cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nemophora bellela
Nemophora bellela er en sommerfugl som tilhører familien svepemøll (Adelidae). Artsnavnet var sannsynligvis ment å være "bellella" (som betyr "den lille vakre"), men i originalbeskrivelsen er det (feil)stavet "bellela", så det er dette som er gjeldende.
Utseende
En liten til middelsstort (vingespenn 17 – 20 mm) møll med lange antenner. Antennen er trådformet, hos hannen vel dobbelt så lang som forvingen, hos hunnen litt lengre enn forvingen. Hodet er kledt med gulaktige, oppstående, hårlignende skjell. Forvingen er brungul, i den indre delen med 4 – 6 mørke, delvis blålige, lengdestriper. Litt utenfor midten er det et bredt, gult tverrbånd som ofte er litt innsnevret på midten, smalt kantet med blått på begge sider. I vingens ytre del er det sju mørke (mørkbrune eller blålige) lengdestriper. Bakvingen er mørkgrå med et svakt, fiolett skjær, kantet med lange, mørke frynser.
Levevis
Denne arten lever i områder med kratt av dvergbusker i fjellet. Larvene utvikler seg på dvergbjørk (Betula nana), trolig også på ulike vier-arter (Salix spp.). De voksne sommerfuglene flyr når sola er oppe (dvs. lengst i nord, hele døgnet) i juli.
Utbredelse
Den er utbredt i Fennoskandia og det nordlige Russland, trolig like til Stillehavet, og i Canada. I Norge ser utbredelsen ut til å være to-delt: den forekommer i fjellområdene i Sør-Norge, og nord for polarsirkelen, der den går like ned til havnivå.
Lønavatnet
Lønavatnet er en innsjø i Voss kommune i Hordaland, rundt fem kilometer nord for Vossavangen. Løno er en gård som ligger ved Lønavatnet.
Afrikandere
Afrikandere (afrikaans: Afrikaners, «afrikanere» ), historisk også kjent som boere («bønder»), er en sørafrikansk etnisk gruppe som hovedsakelig nedstammer fra nederlandske bosettere som innvandret på 1600- og 1700-tallet. De har tradisjonelt dominert Sør-Afrikas politikk og landbruk. I denne gruppen er det også de som nedstammer fra tysk, også noe fransk og skandinavisk opphav.
Tsawwassen (andre betydninger)
Tsawwassen kan sikte til:
Afrikandere
Afrikaans er det tredje mest talte hjemmespråket i Sør-Afrika og morsmålet til afrikandere og de fleste kappfargede. Språket er utviklet fra nederlandsk dialekt i sørlige Nederland, men har også tatt opp i seg lånord fra andre språk, blant annet fra slaver fra Indonesia og Madagaskar.
Afrikandere utgjør bortimot 5,2 prosent av den totale befolkningen i Sør-Afrika basert på det antall hvite sørafrikanere som snakker afrikaans som et førstespråk, i henhold til sørafrikansk folketelling i 2011. Det er 2,710,461 ut av det totale antallet hvite på 4,461,409 mennesker.
Opprinnelse
Afrikandere er etterkommere av nybyggere fra det nordvestlige Europa som først ankom i Kapp det gode håp i Det nederlandske ostindiske kompanis (VOC) administrasjonsperiode (1652–1795). Mens de opprinnelige nybyggerne hovedsakelig kom fra De forente Nederlandene, økte deres antall også av senere religiøse flyktninger fra Frankrike og Tyskland. Deres opphav var primært nederlandske kalvinister og flamlendere, sammen med mindre antall av tyske protestanter, franske hugenotter, frisere og vallonere.
Noen forskere mener at det er en vanlig misforståelse at afrikandere hovedsakelig stammer fra nederlandske immigranter til Sør-Afrika. Johannes Heese påpekte at tysk opprinnelse kan være mer vanlig. Dette forklares gjennom at de første nederlandske immigrantene hadde mange barn (døtre) som giftet seg med mange forskjellige tyskere (fra de tyske lavlandene nær Nederland), rekruttert hovedsakelig av Det nederlandske ostindiske kompani. Som resultat er etternavn av tysk opprinnelse svært vanlig blant afrikandere. Basert på Heeses genealogiske forskning for perioden fra 1657 til 1867 har han beregnet en gjennomsnittlig etnisk blanding av afrikandere til å bestå av 35,5 % nederlendere, 34,4 % tyske, 13,9 % franske, 7,2 % ikke-europeere, 2,6 % britiske, og 2,8 % annen europeisk innslag. I apartheidtiden var etnisk opphav basert på rase, det vil si fysisk framtoning og det var mange usikkerheter og grensetilfeller. Nyere forskning har også vist at en ikke ubetydelig del av afrikanderne som ytre sett fremtrer som hvite har svarte afrikanske aner lenger tilbake forid hvite afrikandere og svarte har fått barn sammen.
Den opprinnelige intensjonen til nederlenderne som først slo seg ned ved Kapp i 1652 var å etablere en geografisk begrenset forsyningsstasjon for VOC. Ankomsten i 1688 av en liten gruppe franske hugenotter som hadde unnsluppet katolske religiøse forfølgelser, gav nytt blod og økte nybyggernes antall. Noen av kolonistene fra andre deler av Europa (Skandinavia, Portugal og Spania) ble senere også innlemmet i det som i dag utgjør afrikanderne. Den første personen som dokumentert har henvist til seg selv som «afrikander», var Hendrik Biebouw. I mars 1707 hevdet at han var afrikander og ikke ønsket å forlate Afrika. Biebouw mente med dette kravet å motsette seg sin utvisning fra Kappkolonien slik det ble beordret av magistraten i Stellenbosch.
Afrikanderne ble frem til begynnelsen av 1900-tallet stort sett kalt for «boere», både av dem selv og andre. Boer betyr bokstavelig talt «bonde», men den presise betydningen i Sør–Afrika kan være ambivalent og har en tendens til å endre seg etter konteksten. Særlig fikk begrepet en negativ konnotasjon i etterkant av boerkrigene med britene da boerne ble presset ut av maktposisjoner og gjennom offentlig engelsk propaganda ble latterliggjort som uutdannede og barbariske bønder, altså noe mindreverdig. Språket deres, afrikaans, ble samtidig også kalt for «kitchen-Dutch» (kjøkken-hollandsk), altså den type språk som snakkes på kjøkkenet av slaver og tjenere. Dermed kom afrikander-begrepet opp som et vellykket alternativ, og var allerede før andre verdenskrig det etablerte begrep. Flere og flere afrikandere ble samtidig urbane, og ville dermed ikke vedkjenne seg tittelen «bonde». Det tragiske med afrikander-begrepet var at det da samtidig ble knyttet opp mot apartheidstaten, som vokste frem parallelt med afrikandernes gjenvunne makt. I dag brukes boer-begrepet av noen høyreorienterte, for eksempel av organisasjonen «Boeremag» (boermakt) som ønsker seg tilbake til tiden med boer-republikkene, og tiden da afrikanderne styrte seg selv uten innblanding utenfra.
