cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norges herrelandslag i ishockey
Drakt
ishockey-VM 2008 i Canada markerte også at Det internasjonale ishockeyforbundet (IIHF) var 100 år gammelt. For å markere dette skulle alle lag spille én kamp hver med en retro-drakt. I kampen mellom Norge og Tyskland den 7. mai valgte Norge å bruke en hvit drakt i stil med den som ble brukt på 1960-tallet. Denne, i likhet med den røde versjonen av drakten, ble også brukt under vinter-OL 2010 da det ikke var tillatt å bruke landenes respektive ishockeyforbunds logoer på OL-draktene (hvilket ikke kun ramte Norge, men også Canada, Finland,Sveits og USA).
Sang
«Heia Norge å, å» var herrelandslaget i ishockey sin offisielle sang til B-VM i Oslo og Lillehammer i 1989, fremført av Kjetil Kjelle (som også var komponist og tekstforfatter), Jon Herwig Carlsen og landslaget selv. Sangen har blitt brukt som målsang når Norge scorer siden ishockey-VM 2013. I 2015 lagde landslaget en ny versjon av sangen. Versjonen ble sunget av Ole-Kristian Tollefsen, Niklas Roest, Martin Røymark og Andreas Martinsen, mens kommentatorlegenden Carlsen dessuten stilte villig opp igjen. I sangen blir spillere som Røymark, Patrick Thoresen, Martinsen, Lars Haugen, Anders Bastiansen, Roest, Jonas Holøs, Morten Ask og Alexander Bonsaksen samt trener Roy Johansen nevnt.
Kallenavn
Det norske landslagets kallenavn, «Isbjørnene», stammer fra isbjørnen som er i logoen til Norges ishockeyforbund.
Kjente spillere
Spillere i fet er fortsatt aktive på landslaget..
Flest landskamper
Dette er en liste over spillere med flest landskamper (kun VM og OL-kamper samt OL-kvalifiseringskamper regnes som offisielle landskamper).
{{legend|#CFECEC|Aktive spillere på landslaget|border=#AAAAAA}} Kilde: hockey.no
Flest landslagspoeng
{{legend|#CFECEC|Aktive spillere på landslaget|border=#AAAAAA}} Kilde: statistikk for VM-kamper og OL og OL-kvalifiseringskamper hos eliteprospects.com
Flest landslagsmål
{{legend|#CFECEC|Aktive spillere på landslaget|border=#AAAAAA}} Kilde: statistikk for VM-kamper og OL og OL-kvalifiseringskamper hos eliteprospects.com
Landslagsspillere med NHL-erfaring
Åtte norske landslagsspillere har spilt kamper for NHL-lag. {{legend|#CFECEC|Aktive spillere på landslaget|border=#AAAAAA}}
Anna Oxenstierna
Anna Oxenstierna (født 13. juni 1963) er en svensk tidligere profesjonell golfspiller.
Etter en amatørkarriere der hun blant annet var med på å vinne lag-EM for juniorer i 1981 og 1984, ble Oxenstierna profesjonell i 1987. Foruten en seier på Women Professional Golfers' European Tour, nå kalt Ladies European Tour, hadde Oxenstierna også seire på den svenske golftouren Telia Tour.
Jonas
Jonas har navnedag 29. mars i Norge, Sverige, Danmark og Finland, 21. september i Frankrike og 27. september i Tsjekkia. Varianten Jónás har navnedag 12. november i Ungarn.
Jonas er også et vanlig navn i Litauen, men der er det ikke en oppkalling etter den gammeltestamentlige profeten, men etter døperen Johannes. Derfor er navnedagen i Litauen 24. juni, døperen Johannes' fødselsdag. Hans navn på hebraisk var Jochanan. Avledninger av den greske navneformen Johannes har vært blant de mest utbredte i kristenheten. Det forklarer hvorfor den lokale avledningen har vært og stadig er så vanlig i Litauen. De tilsvarende norske avledningene Jon, Hans, Jens, Johan (og mange flere) har til sammen vært like vanlige i Norge.
Utbredelse
Navnet var noe brukt i Norge på 1700- og 1800-tallet. I 1801 var det 859 menn som het Jonas, det vil si ca. 0,19 % av den mannlige befolkningen i Norge i 1801, og i 1900 var det 2131, som også tilsvarer ca. 0,19 %. I nyere tid har Jonas vært blant de mest populære døpenavnene i Norge fra ca. 1990. I 2006 var Jonas det mest brukte navnet på nyfødte gutter.
Jónas var et svært vanlig navn på Island på midten av 1800-tallet.
I Sverige var Jonas mest populært som døpenavn på 1960-, 1970- og 1980-tallet, men har siden dalt i popularitet.
Når Jonas er det vanligste mannsnavnet i Litauen, skyldes det som nevnt foran at det ikke tilsvarer navnet Jonas på andre språk, men er den litauiske formen av det bibelske navnet Johannes. Med alle sine avledninger er dette et av de mest utbredte navn i kristenheten.
Eksterne lenker
Joonas
Chicago Bulls
Chicago Bulls er et amerikansk basketballag som spiller i ligaen NBA. De er et av de mest kjente lagene i NBA, mest på grunn av verdensstjernen Michael Jordan som spilte for laget fra 1984 til 1998.
Laget holder til i Chicago i Illinois, og spiller hjemmekampene i United Center.
Lagets beste periode var 1990-årene da Chicago Bulls vant seks NBA-titler, med kjente spillere som Jordan, Scottie Pippen og Dennis Rodman i spissen.
Spillerstall
''Sist oppdatert 13. april 2014''
Hall of Fame
De følgende tolv personene har hatt tilknytning til klubben, og er innvalgt i Naismith Memorial Basketball Hall of Fame:
Oscar Lewicki
Han har tidligere spilt for, og har tidligere vært en del av s fotballakademi.
Landslaget
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Gresk religion i antikken
Gresk religion i antikken besto av en samling av trosforestillinger og ritualer som ble praktisert i form av både populær offentlig religion og kulter. Disse ulike gruppene varierte nok til at man kan snakke om greske religioner eller «kulter», skjønt de fleste delte likheter som en tro i polyteisme, troen på flere guder.
Grekerne anerkjente alle de tretten hovedguder og gudinner: Zevs, Hera, Poseidon, Apollon, Artemis, Afrodite, Ares, Dionysos, Hefaistos, Athene, Hermes, Demeter, og Hestia, skjønt ulike mindre guder også ble dyrket. Ulike byer dyrket forskjellige guddommer, noen ganger med tilnavn som spesifiserte deres lokale vesen, og disse ble sett på som byens spesielle beskytter, eksempelvis Athene for byen Athen.
