cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget ved Stones River
Bakgrunnen
For å hevne dette pinlige nederlaget dro brigadegeneral Samuel P. Carter med 1 000 mann opp i den øvre Tennessee-dalen fra Manchester, Kentucky i et strategisk raid fra 26. desember til 5. januar. Carters menn ødela jernbanebroer på East Tennessee & Virgina Railroad-jernbanen og utkjempet flere trefninger, blant annet trefningen ved Perkins Mill den 28. desember. Dette var Unionens første større strategiske kavaleriraid i krigen. Forrest hadde siden 11. desember og fram til januar gjennomført et raid i Vest-Tennessee med 2 000 mann, og han kom så langt som til Ohio-elven i det sørvestre Kentucky. Dette raidet var meget briljant ledet av Forrest til tross for at mannskapene hans var dårlige trente, og sammen med general Van Dorns operasjoner la det kjelker i veien for Grants Vicksburg-felttog. Mens Forrest herjet i vest, gjennomførte Morgan sitt «jule-raid» fra 21. desember til 1. januar i Tennessee. Men ingen av kavaleriraidene, verken fra nord eller sør, hadde noe betydning for Stones River-felttoget.
Stone Rivers-felttoget
Andre juledag marsjerte Cumberland-arméen ut av leiren ved Nashville etter å ha fått marsjordre. I tre kolonner rykket styrken seg mot sør i dårlig vær med kaldt regn. For troppene, deriblant 15. Wisconsin, var marsjen gjennom vinterlandskapet et slit, med veier oppløst i gjørme og vedvarende regn, under stadig trussel fra sørstatskavaleriet. Rytterne gjorde sitt best for å sinke nordstatssoldatenes fremmarsj, blant annet gikk man til angrep for å få de fremste brigadene til å stille seg opp i slaglinje, noe som tok mye tid. Selv om Rosecrans hadde 81 729 mann i Nashville kunne han ikke ta mer enn halvparten av soldatene med seg, fordi han måtte beskytte sin base og sine forsyningslinjer mot det konfødererte kavaleriet under brigadegeneral Joseph Wheeler, deriblant Morgan.
Han hadde delt opp arméen i tre hovedenheter; Høyre Fløy, Venstre Fløy og Sentrum. Den venstre fløy på 15 500 mann under generalmajor Thomas L. Crittenden (divisjonene av brigadegeneraler Thomas J. Wood, John M. Palmer og Horatio P. Van Cleve) fulgte en rute som var parallell med Nashville and Chattanooga Railroad-jernbanen, passerte gjennom La Vergne og sør for Smyrna. Den høyre fløy på 16 000 mann under generalmajor Alexander M. McCook (divisjoner av generalmajor Lovell H. Rousseau og brigadegeneralene James S. Negley, Speed S. Fry og Robert B. Mitchell) marsjerte sør lands landeveien Nolensville Turnpike til Nolensville og videre sørover til Triune for deretter å fortsette østover til Murfreesboro. Sentrum på 13 500 mann under generalmajor George Henry Thomas (divisjoner av brigadegeneralene Jefferson C. Davis, Richard W. Johnson og Philip H. Sheridan) marsjerte sør langs landeveiene Wilson Turnpike og Franklin Turnpike, parallelt med Nashville and Decatur Railroad-jernbanen og østover gjennom Nolensville på den samme ruten som Crittenden sør for Nashville og Chattanooga.
Rosecrans vil omgå og fange Braggs fortropper under generalmajor William J. Hardee på Triune, men han ble trukket ut av faren tilbake til Murfreesboro. Wheeler med sitt kavaleri utkjempet stadige trefninger med nordstatssoldatene, slik at Bragg fikk god tid til å samle sin armé foran Murfreesbro. 15. Wisconsin i Carlins brigade i teten av McCooks kolonne tok under et angrep oppover fjellpasset Knob Gap en sørstatskanon og flere fanger i en dristig manøver der oberst Hans Christian Heg brukte dekningen bak en bakkekam for å komme tett på et batteri som han deretter erobret gjennom et overraskende framstøt. Brigaden sprengte seg gjennom fjellpasset med små tap, bare 3 døde og 10 sårede. Det norsk-amerikanske regimentet mistet ikke en eneste mann under trefningen i Knob Gap. Ikke bare var sørstatskavaleriet til stor plage, regnværet og tett tåke sinket også Rosecrans` under marsjen langs gjørmete veger.
Murfreesboro og planer for slaget
På grunn av det sterke politiske presset han var utsatt for mente Bragg at han ikke kunne overlate mer av Tennessee til Unionen og dermed valgte han et relativt flatt område nordvest for den politiske innflytelsesrike byen, som var delt i to av Stones Rover. Deler av området, spesielt ved skjæringspunktet mellom landevegen Nashville Pike og traseen for Nashville and Chattanooga Railroad, var preget av små, men tette skogholt, som enkelte steder var mer ugjennomtrengelige for infanteriet enn skogområdet i the Wilderness i Virginia. Steinblokker av kalkstein med små åpninger innimellom, som rekker av tenner, vanskeliggjorde flytting av vogner og artilleri. Hardees korp ble opprinnelig plassert i Triune ca. 30 km mot vest, med Polks korps sto på elvens vestlige bredde med en divisjon avdelt fra Hardees korps, under generalmajor John C. Breckinridge på de lave høydene øst for elven. Ingen av disse tropper fikk ordre om å bygge befestninger.
Braggs styrker var oppstilt med Polks korps på den vestlige siden av elven, Hardee på den østlige. Han hadde ventet et angrep allerede den 30. desember av Rosecrans, men da dette angrepet ikke kom, var det hans plan å sende Hardees korps og kavaleriet under brigadegeneral John A. Wharton dypt inn i Cumberland-arméens rygg. Han begynte med å flytte størsteparten av Hardees korps over elven som for det meste var grunn nok til å vasse over, til hans venstre flanke som forberedelse på angrepet på nordstatsarméens høyre flanke. Breckinridges divisjon ble tilbake som reserve i det høye terrenget på østsiden av elven.
