumont med et stort hus, dekket bak trær. Nord for huset var en hulvei som gjorde det mulig å nå styrkene ved gården uten å usette seg for fiendtlig ild. Helt til venstre lå storgården Papelotte. Både Hougoumont og Papelotte var befestet og sikret derved Wellingtons flanker. Stillingen ved Papelotte kontrollerte også veien til Wavre der prøysserne lå. På vestsiden av hovedveien og foran resten av Wellingtons frontlinje var bondegården La Haye Sainte som var befestet med 400 lett infanteri fra the Kings German Legion. På motsatt side av veien var et ubrukt sandtak hvor 95th Rifle Regiment ble plassert som skarpskyttere. Stillingen ga en angriper store utfordringer. Et forsøk på å angripe Wellingtons høyre flanke krevde at den befestede stillingen ved herregården Hougoumont ble inntatt. Et angrep på hans høyre senter betød at angriperne måtte marsjere mellom i kryssild mellom styrkene ved Hougoumont og La Haye Sainte. På venstre flanke ville et angrep også bli møtt med skuddsalver fra La Haye Sainte og rifleskytterne i sandtaket. Et forsøk på å omgå venstre flanke innebar å kjempe seg frem langs gatene og hekkene i Papelotte og over ganske våte marker.
Den franske styrken samlet seg på en annen bakkekant i sør. Napoléon kunne ikke se Wellingtons stillinger og rykket fram med sine styrker langs veien mot Brussel. På høyre flanke var I. korps under Jean-Baptiste Drouet d'Erlon med 16 000 infanteri og 1 500 kavaleri pluss en kavalerireserve på 4 700 mann. På venstre flanke var II. korps under Honoré Charles Reille med 13 000 infanteri, 1 300 kavaleri og en kavalerireserve på 4 600 mann. I senter omtrent ved veien sør for vertshuset La Belle Alliance var en reserve omfattende Lobaus VI. korps med 6 000 mann, 13 000 infanteri fra keisergarden og en kavalerireserve på 2 000 mann. Til høyre for den franske baktroppen var landsbyen Plancenoit og helt til høyre skogen Bois de Paris. Napoléon ledet først slaget fra bondegården Rossomme hvorfra han kunne se hele slagfeltet, men flyttet til en stilling nær La Belle Alliance tidlig på ettermiddagen. Kommando på slagfeltet (som da stort sett var skjult fra hans stilling) ble av Napoléon delegert til marskalk Ney.
Forberedelser
Fra klokken 6 var Wellington ute og overså utplasseringen av styrkene. Ved Wavre var IV. korps under Bülow utpekt for å lede marsjen til Waterloo. Korpset hadde ikke deltatt i slaget ved Ligny to dager før og var uthvilte og i god forfatning. Korpset var plassert lengst unna Waterloo og beveget seg langsomt. Veiene var dårlige etter nattens regn og Bülows soldater måtte passere de overfylte gatene i Wavre med 88 kanoner. Forholdene ble ikke bedre da en brann brøt ut i Wavre og blokkerte flere gater langs Bülows marsjrute. Resultatet var at siste del av korpset avmarsjerte klokken 10:00, seks timer etter fortroppen. Bülows soldater ble fulgt av I. korps, deretter av II. korps.
