cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stadtrandsiedlung Malchow
Historie
Området innenfor dagens ortsteil tilhørte opprinnelig landkommunen Malchow, som ble en orsteil i bydelen Weissensee ved dennes innlemmelse i Stor-Berlin i 1920. Malchow ble delt i 1985 og den gamle landsbykjernen gikk til bydelen Hohenschönhausen. Etter byreformen i 2001 tilhører Stadtrandsiedlung Malchow bydelen Pankow, mens ortsteilen Malchow ble liggende i Lichtenberg.
Geografi
Den nordlige delen av ortsteilen med Stadtrandpark Neue Wiesen tilhører Naturpark Barnim som ligger på hver side av delstatsgrensen til Brandenburg. I 2005 ble Berlins andre golfbane åpnet i området.
Ortsteilen ligger vest for Bundesstrasse 2 mellom Weissensee og delstatsgrensen mot Brandenburg. Den egentlige Stadtrandsiedlung ligger sør i ortsteilen og knytter direkte an til Weissensee og Heinersdorf. Nord for Stadtrandsiedlung ligger småhageområdet Märchenland (eventyrlandet), forøvrig er orsteilen ubebygget og i bruk som landbruksområde. Etter Blankenfelde er Malchow den tynnest befolkete av Berlins 95 orsteiler.
Frode Lamøy
Frode Lamøy (født 2. april 1972) er en norsk trommeslager.
Han har siden 1989 spilt i en rekke mindre kjente, norske band, deriblant Jack in the Box (1991–1996)‚ Autopulver (1996–2001) og The Landlords (fra 2002). Han har ellers spilt sammen med Mari Boine, Sofian, Karen Jo Fields, Magne Furuholmen, Venke Knutson, TNT og andre. Frode Lamøy har også dannet gruppen Sounds Like You med broren Rune Lamøy.
Robert Wilhelm Bunsen
Robert Wilhelm Bunsen (født 31. mars 1811 i Göttingen i Westfalen i Rhinforbundet, død 16. august 1899 i Heidelberg i storhertugdømmet Baden i Det tyske keiserrike) var en tysk kjemiker og professor.
Bakgrunn
Robert Bunsen kom til verden som den yngste sønn av fire til litteraturprofessoren for moderne filologi og bibliotekaren Christian Bunsen (sønn av Philipp Christian Bunsen), og hans hustru Auguste Friederike Bunsen født Quensel (1775–1855) (som var datter av Carl Quensel, britisk-hannoverisk major og syndikus i Goslar og hans hustru Melanie Heldberg, som kom fra en juristfamilie).
Utdannelse
Etter skolegang i Holzminden ble Robert Bunsen immatrikulert ved universitetet i Göttingen i 1828. Der studerte han kjemi under Friedrich Stromeyer såvel som mineralogi med Johann Friedrich Ludwig Hausmann, og matematikk under Carl Friedrich Gauss. Etter å ha tatt doktorgrad i 1831, tilbragte han årene 1832 og 1833 med reiser i Frankrike, Tyskland og Østerrike. Under reisene møtte Bunsen vitenskapsfolk som Friedlieb Runge (som oppdaget anilin og i 1819 isolaterte kaffein), Justus von Liebig i Giessen, og Eilhard Mitscherlich i Bonn.
Vitenskapelig karriere og forskning
Bunsen begynte som foreleser ved universitetet i Göttingen i 1833 der han ledet flere eksperimentelle forsøk. Han ble i 1836 professor ved den polytekniske skolen i Kassel, og mottok et fullt professorat ved universitetet i Marburg i 1841. Mens han var tilknyttet Marburg deltok Bunsen på 1846 års ekspedisjon til Island for å forske på vulkanene der.
Tidlig i 1851 tok Bunsen imot et professorat ved universitetet i Breslau, der han underviste i de tre neste semestrene. I 1852 endte han så opp i Heidelberg, og ble der til han fratrådte professoratet i 1889.
