cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nicolay Nicolaysen
Liv og virke
Nicolaysen reiste sommeren 1848 sammen med arkitekten P.H. Holtermann gjennom amtene Jarlsberg og Larvik og Bratsberg, over fjellet til Odda og til Bergen. Retur til Christiania gikk via Voss, Vik i Sogn, Lærdal og Hallingdal. Denne reisten innledet den målrettede dokumentasjonen av Norges bygningsarv. Rapporten fra reisen konsentrerte seg om stavkirker og stabbur, og fremstillingen i rapporten tyder på at mye av dette var ukjent stoff. Georg Andreas Bull og Christian Christie gjorde reiser med samme formål på 1850-tallet. Holtermann påviste at stavkirkene de besøkte opprinnelig hadde åpne takstoler og ikke himling. Nicolaysen skrev beretningen «Iagttagelser paa en Reise i Sommeren 1848» i Fortidsminneforeningens årsrapport for 1848. Han skrev også en artikkel for Norsk Tidsskrift for Videnskab og Litteratur der han bemerket: «(…) ved de mere monumentale Bygninger gjentager sig i Bergen det samme, som i det øvrige Norge, hvor Arkitekturen ikke nogensinde synes at have hævet sig til det Trin, hvor den paatrykker sine Verker et nationalt præg» men han gjør unntak for stavkirkene «thi ihvorvel de i det væsentlige røbe sig som en Efterligning af den Tids Steenkonstruktion, saa er dog den videre Udførelse i høi Grad eiendommelig ... en uregelbunden Fantasi med alle dens forunderlige Udvæxter, som her træder oss i møde» og «i Enkelthederne, navnlig i det udskaarne paa Døre, Dørstolper etc., aabenbarer der sig en virkelig Skjønhedssands i Anordningen, ligesom Udførelsen vidner om en høi Grad af Færdighed».
Nicolaysen er særlig kjent for sine undersøkelser av Munkeliv kloster i Bergen, Mariakirken i Oslo, Borrehaugene og Gokstadhaugen, hvor han i 1880 gravde frem Gokstadskipet. Nicolaysen var imidlertid svært aktiv og disse undersøkelsene er kun brøkdeler av hans samlede arbeide. Gjennom en lang årrekke ledet han hundrevis av utgravninger, først og fremst av gravhauger og -felt. Han deltok blant annet aktivt i restaureringen av Nidarosdomen i Trondhjem og Håkonshallen i Bergen. Nicolaysen sto også bak opprettelsen av Kunstindustrimuseet i Oslo, og han var en viktig pådriver for å reorganisere den gamle Tegneskolen til en tidsmessig kunsthåndverkskole.
Nicolaysen opparbeidet en imponerende spisskompetanse som antikvar, og da han fratrådte i 1899 må det ha vært svært merkbart innenfor statsforvaltningen. Det er ikke tilfeldig at Riksantikvaren ble opprettet som eget embete i 1912, året etter Nicolaysens bortgang.
Publikasjoner
Nicolaysens mest kjente verker er: «Mindesmerker af Middelalderens Kunst i Norge», «Norske stiftelser» (1-5), «Norske Magazin» (1-3), «Norske Bygninger fra Forntiden» (1-3), «Norske Fornlevninger», «Langskipet fra Gokstad» og «Kunst og Haandværk fra Norges Fortid». Han stod også for den årlige utgivelsen «Aarsberetningerne fra Foreningen til Norske Fortidsminnesmærkers Bevaring» fram til 1899, der han redegjorde for årets utgravninger og undersøkelser.
Cybdelis
Utseende
Middelsstore, mørkbrune sommerfugler. Vingenes overside har en purpuraktig metallglans og runde, hvite eller blå flekker.
Utbredelse
Slektens utbredelse følger Andesfjellene, fra Venezuela til Argentina.
The Mojo Blues
Bandnavnet fant ABE etter å ha hørt kuttet «Got My Mojo Working» på albumet Five Faces of Manfred Mann. Gruppa spilte rhythm & blues og lanserte seg selv som Norges første modsband à la The Who og The Small Faces. Deres første og største hitsingel var en ganske god versjon av The Rolling Stones' «Lady Jane», hvor de fikk hjelp på spinett av produsent Svein Erik Børja. Enkelte fant imidlertid deres selvkomponerte B-side «It's a Hard Time» vel så tiltalende og fengende, og atskillig mer hardtslående enn A-siden. Enda et par singler fulgte. Plateomslaget til «Nothing's Too Good for My Baby» var resultat av en designkonkurranse i ukebladet Det Nye.
POP-Revyen nr. 4-1967 blåste opp at Terje Andresen forlot gruppa for å begynne i The Cool Cats. ABE formet selv formuleringen: «Savnet e'kke stort» og fikk også full uttelling for gruppas planer om deres neste singelhit, «Astri, mi Astri». Med et sammenkrøllet noteblad på innerlommen trollbandt han journalist Boye med sine ville planer om strykeorkester og duett med en kvinnelig vokalist. Selv B-siden skulle bli «temmelig kontroversiell, med kirkeorgel og det hele.» ABE avsluttet intervjuet i kjent stil med nok en kraftsats: «- Nå når vi utgir ‘Astri, mi Astri’ vil vi ikke ha noen som helst sammenlikning med Vanguards' grusomme stil. -» Det er blitt hevdet at innspillingen faktisk fant sted, men den har aldri blitt utgitt.
På konserter coveret The Mojo Blues ofte en masse Stones-låter (omtrent halve Aftermath-albumet), men det ble etterhvert mer av deres egne komposisjoner på repertoaret. Det ble også påstått at gruppa skulle ha laget en LP, men bortsett fra et spor på samle-LP-en Beat og Piggtråd, er ingen sanger fra dette albumet kjent. The Mojo Blues ble samlet igjen i anledning norske rockebands stormønstring på Jordal Amfi i august 1982, hvilket førte til samling og nye opptredener. Mellom 1982 til bandet ble oppløst i 2009 var det mange medlemmer som begynte og sluttet i bandet. Mojo Blues gjorde i 2000 en coverversjon av Uriah Heeps «Love Machine» (Hensley/Byron/Box) fra albumet 'Look At Yourself' (1971) som ble utgitt på tribute CD-en Heepsteria! (Red Steel Music - London) samme år. Besetningen i Pan studio (2000) var da: ABE - gitar, Arne Johannessen - gitar, Per Rannug - lead og slidegitar. Ulf Asbjørnsen - keyboards, Bjørn Gjennestad - bass og Lone Malmåsen - vokal.