Rosecrans’` plan var å få Crittenden til å krysse elven og angripe høydene øst for elven. Derfra ville man få god utsikt slik at artilleriet kunne beskyte hele den konfødererte slaglinjen fra høyere terreng. Crittenden på nordstatsarméens venstre fløy som stod overfor Breckinridge, unnlot å informere McCook på høyre fløy om de konføderertes troppebevegelser fra østbredden av elven til vestbredden. McCook måtte rykke den 30. desember frem et par kilometer over Overall Creek mellom veiene Wilkinson Turnpike og Franklin Road og gikk inn i kraftige trefninger med Hardee og Polks fortropper. 15. Wisconsin mistet 6 døde og 30 sårede ved Franklin Road. McCook som forventet et angrep fra Crittenden, fikk tent på en rekke leirbål i sitt område i håp om å villede de konfødererte om størrelsen på den styrken som han disponerte på denne flanken, og for å dekke over det faktum om at hans flanke ikke var forankret i en naturlig forhindring (den nærliggende Overall Creek). II sentrum ble Thomas beordret til å utføre et begrenset angrep for å lette Crittendens angrep over Stones River-elven.
Cumberland-arméen og Tennessee-arméen opprettet sine leire knapt 700 yard (640 m) fra hverandre, og deres orkestre startet et musikalsk slag, en ufarlig forsmak på den neste dagens begivenheter. Nordstatshærens musikanter spilte Yankee Doodle og Hail, Columbia, det ble besvart med Dixie og The Bonnie Blue Flag. Til sist begynte et av orkestrene å spille Home Sweet Home, det andre fulgte etter. Flere tusen soldater fra nord og sør sang den sentimentale sangen sammen langs frontlinjen.
Angrepet på den høyre fløy
Ved daggry den 31. desember, omkring kl. 6, gikk den konfødererte general William J. Hardee til angrep som den første mot nordstatsarméens høyre flanke med divisjonen under generalmajor John P. McCown, akkurat idet mange i brigadegeneral Richard W. Johnsons divisjon spiste frokost. (Det var det tredje store slaget etter slaget ved Fort Donelson og slaget ved Shiloh hvor et angrep tidlig om morgenen kom overraskende på de blåkledde). De 10 000 konfødererte soldater som var samlet på deres venstre fløy, stormet fremover i én stor massiv bølge ved Franklin Road. McCooks ekstra leirbål og general McCowns begrensede erfaring fikk angrepet til å drive mot venstre, hvilket etterlot et hull i fronten, som straks ble fylt av divisjonen under generalmajor Patrick R. Cleburne, som fulgte etter McCown i begynnelsen av angrepet. Selv om den konfødererte angrepsstyrken i utgangspunktet omfattet færre soldater enn McCooks korps, hadde deres angrep kommet så plutselig at nordstatsavdelingene ikke rakk å gjøre effektiv motstand før de var overrumplet. Rosecrans hadde planlagt sitt angrep til kl. 7 ved daggry, og soldatene langs hele linjen hadde begynt frokosten i forveien. McCown og Cleburne knuste all motstand, flere artilleribatterier ble erobret før et eneste skudd var avfyrt. Johnsons divisjon på 6 300 mann på høyre fløy ved Franklin Road brøt sammen under de gråkleddes angrep, 50 % av soldatene forsvant, og på bare en halvtime var et par tusen nordstatssoldater drept, såret eller tatt til fange.
Selv om Hardee hadde støtt på hard motstand etter hvert som unionstroppene kom til hektene igjen, dels hjulpet av terrenget med bakker kledt med steinblokker og tette skogholt, hadde han presset den høyre fløyen 5 km tilbake over Wilkinson Turnpike til jernbanen og Nashville Pike-landeveien, dels hjulpet av brigadegeneral John A. Wharton og hans styrke på 2 000 kavalerister som klarte å erobre flere hundre forsyngsvogner og ta 1 900 soldater til fange. Selv om Wharton nådde Overall Creek og Wilkonson Turnpike, for deretter å rykke fram til Nashville Pike, klarte Johnson å samle sine tropper på nytt. Men to brigadegeneraler i hans divisjon var forsvunnet, Edward Needles Kirk ble alvorlig såret (hans brigade mistet 437 døde og sårede samt 342 savnede/fanger), mens August Willich ble tatt til fange sammen med store deler av sin brigade.
Rosecrans avblåste Crittendens angrep mot konføderasjonens høyre fløy, som hadde begynte kl. 7 da brigadegeneral Horatio P. Van Cleves divisjon krysset elven, og fikk hentet inn forsterkninger fra sin venstre fløy for å støtte den nye frontlinjen langs Nashville Pike. Omsider hadde han innsett den alvorlige trusselen etter å ha trodd at McCook ville være i stand til å avvise Hardees angrep. Nå var hans forbindelseslinjer tilbake til basen i Nashville under angrep, og arméen var blitt slått tilbake slik at den sto med ryggen mot Stones River-elven. Mens de fremste troppene holdt ut under angrepene fra det konfødererte korpset under Polk, red Rosecrans fram og tilbake for å gi ordrer til og dirigere nordstatsavdelinger og oppildne soldatene til å gjøre motstand. Sammen med ham red også hans adjutant, oberstløytnant Julius Gareschee, som underveis fikk hodet revet av av en kanonkule. Rosecrans som var kjent hos sine soldatene som «Old Rosy», ble overspylt med blod fra sin venn, men til tross for opplevelsen fortsatte han å ri.
Det som reddet Cumberland-arméen fra fullstendig ødeleggelse denne morgenen var generalmajor Philip Sheridan på McCooks venstre fløy av hans korps. Han hadde forutsett et tidlig angrep, så han hadde satt troppene i divisjonen sin – 5 000 mann – i stilling i sentrum av den høyre halvdelen av fronten kl. 4 om morgenen. Mens McCown og Cleburne fortsatte mot Johnston og Davis, rykket generalmajorene Jones M. Withers og Benjamin F. Cheatham med sine divisjoner på 8 500 og 5 000 mann fra Polks korps mot Sheridan. Withers rammet Sheridans høyre flanke først (og Davis´ venstre flanke), men ble slått tilbake tre ganger av den sterke ilden fra skogkanten. Ettersom hans høyre flanke ikke var sikker, trakk Sheridan seg tilbake til et lite steinete høydedrag med tette sedertre-skoger og steinblokker av kalkstein langs Wilkinson Turnpike.
The Slaughter Pen
Sørstatsgeneralene klarte å bringe frem sine batterier opptil 200 yard (183 m) fra nordstatstroppenes stillinger, og en meget fryktinngytende duell mellom våpnene fortsatte i flere timer. Trærene gav ikke mye dekning mens de åpne markene etter hvert ble dekket av døde og sårede sørstatssoldater. Under kampene falt de føderale brigadekommandantene George W. Roberts og hans etterfølger Fazilo A. Harrington, senere Frederick Schaefer. Cheathams angrep var dårlig gjennomført, observatører hevdet at han hadde drukket og var ute av stand til å lede sine tropperf effektivt. Den konfødererte fremgangen ble bremset av den kraftige motstanden, men det kostet nordstatstroppene store tap. Mer enn hver tredje i Sheridans divisjon ble enten drept eller såret i løpet av fire timer mens de var omringet på tre sider.
