cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Menn som stirrer på geiter
Sammendrag
Bob vender tilbake til arbeidet sitt som journalist, og han skriver en artikkel om hele hans erfaring med Lyn. Imidlertid blir han frustrert over at historiens eneste del som havner på nyhetene er den delen om hvordan fangene ble tvunget til å lytte til den samme sangen fra TV-serien Barney & Friends sammenhengende i 24 timer. Dette utvanner historien hans til en fullstendig vits, men Bob forsøker å få den større historien ut. I filmens siste scene trener Bob på hans egne psykiske evner. Etter litt intens konsentrasjon, klaer han faktisk å løpe rett gjennom en solid vegg på kontoret hans.
Magonia (botanikk)
Magonia er en planteslekt i såpebærfamilien (Sapindaceae). Den tilhører hovedgruppen av såpebærplanter – dvs den store underfamilien Sapindadeae som omfatter ca. 135 av familiens anslått 140 arter.
Karl Schmidt-Rottluff
Liv og virke
Berlinsamlingen omfatter mere enn 300 nummer, inklusive malerier, akvareller, tegninger, postkort, tresnitt, raderinger, litografier, brukskunstdesign og plastiske gjenstander (skulptur). Omtrent samme antall verker er i Chemnitz – kunstsamlingen.
Der er et eget Schmidt-Rottluff-Stipendium
Verker (utvalg)
1912, Villa mit Turm, (Tårnvilla), Kunsthalle Mannheim
1912, Petriturm in Hamburg, Privatbesitz
1912, Häuser bei Nacht, (Hus i natten), Museum of Modern Art, New York
Ljabrochausséen (Oslo)
Ljabrochausséen var navnet på veien som ble anlagt fra Gamlebyen i Christiania via Ljan og Klemetsrud til Sværsvann. Veien ble ferdigkonstruert i 1860. Fra 1929 fikk den navnet Ljabroveien. Senere har tre deler av veien fått hvert sitt navn. Den første delen av veien langs fjorden ble omdefinert til Mosseveien sammen med fortsettelsen av denne forbi Hvervenbukta og Gjersjøen. Strekningen fra fjorden via Ljan til Klemetsrud fikk navnet Ljabruveien, slik den er i dag. Det siste stykket fra Klemetsrud til Sværsvann ble slått sammen med Enebakkveien og fikk dette navnet.
Hertug av Wellington
Hertug av Wellington er en arvelig adelstittel i Det forente kongerike. Stedet tittelen viser til er Wellington i Somerset. Den første innehaveren av tittelen var Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington (1769–1852), som fikk den etter sin innsats under Napoleonskrigene. Når det vises til hertugen av Wellington er det svært ofte ham det viser til.
Titlene hertug av Wellington og marki Douro ble gitt til Arthur Wellesley den 11. mai 1814.
Det er en rekke subsidiære titler:
Hertugen har også flere ikke-britiske titler som ble tildelt den første hertugen for hans innsats på Den iberiske halvøy og i slaget ved Waterloo:
Slektssetet er Strathfield Saye nær Basingstoke i Hampshire. Et annet hus som har tilhørt slekten, Apsley House i London, eies nå av English Heritage, men slekten har fortsatt en leilighet i huset.
Josh Holloway
Joshua Lee Holloway (født 20. juli 1969 i San Jose i California) er en amerikansk skuespiller som ble kjent etter sin rolle som James Sawyer Ford i den amerikanske TV-serien Lost. Holloway har tidligere hatt gjesteroller i seriene Walker Texas Ranger og CSI.
Katrina and the Waves
Katrina and the Waves er en amerikansk-britisk pop- og rockegruppe. «Walking on Sunshine» fra 1985 og «Love Shine a Light» fra 1997 ble gruppens største hiter. Gruppens frontfigur var Katrina Leskanich (sang, gitar) inntil hun forlot gruppen i 1999. Øvrige medlemmer var Kimberly Rew (sang, gitar), Alex Cooper (trommer) og Vince de la Cruz (bassgitar). Rew skrev de fleste låtene.
3. mai 1997 representerte gruppen Storbritannia i Eurovision Song Contest 1997 med bidraget «Love Shine a Light». Katrina and the Waves gikk til topps, og kort tid etter ble gruppen oppløst. I 2005 dannet Katrina Leskanich en ny gruppe for å forsøke å kvalifisere seg til Eurovision Song Contest, denne gang i Sverige. De ønsket å kalle seg Katrina and the new Wave, noe det gamle bandet motsatte seg, og derfor ble de Katrina and the Nameless. De ble imidlertid slått ut i den nasjonale kvalifiseringen.
Sutton Hoo
Sutton Hoo er et høydedrag i Suffolk i England, øst for landsbyen Woodbridge og omtrent 12 km øst for Ipswich. Stedet er kjent for to angelsaksiske gravfelt fra 500- og 600-tallet. En av gravhaugene her inneholdt en intakt skipsgrav med et gravgods som overgår det meste i både rikdom og kulturhistorisk interesse. Gjenstandene er nå i British Museum i London, mange av dem på permanent utstilling.