Johannes Heftye
Johannes Heftye er navnet til flere personer:
Gresk religion i antikken
Terminologi
Det er kanskje villedende å snakke om «gresk religion». Grekerne hadde ikke et begrep for «religion» i den forstand av en dimensjon av eksistens atskilt fra alle andre, og motivert i en tro på at gudene hadde en autoritet over menneskenes skjebne og krevde anerkjennelse som en betingelse for frelse. Grekerne isteden snakket om deres religiøse praksis som «ta theia» (bokstavelig «det som har med gudene å gjøre»), men denne løse anvendelsen innebar ikke eksistensen av noen form for autoritative sett av «tro». Faktisk hadde ikke grekerne et ord for «tro» i noen av de to begrepene slik vi har det. Ettersom eksistensen av gudene var gitt ville det ikke gi mening å spørre andre om de «trodde» på om guden eksisterte. På den annen side, individer kunne vise seg som mer eller mindre oppmerksomme på gudene, men et felles begrep for at muligheten var «nomizein», et ord beslektet til «nomos» («sedvane», «lov»), å nomizein gudene var å anerkjenne deres rette sted i tingenes skjema og til å handle i henhold ved å gi gudene det som var deres.
Trosforestillinger
Mens det var få sammenhenger som var universale for alle grekere var det felles trosforestillinger som ble delt av mange.
Teologi
Selv om gudene var udødelige var de ikke allmektige. De var også underkastet skjebne. I mytologien var Odyssevs' skjebne å komme tilbake til Ithaka etter trojakrigen, og gudene kunne bare forlenge hans sjøreise og gjøre det vanskeligere for ham, men ikke stoppe ham.
Gudene kunne handle som mennesker, og hadde menneskelige svakheter. De kunne samhandle med mennesker, stundom også få barn med dem. Ved noen tider kunne enkelte guder være i strid med andre guder, og de ville gjøre det de kunne for å overkomme den andre. Eksempelvis, i trojakrigen støttet Poseidon trojanerne, mens Zevs og Athene støttet grekerne.
Noen guder var spesielt knyttet til en bestemt by. Athene var knyttet til athenernes by, Apollon til Delfi og Delos, Zevs til Olympia og Afrodite til Korint. Andre guddommer var knyttet til nasjoner utenfor det greske fastlandet, og Poseidon ble assosiert med Etiopia og Troja, og Ares med Trakia.
Navnenes identitet var ingen garanti for en tilsvarende kult; grekerne selv var meget oppmerksomme på at jomfruen og jegerinnen Artemis ble dyrket i Sparta, og hun var en høyst annerledes guddom fra den Artemis som var en mangebrystet fruktbarhetsgudinne på Efesos. Når litterære verker som Iliaden forholder seg til konflikter blant gudene oppsto disse konfliktene ettersom deres tilhengere var i krig med hverandre på jorda og var en himmelsk refleksjon av det jordiske mønsteret til de lokale guddommer. Selv om dyrkelsen av de viktigste guddommene ble spredt fra en lokalitet til en annen, og selv om de fleste større byer hadde templer for flere hovedguddommer, var identifikasjonen for ulike guder til ulike steder sterkt og vedvarende helt til den greske religionen døde ut.
De tolv olympiske guder
De mektigste guder var kjent som de olympiske og av disse var det tolv stykker. Det ble trodd at disse bodde på toppen av fjellet Olympos. Hades ble innbefattet blant disse tolv ettersom han bodde i Underverden og guden Dionysos som levde i det mytologiske landet Nysa.
De tolv guddommene var:
Mindre guddommer
Mindre guddommer, som i visse tilfeller var i slekt med de olympiske, eksisterte også. En av de mest populære var Dionysos, også kalt Bacchus, en gud for vin og åndelig ekstase, og sønn av Zevs. En annen var Pan, en gud med horn og underkropp som en geit, som var guden for gjetere og folkemusikk, og Hekate, en gudinne for hekseri og vegkryss.
Det var også mulig for et dødelig menneske å bli en udødelig gud. Et eksempel var Herakles som var sønn av guden Zevs, men som hadde en dødelig mor. Ved å gjøre store, heltmodige dåder og ved sin delvis guddommelige arv ble Herakles til slutt selv udødelig.
Opphavlige guddommer
En gruppe guddommer var de første eller opphavlige guddommer. Disse ble betraktet som de første guder, slike som Khaos, vesenet av det opphavelige kaos, og Gaia, jordens gudinne. Mens noen av disse stundom ble dyrket var de på langt nær så populære som de olympiske gudene.
Etterlivet
En av de mest utstrakte områdene i underverden var kjent som Hades. Dette området ble behersket av en gud som også het Hades. En annen del av dødsriket ble kalt for Tartaros og var et sted hvor de fordømte ble antatt å dra til, et sted for pinsler og kvaler. Et tredje sted var Elysion som var et behagelig sted hvor de dydige og rettskafne døde og de som var innviet i mysteriekulter ble sagt å bo. Underverden som ble referert i mytologien og litteraturen var basert på denne.
En del grekere som filosofene Pythagoras og Platon kunne forfekte tanken om reinkarnasjon, men det var en fremmed tanke for de fleste grekere.
Rásteluoppal
Rásteluoppal et sted i Porsanger i Finnmark. Tidligere kart navn Rasteluobbal og Rasteluobal. Øvre og nedre Rásteluoppal er to vann som er delt av ett sund 71 moh. Elven Fielbma renner inn i øvre Rásteluoppal og videre ut av nedre Rásteluoppal. I øvre Rásteluoppal ligger en holme med hytte som har tilhørt familien Hoëm siden 1928. Rásteluoppal grenser til Skoganvarre naturreservat på vestsiden. Rester etter tyske forlegninger fra andre verdenskrig på østsiden. De tyske forlegningene gikk sammenhengende ifra Øvre Rásteluoppal og ned til forbi Skoganvarre. Lasarettmoen var det tyske feltsykehuset på vestsiden av elven.
Gresk religion i antikken
Mytologi
Gresk religion hadde en stor og omfattende mytologi. Den besto hovedsakelig av fortellinger om gudene og om hvordan de påvirket menneskene på jorden. Mytene involverte ofte heltene og deres handlinger, slik som Herakles og hans tolv dåder; Odyssevs og hans sjøreise hjem; Jason og hans søken etter det gylne skinn; og Thesevs og hans kamp mot Minotauros.
