cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Forbrytelser mot menneskeheten
Nürnbergprosessen
I Londoncharteret til Det internasjonale militærtribunalet i Nürnberg ble prinsippene for straffeforfølgelsen av tyske ledere etter andre verdenskrig fastlagt. Disse ble så supplert med Nürnbergprinsippene, hvor de forskjellige straffbare handlinger under internasjonale lover ble beskrevet. Begrepet ble tatt inn i London-charteret og i tiltalen mot ledende nazistiske forbrytere på initiativ av Robert H. Jackson. Jackson rådførte seg med jusprofessor Hersch Lauterpacht om saken uten å føre noe referat fra samtalen. Lauterpacht var i USA 1940-1941 som gjesteprofessor og ble da kontaktet av Jackson på den tiden USAs justisminister. USA var fortsatt nøytrale i den pågående krigen i Europa og Jackson ønsket folkerettslige betraktninger om hvordan USA kunne hjelpe Storbritannia uten å delta i krigshandlinger. Jackson tok i 1941 også opp spørsmålet om rettsforfølgelse av krigsforbrytere med Lauterpacht. Robert H. Jackson reiste i juli 1945 til London for å arbeide med charteret som lå til grunn for Nürnbergprosessen. Jackson reiste til Cambridge for å be Lauterpacht om råd og Lauterpacht foreslo begrepet crimes against humanity (på norsk oftest gjengitt som forbrytelse mot menneskeheten) for omfattende overgrep mot sivilbefolkningen. Betegnelsen skulle dekke mord, tortur og andre overgrep og var et nytt begrep i folkeretten. Begrepet ble tatt inn i London-charteret og i tiltalen mot ledende nazistiske forbrytere på initiativ av Jackson.
Lauterpacht var motstander av Raphael Lemkins tilnærming, særlig begrepet folkemord (engelsk: genocide) som Lauterpacht mente var upraktisk og uten støtte i juridisk presedens. Han fryktet at fokus på grupper (folkegrupper) ville gå på bekostning av beskyttelse av individer.
Senere har det særlig vært FN som har definert hva som er å regne som forbrytelser mot menneskeheten. Generalforsamlingen vedtok for eksempel i 1976 at den systematiske forfølgelsen av svarte under de sørafrikanske apartheidlovene var å regne som en slik handling.
Et annet aspekt ved handlingene er forbrytelser mot menneskeligheten, jfr. tysk Verbrechen gegen die Menschlichkeit).
Norsk rett
I forbindelse med at det i norsk strafferett ble innført et eget kapittel om folkemord, forbrytelse mot menneskeheten og krigsforbrytelse, oppsto det en diskusjon om begrepsbruken på norsk. Enkelte høringsinstanser ønsket å endre betegnelsen til «forbrytelse mot menneskeligheten/humaniteten», da på bakgrunn av den doble betydningen som ligger i engelsk «humanity» og fransk «humanité». Justisdepartementet støttet ikke dette og begrepet «forbrytelse mot menneskeheten» ble beholdt, [https://www.regjeringen.no/no/dokumenter/otprp-nr-8-2007-2008-/id488010/?q=1618&ch=5 ''Ot.prp. nr. 8 (2007-2008). Om lov om endringer i straffeloven 20. mai 2005 nr. 28 mv. (skjerpende og formildende omstendigheter, folkemord, rikets selvstendighet, terrorhandlinger, ro, orden og sikkerhet, og offentlig myndighet)], s. 81, sitat: Departementet kan ikke slutte seg til forslaget om å endre betegnelsen «forbrytelse mot menneskeheten» til «forbrytelse mot menneskeligheten/humaniteten». Det er riktig som anført av høringsinstansene at mens «menneskeheten» betyr alle mennesker, menneskene som art eller gruppe, referer det engelske begrepet «humanity» og det franske «humanité» i tillegg til dette også til kvaliteten eller verdien «menneskelighet». De franske og engelske uttrykkene har dermed en dobbel betydning som det norske begrepet «menneskeheten» savner. Departementet er derimot ikke enig i at det kun er denne andre betydningen forbrytelseskategorien er ment å beskytte. Det er tale om forbrytelser av en kvalifisert alvorlig art, og de omfatter ikke overgrep mot en enkeltperson uten at det skjer som ledd i et «utbredt eller systematisk angrep mot en sivilbefolkning». Dette kommer ikke frem med betegnelsen «forbrytelser mot menneskeligheten». Enhver form for tortur eller pinsler mot en enkeltperson er umenneskelig. De handlinger som er straffbare som forbrytelser mot menneskeheten, er derimot av en så alvorlig art at de krenker den menneskelige sivilisasjon som sådan. Og videre: Departementet støtter ikke høringsinstansenes syn om at de tunge og noe kunstige formuleringene «forbrytelse mot humaniteten» eller forbrytelse mot menneskeligheten» gir en klarere idé om de beskyttede interesser. Departementet går derfor inn for å beholde betegnelsen «forbrytelse mot menneskeheten».'' jf. § 102 i Lov om straff. I norsk rett dekker begrepet «forbrytelse mot menneskeheten» begge betydningene, slik intensjonen også var i Nürnbergprosessen.
Den internasjonale straffedomstolen
I 2002 ble Den internasjonale straffedomstolen opprettet i Haag. Den har sin jurisdiksjon i saker som omhandler forbrytelser mot menneskeheten gjennom Romastatuttene, hvor begrepet defineres slik:
«I forhold til disse statutter betyr ‘forbrytelse mot menneskeheten’ enhver av de følgende handlinger når den er utført som del av et omfattende og systematisk angrep rettet med vitende mot sivilbefolkning:
Det har vært fremmet anklager om at begrepet er for vagt, og at det er maktpolitisk definert. Det er nevnt eksempler på at handlinger begått av en nasjon har blitt klassifisert som forbrytelser mot menneskeheten, mens tilsvarende handlinger begått av en annen nasjon ikke har det; dette gjelder for eksempel forfølgelse av folkegrupper i Det tredje riket (Tyskland 1933–1945) kontra Sovjetunionen.
The Very Best of Alan Jackson
The Very Best of Alan Jackson er et samlealbum med countrymusikk av Alan Jackson, utgitt på BMG International 21. september i 2004.
Pachelbels kanon
Pachelbels kanon (originalnavn Canon per 3 Violini e Basso, dvs «Kanon for tre fioliner og generalbass», også kjent som Kanon i D-dur) er et kammermusikkverk av den tyske barokk-komponisten Johann Pachelbel skrevet i 1680-årene, opprinnelig for tre fioliner og generalbass.