Funnene fra Sutton Hoo er av spesiell interesse for forskningen om engelsk tidlig middelalder fordi de kaster lys over en periode av engelsk historie som ut fra de skriftlige kildene ligger i grensesnittet mellom myter, legender og historiske fakta. Funnene har vært sentrale i forståelsen av den angelsaksiske epoken generelt og Øst-Anglias tidlige historie spesielt.
Gravfeltene ligger med utsikt mot utløpet av elva Deben, og videre utover Nordsjøen. Det største feltet har 20 gravhauger og ligger på en bakkekam lengst mot sør og nærmest elva og havet. Ca. 500 m lenger nord ligger det såkalte ”nye” feltet på en annen bakkekam. Det ble oppdaget i 2000 da man skulle forberede grunnen for et opplevelsessenter på stedet.
Utgravninger før 1930-tallet
Det har lenge vært gravd i gravhaugene på feltet, i hvert fall siden 1600-tallet, og virksomheten eskalerte gjennom 1800-tallet. Den såkalte haug 1 hadde gått gjennom hele denne perioden uten å bli skadet for mye. I 1860 ble det funnet 18 bushels (en bushel = ca. 37 liter) med jernnagler i en av haugene.
Utgravningene i 1938
Stedet der gravfeltet lå hadde vært innmark på 1800-tallet, men rundt 1930 hadde det gått tilbake til lyngmark og beite. Like ved stedet var det i 1910 bygd et større hus for grunneieren, Mrs. Edith May Pretty. Hun hadde hørt av gamle folk på stedet at det var store skatter gjemt i gravhaugene. Hennes nevø hadde gått over haugene med ønskekvist, og mente det var gull i den som skulle vise seg å romme skipsgraven. Mrs. Pretty tok i 1937 kontakt med museet i Ipswich, som igjen henviste henne til Basil Brown. Han var fra Suffolk, og han hadde arbeidet i mange år for museet med arkeologiske undersøkelser, først og fremst på romerske funnsteder.
Mrs. Pretty ville først ha Brown til å åpne den største av haugene, haug 1. Brown syntes den så ut til å ha dyperegående skader, og ville heller begynne med tre mindre, men tilsynelatende mer intakte hauger (nr.2,3, og 4), og han fikk medhold i det fra Ipswich museum. Utgravningene startet sommeren 1938 ved Brown og tre gårdsarbeidere. I den største av haugene (nr. 2) fant han båtnagler og et ødelagt gravkammer med rester av glass- og metallgjenstander. Gravskikken var uvanlig i området, og man var i tvil om funnet var angelsaksisk, eller om det var skandinavisk, fra vikingtiden.
Utgravningen i 1939
Men mrs. Pretty sto hardt på at hun ville ha undersøkt haug 1, og våren 1939 tok Brown fatt på utgravningen, hjulpet av skogvokteren og gartneren. Han gikk inn fra østsiden med en sjakt, og kom straks på båtnagler. Heldigvis la Brown merke til at de lå uforstyrret, og han tilpasset det videre arbeidet etter det. Etter flere uker med tålmodig framrensing av nagler begynte dimensjonene ved funnet å sige inn på Brown. Til slutt nådde de fram til gravkammeret, og Brown kunne konstatere at også dette var urørt.
I juni fikk arkeologen Charles Phillips ved University of Cambridge høre om et skipsfunn i Suffolk. Han kontaktet museet i Ipswich, og sammen med konservator Maynard kom han ut til Browns utgravning. Phillips ble forskrekket over at et slikt funn ble tatt hånd om av to gårdsarbeidere og en som strengt tatt ikke hadde noen utdannelse som arkeolog. I samråd med bl.a. universitetet og British Museum ble det til at Phillips tok over ledelsen av utgravningen. Han fikk samlet et team av spesialister mens Brown fortsatte å rense fram skipet, nagle for nagle. Alt treverk i skipet var råtnet bort, men naglene lå på plass, slik at det var mulig å rekonstruere skipet.
Mens Brown grov på skipet, begynte Phillips og hans folk å tømme gravkammeret. Etter hvert som de imponerende gjenstandene av både gull og sølv kom fram, ble det klart at man sto overfor et gravfunn fra 600-tallet, av hittil uante dimensjoner. Dessverre ble nyheten om funnet overskygget av krigsutbruddet samme høst.
Eiendomsforholdet måtte avgjøres ved rettslig kjennelse. Etter gjeldende britisk lov var det bare skattefunn, dvs. gjenstander som var ment å hentes fram igjen, som ble betegnet som treasure trove, og som tilfalt staten. Gravfunn, som var beregnet å skulle være begravd for alltid, var ikke treasure trove, og skulle tilfalle grunneieren. Hele funnet ble derfor mrs. Prettys eiendom. Hun valgte imidlertid å donere funnet til den britiske stat, og det ble tatt hånd om av British Museum. Utgravningsfeltet ble sikret med gresstorver og einerbusker og deretter fylt igjen. Phillips og hans kolleger publiserte funnet i 1940. Senere under krigen ble feltet brukt som øvelsesområde for militære kjøretøyer.