Mange forskjellige vesener eksisterte i gresk mytologi. De mest betydningsfulle blant disse var gudene og menneskene, skjønt titanene opptrådte også ofte i greske myter. De kom forut for de olympiske gudene og ble hatet av disse. Mindre vesener omfattet vesener som var halvt mann og halvt hest, kentaurene; de naturbaserte nymfene (trenymfer var dryader, sjønymfer var nereider) og de seksuelt besatte satyrene. Noen vesener i gresk mytologi var monstre slik som den enøyde kjempen Kyklop, sjøuhyret Skylla, malstrømmen Kharybdis, og Minotauros, et farlig monster som var halvt mann og halvt okse.
Mange av mytene involverte trojakrigen mellom Hellas og Troja. Det storslåtte episke diktet Iliaden av Homer omhandler omstendighetene rundt krigen. Mange andre fortellinger er basert på det som skjedde etter krigen, eksempelvis mordet på kong Agamemnon av Argos, og de omstendige hendelsene til Odyssevs på hans sjøreise tilbake til Ithaka.
Det fantes ikke en utgave av gresk kosmogoni (læren om verdens tilblivelse og utvikling) eller en bestemt opphavsmyte. Ulike religiøse grupper trodde at verden hadde oppstått på forskjellige måter. En gresk opphavsmyte ble gjenfortalt i Hesiods Theogonien. Den slår fast at først var det kun en første og opprinnelig guddom som ble kalt for Chaos, som igjen fødte ulike andre opprinnelige guddommer som Gaia, Tartaros og Eros, og disse fødte flere guder, titanene, og disse fødte de første olympiske gudene.
Mytologien har i stor grad blitt bevart og ble videreført i den senere romerske mytologien. Grekerne og romerne hadde litterære samfunn, og mye av mytologien ble skrevet ned i form av episk poesi som Iliaden, Odysseen og Argonautika, og skuespill som Evripides' Bacchantene og Aristofanes' Froskene. Den greske mytologien ble populær som litterær inspirasjon i det kristne Europa etter renessansen, hvor den ofte ble benyttet som grunnlag for kunstneriske verker av kunstnere som Sandro Botticelli, Michelangelo og Rubens.
Dyd
En av de viktigste moralske sammenhengene for grekerne var frykten for å begå hybris, noe som omfattet flere aspekter, fra overdreven stolthet (hovmod) til voldtekt og skjending av lik. Hybris var en forbrytelse i bystaten Athen.
Hellig skrift
Det var ingen felles skrift som ble betraktet som hellig av alle tilhengere av greske religioner slik den kristne Bibel eller den islamske Koranen.
Seremonier
Greske seremonier og ritualer ble utført ved altere. Disse var vanligvis helliget en eller noen få guder, og hadde en statue av den bestemte guden. Votivgaver ble etterlatt ved alteret, slik som mat, drikke og egne kostbare eller symbolske objekter, ikke ulikt praksisen med å tenne lys i kristne kirker. Stundom ble det ofret et dyr ved alteret. Det meste ble spist der og da og resten seremonielt brent som en ofring til gudene. Libasjoner, ofte i form av vin, ble også ofret til gudene, ikke kun ved helligdommene, men også i hverdagslivet som ved et symposion (drikkegilde).
En seremoni var pharmakos, et ritual som innebar å fordrive en symbolsk syndebukk som en slave eller et dyr fra en by eller en landsby i vanskelige tider. Håpet var at ved å kaste ut den rituelle syndebukken ville de vanskelige tidene forsvinne med denne.
Templer
Templer ble bygd for å ære gudene. Noen av de prektigste og mest berømte var Zevstempelet i Olympia og Parthenon, dedisert til gudinnen Athene på Akropolis i Athen.
Ved noen av disse templene ville det også være et orakel som kunne forutse framtiden. Den mest kjente var orakelet i Delfi som var lokalisert i Apollontempelet i Delfi.
Mysteriereligioner
De som ikke ble tilfredsstilt av de offentlige gudekultene kunne vende seg til flere mysteriereligioner som fungerte som spesielle kulter hvor medlemmene måtte bli innviet og opptatt i for å bli opplært i kultens hemmeligheter.
Her kunne de finne religiøs trøst i hva som tradisjonell religion ikke kunne gi: en sjanse for en mystisk oppvåkning, en systematisk religiøs doktrine, et kart til etterlivet, en felles dyrkelse, og et tettere bånd av åndelig fellesskap.
Noen av disse mysteriene, som mysteriene til byene Eleusis og Samothraki var svært gamle og lokale. Andre var spredt fra sted til sted som de ekstatiske mysteriene til Dionysos. I løpet av den hellenistiske tiden og under Romerriket ble eksotiske mysteriereligioner som de til Osiris og Mithras-kulten spredt, ikke bare i Hellas, men over hele Middelhavet og i Romerriket.
Opprinnelse
Gresk religion har antagelig sin opprinnelse i perioden med indoeuropeisk innvandring / invasjon på 2000-tallet f.Kr. i Hellas. Dette folket kom i kontakt eller konflikt med to eksisterende folk og kulturer i Hellas som hadde eksistert siden neolittisk tid: Egeere og minoere. Ut av møtet mellom de tre kulturene oppsto en sammenblandet gresk kultur, som er karakterisert som mykensk-minoisk kultur og blomstret i tidsrommet fra 1600 f.Kr. til 1400 f.Kr.
Hovedstrømning i gresk religion synes å ha utviklet seg fra tidlige mykensk religion i den mykenske sivilisasjonen i bronsealderens Hellas. Mykenerne, i henhold til arkeologiske oppdagelser, synes å oppfattet Poseidon som deres øverste gud. Det kan også ha videreutviklet og tatt til seg religioner fra tidligere trosforestillinger og utøvelser som i den minoiske religionen. I tillegg var det også en ytre, østlig påvirkning som preget utformingen på deler av den greske religion, både fra Levanten og fra Midtøsten. Også flere greske myter har sin parallell i østlige Middelhavet.