Masseinnvandring som kollektivt er kjent som Great Trek var avgjørende for utvikling av afrikandisk etnisk identitet, siden førte det til opprettelsen av et antall boerstater som var uavhengige fra britisk overoppsyn. Anslagsvis 12 000 voortrekkere migrerte i 1830– og 1840–årene til det fremtidige Northern Cape, Natal og Oranjefristaten. Det var flere faktorer som motiverte dem, inkludert ønsket om å unnslippe britisk styre. Trekket splittet de hvite afrikaans–språklige nybyggerne i to grupper: trekboere (senere kalt «voortrekkere») og kappnederlendere som de ble kalt av britiske nybyggere. Denne delingen overlappet økonomiske forskjeller, siden trekkerne generelt hadde mindre ressurser enn de som ble igjen. Like viktig som trekket selv var for å danne den afrikandiske etnisiteten, var den løpende konflikten med forskjellige innfødte grupper på veien. Ingen konflikt er regnet å være mer sentral i prosjektet med å fastsette afrikandisk identitet enn konfliktene mot zuluene i dagens Natal.
Trekkerne som gikk inn i Natal oppdaget at landet de ønsket å slå seg ned i, var underlagt myndigheten til zuluhøvdingen Dingane ka Senzangakhona. Fiendtligheter i stor skala brøt ut mellom zuluene og trekkerne etter at en delegasjon under Piet Retief som hadde forhandle frem en landavtale, ble massakrert av Dingane den 6. februar 1838. Etter henrettelsene angrep zuluenes impier (regimenter) boere som hadde slått leir ved foten av Drakensberg i det som senere ble kalt Blaauwkrans og Weenen, og drepte kvinner og barn sammen med mennene. I tidligere konflikter hadde xhosaene i det østlige grenseområdet i Kapp avstått fra å skade kvinner og barn. 16. desember 1838 konfronterte en 470 menn sterk styrke under Andries Wilhelmus Jacobus Pretorius rundt 10,000 zuluer i forberedte stillinger. Tre boere skal ha blitt såret, men ingen mistet livet. På grunn av blodet fra de 3000 drepte zuluene, ble Ncome farget rød av blodet, og konflikten ble senere kjent som slaget ved Blood River. Boernes våpen gav dem en opplagt teknologisk fordel over zuluenes tradisjonelle våpen av korte stikkespyd, slagvåpen og skjold dekket av kuskinn.
Boerne tilla sin seier et løfte de gav til Gud før slaget. Dersom de seiret, skulle de og fremtidige generasjoner minnes dagen som en sabbat. 16. desember ble derfor feiret av afrikanderne som en offentlig høytidsdag som ironisk nok ble kalt «Dinganes dag». Etter 1952 ble høytidsdagen kjent som avtaledagen og forandret i 1980 til løftedagen. Slaget ved Blood River fungerte som en støtte til synet på guddommelig aksept for boernes exodus. Samtidig kunne den henvises til som et tegn på boernes overlegenhet over innfødte befolkninger. Dinganes handlinger ble igjen tolket som et tegn på innebygd forræderi blant de innfødte.
Boerrepublikkene
Etter zulustyrkenes nederlag og avtalen mellom Dingane og Retief ble skaffet tilbake, proklamerte voortrekkerne republikken Natalia. Denne boerstaten ble annektert av britiske styrker i 1843.
Italias historie i senantikken og middelalderen
Italias historie i senantikken og middelalderen strekker seg fra perioden fra Det romerske keiserrikets deling mellom vest og øst i 395 og Vestromerriket oppløsning 4. september 476, og fram til innledningen av den italienske renessansen fra slutten av 1300-tallet.
Afrikandere
Boerrepublikkene
Britenes styre var tilbake, og fokuset ble flyttet fra å okkupere land i Natal, øst for Drakensberg–fjellene, til området nordvest for dem og inn på den høyereliggende velden (steppene) i Transvaal og Transoranje som var tynt befolket på grunn av ødeleggelsene til Mfecane. Noen trekkere dro så langt som forbi dagens sørafrikanske grenser så langt nord som Zambia og Angola. Noen nådde også den portugisiske kolonien Delagoa Bay, dagens Maputo, hovedstaden i Mosambik.
Italias historie i senantikken og middelalderen
Perioden for det området vi idag kaller Italia var preget av erobringer av folkegrupper utenfor Appenninerhalvøya, samt en rekke ulike, lokale/regionale statsdannelser, dels under kontroll av andre stater. Videre er et særlig kjennetegn framveksten av Den katolske kirkes posisjon, etter hvert også politisk gjennom etableringen av Kirkestaten i 752 og dennes videre vekst.
Afrikandere
Boerrepublikkene
Dorsland Trek («tørst land trek») ble satt i gang av Gert Alberts i 1870–årene da det første trekket satte avgårde fra Pretoria via den tørre Kalahari–ørkenen til Rietfontein på den østlige grensen av dagens Namibia. I løpet av en femårsperiode og etter en hjerteskjærende reise preget av tørst og malaria, ankom disse trekkerne og slo seg ned i den fruktbare høysletten Humpata i sørvestlige Angola på invitasjon fra kolonimyndighetene. I løpet av årene fulgte mange flere trekkere fra Pretoria til Humpata. Historikere antok at grunnen for trekket var at det britiske imperiet kom for nær med oppdagelsen av diamanter i Kimberley, nøyaktig den samme grunnen til at boerne forlot Kappkolonien opprinnelig. Gert Alberts, leder for det første trekket, skal derimot ha sagt en gang at det var bare en «vandrelyst» som fikk den første gruppen til å pakke sine vogner og å dra ut i det ukjente på leting etter nye horisonter.
Italias historie i senantikken og middelalderen
Invasjon av gotere og langobarder
560- og 570-tallet etablerte langobardene et kongedømme med kjerneområde i de nåværende Lombardia og med hovedstad i Pavia. Det første senteret av betydning de hadde tatt kontroll over var Cividale del Friuli. De bysantinske styrkene hadde trukket seg ut av disse områdene på grunn av kriger de var i med østgoterne andre steder, og ønsket å konsentrere sine styrker til forsvar av kystområdene. Det langobardiske kongedømmet var en vasallstat under den østromerske keiseren, og denne beholdt kontrollen over kystområder, herunder Liguria og langs Adriaterhavskysten, samt i det sentrale Italia, tilsvarende områdene i dagens Lazio og Romagna, samt øyene Sardinia og Sicilia. I det sørlige Italia var det delvis selvstendige hertugdømmer under kontroll av langobardene.