Undersøkelser 1965-71
Etter krigen var det Rupert Bruce-Mitford som fikk ansvaret for Sutton Hoo-funnet. I Phillips’ publikasjon og notater kom han på uklarheter omkring utgravningen i 1939, og fikk åpnet gravhaugen igjen. Avtrykket av skipet ble frilagt og det ble tatt nøyaktige oppmålinger og avstøpninger. Disse ble brukt til å lage en fullskala modell av skipet i glassfiber. Deretter ble haugen restaurert tilbake til sitt utseende før 1939. Gjenstandene ble konservert på ny og grundig gjennomgått. Resultatet av Bruce-Mitford og hans kollegers arbeid gjennom en årrekke ble publisert i trebindsverket «The Sutton Hoo Ship Burial» i årene 1975-83.
Undersøkelser 1983-92
Etter publikasjonen av gjenstandsmaterialet vendte interessen seg i retning av miljøet funnet ble gjort i. Det var professor Martin Carver ved Universitetet i York som sto for undersøkelsene. Gravfeltet ble nøye oppmålt og terrenget rundt haugene ble flateavdekket, dvs. at matjorden ble fjernet med maskin, og feltet renset for hånd. Slik er det mulig å påvise menneskelagde inngrep under flat mark. Det viste seg at haugene var plassert i forhold til gamle – keltiske og romerske – eiendomsmønstre. Det ble også funnet en rekke enkle graver for angelsaksiske henrettede, anlagt senere enn gravfeltet. Haug 2 ble restaurert til opprinnelig utseende. Haug 17 var urørt, og utgravning brakte for dagen en grav med en ung mann med våpen og gravgaver. Disse undersøkelsene ble publisert ferdig i 2005.
Skipsgraven
Skipsgraven er et av de mest praktfulle arkeologiske funn i England. Det er enestående i kvaliteten på gjenstandene, i størrelse og i kompleksitet. De viktigste gjenstandene, de som ligger utstilt i British Museum, lå alle i gravkammeret.
Olaf T. Lindvig
Olaf Trygve Lindvig (født 9. september 1917 i Narvik, død 2. februar 2007 på Fåvang) var en sentral nasjonalsosialist og frontkjemper.
Sutton Hoo
Skipet
Selv om så godt som alt treverk var forsvunnet, var avtrykket etter skipet nærmest fullstendig bevart under undersøkelsen i 1939. Det er derfor langt på vei mulig å rekonstruere det. Skipet må ha vært ca. 27 m langt, med spiss akterstavn og høye stevner som på vikingskipene. Største bredde midtskips var 4,4 m. Skroget var klinkbygd med ni bordganger, avstivet med 26 par spanter. Det hadde ikke noen tydelig kjøl. Det har vært mulig å etterspore reparasjoner, så skipet har øyensynlig vært i bruk før det ble hauglagt.
Olaf T. Lindvig
Bakgrunn
Olaf T. Lindvig vokste opp på Fåvang i Oppland og var utdannet offiser ved 2. divisjons skole 1934–1937.
Sutton Hoo
Skipet
Skipet var lagt øverst på bakkekammen med baugen pekende østover, og var satt ned i en kunstig forsenkning, tydeligvis gravd ut etter mål av skipet, slik at bare stevnene og de øverste delene av bordgangene har stukket opp av grøfta. Tofter, eventuelt dekk og mast var fjernet. Det er funnet rester av keiper, og antakelig var det blitt rodd av 40 mann.
Olaf T. Lindvig
Bakgrunn
Han ble uteksaminert fra Statens Politiskole samt utnevnt til fenrik i 1939. Han deltok som fenrik og adjutant i II./IR-5 under kampene mot de tyske invasjonsstyrkene i aprildagene 1940. Han var ved krigsutbruddet ansatt ved politiet i Oslo som konstabel og vendte tilbake til politiet etter det tyske felttoget.
Sutton Hoo
Gravkammeret
Midt i skipet var det bygd et stort gravkammer, 5,5 m langt, der skipssiden utgjorde sideveggene og med tømrede endevegger. Det fantes ikke noe spor etter den døde, noe som har framkalt spekulasjoner om det kunne dreie seg om en kenotaf. Likevel, ut fra plasseringen av gravgodset, og kunnskapen om at jordsmonnet på stedet oppløser bein relativt raskt, er det i dag liten tvil om at liket har vært til stede. Det har ligget midt i kammeret, med føttene mot øst. Målinger av fosfat i jordsmonnet indikerer dette. Det har ligget inne i, eller oppå, en 2,7 m lang trekonstruksjon, tolket som en stor kiste eller som en plattform. På sørsiden av denne sto en jernbeslått bøtte, en lampe av jern som fremdeles inneholdt bivoks og en keramikkflaske.
Olaf T. Lindvig
Bakgrunn
Høsten 1940 meldte han seg inn i Nasjonal Samling (NS). Han var troppfører i Hirdregiment 7 «Viking» og instruktør ved Hirdens førerskole før han gikk over til Norges-SS i mai 1941.
Sutton Hoo
Gravhaugen
Etter at den døde og gravgodset var plassert i kammeret ble begravelsen fullbyrdet ved at haugen ble bygd over skipet. Den ble synlig lange veier, særlig må den ha vært et dominerende trekk i landskapet sett fra elven. Antakelig er dette den aller siste gravhaugen som ble reist i gravfeltet ved Sutton Hoo.