Den klassiske antikken
De innbyrdes stridene som fulgte den klassiske perioden i Hellas fra rundt 500 f.Kr. førte til at gudenes autoritet ble utfordret, og det oppsto ulike behov mellom bysamfunnene og folket på landet, blant bønder og gjetere, som opprettholdt trosforestillinger som var mindre intellektuell og åpnet for mysteriereligioner som de eleusinske mysterier, Dionysos' mysterier og orfisme, en form for tidlig gresk gnostisisme. En motreaksjon var at Apollon fikk økt innflytelse og overførte flere av dydene til eldre guder som rettferdighet, harmoni, gode gjerninger og måtehold, noe som er bevitnet i verkene til tragiske poeter som Aiskhylos, Sofokles og Evripides, som også stilte spørsmål ved de eldre, tradisjonelle gudene.
Romerriket
Da Romerriket erobret Hellas i år 146 f.Kr. tok romerne til seg mye av gresk religion og gjorde den til sin egen sammen med mange andre aspekter av gresk kultur som litteratur, skulptur og arkitektoniske stiler, ikke minst ved at mange grekere fikk posisjoner som lærere i Roma og andre romerske byer. De greske gudene ble utlignet og gjort like med oldtidens romerske guddommer: Zevs med Jupiter, Hera med Juno, Poseidon med Neptun, Afrodite med Venus, Ares med Mars, Artemis med Diana, Atene med Minerva, Hermes med Merkur og videre. Noen av gudene som Apollon og Dionysos (Bacchus) hadde allerede blitt tilpasset ved at romerne ble påvirket via greske samfunn i Italia. Det var mange andre guddommer som eksisterte i romersk religion før påvirkningen av gresk religion som ikke var assosiert med en gresk guddom, blant annet Janus (guden med to ansikter) og Quirinus (en tidlig krigsgud som senere gikk opp myten om Romulus).
Innføringen av kristendommen
På slutten av 300-tallet e.Kr. var det romerske keiserdømmet blitt overveiende kristent. Kristendommen tolererte få interne stridigheter og hadde en dyp overbevisning om egen fortreffelighet og som den ene, sanne tro. Kristne keisere stengte hedenske templer og orakler, og nedla hedenske leker i en rekke av økende strenge dekreter. Til slutt ble gresk religion i sin helhet forbudt ved lov av keiser Theodosius den store og forbudet ble gjennomført med makt av hans etterfølgere. Gresk religion ble stigmatisert som «hedensk» og «overtro», som religionen til bøndene (pagani). En del forskning har antydet at gresk religion ble delvis bevart på landet og en del av dens former ble til slutt omsluttet og innkapslet i kristne ritualer da Europa gikk inn i middelalderen.
Nyhedensk oppvåkning
Gresk religion har opplevd en rekke oppvåkninger eller fornyelser, i renessansens kunst og humanistiske fag foruten også i dagens hellenistiske rekonstruktivisme, eller «Hellenismos» som det stundom er blitt kalt. Begrepet ble først gang fremmet av den siste hedenske romerske keiseren Flavius Claudius Julianus, stigmatisert som «Julian den frafalne».
Mange nyhedenske religiøse grupper som Wicca benytter aspekter fra antikkens greske religioner i sin utøvelse. Hellenistisk rekonstruktivisme fokuserer og reflekterer en nyplatonsk eller platonsk spekulasjon slik den er representert hos Porphyrios, Libanios, Proklos og Julian, foruten også klassisk kultpraksis.
Vår tidsregning
Vår tidsregning, alternativt vanlig tidsregning (engelsk: Common Era   ), med de tilhørende begrepene før/etter vår tidsregning (forkortet fvt. og evt.), er benevnelser for å angi årstall etter tidsregningen basert på Kristi fødsel (år 1) på en mer verdinøytral måte. Vår tidsregning er altså ikke en alternativ tidsregning, men et alternativt navn på tidsregningen som etter tradisjonen startet ved Kristi fødsel. Derfor viser 2012 evt. og 2012 e.Kr. til det samme året, på samme måte som 2012 CE og 2012 AD viser til det samme året på engelsk.
Både før vår tidsregning og etter vår tidsregning samt forkortelsene fvt. og evt. er normert og inngår dermed i offisiell rettskrivning etter Språkrådets standard.
Tilsvarende benevnelser brukes også i andre språk. Eksempelvis benyttes before Common Era/Common Era i samme kontekster i engelskspråklige land. Den direkte oversettelsen av disse til kinesisk, gong yuan qian/gong yuan (公元前/公元), er i universell bruk i Kina, og på tysk er benevnelsen unsere Zeitrechnung («vår tidsregning») brukt i likhet med de engelske begrepene.
Historisk bruk av tilsvarende begrep på andre språk
Historisk har Common Era også blitt brukt på en generell måte i betydning «vanlig tidsregning»; f.eks. the common era of the Jews (Den vanlige tidsregningen til jødene).
Under den franske revolusjon tok republikanerne sterk stilling mot den herskende katolske religion og kirkemakten, og man gjorde offisielle forsøk med begrepene «avant notre ère» (før vår tid) og «notre ère» (vår tid). Under Napoleon ble formen noe spredd i okkuperte land, deriblant Tyskland.
I Tyskland har begrepet «unsere Zeitrechnung» (på norsk «vår tidsregning») vært brukt i alle fall siden midten av 1800-tallet, for å angi årstall eller århundrer i tidsregningen. Begrepene vor unserer Zeitrechnung (v. u. Z.) og unsere Zeitrechnung (u. Z.), noe som er synonymt med det engelske Common Era. Det ble bl.a av egyptologen Johannis Dümchen i 1868, av arkitekt og redaktør Albert Hoffmann i 1890, av den sosialistiske teoretikeren Paul Lafargue i 1892-93, og av geologiprofessor Franz Toula i 1909. Videre ble begrepet brukt i Paulys encyklopedi for klassisk oldtidshistorie i 1897. Begrepet ble også forsøkt innført i Nazi-Tyskland som et antireligiøst og antijødisk tiltak. Myndighetene argumenterte da med at tidspunktet for Jesu Kristi fødsel og tidsregningen etter Kristi fødsel ikke samsvarte, og at personen Jesu fødsel ikke var en viktig nok historisk hendelse til å kalle tidsregningen «etter Kristus». Etter krigen ble bruken av «unsere Zeitrechnung» og tilhørende forkortelser forsøkt gjennomført av kommunistregimet i DDR, som et forsøk på å fjerne referanser til kristendommen fra språket. I dagens Tyskland er bruken av begrepene utbredt, men fortsatt er det nok mer vanlig med vor Christus eller vor Christi Geburt (v. Chr., altså «før Kristus» eller «før Kristi fødsel») og nach Christus eller nach Christi Geburt (n. Chr., altså «etter Kristus» eller «etter Kristi fødsel»).