Afrikandere
Boerrepublikkene
I mer enn 50 år spilte disse hardbarkede boerne en avgjørende rolle i å hjelpe portugiserne til å åpne opp de indre delene av Angola for handel og jakt. Boernybyggere fra Humpata hjalp også portugiserne i å kue krigerske innfødte svarte stammer der det var nødvendig. Men relasjonene mellom boere og portugisere ble sakte dårligere ettersom portugiserne forsøkte å konvertere disse dypts kristne protestantene til katolisisme. Portugiserne forbød dem også å bruke sitt språk, afrikaans, i de lokale skolene. For en kort periode slo en utbrytergruppe av disse boerne seg ned i høylandet Otavi i det nordlige Trans Gariep, senere kjent som Tysk Sørvest–Afrika og i dag som Namibia, og erklærte sin egen uavhengige republikk Upingtonia. Denne lille uavhengige staten varte ikke lenge siden ingen av kolonimaktene ønsket å anerkjenne republikkens suverenitet. Etterhvert returnerte de fleste av disse boerne til Humpata.
Italias historie i senantikken og middelalderen
Invasjon av gotere og langobarder
Det var imidlertid det dårlig forhold mellom paven og de arianske langobardiske herskerne.
Afrikandere
Boerrepublikkene
Under første verdenskrig falt Sørvest-Afrika i hendene på Unionen Sør-Afrika. Sør–Afrika fikk et begrenset C–mandat av Folkeforbundet til å administrere landet som en femte provins. I et forsøk på å befolke Sørvest–Afrika inviterte den sørafrikanske regjeringen de angolanske boerne til å slå seg ned der. De fleste aksepterte tilbudet, mens noen dro tilbake til Sør–Afrika. En liten gruppe ble igjen i Angola. Idag utgjør arven etter Dorsland–trekket og de angolanske boerne ryggraden i alle sektorer av namibisk økonomi.
Italias historie i senantikken og middelalderen
Frankiske konger
På pavelig oppfordring invaderte Karl den store det langobardiske kongedømmet i 774 og annekterte dette. I 782 ble Karl den stores tredje sønn, Pippin av Italia kronet til konge over Italia av pave Hadrian I, og dette innledet en periode med frankiske konger fram til kongedømmet Italia ble stått sammen med Det tysk-romerske riket i 962, noe som skulle vare fram til oppløsningen av dette i 1806, i hvert fall for den nordlige delen av landet.
Afrikandere
Boerrepublikkene
Boerne opprettet uavhengige stater, Den sørafrikanske republikk og Oranjefristaten, i det som nå er Sør–Afrika. Britene annekterte også disse områdene, noe som førte til de to boerkrigene, første boerkrig (1880–1881) og andre boerkrig (1899–1902), som endte med at boer-områdene ble lagt til det britiske imperiet som kolonier. Boerne vant den første krigen og fikk tilbake sin uavhengighet, men tapte den andre, hovedsakelig på grunn av at britene brukte brent jords taktikk og utstrakt bruk av konsentrasjonsleirer. Det er anslått at 27,000 sivile boere (for det meste barn under 16 år) døde i leirene av sult og sykdom. Dette var 15% av boerbefolkningen i republikkene. Rundt 15,000 sivile bantuer døde i separate konsentrasjonsleirer, også satt opp av britiske styrker, men på grunn av mangelfulle nedtegnelser, kan dette antallet ha vært mye større.
Italias historie i senantikken og middelalderen
Frankiske konger
Deler av kysten og hele det det sørlige Italia var under langobardisk eller bysantisk kontroll, og Republikken Venezia var en av flere uavhengige statsdannelser. Etter fredsavtalen Pax Nicephori fra 803 mellom Karl den store og den bysantinske keiseren Nikeforos I Logothetes var venetiansk uavhengighet sikret da de to toneangivende makthaverne i området garanterte byens uavhengighet. I kjølvannet av denne skiftet Venezia formelt side over på den frankiske siden.
Afrikandere
Boerrepublikkene
Etter den britiske anneksjonen av boerrepublikkene, dempet opprettelsen av Unionen Sør–Afrika (1910) skillet mellom de britiske nybyggerne og afrikanderne.
Vardøtunnelen
Vardøtunnelen er en undersjøisk veitunnel på europavei 75 i Vardø kommune i Finnmark. Tunnelen går under Bussesundet mellom Svartnes på fastlandet og Steilneset på Vardøya. Den vestre tunnelåpningen er like ved Vardø lufthavn, Svartnes. Tunnelen knytter Vardø til fastlandet. Vardøtunnelen er 2,892 meter lang, og dypeste punkt er 88 meter under havet. Største stigning i tunnelen er 8 %. Byggingen startet i 1979, tunnelen ble tatt i bruk den 22. desember 1982, og den ble offisielt åpnet av kong Olav V den 16. august 1983. Den var den første undersjøiske tunnelen i Norge.
Afrikandere
Diaspora og Sørvest–Afrika
En boer–diaspora skjedde etter andre boerkrig som skyldtes en mindre utvandring i 1890–årene til Mashonaland og Matabeleland (dagens Zimbabwe), konsentrert rundt byen Enkeldoorn. Den største gruppen emigrerte i 1903 til regionen Patagonia i Argentina. En annen gruppe emigrerte til det britisk–styrte Kenya, hvorfra de fleste returnerte til Sør–Afrika i løpet av 1930–årene. En tredje gruppe under lederskapet til general Ben Viljoen emigrerte til Mexico og til New Mexico og Texas i det sørvestlige USA. Andre migrerte til andre deler av Afrika, inkludert Tysk Øst-Afrika (dagens Tanzania), for det meste rundt Arusha, og til og med Angola hvor mindre eller større grupper slo seg henholdsvis ned ved platåene Bihe og Humpata.
Italias historie i senantikken og middelalderen
Det tysk-romerske rike
Det hellige romerske rike oppsto som en følge av at det karolingiske Øst-Frankerriket ble dannet gjennom traktaten i Verdun i 843. Det var slik en videreføring av det frankiske herredømmet over det sentrale og nordlige Italia, mens det sørlige Italia forble under østromersk kontroll eller langobardisk kontroll. Noen kystbyer, som Gaeta, Amalfi og Napoli mot Tyrrenhavet, og Venezia mot Adriaterhavet forble under latinsk/gresk kontroll og opparbeidet seg en stadig støtte uavhengighet fra østromerriket.