Napoléon spiste frokost på bondegården Le Caillou hvor han hadde overnattet, hans stabssjef marskalk Jean-de-Dieu Soult foreslo at marskalk Emmanuel Grouchys styrker skulle beordres tilbake for å slutte seg til hovedstyrken, men Napoléon avfeide forslaget: «Bare fordi dere alle har blitt slått av Wellington tror dere at han er en god general. Jeg sier at Wellington er en dårlig general, engelskmennene er dårlige soldater og denne saken er ikke mer enn å spise frokost.» Napoléons overraskende nedlatende kommentar bør sees i forhold til hans maksime at «i krig er moral alt» og at å anerkjenne fienden alltid er feil og vil reduserer egne styrkers moral. Napoléon hadde hatt tilsvarende moralprekener før andre slag og denne morgenen hadde han en stabssjef som var pessimistisk og nervøs. Han møtte også innvendinger fra flere av sine erfarne generaler. Han fikk også overbrakt rykter fra broren Jérôme Bonaparte om en samtale mellom to britiske offiserer hvor det ble nevnt at prøyssiske styrker var på marsj fra Wavre. Napoléon erklærte at prøysserne minst ville trenge to dager på å komme seg og ville bli tatt hånd om av Grouchys styrker. Bortsett fra ryktene var det ingen av kommandantene ved møtet som hadde informasjon om hvor nær de prøyssiske styrkene var, eller mistenkte at Blücher hadde planlagt å blande seg inn i slaget.
Klokken 11:00 utstedte Napoléon ordre for slaget: General Honoré Reilles korps til venstre og general Jean-Baptiste Drouet d'Erlons korps til høyre skulle angripe landsbyen Mont-Saint-Jean. Denne ordren antok at Wellingtons stillinger var i landsbyen, i stedet for den mer fremskutte posisjonen på bakkekanten. For å legge til rette for dette, skulle general Jérôme Bonapartes divisjon foreta et innledende angrep på Hougoumont som Napoléon forventet ville dra inn Wellingtons reserver. Artilleri fra I. II. og VI. korps skulle så åpne ild mot Wellingtons styrker som et stort samlet batteri (fransk: grande batterie) fra om lag klokken 13:00. D'Erlons korps skulle deretter angripe Wellingtons venstre flanke, bryte gjennom og rulle opp linjen fra øst mot vest. I sine memoarer skrev Napoléon at hans hensikt var å avskjære Wellingtons styrker fra de prøyssiske og presse dem tilbake mot havet.
Første fase: Angrepet på Hougoumont
Nøyaktig når slaget brøt ut er usikkert. Wellington noterte i sine meldinger at «omkring klokken ti utførte Napoléon et voldsomt angrep på vår stilling ved Hougoumont». Andre kilder oppgir at angrepet begynte rundt klokken 11:30. Huset og det nærmeste området ble forsvart av fire lette kompanier av britiske Foot Guards mens skogen og parken ble forsvart av jegere fra Hannover og 1./2. Nassau. Det innledende angrepet fra generalmajor Pierre François Bauduins brigade ryddet skogen og parken, men ble drevet tilbake av britisk artilleribeskytning og kostet Bauduin livet. Mens de britiske kanonene var opptatt med en artilleriduell med fransk artilleri, klarte et nytt angrep fra generalmajor Jean-Louis Soyes brigade og restene av Bauduins brigade å nå den nordlige porten til huset. Sekondløytnant Legros slo inn porten med en øks og noen franske tropper lyktes å trenge inn i gårdsrommet. 2nd Coldstream Guards og 2./3. Foot Guards kom til unnsetning. Det ble en forferdelig nærkamp og de britiske soldatene klarte å lukke porten for de franske soldatene. De gjenværende franske soldatene i gårdsrommet ble alle drept; kun en ung gutt som var trommeslager ble spart.
Kampene fortsatte hele ettermiddagen, gården ble omringet av lett fransk infanteri som også angrep troppene bak Hougoumont. Wellingtons styrker forsvarte huset og hulveien som gikk nordover, det som fra fransk side var tenkt som en mindre aksjon ble etter hvert «et slag i slaget». Napoléon beordret etter hvert et artilleribombardement av huset for å sette det i brann. Det endte med at alt ble ødelagt, bortsett fra kapellet. Du Plats brigade fra the King's German Legion ble sendt frem for å forsvare hulveien, noe de måtte gjøre uten støtte fra høyere offiserer. De ble til sist avløst av 71st Foot (et britisk infanteriregiment). Generalmajor Frederick Adams 3rd (Light) Brigade ble videre forsterket av oberst Hugh Halketts 3rd Hanoverian Brigade og slo tilbake videre angrep fra infanteri og kavaleri fra Reilles styrker. De britisk-allierte styrkene ved Hougoumont holdt ut inntil slaget var over.