To konfødererte feil hjalp Rosecrans. Breckinridge på den østlige siden av elven oppdaget ikke at Crittendens planlagte angrep var stoppet. Han nektet å sende to brigader over elven som hjelp til hovedangrepet. Da Bragg beordret ham til å angripe på sin front så det kunne komme noe godt ut av korps, rykket Breckinridge frem bare for å oppdage at det ikke var noen nordstatsavdelinger foran ham. Samtidig mottok Bragg en falsk rapport om at en stor føderale styrke var på vei nedover Lebanon Turnpike fra nord rett mot byen Murfreesboro. Han annullerte ordren til Breckinridge om å sende flere forsterkninger over elven. Hovedangrepet ble svekket etter hvert som reservetroppene ble oppbrukt under angrepene. Rundt kl. 12 var fem sørstatsbrigader (A.P. Stewart, J. Patton Anderson, George Maney, A. M. Manigault og A. J. Vaughan) sendt mot salientet.
Omkring kl. 11 var Sheridans ammunisjonen snart oppbrukt, og etter å ha gitt mennene ordre om å sette på bajonettene startet han en retrett tilbake mot Nashville Pike. Dette åpnet et hull i fronten, som Hardee var snar til å utnytte. Unionens tropper omgrupperte seg og holdt stand langs de nye stillingene. Da var slagstedet hvor Sheridan sammen med Rousseau og Nergly hadde holdt ut under de konfødererte angrepene, ruinert. Nordstatssoldater som senere bivånet de mange døde og ødeleggelsene, mente dette minte om slakterbåser i Chicago. Navnet «The Slaughter Pen» ble sittende på slagstedet mellom Wilkinson Turnpike og McFadden Lane. Bladbadet var fryktelig, ifølge Sheridans memoarer hadde han mistet 1 633 døde, sårede og savnede eller 40 % av divisjonen på 4 154 mann. De konfødererte mistet opptil en tredjedel av sine soldater i angrepene, regimentet 13. Mississippi hadde et tap på 201 mann.
Hell´s Half Acre
Sheridans tilbaketog tvang nordstatstroppene tilbake til Nashville Pike-landeveien, men de desperate kampene gav Rosecrans tid nok til å organisere et effektivt forsvar langs en sammenhengende slaglinje der han kjørte inn så mange kanoner som mulig. Foran nordstatsavdelingene som hadde tatt stilling i linjen, lå lange åpne marker mot sedertre-skogene og det steinete terrenget. Det konfødererte artilleriet kunne ikke komme seg over det steinete terrenget eller gjennom de ugjennomtrengelige skogene med sine vogner og kanoner. En kaptein fra Ohio: «... alle våre styrker fyrte løs nesten samtidig... med en fryktelig ild fra vårt infanteri og artilleri meide [vi] dem ned, nesten hele rekker av gangen... inntil de brøt sammen og flyktet i uorden for å finne dekning i skogen de nettopp hadde kommet ut av». Oberst Heg som ikke lenge kunne slåss fordi regimentet hans utslått, observerte sørstatstroppene kaste seg mot nordstatstroppenes slaglinje flere ganger bare for å bli slått tilbake, med ordene: «En grusom nedslaktning».
Lenger nede mot elven lå en vital posisjon, en skogkledt ås, under kontroll av en brigade under kommando av oberst William B. Hazen som den venstre fløyen av slaglinjen som sluttet mellom Nashville Pike og Stones River. Denne åsen har det lokale navnet «the Round Forest», og var den eneste del av den opprinnelige slaglinjen fra morgenen som holdt stand. Takket være Rosecrans’ sterke lederskap og omgrupperingen av divisjonene langs Nashville Pike ble det konfødererte angrepet bremset av den nye slaglinjen, dermed ble Cumberland-arméen reddet etter at fronten hadde stabilisert seg. Om ettermiddag hadde den nye ovale slaglinjen form som et omvendt «3»-tall etter at den høyre flanken var sikret av Johnston, Sheridan og Davis.
Withers divisjons 2. brigade under James Ronald Chalmers gikk til angrep på åsen rundt kl. 10, men ble splittet av det brennende Cowan House underveis mot Hazens menn som deretter åpnet ild med sine geværer og kanoner. Sørstatssoldatene ble meiet ned i hundrevis på den åpne bomullsmarken. Artilleri-ilden var så voldsom at mange soldater plukket bomullsdotter fra de visnede plantene som ikke var høstet, for å beskytte seg mot den øredøvende larmen fra kanonene. Etter å ha blitt revet i stykker en rekke ganger, trakk regimentene seg tilbake etter at Chalmer var blitt såret. Noen av regimentene mistet seks til åtte flaggbærere i løpet av angrepet.
Under kampene langs Wilkinson Turnpike og McFadden Lane rykket general Daniel Donelsons brigade (Cheathams divisjon) oppover mot Round Forest. På Hazens høyre flanke sto brigadegeneral Charles Cruft med sin brigade. Donelson klarte å knuse Crufts brigade og åpnet et gap på venstre fløy av slaglinjen etter å ha tatt 1 000 fanger og 11 kanoner, men Hazens brigade holdt stand slik at sørstatssoldatene ikke kunne fortsette. Donelson som var tvunget til retrett, hadde et tap på 691 mann av 1 400 soldater, hvorav 306 ut av 425 mann i 8. Tennessee og 207 av 402 mann i 16. Tennessee. Cheathams divisjon hadde blitt tappet for blod; 1 939 døde, sårede og savnede av 5 500 mann under angrepene. Withers’ divisjon hadde tap på 2 519 døde, sårede og fanger av 7 774 mann under kampene mot Sheridan og Hazen.
Bragg nektet å gi opp mot den nye slaglinjen, men de eneste troppene som var til rådighet for et nytt angrep på Round Forest var Breckinridges, og Bragg beordret ham til å rykke over elven. Men Breckinridge beveget seg langsomt, og Hazens brigade ble forsterket av Harkers brigade idet de første sørstatstropper vadet over elven. Fire brigader under brigadegeneralene Daniel W. Adams, William Preston og John K. Jackson samt oberst J. B. Palmer rykket mot åsen. Kl. 16 gikk de første to brigadene til angrep på Hazens stillinger, men ble slått tilbake med store tap. To nye brigader med støtte av deler av Polks korps fortsatte på nytt fremrykkingen, bare for å bli slått tilbake under bombardementene fra batteriene på åsen og langs Nashville Pike. Thomas gikk til et begrenset motangrep som renset hans front mot Stones River, to regimenter kom fram til elven før de ble stoppet av konfødererte kanoner.