I jødisk litteratur på tysk benyttes ofte forkortelsen vor der Zeitwende (v. d. Z.) som erstatning for vor Christi Geburt (v. Chr.). Årsaken er at begrepet Kristus er en latinisert form av det greske ordet Christos, som igjen er en oversettelse av den jødiske tittelen Messias, hvilket betyr «den salvede». Da jødene fortsatt venter på Messias, oppfattes bruken av ordet Kristus som en trosbekjennelse. I etterkrigstiden finner man på tysk begrepene vor unserer Zeitrechnung og unsere Zeitrechnung.
De engelske begrepene CE/BCE er blant annet brukt innen vitenskap og forskning, dessuten blant en del historikere. Museer stiller ofte ut store mengder gjenstander hvor årstall angis, og amerikanske Smithsonian Institution foretrekker begrepet Common Era (CE), selv om enkeltmuseene under stiftelsen kan velge dette fritt.
I etterkrigstiden har systemet vært mye brukt i blant annet Sverige.
I geovitenskaper er det også en viss utbredelse av begrepet (before) Present, hvor «Nåtid» av praktiske årsaker er fastsatt konstant til året 1950.
Bruk av uttrykket «vår tidsregning» på norsk
I 2008 erstattet Cappelen Damm «e.Kr.» med «evt.» i RLE-læreboken Vi i verden. Bredden i det politiske miljøet på Stortinget reagerte negativt og betegnet endringen som både tullete og historieløs, og kunnskapsminister Bård Vegar Solhjell fastslo at man bør bruke betegnelsene f.Kr. og e.Kr. i skolen.
Store norske leksikon tok i bruk datoforkortelsene fvt. og evt. i sine infobokser høsten 2012, og redaksjonen skrev i den forbindelse at det kunne være et problem at få kjente til betydningen av forkortelsene. Begrunnelsen for innføringen var at det var et ønske fra fagansvarlige.
Språkrådets uttalelse
Uttrykket «vår tidsregning» har ifølge Språkrådet vært «noe i bruk», men ikke i en slik grad at Språkrådet vil anbefale eller normere betegnelsene. Språkrådet mener at begrepsparene «vår/vanlig tidsregning» er upresise og eurosentriske, fordi det finnes mange andre (religiøse) tidsregninger som fra andre kulturers ståsted like gjerne kan betegnes som «vår» eller «vanlig» tidsregning.
Språkrådet anbefaler følgende:
Lilleborg gård
Lilleborg var en gammel gård i Oslo, øst for Akerselva, på det området som i dag kalles strøket Torshov i bydel Sagene, men også litt utenfor dette. Den geografiske utstrekninga kan være noe uklar; den vil i ulike sammenhenger kunne falle sammen med (deler av) Torshov og Sandaker.
Den herskapelige gården lå ved der dagens Sandakerveien 35 er, det vil si omtrent i bakgården på Soria Moria kino, som blei bygd i gårdens hage i 1929, bare ett år før sjølve gården blei revet. Lilleborg var fra tidlig 1700-tall og het opprinnelig Stensløkka. Den var en periode prestebolig for Sagene menighet.
Til Lilleborg hørte deler av Akerselva, og det har vært mye ulik industri på området sia papirfabrikken Nye Jerusalems Mølle blei anlagt i 1759. Mest kjent er naturligvis vaskemiddel- og kosmetikkfabrikken AS De-No-Fa og Lilleborg Fabrikker (i dag Lilleborg AS). Denne har nå bare administrasjon igjen i området. Fabrikkbygningene er stort sett revet, og fra 2000 er det bygd et nytt boligfelt her med rundt 400 leiligheter, naturlig nok under navnet LilleBorg.
Tar en bare hensyn til dette er det altså nokså klart hvor Lilleborg er. Men navnet er også brukt i en videre sammenheng, se Lilleborg.
David Hodges
David Hodges (født 5. desember 1978) er en keyboard-spiller og vokalist. Han er sannsynligvis best kjent for sin deltakelse i bandet Evanescence, som han forlot i 2002. Han fronter nå sitt eget band, Trading Yesterday.
Evanescence
David Hodges ble tilbudt å bli medlem i bandet Evanescence sent i 1999 og var medforfatter av mange av bandets sanger på både demo-CD-en og debutalbumet, Fallen. Han bestemte seg seg for å forlate Evanescence i desember 2002 fordi han mente han førte bandet i retning av mer kristelig rock enn hva Ben Moody og Amy Lee var komfortable med. Han var ikke lenger en del av Evanescence da kontroversen omkring bandets kristne kjennetegn blusset opp i april 2003. Amy og Ben har gjort det nokså klart at det ikke ønsker å ha noe med kristen rock-sjangeren å gjøre.
Edmund de la Pole, 3. hertug av Suffolk
'''Edmund de la Pole, 3. hertug av Suffolk''' og 6. jarl av Suffolk (født 1471 eller 1472, død 30. april 1513) var en engelsk adelsmann.
Han var sønn av John de la Pole, 2. hertug av Suffolk og hans hustru Elizabeth av York, hertuginne av Suffolk. Moren var andre overlevende datter av Richard Plantagenet, 3. hertug av York og Cecily Neville. Hun var dermed en yngre søster av Edvard IV av England og Edmund, jarl av Rutland og eldre søster av Margaret av Burgund, George, hertug av Clarence og Rikard III av England. Hans fars foreldre var William de la Pole, 1. hertug av Suffolk og Alice Chaucer. William de la Pole var en viktig kommandant i hundreårskrigen, og ble senere Lord Chamberlain. Han er en fremtredende figur i William Shakespeares ''Henrik VI (del 1 og 2).
Edmunds eldste bror, John de la Pole, jarl av Lincoln (ca. 1464–1487) sies å ha blitt utnevnt til tronarving av sin onkel, Rikard III. Men da Henrik VII tok tronen etter slaget ved Bosworth Field valgte John å avlegge troskapsed fremfor å kreve tronen selv. I 1487 sluttet han seg til Lambert Simnels opprør, og falt i slaget ved Stoke.
Etter brorens fall ble Edmund Huset Yorks fremste krav på tronen. Henrik VII valgte å la ham leve, og lot ham arve farens tittel i 1491. Edmund giftet seg med Margaret Scrope, datter av sir Richard Scrope.