"«Jeg hadde besatt stillingen med en avdeling fra general Byngs brigade med Guards, som var i posisjon bak og den var for en stund under kommando av oberstløytnant MacDonald og deretter under oberst Home og jeg er glad for å legge til at den ble holdt, gjennom hele dagen, med tapperhet av disse modige troppene, på tross av de gjentatte forsøkene fra store fiendestyrker på å erobre den.», Wellington"
Kampene ved Hougoumont var i utgangspunktet et avledende angrep for å trekke inn Wellingtons reserver, men utviklet seg til en kamp som varte hele dagen og dro inn franske reserver. Det er grunn til å tro at både Napoleon og Wellington anså Hougoumont som en nøkkel for å vinne slaget. Hougoumont var en del av det området av slagfeltet som Napoleon kunne se, og han fortsatte å sende tropper til det og dets omgivelser (33 bataljoner, totalt 14 000 soldater). Selv om huset aldri inneholdt store styrker, satte Wellington inn 21 bataljoner (12 000 soldater) for å holde hulveien åpen for etterforsyning av friske tropper og ammunisjon til bygningene. Han flyttet flere artilleribatterier fra det hardt pressede senter for å støtte Hougoumont, og uttalte etterpå at «utgangen av slaget ble endret ved lukkingen av portene ved Hougoumont».
Andre fase: Første franske infanteriangrep
De 80 kanonene i Napoléons «stort batteri» åpnet ild i senter av slagfeltet klokken 11:50. Det franske artilleriet var plassert for langt tilbake til å kunne sikte presist og de eneste troppene de kunne se var tiraljører (engelsk: skirmishers) fra regimentene under kommando av generalmajorene James Kempt, Denis Pack og generaløytnant Hendrik George de Perponcher Sedlnitskys 2. nederlandske divisjon (de andre styrkene sto eller lå i ly bak åskammen). Det franske bombardementet forårsaket likevel store skader. Selv om noen prosjektiler forsvant i den regnvåte bakken, traff de fleste målet på motsatt side av bakkekammen. Bombardementet tvang kavaleriet i the Union Brigade (i tredje linje) til å forflytte seg til venstre, tilsvarende gjorde kavaleribrigaden the Scots Greys, for å redusere tapsraten.
Om lag klokken 13:00 så Napoléons styrker de første kolonnene med prøyssere ved landsbyen Lasne-Chapelle-Saint-Lambert, seks til åtte kilometer (tre timers marsj for en armé) unna på den høyre flanken. Napoléon lot sende en melding til marskalk Grouchy for å få han til å forflytte sine styrker mot Mont-Saint-Jean (Waterloo) og angripe de prøyssiske styrkene. Marskalk Grouchy hadde fulgt Napoléons tidligere ordre om å forfølge de prøyssiske styrkene mot Wavre, og han var for langt vekk til å nå frem i tide. Han fikk heller ikke brevet med ordren før om lag klokken 17. Grouchy ble rådet av sin underordnede, general Étienne Maurice Gérard om å «marsjere mot lyden av kanonene», men Grouchy holdt fast ved sine ordre og angrep baktroppen til det prøyssiske III. korps, ledet av generalløytnant Johann Adolf von Thielmann, i hva som ble slaget ved Wavre.
Kort etter klokken 13:00 begynte det franske I. korps' angrep mot de britisk-allierte styrkenes senter. General d'Erlon, såvel som marskalk Ney, hadde kjempet mot Wellington i Spania og var kjent med hans taktikk med massive salver fra musketter på kort hold. I stedet for de vanlige franske kolonnene med ni soldater i bredden rykket hver divisjon frem med bataljonene på linje. Dette lot dem konsentrere ildgiving, men gjorde det vanskeligere å manøvrere og flytte seg raskt.