Oberst Hazens brigade var den eneste enheten som ikke oppga siine opprinnelige stillinger nyttårsaften den 31. desember. De hadde stått mot fire større angrep og slått tilbake flere brigader med tung assistanse av et stort antall kanoner. J. Morgan Smith fra 32. Alabama regimentet i Breckinridges divisjon: «Vi rykket fremover på femti yard og hadde ikke retrettsordren kommet i tide – ville ingen av oss ha vært tilbake å fortelle det... Vårt regiment hadde to hundre og åtti mann i kamp, bare femtiogåtte var tilbake.» For soldatene ble «Round Forest» kjent som «Hell´s Half Acre».
Etter at de siste angrepene var slått tilbake ved kl. 16.30-tiden om ettermiddag, sluttet kampene for dagen. Et iskaldt regn begynte å hølje ned idet natten senket seg. Tusener av soldater måtte tilbringe enda en natt uten ly eller varme fordi fienden var nær, mens arméene ble stående i de stillinger de hadde holdt ved solnedgang.
Braggs plan hadde hatt en fundamental feil: selv om hans mål var å avskjære Rosecrans´ kommunikasjonslinje (Nashville Pike) drev hans angrep nordstatssoldatene til å konsentrere seg på dette stedet. Braffs biograf, Grady McWhiney, bemerket:
Om aften holdt Rosecrans krigsråd med sine generaler for å beslutte hva som skulle gjøres. Noen av hans generaler følte at Cumberland-arméen var blitt beseiret og anbefalte et tilbaketog før de ble helt avskåret. Rosecrans motsatte seg dette synspunktet og ble kraftig støttet av Thomas og Crittenden. Thomas er av forskjellige kilder sitert for å ha sagt: «Denne armé trekker seg ikke tilbake», eller «Det er ikke noe bedre sted å dø på». Beslutningen ble at man ville bli værende og kjempe videre, og da fronten ble forsterket for nye kamper steg moralen blant nordstatssoldatene.
På den konfødererte siden var Bragg sikker på at han hadde vunnet en seier. Selv om han hadde lidd et tap på over 9 000 mann var han sikker på at det store antallet tilfangetatte nordstatssoldater betydde at Rosecrans hadde mistet betydelig flere. Tennessee-arméen begynte å grave forsvarsstillinger overfor Cumberland-arméens stillinger. Bragg sendte et telegram til Richmond før han gikk til sengs: ''«Fienden har oppgitt sin sterke posisjon og faller tilbake. Vi har besatt hele slagmarken og vil følge ham... Gud var god mot oss og ville vi skulle ha en god nyttårsaften.»''
1. til 3. januar
Bragg som trodde unionshæren var på retrett, ble overrasket på det nye årets første dag etter at hans tiraljører var blitt slått tilbake. Han hadde vært så sikker på at Rosecrans ville trekke seg tilbake i løpet av natten at han ikke hadde lagt en plan for å fortsette kampene. Istedenfor sto nordstatsarméen i sine stillinger og ventet på et nytt konføderert angrep. Sjokket etter gårsdagens nedslakting hadde gjort offiserene på begge sider forsiktige med å ta sjansen på risikable manøvrer.
Rosecrans blåste liv i sin opprinnelige plan kl. 3 om morgenen den 1. januar ved å beordre Van Cleves divisjon (som var under kommando av oberst Samuel Beatty etter brigadegeneral Horatio P. Van Cleve var blitt såret dagen før) til å rykke over elven. Der skulle han besette høydene der, slik at to vadesteder der elven kunne krysses ble beskyttet. I tillegg skulle Van Cleves menn hindre at de konfødererte skulle ta høydene som dominerte terrenget rundt. Etter å ha sikret denne viktige posisjonen var Rosecrans fornøyd med å holde stillingen som nå gikk på tvers av elven Stones River langs McFadden Ford. Nordstatssoldatene som hadde kjempet så hardt i Round Forest, ble trukket tilbake av Thomas i løpet av dagen. Polk som testet den føderale slaglinjen med to sonderingsangrep, et mot Thomas og et mot Sheridan, oppdaget ikke dette før neste natt.
Harald Ellefsen (forretningsmann)
Harald Ellefsen (født 12. juli 1945) er en norsk tidligere forretningsmann som var involvert i en rekke virksomheter fra slutten av 1970-tallet til begynnelsen av 2000-tallet. Han har blitt beskrevet som en av 1980-tallets mest markante norske japper.
Slaget ved Stones River
Breckinridges angrep
Tidlig 2. januar ble Round Forest-posisjonen overtatt av Polks tropper i ly av regnet som gikk over i sludd. Det ble åpenbart for Bragg at Cumberland-arméen nektet å oppgi sine stillinger, dermed måtte han tvinge Rosecrans til å slå retrett. Høydene ved McFadden Ford øst for Stones River med sin beliggenhet ville gjøre det mulig å enfilere nordstatslinjene på den andre siden av elven (enfilere vil si å beskyte et mål i lengderetningen, skuddene kunne pløye ned hele rekker av gangen) med kanonene, og derfor ville Bragg ta siikre seg disse høydene for sitt artilleri. Men Rosecrans hadde sendt Beattys divisjon dit dagen før, og denne divisjonen hadde hatt god tid til å forskanse seg.
Harald Ellefsen (forretningsmann)
Han ble senere kjent som en av hovedpersonene i straffesakene som gjaldt pyramidespillet T5PC, der han sammen med sønnen Henrik Ellefsen ifølge Økokrim hadde tjent ti millioner på transaksjoner mellom selskaper i T5PC-systemet. Han var en av fem bakmenn som ble tiltalt av Økokrim for grovt økonomisk utroskap i T5PC-saken, og var den eneste av de tiltalte som ble frikjent av Oslo tingrett i 2007. Sønnen Henrik Ellefsen ble i den samme saken dømt til fengsel i tre og et halvt år. Ellefsens forretningsimperium gikk i stor grad i oppløsning på 2000-tallet og han ble i 2013 beskrevet som «fallert».