Stykket er Pachelbels mest kjente, og er spilt inn en rekke ganger i en stor mengde versjoner og bearbeidelser.
Oppbygning
Kanon er en polyfon form der flere stemmer spiller samme melodi sekvensielt etter en gitt varighet, for eksempel en kvartnote, en takt etc. Pachelbels kanon er bygd over en ostinat bassfigur over en to takts lang akkordprogresjon: D – A – h – fiss / G – D – G – A. Sekvensen gjentas 28 ganger – medregnet avslutningstakten – over totalt 57 takter. Akkordskjemaet følges strengt, selv om fra det fra takt 44 skjer en alterasjon på det syvende trinn (ned fra ciss til c). Kanonen etterfølges av en gigue.
Pachelbels kanon i dag
Elementer fra komposisjonen, og da spesielt akkordprogresjonen I V vi iii IV I IV V, brukes i nær sagt alle musikksjangre.
«Tor»
«Tor» var en norsk jager i Sleipner-klassen, opprinnelig med navnet «Tor». «Tor» var ikke operativ da Tyskland invaderte Norge 9. april 1940. Den lå ved byggeverftet Fredrikstad Mekaniske Verksted. Hun ble derfor senket av eget mannskap for at tyskerne ikke skulle få tak i henne.
Mannskapet som skulle overta «Tor» ledet av kaptein Røren satte opp en militær marineavdeling for å sikre fartøyet. Avdelingen deltok videre i kampene i Østfoldtil de marsjerte over grensen til Sverige den 13. april 1940. Etter slaget om Norge var over, hevet tyskerne skipet og tok henne inn i tysk tjeneste som «Tiger». Etter krigen kom hun tilbake i norsk tjeneste og fikk i 1946 navnet KNM «Tor». Hun ble bygget om til fregatt i 1948 og tjenestegjorde i Sjøforsvaret frem til hun og søsterskipene ble solgt til hugging i 1959.
Polen under Sommer-OL 1964
Polen under Sommer-OL 1964. 140 sportsutøvere, 115 menn og tjuefem kvinner fra Polen deltok i 12 sporter under Sommer-OL 1964 i Tokyo. Polen kom på sjuendeplass med sju gull-, seks sølv- og ti bronsemedaljer.
Hartmann von Aue
Hartmann von Aue (død mellom 1210 og 1220) regnes ved siden av Wolfram von Eschenbach og Gottfried von Strassburg som den viktigste klassiske middelhøytyske episke forfatter. Overleverte verker inkluderer fortellingene Erec, Gregorius eller den gode synderen, Den arme Henrik, Iwein, samt flere minnesanger.
Sandvika Veveri
Sandvika Veveri var et tekstil-veveri og -trykkeri i Bærum stiftet i 1936. På nittitallet ble Sandvika Veveri sammenslått med Seiersborg Tekstil og deler av produksjonen ble flyttet til Fredrikstad.
Jean Janssens
Jean Janssens er navnet til flere personer:
«Rixnyckelen»
Skipet
Historien bak «Nyckelen» startet allerede i året 1660 ved et verft i Bodekull på øya Boön ved innløpet til Karlshamn. Thomas Days, en av de tre engelske skipsbyggerne som hadde kommet til Sverige på anmodning av kongen Karl X Gustav året før, ankom da Boön. Der kontaktet han skipsinspektøren Ebbe Simonsson. Simonsson hadde i november 1660 fått ordre om å forberede byggingen av et orlogsskip på 140 fots lengde. Day skulle påse at byggingen ikke avvek for mye fra den fastslåtte konstruksjonstegningen sendt til Bodekullverftet.
Ved sjøsettingen i 1663 var det nye orlogsskipet gitt navnet «Rixnyckelen».
Etter innledende utprøving av skipet ble det så skarpt kritisert at det svenske admiralitetet ga ordre om å føre det til Stockholm for nærmere undersøkelse. Kritikken vist seg velbegrunnet. Byggingen var utført i strid med forutlagte bestemmelser utsendt av den svenske flåten som var uvant ved den engelske måten å bygge krigsskip på. Skipet var for smalt og trekk ved konstruksjonen var altfor fremmedartet for svenskene. Men den grundige inspeksjonen gav en del ros til Day fordi byggingen var usedvanlig godt gjennomført.
Det ble bestemt at Thomas Day skulle starte byggingen av et nytt skip som skal het «Rixnyckelen» under strengere oversikt, men på grunnlaget av det tidlige 66-kanoners skipet som fikk et nytt navn, «Saturnus».
Da det nye, større orlogsskipet var sjøsatt i 1664 med en lengde på 154 fot hadde det beste seilfartøyet blant de større orlogsskiper i den svenske flåten vært bygget i sitt samtid. Dokumentene over byggingen var omfattende nok til å kunne produsere et bilde av det nye krigsskipet som på akterspeilets underste del fikk fire kanonporter og 14 kanonporter i nederste lag på skipssiden. En liste over bestykning fra 1668 på diverse skip i den svenske flåten vist bestykningen av «Nyckelen» som hadde 26 kanoner i nederste lag, 18 i midterste lag og 16 i øverst lag som et tredekkers linjeskip eller en todekkers med sterk bestykning i bakke og skanse.
En beskrivelse av ornamenter på akterspeilet minnet om «Svärdet»s egne akterspeil med to løver om en stor og forgyldne nøkkel vendt opp.
«Nyckelen» i krig
Under den skånske krig var «Nyckelen» admiralskip for riksadmiral Hans Wachtmeister i 1677 til 1679 med sine fremragende seilegenskaper. Men som det siste av de fire «riksinsignier» ble også «Nyckelen» ødelagt. Etter harde kamper under slaget ved Køge bukt i 1677 med store skader var dette krigsskipet Sveriges sterkeste for to år framover. Først ved juli i året 1679 var «Nyckelen» inntatt og tvunget til strid av en dansk eskadre på Kalmarsund der det hadde grunnstøtt i forsøk på flukt til flåtebasen.
Slaget i Kalmarsund i den 20. juli 1679 var fra svensk perspektiv tragisk fordi sjøslaget foregikk på dørstokken av flåtebasen i Kalmar der den svenske flåten hadde søkt tilflukt. Vind- og strømforholder var mot sør og i en slik styrke at det ikke var mulig for de andre svenske krigsskipene i flåtebasen å hjelpe «Nyckelen» bare få hundre meter mot nord ved Skäggenäs.