I begynnelsen av angrepet var den franske angrepsformasjonen effektiv. Divisjonen på venstre flanke, under general François-Xavier Donzelot, rykket frem mot La Haye Sainte. Mens en fransk bataljon angrep forsvarerne i front spredte de andre bataljonene seg ut til hver side og med støtte av flere skvadroner med kyrassérer klarte de å isolere gården. The King's German Legion forsvarte gården standhaftig. Hver gang de franske angriperne forsøkte å komme over murene klarte de undertallige tyskerne å holde dem unna. Prinsen av Oranien så at La Haye Sainte hadde blitt isolert og forsøkte å forsterke forsvarerne med å sende frem Lünebergbataljonen fra Hannover. Franske kyrassérer som hadde skjult seg, angrep og nedkjempet raskt styrken. De red så forbi La Haye Sainte, nesten til kanten av åskammen, hvor de dekket general d'Erlons venstre flanke mens han angrep.
Om lag klokken 13:30 begynte general d'Erlon å sende frem sine tre divisjoner, rundt 14 000 mann, langs en front på 1 000 meter mot Wellingtons venstre flanke. De møtte den nederlandske 1. Brigade van Bylandt tilhørende 2. nederlandske divisjon med 6 000 mann, flankert av de britiske brigadene til generalmajorene Kempt og Pack. Den andre linjen til de britisk-allierte styrkene besto av britiske og hannoveranske tropper under generalløytnant Thomas Picton. Pictons soldater lå ned på bakken på baksiden av åsryggen. I tillegg hadde brigaden Bijlandt utplassert tiraljører ved hulveien og i forkant av åsryggen. Resten av brigaden lå ned rett bak veien.
Den franske fremrykkingen jaget inn de britisk-allierte tiraljørene og nådde hulveien. Da de kom dit reiste generalmajor Packs menn seg, grupperte seg i formasjon på fire linjer, rykket frem og åpnet ild. De franske styrkene forventet motstand. De hadde rykket frem tilnærmet på linje, de returnerte ilden og presset de britiske troppene. Selv om angrepet stanset opp i sentrum begynte den britisk-allierte linjen foran d'Erlons høyre fløy å svikte. Til venstre for brigaden hvor den 7. nederlandske militsen sto ble «noen få rekker skutt ned og det ble følgelig en åpning i linjen.» Bataljonen hadde ingen reserver og kunne ikke lukke åpningen. General d'Erlons styrker presset seg gjennom dette gapet i den britisk-allierte forsvarslinjen og de gjenværende bataljonene i brigaden Bylandt (8. nederlandske militsbataljon og 7. belgiske linjebataljon) ble tvunget til å trekke seg tilbake til formasjonen til 5. nederlandske militsbataljon, som var i reserve mellom generalløytnant Pictons tropper om lag 100 skritt bak. De ble der omgruppert under kommando av oberst Pieter Hendrik van Zuylen van Nijevelt. Rett etter beordret prinsen av Oranien et motangrep.
Generalløytnant Picton ble drept og generalmajor Willem Frederik van Bylandt ble såret og evakuert fra slagfeltet. Han overførte derfor kommandoen til oberstløytnant De Jongh. De franske styrkene presset de britisk-allierte styrkene tilbake langs hulveien, og den britiske forsvarslinjen var i oppløsning. Rundt klokken 14 så franskmennene under Napoléon til å kunne vinne slaget.
Det tunge britiske kavaleriets angrep
"«Våre kavalerioffiserer synes å ha lagt seg til en vane om å galoppere mot alt. De vurderer aldri situasjonen, tenker aldri på å manøvrere foran fienden og holder aldri igjen eller har en reserve.», Wellington"
I denne kritiske situasjonen beordret generalmajor Henry Paget (hertugen av Uxbridge) sine to brigader med tungt kavaleri - som hadde gruppert seg usett for franskmennene bak åskammen - å angripe for å støtte det hardt pressede britisk-allierte infanteriet. Den 1. kavaleribrigaden, kjent som the Household Brigade, under kommando av generalmajor Lord Edward Somerset, besto av garderegimenter: 1. og 2. regiment Life Guards, Royal Horse Guards og 1st King's Dragoon Guards. Den andre kavaleribrigaden under kommando av generalmajor William Ponsonby, besto av The Royal Dragoons, Royal Scots Greys og den irske 6. (Inniskilling) Dragoons, alle tre regimenter med tunge dragoner.