Slaget ved Stones River
Breckinridges angrep
Klokken 16. om ettermiddagen gav Bragg general John C. Breckinridge ordre om å angripe Beattys divisjon på bakken på den østlige siden av elven. Breckinridge som hadde en politisk fortid som visepresident av De forente stater i 1857-1860 og som sørstatsdemokratenes presidentkandidat mot Lincoln, protesterte høylytt og hevdet at det vil være et selvmordsangrep. Stillingen kunne bare angripes over åpne marker, man ville være sårbare for ildgivning både fra forsvarerne på høydene og artilleriet ved Nashville Pike på den andre siden av elven. Et angrep ville bare resultere i et meningsløst blodbad mot en uinntagelig stilling. Bragg nektet å høre på Breckinridge; «...du har fått ordre om å angripe fienden, og jeg forventer at ordren blir adlydt». Breckinridge hadde ikke annet valg enn å gå til angrep. En av hans brigadejefer, den svensk-ættede Roger W. Hanson, tilbød seg å dra til hovedkvarteret og skyte Bragg som reaksjon.
Rosecrans som hadde observert forberedelsene hos Tennessee-arméen for et angrep på høyden som vernet hans venstre flanke, tok sine forholdsregler. Flere brigader med infanteri ble sendt av gårde for å støtte Beattys divisjon sammen med hele 58 kanoner som ble plassert på høydedragene vest for elven. Rosecrans red personlig til Carlin for å hente hans brigade. Oberst Heg som hadde fått orden i 15. Wisconsin på nytt, fikk hedersplassen fremst i kolonnen over elven som bevis fra Carlin på hvor høyt man vedsatte regimentets innsats under kampene nyttårsaften. Oberst Heg nådde ikke fram før striden var avgjort. Breckinridge på sin side samlet alle styrkene han hadde i sin divisjon, tilsammen 4 500 mann. Mot dette hadde Rosecrans over 5 000 mann.
Angrepet startet om ettermiddag idet sørstatssoldatene i slaglinjer marsjerte mot den voldsomme ildgivningen fra høydene, men til tross for de store tapene ble nordstatssoldatene presset tilbake fra høyden mot McFadden Ford. Langs hele linjen ble Beattys divisjon drevet tilbake over toppen av høyden og nedover bakken. Et par av general Roger W. Hansons regimenter i «Orphan Brigade» («den foreldreløs brigade») forfulgte til og med fienden over vadestedet og opp på vestbredden av Stones River. Men så befant de konfødererte seg midt i skuddfeltet til Crittendens artillerisjef, kaptein John Mendenhall som hadde plassert sine kanoner perfekt, 45 kanoner ved siden av hverandre på vestbredden. Ild ble så åpnet inn i de konføderertes rekker. General Crittenden så hvordan hans kanonene arbeidet: ''«Van Cleves divisjon under min kommando retirerte nedover skråningen, for overveldende mengder av fiender, da kanonene... åpnet ild på den svermende fienden. Skogen ser ut til å falle... og ikke en eneste konføderert nådde elven.»'' Ilden var så voldsom at trærene ble knust og veltet ned på sørstatssoldatene, en granat såret general Hanson i kneet. Han skulle senere dø av dette såret. De konføderertes kampmoral sviktet under dette bombardementet, og de ble drevet oppover bakken etter 45 minutter. Breckinridge mistet over 1 800 mann på mindre enn en time.
Nye nordstatsbrigader fra James S. Negleys divisjon stormet fram i motangrep. Restene av Breckinridges regimenter forsøkte å holde stand på toppen av høyden, men ble slått over ende av Crittendens overlegne ildkraft. Katastrofen som hadde rammet den konfødererte divisjonen som mistet en tredjedel av alle soldatene under angrepet, var ekstra smertefull for Breckinridge som kom fra staten Kentucky, og den såkalte «Orphan Brigade» besto av Kentucky-regimenter, som fikk dette kallenavnet fordi brigaden ikke kunne vende tilbake til Kentucky som fremdeles var med i Unionen. Da han red blant de overlevende, ropte han gjentagende ganger: ''«Mine stakkars foreldreløse! Min stakkars foreldreløse!»''
Dagen var på hell, så nordstatssoldatene som rykket frem over markene der de konfødererte falne lå strødd utover, kunne ikke fortsette. Natten senket seg over slagmarken, og Carlins brigade tok stilling ved høyden Breckinridge hadde forsøkt å erobre. For oberst Heg ble natten til 3. januar den verste prøvelsen i løpet av hele slaget, man var nødt til å overnatte under åpen himmel uten bål i vinterkulden. Oberst Heg: ''«Neste morgen stod vi til knes i gjørme, og regnet fortsatte å øse ned. Vi hadde nå ingenting igjen å spise, ingen kaffe, hver mann var våt til skinnet, og gjørmen ble dypere og dypere.»''
3. januar sto arméene overfor hverandre uten at noen tok initiativet. En stor forsyningskolonne med en forsterket infanteribrigade sluttet seg til Rosecrans om morgenen, og en ammunisjonkolonne som fulgte den, klarte å slå tilbake Wheelers kavaleri under en trefning. Senere på dagen sendte Thomas to regimenter mot senteret i den konfødererte linjen som svar på konstant beskytning fra skarpskyttere mot tropper i hans divisjon under Lovell H. Rousseau. Thomas drev de konfødererte vekk fra deres stillinger og tok 70 til 80 fanger. De norske innvandrersoldatene sto i frontlinjen mot de konføderertes høyre fløy og deltok ikke i trefningene. Av og til vekslet de skudd med tiraljørene i skytterlinjen som overvåket motpartens bevegelser.
Bragg var overbevist om at Rosecrans ville fortsette å motta forsterkninger fra Nashville, og han visste at det elendige regnværet ville få elven til å stige, så etterhvert vil den konfødererte arméen ble delt i to. Sørstatstroppene var utmattet etter de harde kampene og hadde lite mat igjen. Utpå ettermiddagen sendte Bragg sine forsynings- og ammunisjonsvogner sørover, om kvelden klokken 22 3. januar begynte tilbaketoget gjennom Murfreesboro og videre til Tullahoma 60 km mot sør. Den neste dagen rykket Rosecrans inn i Murfreesboro med sine tropper. Med nordstatshæren stående igjen på slagmarken etter at Bragg hadde trukket seg bort, kunne Rosecrans proklamere seier. Etter å ha tatt Murfreesboro den 5. januar nektet han å forfølge Bragg. Rosecrans var sitert etter slaget, «Bragg´s a good dog, but Hold Fast´s a better.» («Bragg (Brag = Pral) er en god hund, men Hold Fast er en bedre.»)
