cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paulus Diaconus
Liv og virke
Et tidspunkt mellom 720 og 735 i Friuli ble Paulus født inn i denne kanskje adelige langobardiske familie. Han hadde broren Arichis, som var gift og fikk to barn, og en søster som gikk i kloster tidlig i sin ungdom. Paulus fikk en eksepsjonelt god utdannelse ved den langobardiske kong Ratchis hoff i Pavia, der bl.a. en lærer ved navn Flavian underviste ham i grunnleggende gresk. Det er sannsynlig at Paulus ble sekretær til langobardenes siste konge Desiderius; sikkert er det at han underviste kongens datter Adelperga. Etter at Adelperga var blitt gift med Arechis av Benevento, bodde Paulus ved Arechis' hoff og skrev på Adelpergas oppfordring en fortsettelse av Eutropius' verk. Navnet «Germania» feiltolket han som utledet av det latinske verbet germinare (å spire). Han mente det kalde klimaet nordpå gjorde menneskene fruktbare, så germanerne ble tvunget til å utvandre fordi det ikke lenger fantes plass nok i hjemlandene. Langobardene mente han kom fra «den øy som kalles Scandinavia», slik Cassiodorus skrev om goterne. Om «finnene» (dvs. samer) skrev han at «de innhenter ville dyr i fullt firsprang ved hjelp av et krumt trestykke, tildannet så det ligner en bue» - det høres som en boomerang. Tidevann mente han skyldes et vannsvelg som drar inn strømmen to ganger i døgnet, og spyr dem ut igjen. Slik som Cassiodors gotere kjempet Paulus' langobarder med amasoner, kom til traktene ved Donau og beseiret herulene. Herulenes konge, Rodulf, slappet av med brettspill under slaget i 493 og sendte en mann opp i et tre for å rapportere slagets gang, men truet med å få ham halshugget dersom herulene tok flukten. Det våget derfor ikke mannen si, men til sist ante Rodulf uråd: «Skulle mine heruler flykte?» Mannen svarte kjapt: «Det har ikke jeg sagt, men du selv, konge!» Den er blant de historiene Saxo har gjenbrukt, men da om Gorm den gamle og Thyra Danebod. Rodulf som hevnes av Waccho, tilsvarer Rolf Krake som hos Saxo blir hevnet av Viggo.
Det var eventuelt i forbindelse med Karl den stores innmarsj i Pavia i 774 at Paulus søkte tilflukt hos Adelperga i Benevento; men hans tilstedeværelse der kan med større sannsynlighet dateres til adskillige år før dette. Innen lenge inntrådte han i et kloster ved Comosjøen, og før 782 hadde han bosatt seg i det store benedikterkloster Monte Cassino, der han møtte Karl den store. Omkring 776 ble hans bror Arichis ført som fange til Frankerriket, og da Karl omkring fem år senere besøkte Roma, lyktes det Paulus å få ham løslatt ved å skrive til Karl.
Hans litterære produksjon tiltrakk seg Karl den stores oppmerksomhet, og Paulus ble snart en viktig brikke i karolingenes renessanse. Han returnerte til Monte Cassino i 787 og døde den 13. april i et av årene mellom 796 og 799. Tilnavnet «Diaconus» viser at han var diakon. Paulus kom tilbake til Monte Cassino i 787. Han lengtet alltid dit, skrev han: «Sammenlignet med eders kloster er palasset som et fengsel for meg.»
Verker
Paulus Diaconus hovedverk var Historia gentis Langobardorum; en ufullstendig historie i seks bøker skrevet etter 787 og før 795/ 796 – kanskje ved Monte Cassino. Verket omhandler langobardenes historie fra 568 til kong Liutprands død i 744, men inneholder likeledes en del informasjon om Det østromerske keiserdømme, frankerne med mere. Historien er skrevet fra en langobards synsvinkel og er særlig verdifull for innsikt i forholdet mellom langobardene og frankerne. Historien starter:
Iblant hans kilder var dokumentene Origo gentis Langobardorum, Liber Pontificalis, en nå tapt historiebok skrevet av Secundus av Trent, og de tapte annalene fra Benevento; derutover gjorde han bruk av Beda, Gregor av Tours og Isidor av Sevilla.
Paulus annet store hovedverk er Historia Romana, en fortsettelse av Eutropius' historie Breviarium. Denne historie ble nedskrevet mellom 766 og 771 mens han oppholdte seg ved Arechis hoff i Benevento. Paulus skulle ha oppfordret sin tidligere elev Adelperga til å lese Eutropius. Det gjorde hun, men fant den mangelfull fordi hun ikke syntes den hedenske forfatteren hadde noe å si om kristne emner, og for øvrig sluttet historien med keiser Valens' maktovertagelse i 364. Det ble til at Paulus utvidet Eutropius' historie med seks ytterligere bøker og deler fra de hellige bøker og kristen kirkelære, hvorved den ble bragt opp til år 533. Dette verket er verdifullt for sin tidlige historiske presentasjon av perioden ved Vestromerriket siste tid.
På oppfordring av biskopen av Metz, Angilram (død 791) skrev Paulus boken Gesta episcoporum Mettensium; som er en historie om Metz' biskoper opp til år 766, hvilken var den første av sitt slag nord for Alpene.
Derutover har han skrevet mange brev, vers og epitafer, som dem for grev Arichis av Benevento og mange medlemmer av karolingerslekten. Noen av hans brev er utgitt sammen med Historia gentis Langobardorum i Monumenta. Ernst Dümmler har samlet Paulus' dikt og epitafer og utgitt dem i Poetae latini aevi carolini, Band i. (Berlin, 188f). Nyere materiale er siden kommet frem og en ny utgave og diktene (Die Gedichte des Paulus Diaconus) er blitt redigert og utgitt av Karl Neff (München, 1908) – som imidlertid mener at Paulus ikke er opphavsmann til det mest kjente diktet i samlingen; diktet Ut queant laxis – en hymne til Johannes Døperen. Noe overraskende skulle det ellers vise seg at være et stimuli til en av de mest avgjørende hendelser i musikkhistorien, da Guido av Arezzo i det 11. århundre utviklet noter nettopp ut fra denne hymnen. Guido tok den første stavelsen i det første vers og brukte dem som navnene på sin nye musikkskala. De syv notene: ro, re, mi, fa sol, la og si.