Olaf T. Lindvig
Frontkjemper
Lindvig meldte seg som frivillig da Quisling-regjeringen ville sette opp norske militære enheter innenfor den tyske krigsmakt. Han kjempet med Den norske legion på Leningrad-fronten som Legions-Obersturmführer. Han ble såret i april 1942, og fra sommeren 1942 var han stabsleder i Germanske-SS Norge. I 1943 reiste han med SS-Pansergrenaderregiment 23 «Norge» til Oranienbaum-fronten ved Leningrad som SS-Hauptsturmführer. Lindvig var sentral i vervingen til Germanske-SS Norge. Etter en krigsskade som kompanisjef for 1./«Norge» ved Oranienbaum 15. januar 1944, vendte han tilbake til stabslederfunksjonen fra tidlig 1945. Sommeren 1944 organiserte han Statspolitiets utrykningskommando.
Sutton Hoo
Gravhaugen
En gang i middelalderen ble det bygd en grensegrøft som tok av en del av vestsiden av haugen. Dette må være grunnen til at da gravplyndrere begynte å grave her en gang på 1600-tallet, tok de feil av hvor sentrum av haugen egentlig var.
Hjelm, sølvboller og skjeer
Gjenstandene rundt den sannsynlige plasseringen av liket tyder på at han har ligget med hodet nær den vestre tverrveggen. Ved venstre side av hodet lå hjelmen, pakket inn i et klede.
Olaf T. Lindvig
Frontkjemper
I maidagene 1945 forsøkte han å samle SS-skijegerbataljon Norge for å styrke vaktholdet ved Skallum gård i Bærum hvor enkelte av Quislings regjeringsmdlemmer hadde forskanset seg, blant dem Jonas Lie, Sverre Riisnæs og leder for Hirden Henrik Rogstad. Dette mislyktes, da han kom for sent og avdelingen allerede var dimittert.
Sutton Hoo
Hjelm, sølvboller og skjeer
Hjelmen er dekorert med stempeldekorerte plater av fortinnet bronse, motivene antyder at de henspiller på historiske begivenheter og/eller myter. Disse er direkte sammenliknbare med dekoren på hjelmene fra gravfunnene i Vendel og Valsgärde nord for Uppsala i Sverige. Sutton Hoo-hjelmen skiller seg likevel fra disse ved at den har som basis en helsmidd jernhjelm, mens de svenske er satt sammen av mindre jernplater. Den har også en full ansiktsmaske, en fast nakkebeskytter og lange kinnbeskyttere. Hjelmer fra førhistorisk tid er usedvanlig sjeldne, og denne har ingen paralleller i England, kanskje bortsett fra et funn fra Caenby i Lincolnshire.
Da gravkammeret kollapset var hjelmen gjennomrustet, og den ble fullstendig knust. Den er nå utstilt restaurert og rekonstruert etter en formidabel innsats fra konserveringsavdelingen ved British Museum.
Olaf T. Lindvig
Etterkrigstiden
For sin krigstjeneste på tysk side ble han tildelt Jernkorset 2. klasse, Såretmerket i sort, Østfrontmedaljen, SS-æresdolk, Frontkjempermerket, samt Rikspolitiets Hederstegn. For sin innsats under kampene mot de tyske invasjonsstyrkene i 1940 ble han på 1980-tallet tildelt Deltagermedaljen. Denne medaljen ble senere trukket tilbake da det ble avklart at han hadde vært landssvikdømt, frontkjemper og medlem av NS.
Etter krigen startet Lindvig en betongfabrikk, senere også en hyttefabrikk med sin bror. Han arbeidet senere som konsulent ved Securitas i Oslo.
Sutton Hoo
Sverd, bandolær og spyd
Parallelt med den døde, på høyre side lå et våpensett med tre kastespyd og sverd. Spydene lå med spissene opp i forhold til den døde. Inntil den døde lå et sverd i skjede prydet med innlegg av gull og cloisonné. Klingen var damascert i vakkert mønster. Festet til sverdet var et kryssbandolær med belte. Dette er prydet med spenner og beslag i gull- og cloisonnéarbeid av aller ypperste klasse.
Olaf T. Lindvig
Etterkrigstiden
Lindvig var gift med Ilsa Marquerite Lindvig, datter av Olaf Fermann, og hadde fem barn. Han døde i sitt hjem på Fåvang i 2007, 89 år gammel.
Sutton Hoo
Pung, skulderklaffer og den store gullspennen
Sammen med sverdutstyret er kanskje de andre gjenstandene som ble funnet ved overkroppen de aller flotteste gjenstandene i funnet. Kunstnerisk og teknologisk er de av aller høyeste klasse.
Den store spennen er laget i tre stykker. Platen er oval, belagt med gull og ornert med dyreornamentikk i stil II i karveskurd. Detaljene er framhevet i nielloteknikk. Platen er hul, med hengslet bakplate, kanskje ment å bære en relikvie i hulrommet. Tungeplaten og bøylen er tilsvarende dekorert.
Hver av skulderklaffene består av to halvrunde plater holdt sammen av et hengselstykke som dreier på en løs stang. Overflaten er dekorert med granater i millefioriteknikk omgitt av dyreornamenter i stil II. På undersiden av platene er nagler som har vært festet til et tykt lærkyrass. Klaffene holder sammen rygg- og brystsiden av kyrasset, slik at det sitter stramt på. Læret er selvsagt gått i oppløsning for lengst. Disse to skulderklaffene er de eneste som er funnet på angelsaksisk område.