Eksplosjonen som ødela skipet sendt skipet til bunns etter tre timers strid der opptil 700 var drept. Noen av de cirka 90 som ble funnet, var ifølge en samtidig kilde en ölandsk båtmannshustru med sitt barn som var kommet dit dagen i forveien med mat til skipets besetning. De skal ha vært under bakken på forskipet da eksplosjonen kastet dem opp i lufta og ut på sjøen. De blir berget av danskene som få dager senere satte mor og barn på Öland.
Brannen fortsatte i lang tid etterpå. Ved berging av artilleriskyts som var normal praksis den gang, ble det oppdaget at varmen under brannen var så intens at 38 kanoner av både jern og bronse hadde smeltet og bare 32 kanoner som kunne brukes på nytt var berget ut av bestykningen på 86 kanoner. Rester av skipet stakk over vannet i flere år fram til man brøt ned vraket i letingen etter kanoner og for å fjerne et uønsket hinder i Kalmarsund.
Stolthet og fordom (2005)
Stolthet og fordom er en britisk film fra 2005, basert på Jane Austens roman med samme navn. Filmen er regissert av Joe Wright og har Keira Knightley i hovedrollen som Elizabeth Bennet.
Handling
Filmen begynner med at Mr. Bingley, en velstående ung herre, leier Netherfield, en landeiendom i nærheten av familien Bennet. Han kommer til byen med sine verdensvante søster og sin gode venn, Mr. Darcy. Bingley blir godt mottatt, men Darcy blir oppfattet som overlegen. Bingley og Jane Bennet finner en god tone på tross av Mrs. Bennets innblanding og motstanden fra Bingleys søster, som mener at Jane hører hjemme lavere ned på den sosiale rangstigen. Elizabeth blir såret av at Darcy avviser henne under en lokal dansetilstelning, og hun betstemmer seg for å matche hans kjølighet med sitt eget vidd.
Samtidig blir Elizabeth venner med Mr. Wickham, en militsoffiser og tidligere bekjent av Darcy. Wickham forteller henne at han er blitt urettferdig behandlet av Darcy. Elizabeth ser umiddelbart på disse opplysningene som enda en grunn til å hate Darcy. Ironisk nok, men ukjent for henne, kjenner Darcy seg gradvis dratt mot Elizabeth.
Idet Bingley ser ut til å være nær ved å fri til Jane, forlater han Netherfield, og Jane sitter igjen forvirret og opprørt. Elizabeth er overbevist om at Bingleys søster i fellesskap med Darcy har blandet seg inn for å holde Jane og Bingley fra hverandre.
Før Bingley drar kommer Mr. Collins, den mannlige slektningen som er arving til Longbourn på besøk til familien Bennet. Han er nylig blitt ordinert som prest, og han har fått den velstående Lady Catherine de Bourgh som sin velgjører. Selv om han delvis er blitt rådet av Lady Catherine til å besøke familien Bennet, har han også en annen grunn: han ønsker å finne seg en kone blant Bennet-søstrene. Mr. Bennet og Elizabeth fryder seg over hans pedantiske væremåte. Han velger umiddelbart Jane som sin utkårende, men da Mrs. Bennet nevner Janes interesse for Mr. Bingley, faller hans øyne på Elizabeth. Han frir til Elizabeth, som sier nei. Dette gjør hennes mor svært opprørt. Collins tar seg raskt inn igjen og frir til Elizabeths nære venn, Charlotte Lucas, som sier ja med det samme. Charlotte gifter seg med Mr. Collins, og hun ber Elizabeth komme på besøk.
Om våren drar Elizabeth til Charlotte og Mr. Collins i Kent. Sognet der Mr. Collins er prest, ligger ved Rosings Park, den store eiendommen til Mr. Darcys tante, Lady Catherine de Bourgh. Elizabeth blir invitert dit ofte. Mr. Darcy besøker Lady Catherine, og han møter Elizabeth igjen. Hun får vite av Darcys fetter at det var Darcy som skilte Bingley og Jane. Ikke lenge etter innrømmer Darcy sin kjærlighet til Elizabeth og frir til henne. Elizabeth blir fornærmet av Darcys arrogante frieri, og sier nei til ham. Han spør hvorfor, og Elizabeth konfronterer ham med sabotasjen av Bingleys forhold til JAne og Wickhams beretning om tidligere hendelser.
Darcy blir rystet av Elizabeths beskyldninger. Han skriver et brev til henne der han rettferdiggjør sine handlinger. Brevet avslører at Wickham raskt skuslet bort arven han fikk fra Darcys far, og deretter kom til Darcy og bad om mer støtte. Wickham ble sint fordi Darcy avslo dette. Som hevn og for å få tak i deler av Darcy-familiens formue forsøkte Wickham å forføre Darcys lillesøster Georgiana. Han lyktes nesten med å få henne til å rømme bort og gifte seg med ham, før han ble avslørt og stoppet. Darcy rettferdiggjør sine handlinger mot Bingley og Jane gjennom å ha observert at Jane ikke viste gjensidig interesse for Bingley, og Darcys mål hadde derfor vært å beskytte Bingley mot kjærlighetssorg.
Darcy innrømmer at han var bekymret på grunn av den ufordelaktige forbindelsen til Elizabeths familie, spesielt hennes mor og villstyrige småsøstre. Etter å ha lest brevet begynner Elizabeth å stille spørsmål ved sin families oppførsel og Wickhams troverdighet. Hun konkluderer med at Wickham ikke er så pållitelig som hans gode manerer skulle tilsi, at Wickham har løyet til henne, og at hennes førsteinntrykk av Darcy kanskje ikke er helt riktig. Ikke lenge etter drar Elizabeth hjem.
Noen måneder senere drar Elizabeth på en reise til Derbyshire sammen med sin tante og onkel. De besøker Pemberley, Darcys eiendom. Darcys husholderske, en gammel dame som har kjent Darcy siden han var barn, omtaler Darcy med smigrende ord. Darcy ankommer uventet Pemberley under besøket. Han er svært vennlig mot dem, og Elizabeth får et enda bedre inntrykk av ham. Darcy introduserer så Elizabeth for sin søster Georgiana. Han behandler hennes onkel og tante svært godt.
Elizabeth og Darcys fornyede bekjentskap blir brått satt på vent da Elizabeth får brev om at hennes yngre søster Lydia har rømt sammen med Wickham. Til å begynne med tror Bennet-familien at Wickham og Lydia har rømt for å gifte seg, men det viser seg snart at Wickham ikke har planer om å gifte seg med Lydia. Lydias krumspring truer familiens rykte og Bennet-søstrenes omdømme. Elizabeth og tanten og onkelen hennes haster tilbake fra Derbyshire, og Elizabeth er overbevist om at Darcy vil unngå henne fra nå av.