Paulus har også skrevet en epitom som er bevart, kalt De significatu verborum. Den var dedikert til Karl den store. Mens Paulus var i Frankerriket, opfordret Karl ham også til å skrive en samling prekener, noe han gjorde etter han var returnert til Monte Cassino. De ble hovedsakelig brukt i frankiske kirker. Endelig er også en bibliografi over pave Gregor I den store tilskrevet Paulus Diaconus.
Subansiri (elv)
Subansiri er ei av de største sideelvene til Brahmaputra i nordøst-India. Den starter i det sørøstlige Tibet, i høyfjellene like nordøst for Bhutan. Halve vassdraget ligger i Tibet, med utspring i mer enn 6.000 meters høyde. Elva krysser grensen fra Tibet (Kina) til den indiske delstaten Arunachal Pradesh to steder i om lag 2.500 meters høyde, og renner sørøstover og deretter sørover ut i Brahmaputra på nordbredden like nedenfor byen Dibrugarh i delstaten Assam.
Kamla er den viktigste sideelva til Subansiri. Den kommer fra grensa til Tibet, med utspring like nordøst for fjellet Takpa Shiri (6.655 moh.). Den møter Subansiri 70 km før munningen i Brahmaputra, og fra dette området hvor elvene møtes går det jernbane vestover nedover Brahmaputra.
Øverst er Subansiri og sideelvene ville og delvis periodiske, nederst er vassdraget stilleflytende og meanderisk før utløpet i Brahmaputra. Lengre oppe er vassdraget under utbygging tre steder. Den såkalte Subansiri-demningen, også kalt Kamlademningen, er under bygging oppe i Kamla-elva med 2 000 MW kapasitet og skal stå ferdig i 2014.
HSL 1
HSL 1, en forkortelse for Hogesnelheidslijn 1, er en høyhastighetsbane som går mellom Brussel og strekningen LGV Nord ved Lille i Frankrike og forbinder dermed Brussel med London, Lille og Paris. Strekningen har en topphastighet på 320 km/t, i praktisk drift er den 300 km/t.
Passasjertrafikken til Storbritannia blir utført av Eurostar, med en reisetid mellom London St. Pancras og Brussel syd på 1 time 51 minutter. Det er forventet at også andre selskaper vil betjene linjen i fremtiden.
Jukka Perko
Jukka Perko (født 8. februar 1968) er en finsk jazzmusiker (saksofon).
Little Bird
Perko begynte først med klarinett (1981), men etter å ha hørt Paul Desmonds lyriske spill, skiftet han til altsaksofon. Det var først da han oppdaget Chalie Parkers energiske spill at hans verden ble snudd på hodet. Dette ble hans virkelige helt. Han deltok tidlig på Pori Jazz (1985) der han fikk tilnavnet Little Bird.
Oppdaget av Birks
Som student ved jazzlinja på Sibelius-akademiet ble han rekruttert av selveste Dizzy Gillespie og ble dermed et meget ungt medlem av Dizzy Gillespies «70th Anniversary Band», som turnerte i 1986 og 1988-1990. Perko var også med på etableringen av UMO Jazz Orchestra (1987).
Solo Karriere
Hans egen Jukka Perko Quartet innbefatter Severi Pyysalo vibrafon, Heikki "Häkä" Virtanen piano og Marko Timonen trommer (Portrait by Heart 1990). Med Pyysalo etablerte han også «Perko-Pyysalo Poppoo», med første utgivelse i Garden of time (1993). Poesi utkom på Uuno Kailas med vokalist Vesa-Matti Loiri (1995). Teppo Mäkynen and Ville Huolman tilkom og var med på Varia (1998) og Kuunnelmia (2004), med gitarist Teemu Viinikainen.
Tangolegender
Finland har i likhet med Argentina en sterk tango-tradisjon. Den finske tangoen har en egen identitet og er befestet i folkesjela. Perko tolker tangolegender på plata "Jukka Perko & Hurmio-Orkesteri: Music of Olavi Virta (1915–72)" (Blue Note, 2000) med Manuel Dunkel saksofon, Lasse Lindgren bass, og Teppo Mäkynen trommer.
Atraktiv solist
Perko har også en rekke andre samarbeid, som i utgivelsen First Definition (1999), der de medvirkende er Anders Bergcrantz trumpet, Mikael Långbacka trombone, og saksofonensemblet Jukka Perko, Eero Koivistoinen og Pertti Päivinen saksofon. Perko var sentral i et skandinavisk kirkemusikalsk prosjekt (2002), der han med Pekka Pohjola, Jukka Linkola og Arttu Takalo har utgitt Kaananma (2002) delvis under ledelse av dirigent John Storgårds. Under Vytautas Lukocius ble verket fremført av Kringkastingsorkestret på Oslo Internasjonale Kirkemusikkfestival 2006. Han har vært aktiv med Trondheim Jazzorkester (2005), medlem av Lars Gullin Tribute (2004, 2005) og turnert med Hallgeir Pedersen og Bernt Rosengren (2006). Han kan bl.a oppleves på trompetist, Tore Johansens utgivelse "Like That" (Gemini Records, 2005).
Nye og gamle impulser
I de senere år har han søkt mot sine slaviske røtter og oppdaget sine forfedres folkemusikk. Dette mener han selv har vært med på å bygge bro mellom hans ekstremt forskjellige idoler, Desmond og Parker, noe som tilfører enda mer dybde til hans spill, om det er mulig?!!
Stor musiker
Perko mottok «Pekka Pöyry Award» (1987), Yrjö-prisen (1989) og ble kårets som årets unge artist (1993) av finske festivaler. Jukka Perko spiller med en sjeldent hørt improvisatorisk kraft. Han er kjent for sitt emosjonelle, ekspressive og energiske spill som ibefatter en kraftfull tone, strålenede teknikk, kompleks rytmikk og en sterk identitet. Jukka Perko er en av Finlands største jazzmusikere.
Alminnelig flertall
Alminnelig flertall eller stemmeflerhet foreligger når et forslag oppnår mer enn halvparten av de avgitte stemmer. Blanke stemmer eller avstående regnes ikke med. Aksjeloven krever alminnelig flertall for å gjøre vedtak på en generalforsamling.
Jødisk historie
Jødisk historie er historien til det jødiske folket, deres tro og kultur. Jødenes historie er over fire tusen år gammel, og omfatter hundrevis av ulike befolkningsgrupper, vil enhver behandling av emnet kun bli gitt med brede penselstrøk. De som levde i oldtidens Israel kalles israelitter, men borgere av den moderne staten Israel kalles for israelere, ikke israelitter.