Etterspillet
Tilsammen var tapene for begge parter under slaget 24 645: 12 906 mann for unionen, og 11 739 for konføderasjonen. Det var den høyeste tapsprosent i et storslag i borgerkrigen, større i absolutte tall enn Slaget ved Shiloh og Slaget ved Antietam tidligere på året. Bare cirka 76 400 mann var engasjert i kampene, en tredjedel gikk tapt. Fire brigadegeneraler var drept eller dødelige såret: Konfødererte James E. Rains og Roger W. Hanson; Føderale Edward N. Kirk og Joshua W. Sill.
Slaget var et taktisk uavgjort oppgjør, men Bragg betraktes tradisjonelt som taperen ettersom han først trakk seg fra slagmarken, selv om sørstatsarméen rent taktisk var den som kom nærmest seier, og de erobret også flest trofeer i form av faner, kanoner og flere tusen krigsfanger. Rosecrans hadde vunnet, men det var med nød og neppe han unngikk et katastrofalt nederlag under Braggs voldsomme angrep 31. desember. Bragg ble møtt med forakt fra nesten alle hans konfødererte kolleger, alle korpskommandantene i Tennessee-arméen uttrykte en klar mistillit til ham. Breckinridge ville utfordre Bragg til duell. President Jefferson Davis kunne ikke finne en passende erstatning, og da han ba Joseph E. Johnston om å overta Braggs jobb, anbefalte Johnston presidenten om å gi Bragg en ny sjanse. Bragg ble sittende i stillingen, men misnøyen stilnet ikke.
Man kan også argumentere for at slaget i det minst var en strategisk seier for unionen. Seieren var av stor betydning for moralen i nordstatene. President Lincoln mottok nyheten med lettelse og telegraferte straks til Rosecrans: «Jeg kan aldri glemme, så lenge jeg husker noe som helst, [at] du ga oss en hardt tiltrengt seier, [for] hadde det vært et tap, kunne neppe nasjonen ha overlevd.» Den konfødererte trusselen mot det midtre Tennessee var blitt fjernet. Men Cumberland-arméen var så merket av slaget at den trengte flere måneder på å komme seg.
Rosecrans brukte fem og en halv måned på arbeidet med å omdanne Murfreesboro til en strategisk viktig base med den massive «Fort Rosecrans» som skulle tjene som forsyningsdepot i resten av krigen. Tross vedvarende press fra Washington i disse månedene nektet han å sette sine tropper i bevegelse mot de konfødererte før han selv mente de var klare. Mot slutten av juni 1863 var Grant i gang med beleiringen av Vicksburg, mens Potomac-arméen fulgte etter Lees tropper mot Pennsylvania. Den 24. juni startet det såkalte Tullahoma-felttoget med slaget ved Hoovers Gap, da Rosecrans endelig rykket frem mot Bragg.
En del av slagmarken ved Stone River og Fort Rosecrans er nå Stones River National Battlefield. Det inneholder det eldste intakte borgerkrigsmonument i USA, som ble reist av William Hazens brigade ved Hell´s Half Acre til minne om sin innsats. Den store nasjonalparken omfatter også krigskirkegården Stones River National Cemetery, som ble etablert i 1865, med gravene til mer enn 6 000 nordstatssoldater.
De norske innvandrersoldatene
Slaget ved Stones River var 15. Wisconsins egentlige ilddåp under borgerkrigen. Flere hundre norske innvandrersoldater deltok i kampene, ikke bare i regimentet hvor opptil 90 % av soldatene er norskættede, men også i andre regimenter som 36. Illinois som hadde kaptein Porter C. Olson som kommandant. Han var sønn av en innvandrer som kom til det nye landet ombord på skipet «Restauration» i 1825. For soldatene i 15. Wisconsin kom krigens virkeligheten som et sjokk, spesielt den 30. desember da oberst Heg klarte å holde rekkene samlet etter at disse var utsatt for kardesker fra flere kanoner ved Smith house.
Under de desperate kampene mot det konfødererte angrepet om morgenen 31. desember støtte de på den dyktigste av sørstatsgeneralene på den vestlige krigsskueplassen, Patrick R. Cleburne. Han fikk tilnavnet «Vestens Stonewall» som svaret på Stonewall Jackson på den østlige krigsskueplass. En secondløytnant som tidligere hadde kjempet med 3. Wisconsin under Jacksons Shenandoah-felttog i våren 1862 og ved Antietam, Johan Nordahl Brun, hadde kjempet mot «Østens Stonewall» og «Vestens Stonewall» før han fikk avskjed i april 1863. Han ble dimittert da krigens larm hadde forverret hans dårlige hørsel. 15. Wisconsin klarte å holde stand i begynnelsen mot de konfødererte, men major Ole C. Johnson skrev senere; «Man kunde liga saa gjerne have prøvet å standse Mississippien i dens Løb...» Etter å ha stagget fienden foran gjerdet, måtte soldatene løpe så raskt som mulig med fienden på kloss hold, ifølge kaptein Hanson var de konfødererte bare ti skritt bak.
Etter å ha berget seg inn i skogkanten ved Wilkinson Turnpike, samlet oberst Heg sine menn bare for å oppdage at bare omtrent hundre mann var tilbake, de fleste demoralisert, og enda flere var på flukt. De norske ble derfor plassert i reserve sammen med resten av Carlins brigade bak Nashville Pike så soldatene kunne komme til hektene igjen. Det var de lange nettene under slaget som tæret mest på nordmennene, da man frøs i vinterregnet som fortsatte i flere dager. De skulle ikke se mer kamp for flere måneder etter 3. januar. Oberst Heg skrev brev til sin kone 4. januar:
Noter
<references group="A" />
Manduca jasminearum
Manduca jasminearum er en sommerfugl som tilhører familien svermere (Sphingidae). Denne grå svermeren lever i den østlige delen av Nord-Amerika.
Utseende
En stor (vingespenn 84 – 105 mm), ensfarget grå svermer. Brystet har mørke sider, bakkroppen er ensfarget. Forvingen er grå med mer eller mindre tydelige, mørke tegninger. Det er en diffus, rødbrun flekk omtrent midt i vingen. Bakvingen er ensfarget grå. Larven er grønn med gule, hvite og blå (trefargede) skråstriper på sidene. Hornet på bakkroppen er stort og svartaktig.
Levevis
Larven lever på ulike arter av ask, syrin og alm. De voksne svermerne besøker gjerne blomster.
Utbredelse
M. jasminearum finnes fra Connecticut i nord til den nordlige delen av Florida i sør, vestover til Missouri og Mississippi.