De gjenværende medlemmene av siste line-up av Mojo Blues fra 2009 i Pink Floyd tributebandet The Real Mojo (gjelder Per Rannug, Lone Grefsrud (Malmåsen), Hanne Karlsen Muri (Hanne Karlsen) og Terje Smedvold) samt at det er også gamle Mojo Blues medlemmer i bandet TurnTo (gjelder Arne Johannessen, Ulf Asbjørnsen og Ole Jacob Edna). I Turnto er også Ivar Nicolaysen på vokal som spilte i gamle Oslo bandet Shimmy blant annet sammen med Bjørn Gjennestad.
Armand Gaétan Razafindratandra
Armand Gaétan Razafindratandra (født 7. august 1925 i Ambohimalaza på Madagaskar, død 9. januar 2010) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og erkebiskop av Madagaskars hovedatad Antananarivo.
Gudny Dahlen
Gudny Dahlen (født Gudny M. Solvoll; 29. september 1942 på Ulefoss i Telemark) er en norsk artist som både synger, spiller trekkspill og komponerer låter.
Dahlen startet sin musikalske karriere som ung trekkspillmusiker ved å spille til dans i bygda. I voksen alder fikk hun platekontrakt med Busk Records, hvor hun utga en lang rekke kassetter. Disse kassettene har senere blitt utgitt på CD. Gudny Dahlen innspilte sin første kassett hos Busk Records i 1983. I tillegg til egne komposisjoner er det i hovedsak norske, svenske og amerikanske slagere som går igjen på hennes utgivelser. Hennes første opptreden i riksdekkende radio var som gjest i NRKs radioprogram Nitimen. Hun har senere vært med NRKs TV-programmer i Da Capo!, Norge Rundt og Norgesvinduet.
Armand Gaétan Razafindratandra
Han ble presteviet i 1954, og fortsatte med utdypende studier ved l'Institut Catholique de Paris. Tilbake til hjemlandet gjorde han tjeneste som sogneprest fra 1956 til 1978. Han ble også engasjert i det nasjonale kateketiske senteret, og han ble utnevnt til dets direktør på midten av 1970-tallet.
Gudny Dahlen
Gudny Dahlen er bosatt i utkanten av Ulefoss. Ved siden av å holde konserter og spille inn musikk i Norge har hun også opptrådt i utlandet, spesielt i USA og etter hvert også i Spania. I USA har hun utgitt CD-en Songs of Norway. To av hennes best kjente sanger er Bestemorvalsen og Dagen er din.
Armand Gaétan Razafindratandra
I 1978 ble han utnevnt til biskop av Mahajanga av pave Paul VI (1963–1978). I 1994 ble han promovert til erkebiskop av Antananarivo, og kreert til kardinal samme år.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Ali Abdu Ahmed
Ali Abdu Ahmed er en politiker fra Eritrea. Han er landets fjerde informasjonsminister og startet som dette i 2003, da han etterfulgte Naizighi Kiflu. Ali Abdu Ahmed representerer People's Front for Democracy and Justice
Otto West
Otto West (født 1961) er en færøysk elektriker og politiker (Sb.).
Han er elektriker i kraftselskapet SEV. West var medlem av kommunestyret i Hvalba 2001–2012, fra 1. juli 2008 som borgermester. West ble valgt etter at Levi Niclasen trakk seg før perioden hadde utløpt, og West ble enstemnig gjenvalgt for perioden 2009–2012. Han stilte ikke til gjenvalg til kommunestyret i 2012.
Olaf Willums
Olaf Willums (født 25. april 1886 i Porsgrunn, død 25. februar 1967 i Eidanger) var en norsk maler.
Han studerte ved Kunstakademiet under Halfdan Strøm og Christian Krohg 1912–13, ved Statens håndverks- og kunstindustriskole under Johan Nordhagen 1912–1918, og senere under Basil Schoukhaeff og André Lhote i Paris. Han var i en årrekke overlærer ved Statens håndverks- og kunstindustriskole.
Willums var medlem av Nasjonal Samling under krigen og ble under landssvikoppgjøret dømt til 9 måneders fengsel og tap av stilling som overlærer.
Griffel (skriveredskap)
En griffel (av gresk grafeion, «skriveredskap») er en avlang stift eller rissepinne til å skrive med på ei tavle av skifer eller voks. Betegnelsen kan brukes om ulike redskaper som brukes til å risse i overflata på et arbeidsstykke.
Historikk
De eldste kjente griflene er funnet ved arkeologiske utgravninger i Irak, og ble brukt i Mesopotamia som rissepinner til leirtavler. Romerne brukte grifler, såkalte styluser, av ulike harde materialer til å skrive på vokstavler. Seinere kom grifler og tavler i utstrakt bruk i Europa, og tavle og griffel var gjennom århundrer standardutstyr for skoleelever i de fleste land.
Grifler i skolen
Skolegriflene var 4–6 mm i diameter, og var som tavla laga av skifer, ofte omvikla med papir. Griffelen var framstilt av en type skifer som var like hard eller noe mykere enn tavla. Når en skrev med griffelen på tavla, kom skrifta fram i grått, og besto av skiferpulver fra griffelen og delvis fra overflata av tavla. Skrifta kunne deretter vaskes vekk med en fuktig klut. Forskjellen i hardhet mellom tavle og griffel var aldri svært stor, så tavla ble også slitt og kunne etter langvarig bruk få en svært ru overflate.
Framstilling
Et senter for framstilling av både tavler og grifler i Europa var den vesle byen Steinach i Thüringen i Tyskland. Her ble det fra 1600-tallet og langt ut på 1900-tallet framstilt grifler og tavler som ble eksportert til hele verden. Fram til slutten av 1800-tallet ble griflene framstilt for hånd. En griffelmester gjorde klar emnene; deretter overtok kvinner og barn det møysommelige arbeidet med å slipe til griffelen med en skavekniv, spisse den og vikle papir rundt. Mot slutten av 1800-tallet overtok maskinene produksjonen i såkalte Grosshütten. Den siste sendinga av grifler fra Steinach fant sted i 1968, og bestemmelsesstedet var Sri Lanka.
Prato (andre betydninger)
Prato kan vise til:
Staf Scheirlinckx
Staf Scheirlinckx (født 12. mars 1979 i Herzele) er en profesjonell belgisk landeveissyklist.
Bredhodekamelhalsflue
Bredhodekamelhalsflue er en meget sjelden og sterkt truet insekt-art. Den ble for aller første gang funnet i Norge i 2015, i skogen i Grane på Helgeland. Arten er sjelden og sterkt truet også i Sverige.