Oldtidens israelitter
I de to første periodene av jødenes historie er også historien om Den fruktbare halvmåne. Den begynner blant de folkene som bosetter seg langs de fruktbare elvene Nilen, Tigris og Eufrat. Omgitt av oldtidens seter for høykulturer i Egypt og Babylonia, av den arabiske ørkenen og ved fjellene og høylandene i Lilleasia var landet Kanaan et møtested for mange kulturer. Kanaan ble senere kjent som Israel, og ved ulike tider som Judea, Koilesyria, Palestina, Levanten, Det hellige land, og til slutt Israel igjen. Kanaan var et gjennomfartssted for etablerte handelsruter fra så langt tilbake som til steinalderen, og hadde viktige havner ved kysten av Middelhavet og i Akababukten mot Rødehavet. Bosetningene ved Middelhavet preget kulturene i Den fruktbare halvmåne.
Israelsk kultur hadde sin opprinnelse i den kanaanittiske kulturen på slutten av bronsealderen og i løpet av begynnelsen av jernalderen, løselig sett rundt 1200-1000 f.Kr., og kulturelt er vanskelig å skille disse to folkene. De tidligste arkeologiske bevisene for eksistensen av Israel og Judea som stater eller samfunn er datert fra midten av 800-tallet f.Kr. (Israel) og midten av 700-tallet f.Kr. (Judea). De to nasjonene ble forent under Saul som den første konge som Det forente kongedømme Israel, befestet under David, og oppnådde en form for «gullalder» under Salomo før det forente riket ble delt under Salomos etterfølger, en gang rundt 930 f.Kr. Kongedømmet Israel ble veltet av sine fiender på andre halvdel av 700-tallet f.Kr., fulgt av kongedømmet Judea i de første årene av 500-tallet f.Kr. Etter dette ble Israel benyttet som litterært begrep for et folk mens Judea i ulike former ble navnet på en provins som i rekkefølge var underlagt babylonere, persere, grekere og romere.
Israel og Judea delte kultur med sine nærmeste naboer. Som edomittene og moabittene snakket de et vestsemittisk, en større undergruppe av semittiske språk, og som kanaanittene dyrket de guden El (navnet «El» betyr gud på hebraisk og andre semittiske språk). I motsetning til sine naboer i øst og vest dyrket de også en gud ved navn Jahve som ble identifisert med El, men fiendtlig til den viktige kanaanittiske guden Baal. I henhold til Bibelen anså folket i Israel seg selv som fremmed som hadde tatt landområder fra kanaanittene.
Tradisjonelt har jøder verden over hevdet å nedstamme fra oldtidens israelitter som bosatte seg i landområdet i Kanaan. Israelittene sporer deres slekt tilbake til et felles opphav og stamfar, den bibelske patriarken Abraham via Isak og Jakob, som var hebreere, etterkommere av Ever. Jødisk tradisjon hevder at israelittene var etterkommere av Jakobs tolv sønner (en av dem het Juda), som bosatte seg i Egypt. Mens deres slektninger i Egypt ble gjort til slaver av den egyptiske farao, tidvis identifisert med Ramses II. I den jødiske tradisjon emigrerte israelittene fra Egypt og til Kanaan (Exodus – «utvandringen»), ledet av profeten Moses. Denne hendelsen markerer dannelsen av israelittene som et folk, delt i tolv stammer med navn etter Jakobs tolv sønner.
Jødisk tradisjon og Bibelen (Første Mosebok til Første Krønikebok) forteller at israelittene vandret i ørkenen i over tyve år før de erobret Kanaan under ledelse av Josva, deres leder etter Moses’ død. Landet ble delt mellom de tolv stammene og for en tid var det ledet av en rekke ledere kjent som dommere. I tiden etter ble israelittisk monarki under Saul, og fortsatte under kong David og hans sønn Salomo. Kong David erobret Jerusalem og gjorde den til sin hovedstad. Davids sønn bygde det første tempelet i Jerusalem. Etter Salomos regime ble nasjonen delt i to riker, Israel i nord, som besto av ti av stammene, og Judea i sør, som besto av to av stammene, Juda og Benjamin. Israel ble erobret av den assyriske herskeren Salmanassar V på 700-tallet f.Kr. Det er ingen felles akseptert historisk nedtegnelse for de ti stammene, og de er blitt referert til som Israels ti tapte stammer.
Det babylonske fangenskap
Kongeriket Judea ble erobret av en babylonsk hær i slutten av 500-tallet f.Kr. Landets elite ble forvist til Babylon. Senere kom en del av dem tilbake, ledet av profetene Esra og Nehemja, etter at Babylonia var blitt erobret av perserne. Ettersom zoroastrisme var statsreligionen for Det persiske riket, har det blitt spekulert i hvilken grad denne religionen har vært en innflytelse for utviklingen av jødedommen, eksempelvis ideen om monoteisme.
Tiden etter fangenskapet
Konstruksjonen av det andre tempelet ble fullført under lederskapet til de siste tre jødiske profetene Haggai, Sakarja, og Malaki, og med godkjennelse fra perserne. Etter at den siste profeten var død og fortsatt under persisk overherredømme, kom lederskapet av det jødiske folket i hendene på påfølgende generasjoner av zugot («par av») ledere. De blomstret først under perserne og deretter under grekerne. Som et resultat ble fariseere og saddukéere dannet. Jødiske mynter, som Yehud-mynting, ble framstilt i Judea, både i tiden under perserne og under grekerne.
Hellenistiske Judea
Erobringene til Aleksander den store på slutten av 300-tallet spredte gresk språk og kultur, også i Midtøsten, og ga opphav til den hellenistiske tidsalder som søkte å skape felles eller universal kultur. Jødiske tankeretninger ble påvirket av hellenistisk filosofi fra 200-tallet f.Kr., især den jødiske diaspora i Alexandria, og kulminerte i sammenstillingen av Septuaginta, som var en kritisk oversettelse til gresk av den hebraiske Bibelen. Arbeidet ble gjort i stadier og ble fullført i år 132 f.Kr. Den jødiske filosofen Filon av Alexandria var en viktig talsmann for symbiosen av jødisk teologi og hellenistisk filosofi.
Det hasmoneiske kongedømme
[[Fil:John Hyrcanus.jpg|thumb|Prutah (mynt av mindre verdi) preget av Johannes Hyrkanos II (134 f.Kr. til 104 f.Kr.).
Obv: Dobbel cornucopia.
Rev: På oldtidshebraisk; «Yehochanan Kohen Gadol Chaver Hayehudim» (Yehochanan yppersteprest, Chaver av jødene.]]