Crescencio Perez
Crescencio Perez (født 1895, død 1986) var en slags «røverkonge» som holdt til i det uframkommelige Sierra Maestra i trygg avstand fra politiet i Santiago de Cuba og i byene på slettelandet (Bockman 1984). I Sierra Maestra bodde ellers fattigbønder som livnærte seg på kaffedyrkning og produksjon av trekull (Foss, 2004).
Perez kjente Sierra Mastra-fjellene inn og ut, hadde informanter i byer og landsbyer, kontrollerte selv en rekke små landsbyer i fjellene og hadde en liten styrke på et sted mellom 50 og 100 mann. Svært få av dem kunne lese og skrive, og alle kom fra fattige kår.
Frank Pais skal høsten 1955 ha oppsøkt Perez og overbevist han om å slutte seg til 26. juli-bevegelsen. Kunnskapene som Perez og hans menn hadde om Sierra Maestra, ble også til uvurderlig nytte for Fidel Castro og de andre overlevende fra Granma. Mye taler for at Perez bistand var avgjørende for den revolusjonære gruppens overlevelse i de første månedene etter Granmas landkjenning 2. desember 1956, og under general Eulogio Cantillos Verano-offensiv.
Til tross for sin frynsete bakgrunn, ble Perez en av Fidel Castros mest betrodde løytnanter, og sin alder til tross – 65 år i 1956 – viste han seg også å være en dyktig geriljasoldat ifølge Che Guevara
Perez debut som «røverkonge» skal ha oppstått på 20-tallet under det brutale regimet til president Gerardo Machado. Røverbanden livnærte seg på kvegtyveri, smugling og annet tyveri fra storgodsene på slettelandet utenfor Sierra Maestra. Noen av de revolusjonære fant ut at Perez også drev med produksjon av marihuana, og rapporterte dette til Fidel Castro. Svaret de fikk var at de måtte se gjennom fingrene med det. Det var noe man kunne ta opp senere. Akkurat nå var Perez altfor viktig til at man kunne støte han fra seg av den grunn (Bockman 1984).
Dette sier ikke så rent lite om betydningen som Fidel Castro tilla Perez. Som kjent var Fidel Castro svært strikt på disiplinen i geriljabevegelsen og rusmidler var så godt som forbudt (Foss, 2004). Sent i 1957 eller i begynnelsen av 1958 ble Perez utnevnt til comandante.
Seimsjøen naturreservat
Seimsjøen naturreservat er et naturreservat i Oppstad i Sør-Odal som ble freda 18. desember 1981. Reservatet dekker 3,2 km². Formålet med vernet er «å bevare et viktig våtmarksområde i sin naturgitte tilstand og å verne om vegetasjonen, det spesielt rike og interessante fuglelivet og annet dyreliv som naturlig er knytta til området».
Landskap
Reservatet omfatter i hovedsak de rike kulturlandskapssjøene og svært viktige gruntvannsområdene Nora, Grunnsjøen, Seimsjøen og Vesletjennet samt strandsonene langs Øyen, Engene og Belgen. Sjøene er av særs god kvalitet med næringsrik utforming. 67 prosent av reservatet er vann og 32 prosent er skog. Det meste vannarealet er en del av Storsjøens vannspeil og ligger på rundt 129 meter over havet. Vesletjennet ligger noe høyere på 131 moh. Rundt Seimsjøen, Grunnsjøen og Nora ligger det belter av ulike typer vegetasjon. Disse sonene inneholder nøkkeroseenger, høystarrsumper, buskvegetasjon og lauvskau. Reservatet er omgitt av ulike typer barskau og av dyrka mark. Grensene for reservatet er fastsatt med 68 grensemerker. Mellom merke 20 og 21 følger grensa vannkanten av Vesleåa.
Seimsjøen naturreservat er et sentralt element i deltaområdet ved Vesleåas utløp i Storsjøen. I avsmeltingsperioden etter siste istid nådde en fjordarm av havet opp forbi Odalen i det som i dag utgjør Glåmas dalføre. Tykke lag av leire, som er rik på plantenæringsstoffer, ble avsatt i denne havbukta. Storsjøen ligger innenfor disse leirområdene.
Flora og fauna
I naturreservatet har 188 plantearter blitt registrert og 175 fuglearter, deriblant 14 rovfugler, i tillegg til mange insekter. Dette gjør Seimsjøen naturreservat til Norges nest mest artsrike naturreservat etter Nordre Øyeren naturreservat.
Reservatet har stor betydning som rasteplass for ender og sangsvaner under vårtrekket. I begynnelsen av april kan flokker på mellom 50 og 100 sangsvaner sees i reservatet. I siste halvdel av april kan over 1000 ender søke etter næring i reservatet samtidig. De mest tallrike artene er stokkand, krikkand og kvinand. Brunnakke, toppand og laksand forekommer i mindre antall. Også under høsttrekket raster en del ender i området. Om høsten sees flest vadefugler. Enkeltbekkasin, grønnstilk, rødstilk og myrsnipe er de vanligste artene. Noen sangsvaner og ender kan overvintre i reservatet. Vannstanden i Storsjøen varierer med vannstanden i Glåma. Disse vannstandssvingningene gjør reservatet lite egna til hekking fordi de naturlige reirplassene er oversvømt til langt ut i juni. Øya Engene, blant andre steder i nærheten, er et veldig viktig leveområde for bever. Naturreservatet er også viktig for elg som har trekkvei over Kjølstadnora mellom Belgen og beiteområdet på Ringåsberget. Seimsjøen naturreservat er et viktig rasteområde for; brushane, stjertand, siland, toppand, brunnakke, snadderand, sangsvane, gravand, steinvender, et viktig yngleområde for; brunnakke, makrellterne, knoppsvane, myrsanger, gulsanger, stjertmeis og et viktig beiteområde for fiskeørn.
Den sjeldne insektarten gulvinga høstlibelle har blitt observert.
I de vegetasjonsrike grunne sjøene fins fins pilblad, vanlig tjønnaks, tusenblad og stedvis grunne mudderbanker med stivt brasmegress. I nøkkeroseenger lever vannlirekne, andemat, pilblad, hesterumpe samt hvit- og gul nøkkerose. I høystarrsumpene dominerer nordlandsstarr eller sennegress med innslag av kvasstarr, myrhatt, strandrør eller elvesnelle. Buskvegetasjonen er dominert av gråselje og ørevier, med innslag av doggpil og selje. I feltsjiktet fins skjoldbærer, åkermynte og stor myrfiol. Lauvskauen er impediment og dominert av gråor med innslag av bjørk, osp og trollhegg. Barskauen som omgir reservatet er av høy bonitet. På en del av Øverøyn som inngår i reservatet ligger et viktig flatt urørt og delvis forsumpa område på leire. Dette området er av særs god kvalitet og domineres av arter som mjødurt, mannasøtgress, firblad og springfrø. Området har gammal og sjelden granskog som er velutvikla og høyproduktiv. Skogen i dette området er frodig og ensjikta med noe borealtløv og innslag av svartor i sumppartiene.