Bredhodekamelhalsflue er særdeles sårbar for habitatendringer, siden den flyr lite og er svært stasjonær. Det betyr at arten har liten spredningsevne og den er følgelig avhengig av at skogen forblir urørt. Den står nå på Norsk rødliste for arter.
Bredhodekamelhalsfluen ble oppdaget av forskere på en urgammel furu i det statseide skogområdet Danielåsen. Skogen er et statseid skogområde på Helgeland og er tidligere kartlagt av biologer for vern. Etter funnet av Bredhodekamelhalsfluen har WWF gått inn for at denne skogen må vernes for all fremtid. I juni 2015 ble funnet publisert i et fagtidsskrift.
Lydisk skala
Historie
Den lydiske skalaen ble forlatt i likhet med de fleste andre kirketonearter ettersom musikken beveget seg inn mot barokken. I barokken ble funksjonsharmonikk svært viktig for komposisjonene og den lydiske skalaens forstørrede kvart ledet ikke like godt videre som tritonusforholdet mellom den rene kvarten og den store septimen.
Kirketoneartene får ligge stille en tid framover helt til man kommer inn i romantikken. Her brytes mange regler opp og interessen for det nasjonale øker. Edvard Grieg begynner å se på den norske tradisjonsmusikken og begynner å skrive den ned i et tonesystem som passer det som allerede eksisterte i den vestlige kunstmusikken. Her gjenoppstår noen kirketonearter bl.a. den lydiske.
I jazzmusikken etter starten av 50-tallet har den lydiske skalaen betydd mye. George Russel skrev boken The lydian chromatic concept of tonal organization (Det lydisk-kromatiske konseptet for tonal organisering), Denne boken framstiller den lydiske skalaen som det optimale utgangspunktet for jazzimprovisasjon, og er en milepæl i modaljazzens historie.
I dag er skalaen en av de mest brukte kirketoneartene og den brukes i mange sjangere. Mest utbredt er den nok likevel i folkemusikk, jazz og klassisk musikk.
Eksempler på den lydiske skalaen kan man blant annet finne i Brass Brothers "Bruremarsj", i "Fanitullen" og i Edvard Griegs "Haugelåt" fra "Slåtter", op 72.
Profesjonell
En profesjonell er en person som enten
Per Arild Abrahamsen
Per Arild Abrahamsen (født 1. november 1944 i Oslo, død 9. desember 2022) var en norsk rockemusiker og industrigründer. Han grunnla Electrocompaniet i 1972. Etter at Electrocompaniet gikk konkurs i 2004 startet han opp selskapet Abrahamsen Audio.
Abrahamsen ble kjent under artistnavnet ABE fra sin tid som frontfigur i bandet The Mojo Blues. Bandet var mest aktive i 1960- og 1970-årene og hadde sin siste konsert på Trandum leir juni 2009.
Nash Bridges
Nash Bridges er en amerikansk action- og krimserie som gikk på CBS fra 1996 til 2001. Serien handler om etterforskeren Nash Bridges (Don Johnson) som arbeider ved en spesialenhet ved San Francisco-politiet. Sentral i handlingen er også hans kollega, inspektør Joe Dominguez (Cheech Marin). Serien ble skapt av Carlton Cuse.
I Norge ble serien sendt på TV3 fra 1996.
Handling
Nash Bridges er en inspektør (og senere kaptein) med San Francisco Police Departments sin elite-avdeling «Special Investigations Unit» og når TV-serien begynner er Bridges i 40-årene. Han er skilt to ganger, og han har en tenåringsdatter Cassidy (spilt av Jodi Lyn O'Keefe). Nash overbeviser den nylig pensjonerte inspektøren Joe Dominguez (spilt av Cheech Marin) om å komme tilbake til styrken, og samarbeide med ham. Nash og Joe cruiser ofte gjennom San Franciscos gater i Nash sin Plymouth Barracuda-kabriolet fra 1971, en gave fra Nashs bror Bobby rett før Bobby ble sendt til Vietnamkrigen.
Broren hans Bobby Bridges ble rapportert som savnet i krig, men dukker opp i Sesong 3-episoden «Revelations» spilt av Jan-Michael Vincent. Faren deres Nick (spilt av James Gammon) lider av mild demens, og har for vane å bli kastet ut av sykehjem. Han flytter etter hvert inn hos Nash, og er ofte involvert i enkelte episoder. Harvey Leek hjelper ofte Nash i politi-arbeidet hans. En annen medhjelper er den unge og hissige Evan Cortez (spilt av Jaime P. Gomez) som har et av og på forhold med datteren hans Cassidy.
Victor Sparre
Victor Sparre (kjent som Victor Smith til han var 50 ) (født 4. november 1919 i Bærum, død 16. mars 2008 i Asker) var en norsk billedkunstner. Han var særlig kjent for sin fargesterke malerkunst og sine glassmalerier.
Bakgrunn og oppvekst
Victor Sparre var sønn av sjefsbibliotekar ved Bergen Offentlige Bibliotek, Victor Smith (født i 1887, død 23. august 1936 ) og hustru, kunstneren Eli Sparre Smith. Victor Sparre het i utgangspunktet Victor Smith og var i en stor del av karrièren kjent under dette navnet, men valgte å bytte til morens pikenavn, Sparre, i 1971.
Victor Sparres far hadde bibliotekfaglig utdannelse fra USA, og i 1914 ble han sjef for Deichmanske biblioteks filial på Grünerløkka. Da Victor Sparre var tre år gammel flyttet familien fra Lysaker til Bergen, fordi faren var blitt ansatt som sjefbibliotekar ved Bergen Offentlige Bibliotek. Faren skrev også teater- og litteraturanmeldelser for Morgenavisen, og var også tidvis konsertanmelder. På Deichmanske på Grünerløkka hadde han vært særlig engasjert i utviklingen av bibliotekets ungdomsavdeling, og i Bergen opprettet han landets første musikkavdeling ved et bibliotek.
Som tenåring fikk Sparre oppleve Louvre og Det sixtinske kapell da familien leide seg inn på fraktbåter for en reise rundt i Europa. I 1936 døde faren, og familien flyttet tilbake til Østlandet og bosatte seg i Oslo, hvorpå Sparre begynte på Statens håndverks- og kunstindustriskole. I 1938 kom han inn på Statens Kunstakademi hvor han studerte under Axel Revold.