Etter Aleksanders død ble hans verdensrike delt mellom hans generaler, og et av dem var Selevkidriket. Forholdet mellom hellenistiske jøder og andre jøder ble derimot forringet. Da jødiske ritualer og praksis ble bannlyst av selevkidkongen Antiokos IV Epifanes gikk de ortodokse jøder til opprør mot det greske styret. Opprøret ble ledet av det hasmoneiske dynasti (også kjent som makkabeere) og førte til opprettelsen av et uavhengig, jødisk kongedømme, det hasmoneiske kongedømme. Dette riket varte fra år 165 f.Kr. til 63 f.Kr. Kongedømmet endte i borgerkrig mellom sønnene til Salome Alexandra, Johannes Hyrkanos II, og Aristobulos II. De jøder som ikke ville bli ledet av et hellenistisk dynasti og en konge, men av et teokratisk presteskap, appellerte til Roma, noe som endte med total romersk erobring og annektering av landet, ledet av Pompeius.
Romersk styre (63 f.Kr. – 400 e.Kr.)
Judea under romersk styre var først et uavhengig jødisk kongedømme, først ved den hasmoneiske familie, deretter ved familien Herodes, men gradvis gikk deres makt tilbake inntil landet kom direkte inn under romersk styre og ble omdøpt til Iudaea Province. Romerriket var ofte ufølsom og brutal i sin behandling av sine jødiske undersåtter. I år 66 gjorde jødene opprør mot de romerske herskerne i Judea. Opprøret ble knust av de framtidige romerske keiserne Vespasian og Titus. Beleiringen av Jerusalem i år 70 førte til at romerne ødela det meste av tempelet i Jerusalem og i henhold til en del redegjørelser, plyndret gjenstander fra tempelet, eksempelvis Menorá, en kostbar syvarmet lysestake som ble brukt i tempelet, men først og fremst oppfattet som et symbol på jødedommen.
Jødene fortsatte å leve i betydelig antall i sitt land fram til rundt midten av 100-tallet, da den romerske generalen Sextus Julius Severus herjet Judea for å slå ned Bar Kokhba-opprøret, det tredje større opprøret mot Romerriket. 985 landsbyer ble ødelagt og det meste av den jødiske befolkningen ble hovedsakelig utryddet, drept, solgt som slaver og tvunget til å flykte. Forvist fra Jerusalem ble det som var igjen av det jødiske folket sentrert rundt Galilea.
Diaspora
Mange av jødene i Judea ble solgt som slaver mens andre ble borgere i andre deler av Romerriket. Apostlenes gjerninger (Acta), den femte boken i Det nye testamente i Bibelen, foruten andre Paulustekster, har hyppige referanser til store befolkningsgrupper av hellenistiske jøder i mange byer rundt om i Romerriket. Disse var kun påvirket av diaspora (gresk διασπορά, «spredning») i dets åndelige forstand, og absorberte savnet og tapet av et hjemland, noe som ble en hjørnestein i den jødiske tro, underbygget av jødeforfølgelser i forskjellige deler av verden. Politikken mot omvendelse og konvertering jødedommen, som spredde jødisk religion ut over hele den hellenistiske verden, synes å ha endt med krigene mot romerne, og den påfølgende rekonstruksjonen av jødiske verdier i tiden etter ødeleggelsen av tempelet i Jerusalem.
Av kritisk betydning for å omforme den jødiske tradisjonen fra den tempelbaserte religionen til tradisjonene under diaspora var utviklingen av fortolkningene av Tora funnet i Misjná og Talmud.
Den sene romerske perioden
Til tross for det feilslåtte Bar Kokhba-opprøret forble jøder fortsatt i landet Israel i betydelig antall. Jøder som ble igjen gjennomgikk mange hendelser og bevæpnede konflikter mot påfølgende okkupanter av landet. En del av de mest kjente og viktigste jødiske tekster ble satt sammen i israelske byer på denne tiden. Den jerusalemske Talmud (Talmúd jerusjalmí), sammenstillelsen av Misjná og niqqud, et vokalpunkt-system som er brukt i hebraisk skriftspråk, er eksempler på dette.
I denne perioden var tannaim og amoraim aktive, rabbinere som organiserte og diskuterte jødiske muntlige lover. Beslutningene til tannaim er fortsatt i Misjná, Baraita, Tosefta og ulike sammenstillinger av Midrash. Misjná ble satt sammen kort tid etter 200 e.Kr., antagelig av Judah haNasi, en betydelig leder i det jødiske samfunnet i Judea. Kommentarene av amoraim om Misjná er satt sammen i den jerusalemske Talmud, antagelig en gang rundt 400, og muligens i Tiberias.
I henhold til tradisjonen skapte den jødiske religiøse lederen Hillel II den hebraiske kalender basert på at månedene ble beregnet ut fra månefaser og at justeringer ble lagt inn over tid for å sikre overensstemmelse med solåret og årstidene. Inntil da var hele det jødiske samfunnet utenfor landet Israel avhengig av kalenderen godkjent av Sanhedrin, det store rådet, jødenes høyeste politiske og religiøse organ i gresk-romersk tid. Dette var nødvendig for behørig føring av de jødiske helligdager. Imidlertid var deltagerne avhengige av rådets godkjennelse, og samtidig var de budbærere som kommuniserte rådets beslutninger ut til fjerne jødiske samfunn stadig utsatt for farer. Da den religiøse forfølgelsen fortsatte, besluttet Hillel II å konstruere en autorisert kalender for all tid framover.
Bysants
Jødene ble spredt over hele Romerriket og denne utviklingen fortsatte i noe mindre grad under Bysants, Østromerriket, i det sentrale og østlige Middelhavet. Den militante og eksklusive kristendommen og cæsareopapismen i Østromerriket behandlet ikke jødene godt, og forholdene og innflytelsen av jødene i diaspora riket dalte dramatisk.
Det var offisiell kristen politikk å konvertere jøder til kristendommen, og kristne ledere brukte makten til Romas myndigheter i sine forsøk. Etter opprøret i Galilea i 351 ble mange av byene ødelagt, og Sepphoris og Lydda hvor to av de mest betydelige juridiske akademiene lå reiste seg aldri igjen. Uansett er det i denne perioden hvor nasiene (prinsene) i Tiberias fikk skapte den jødiske kalender, og med kalenderen var det ikke behov for ytterligere autoritet fra Judea. På den samme tid lovet keiser Julian II opphevelse av den offisielle forfølgelsen av jødene, men ved hans død var de kristnes makt over riket total. Fra 398 hvor Johannes Chrysostomos, hans tilnavn betyr «gullmunn», ble innviet som patriark av Konstantinopel, økte den ondsinnet retorikken mot jødene mot nye høyder med en rekke av prekener som «Mot jødene» hvor Johannes prekte mot «den jødiske sykdom». Det hatefulle språket bygde opp et klima av mistillit mot større jødiske bosteder som de i Konstantinopel og Antiokia ved Orontes.