Snart, takket være Elizabeths onkel, blir Lydia og Wickham funnet, og de blir gift. Etterpå kommer Wickham og Lydia på besøk til Longbourn. Lydia skryter til Elizabeth, og hun avslører at Darcy var til stede under vielsen. Elizabeth blir overrasket, og sender brev til sin tante. Tanten forteller at det er Darcy som sørget både for å finne paret og få dem gift.
Ikke lenge etter kommer Bingley og Darcy tilbake til området. Bingley frir til Jane, og denne nyheten fører til at det ryktes at Darcy vil fri til Elizabeth. Lady Catherine drar til Longbourn ene og alene for å konfrontere Elizabeth og kreve at hun aldri sier ja til et slikt frieri. Elizabeth nekter å bøye seg for Lady Catherines krav. Elizabeths standhaftighet kommer Darcy for øre, og han blir overbevist om at hun har skiftet mening om ham. Neste gang han er på besøk, frir han til henne. Elizabeth sier ja, og de to blir forlovet.
Henri Tauzin
Henri Tauzin (født 17. april 1879, død 11. oktober 1918) var en fransk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris.
Tauzin kom på andreplass i finalen på 400 meter hekk under OL 1900 i Paris bak amerikaneren John Tewksbury. Han deltok også på 200 meter hekk, men klarte ikke å kvalifisere seg for finalen.
Fransiskanerklosteret i Konghelle
Fransiskanerklosteret i Konghelle lå øst i middelalderbyen Konghelle i daværende Båhuslen i Norge. Deler av ruinene er i dag synlige over bakkenivå, mens resten ligger trolig fortsatt i grunnen.
Klosteret ble grunnlagt i kong Magnus Lagabøtes regjeringstid, dvs. etter 1263, men før 1272, da vi vet det ble holdt et møte i klosteret.
Gulnara
Etymologi
Gulnara er sammensat av gul, «blomst», og anar, «granateple». Navnet betyr dermed «granatepleblomst».
Fransiskanerklosteret i Konghelle
Det ble nedlagt etter reformasjonen, og i 1532 ble det brent under stridene mellom Frederik I og Christian II. Senere ble det hentet stein fra ruinene for å bygge på Båhus festning.
Aleksej Rykov
Aleksej Ivanovitsj Rykov (født i Saratov, død 15. mars 1938 i Moskva) var sovjetisk regjeringsleder 1924–1930.
Gulnara
Utbredelse
Navnet brukes blant annet i Aserbajdsjan, Kasakhstan, Kirgisistan, Russland, Tadsjikistan, Tatarstan, Turkmenistan og Usbekistan.
Aleksej Rykov
Bakgrunn
Rykov kom fra en bondefamilie i Saratov.
Gulnara
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Aleksej Rykov
Politisk virke
Han sluttet seg til det russiske sosialdemokratiske arbeiderparti i 1898, og fulgte ved splittelsen i 1903 under den andre partikongressen mellom bolsjevikene og mensjevikene førstnevnte. Rykov fungerte deretter som agent for bolsjevikene i Moskva og St. Petersburg.
Han spilte en viktig rolle i 1905-revolusjonen. I de følgende årene ble han en av bolsjeviklederne. Han ble valgt som medlem av partiets sentralkomité ved den tredje partikongressen i London i 1905 samt ved den fjerde partikongressen i Københamn året derpå. Ved den femte kongressen i London ble han valgt som adjungert medlem av sentralkomitéen.
I 1912, rett før han ble sendt til Sibir, røk han uklar med Lenin rundt spørsmål om samarbeid med de andre arbeiderpartiene.
I 1917 ble han valgt til medlem av sentralkomiteen, men igjen skulle samarbeidsspørsmålet føre til problemer. Da et forslag om dette ble forkastet november samme år forlot han sentralkomiteen. Han aksepterte etter hvert nederlaget, og i 1918 ble han valgt til leder av finansministeriet. I 1920 ble han på nytt valgt inn i sentralkomiteen og fungerte frem til 1924 som medlem av organisasjonskomiteen. I 1922 ble han valgt til politbyrået. Etter at Lenin ble syk ble han stedfortredende regjeringsleder, og etter dennes død gikk han av som finansminister for å overta som regjeringsleder.
I de påfølgende partikampene utgjorde Rykov sammen med Nikolaj Bukharin og Mikhail Tomskij den moderate fløyen som la vekt på alliansen med bøndene mot venstrefløyen som prioriterte hurtig industrialiering på bekostning av bøndene. Derfor allierte de seg først med Stalin, Kamenev og Zinovjev mot Trotskij, deretter med Stalin mot Kamenev og Sinovjev. Da imidlertid Stalin og flertallet begynte å innta venstreopposisjonens gamle standpunkter havnet de i opposisjon, den såkalte høyreopposisjonen. Rykov ble i 1930 avsatt som regjeringssjef og mistet plassen sin i politbyrået. Året etter fikk han vervet som leder for post- og telegrafdepartementet, et verv han hadde til 1936. I 1934 ble han degradert til observatør i sentralkomiteen og i 1937 ble han arrestert på et møte i sentralkomiteen og ekskludert fra partiet.
Jan Tore Ophaug
Jan Tore Ophaug (født 25. mars 1977) er en norsk fotballspiller som spilte midtstopper/back for Fredrikstad FK. Han har tidligere spilt for Orkanger IF, Moss, Brann og Odense Boldklub
Ophaug ble tatt inn i Orkangers A-lag allerede som 16-åring. Senere ble han solgt til Moss FK for rundt 60 000 norske kroner. I dag er han en del av trenerteamet til Fredrikstad FK.
Ann Arbor
Ann Arbor er en by i delstaten Michigan i Amerikas forente stater. Byen er administrasjonssentrum i fylket Washtenaw County. Ann Arbor har 114 024 innbyggere, og er mest kjent for å være hovedsetet til University of Michigan.
Ann Arbor er kjent som en relativt velstående by, og er sete for høyteknologi-industri.
Historie
Etter at jernbanen kom til byen i 1839 gikk byen inn i en periode med kraftig vekst. Ann Arbor fikk bystatus i 1851.