Afrikandere
Diaspora og Sørvest–Afrika
En relativt stor gruppe afrikandere slo seg ned i Kenya i det første tiåret i det 20. århundre. Brian du Toit sier at den første bølgen av migranter bestod av enkeltstående familier fulgt av større kollektive familietrekk. Noen må ha ankommet allerede i 1904 da en avisfotograf identifiserer en teltlandsby som «noen av de tidlige nybyggerne fra Sør–Afrika» på det som i dag er området til universitetet i Nairobi. Antagelig var W.J. Van Breda den første som ankom i 1903, fulgt av John de Waal og Frans Arnoldi ved Nakuru i 1906. Arnoldi hadde besøkt Van Breda og hans to brødre i 1905. Jannie De Beers familie bodde allerede ved Athi, mens Ignatius Gouws bodde ved Solai.
Italias historie i senantikken og middelalderen
Det tysk-romerske rike
Årene under Karl den store var fredelige for dette området, og pave Leo III er den første pavene som viser til Karl den stores regjeringstid, i stedet for til østromerske keisere.
Tiden etter Karl den store er preget av veksten av sarasenernes militære ekspansjon i området, og erobring av særlig østromerske besittelser i sør. I 827 erobret de Sicilia, og holdt denne fram til normannerne under Huset Hauteville erobret øya i 1053. I 846 ble Roma erobret av arabiske muslimer, og plyndret den daværende Peterskirken, noe som førte til at pave Leo IV samme år startet byggingen av muren (senere kalt «den leoniske muren») rundt Vatikanet, ferdigstilt i 853.
Afrikandere
Diaspora og Sørvest–Afrika
Den andre bølgen av migranter eksemplifiseres av Jan Janse van Rensburgs trekk. Janse van Rensburg forlot Transvaal på en oppdagelsesferd til Britisk Øst-Afrika fra Lourenco Marques. Han ble inspirert av en tidligere boermigrant, Abraham Joubert, som hadde flyttet til Nairobi fra Arusha i 1906. Da Joubert besøkte Transvaal det året, møtte Janse van Rensburg ham. Kilder er uenige i om Janse van Rensburg fikk garantier for landeiendommer fra guvernøren, sir James Hayes Sadler.
Italias historie i senantikken og middelalderen
Det tysk-romerske rike
Fra 936 hadde Otto vært tysk konge, og fra 951 ble han også konge over Italia. I 962 ble disse kongedømmene slått sammen til Det tysk-romerske riket, og Otto regnes derfor som den første tysk-romerske keiser.
Den katolske kirkes vekst
Den katolske kirke begynte sin eksistens i Romerriket som en forbudt bevegelse, og var dermed også ute av stand til å inneha eiendom eller foreta transaksjoner i eget navn. Etter at forbudet mot kristendommen ble opphevet i 313 av keiser Konstantin I, vokste kirkens eiendommer raskt ved gaver og arv fra de troende. Lateranpalasset var den første større donasjon, og var gitt av keiser Konstantin selv. Andre donasjoner fulgte, for det meste på Den italienske halvøy, men også i provinsene.
Afrikandere
Diaspora og Sørvest–Afrika
Da han returnerte til Tansvaal, rekrutterte Janse van Regensburg rundt 280 mennesker som bestod av enten 47 eller 60 familier til å bli med ham til britisk Øst–Afrika. De fleste kom fra distriktene rundt Ermelo og Carolina. Den 9. juli 1908 seilte Janse van Regensburgs gruppe i den innleide båten SS «Windhuk» fra Lourenco Marques til Mombasa hvor de bordet et tog med kurs for Nairobi. Gruppen reiste med fem tog til Nakuru.
Italias historie i senantikken og middelalderen
Den katolske kirkes vekst
Lenge hadde kirken bare kontroll over de eiendommer som utgjorde «Patrimonium Sancti Petri» (St. Peters arvestykke, «kirkegods»), særlig knyttet til Roma. Men de eiendommen kirken hadde fått donert rundt på Den italienske halvøy var som privat landeier, og ikke som uavhengig verdslig makthaver. Fra 754 ble imidlertid kirkens kontroll mer tydelig, spesielt over Roma og områdene omkring, og også over de landeiendommer kirken hadde fått donert og disse ble også en del av kirkens verdslige myndighetsområde. I løpet av 800-tallet omfattet Kirkestaten en stor del av Mellom-Italia.
Afrikandere
Diaspora og Sørvest–Afrika
I 1911 satte den siste av de store trekkgruppene kursen for Kenya da rundt 60 familier fra Oranjefristaten bordet SS «Skramstad» i Durban under lederskapet til C.J. Cloete. Men migrasjonen svant hen, delvis på grunn av strengere pengekrav som ble innført ovenfor migrantene av den britiske statssekretæren, som da var lord Crewe. Transvaal og Oranjefristaten fikk selvstyre i 1906 og 1907, og dette bidro også. Likevel fortsatte en og annen trekkfamilie å migrere helt inn i 1950–årene.
Italias historie i senantikken og middelalderen
Den katolske kirkes vekst
Hendelser på 800-tallet utsatte den konflikten som avtegnet seg; Frankerriket falt fra hverandre og ble oppdelt mellom Karl den stores barnebarn. Samtidig forfalt pavedømmets prestisje på grunn av et dypt forfall. I praksis var pavene ute av stand til å utøve reelt overherredømme over de langstrakte og fjellrike pavelige områder; store deler av regionen holdt fast på det gamle langobardiske styresett med mange små fyrster og markgrever som styrte sine områder fra befestninger.
Afrikandere
Diaspora og Sørvest–Afrika
Det var en kombinasjon av faktorer som drev boermigrasjonen videre. Noen, som Janse van Renseburg og Cloete, hadde samarbeidet med britene, eller hadde overgitt seg under boerkrigen. Disse joinere og hensoppere opplevde fiendtlighet i etterkant fra andre boere. Mange migranter var ekstremt fattige og hadde klart seg på andres eiendom. Kollaboratører hadde en tendens til å flytte til Britisk Øst–Afrika, mens de som hadde kjempet helt til slutt (kalt bittereindere) til å begynne med foretrakk Tysk Øst–Afrika.
En av de mest kjente boerbosetningene i protektoratet Britisk Øst–Afrika var ved Eldoret i sørvest av det som skulle bli Kenya i 1920. Innen 1934 bodde det rundt 700 afrikandere her, nær den ugandiske grensen.