Mens hans eldre bror hadde nøyd seg med en jarletittel ønsket Edmund mer, og i 1501 forlot han England og søkte hjelp fra Maximilian I av det tysk-romerske rike. Han trakk der personer som James Tyrell inn i sine intriger. Han klarte å holde seg unna kongens menn inntil 1513, da han den 30. april ble henrettet for høyforræderi av Henrik VIII. Henrettelsen av Edmund de la Pole regnes som den første i den lange rekken av politisk eller religiøst motiverte henrettelser under Henrik VIII.
Hans yngre bror Richard de la Pole titulerte seg selv som jarl av Suffolk, og var yorkistenes ledende tronkrever inntil sin død i slaget ved Pavia 24. februar 1525.
Kristina Nervold
Kristina Iren Nervold (født Kristina Iren Vestveit 24. august 1986 i Bærum) er en norsk rifleskytter. Nervold representerte Norge under Sommer-OL 2008 i Beijing. I utgangspunktet hadde landslagsledelsen tatt ut Ingrid Stubsjøen fra Tynset, men etter at Vestveit hadde tatt en tredjeplass i verdenscupstevnet i Milano overstyrte Olympiatoppen Norges Skytterforbund og valgte å satse på Nervold i stedet for Stubsjøen.
Nervold tok sin første internasjonale seniormedalje allerede som 18-åring da hun sikret seg bronsemedaljen i 300 m rifle, 3x20 skudd under EM i Beograd i 2005. Året etter tok hun sølv i juniorklassen for kvinner i 50 m rifle, 3 stillinger under VM i Beograd.
Release Arena
Release Arena (tidligere Komplett Arena, Komplett.no Arena og Sandefjord Arena) er et fotballstadion, som er hjemmebane for Sandefjord Fotball.
Den ble åpnet 21. juli 2007, med hjemmekamp mot, og erstattet Storstadion som var tidligere hjemmebane til.
Første målscorer på stadion var Kari Arkivuo, da han breisidet ballen i mål fra 5 meter etter 18 minutter. Arenaen har en publikumskapasitet på totalt 6 000, alle under tak. Det er også utvidelsesmuligheter på begge kortsidene som kan benyttes senere for ytterligere å øke kapasiteten til i alt 12 500.
Stadionnavnet ble i 10 år leid av nettbutikken Komplett for 15 millioner kroner.
5. mai 2021 skrev Sandefjord under en sponsorkontrakt med mobilselskapet Release AS. Fra sesogen 2021 er det nye stadionnavnet Release Arena.
Slaget ved Tannenberg
Det har funnet sted to berømte slag i Tannenberg i Østpreussen (nåværende Stębark i Polen):
Luo (språk)
Luo (, uttalt ) er et nilosaharisk språk som snakkes av rundt 4,4 millioner av luofolket i Kenya og Tanzania som bor ved østkysten av Victoriasjøen og områder sør for dette. Språket brukes i sendinger på KBC (Kenya Broadcasting Corporation, tidligere Voice of Kenya) og Radio Ramogi. Luo er i nær slekt med lango, acholi og adhola som alle snakkes i Uganda, og i fjernere slekt med luwo som snakkes i Sør-Sudan.
Fonologi
Luo er et tonespråk. Det har både leksikalsk tone og grammatisk tone, f.eks. i danninga av passive verb. Det har vokalharmoni etter ATR-status: vokaler i ikke-sammensatte ord må være enten [+ATR] eller [−ATR]. ATR-harmonien gjelder også halvvokalene. Vokallengden er kontrastiv.
Vokaler
Luo har to sett av vokaler som skilles av trekket [+/−ATR].
Grammatikk
Luo er merkbart for kompliserte fonologiske vekslinger, som blant annet brukes for å skille uomsettelige besittelser fra omsettelige. Dette første eksempelet er en omsettelig besittelse, siden beinet ikke er del av hunden:
Følgende er imidlertid en uomsettelig besittelse, siden beinet er en del av kua:
Eksterne lenker
لوو (قبيلة) Luo (Kenya og Tanzania) Luoj Luo Luo Kiluo Luo (volk) ルオ族 Луо (народ) Луо Luo Луо Luo
Lykisk
Lykisk er et utdødd anatolisk språk som ble talt i Lykia i Anatolia i dagens Tyrkia. Enkelte spesialister tror det er utvikla fra hettittisk eller luvisk, eller begge. Det døde ut i 1. århundre f.Kr., og ble erstatta av gresk. Språket er kjent fra noen relativt omfangsrike inskripsjoner, som deles inn i lykisk A og lykisk B basert på grammatikken i inskripsjonene. Lykisk hadde sitt eget alfabet som var relatert til det greske alfabetet, men inkluderte minst én bokstav som var lånt fra det kariske alfabetet.
Fylkesvei 3374
Fylkesvei 3374 går mellom Heldøla i Drangedal og Tangen i Kragerø kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 256 (Telemark).
Gigi
Denne filmen var utgangspunktet for en mindre suksessfull scenemusikal produsert på Broadway i 1973.
Det amerikanske filminstituttet (AFI) har kåret Gigi til filmhistoriens 35. beste kjærlighetsfilm fra USA.
Handling
Filmen handler om en ung parisisk pike, Gigi (Leslie Caron), som blir lært opp i kurtisaneskikken. Det oppstår konflikter når hun får et forhold til den velstående, kultiverte mannen Gaston (Louis Jourdan). Han forelsker seg i henne og frir til henne, noe som er uhørt i hennes bransje.
Summer in Paradise
Albumet ble dårlig mottatt av både kritikere og publikum, og solgte omkring 10 000 eksemplarer i USA. Summer in Paradise ble ikke trykket opp igjen etter de to første opplagene, og er derfor blitt et ettertraktet samleobjekt.
Personell
Andre medvirkende
Sam Battaglia
Samuel «Teets» Battaglia (født 30. juni 1908 i Chicago, død 8. januar 1973 i Oak Park, Illinois) var en USA-amerikansk gangster og høytstående medlem av mafiaorganisasjonen Chicago Outfit.
Battaglia blei tidlig med i gjengen 42 Gang sammen med Sam «Momo» Giancana. I 1924 deltok han under mafiasjefene Johnny Torrio og Al Capone i bandekrigen mot Dion O'Banion og gjengen North Side Gang. Mot slutten av 1930-tallet var Battaglia blitt en ledende lånehai og var høyt i hierarkiet i Chicago Outfit. Gjeldsofre som ikke kunne betale, blei ført til Battaglia i bakrommet på restauranten Casa Madrid, der de blei banka opp eller drept. Battaglias tilnavn «Teets» sies å komme fra en slik hendelse. Et annet gjengmedlem stilte spørsmål ved behandlinga av en skyldner, og Battaglia skreik tilbake «Shaddup, or I'll bust ya in da teets!» (Hold kjeft, ellers slår jeg inn tenna på deg).