I etterkrigstiden har Ann Arbor blitt en venstreorientert høyborg. President John F. Kennedy presenterte planene sine om Fredskorpset her i 1960, og i 1964 offentliggjorde Lyndon B. Johnson planene sine om et «Great Society». Motstanden mot Vietnamkrigen var stor i byen, med mange aksjoner med sivil ulydighet.
Rosenkorsordenen
Rosenkorsordenen, eller rosenkreutzerne er et hemmelig esoterisk brorskap som trådte fram i Tyskland i det syttende århundre gjennom tre  anonyme skrifter. Rosenkorsordenen har hatt stor betydning for europeisk esoterisme, og flere moderne mystiske organisasjoner hevder å være videreføringer av den.
Rosenkorsmanifestene
I 1614, ble det i Kassel i Tyskland utgitt et skrift med tittelen Fama Fraternitatis – Eller oppdagelsen av det høyverdige broderskapet av R.C. Ordenen, der det heter at usynlige brødre vandrer blant dere.
Brødrene lovte hverandre blant annet å helbrede syke uten å ta seg betalt, å kle seg som skikken var der de kom, å søke verdige etterfølgere og å holde brorskapet hemmelig i hundre år. Blant de hemmelighetene de kjente til var prinsippene for fullkommen helse og forvandling av metaller. De hadde også hjelp av elementalvesener, het det.
Etter sin død skal Christian Rosenkreutz ha blitt lagt i en forseglet grav. Denne ble oppdaget av ordensbrødrene 120 år seinere, i 1604. Gravkammeret var sjukantet og dekorert med mystiske symboler. Det inneholdt et rundt alter og kunstig belysning, såvel som kunstige sanger og magiske speil. I sine balsamerte hender holdt den døde den mystiske Bok T.
I skriftet Confessio Fraternitatis, første gang trykt i 1615, ble det offentliggjort ytterligere opplysninger om brorskapet.
Et tredje skrift, Det kymiske bryllupet til Christian Rosenkreutz, utkom i Strasbourg i 1616. Dette skriftet forteller med detaljert symbolikk om et høytidelig bryllup der Christian Rosenkreutz var gjest. Han blir ført ned i slottskjelleren, og får der kaste sitt blikk på Venus uten slør. Seinere viser det seg at dette kvalifiserer ham til oppgaven som dørvokter i mysterieslottet. Veien til mysterienes visdom går med andre ord heretter gjennom Christian Rosenkreutz.
Disse tre skriftene kalles tilsammen rosenkorsmanifestene, og de vakte stor oppsikt og livlig debatt blant Europas lærde. Det hemmelige brorskapet var klart fiendtlig overfor jesuittene, pavedømmet og den katolske kirke. Rosenkreutzerne presenterte seg som et usynlig kollegium – et brorskap av lærde fra ulike land. Mange kjente filosofer og forskere forsøkte å komme i kontakt med ordenen, blant annet ved å offentliggjøre forsvarsskrifter for den. Blant dem var filosofene Descartes, Spinoza og Gottfried Leibniz.
Rosenkorsordenens filosofi var åpenbart påvirket av Paracelsus. I Fama Fraternitatis står det at Paracelsus skjønt han ikke tilhørte vårt brorskap, ikke desto mindre har studert omhyggelig Bok M.
Bakgrunn
Rosenkorsfilosofene forente et hermetisk perspektiv, der alt som eksisterer er aspekter av det guddommelige, med sin tids mest avanserte teorier om jordklodens plass i universet og verdensaltets struktur, som først i seinere århundrer er blitt allment akseptert. De tre rosenkorsmanifestene var alle anonyme, men en luthersk pastor ved navn Johann Valentin Andrea hevdet seinere at han i sin ungdom hadde skrevet det tredje av dem, Det alkymiske bryllupet. Det hele var en spøk, hevdet Andrea, som tok avstand fra ordenen.
Mange av rosenkreutzerfilosofenes verker ble trykt og utgitt av Johann Theodore de Bry fra småbyen Oppenheim. Den britiske historikeren Frances Yates knytter utgivelsen av rosenkorsmanifestene sammen med ekteskapet mellom de Brys beskytter, kurfyrst Fredrik V av Pfalzen, og den engelske prinsesse Elisabeth av Bøhmen. Fredrik ble i denne perioden bygd opp som leder for de protestantiske fyrstene i Europa. Han ble i 1620 valgt til konge av Böhmen, men allerede i 1621 ble hans hær slått av Habsburgerne i slaget ved det Hvite Berg. Dette var opptakten til trettiårskrigen. I løpet av kort tid ble såvel Pfalzen som Böhmen herjet av krig, og drømmene til Fredrik, Elisabeth og deres allierte var knust.
Yates mener at et sentralt formål med ordenens krav om «en ny reformasjon» var å bane vei for en ny vitenskapelig grunnholdning, det som i våre dagers språk heter et nytt paradigme. Hun finner en klar sammenheng mellom rosenkorsordenens krav om nye holdninger og det nye vitenskapssynet som slo igjennom ved opprettelsen av Royal Academy i London. I okkultismens historie markerer rosenkorsfilosofien en ny syntese av mystikk og vitenskap. Rosenkorstenkerne kombinerte den europeiske okkulte tradisjonen og de hermetiske skriftene med de nye vitenskapelige oppdagelsene som fant sted i det syttende århundre.
Rosenkorslosjen i Haag (1622)
I 1622 ble Ludwig Conrad von Bingen ekskludert fra en rosenkorsorden i Haag, som holdt sine møter i en større bygning. Under pseudonymet Montanus skrev han i boken Introduksjon til den Hermetiske Vitenskap:
I Paris vakte det stor oppsikt i 1623 da plakater forkynte at rosenkorsets brødre hadde tatt opphold i byen, «synlig og usynlig»:
Rosenkorslosjen i Haag hadde en avdeling i Tyskland i 1641, som fortsatt eksisterte i 1765. Dr Gottlieb Christoph Adolf von Harleß (* 21. november 1806, † 5. september 1879) skrev i Jacob Böhme og Alkymistene:
Losjen i Haag er senere nevnt i et verk med tittelen «Sinceri Renati Theophilosophia Theoretico-practica» og skal ha opphørt å eksistere i begynnelsen av 1700-årene.
Rosenkorsimpulsen i frimureriet
Rosenkorsmanifestene vakte interessen til Sir Robert Moray, som ble innviet i Edinburgh Losjen St. Mary's Chapel den 20. mai 1641. Hans nære venn Thomas Vaughan (* 17. april 1621, † 1666) oversatte de tre Rosenkorsmanifestene til engelsk i 1652.