Italias historie i senantikken og middelalderen
Den katolske kirkes vekst
Etter en rekke felttog lyktes det den tyske hersker Otto I å legge det nordlige Italia under seg på midten av 900-tallet. Pave Johannes XII kronet ham til keiser, og de to ratifiserte «Diploma Ottonianum», som garanterte Kirkestaten dens selvstendighet. Imidlertid var det over de neste to hundre år stadige konflikter mellom keiser og pave, og de tyske keisere brukte gjerne trusler mot pavestatenes selvstendighet som aktivt virkemiddel. Men etter hohenstaufernes tid unnlot de tyske keisere stort sett å legge seg inn i italienske anliggender. Fra omkring år 1300 var de italienske fyrstedømmers selvstendighet, og deriblant Kirkestatens, sikret og ubestridt.
Afrikandere
Diaspora og Sørvest–Afrika
Med utbruddet av første verdenskrig ble Unionen Sør–Afrika bedt av de allierte styrkene om å angripe det tyske territoriet Sørvest–Afrika, noe som resulterte i felttoget i Sørvest-Afrika. Bevæpnede styrker under lederskapet til general Louis Botha beseiret de tyske styrkene som ikke var i stand til å gjøre mye motstand mot de overveldende sørafrikanske styrkene.
Italias historie i senantikken og middelalderen
Sør-Italia
Etter Karl den stores erobring av det langobardiske riket i nord, var Nord- og Sør-Italia fullstendig adskilt. Østromerriket hadde kontroll over deler av Puglia og Calabria, mens de tidligere langobardiske hertugdømmene erklærte seg uavhengig etter Karol den stores erobring. Dette ble innledningen til en omskiftelig periode, med etablering av uavhengige hertugdømmer, særlig med basis i Benevento og Salerno, og de byene som hadde opparbeidet seg større uavhengighet tidlige, som Napoli, Sorrento og Amalfi. Det var stadig kamper disse imellom og skiftende allianser for kontroll og utvidelse av maktområdet.
West Country
West Country er en uformell betegnelse på området i det sørvestlige England som korresponderer omtrent med den administrative regionen Sørvest-England.
Afrikandere
Moderne historie
Det svarte flertallet i Sør–Afrika ble ekskludert fra lik deltakelse i styret av statens og landets saker frem til 1994. Unntakene var hjemlandene til Qwaqwa, Zululand, Ciskei, Transkei, Venda og Bophuthatswana som var nominelt selvstyrt. Apartheidlovene ble først satt i verk av den britisk–kontrollerte regjeringen da passlovene ble vedtatt i 1923. Status quo ble opprettholdt og restriksjoner på ikke–hvites sosiale og politiske frihet ble ytterligere skjerpet da afrikandisk–ledede politiske partier fikk kontroll over regjeringen siden valget i 1948.
West Country
Området utgjøres av de historiske grevskapene Cornwall, Devon, Dorset, Somerset og Bristol, mens også grevskapene Gloucestershire og Wiltshire kan også bli omfattet. Begrepet kan også bli brukt i enda videre betydning. Bortsett fra de naturlige avgrensningene mot Bristolkanalen og Den engelske kanal er begrepet upresist avklart.
West Country er hovedsakelig ruralt med kun noen få byer av en viss størrelser. Turisme og jordbruk, særlig meieriprodukter, spiller en betydelig rolle i økonomien. Landskapet er hovedsakelig heier og lyngmo med granittberg i vest, og kritt og kalkstein i bakkelandskapet og daler med leire i øst. Historiske sett har gruvedrift etter tinn vært en betydelige faktor og er det fortsatt. Regionen er tradisjonelt kjent for sin produksjon av sider, clotted cream («cornish cream») og kjøttpaier Den er også kjent for Glastonbury-festivalen og andre hendelser.
Afrikandere
Moderne historie
Folkeavstemningen i 1992 ble avholdt 17. mars, og sørafrikanerne ble bedt om å stemme i det siste trekammersvalget som ble holdt under apartheidsystemet hvor også fargede og indiske grupper fikk stemme, for å bestemme om de støttet de fremforhandlede reformene som da var begynt av statspresident Frederik Willem de Klerk to år tidligere. Resultatet av valget var en stor seier for ja–siden. Valganalyser viste derimot at støtten for å avskaffe apartheid blant afrikanderne faktisk var litt større enn blant engelsk–språklige.
Denne antagelsen er tvilsom med tanke på de statistiske analysene som ble offentliggjort av Senteret for studiet av vold og forsoning (CSVR), har vist at afrikanderne støttet apartheid–politikken i større grad enn engelsk–språklige fra 1970–årene til 1990–årene.
Italias historie i senantikken og middelalderen
Sør-Italia
Etter 827 var Sicilia under kontroll av sarasenere, og disse angrep også fastlandet. I 852 tok de Bari og etablerte et emirat der. Særlig den østromerske innflytelsen i området ble svekket, og de søkte assistanse hos den romerske keiseren Ludvig II hvor de gjenerobret Bari i 871 etter en lang beleiring.
Afrikandere
Moderne historie
I nyere tid har der vært en tendens innenfor Sør–Afrika til å beskrive blandingsbefolkningen («fargede») i Sør–Afrika, de fleste snakker afrikaans som morsmål, som afrikandere eller fargede afrikandere. Men den afrikaans–språklige blandingsbefolkningen i Sør–Afrika og Namibia henviser vanligvis til seg selv som «kleurlinge» (fargede) og «bruinmense» (brunt folk). «Basters» («av blandet rase», bokstavelig «bastard») er et begrep som tidligere var vanlig, men som nå sjelden brukes på grunn av sin nedsettende natur. Andre ikke–hvite afrikaans–språklige grupper er «griqua», «namaqua» og «khoikhoi».
Italias historie i senantikken og middelalderen
Sør-Italia
Samtidig, rundt 999 ankom normannerne området og la under seg stadig større områder. Først i Puglia, men beveget seg etter hvert lengre vest mot Calabra og tilslutt også Sicilia. I motsetning til Normannernes invasjon av England i 1066, gikk den normanniske erobring av Sør-Italia over flere ti-år, og uten avgjørende slag tilsvarende slaget ved Hastings. Tilsvarende ble det i første omgang opprettet flere normanniske stater som i perioder var uavhengige av hverandre, selv om herskerne var i nær slekt gjennom Huset Hauteville, og først senere, i 1282 ble de normanniske besittelsene samlet i et rike. Erobringen av Sicilia ble fullført av Roger I av Sicilia i 1091, og Kongedømmet Sicilia ble opprettet av Roger II av Sicilia i 1130.
Sen-middelalderen
På slutten av middelalderen var det sentrale og sørlige Italia, to ganger selve hjertet i Romerriket, langt fattigere enn det nordlige Italia. Roma var en by som hovedsakelig lå i ruiner, og pavestatene var et løst administrert område med lite lov og orden, på grunn av at paven hadde flyttet til Avignon i Frankrike etter press fra kong Filip IV av Frankrike. Napoli, Sicilia og Sadinia hadde i en tid vært under utenlandsk herredømme.