Bror van der Zijde
Bror van der Zijde (født 13. februar 1989) er en nederlandsk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 11 i firer-bob.
MS «Sunriver»
Skipet var et bulkskip, men bygd med lastebommer slik at hun kunne ta stykkgodslaster som returfrakt. MS «Sunriver» ble sjøsatt 6. juni 1958 som byggnummer 176, og levert 3. desember 1958 ved Uddevallavarvet i Uddevalla til Lundegaard og Sønner. Chartret til Saguenay Shipping, som var et canadisk meklerfirma med Alcan (Aluminium Company of Canada) som hovedkunde. Sunriver var forøvrig det siste skipet i rederiets eie.
Med 8 640 bruttoregistertonn og 13 005 dødvekttonn, skulle hun kunne gjøre 14 knop som normalhastighet. Baugutformingen gjorde sitt til at skipet gikk inn i motgående bølger med en hoggende bevegelse, som gjorde at hun sjelden klarte å seile optimalt. Normal marsjhastighet var derfor ca. 11 knop.
Som bulkskip var hovedfrakten bauxitt og aluminia, med henting fra utskipningshavner som Mackenzie, (Britisk Guyana), Chaguaramas,(Trinidad) og Conacry (Nigeria) med leveranser til aluminiumsverk i Canada (Kitimat og Port Alfred/Chicoutimi) og Norge (bl.a. Årdal og Sunndal Verk). Ved henting av malm i innlandet av Syd-Amerika, ville skipet stikke for dypt til å unngå å grunnstøte på vei ned elvene Demerara og Paramas. Det var derfor vanlig at skip av denne klassen ble lastet ca. halvt, og supplerte lasten ved dypvannskaianlegg, hvor store lektere hadde sørget for at der alltid var nok råstoff.
Ca. hvert 3. år, en tur med skrapjern fra vestkysten av USA eller Canada til Japan, med stykkgodslast i retur.
«Sunriver» kolliderte 25. november 1967 med et annet norsk skip («Høegh Aigrette») nær Sandettie fyrskip utenfor den nederlandske kysten. «Høegh Aigrette» sank etter kollisjonen, mens «Sunriver» plukket opp alle 34 av mannskapet og satte dem i land i Dover.
Den 5. desember 1983 ble skipet levert til opphugging ved Darukhana i India.
Theodor Abildgaard
Theodor Frederik Scheel Abildgaard (1826–1884) var en norsk politisk aktivist. Han er kjent som en av lederne i Thranebevegelsen, som var den første norske arbeiderbevegelsen.
Abildgaard kom med i Thranebevegelsen som student og ble snart en av de ledende ved siden av Marcus Thrane. Han representerte Kristiania Arbeiderforening på sentralmøtet i august 1850, hvor han fremla forslag om en ny grunnlov. Abildgård var reformist, ikke idealistisk sosialist som Thrane, og var vesentlig stortingspolitisk interessert.
Da Thrane etter februarrevolusjonens nederlag hadde tapt troen på de revolusjonære muligheter i Norge, overlot Thrane fra januar 1851 Abildgaard redaksjonen av bevegelsens organ Arbeider-Foreningernes Blad. Ved Abildgaards søndagsskole i 1851 var blant annet Henrik Ibsen en tid lærer. Imidlertid blev Abildgaard etter det nye sentralmøtet («Lilletinget») i juli 1851 sammen med Thrane med flere arrestert for å ha lagt revolusjonære planer.
Hans rivninger med Thrane førte til brudd i fengslet og Abildgaards utgivelse av en rivaliserende avis. Abildgaard ble av den ekstraordinære kommisjon for arbeidersaken i april 1854 dømt til tre års straffarbeide, en straff Høyesterett i 1854 øket til fire år. Etter fengselsoppholdet bodde han i Oslo, men holdt seg utenfor politikk. En tid var han kasserer ved fattigvesenet, men var syk i flere år.
Sybren Jansma
Sybren Jansma (født 3. februar 1982) er en nederlandsk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 11 i firer-bob.
Petter Rønning
Petter Idar Rønning (født 1939 i Hemnes, død 2012) var en norsk komiker og idrettsmann, bosatt på Hemnesberget i Hemnes kommune i Nordland.
Rønning var en lovende fotballspiller på Hemnes Idrettslag som tenåring på 1950-tallet. Senere flyttet han til Mo i Rana og markerte seg sterkt på Mo IL i en årrekke. Han spilte en periode også på det nordnorske landsdelslaget. I 1970 flyttet han tilbake til Hemnesberget og engasjete seg da i drifta av Hemnes Idrettslag. Han begynte også ganske raskt med å gjenopplive Reintindrevyen igjen. Årlig kom disse revyene i mars, samme helga som skirennet Reintindrennet. Seinere ble revyene satt opp på andre tider av året, da skirennet ikke lenger ble arrangert. Siste revy i Rønnings regi var i 1996, som et ledd i markeringen av Hemnes IL sitt 75-årsjubileum.
Bjørnar Moxnes
Bjørnar Moxnes (født 1981) er en norsk politiker som fra 2012 til 2023 var leder for partiet Rødt. Han ble partiets første stortingsrepresentant i 2017 og ved stortingsvalget i 2021 ledet han partiet til å havne over sperregrensen for første gang og Moxnes fikk syv partifeller på Stortinget.
Biografi
Moxnes ble født den 19. desember 1981 i Oslo og er oppvokst på Nordstrand med en mor som arbeidet i barnehage og på sykehjem og en far som arbeidet på Oslo havn. Han ble politisk aktiv etter at nynazister begynte å markere seg i bydelen i 1990-årene. Senere ble han en del av det radikale miljøet på Oslo katedralskole og ble medlem av AKPs ungdomsorganisasjon Rød Ungdom.
Utdannelse
Moxnes er utdannet sosiolog ved Universitetet i Oslo. Masteroppgaven ''Med makt i bagasjen. En analyse av politikerelitens yrkesmobilitet'' handlet om politikere som går over til PR-bransjen, et tema Moxnes har vært opptatt av også som politiker.