Andre verdenskrig
Da Norge ble invadert av Tyskland i 1940 var Sparre i Nord-Norge, ombord på MS «Brand IV», som straks ble konvertert til sanitetsskip. Sparre hjalp til som frivillig inntil de ble bombet. Han ble da såret, og fem personer ble drept. I 1941 ble akademiet, som en del av nazistenes nyordning, nazifisert og NS-medlemmet Søren Onsager tok over som professor. Sparre ble da med på å organisere et illegalt akademi. Det illegale akademiet ble kalt «Fabrikken» fordi det i begynnelsen holdt til i en nedlagt korsettfabrikk. I 1944 ble han også medlem av Milorg.
Kunstnerisk virke
I 1942 debuterte han på gruppeutstillingen «6 unge» i Kunstnerforbundet. Hans første separatutstilling fant sted i 1945; samme år hadde han også utstilling i Bergen Kunstforening, og han debuterte på Høstutstillingen. I 1955 vant han konkurransen om glassmalerier til Stavanger domkirke. Disse glassmaleriene ble utført i en slags nygotisk stil. Siden begynte han å bruke «la dalle»-glass, 2-3 centimeter tykt glass som støpes med betong, og gir et annet forenklet uttrykk. Sparre var blant de første som benyttet denne teknikken i Norge. I denne stilen laget han utsmykninger til 25 norske kirker, blant dem Ishavskatedralen, Hinna kirke, Jeløy kirke (som han etter eget ønske ble bisatt fra) og Gruben kirke. Han laget dessuten alterbildet til Immanuelskirken i Tel Aviv.
Oxfordbevegelsen og politisk engasjement
Sparre var aktiv deltaker i den protestantiske Oxfordbevegelsen (senere kjent som Moralsk Opprustning). Det var i utgangspunktet moren Eli som hadde blitt med i gruppen etter mannens død, og som introduserte bevegelsen i hjemmet. Sparres tro kom ofte til uttrykk i hans kunst som kunne være symbolfylt og med religiøse undertoner.
Maleren var også engasjert i menneskerettsbevegelsen, spesielt var han opptatt av den vanskelige situasjonen for sovjetiske dissidenter. I 1973 reiste han til Moskva for å treffe opposisjonelle personlig og møtte blant annet fredsprisvinner Andrej Sakharov, forfatter Vladimir Maksimov og forfatter/dikter Aleksandr Galitsj. Året etter ble Galitsj tvunget til å forlate Sovjetunionen, og han bodde da hjemme hos Sparre-familien i deres hjem på Landøya i flere måneder.
Blant Sparres mest kjente aksjoner var en internasjonal sultestreik for å redde Sakharov samt hans kampanje for å skaffe Aleksandr Solzjenitsyn asyl og æresbolig i Norge, før denne vant Nobelprisen i litteratur. Sparre hadde tidligere brevvekslet med den russiske forfatteren Solzjenitsyn og invitert ham til Norge. I 1974 ble Solzjenitsyn fengslet og deretter tvunget i eksil; han dro da til Norge og reiste i tre dager rundt i landet med Sparre og Per Egil Hegge. På denne turen bodde de hjemme hos Jacob Weidemanns mor Therese på Lillehammer.
Jesu Hjerte-fedrene
Prestene av Det hellige hjerte eller Jesu Hjerte-fedrene (også kalt Dehonianerne, latin Sacerdotum Cordis Jesu, forkortes S.C.J. eller S.C.I.) er en katolsk kongregasjon.
Beskrivelse
Kongregasjonen ble grunnlagt av Léon Gustave Dehon i Frankrike i 1878. Dens hovedaktiviteter er misjonsarbeid, utdannelse, rådgivningstjenester og arbeid for sosial rettferdighet.
Omkring 2400 prester fordelt på 36 land tilhører kongregasjonen (pr. 2005). De hadde det året et nærvær med 411 ordenskommuniteter. De hadde det året et nærvær 411 ordenskommuniteter i (Europa): Albania, Belgia, Belarus, Finland, Frankrike, Irland, Italia, Kroatia, Luxembourg, Moldova, Nederland, Polen, Portugal, Slovakia, Spania, Storbritannia, Sveits, Tyskland, Ukraina, Østerrike, (Amerika): Argentina, Brasil, Canada, Chile, Ecuador, Mexico, Uruguay, USA, Venezuela; (Afrika):Kamerun, Kongo (DR), Madagaskar, Mosambik, Sør-Afrika; (Asia): Filippinene, India, Indonesia.
Ordenen kommer til Norge i august 2023 der de danner en internasjonal/interkontinental kommunitet på tre medlemmer i Trondheim.
Hard Candy
Hard Candy er Madonnas ellevte studioalbum. Det ble utgitt 25. april 2008 i USA og 28. april 2008 i de fleste europeiske land. Radiokanalen NRK mP3 fikk tak i albumet 22. april og begynte å spille det samme dag. De innrømmer at det hadde skjedd en lekkasje og at albumet ikke hadde kommet ut på anskaffelsestidspunktet.
Dicrossus
Dicrossus er en gruppe ciklider. Alle tre arter er slanke ferskvannsfisk som lever i svartvann i Amazonasbekkenet. De har en viss utbredelse i akvariehandelen. Gruppen er nært beslektet med Crenicara.
Det dansk-norske alfabetet
Det dansk-norske alfabetet bygger på det latinske alfabetet, og har i hovedsak 29 bokstaver. I tillegg til bokstavene i det latinske alfabetet har det bokstavene æ, ø og å. Alfabetet blir ofte kalt det dansk-norske alfabetet ettersom alfabetet er likt for språkene norsk og dansk. Siden 1917 (i Norge) og i 1955 (i Danmark), har rekkefølgen på bokstavene vært slik:
Æ, Ø og Å
De tre siste bokstavene i alfabetet er Æ, Ø og Å. Denne trioen tilsvarer det svenske alfabetets Å, Ä, og Ö, men i en annen rekkefølge.
Å som erstatning for AA i det danske alfabetet ble allerede diskutert på slutten av 1700-tallet; dette kan sammenlignes med i det svenske alfabetet hvor denne endringen allerede var gjort på 1400-tallet. I Danmark er det imidlertid fortsatt lov å stave «Å» som «Aa» (eller «AA» i forkortelser), for eksempel i stedsnavn. En renessanse for «aa» har begynt å bli sett på grunn av Internett. I 2011 gikk Aarhus kommune tilbake til skrivemåten Aarhus.