På begynnelsen av 400-tallet sendte keiser Theodosius den store ut en rekke med dekreter som etablerte en offisiell forfølgelse av jødene. Jødene hadde ikke liv til å eie egne slaver, bygge nye synagoger, ha stillinger i staten eller føre en rettssak. Giftemål mellom en jøde og en ikke-jøde var et lovbrudd som kunne straffes med døden. Det samme var det for en kristen å konvertere til jødedommen. Theodosius forbød Sanhedrin, den store rådet, og avskaffet nasienes posisjon. Under keiser Justinian I den store begrenset myndighetene jødenes sivile rettigheter ytterligere, og truet deres religiøse privilegier. Keiseren blandet seg også inn i synagogenes indre anliggender,, og forbød eksempelvis bruken av hebraisk språk i jødiske gudstjenester. Trassighet fra jødene ble straffet med fysiske straffer, landsforvisning, og tap av eiendom. Jødene i Borium, ikke langt fra Syrtis Major, som motsto den bysantinske general Belisarius i hans krig mot vandalene, ble tvunget til omfavne kristendommen, og deres synagoge ble omgjort til en kirke.
Justinian I og hans etterfølgere hadde bekymringer utenfor provinsen Judea og det var ikke nok soldater til å gjennomføre disse reguleringene. Som et resultat, ironisk nok, ble det bygget en rekke nye synagoger på 500-tallet med vakre mosaikkgulv. Jødene assimilerte de rike kunstformene til den bysantinske kulturen. Det eksisterte mosaikker som avbildet mennesker, dyr, menoráer, dyrekretsen, og bibelske figurer. Storslåtte eksempler på disse synagogegulvene har blitt funnet i Beit Alfa i Israel (som blant omfatter scenen hvor Abraham ofrer en sau istedenfor sin sønn Isak, sammen med veldig stor avbildning av dyrekretsen), Tiberias, Bet She'an, og Sepphoris.
Den utrygg og farlige eksistensen for jødene under bysantinsk styre varte ikke lenge, hovedsakelig på grunn av eksplosjonen av muslimsk religion fra den fjerne arabiske halvøya hvor det også bodde store befolkningsgrupper med jøder. Det muslimske kalifatet jagde bysantinerne fra Det hellige land i løpet av et par år etter deres seier i slaget ved Jarmuk i 636. Et vitnemål over bysantinernes grusomheter mot jødene kan bli merket i det store antallet jøder som flyktet fra de gjenværende bysantinske områdene til fordel for datidens trygghet under muslimsk områder i de påfølgende århundrene.
Dog ble ikke størrelsen av de jødiske samfunnene i Østromerriket ikke påvirket av keisernes forsøk på tvangskonverteringer til kristendommen da disse ikke hadde større effekt. Den nøyaktige statusen til jødene i Lilleasia under Østromerriket er fortsatt et forskningsemne for historikerne.
En kuriøs historisk hendelse skjedde som et resultat av denne utvandringen. En gang i løpet 600-tallet eller 700-tallet, synes det som om khazarene, en tyrkisk stamme i det området som i dag er Ukraina, konverterte til jødedommen. Hvor fullstendig denne konverteringen var er uklart, men det er sikkert at det hadde vært en jødisk befolkning på Krimhalvøya siden den hellenistiske tiden, og disse kan ha blitt styrket av flyktende jøder fra Østromerriket. Den persiske geografen Ibn al-Faqih rapporterte på 900-tallet at «hele khazarfolket er jøder». På tross av dette utsagnet mener de fleste forskerne at bare overklassen konverterte til jødedommen. Påvirket og truet av både islam og det kristne Østromerriket, og samtidig mottok store fordeler av sin jødiske befolkning, kan ha vært grunnen til khazarenes omvendelse. Det er spekulert i om khazarske herskerne konverterte til jødedommen i et forsøk på å være nøytrale i striden mellom muslimene og bysantinerne, og som en sikkerhet for egen uavhengighet.
Under islam og korsfarerne
Det hadde vært i en lang tid, om enn usikkert hvor lenge, et betydelig antall med jøder i Arabia. En del arabiske historikere hevdet at det kunne være så mye som opp til 80 000 som kom etter ødeleggelsen av det første tempelet i Jerusalem. Ved handelsstasjonene i Medina og Mekka var det jødiske gravlunder. Arabiske historikere nevner navnene på rundt 20 jødiske stammer.
Som en del av diaspora hadde et stort antall jøder utvandret til Den arabiske halvøya for å være utenfor kontrollen til den romerske staten. Allerede under Muhammed begynte araberne føre krig mot jødiske stammer. I 624 ble en jødisk stamme som ble kalt for Banu Qaynuqa forvist etter stridigheter og året etter ble en større jødisk stamme i Medina, Banu Qurayza, angrepet og utryddet da muslimene angrep deres befestninger, noe som er blitt nevnt i Sura 33:25-27 i Koranen. Historien til jødene under muslimsk styre var tidvis like ustabilt som andre steder: de fleste jøder ble forvist fra vestlige Arabia kort tid etter at profeten Muhammed døde på midten av 600-tallet.
Til tross for slike tilbakeslag kontrollerte jødene det meste av handelen i Palestina, selv etter at araberne erobret Midtøsten, og som dhimmi (monoteister som under islam blir tålt med begrensede sivile rettigheter) hadde jødene en blomstring til tross for de ble underlagt restriksjoner. Kulturelt hadde jødene framgang og niqqud synes å ha blitt oppfunnet i Tiberias i området til det islamske kalifat. Ved at jødene tross foretrakk å bli diskriminert av arabere framfor å bli forfulgt og tidvis drept av kristent styre deltok også jødene i forsvaret av Jerusalem mot korsfarernes angrep i 1099 under det første korstoget. Om de mislyktes ville det bety massakre. På denne tiden var det jødiske samfunn over hele landet, inkludert Jerusalem, Tiberias, Ramla, Ashkelon, Caesarea, og Gaza. Selv om disse befolkningsgruppene var ikke et spesielt angrepsmål for korsfarerkongedømmene ble jødisk liv under korsfarernes styre langt mer vanskelig og farlig.