Afrikandere
Moderne historie
Nylig har noen liberale afrikaans–språklige sørafrikanere og namibiere forkastet merkelappen afrikander på grunn av dens negative konnotasjon av rase og religiøs intoleranse. Noen bruker det neologistiske og rasenøytrale ordet «afrikaanses» til å henvise til seg selv som personer som har afrikaans som morsmål og som ser bort fra den antatte, og vanskelige å definere, etniske identiteten eller apartheidtidens rasekategorisering. Mens noen konservative etterkommere av trekkere og afrikandiske pionérer fremdeles liker betegnelsen «boer», ser andre på den som avskaffet og til og med som et nedlatende begrep brukt i en etnisk kontekst.
Det blir gjort forsøk av noen få afrikandere på å sikre minoritetsrettigheter. Disse forsøkene inkluderer Volkstaat–bevegelsen. I kontrast har en håndfull afrikandere sluttet seg til ANC som i overveldende grad får støtte av Sør–Afrikas svarte flertall. Men det store flertallet av afrikandere har sluttet seg til engelsk–språklige i støtten av Sør–Afrikas offisielle opposisjon, Democratic Alliance, en indikasjon på deres aksept for ikke–rasisme innenfor en fri foretaksøkonomi.
Det nye fenomenet hvit fattigdom tilskrives ofte regjeringens kvotering i arbeidsgiverlovgivningen, som reserverer 80% av nye jobber for svarte og favoriserer selskaper eid av svarte.
Det sørafrikanske landbrukssamfunnet har blitt utsatt for raseangrep i mange år. Alderen på de som har blitt drept, har variert fra så gammelt som 87 år til unge spedbarn. Genocide Watch har sagt at disse angrepene utgjør tidlige faresignal om folkemord mot afrikandere og har kritisert den sørafrikanske regjeringen for dens manglende handling i saken ved å peke på at mordraten mot dem («etno–europeiske bønder» i deres rapport) er fire ganger høyere enn generelt i den sørafrikanske befolkningen. Der er 40,000 hvite bønder i Sør–Afrika. Siden 1994 har nærmere 2000 bønder blitt myrdet i titusenvis av gårdsangrep i landet, mange brutalt torturert og/eller voldtatt. Noen offer har blitt brent med strykejern eller fikk kokende vann tømt ned i halsen.
Geografi
Der er ingen målinger på «etnisk gruppe» eller «etnisitet» i den sørafrikanske folketellingen, men en kombinasjon av rase (hvite) og morsmål (afrikaans) er det nærmeste anslaget for afrikander. Der var 2,536,906 hvite afrikaansspåklige i Sør–Afrika ifølge folketellingen i 2001 (1996: 2 558 956).
Dnne befolkningen var spredt ut over provinsene på følgende måte :
I Namibia var der 133,324 afrikaansspråklige i folketellingen i 1991. Dette utgjorde 9,5% av landets totale befolkning. Afrikanderne finnes for det mest i Windhoek og i de sørlige provinsene. Et betydelig antall afrikandere har migrert til land som Canada, Storbritannia, USA, Nederland, Belgia, Australia, New Zealand, Spania, Argentina og Mexico.
Et stort antall unge afrikandere drar nytte av visum for arbeid i ferie som er tilgjengelig i Storbritannia og andre Samveldestater, i tillegg til Nederland og Belgia, for å skaffe seg arbeidserfaring. Den fordelaktige valutakursen mot sørafrikansk rand øker også den attraktive internasjonale erfaringen.
Kultur
Afrikandernes kalvinisme i Sør-Afrika har utviklet seg i en annen retning enn sine europeiske og amerikanske motparter. Det særegne blir forklart som et direkte resultat av geografisk isolasjon og politisk og kulturell fremmedgjøring som stengte ute opplysningstidens påvirkning. Motstrømmene av endring som steg opp innenfor protestantiske kulturer i Europa i respons til det 18. århundrets opplysningstid hadde minimal effekt på utviklingen av religiøs tankegang blant afrikanderne.
Språket afrikaans endret seg over tid fra det nederlandske språket som først ble snakket av de hvite nybyggerne ved Kapp. Fra sent i det 17. århundre, utviklet formen for nederlandsk som ble snakket ved Kapp forskjeller, for det meste i morfologi, men også i uttale, aksent og, i mindre grad, syntaks og vokabular fra det som ble snakket i Nederland, selv om språket fremdeles er likt nok til at en kan forstå hverandre, med litt velvilje. Nybyggere som ved ankomsten talte tysk og fransk, skiftet snart over til nederlandsk og senere afrikaans. Prosessen med språkendringene ble influert av språkene som ble snakket av slavene, khoikhoier og mennesker av blandet opphav, i tillegg til kappmalaysiere, zuluer, engelskmenn og portugisere. Mens nederlandsk forble det offisielle språket, utviklet den nye dialekten, ofte kjent som kappnederlandsk, afrikansk nederlandsk, «kjøkken–nederlandsk» eller «taal», seg til et separat språk i løpet av det 19. århundre. Mye arbeid ble gjort av Genootskap van Regte Afrikaners og andre forfattere som Cornelius Jacobus Langenhoven. I 1925 erstattet dette nye språket nederlandsk som et av de to offisielle språkene i Unionen Sør-Afrika, og er vidt akseptert som kommunikasjonsmiddel for et stort antall sørafrikanere.
Afrikandere har en lang og rik litterær tradisjon og har produsert et antall betydelige romanforfattere og poeter, I nyere tid kan særlig navn som Uys Krige, Elisabeth Eybers og Breyten Breytenbach nevnes. I Norge er vel de desidert mest kjente nobelprisvinner i litteratur John Maxwell Coetzee, og André Brink som var en av dem som gjorde apartheid kjent i Norge.
Musikk er antagelig den mest populære kunstformen blant afrikandere. Mens den tradisjonelle boeremusiek og volkspele folkedansene var populære i fortiden, foretrekker de fleste afrikandere i dag en rekke internasjonale genre og lett populærmusikk på afrikaans. Noen liker også en populær sosial dans kalt sokkie.
Institusjoner
Afrikaanse Taal en Kultuurvereniging (ATKV) (Afrikaans språk og kultursamfunn) er ansvarlig for å fremme språket afrikandernes språk og kultur.
Freedom Front er et afrikandisk etnisk politisk parti i republikansk tradisjon som driver lobbyvirksomhet for at minoritetsrettigheter skal gis til alle de sørafrikanske minoritetene. Freedom Front leder også Volkstaat–initiativet og er nært forbundet med den lille byen Orania. Men partiet har bare mindre støtte blant afrikanderne.