Pungen har også vært av lær, men det rikt ornamenterte beslaget er bevart. Det består av et avlangt stykke horn montert på et metallstykke. På hornplaten er montert et gjennombrutt metallstykke med motiver av rovfugler, ulver som spiser mennesker, geometriske motiver, og et dobbelt motiv med dyr – kanskje hester – som vikler bena inn i hverandre. Håndverkeren har antakelig tatt motivene fra avbildninger på hjelmbeslag, som de fra Vendel og Valsgärde. Teknikk og utførelse kan vanskelig karakteriseres som annet enn briljant.
Disse gjenstandene må være laget av usedvanlig dyktig og erfaren gullsmed som må ha hatt tilgang til de beste ressurser som var å oppdrive i Anglia. Båret sammen må de ha gitt et solid inntrykk av kongen som en opphøyet person, og som uttrykker autoritet og eleganse.
Pungen inneholdt 37 frankiske gullmynter, alle forskjellige, det ser nesten ut som de kommer fra en samling. Myntene har vært meget omdiskuterte. Er de kharonsmynter til betalig for veien til det hinsidige, er de en del av gravutstyret, eller hva? Myntene utgjør i det minste en basis for datering av begravelsen. Muligens har det vært en gang på 630-tallet, men også dette er omdiskutert.
Drikkehorn med tilbehør
I høyde med knærne var det lagt en samling av drikkekar. To drikkehorn skiller seg klart ut. De er laget av hornene fra en urokse (Bos primigenius), og er vesentlig større enn hornene fra vårt storfe. Drikkehornene er utstyrt med beslag, rikt ornert, og med klare paralleller til metallarbeidene fra Vendel. Her sto også en samling av metallbeslåtte drikkebegre av lønnetre. Ved siden av lå en bunt med tøy, men videre spesifikasjon av dette er nå vanskelig.
Gjenstander deponert i østenden av kammeret
Mange gjenstander lå i to samlinger, kanskje opprinnelig pakket i tekstil, ved fotenden av liket. Det mest oppsiktsvekkende er en lang ringbrynje, noe som hører til de store sjeldenhetene. Det var også to hengekar, sko av lær, en tretallerken, en pute fylt med dun, og andre gjenstander. Ved siden av lå en langskaftet våpenøks.
Sølvbegere og deres innhold
Oppå disse gjenstandene var det satt en del sølvbegere. Det var et sett med riflede sølvskåler med et relieff av et kvinnehode i bunnen. De er i senromersk stil, og er antakelig laget i Italia. Oppi disse lå en god del smågjenstander; flere små trekopper, kammer av (hjorte-?) gevir, små kniver, en liten sølvbolle, en spillebrikke – kanskje kongen fra et sjakkspill eller lignende, og oppå dette igjen en gullornert sølvøse, også den laget i middelhavsområdet.
Og oppå alt dette igjen lå et meget stort, rundt sølvfat med graverte ornamenter, laget i Det bysantinske riket ca. 500, med stempler for keiser Anastasius I (491-518). På dette lå et ubrent bein som ikke lenger kan artsbestemmes. Denne samlingen av sølvgjenstander fra middelhavsområdet er helt unik for skipsgraven fra Sutton Hoo, både når det gjelder Storbritannia og Europa.
Vestveggen
Langs den indre vestveggen, nærmest hodeenden, sto en stor jerngjenstand, og ved siden av et meget stort rundt skjold. Skjoldbulen var dekorert med granater og dyreornamenter i relieff. På forsiden var det to store granatprydede plaketter, den ene forestiller en rovfugl, den andre en flygende drage.
Midt på veggen lå en lang, jevnt tilformet brynestein med kvadratisk tverrsnitt, avsmalnende mot endene. På hver av sidene var det skåret ut ansikter. Til den ene enden var det festet en bronsefigur av en kronhjort. Denne gjenstanden var lenge omdiskutert, men det beste forslaget synes å være at det er et septer. Sør for denne igjen sto et lagget trespann med jernbeslag; et av flere i denne graven. I sørvesthjørnet lå en samling gjenstander som muligens har vært hengt opp på veggen. Nederst var et – muligens – koptisk bronsekar med innpunslede dyrefigurer. Oppå denne lå restene av en seks-strenget angelsaksisk lyre i et trekk av beverskinn. Lyren er av en type som finnes i noen av de rikeste gravfunnene på angelsaksisk område og på Kontinentet. Øverst lå et stort og meget forseggjort hengekar («hanging bowl»), laget i England og prydet med beslag i millefiori og emalje.
Tekstiler
Tallrike spor av tekstiler finnes i nesten hele gravkammeret. En del kypertvevd stoff kan være fra kapper, senge- og veggtepper. Noen tepper har samme veveteknikk som tilsvarende tepper fra Syria. To andre tepper, ved fot- og hodeenden av den døde kan minne om tilsvarende fra Skandinavia.