Lycopsyllidae
Lycopsyllidae er en gruppe (familie) som hører til ordenen lopper (Siphonaptera). Som andre lopper er de parasitter som lever i bolene eller reirene til varmblodige dyr. Lopper regnes til de vingede insektene til tross for at alle artene er helt vingeløse.
Jødisk historie
Under islam og korsfarerne
Under mamelukkenes tid bosatte Nachmanides (1194 – 1270), hans egentlige navn var rabbi Moses ben Nachman fra Spania, en rabbiner, filosof, lege, og bibelkommentator, seg ned i Gamlebyen i Jerusalem i 1267 etter at korsfarerne hadde forvist befolkningen, og siden hadde det vært en fast jødisk tilstedeværelse der. Den synagoge som han etablerte eksisterer fortsatt.
Lycopsyllidae
Liv og utvikling
Artene i denne familien snylter på kloakkdyr (maurpinnsvin), pungdyr (blant andre vombater) og gnagere. Arten Bradiopsylla echidnae, som lever på maurpinnsvinet, er regnet som verdens største loppe, rundt 4 millimeter lang. Arten Uropsylla tasmanica er den eneste kjente loppa som er parasitt også på larvestadiet. Denne arten snylter på rovpungdyr i familien Dasyuridae. Larvene borer seg inn i huden til verten og lever av hudceller og blod.
Jødisk historie
Spania, Nord-Afrika, og Midtøsten
Etter maurernes erobring av al-Andalus i år 711 fikk den innfødte befolkningen i stor utstrekning beholde sin religion og sine skikker under religiøst tolerante islamske herskeren. De første sefardiske jødene hadde trolig ankommet mens den iberiske halvøy var under Romerriket, som handelsfolk eller flyktninger etter ødeleggelsen av tempelet i Jerusalem i år 70. Etter at den mauriske kontrollen over store deler av Iberia gikk tapt til kristne herskere, var det på 1100-1200-tallet en periode med relativt fredelig sameksistens (spansk: La Convivencia) mellom folkegruppene.
I løpet av middelalderen ble jødene generelt behandlet bedre av muslimske herskere enn av kristne. Til tross for annenklasses borgerskap spilte jødene framtredende roller ved muslimske hoff, og opplevde en form for «gullalder» i al-Andalus, maurernes Spania i tiden 900-1100, skjønt forholdene forverret seg betydelig etter denne tiden. Opptøyer som resulterte i at jøder ble drept skjedde stadig i Nord-Afrika i de neste århundrene, særlig i Marokko, Libya og Algerie, hvor jødene etter hvert ble tvunget til å leve gettoer.
Lycopsyllidae
Utbredelse
Familien finnes bare i Australia, mest i de sørøstlige delene inkludert Tasmania.
Systematisk inndeling
Klassifikasjonen følger. Familien blir ofte regnet som en undergruppe av Pygiopsyllidae.
Jødisk historie
Spania, Nord-Afrika, og Midtøsten
Etter 1492 (Reconquista) ble jøder og muslimer tvangskonvertert eller deportert. Av en jødisk befolkning på kanskje 400,000 i Iberia, ble omkring 160,000 i henhold til Alhambra-dekretet (spansk: Decreto de la Alhambra). Jødeforfølgelsene i det katolske Spania etter 1492 hadde dels rasebiologiske aspekter som ligner på nazistenes 400 år senere.
Latin Hispania og hebraisk Sepharad ble brukt for omtrent det samme geografiske området. Det var ikke helt entydig hvem som ble regnet som sephardi. Det var heller ikke noe enhetlig jødisk samfunn for hele den iberiske halvøy, og det var knapt noen forestilling om felles identitet for iberiske jøder. De enkelte spanske eller iberiske jødene var snarere «jøder i Sevilla» eller «jøder i Barcelona», sjeldnere «jøder i Aragon». Etter fordrivelsene fra 1492 fortsatte mange jøder i en generasjon eller to i Nord-Afrika og andre steder å organisere seg etter opphavsby i Spania. Jøder fordrevet fra Spania slo seg ned flere steder rundt Middelhavet, også hos sultanen i Konstantinopel. Etter fordrivelsen fra det katolske Spania tok mange sefardiske jøder imot sultanens invitasjon og slo seg ned i Istanbul. Under det osmanske millet-systemet levde jødene i stor grad innenfor et selvstyrt område med egne lover. Ved sultanens hoff tjenestegjorde mange jøder blant annet som tolker. Konstantinopel hadde en jødisk samfunn før den osmanske erobringen i 1453.
Europa
Det hadde vært jødiske befolkningsgrupper i Europa i lang tid, særlig i områdene til det tidligere Romerriket. Det er nedtegnelser om jødiske samfunn i Frankrike og i Tyskland fra 300-tallet, og betydelig antall i Spania senere.
Norman Cantor og andre historikere på 1900-tallet har bestridt den konvensjonelle forestillingen at middelalderen var generelt en særdeles vanskelig tid for jødene. I tidlige middelaldersamfunn, før den kristne kirke ble helt organisert, var det tolerante tider. Mellom 800 og 1100 var det løselig regnet rundt 1,5 millioner jøder i kristne Europa. De var heldige i å ikke være en del av det føydale system som livegen eller ridder, og således spart for den undertrykkelsen og stadig krigføringen som gjorde livet elendig for mange kristne. I motsetning til lekmannskristne var jøder generelt lese- og skrivekyndige, de var mer renslige og således ved bedre helse enn mange kristne, og var derfor mindre utsatt ved pestutbrudd. I forholdene til det kristne samfunn var de beskyttet av konger, prinser og biskoper på grunn av de nødvendige tjenester de ga på tre områder: finansielt, administrativt og innenfor medisin. Kristne lærde som var interessert i Bibelen kunne faktisk konsultere og ha fruktbare samtaler med talmudske rabbinere. Alle dette endret seg med reformene og styrkingen av den romersk-katolske kirke, særlig ved opprettelsen av misjonerende fransikaner- og dominikanermunker, og med framveksten av en misunnelig og konkurrerende kristen middelklasse i byene. Ved 1300 framførte munker og lokale prester pasjonsspill ved påsketider som framstilte jøder i samtidige klær som drepte Jesus Kristus, noe som lærte tilhørerne å avsky og hate jødene. Det var ved denne tiden at forfølgelser og forvisninger ble heftige. Først rundt 1500 fant jødene sikkerhet og opplevde en ny oppblomstring i Polen.