Datatastatur
Selv om alfabetet er likt på norsk og dansk, er tastaturlayouten noe forskjellig. Som det kan sees av bildet av et utsnitt av et nordisk tastatur, hvor tastene Ö, Ä, Ø og Æ har forskjellige farger for de fire språk med hvit for svensk og finsk, rød for norsk og grønn for dansk. Det er altså byttet om på Æ og Ø på danske og norske tastatur, hvor den norske tastaturlayouten følger den svenske. Dette er en tradisjon som stammer fra de første norske skrivemaskiner, som ble produsert i Sverige.
Uttale
Dansk og deler av norsk tilhører to ulike greiner av norrønt; mens dansk, svensk og deler av østnorsk hører til den østnordiske språkgreinen, tilhører vest- og nordnorsk sammen med islandsk og færøysk til de vestnordiske språkene. Det tette naboskapet mellom nordmenn og svensker har samtidig vært et viktig bidrag til ei normalisering av uttalen, slik at at dansk i dag høres ut som det er langt fjernere fra svensk enn hva norsk er. Særlig vokalene skiller seg sterkt fra hverandre i dag, mens svensk og norsk har tilnærmet lik uttale.
Databehandling
Innenfor databehandling er det benyttet flere kodestandarder for det norske alfabetet i:
4. september
4. september er den 247. dagen i året og den 248. i skuddår. Det er 118 dager igjen av året.
Fødsler
Se flere som er født 4. september i Kategori:Fødsler 4. september.
Dødsfall
Se flere som døde 4. september i Kategori:Dødsfall 4. september.
Barnevernsskolen i Bergen
Barnevernsskolen i Bergen var en skole for barnehagelærerutdanning, etablert i Bergen i 1948 under navnet Småbarnpedagogisk Akademi i Bergen. Skolen ble i 1972 fusjonert inn i Bergen lærerskole, og er fra 1994 en del av Høgskolen i Bergen.
Skolen fikk navnet Barnevernsskolen i Bergen i 1951. Skolen hadde først lokaler i Øvregaten, og flyttet i 1963 inn i Bergen Lysverkers nye lokaler i Lars Hilles gate, hvor de ble samboere med den tekniske skolen.
Christian Meier (syklist)
Christian Meier (født 21. februar 1985) er en canadisk landeveissyklist.
Det palestinske nasjonalrådet
Det palestinske nasjonalrådet (PNC) er Palestinas frigjøringsorganisasjons (PLO) lovgivende forsamling. Den velger organisasjonens sentralutvalg, som tar hånd om ledelse av organisasjonen mellom dens møter. Rådet møtes normalt annenhvert år. Resolusjoner vedtas ved relativt flertall med en beslutningsdyktighet på to tredjedeler.
Dalneretsjensk
Dalneretsjensk (russisk: Дальнере́ченск) er en by i Primorskij kraj i Russland. Byen ligger bare fem kilometer fra den kinesiske grensa, rundt 350 km nord for Vladivostok (veiavstand 430 km). Innbyggertall: 30 092 (folketelling 2002), 33 596 (folketelling 1989).
Peer-to-peer
Peer-to-peer (også kalt P2P eller likemannsnettverk) er en måte å organisere ressursdeling på i et datanett. I motsetning til en klient-tjener formasjon der ressursen (fil, behandlingskraft, tjeneste) ligger hos en sentralt administrert serverprosess, vil ressursene i et P2P-nett ligge spredt på en eller flere lokalt administrerte klientprosesser. Ressursene som deles er vanligvis filer, men kan også være behandlingskraft (for eksempel i et GRID-nett), overføringskapasitet og korttidslagring.
Strukturert og ustrukturert p2p
Man skiller mellom strukturerte og ustrukturerte likemannsnettverk
Dalneretsjensk
Historie
Byen ble grunnlagt av kosakker i 1895, og den ble raskt et tømmer senter på grunn av den storvokste gran- og furuskogen i området. Bystatus ble innvilget i 1917.
Byen ble opprinnelig kalt Iman (russisk: Иман, koreansk: 언만, Unman, kinesisk: 伊曼, Yiman). Det russiske navnet ble endret til Dalneretsjensk (som betyr et sted ved en elv langt borte i 1972), som en del av en kampanje for å befeste sovjetisk suverenitet i regionen. På kinesisk brukes fremdeles navnet Yiman.
Peer-to-peer
Strukturert og ustrukturert p2p
Ved bruk av et ustrukturert likemanns-nettverk vil et søk på en ressurs bli kringkastet til alle nærmeste naboer. Hvis en nabo ikke har ressursen vil den sende forespørsel videre. Hvis forespørselen havner hos en nabo som har ressursen vil den sende ressursen tilbake til start. Problemet med en slik kringkasting er at ressursen som søkes etter aldri blir funnet fordi ikke alle naboer vet om hverandre. Dette kan løses med et strukturert likemanns-nettverk. Gnutella og BitTorrent er eksempler på ustrukturert P2P.
Ved bruk av et strukturert likemannsnettverk er man garantert å finne ressursen man søker etter, gitt at den fins. I et strukturert nettverk er det definert en overordnet topologi i nettverket slik at søket etter ressursen går i riktig retning. Dette kan for eksempel gjøres ved å bruke en distribuert hashtabell som styrer søket basert på prefikset av hashen. Eksempler på dette er Pastry og Tapestry.
Dalneretsjensk
Historie
Det er et minnested i byen hvor grensevaktene som døde under den kinesisk-sovjetiske grensekonflikten på Damanskijøya i 1969 er gravlagt.
Kjell Markset
Kjell Markset (født 1. oktober 1958 i Oslo) er prest i Den norske kirke og grunnlegger av Kristen idrettskontakt (KRIK). Han arbeider som sogneprest i Stavern. I oktober 2008 ble Markset den første mottaker av Menighetsfakultetets ærespris. I tillegg har Kjell Markset mottatt Brobyggerprisen 2002, Bibelprisen og Petter Dass-prisen i 2005.
Dalneretsjensk
Klima
Årsmiddeltemperaturen i byen er +1.5°C. Temperaturen i juli er +20.7°C, i januar −17.7°C.
Økonomi og næringsliv
Byens økonomi domineres av virksomheter innen treforedling, som Primorskij DOK, JSC Dalneretsjenskij Lesokombinat og andre.