Den døde mannen i skipsgraven
Som nevnt ble det ikke konkret funnet noe lik i gravkammeret. Dette førte i begynnelsen til spekulasjoner at dette kunne være en kenotaf. Ved Bruce-Mitfords undersøkelse i 1967 fant man imidlertid anomalier i fosfatinnholdet i jordsmonnet under gravkammeret. Det var påfallende høye verdier innenfor et meget begrenset område her, så begrenset at det kunne noenlunde dekkes av omrisset av en person. Bruce-Mitford konkluderer at dette virkelig er de siste sporene av et legeme som er gått fullstendig i oppløsning i det sure jordsmonnet. Kvaliteten og mengden av gjenstandene indikerer at vedkommende har vært av det aller øverste aristokratiet; mest sannsynlig av kongelig byrd. Mange navn av kjente angliske konger i det aktuelle tidsrommet har vært kastet fram, men stort sett er det bare to som har blitt regnet som sannsynlige, det er Raedwald og Sigeberth.
I 1940 var det at historikeren H.M.Chadwich mente at graven kunne være reist over kong Raedwald av Øst-Anglia, som regjerte ca. 599 – ca. 624. Hovedkilden til denne kongens liv finnes i Beda den ærverdiges historieverk Historia Ecclesiastica som sto ferdig i 731. Her finner man fortellingen om den gregorianske misjonen på De britiske øyer, ledet av St. Augustin. Han kom til Kent i 597, der kong Raedwald ble døpt som en av de første engelske kongene. Raedwald slo seg senere opp til å bli konge av både Anglia og Northumbria før han døde. Raedwald, selv om han var døpt, etablerte ikke noe entydig kristent kongedømme. Sønnen Eorpwald, imidlertid, definerte seg som en kristen hersker, og ble senere den første engelske konge nord og sør for Humber som etablerte et kristent kongedømme.
Selvsagt kan ikke spørsmålet om mannen i Sutton Hoo-graven avgjøres en gang for alle. Men ved å gå ut fra gjenstandene, deres antall og kvalitet, og de ressursene som har gått med til å anskaffe dem, kan man komme videre. Videre ligger stedet meget nær Readwalds kongesete i Rendlesham. Hypotesen at mannen i skipsgraven er Readwald har fått vid støtte blant både arkeologer og historikere, men det kommer med ujevne mellomrom opp antakelser om andre identifikasjoner.
Kontakten med Skandinavia
I årene 1881-83 fant den svenske arkeologen Hjalmar Stolpe 14 graver ved Vendel i Uppland, fire mil nord for Uppsala. Sju av gravene var i opp til ni meter lange båter, og inneholdt sverd, hjelmer og andre våpen. Et tilsvarende gravfelt ble funnet ved Valsgärde rett nord for Uppsala.
Dateringen av de eldste gravene her sammenfaller noenlunde med de yngste fra Sutton Hoo. Det er interessant å legge merke til at disse, de aller første skips- og båtgravene, opptrer noenlunde samtidig, i Anglia og Uppland. I tillegg er det flere paralleller i gravutstyret. Særlig har hjelmene og de overdådige spennene og beslagene med niello- og cloisonnéarbeider vært framhevet.
Foruten kontakten med de tidlige merovingertidsgravene i Uppland er det en del funn i Øst-Norge som må skrive seg fra rike graver i en liknende tradisjon. Det viktigste funnet er gravfunnet fra Åker utenfor Hamar, med blant annet en stor beltespenne med rik niello- og cloisonné-ornamentikk. Disse gravene går under betegnelsen Åker-komplekset, og sees som gravene ved Vendel og Valgärde i sammenheng med funnene fra Sutton Hoo.
Denne sammenhengen over store avstander, inkludert Nordsjøen, har vært gjenstand for mange spekulasjoner. En hypotese som kan virke plausibel er at konge- og høvdingslektene på begge sider av Nordsjøen var i nær kontakt i denne perioden. Det finnes måter å opprettholde slik kontakt mellom slekter, en av dem er gjennom ekteskap, men også ved gjensidig oppfostring av sønner, jfr. sagaenes beretning om Håkon den godes oppfostring hos kong Adalstein av England. På denne måten vil også materiell kultur kunne spres innenfor aristokratiet over store avstander.
Haug 2, mannsbegravelse under et skip.
Denne haugen ble undersøkt av Basil Brown i 1938, men den kan være stedet der det ble funnet masser av klinknagler i 1860. Haugen var iallfall grundig plyndret. Brown hadde funnet nagler her, men han tolket dem som rester av en ganske liten båt. Carvers gjenåpning av haugen viste at dette var i virkeligheten et plankebygd kammer på ca. 5 x 2 meter, nedskåret i undergrunnen under haugen. Over kammeret har det ligget et skip som var plassert i retning øst-vest, dette har vært atskillig mindre enn det i skipsgraven.
Fosfatprøver viste også her at det har ligget et fullstendig oppløst legeme i sørvestdelen av kammeret. Gravgavene var svært fragmenterte, men de har inneholdt et engelsklaget blått glassbeger, to skiver av forgylt bronse, kanskje fra skjoldbeslag, en beltespenne av sølv og en del andre småsaker. Spissen av et damascert sverd viser store likheter med sverdet fra skipsgraven. Fragmenter av beslag til drikkehorn må ha vært laget av samme gullsmed som sto for de tilsvarende i skipsgraven. Skjoldbeslagene likner påfallende på de som ble funnet i skipsgraven. I det hele har disse to begravelsene svært mye til felles.