I det store og hele ble jødene i stor grad forfulgt og plaget i kristne Europa i tiden etter 1300. Ettersom de var de eneste som hadde tillatelse til å låne penger mot renter (noe som var forbudt for katolikker av kirken), ble en del jøder svært velstående pengeutlånere, og fungerte som dagens banksystem. Kristne herskere oppdaget gradvis fordelene av å ha en samfunnsklasse som jødene som kunne stille penger for deres bruk uten at de var utsatt for bannlysning av den kristne kirke. Nesten all pengehandel i vestlige Europa var styrt av jødene. Jøder ble kongelige «servi cameræ», kongens eiendom, og han sørget derfor beskyttelse i gode tider.
I henhold til James Carroll sto «jødene for 10 prosent av den totale befolkningen i Romerriket. Ved det forhold, om ikke andre faktorer hadde inntruffet, burde det ha vært 200 millioner jøder i verden i dag, istedenfor noe som 13 millioner.»
Jøder ble hyppig massakrert og forvist fra ulike europeiske land. Forfølgelsen nådde sitt høydepunkt under korstogene. Under det første korstoget fra 1096 ble de blomstrende jødiske samfunnene langs Rhinen og Donau fullstendig ødelagt. I det andre korstoget i 1147 ble franske jøder utsatt for hyppige massakrer i korsfarerbegeistringen. Jødene ble også angrepet ved gjeterkorstoget i 1251 og 1320. Korstogene ble fulgt av utvisning og deportasjon, inkludert i 1290, da alle engelske jøder ble forvist, i 1396 ble rundt 100 000 jøder i Frankrike forvist, og i 1421 ble tusener jagd fra Østerrike. Mange av disse fant et nytt fristed i Polen.
Osmansk tid og 1800-tallet
Jødene levde i det geografiske området Lilleasia (dagens Tyrkia, men geografisk enten Anatolia eller Lilleasia) i mer enn 2 400 år. Den opprinnelige blomstringen under hellenistisk tid ebbet bort under kristent bysantinsk styre, men kom seg noe tilbake under styret til ulike muslimske myndigheter som knuste og erstattet regjeringen i Konstantinopel, fra da av kalt Istanbul. Under det meste av osmansk tid var Tyrkia en nødhavn for jøder som flyktet fra forfølgelse i vest, og har fortsatt en liten jødisk befolkning den dag i dag.
Ved tiden rundt slaget ved Jarmuk i 636 da Levanten kom inn under muslimsk styre eksisterte det rundt tredve jødiske samfunn i Haifa, Sikem, Hebron, Ramla, Gaza, Jerusalem, og dessuten flere i nord. Safed ble det åndelige sentrum for jødene og lovverket Shulchan aruch ble satt sammen der, det samme ble mange Kabbala-tekster. Den første hebraiske trykkemaskin, og første trykkeri i vestlige Asia startet i 1577.
Den situasjonen hvor jødene kunne nyte både kulturell som økonomisk framgang til enkelte tider, og grovt forfulgt til andre tider har blitt oppsummert av den østerrikske historikeren Gustave Edmund von Grunebaum: «Det ville ikke være vanskelig å sette sammen navnene til en variert og større antall jødiske undersåtter eller borgere i det islamske område som hadde oppnådd høy stilling, myndighet, stor finansiell betydning, til betydelig og anerkjent intellektuell prestasjoner; og det samme kan bli sagt om kristne. Men det ville igjen ikke være vanskelig å sette sammen en lengre liste over forfølgelser, tyranniske konfiskeringer, forsøk på tvungen konverteringer, eller pogromer.»
I 1840 ble jødene i Damaskus i Syria falsk anklaget for å ha myrdet en kristen munk og hans muslimske tjener og benyttet deres blod for å bake Massá, usyret brød for pesah, den jødisk påske. En jødisk barberer ble torturert inntil han «tilsto», to andre jøder som ble arrestert døde under torturen mens en tredje konverterte til islam for unngå mishandling og død. Gjennom hele 1860-tallet var jødene i Libya underkastet hva den engelske historikeren Martin Gilbert har karakterisert som «straffeskatt». I 1864 ble rundt 500 jøder drept i Marrakech og Fès i Marokko. I 1869 ble 18 jøder drept i Tunis og en arabisk mobb plyndret jødiske hjem og butikker, og brente synagoger på øya Djerba i Tunis. I 1875 ble 20 jøder drept av en mobb i Demnate i Marokko og andre steder i Marokko ble jøder angrepet og drept i gatene midt på dagen. I 1891 ba ledende muslimer i Jerusalem de osmanske myndighetene i Konstantinopel om forby jøder fra Russland om å komme til landet. I 1897 ble synagoger herjet og jøder drept i Tripolitania i Libya.
Historikeren Benny Morris har skrevet at ett symbol på jødisk fornedrelse var fenomenet at muslimske barn kastet stein på jøder. Morris har sitert en reisende fra 1800-tallet: «Jeg har sett en liten fyr på seks år med en tropp av runde smårollinger på kun tre og fire år, og lærte [dem] å kaste stein på en jøde, og en liten urchin (gategutt) ville, med den største kjølighet, subbe fram til mannen og bokstavelig spytte på hans jødiske gabardin. Til alt dette var jøden forpliktet til å underkaste seg; det ville være mer enn hans liv som sto på spill ved å straffe en muhammedaner.»
I henhold til Mark Cohen i Oxford Handbook of Jewish Studies har de fleste forskere konkludert med at den arabiske antisemittisme i den moderne verden vokste fram på 1800-tallet på bakteppet av motstridende jødisk og arabisk nasjonalisme, og ble importert til den arabiske verden av nasjonalistiske kristne arabere og deretter videreført av muslimene.
Forholdene i Europa
I løpet av den europeiske renessanse skjedde de verste deportasjonene i kjølvannet av Reconquista, gjenerobringen av Den iberiske halvøy fra maurerne i tidsrommet 718 og 1492. Da den siste muslimske herskeren var blitt nedkjempet i Granada i 1492 fulgte Den spanske inkvisisjonen og hele den spansk befolkningen på rundt 200 000 sefardiske jøder ble utvist. Det ble fulgt av ytterligere fordrivelser av jøder fra Sicilia i 1493 med rundt 37 000 innbyggere og tilsvarende forvisninger i Portugal i 1496. De forviste spanske jødene flyktet hovedsakelig til Det osmanske rike, Holland og Nord-Afrika. Andre utvandret til sørlige Europa og til Midtøsten.