Bunsen beriket vitenskapen med en mengde oppdagelser. Av stor betydning var i særdeleshet hans undersøkelser om kruttet, dobbelcyanurer, kakodyl serien,  den spesifikke vekten, lovene for gassabsorpsjonen, trykkets innflytelse på smeltede emnets overgang til fast form, kondensasjonen av gasser på glass, diffusjonen og foreteelsene ved gassers forbrenning, den elektrolyttiske metode for utvinning av alkalimetaller og dessuten fotokjemien - ved sistnevnte undersøkelse ble han bistått av Henry Enfield Roscoe. Bunsen oppdaget de kjemiske grunnstoffene cesium i 1860 og rubidium i 1861. Bunsens navn er også knyttet til atskillige forbedrede apparater, som bunsenbrenneren, Bunsens fotometer, Bunsens iskalorimeter og dampkalorimeter, med flere.
Bunsen var en av de best likte vitenskapsfolk i sin generasjon. Han var en meget dyktig lærer som var engasjert i sine studenter. I en tid med heftige og bitende vitenskapelige debatter, utmerket Bunsen seg med kjølig ro og distanse. Han foretrakk å arbeide i stillhet i sitt laboratorium, fortsatte å berike sin vitenskap med nyttige oppdagelser. Av prinsipp tok han aldri ut et patent. Han giftet seg aldri.
Da Bunsen pensjonerte seg 78 år gammel, endret han sitt arbeidsfelt helt til geologi og mineralogi, interesser som han hadde utviklet i løpet av sin karriere.
Han døde i Heidelberg, 88 år gammel.
Ivorá
Ivorá er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Bogutsjar
Bogutsjar (russisk: Богучар) er en by i Voronezj oblast i Russland. Den ligger ved elva Bogutsjar (ei sideelv til Don), rundt 220 km sørøst for Voronezj. Byrettigheter ble innvilget i 1779.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Nunavuts flagg
Nunavuts flagg er delt i gult og hvitt av en rød figur, en såkalt  inuksuk, en steinfigur som reises av Nunavuts inuittiske befolkning for å markere religiøse eller andre steder av særlig betydning. I det øvre hjørnet av flaggets frie ende er det plassert en blå stjerne. Denne skal representere nordstjernen, et tradisjonelt navigasjonsmerke, og skal symbolisere de eldstes lederskap i samfunnet. Blått og gult symboliserer landets og havets rikdommer, mens rødt viser til Canada.
Flagget ble innført ved lov vedtatt av Nunavuts territorialforsamling 1. april 1999. Loven om flagget var den første lov denne forsamlingen vedtok, da territoriet ble opprettet og forsamlingen startet sitt virke denne dagen.
AB Doradus
AB Doradus er et trinært stjernesystem i stjernebildet Gullfisken som befinner seg i et stadie før hovedserien. Den primære er en flarestjerne som viser periodiske økninger i aktivitet og spinner med en hastighet 50 ganger raskere enn solen, noe som gir et sterkt magnetfelt.
Donald Rumsfeld
Donald Henry Rumsfeld (født 9. juli 1932 i Chicago, død 29. juni 2021 i Taos i New Mexico ) var en amerikansk republikansk politiker. Han var USAs forsvarsminister fra 1975 til 1977 og igjen fra 2001 til 2006.
Bakgrunn
Rumsfeld ble født i Chicago som sønn av George Donald Rumsfeld og Jeannette Huster. Hans oldefar Johann Heinrich Rumsfeld emigrerte fra Weyhe nær Bremen i Nord-Tyskland i 1876. Rumsfeld vokste opp i Winnetka i Illinois.
Han studerte ved Princeton-universitetet i New Jersey og tok eksamen i statsvitenskap der.
Tidlig karriere
Rumsfeld tjenestegjorde i United States Navy og var marineflyger i perioden 1954–1957. Senere, etter at han var slått inn på sin politiske karrierevei i 1960-årene, fulgte han seminarer ved University of Chicago, og ble en begeistret tilhenger av den innflytelsesrike økonomen Milton Friedman, som utviklet den såkalte Chicago-skolen. Også mange tiår etter skulle Rumsfeld yre seg med en direkte ærefrykt om din daværende mentor.
Han ble i 1958 assistent og valgkampmanager for kongressmedlemmene David S. Dennison og Robert P. Griffin og året etter medlem av Robert Griffins stab. Rumsfeld var deretter i noen år børsmegler.
Politisk karriere
Han ble deretter innvalgt i Representantenes hus.
Rumsfeld trådte ut av Kongressen i 1969 — etter fire valgperioder – for å arbeide for Nixon-administrasjonen som direktør for Office of Economic Opportunity, assistent for presidenten og medlem av presidentens kabinett (1969–1970). Han ble utnevnt til rådgiver for presidenten i desember 1970, ble leder for det økonomiske stabiliseringsprogrammet og medlem av presidentens kabinett (1971–72).