Haug 17: Ryttergraven
I denne haugen lå en ung mann begravet sammen med hesten sin. De lå i hver sin grav under haugen, og var blitt spart for gravplyndrerne; plyndringsgropa gikk rett ned fra sentrum av haugen og hadde truffet mellomrommet mellom de to gravene. Mannen lå i en eiketrekiste med et kostbart sverd ved siden. Sverdbeltet var viklet rundt sverdet, på det satt en stor beltespenne med cloisonné-innlegg. Ved hodet lå ildstål og en skinnpung som inneholdt mosaikkperler og uslepne granater. Ellers i graven lå en lanse og skjold og to bronsekar, foruten et rikt dekorert seletøy til hesten. Gjenstandene ligger utstilt i besøkssenteret ved Sutton Hoo. Ryttergravene kjennes også fra Norden, og tolkes som graver for menn av høyere rang, om man vil, en slags forløper til adel og riddervesen.
Graver med henrettede («the Sandmen»)
Ved flateavdekking ble det funnet en del graver under flat mark, som skiller seg markant ut fra de rike gravene i gravhaugene. Det dreier seg om individer som har fått en voldelig død, ved flere av dem er det mulig å konstatere henging og halshogging. Som oftest var alt organisk materiale forsvunnet, men det var mulig å rekonstruere noen av kroppene etter det avtrykket som satt igjen i jordsmonnet.
Carver undersøkte to konsentrasjoner av disse gravene, en øst for gravfeltet og en rundt Haug 5. Antakelig har det stått en galge på denne haugen, en god stund etter at den ble bygd. Disse gravene skriver seg alle fra 700- og 800-tallet.
Det «nye» gravfeltet
I 2000 ble det gjort en arkeologisk undersøkelse på stedet der det skulle reises et besøkssenter. Det viste seg at på stedet lå det flere angelsaksiske graver, noen med gjenstander som avspeiler høy status. Det første funnet var et fragmentarisk bronsekar med drevne relieffer av krigere i kamp med løver. Karet er antakelig av syrisk eller nubisk opprinnelse, men lå dessverre utenfor kontekst. For øvrig ble det funnet en serie med bunner av gravhauger med intakte branngraver. En av disse inneholdt også et svartglittet leirkar og et stort hengekar av bronse fra 600-tallet. En enkelt skjelettgrav ble funnet, en våpengrav med spyd og skjold. Skjoldet hadde beslag av vendeltype, som i skipsgraven.
Fylkesvei 7036
Fylkesvei 7036 (Fv7036) går mellom Gartland og Elstad bru i Grong kommune.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 397 (Nord-Trøndelag).
Britannia Hospital
Britannia Hospital er en britisk filmkomedie fra 1982 regissert av Lindsay Anderson. Hovedrollene innehaes av Malcolm McDowell, Leonard Rossiter og John Moffatt.
Filmen regnes som siste del av en britisk filmtrilogi der de to første er If.... (1968) og den andre O Lucky Man! (1973). Malcolm McDowell har en ledende rolle i dem alle. Alle tre filmene har et surrealistisk og absurd preg
Handling
Britannia Hospital er en svart og misantropisk komedie. England beskrives som et eneste stort asyl hvor arbeiderne ikke vil jobbe, rike pasienter opereres på første klasse og legene morer seg med festlige eksperimenter. Filmen er full av innfall i form av streiker, besøk av Dronningmoren, samt et vanvittig forsøk på å sy sammen en ny "storbritannier" av deler fra alle folkeslag i riket.
Om filmen
Filmen regnes som en humoristisk og samtidig alvorlig karikatur av Englands situasjon og politikk på 1980-tallet skildret gjennom livet på et sykehus.
Wettersteinplatz undergrunnsstasjon
Wettersteinplatz er en undergrunnsstasjon på Münchens undergrunnsbanenettverk. Wettersteinplatz ligger på linjen U1
Majidea
Majidea er en planteslekt i såpebærfamilien (Sapindaceae). Den tilhører hovedgruppen i familien, dvs. den store underfamilien Sapindadeae som omfatter ca. 135 av familiens anslått 140 arter.
DS «Norge»
DS «Norge» var et passasjerskip som seilte mellom København og New York, for det meste med emigranter. Det ble bygget i 1881 av Alex. Stephen & Sons Ltd., Linthouse, Glasgow for det belgiske selskapet Theodore C. Engels & Co i Antwerpen. Skipets originale navn var «Pieter de Coninck». Skipet var 338 fot, 42 fot bredt og 3,318 BRT og 3,700 DWT. Skipet hadde en dampmaskin som ga det en fart på ti knop. Det kunne ta inntil 800 passasjerer.
Forliset
På vei fra Kristiansand til New York gikk det den 28. juni 1904 på grunn ved Rockall, på St. Helen-grunnen. Av de 727 passasjerene og besetningen på 68 omkom 635, blant dem 224 nordmenn. Forliset av DS «Norge» er det hvor flest nordmenn har omkommet.
Den kjente norske forfatteren Herman Wildenvey (Herman Theodor Lauritzen Portaas, 19 år) var med som passasjer og overlevde.