William Marshal, 1. jarl av Pembroke
William Marshal, 1. jarl av Pembroke, også kalt «William the Marshal» (normannisk-fransk: Williame li Mareschal, fransk: Guillaume le Maréchal), (født 1146 i Wiltshire, død 14. mai 1219 i Caversham) var en anglo-normannisk soldat og statsmann. Han tjente fem engelske konger: Henrik II, hans sønner Henrik den unge konge, Rikard Løvehjerte, Johan og til sist også Johans sønn Henrik III, og steg fra en beskjeden bakgrunn til bli regent av England og en av de mektigste i Europa.
Han ble slått til ridder i 1166, og tilbrakte sine yngre år som en villfaren ridder og en vellykket deltaker i turneringer; den samtidige Stephen Langton lovpriste ham som «den største ridder som noen gang har levd». I 1189 ble han de facto jarl av Pembroke gjennom sitt ekteskap med Isabel de Clare, selv om tittelen jarl ikke ble offisielt gitt før i 1199 under den andre opprettelsen av jarledømmet Pembroke. I 1216 ble han utnevnt til beskytter for den ni år gamle Henrik III, og kongedømmets regent.
Før ham hadde hans fars familie en arvelig tittel som marskalk (Marshal) til kongen, som på farens tid hadde blitt anerkjent som en sjef eller mestermarskalk, som involverte ledelse over andre marskalker og funksjonærer. William ble kjent som «den marskalken» (the Marshal), selv om mye av funksjonen på hans tid ble delegert til mer spesialiserte representanter (som også skjedde med andre funksjoner i kongens husholdning). Ettersom han var en jarl og samtidig var kjent som marskalken, ble begrepet «jarlmarskalk» ofte brukt, og dette ble senere en etablert arvelig tittel i den engelske adelskalenderen.
En av moderne historiker har beskrevet ham som en «hensynsløs opportunist, kløktig hoffmann, manipulerende politiker, og en brutal effektiv soldat». Kun et år etter hans død fikk hans eldste sønn bestilt og skrevet biografien L'Histoire de Guillaume le Marechal («Historien om William Marshal») som sannsynligvis både bevarte og økte hans berømmelse.
Tidlig liv
Som en yngre sønn av en småadelsmann hadde William ingen utsikter til å arve land eller formuer, og måtte finne sin egen levevei. Hans bestefar var Gilbert Giffard som tjente som marshal (marechal) for kong Henrik I av England, en mindre tjenerstilling som overhode av kongens hester. Stillingen og tittelen ble arvet av hans sønn John FitzGilbert Marshal (ca. 1105–1165) som klarte å albu seg til en bedre posisjon. Han ga sin støtte i 1135 til Stefan av Blois som konge av England, men rundt fire år senere endret han posisjon og ga sin støtte til keiserinne Maud av England (også omtalt som Matilda) i den engelske borgerkrigen. I 1141 tok John Marshal tilflukt i klosteret Wherwell Abbey mens han kjempet mot kong Stefan, og da bygningen ble satt i brann mistet han et øye fra smeltende bly fra taket.
John Marshal giftet seg først med Aline Pipard som han fikk to sønner med, Gilbert og Walter. Walter døde før sin far, og Gilbert døde kort tid etter å ha arvet sin fars land. 1141 fikk John Marshal annullert sitt ekteskap med Aline for å kunne gifte seg med Sybilla av Salisbury, søster av Patrick, jarl av Salisbury. Med Sybilla fikk han fire sønner, og den eldste ble døpt etter ham selv, John Marshal (død 1194), og som arvet tittelen marsjall som han holdt til sin død. William ble født i 1146 som John Marshals andre sønn med Sybilla. William hadde også to yngre halvbrødre, Henry som ble biskop av Exeter, og Ancel som ble ridder hos sin slektning Rotrou, greve av Perche. Han hadde også en søster, Margaret Marshal, som ble gift med Ralph de Somery, sønn av John de Somery og Hawise de Paynell.
Da kong Stefan beleiret Newbury Castle i 1152, ifølge Williams biograf, brukte han den unge William som gissel for å sikre at John holdt løftet sitt om å overgi festningen. John brukte imidlertid tiden til å forsterke festningen og varsle Matildas styrker. I henhold til en krønike skal Stefan ha beordret John til å overgi seg umiddelbart, og truet med at William ville bli hengt. John Marshal skal ha svart at han kunne avle flere sønner: «Jeg har fortsatt hammeren og ambolten til å smi flere og bedre sønner!» Deretter ble det gjort et påskudd for å lansere William fra en blide (eller valslynge) mot festningen. Stefan kunne dog ikke få seg til å skade den unge William. William forble et viktig gissel i mange måneder, og ble løslatt først etter at freden var inngått som følge av vilkårene som ble avtalt med Traktaten i Wallingford 6. november 1153.
Omflakkende ridder
Som en yngre sønn av en lavere adelsmann hadde William intet land eller formue å arve, og måtte gå sin egen vei i livet. Da han var rundt 12 år gammel, da farens karriere vaklet, ble han sendt til Château de Tancarville i Normandie for å bli oppdratt i husstanden til William de Tancarville, hvor han begynte treningen for å bli ridder. Det ville ha omfattet bibelske historier, latinske bønner og eksponering for fransk høvisk litteratur for å gi bud om ridderlighet til den framtidige ridderen. I følge hans biografi L'Histoire de Guillaume le Marechal, hadde Marshal fiender ved Tancarvilles hoff som konspirerte mot ham – antagelig menn som følte seg truet av hans nære forhold til magnaten.
I 1166 ble han slått til ridder under felttog i regionen Haute-Normandie, og deretter i motstanden av en invasjon fra Flandern. Hans første erfaring i kamp fikk blandede omtale. Ifølge L'Histoire var alle som så den unge ridderen i kamp enige om at han hadde klart seg bra. Imidlertid, som middelalderhistorikeren David Crouch bemerker: «Krig i det tolvte århundre ble ikke utkjempet helt for ære. Profitt var der for å skaffes...» I denne forbindelse var ikke Marshal så vellykket, ettersom han ikke var i stand til å omsette sine seirer i kamp til profitt fra enten løsepenger eller beslaglagt bytte.
William ble slått som ridder i 1167 og samme år ble han sponset av William de Tancarville i hans første ridderturnering, hvor han fant sitt sanne kall og begynte å utvikle ferdigheter som senere gjorde ham til turneringsmester.