For what we presage is not grosse
For we be brethren of the Rosie Cross;
We have the Mason Word and second sight,
Things for to come we can foretell aright.
Den engelske frimureren Elias Ashmole (* 23. mai 1617, † 18. mai 1692) var også opptatt av rosenkorsordenen. Den 16. oktober 1646 ble han innviet i en frimurerlosje i Warrington i Lancashire.
I 1646 opprettet Elias Ashmole, William Lilly, Dr. Thomas Wharton, George Wharton, Dr. J. Hewitt, Dr. J. Pearson, og andre et Rosenkors-selskap i London, for å realisere byggingen av Kong Salomos Tempel, slik det var fremlagt i romanen New Atlantis av Francis Bacon. Dette arbeide var esoterisk og skulle forbli like ukjent som øyen Bensalem i Bacon’s roman. Arbeidsteppet i deres losje symboliserte Hermes’ søyler; det hadde syv trinn, der de fire første symboliserte de fire elementer, og de tre andre salt, svovel og kvikksølv, og ledet til en exchequer eller et høyere hoff, med symboler på de seks skapelsesdagene i Bibelen. Flere medlemmer var Frimurere, og de holdt sine møter i Masons’ Hall, Masons’ Alley, Basinghall Street.
Den 10. oktober 1676 annonserte London-avisen Poor Robin’s Intelligence en «forlystelse», en sosial sammenkomst der «det gamle brorskap av rosenkorset» (the Ancient Brotherhood of the Rosy-Cross) og «selskapet av aksepterte frimurere» (Company of accepted Masons) spiste middag sammen.
Den 5. september 1730 trykte Daily Journal et brev av den anonyme forfatteren «A.Z.»:
Dette tyder på at engelske frimurere i 1730 arbeidet med å adoptere rosenkors-ritualer.
Graden Rose Croix
Det hevdes at prins James Francis Edward Stuart, i sitt mislykkede forsøk på å erobre den skotske tronen, deltok i dannelsen av et Rose Croix Kapittel («det skotske jakobittiske kapittel») i Arras i Frankrike den 15. april 1747. Charteret omtaler prinsen som «Konge av England, Frankrike, Skottland og Irland, og den erstattede stormester av kapitlet av ridderlighet (Heredom) kjent under tittelen Ridder av Ørnen og Pelikanen og, på grunn av vår ulykke og katastrofe, også av Rose Croix»
Vi vet ikke om den James Stuart deltok i grunnleggelsen, eller om dette var jakobittenes propaganda. I 1747 utropes han likevel som ny stormester av et eksisterende Rose Croix Kapittel.
Graden Rose Croix har Pelikanen, eller Fugl Fønix, som symbol. Pelikanen representerer oppstandelsen og det evige liv. Graden skal være bygd opp etter symbolikken i Det kymiske Bryllup.
Graden Rose-Croix dukket opp i flere av frimureriets høygradssystemer:
Innvielsesritualet i 21° av Den gamle og anerkjente skotske ritus
I 21° av Den gamle og anerkjente skotske ritus 33 finnes en ritualtekst, gjengitt av James Blanchard:
Albert G. Mackay skriver at dette ritualet, de «Noakittiske eller Prøyssiske Riddere», stammer fra et eldre fransk rituale, og at legenden – med sitt malplasserte rituale – er et uhistorisk eventyr:
Bertrand de Blanchefort og tempelherrene
Bertrand de Blanchefort, født noen titalls kilometer fra Bézu og Rennes-le-Chateau, var tempelriddernes 4. Stormester, fra 1153 til 1170. Hans mentor var stormesteren André de Montbard. Bertrand kjøpte store landområder til tempelridderne i distriktet omkring Rennes-le-Chateau og Bézu.
I 1156 importerte Bertrand de Blanchefort en kontingent med Tyske gruvearbeidere til området. De hadde forbud mot å snakke med lokalbefolkningen og ble holdt strengt adskilte fra samfunnet omkring seg. Det ble opprettet en domstol for dem, la Judicature des Allemands, som senere muligens kan bli funnet i den Skotske Rite i form av Ridderne av Øst og Vest.
Deres angivelige oppgave var å arbeide i gullgruvene i skråningene til fjellet Blanchefort; problemet er imidlertid at disse gullgruvene forlengst var tømt for gull.
I det 17. århundre undersøkte ingeniører områdets mineralforekomster og ga detaljerte rapporter. Rapporten til César d'Arcons, som diskuterer ruinene han hadde oppdaget, etterlatenskapene av de tyske gruvearbeiderne, erklærte at de ikke var gruvearbeidere. Han foreslo som forklaring, nedsmelting av metaller, kontstruksjoner av noe ved hjelp av metaller, utgravningen av en underjordisk krypt, og opprettelsen av et lager.
I året 1533 nærmer vi oss tidspunktet for Rosenkors-manifestene, og proklameringen av at graven til Christian Rosenkreutz var oppdaget.
Ordenen av gull- og rosenkorset (1710)
Manifestet hadde to deler – practica ordinis minoris og practica ordinis majoris. På samme måte var ordenen inndelt i to brorskaper: «Brødrene av det Gullkorset» som hadde et rødt kors som symbol, og «Brødrene av Rosenkorset», som hadde et grønt kors som symbol. Det hemmelige selskapet var svært hierarkisk, og var sammensatt av indre sirkler med sine gjenkjennelsestegn. Slik tilfellet var i Haag-losjen, ble medlemmene tildelt et hemmelig navn etter sin innvielse. Ordenen var lukket for menn som hadde giftet seg (§ 42), og de som ønsket å gifte seg måtte leve et «filosofisk liv» med sine hustruer (§ 17). Et medlem forpliktet seg å velge døden fremfor å avsløre ordenens hemmeligheter (§ 44).
Ordenens ritualer og forfatning ble revidert i 1767 og i 1777 ved to forordninger av 1763 og 1766, gitt av Baron Prugg von Pruggenheim (fra Innsbruck) og Hermann Fictuld. Dette var pseudonymer for Baron Johann Friedrich von Meinstorff og Johann Heinrich Schmidt von Sonnenberg (1700–1777). I Frankrike ble ordenen kalt Freres de la rose Croiz d'Or.
Den nye forfatningen omdannet ordenen til et høygradssystem innenfor frimuriet:
Den blå losje av St Johannes
Ordenen av Gullkorset
Ordenen av Rosenkorset
Goebel Porselensfabrikk
W. Goebel Porzellanfabrik GmbH & Co.KG er en porselensfabrikk nær Coburg i Bayern i Tyskland. Fabrikken ble grunnlagt i 1871 av Franz Detleff og sønnen William Goebel, og er fremdeles i familiens eie. Bedriften er kjent for å produsere porselensfigurer som er populære blant samlere, særlig i USA.