Under sjøforklaringen kom det frem at fartøyet oppfylte gjeldende krav til livbåtkapasitet, men denne var altfor liten for antall passasjerer. Videre er det uklart hva «Norge» støtte på da vraket aldri er funnet. Det spekuleres i om årsaken til ulykken kan ha vært spesielle magnetiske fenomener rundt Rockall, noe som kan ha gitt en eksepsjonelt stor lokal misvisning for skipets magnetkompass. Det var mange i Norge som var kritisk til at rettssaken etter forliset ble holdt for lukkede dører. Det er i ettertid oppdaget at rettens dommer J.N.A Madvig sendte kritiske spørsmål videre til rederiet DFDS:
Madvig frifant samtlige etter sjøforklaringen, kaptein Valdemar Johannes Gundel måtte likevel betale sine egne saksomkostninger på 600 kroner.
Wayne County (Michigan)
Wayne County er et fylke i den amerikanske delstaten Michigan. Det ligger sørøst på den sørlige halvøya ved Eriesjøen og grenser mot Washtenaw County i vest, Monroe County i sør, Macomb County i nordøst og mot Oakland County i nordvest. Det grenser også (vanngrense Detroit River og Lake St. Clair) mot Canada i øst.
Wayne Countys totale areal er 1 741 km² hvorav 150 km² er vann. I 2000 hadde fylket 2 061 162 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Detroit som også er fylkets og delstatens største by. Grosse Ile er fylkets største øy og har forbindelse med fastlandet via fylkets eneste bro; Wayne County Bridge.
Fylket ble grunnlagt i 1796 og har fått sitt navn etter general Anthony Wayne som deltok i den amerikanske uavhengighetskrigen.
Fylkesvei 852 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 852 i de følgende fylkene:
Heiligendamm
Historie
Heiligendamm er Tysklands eldste badeby; første badegjest og ansvarlig for utbyggingen av stedet til sjøbad var i 1793 storhertugen av Mecklenburg, Fredrik Frans I.
Johann Christoph Heinrich von Seydwitz, Carl Theodor Severin og Gustav Adolph Demmler oppførte mellom 1793 og 1870 et klassisistisk anlegg, et Gesamtkunstwerk, av bade- og logihus. På grunn av sine hvite bygninger ble Heiligendamm kjent som «den hvite byen ved havet». Siden grunnleggelsen var Heiligendamm det mest elegante sjøbad i Tyskland. Frem til 1930-tallet tilbragte store deler av den europeiske høyadel sine sommerferier her. Etter annen verdenskrig forfalt enkelte av de enestående bygningene, men etter gjenforeningen ble de restaurert, og i 2003 ble et nytt luksushotell, Kempinski Grand Hotel, åpnet.
Fylkesvei 308
Fylkesvei 308 (Fv308) går mellom Gulli i Tønsberg og Verdens Ende i Færder.
Årsdøgntrafikken fra Kanalbrua til Teie veidele er dobbelt så stor som på E18 forbi Tønsberg med om lag 40 000 biler i døgnet. Veistykket er dermed Vestfolds mest trafikkerte.
Anthems of Rebellion
Anthems of Rebellion er Arch Enemys femte studioalbum, utgitt i 2003.
Fylkesvei 3414
Fylkesvei 3414 går mellom Haddeland – Neslandsvingen i Vinje kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 852 (Telemark).
Sovetskij Sojuz
Sovetskij Sojuz (norsk: Sovjetunionen, russisk:, tidligere ) var et flerspråklig internasjonalt månedlig billedblad utgitt i og av Sovjetunionen.
Tidsskriftet ble etablert i 1930 av Maksim Gorkij i Nizjnij Novgorod, som et sosialpolitisk tidsskrift som fortalte på en dokumentarisk måte om hvordan det sovjetiske folket levde. Bladet beskrev prestasjoner og utvikling innenfor økonomi, vitenskap, teknologi, kunst og kultur, men hadde særlig fokus på å propagandere for landets utenrikspolitiske hensikter. Bladet inneholdt også barnefortellinger og stoff spesielt beregnet på kvinner, og bladet tok også inn spørsmål som ble besvart i en egen spalte.
Bladet ble fram til 1950 utgitt som СССР на стройке (CCCP bygges). Bladet hadde størst utbredelse i 1975 da det ble distribuert til 130 land på 19 språk i 1,3 millioner eksemplarer. Blant språkene det ble utgitt på var russisk, engelsk, tysk, fransk, spansk (fra 1937), kinesisk (1950), koreansk (1954), japansk (1955), arabisk, serbokroatisk, urdu, hindi (alle fra 1956), finsk (1957), rumensk (1957), ungarsk (1958), mongolsk (1960), bengali (1967), vietnamesisk (1968) og italiensk (1969).
I 1980 ble Sovetskij Sojuz tildelt Leninordenen. Bladets utgivelse ble avviklet i 1991.
Autoharpe
Autoharpe er et strengeinstrument. Det er akkordknapper som trykkes ned, og da dempes resten av strengene. Det er et enkelt instrument, men veldig følsomt. Dersom den utsettes for raske temperaturforandringer kan den lett bli ustemt.
Autoharpa hadde stor betydning da den ble brukt som en viktig del i countrygruppa The Carter Family.