I 1950 omfatta Battaglias rulleblad minst 12 tilfeller av tjuveri, ran og drap; han var mistenkt for sju mord. Han blei sett på som kronprins for Outfit-sjef Giancana. I et vitnemål for en senatskomite som undersøkte den organiserte kriminaliteten, påberopte Battaglia seg det femte grunnlovstillegget mer enn 60 ganger.
På 1960-tallet kjempa Battaglia om å overta som øverste leder av Outfit etter toppsjefen Tony Accardo. Rivaler var Giancana, Sam DeStefano og Fiore «Fifi» Buccieri. I 1967 blei imidlertid Battaglia dømt til 15 års fengsel for utpressing.
Han blei løslatt i 1972 og døde av naturlige årsaker året etter.
Hockeyspilleren Bates Battaglia er barnebarnet til Sam Battaglia.
Shuocheng
Shuocheng (kinesisk: 朔城区; pinyin: Shuòchéng Qū) er et distrikt i byprefekturet Shuozhou nord i provinsen Shanxi i Folkerepublikken Kina.
Det har et areal på 1 793 km² og teller 380 000 innbyggere.
Thomas Angell
Thomas Angell (født 29. desember 1692, død 19. september 1767) var kjøpmann og legatstifter i Trondheim. Sammen med sin bror Lorentz Angell forvaltet han formuen til familien Angell, som hørte til en velstående handelsslekt med røtter i Syd-Slesvig. Som følge av en familiestrid testamenterte han sin del av familieformuen til allmennyttige formål i Trondheim. Til forvaltningen av midlene ble Thomas Angells Stiftelser opprettet.
Shuocheng
Distriktet var tidligere et fylke, og het da Shuo (Shuoxian 朔县).
Thomas Angell
Slekt
Thomas Angell ble født i Trondhjem som sønn av kanselliråd Albert Angell og Sara Thomasdatter Hammond. På morssiden nedstammet han fra England; se Hammond (slekt). Mens farssiden kom fra landskapet Angeln i Syd-Slesvig, som på dette tidspunkt var del av Helstaten. Hans bestefar Lorentz Mortensen Angell etablerte seg som handelsmann og rådmann i Trondheim, og Thomas Angells far Albert Lorentzen Angell førte familiens handelshus videre. Han var også borgermester og senere magistratspresident i Trondheim. Handelshuset drev en omfattende virksomhet, både innenfor handel, finans, rederi og trelastproduksjon. I tillegg eide familien store jordområder i Midt-Norge og landrettigheter i Lofoten. Familien kjøpte også opp andeler i Røros kobberverk. Ved Albert Angells død ble et sidekapell til Nidarosdomen (Johanneskapellet) omgjort til gravkapell for familien og fikk etter hver navnet Det Angellske gravkapell.
Liv
Thomas Angell fikk utdanning som teolog i København. Da han var ferdig utdannet, foretok han en større reise sammen med broren sin. Han besøkte flere byer i Danmark, Nederland, Belgia og Tyskland og var i kontakt med mange av handelsforbindelsene til faren. Stefaren til Angell-brødrene døde i 1721 og brødrene overtok sammen forvaltningen av hver sin halvpart av familiens formue. Det ble en viss arbeidsdeling mellom de to, der Thomas ble økonomen og forretningsføreren mens Lorentz tok seg av det politiske liv og virke.
Thomas Angell var ugift og bodde lenge sammen med broren Lorentz og hans familie. Da Lorentz døde gikk hans brors formue ved hans datter, Karen Angell til historikeren Suhm. Seks år før hans død kom det til et brudd med brorens familie, og Thomas Angell flyttet inn i Thomas Angells gård. Memoarforfatterinnen Conradine Dunker har en fornøyelig skildring av årsaken til dette. Bygården ble reist i Kongens gate 1, på samme tomt der Norges Banks bygning ble reist på 1800-tallet.
Thomas Angell døde i 1767 og ble gravlagt i familiekrypten under Johanneskapellet inne i Nidarosdomen, hvor hans gravstein var en av de få som fikk bli liggende etter den store restaureringen på 1800- og 1900-tallet.
Thomas Angells stiftelser
Bruddet med familien førte til at Thomas Angell bestemte seg for å testamentere bort sin formue til byens fattige, og testamentet ble ført i pennen og underskrevet 28. september 1762. Den 1. januar 1767 ble Thomas Angells Stiftelser opprettet.
Dagens bybilde
Midt på 1800-tallet fikk Thomas Angell oppkalt en gate etter seg. Thomas Angells gate følger den tidligere Casperveita, som ble utvidet etter bybrannen i 1841. Den løper vestover fra Cicignons plass og Krambugata i øst mot Munkegata i vest med flere tilstøtende gater og veiter. Ved slutten av 1800-tallet ble det reist et monument over Thomas Angell, som står vis-à-vis Thomas Angells stiftelse.
Paul Ma Cunguo
Paul Ma Cunguo (født i Kina) er katolsk biskop i bispedømmet Shuozhou (kurienavn: Shuoxian) i provinsen Shanxi i Folkerepublikken Kina.
Ma Cunguo ble presteviet i 1996. I mars 2002 ble han utnevnt til Shuozhous generalvikar og fikk de facto ansvaret for ledensen av bispedømmet med om lag 8 000 katolikker. Han ble ordinert til hjelpebiskop av Shuozhou den 8. februar 2004 av den regjeringsapproberte biskop Bonaventure Luo Juan (86 år), trass i motstand fra provinsens katolske patriotiske forening. Han var da 33 år gammel, to år yngre enn kirkelovens minstealder for bispevielse. To andre biskoper skulle ha vært medkonsekrerende, men de dukket ikke opp til seremonien.
Biskop Luo døde i 2007, hvorpå biskop Ma overtok som ordinarie biskop.
Svartglente
Svartglente (Milvus migrans) er en predatorisk rovfugl i haukefamilien (Accipitridae) og tilhører slekten Milvus. Den overlever i kraft av sju aksepterte underarter. Artens nærmest nålevende slektning er glente (M. milvus), som er fysisk noe større, men har en betydelig mindre utbredelse.
Steppehauk
Steppehauk (vitenskapelig navn Circus macrourus) er en haukefugl i ordenen haukefugler.