Rosenkorsordenen
Innvielsesritualet til første grad
Losjens gulv var dekt av et grønt teppe. I midten stod en glassglobus på en pidestall med syv trinn. Pidestallen var delt i to deler, som representerte lyset og mørket. Tre kandelaber var plassert i et triangel. 9 glass symboliserte mannlige og kvinnelige egenskaper. I tillegg til kvintessensen av de 4 elementer jord, luft, ild og vann, var der et brennende fat, en sirkel og en serviett.
Kandidaten ble introdusert av en broder, som tok ham inn i et rom der et stearinlys, en penn, blekk, et papir, seglvoks, to røde snorer og et nakent sverd lå på et bord. Der ble han spurt om han ønsket den sanne visdom. Etter å ha svart bekreftende, måtte han gi fra seg sin hatt og sitt sverd og betale medlemskontingenten. Deretter ble han bundet på hendene, fikk et bind rundt øynene og et rødt reip rundt nakken. Han ble ledet til losjedøren, der den introduserende broder banket 9 ganger. Dørvokteren åpnet døren og spurte: «Hvem er der?». Hierofanten svarte: «Et jordisk legeme som holder det åndelige menneske fanget i uvitenhet». Dørvokteren: «Hva skal gjøres med ham?». Hierofanten: «Drep hans kropp og rens hans ånd!». Dørvokteren: «Så bring ham inn til dommens sted!». Deretter gikk de inn i losjen og stilte seg foran en sirkel, der kandidaten knelte med venstre fot. Stormesteren stod ved hans høyre side med en hvit embedsstav, mens den introduserende broder stod på hans venstre side med et sverd. Begge var ikledt sine forkle. Stormesteren sa deretter: «Barn av mennesker, jeg ber deg sverge overfor alle grader av det profane Frimureri, og overfor den endeløse sirkel – som omfatter alle skapninger og den høyeste visdom, og fortelle meg hva som har vært din hensikt med å komme hit». Kandidaten: «For å oppnå visdom, kunst og dyder». Mesteren: «Så lev! Men din ånd må atter regjere over din kropp. Du har funnet dyden. Reis deg og vær fri.» Kandidatens bånd ble løsnet fra hans hender, reipet fra hans hals og bindet fra hans øyne. Han ble bedt om å gå inn i sirkelen, der Mesteren og den introduserende broder holdt den hvite embedsstaven og sverdet i et kors som kandidaten la tre fingre på. Når mesteren sa: «Hør nå etter», måtte kandidaten repetere eden som ble opplest for ham, som inneholdt taushetsløftet, løftet om å ikke holde noe skjult for sine medbrødre, og løftet om å føre et dydig liv. Deretter ble han introdusert for ordenens tittel, segl, passord og tegn, hatt og sverd. Etter å ha blitt forklart betydningen av de symbolske gjenstandene på tavlen – tabella mystica – ble han og de andre brødrene bedt om å gå fra «arbeidet» til «fornyelsen». Tavlen hadde 9 vertikale og 13 horisontale deler. Den første kolonne av de 9 avdelingene, inneholdt tallene 1–9, den andre navnene på ordenens grader. Den laveste omfattet Juniorene (Zelatorene), den høyeste Magiene som var «mestere over alle ting», liksom Moses, Hermes og Hiram. Magienes juvel var et likesidet triangel. Ifølge tavlen hadde de forskjellige gradene sine møtesteder over hele Europa og Asia: Magi’ene (12º) møttes i Smyrna (Izmir, Tyrkia) hvert 10. år, Magistrene (11º) i Camra, i Polen og Paris, hvert 9. år. Juniorene møttes hvert andre år på egnede steder.
Ormuz-legenden
Ifølge et brev av Baron de Westerode, datert 1784, sitert av Thory i Acta Latomorum (i. s. 336), ble rosenkorsordenen grunnlagt av en Serapis-prest fra Alexandria, en Magus fra Egypt ved navn Ormesius, Ormus eller Ormuz. I året 96 ble han omvendt til kristendommen av Apostelen Markus. Ormuz forente kristendommen med lærdommene fra egyptiske mysteriereligioner. Ut av denne syntesen oppstod rosenkorsordenen under navnet Lysets Helgener eller Samfunnet av Ormuz. Den skal senere ha blitt forent med esséerne, og blitt splittet i forskjellige ordener og selskaper.
Rudolf Steiners Antroposofi
I Rudolf Steiners antroposofi tildeles Christian Rosenkreuz en sentral plass i Europas åndshistorie. 14 foredrag holdt i München fra 22. mai til 6. juni 1907 ble senere utgitt under tittelen Rosenkreuzernes Teosofi. Her hevder Steiner at hán - i tidligere inkarnasjoner - ikke bare har vært Jesus og Buddha, men også Christian Rosenkreuz!
Societas Rosicruciana in Anglia (1865–)
En del engelske frimurere opprettet i 1865 en orden kalt Societas Rosicruciana in Anglia. Ordenen var åpen for aktive frimurere av minst tredje grad og besto av 9 grader. Ordenens formål var «å studere de filosofiske doktrinene som er basert på Kabbalaen og doktrinene til Hermes Trismegistos» samt «de helbredende virkninger av kulørt lys» og framstilling av medisin «etter gamle retningslinjer».
Blant medlemmene var Baron Edward George Bulwer-Lytton, forfatter av en rekke populære romaner med okkulte temaer, blant annet Den kommende rase og Zanoni.
SRIA fikk flere avleggere i Storbritannia og USA. Den ga også støtet til dannelsen av den viktigste okkulte orden i nyere tid: Det Gyldne Daggry.
Den Hermetiske Orden av Det Gyldne Daggry (1887–1901)
Denne ordenen ble grunnlagt av frimurere i London i 1887, men ble oppløst i 1901 og splittet i flere grupperinger. Eksempler på avleggere er:
Lectorium Rosicrucianum (1935–)
Lectorium Rosicrucianum, eller det Gylne Rosenkorsets Internasjonale Skole, har hovedsete i Haarlem, i Nederland, og det var også der det begynte. I 1924 ble brødrene Z.W. Leene (1892–1938) og J. Leene (1896–1968 ) medlem av den nederlandske avdelingen til Max Heindels Rosicrucian Fellowship, stiftet i Oceanside, California, U.S.A., i 1909. De var meget aktive i det nederlandske selskapet, og i 1929 ble de dets ledere. I 1930 sluttet fru H. Stok-Huizer seg til brødrene Leene. Tilsammen begikk de seg ut på åndelig leting som resulterte i at de stiftet en rosenkorsbevegelse, uavhengig av Rosencrusian Fellowship. Z. W. Leene døde i 1938, men J. Leene og H. Stok-Huizer fortsatte arbeidet. De skrev mange bøker under forfatternavnene J. van Rijckenborgh og Catharose de Petri.