Fylkesvei 7424
Fylkesvei 7424 går mellom Reipå og Marken i Meløy kommune. Veien er 5,6 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 457.
Jordalen
Jordalen er ei bygd i Voss kommune i Vestland. Den ligger i en sidedal til Nærøydalen og har veiforbindelse mot sør, via en ny tunnel fra E16 like øst for Stalheimskleivi. Dalmunningen er ved Jordalsnuten øverst i Nærøydalen like nedenfor Stalheim.
Jordalen er en agnordal til Nærøydalen og drenerer til Sognefjorden, den drenerte tidligere (før istiden) trolig mot Voss.
Torpedo (andre betydninger)
Torpedo har flere betydninger:
Afrikamesterskapet i fotball 1957
Afrikamesterskapet i fotball 1957 var det første afrikamesterskapet i fotball. Turneringen ble arrangert i Sudan i perioden 10. til 16. februar og det var kun tre lag som deltok:, Sudan og. Sørafrika var også invitert til å delta, med ble diskvalifisert på grunn av sin apartheidpolitikk. Etiopia gikk dermed direkte til finale og Egypt vant semifinalen med 2-1 over Sudan. I finalen, som ble spilt på Stade Municipal i Khartoum, vant Egypt med 4-0 over Etiopia. Det ble kun spilt to kamper, semifinalen og finalen. Ad-Diba scoret fem av de sju målene som ble scoret i turneringen, og alle fire i finalen.
Johan Øiestad
Johan Lyche Øiestad (født 3. februar 1959) er en norsk komiker, humoristisk forfatter og tannlege. Han ble utdannet cand. odont. i 1984 og driver egen tannlegepraksis. Øiestad ble godkjent spesialist i periodonti, tannkjøttsykdommer i 1990, og arbeider idag både som allmenn praktiker og spesialist i sin klinikk på Sunndalsøra
Øiestad har gitt ut en rekke bøker, flere av dem illustrert av Inge Grødum. Øiestad har også hatt faste spalter om tannhelse i ukebladene Allers og Vi over 60 samt skrevet både vitenskapelige og populariserte artikler om tannhelse i flere tidsskrifter og ukeblader. Han har gitt ut en lydkassett om tannkjøttlidelser og en videokassett om kommunikasjon hos tannlegen.
Øiestad spilte fotball som ung og fikk 3 landskamper for G16-landslaget og 3 for G19-landslaget. Han spilte 208 kamper for Sunndal. Han har landets høyeste trener og lederutdannelse i fotball.
Øiestad jobber i tillegg til sin tannlegevirksomhet som skuespiller og komiker. Han spilte Kjell Inge Røkke i TV 2 komedien Det gode selskap og hans parodier på Nils Arne Eggen, Åge Hareide og flere andre kjente personer er vist flere ganger på riksdekkende og lokale TV-stasjoner. Øiestad har hatt roller i spillefilmene Skygger i skaret og i Jakob og campinglivet farer. Han spilte onkel Erling i sesong 10 av Helt Perfekt på Tv Norge i 2020.
22. april
22. april er den 112. dagen i året, den 113. i skuddår. Det er 253 dager igjen av året.
Johan Øiestad
Som revyutøver vant han prisen Årets Gapskratt 2010 på Gapskratten Revyfestival i Tresfjord, og publikumspris dagforestilling Høylandet revyfestival 2005, for nummeret Rævafotball.
22. april
Navnedag
Oddgeir, Oddny
Fødsler
Se flere som er født 22. april i Kategori:Fødsler 22. april.
Dødsfall
Se flere som døde 22. april i Kategori:Dødsfall 22. april.
Langvatnet (Lierne)
Langvatnet (sørsamisk: Loevesjaevrie) er en innsjø i Lierne kommune i Trøndelag. Den har utløp mot øst til Langvassåa, som renner ned til Arvatnet og videre inn i Sverige.
TAZARA-jernbanen
TAZARA-jernbanen går fra Kaphiri Mposi i Zambia til havnebyen Dar-es-Salaam i Tanzania. Tanzania-Zambia Railway Authority (TAZARA) ble grunnlagt tidlig på 1970-tallet for å bygge en jernbane som skulle forbinde det dengang isolerte Zambia som var blitt selvstendig nasjon seks år tidligere med resten av kontinentet. Banen skulle være en alternativ forbindelse til havet i stedet for den apartheid-kontrollerte og nå blokkerte forbindelse gjennom Rhodesia og Sør-Afrika. Jernbanen kalles også UHURU Railway etter swahili «frihet».
Konstruksjon
Jernbanen ble finansiert og bygget av Folkerepublikken Kina. Byggingen startet i 1970, og byggearbeidene tok seks år. Konstruksjonskostnader 500 million dollar.
Linjen
Banens utgangspunkt er havnebyen Dar-es-Salaam. Den går 970 km gjennom Tanzania og 890 km gjennom Zambia. Jenbanestrekningen krysser Zambias grense vest for Mbeya og forbindes med Zambia Railways ved Kapiri Mposhi. Banens lengde er 1860 km. Høyde over havet ved endepunktet er 1400 m.
Den ble bygget gjemnnom et heller øde og lite befolket område. I kjølvannet av jernbanen er det dukket opp industri og kraftverk, blant annet en gigantkraftstasjon i Kidatu og en papirfabrikk i Rufiji. Linjen krysser TAN-ZAM veien ved Makambako og løper parallelt med veien til Mbeya og grensen til Zambia ved Tunduma.
Linjen er smalsporet med en sporvidde på 1067 mm, og ble fullført i 1975. Det var dengang det største jernbaneprosjekt siden andre verdenskrig. En delstrekning på 16 km mellom Mlimba og Makambako i Tanzania inneholder 30% av all jordforflytning, broer og tunneler. Tunnelene i Udzungwafjellene begrenser vognenes lastekapasitet.
På det meste var over 75 000 mann engasjert i utbyggingen, hvorav en tredel var kinesere. Det tekniske kompliserte prosjektet gav Kina en enorm prestisje i Afrika.
Forbindelse med andre jernbaner
Banen har forbindelse til det zambiske jernbanenettet i Kapiri Mposhi. Det har igjen forbindelser videre til Zimbabwe og Sør-Afrika og i nord, ved Ndola er det forbindelse til Kongo slik at TAZARA har forbindelse til hele jernbanenettet i Det sørlige Afrika og Sentralafrika. Jernbanen kan derimot ikke knyttes direkte til den jernbanen som forbinder Tanzania med Kenya og Uganda fra Dar-es-Salaam, da denne banen har en annen sporvidde, meterspor, 1000 mm. En overgangsstasjon er bygget i Kidatu hvor det ble bygget en 108 km. lang sporforbindelse til Kilosa på jernbanenettet i Tanzania.