På 1600-tallet var det bortimot ingen jøder som levde i Vest-Europa. Det relativt tolerante Polen hadde den største jødiske befolkningen i Europa, men den rolige situasjonen for jødene der endte da polske og litauiske jøder ble drept i tusentall av kosakker i Chmelnyzkyj-oppstanden i 1648 og i løpet av de svenske krigene (1655). Drevet av disse og andre forfølgelser flyttet mange jøder tilbake til Vest-Europa i løpet av siste halvdel av 1600-tallet. Det siste forbud mot jøder i England ble trukket tilbake i 1654, men periodiske utvisninger fra enkelte engelske byer skjedde fortsatt, og jøder ble ofte forhindret fra å eie landeiendommer eller tvunget til å leve i ghettoer.
Med delingen av Polen på slutten av 1700-tallet ble den jødiske befolkningen delt mellom Det russiske keiserdømmet, Østerrike-Ungarn, og Preussen.
Opplysningstiden i Europa og Haskalá
I løpet av den europeiske renessanse og opplysningstiden skjedde det betydelige endringer innenfor de jødiske samfunnene. Haskalá-bevegelsen, den jødiske opplysningstiden og en religiøs bevegelse blant europeiske jøder i tiden mellom 1770 og 1880. Jødene begynte å kreve frigivelse fra restriktive lover og integrasjon i det bredere europeiske samfunnet. Verdslig og vitenskapelig utdannelse ble lagt til den tradisjonelle religiøse undervisningen som unge jøder fikk, og det oppsto en interesse i en nasjonal jødisk identitet, inkludert en fornyet interesse i jødisk historie og hebraisk. Haskalá fremmet både reformbevegelser og konservative bevegelser, og plantet frøene for en sionisme mens den på samme tid oppmuntret kulturell tilpasning til de land hvor jødene bodde i. På omtrent samme tid ble en annen bevegelse født, bortimot det motsatte av Haskalá, nemlig ḥasidisk jødedom. Rabbineren Israel Baal Shem Tov fremmet på 1700-tallet retningen ḥasidisme, som ble en egen ortodoks jødedom basert på ekstrem fromhet. Den fremmet både åndelighet og livsglede som de fundamentale aspekter av jødisk tro. og bevegelsen fikk raskt mange tilhengere for sin mer livsglade og samtidige mystiske tilnærming til troen. Disse to bevegelsene, og den tradisjonelle tilnærmingen til jødedommen, dannet grunnlaget for de moderne inndelingene av jødisk praksis.
På samme tid var den ytre verden i endring, og det var politisk debatt om jødenes emansipasjon som å gi dem like rettigheter som andre borgere. Det første landet som gjorde dette var Frankrike i løpet av den franske revolusjon i 1789. Selv da var jødene forventet å integrere seg og ikke fortsette sine tradisjoner. Denne ambivalensen ble demonstrert i en berømt tale av den franske politikeren Clermont-Tonnerre i 1789:
1800-tallet
Selv det fortsatt eksisterte forfølgelser spredde emansipasjon (likestillingen) av jødene seg over hele Europa på 1800-tallet. Napoléon Bonaparte inviterte jødene til å forlate ghettoene i Europa hvor de var påtvunget til å gå med gule hatter og armbind med davidsstjerne og søke tilflukt i de nylig opprettede tolerante regimene som tilbød likhet under Napoléons lover (Code Napoléon, opprinnelig Code civil des Français). Napoléon hadde selv besøkte for første gang i sitt liv en jødisk ghetto i Ancona den 9. februar 1797 og beordret da at de skulle kaste de gule hattene og erstatte dem med en lue med det franske flaggets, trikolorens, farger (la cocarde tricolore). Ved 1871 hadde Tyskland også gitt jødene like rettigheter, sammen med hvert eneste land i Europa, unntatt Russland.
Til tross for økende integrering av jødene i det sekulære samfunnet begynte det å oppstå en ny form for antisemittisme, men istedenfor middelalderens fordommer og religiøse hat var denne basert på ideer om rase og nasjonal enhet. Denne formen for antisemittisme hevdet grunnløst at jødene var en egen og mindreverdig rase i henhold til Europas såkalte ariske folk. Disse feilslutningene hadde sin opprinnelse hos den tyske romantikeren Friedrich von Schlegel. Disse ideene førte til framvekst av politiske partier i Frankrike, Tyskland, og Østerrike-Ungarn som krevde at jødene skulle bli fratatt sine rettigheter.
Jødeparagrafen i Norge
I 1814, da Norge fikk etablert sin egen grunnlov på Eidsvoll og for en tid hadde håp om egen frigjøring og nasjonal selvstendighet, kom også «jødespørsmålet» opp. En rekke av de ledende personer i Riksforsamlingen, som for eksempel W. F. K. Christie og Nicolai Wergeland, gikk sterkt inn for å forby jøder i Norge. Embetsmannen Lauritz Weidemann skrev fordomsfull og usammenhengende at «den jødiske nasjonens historie har vist at dette folket alltid har vært opprørsk og svikefull...». Etter en del debatt ble det besluttet at jødene ved lov («§2, siste passus») «...fremdeles udelukkede fra Adgang til Riget». Grunnlovsvedtaket betydde en skjerpelse i forhold til Norske Lovs bestemmelse som ga jøder adgang med leidebrev. Forbudet i Norges Grunnlov var absolutt og uten legale muligheter til unntak. Jøder som likevel kom til landet, som forretningsreisende eller som følge av skipbrudd, ble arrestert og utvist, i enkelte tilfeller bøtelagt.
En av de som opplevde det urettferdige i disse lovene var Nicolai Wergelands sønn Henrik Wergeland som startet kampen i 1830 med å få omgjort sin fars vedtak. Foran behandlingen på Stortinget i 1842 nedla Wergeland et stort arbeide i å samle argumenter for forslaget å få fjernet jødeparagrafen. Wergeland forsøkte også å påvirke holdningene ved hjelp av poesi. Diktsamlingen «Jøden» kom ut i april 1842 og ble sendt hver enkelt stortingsrepresentant, fem måneder før Stortinget skulle ta stilling til grunnlovsforslaget. Forslaget fikk ikke flertall, men etter februarrevolusjonen i 1848 oppsto det en endring i det politiske klima, også i Norge, og situasjonen på Stortinget i 1851 var forskjellig fra tidligere. Forslaget fra 1845 kom opp på nytt i uendret form og ble denne gang vedtatt med 93 mot 10 stemmer, betydelig mer enn de 70 som var nødvendig for å gi gyldig grunnlovsvedtak.