I 1945 tok selskapet navnet Lectorium Rosicrucianum og stod fram som "Gnostisk Åndeskole. Det ble også flere og flere aktiviteter utenom Nederland og nå har Lectorium Rosicrucianum elever i mange land i Europa, Sør-Amerika, Nord-Amerika, Afrika, Australia og New Zealand. Etter at Jan van Rijckenborgh og Catharose de Petri gikk bort, blir Lectorium Rosicrucianum ledet av en Internasjonal Åndelig Ledelse, med assistanse av ledere i de forskjellige land og av diverse arbeidsgrupper.
Lectorium Rosicrucianum har som grunnsetning at det finnes to naturer. For det første finnes den vår velkjente natur, som omfatter både de levende og de døde. I denne naturorden er alt underkastet et kretsløp: bli født, leve, dø og bli født på nytt. For det andre finnes den opprinnelige, guddommelige naturorden. Den første er en verden der alt er forgjengelig, alt og alle er underlagt loven om oppgang, blomstring og nedgang. Dette er dialektikkens verden. Den andre er uforgjengelighetens verden, eller den statiske, i Bibelen kalt "Himmelens Rike". Av dette siste finnes det latent i menneskets hjerte en rest, en guddommelig gnist, eller "åndsgnistatom". I mange søkende vekker denne gnisten en ubestemmelig hjemlengsel, et vagt minne om den forlengst tapte tilstand av å være hos Faderen, å være udødelig og ett med Gud.
Rosenkorsordenen A.M.O.R.C. (1915–)
Den største og mest kjente organisasjonen som bruker rosenkorsnavnet i dag, er The Ancient and Mystical Order Rosae Crucis (A.M.O.R.C.), grunnlagt i New York i 1915 av  reklamemannen Harvey Spencer Lewis.
Harvey Spencer Lewis beskrev hvordan han i august 1909 ble innviet i en rosenkorsorden i Toulouse, Frankrike. Dette var en obskur gruppe med innviede fra Languedoc med bare et fåtall eldre medlemmer som møttes i største hemmelighet. Losjebygningen hvor innvielsesritualet pågikk skal ha vært fra 1850 men hadde ikke vært i bruk i mer enn 60 år. Sannsynligvis var hans kontaktperson i Toulouse den franske fotografen Clovis Lasalle (1864–1937), noe som synes bekreftet av et personlig brev fra Lewis til Lasalle datert 26. august 1909.
Robert Vanloo og Peter R. Koenig har hevdet at A.M.O.R.C. var en amerikansk avdeling av Ordo Templi Orientis (O.T.O.). Dette er kategorisk avvist av A.M.O.R.C. i et brev datert 22. februar 1999.
Marcello Haugen bidro til å innføre organisasjonen i Norge, og den første avdeling her i landet ble startet i Oslo i 1961, og het i en periode Marcello Haugen Pronaos. Den Skandinaviske jurisdiksjon av A.M.O.R.C., som omfatter Norge, Sverige og Danmark, hadde i februar 2007 omtrent 1,650 medlemmer, og i Norge finnes det lokale enheter i Oslo, Bergen, Trondheim, Stavanger, Kristiansand, Fredrikstad og Hamar.
A.M.O.R.C. tillegger rosenkorsordenen en ubrutt historie tilbake til den egyptiske farao Akhenaton. Ordenens anegalleri ble i 1967 tatt i bruk av en gruppe franskmenn som trengte en ærverdig historisk bakgrunn for sin nykonstruerte Sions vises priori. Derfra lånte Dan Brown den til sin roman Da Vinci-koden.
Soltempelet (1976–1997)
Soltempelordenen i de franskspråklige områdene i Europa og Canada ble dannet omkring år 1976 av Joseph Di Mambro, som hadde vært medlem av rosenkorsordenen A.M.O.R.C. i årene 1956–1970. Sammen med sju andre kjøpte han en eiendom i utkanten av Genève som hadde tilhørt tempelridderne. I 1984 ble ordenens hovedkvarter flyttet til Toronto, men det fortsatte også å være en aktiv gruppe i Genève. Soltempelet forkynte at ulike katastrofer ville ramme siviliasjonen for å lutre menneskeheten.
Da organisasjonen rundt 1990 begynte å falle fra hverandre, hevdet Di Mambro at Soltempelets oppgave var å forberede den sanne rosenkorsordenens komme, og at «Rosenkorsets eldre brødre» hadde beredt veien over til den andre siden, der arbeidet skulle fortsette.
I oktober 1994 fant kanadisk politi en rekke lik under etterforskningen av mistenkelige branner. Samtidig gikk fire feriehus opp i flammer i Sveits. Det ble funnet 48 døde i Sveits og 5 i Canada. Noen var drept mens andre lot til å ha tatt sitt eget liv. I desember 1995 drepte enda en gruppe soltempelmedlemmer seg i et skogholt i Frankrike, og i mars 1997 fulgte ytterligere fem personer etter i Quebec.
Dokumenter funnet i ettertid viser at Di Mambro lenge planla en kollektiv transitt til den andre side, for å redde planetens bevissthet og rydde vei for andre. To av budskapene bar tittelen Rosenkorsets testamente.
Malachiomimus pectinatus
Malachiomimus pectinatus er den eneste arten i slekten Malachiomimus, av biller i delgruppen (underfamilien) blærebiller i familiegruppen børstebiller. Den er ikke registret i Norge.
Utseende
Malachiomimus pectinatus er en av blærebillene og kan kjennes på at de har oppblåsbare, røde blærer nær forhjørnene av brystskjoldet og på sidene av bakkroppen. Antennene er festet like ved eller noe foran fasettøynene, de har elleve ledd. Oversiden hos noen av artene har en mørk oppstående behåring sammen med en finere liggende behåring. Dekkvingene slutter ved sidekanten og mangler en innoverbøyd fortsettels litt inn under bakkroppen. Beina er ganske slanke, alle føtter har fem ledd.