Mer enn 20 år med krig på det europeiske kontinentet hadde gått hardt utover mengden egnede tunge hester. De britiske styrkene hadde derimot ikke vært i krig på lenge og hadde gjennomgående bedre hester enn franskmennene. Regimentet The Scots Greys hadde for eksempel ikke vært i krig siden 1795. De britiske kavaleristene hadde fått utmerket trening i bruk av sverd på hest, men manglet franskmennenes erfaring med manøvrering i store formasjoner og hadde liten praktisk krigserfaring. Ifølge Wellington hadde de begrenset med både taktiske kunnskaper og sunn fornuft.
De to kavaleribrigadene hadde en samlet styrke på rundt 2 000 mann (2 651 offisiell styrke). Angrepet ble ledet av Uxbridge, kun et mindre antall skvadroner ble holdt i reserve. Det er bevis for at hertugen av Uxbridge om morgenen før slaget ga en ordre til alle brigadekommandantene om å sette inn sine styrker på eget initiativ, da direkte ordre fra han muligens ikke kom frem, og til å «støtte forflytninger i fronten». Det synes som Uxbridge forventet at brigadene til generalmajorene John Ormsby Vandeleur, Hussey Vivian og det nederlandske kavaleriet kom til å støtte det britiske tunge kavaleriet. Uxbridge beklaget senere at han selv ledet angrepet, da han i stedet skulle ha organisert en passende reserve.
The Household Brigade passerte åskammen og angrep nedover skråningen. Kyrassérene som forsvarte general d'Erlon's venstre flanke var fremdeles spredt og ble presset over hulveien og jaget på flukt. Hulveien virket som en felle og førte det flyktende franske kavaleriet mot egne styrkers høyre fløy. Noen av kyrassérene fant seg trengt inne av de bratte sidene av hulveien, med en forvirret masse av eget infanteri i front, beskutt av 95th Rifles fra nordsiden av hulveien og presset av generalmajor Somersets tunge kavaleri bakfra. Det uventede ved å kjempe mot pansrede fiender imponerte de britiske kavaleristene, noe som ble nedtegnet av kommandanten for the Household Brigade.
I fortsettelsen av angrepet slo skvadronene til the Household Brigade så brigadegeneral Aulards 2. brigade. På tross av forsøk på å kalle de engelske kavaleristene tilbake fortsatte de forbi bondegården La Haye Sainte. Nederst i åssiden møtte de - med sprengte hester - brigadegeneral Schmitzs 1. brigade gruppert i karré (militær formasjon hvor styrken danner en firkant).
Til venstre for dem red the Union Brigade gjennom de franske infanteristenes linjer. Fra senter og mot venstre flanke nedkjempet the Royal Dragoons brigaden til brigadegeneral Bourgeois og erobret fanen til 105. Régiment de Ligne. Det irske regimentet The Inniskillings jaget den andre brigaden i generalløytnant Joachim Jérôme Quiot du Passages 1. divisjon, og the Scots Greys angrep det fremste franske regimentet, 45. Régiment de Ligne, mens det holdt på å omgruppere seg etter å ha passert hulveien og brutt gjennom hekken under forfølgelsen av det britiske infanteriet. The Greys erobret fanen til 45. og overmannet brigadegeneral Greniers brigade. Dette var de eneste fanene erobret fra franskmennene under slaget. På Wellingtons ytre venstre flanke hadde 4. divisjon under divisjonsgeneral (fransk: général de division) Pierre François Joseph Durutte hatt tid til å gruppere seg i karré og motstå angrep fra grupper av the Scots Greys.