Privatisering
På grunn av fallende trafikk ble de to lands regjeringer i 2005 enige om å privatisere jernbanen. Mellom 1990 og 2003 er trafikken, spesielt godstrafikken blitt halvert (fra 1,2 millioner tonn til 630 000 tonn) og lokomotivparken må repareres eller fornyes for 25 millioner dollar. Beslutning om dette forventes å bli tatt i løpet av 2006 og i betraktning av Kinas tidligere engasjement på 1970-tallet forventes det kinesiske interesser vil bli foretrukket som en eventull ny operatør.
Aitor Galdós
Aitor Galdós Alonso (født 9. november 1979 i Ermua) er en profesjonell spansk landeveissyklist.
Merimde
Merimde, eller Merimda Beni Salama, er et arkeologisk funnsted og tidligere bosetning i det nordlige Egypt, ved vestre deltabredd av Nilen, ca. 50 km vest-nordvest for dagens Kairo. Merimde skriver seg fra ca. tiden omkring 5000–4100 f.Kr., og er et av de første stedene med udiskutable funn av jordbruk. Dybden av restelaget er i snitt 2,5 meter, og inneholder store mengder keramikk.
Merimdebosettingen hadde om lag 160 kornbinger eller opplagsbeholdere for andre matvarer, gravd ned i jorden. Disse var 1–2 meter i diameter og inntil 1 meter dype, og kunne i sum lagre store mengder korn og andre matvarer i bulk. Kornkamrene synes å ha vært individuelle knyttet til husstander, og kan vitne om at det ofte kommunale tilsnittet ved oldtidens konsum og kornlager var blitt avløst av mer autonome og uavhengige husholdninger på denne tiden.
Det ble også drevet fiske og jakt på stedet, slik det var blitt gjort ved Nilen i flere tusen år.
Tyske arkeologer har delt funnstedet inn i tre lag: Urschicht (urskiktet), Mittleren Merimdekultur og Jüngeren Merimdekultur. Denne typen fininndeling og karakterisering av «kulturer» er derimot i økende grad på vei ut av arkeologien.
Svartflekksmyger
Svartflekksmyger (Carterocephalus silvicolus) er en sommerfugl som hører til familien smygere (Hesperiidae). Den ligner den vanligere arten gulflekket smyger (C. palaemon), men skiller seg fra denne på at forvingene er gule ved mørke flekker, ikke mørke med gule flekker.
Levevis
Svartflekksmygeren er mye sjeldnere enn slektningen gulflekksmyger. Den er funnet fra Østfold til Målselv i Troms, men ser ut til å mangle helt på Sørlandet og Vestlandet. Den flyr i fuktige lysninger i skogen, langs veikanter, elvebredder og strender i mai – juni. Larven lever på forskjellige gress. Arten er listet som hensynskrevende på den norske rødlisten. Siden forekomstene er såpass få og lokale er den følsom for alle slags inngrep som forandrer lokalitetene.
Diego Rivera
Diego María de la Concepcíon Juan Nepomuceno Estanislao de la Rivera y Barrientos Acosta y Rodríguez (født 8. desember 1886, død 24. november 1957) var en meksikansk muralist og kunstmaler. Rivera ble født i Guanajuato. Han reiste som ung til Europa hvor han ble inspirert av kubismen. Han har malt en rekke offentlige bygninger både i og utenfor Mexico. Diego Rivera var gift med Frida Kahlo.
Bjørn Talén
Bjørn Talén (født 8. september 1890 i Kristiania, død 12. juli 1945 i Bergen) var en norsk operasanger (tenor).
Talén studerte sang i Milano, Napoli, London og Paris. Han debuterte i Universitetets aula 1. oktober 1914. I 1918–20 var han ved Opera Comique i Kristiania. Han opptrådte ellers ved Nationaltheatret og ved Den kongelige opera i Stockholm, og han hadde gjesteopptredener i København, Torino, Madrid, Berlin, Dresden og flere andre steder. Fra 1921 til 1928 var han fast ansatt som førstetenor ved Staatsoper i Berlin, og videre fram til 1932 ved Städtische Oper samme sted.
Av roller han sang, kan nevnes Tannhäuser, Faust, Don Jose i Carmen, Cavaradossi i Tosca, Pinkerton i Madama Butterfly og Samson i Samson og Dalila. Han sang også nyere repertoar, blant annet Kurt Weill. Tilbake i Norge opptrådte han også i mer operetteaktige oppsetninger, som Smilets land av Franz Lehár. En jubileumskonsert i 1939 ble også i praksis avskjedsopptredenen.
Talén hadde også offisersutdannelse og nådde kapteins grad. Ved den tyske invasjonen i 1940 var han sjef for luftvernet på Kongsvinger festning. Kommandanten der var tyskvennlig, men på Taléns ordre ble depotene brutt opp, slik at de innkalte soldatene kunne få våpen og uniformer.
Talén døde av kreft i 1945.
Buteonini
Buteonini (våker og nære allierte) er et tribus i underfamilien Buteoninae (glenter, havørner og våker), som inngår i haukefamilien (Accipitridae). Taxonomy in Flux regner med 62 arter fordelt i 15 slekter, men verken slekts- eller artsspørsmålet regnes som avklart.
Biologi
Artene i denne gruppen kjennetegnes ved middels stor størrelse og brede vinger. De forveksles ofte med ørner, men skiller seg fra disse gjennom mindre størrelse og kortere vinger. De fleste artene er trekkfugler.
Inndeling
Inndelingen av Buteonini følger i hovedsak Taxonomy in Flux og er i henhold til Boyd (2017). Den er imidlertid kontroversiell og må regnes som uavklart. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Norske navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle, men kun foreløpige i påvente av offisielle beskrivelser.
Ivo Zupan
Ivo Zupan (født 1. august 1956 i Jesenice) er en slovensk tidligere skihopper som konkurrerte for Jugoslavia. Han representerte SK Triglav Kranj.
I OL i Innsbruck i 1976 ble han nummer 46 av 55 deltakere i normalbakken i Seefeld og sist av 54 deltakere i storbakken i Innsbruck. Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka 1977/78 og 1979/80, og ble nummer 56 og 55 sammenlagt. 10.-plass i Zakopane 26. januar 1980 ga ham 6 verdenscuppoeng og 84.-plass sammenlagt i verdenscupens første sesong 1979/80.
Han satte slovensk lengderekord i skiflyging med 171 meter i Planica i 1979.
Alexander Groven
Alexander Groven (født 2. januar 1992) er en norsk fotballspiller som spiller for Hønefoss Ballklubb.