I 1168 tjenestegjorde han i husholdningen til sin mors bror, Patrick, jarl av Salisbury. Senere samme år eskorterte Patrick dronning Eleonore på en reise nær grensen til provinsen hennes Aquitaine og Marshal var en del av eskorten. De ble overfalt av Guy av Lusignan som prøvde ta dronningen til fange, Patrick ble drept, men dronning Eleonore slapp unna. I bakholdet fikk William et sår på låret og ble ført til en festning i regionen for å bli holdt for løsepenger. Etter en periode ble han løst ut av dronningen, som tilsynelatende var imponert over historier om hans tapperhet. Han ville forbli medlem av dronning Eleonores husholdning de neste to årene, deltok i ridderturneringer og fikk økt omdømme som en høvisk ridder.
Tjeneste hos Henrik den unge konge
I 1170 ble marskalk utnevnt til den unge kong Henriks våpenlærer av den unge kongens far, kong Henrik II. Under Henrik den unge konges opprør i 1173–1174 mot sin far sammen med sine brødre, er det lite som er kjent om Marshals særskilte aktiviteter foruten hans lojalitet til den unge kongen. Etter det mislykkede opprøret, reiste unge Henrik den unge konge og hans følge, også William Marshal, med Henrik II i atten måneder, før de ba om, og fikk, tillatelse til å reise til Europa for å delta i ridderturneringer. Marshal fulgte den unge kongen, og fra 1176-1182 fikk både Marshal og den unge kongen prestisje ved å vinne turneringer. Turneringer var farlige, ofte dødelige, kamper der penger og verdifulle premier skulle vinnes. William Marshals rekord er legendarisk; han skal sitt dødsleie hevdet å ha kjempet 500 turneringer opp gjennom livet, og ikke tapte én eneste av dem.
I 1182 kom det et vendepunkt da William Marshal falt i unåde ettersom han etter sigende hadde innledet et hemmelig forhold til Henrik den unge konges dronning Marguerite, datter av Ludvig VII av Frankrike. Historiker Thomas Asbridge har uttalt at selv om affæren meget sterkt ser ut til å ha blitt fabrikkert av Marshals politiske fiender innenfor den unge kongens tjeneste, kan den ikke bevises på noen måte. En av Marshals biografer i nyere tid, David Crouch, har påvist at Marshals status endret seg ettersom han var kjent skyldig i en lèse majesté, majestetsfornærmelse, noe som skyldtes Marshals egen arroganse og grådighet. Anklagen om utroskap ble antagelig kun introdusert i L'Histoire som en distraksjon fra de virkelige anklagene, som han mest sannsynligvis var skyldig i. Uavhengig hva sannheten i anklagene var, ble Marshal tidlig i 1183 fjernet fra den unge kongens tjeneste.
I kongelig gunst
Da William kom tilbake fra Frankrike sent i 1185 eller tidlig i 1186 ble han en del av hoffet til kong Henrik II av England. Han tjente kongen under hans siste år som en lojal kaptein under de mange opprørene til kongesønnene Rikard, Geoffrey og Johan. Han fikk kongens gunst og takknemlighet og ble belønnet med den store kongelige eiendommen til Cartmel i Cumbria, og oppdraget å ha Heloise, arvingen til den nordlige baroniet Lancaster, i sin varetekt. Det kan være at kongen forventet at han skulle benytte anledningen til å gifte seg med henne og bli en nordlig baron, men William ser ut til å ha hatt større ambisjoner for ekteskapet sitt.
I 1188 etter et forsøk fra Filip II August av Frankrike på å erobre den omstridte regionen Berry sentralt i dagens Frankrike, kalte Henrik II inn William til sin side. Brevet han gjorde dette med har blitt bevart for ettertiden, og har noen sarkastiske kommentarer til Williams klager om at han ikke hadde blitt belønnet på riktig måte til dags dato for sin tjeneste for kongen. Henrik lovet ham derfor ekteskapet og landene til Dionisia, frue av Châteauroux i Berry. I den resulterende krigføringen falt kongen ut med sin arving Richard Løvehjerte, da greve av Poitou, som følgelig allierte seg med Filip II August mot sin far.
I løpet av den gamle kongens siste dager hadde William Marshal gitt løftet om Isabel de Clares hånd og eiendom (ca. 1172–1220), men hadde ikke fullført ordningene. Kong Richard bekreftet imidlertid tilbudet, og i august 1189, i en alder av 43, giftet William seg med den 17 år gamle datteren til Richard de Clare (kjent som «Strongbow» etter erobringen av Irland). Faren hennes hadde vært jarl av Pembroke, og Marshal skaffet seg store eiendommer og eiendomsbesitter i England, Wales, Normandie og Irland. Noen eiendommer ble imidlertid utelatt fra avtalen. Marshal fikk ikke Pembroke og tittelen som jarl, som hans svigerfar hadde hatt glede av, før i 1199, ettersom den ble tatt av kongen i 1154. Ekteskapet forvandlet imidlertid den jordløse ridderen fra en familie fra småadelen til en familie blant de rikeste i riket, et tegn på hans makt og prestisje ved hoffet. Med Isabel fikk han fem sønner og fem døtre, og har mange etterkommere. William gjorde mange forbedringer av sin kones landområder, blant annet omfattende utvidelser og forbedringer av Pembroke Castle og Chepstow Castle. Selv om ekteskapet var en belønning for hans politiske og militære tjenester, og til tross for tjueseks års aldersforskjell, ser det ut til at paret har utviklet en ekte kjærlighet og hengivenhet for hverandre. Det er også bemerkelsesverdig at det ikke er bevis for at Marshall noen gang tok en elskerinne, noe som var vanlig for adelsmenn og ofte mye diskutert og rapportert.
William ble en del av regentrådet som kong Richard utnevnte ved sin avreise til det tredje korstoget i 1190. Han tok parti for Johan, kongens bror, da sistnevnte utviste justiciar, William Longchamp, fra kongeriket, men snart oppdaget at interessene til Johan skilte seg fra de til Richard. Derfor slo han seg sammen med lojalistene i 1193 for å føre krig mot ham. Våren 1194, i løpet av fiendtlighetene i England og før kong Richard kom tilbake, ble William Marshals eldste bror John Marshal (som tjente som seneskalk) drept mens han forsvarte byen Marlborough for kongens bror Johan. Richard lot William Marshal etterfølge sin bror i den arvelige rangen som marskalk. Han tjenstgjorde for kongen i krigene hans i Normandie mot Filip II August. På Richards dødsleie utpekte kongen ham som bestyrer av Rouen og av den kongelige skattekiste under interregnum (tiden mellom kongene).