Svartglente
Svartglente er observert flere ganger i Norge, men arten hekker ikke her. Den lar seg skille fra glente gjennom sin mindre størrelse og mangel på hvite flekker på vingenes underside. Arten er dessuten gjennomgående mørkere og har mindre definert kløftestjert.
Taksonomi
To av underartene blir tidvis regnet som selvstendige arter; svartøreglente (M. lineatus) og gulnebbglente (M. aegyptius). Sistnevnte danner en selvstendig klade med ssp. parasitus. I inndelingen nedenfor blir imidlertid begge regnet som underarter av svartglente, i henhold til HBW Alive i påvente av mer utfyllende data.
Biologi
Svartglente blir cirka 44–66 cm lang og har et vingespenn på cirka 120–153 cm. Hunnen blir størst og veier typisk 750–1 080 g, mens hannen typisk veier 630–928 g. Ssp. fasciicauda blir noe mindre og mørkere enn nominatformen.
Fjærdrakten er i hovedsak rødbrun, mens stjerten er brun og kun svakt kløfteformet. Nominatformen er gråhvit i hoderegionen, men de fleste andre underartene mangler dette karaktertrekket, i større og mindre grad. Svartglenta mangler også i stor grad de hvite flekkene på undersiden av vingene, som er så karakteristiske for glente. Arten er dessuten mørkere i buken, selv om akkurat det varierer noe med underartene. Ssp. aegyptius og parasitus har gult nebb, mens de andre underartene har sort nebb med gul vokshud ved basen. Ssp. lineatus er noe lysere utfarget i hoderegionen enn de andre, og den har en mørk flekk i øreregionen, som gir opphav til betegnelsen svartøreglente.
Arten er nærmest allestedsnærværende hva habitat angår. Den opptrer i alt fra semi-ørken, gressland og savanne til åpne skogslandskap, men unngår tett skog. Trær er imidlertid viktig når fuglene hviler. Arten er dessuten vanlig i våtmarksområder og langs elver, langs bredder ved kysten, enger og regulære myrområder med mer, men den kan også være tallrik i tørre områder. Den lenkes også (i større og mindre grad) til menneskelig aktivitet i forsteder, havneområder, landsbyer og nomadiske bosettinger.
Ernæringsmessig er arten svært tilpassningsdyktig, og den har blitt svært kommensial med mennesker. Den eter blant annet åtsler etter pattedyr, fugler og fisk (som rester fra fiskeindustrien) og organisk søppel etter mennesker. Den kan imidlertid også jakte, for eksempel på mindre pattedyr som smågnagere, mindre haredyr, flaggermus og mindre fugler. Sistnevnte inkluderer også tamfugler, som tamhøns og kyllinger. Likeledes jakter og eter den fisk, øgler, amfibier og virvelløse dyr, som gresshopper, sirisser, biller, termitter, meitemarker, krepsdyr og bløtdyr.
Fra Australia er det kjent at svartglente er én av artene som bevisst sprer gress- og krattbranner. Dette skyldes at fuglene potensielt jakter byttedyr som skremmes fram av brannene. Spredningen skjer ved at fuglene bærer med seg brennende greiner og slipper dem ned andre steder. Og det ser ut til, at fuglene helst gjør dette bevisst da eksisterende branner er i ferd med å dø ut, åpenbart for at brannene skal fortsette. Tidligere har man antatt, at mennesker var de eneste som kunne kontrollere åpen ild. i tillegg til svartglente er fenomenet også kjent fra plystreglente (Haliastur sphenurus) og brunfalk (Falco berigora).
Hekketiden er svært variabel, gitt den store utbredelsen denne arten har. I den tempererte sonen i Eurasia legger hunnen normalt eggene i mars/april–juni; i det tropiske Afrika som regel i tørketiden; i Sør-Afrika normalt i august–desember; i Australia variert, men hovedsakelig i perioden juli–november; i India (rundt Delhi) fra midt i desember til midt i april, med en topp i tidsrommet fra midt i januar til midt i februar.
Hunnen legger typisk 2–3 egg (1–4 regnes som normalt) med en intervall på 1–2 dager. Inkubasjonstiden tar omkring 26–38 dager, og eggene ruges i hovedsak av hunnen alene. Om hannen bringer henne nok mat jakter ikke hunnen selv i denne perioden. I Spania får avkommet full fjærdrakt etter cirka 42–50 dager, og de blir typisk uavhengige etter ytterligere 15–36 dager. I Japan får avkommet full fjærdrakt først etter cirka 58–63 dager, og de blir typisk uavhengige etter ytterligere 47 dager. Opp til fire unger kan overleve til de blir uavhengige, men det normale er 0,9–1,2 unger per hekkepar. Ungfugler kan hekke selv etter ett år, men det er mer vanlig at det tar lenger tid. Høyeste registrerte levealder for ei svartglente er 23 år.
Inndeling og utbredelse
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Thiollay (2018).
Jared Monti
Jared Monti (født 20. september 1975 i Massachusetts, død 21. juni 2006) var en soldat i den amerikanske hæren som fikk USAs høyeste dekorasjon for tapperhet, Medal of Honor, for hans handlinger i Afghanistan.
Monti ble utplassert sammen med sin avdeling i Afghanistan da de ble angrepet av en større gruppe fiendtlige opprørere. Da en medsoldat ble skadet, forsøkte Monti å redde ham og ble drept i forsøket. President Barack Obama undertegnet fullmakten for at Monti skulle motta Medal of Honor og medaljen ble gitt til familien hans under en seremoni i Det hvite hus i 2009. Monti var den sjette amerikanske soldaten fra krigene i Irak og Afghanistan som ble tildelt Medal of Honor.
Glente
Glente (Milvus milvus) er en predatorisk rovfugl i haukefamilien (Accipitridae) og tilhører slekten Milvus. Den overlever i kraft av to provisorisk aksepterte underarter, hvorav den ene kan være utryddet. Artens nærmeste nålevende slektning er svartglente (M. migrans), som er fysisk noe mindre, men har en betydelig større utbredelse.
Glente observeres av og til i Norge, selv om den ikke normalt hekker her. Mellom år 1900 og 2009 ble det bekreftet 173 observasjoner ifølge Norsk Ornitologisk Forening (NOF). Og med unntak av 1997, er arten observert her hvert eneste år siden 1982. I 2009 ble det observert 15 individer her, men også i årene 1984, 2003 og 2004 var antallet observasjoner tosifret ifølge NOF. Majoriteten av observasjonene er gjort langs kysten, fra Østfold til Rogaland.