Fra en liste over festninger som er blitt satt sammen for perioden 1153 til 1214 holdt William Marshal festningene Chepstow, Cilgerran, Emlyn, Goodrich, Haverford, Inkberrow, Pembroke, Tenby, og Usk i England og Wales. Bare disse festningene ville ha produsert mer enn to hundre ridderes lønninger som Marshal eide til kronen. Blant disse foruten hva han styrte i Normandie og Irland, kontrollerte han en enorm mengde landeiendommer, rikdom og riddere og vasaller i Angevin-riket.
Kong Johan og Magna Carta
William støttet kong Johan da han ble konge i 1199, og argumenterte mot de som fastholdt kravene til tronen for Arthur av Bretagne, tenåringssønnen til Johans eldste bror Geoffrey. William var sterkt engasjert i forsvaret av Normandie mot det økende presset fra de hærenetil den franske kongen mellom 1200 og 1203. Han seilte sammen med kong Johan da han forlot hertugdømmet i desember 1203. Han og kongen hadde en konflikt i kjølvannet av tapet av hertugdømmet Normandie, da han ble sendt sammen med jarlen av Leicester som ambassadører for å forhandle en våpenhvile med kong Filip II August av Frankrike i 1204. William benyttet samtidig anledningen til å forhandle om fortsatt eierskap for sine normanniske landområder, således aksepterte den franske kongen som sin føydale herre i Normandie.
Da William hadde gitt til hyllest og tributt til kong Filip II August, tok Johan anstøt, og en stor krangel førte til et kjølig forhold mellom de to mennene. Dette ble direkte fiendtlighet i 1207 da Johan begynte å gå imot flere store irske magnater, blant dem også William. Selv om han dro til Leinster i Irland i 1207, ble William tilbakekalt og ydmyket ved hoffet høsten 1208, mens Johans justiciar i Irland, Meilyr fitz Henry, invaderte eiendommer hans og brente byen New Ross, som William hadde grunnlagt.
I Irland ble Fitz Henry beseiret i kamp ved Thurles av Geoffrey de Marisco og overga seg til William Marshals kone, grevinne Isabel, som krevde gisler for Fitz Henry. Hans stilling i Irland ble sterkt svekket i mars 1208 da kong Johan gjenopprettet posisjonene til William og Hugh de Lacy, og erstattet Fitz Henry som justiciar av John de Gray, biskop av Norwich, i juni 1208. Meilyrs nederlag av grevinne Isabel førte til at William Marshal kom tilbake til Leinster og ble i Irland fram til 1213, i løpet av den tiden fikk han oppført festningen Carlow Castle. Han ble innkalt til det engelske hoffet i 1213. William hadde tidligere i 1192 med hell bekjempet Rhys ap Gruffydd i sørlige Wales, og han var en av lederne under beleiringen festningen i Swansea. Som belønning for William Marshals hjelp ble hans egne festninger gitt tilbake til ham, og i 1212 deltok han ved kong Johans side i krigen mot Llywelyn ap Iorwerth.
Til tross for motsetningene deres, forble William lojal i tiden da Johan slet med fiendtlighetene til sine baronene som kulminerte 15. juni 1215 ved Runnymede hvor en ydmyket konge signert Magna Carta. William var en av få engelske jarler som forble lojale mot kongen gjennom den første krigen mot baronene. Det var William som kong Johan kom til å sette sin tillit til på dødsleiet for å sørge for at Johans ni år gamle sønn Henrik skulle bli kronet på den engelske tronen. Det var også William som tok ansvaret for kongens begravelse og begravelse ved katedralen i Worcester.
Regent for Henrik III
Den 11. november 1216 i Gloucester, etter kong Johans død, ble William Marshal utnevnt av kongens råd (hovedbaronene som hadde vært lojale mot kong Johan i den første baronskrigen) til å tjene som beskytter av den ni år gamle kong Henrik III, og som kongedømmets regent. Med Johans død forsvant også årsaken for krigen, og den franske prinsen synes brått som mer av en trussel enn Johans ni år gamle sønn Henrik. Ludvig hadde blitt anerkjent av de engelske baronene som konge, men han hadde aldri blitt kronet. I all hast ble gutten kronet, ikke i London hvor Ludvig hadde installert seg, men i festningen Devizes ved klosteret Gloucester Abbey den 28. oktober 1216. William Marshal ba baronene om ikke å klandre gutten for farens synder. Han lovte også at han og de andre regentene skulle styre landet i henhold til Magna Carta. Han klarte også å skaffe støtte fra paven, som allerede hadde bannlyst prins Ludvig. William Marshal fikk etterhvert overtalt de fleste baronene til endre allianse og bli med på å angripe Ludvig.
Til tross for sin høye alder (rundt 70 år) forfulgte han krigen mot prins Ludvig av Frankrike og opprørsbaronene med bemerkelsesverdig energi. I slaget ved Lincoln angrep og kjempet han i spissen for den unge kongens hær, og førte dem til seier. Han forberedte seg på å beleire Ludvig i London da krigen ble avsluttet av sjøslaget hvor Hubert de Burgh seiret i Doverstredet.
William ble kritisert for de generøse vilkårene han ga Ludvig og opprørerne i september 1217, men hans ønske om et hensiktsmessig oppgjør ble diktert av forsvarlig statsmannskap. Selvbeherskelse og kompromiss var grunntonene i William Marshals politikk, i håp om å sikre fred og stabilitet for den unge konge. Både før og etter freden i 1217 sendte han ut Magna Carta på nytt, der han signerte sammen med andre baroner som vitne.
Død og ettermæle
William Marshals helse sviktet ham endelig i februar 1219. I mars samme år innså han at han var døende og tilkalte sin eldste sønn, også kalt William, og hans riddere, forlot Tower of London for å reise til sin eiendom ved Caversham i Oxfordshire i nærheten av Reading. Her hadde han et møte med baronene, Henrik II, pavens legat Pandulf Verraccio, den kongelige justiciar Hubert de Burgh, og Peter des Roches, biskop av Winchester og den unge kongens verge.
William avviste biskopens krav på regentskapet og overlot det i varetekten til pavens varetekt. Øyensynlig stolte han ikke på hverken biskopen eller de andre magnatene han hadde samlet til dette møtet. Ved å oppfylle den ed han gitt på korstoget ble han tatt inn i orden til tempelridderne på sitt dødsleie. Han døde den 14. mai 1219 ved Caversham og ble gravlagt i Temple Church i London hvor hans gravmonument fortsatt kan bli sett.
En statue av Marshal på hesteryggen ble avduket foran Pembroke Castle i mai 2022. Den ble gjort av Harriet Addyman, og fulgte en kampanje av Pembroke og historielaget Monkton Local History Society.