Han var USAs NATO-ambassadør fra 1973 til 1974.
I 1974 ble han stabssjef i Det hvite hus og året etter USAs yngste forsvarsminister så langt (43 år gammel), under president Gerald Ford. Rumsfeld engasjerte seg sterkt for amerikansk opprustning, og pekte på at Sovjetunionen bedrev en massiv opprustning som måtte holdes i sjakk. Kort tid hans periode som forsvarsminister var over, den 13. januar 1977, forordnet Rumsfeld produksjonen av Mk12A-sprenghoder for landets Minuteman-interkontinentalraketter.
Rumsfeld ble igjen forsvarsminister under George W. Bush i 2001. Han var da USAs så langt eldste forsvarsminister, 74 år gammel da han tiltrådte. Etter få måneder ble landet i september angrepet av al-Qaida med kaprede passasjerfly. I desember 2001 svarte USA og det amerikanske forsvar under Rumsfeld med å gå til krig i Afghanistan. Rumsfeld var kjent som en av de såkalte haukene i den amerikanske administrasjon og var blant annet en proponent for krigen mot Irak i 2003. Rumsfeld gjorde seg kjent for sin harde linje i USAs krig mot terrorismen. Utfordringen med storinnsats på to krigsskueplasser samtidig var ham med på å løse ved tiltak som kunne holde antallet styrker på bakken lavere enn det som ellers ville ha vært forordnet. Grepene ble uformelt kalt Rumsfelddoktrinen.
Etter torturavsløringene vedrørende Abu Ghraib-fengselet i Bagdad krevde flere i USA hans avgang, og han tilbød også sin avskjedssøknad til president Bush i 2004. Bush bad ham imidlertid om å forbli i regjeringen.
Den 8. november 2006 ble det kunngjort at han trakk seg som forsvarsminister som følge av det dårlige resultatet for Det republikanske parti ved Kongressvalget. Frustrasjon over forholdene i Irak ble sett på som en medvirkende grunn til den dårlige valgoppslutningen. Han ble etterfulgt av den tidligere CIA-direktøren Robert Gates.
Rumsfeld ble den til da eneste person som hadde innehatt vervet som USAs forsvarsminister i to ikke-sammenhengende perioder. Rumsfeld var også den forsvarsminister med nest lengst tid i embedet, etter Robert McNamara.
Sussi Bech
Sussi Bech (født 25. november 1958 i Birkerød i Danmark) er en dansk illustratør, tegneserietegner og forfatter. Hun er særlig kjent for flere tegneseriealbum med om prinsesse Nofret i oldtidens Egypt.
Arbeid
Allerede på tegneskolen i København arbeidet Sussi Bech med sin første tegneserie Zainab som kom på dansk, og i norsk oversettelse, i 1985. Historien er inspirert av de arabiske eventyrene i 1001 natt.
Siden 1986 har Sussi Bech konsentrert sine tegneserier om det gamle Egypt, hvor hun med prinsesse Nofret fra minoiske Kreta som hovedfigur har bragt leseren rundt i oldtidens middelhavsland som vitne til datidens politiske og religiøse intriger. Tegneseriealbumene om Nofret utgis også i Frankrike, Belgia, Nederland og Indonesia. Fortellingene har også gått som føljetong i danske aviser, blant annet i Berlingske Tidende og Ekstra Bladet.
Sussi Bech har også utgitt en flere andre tegneserier, deriblant tobindsverket om eventyrersken Aida Nur, inspirert av Howard Carters funn av Tutankhamons grav på 1920-tallet. Serien kom som album i 1991 og 1992. Året etter kom Sussi Bechs ungdomsarbeid Dalila den Drevne, som fortalte forhistorien til Zainab. I 1998 utgav Bogfabrikken Sussi Bechs tegneserieversjon av H.C. Andersens eventyr De vilde svaner. I 2007 kom albumet Egtved Pigen.
Siden 2009 har Sussi Bech levert den ukentlige stripen Eks Libris til danske Weekendavisen. Frank Madsen står for idé og tekst. Stripen er en satire på den litterære scene i Danmark og har blitt publisert i ti bind.
Sussi Bech har ellers illustrert barnebøker, blant annet med de populære barne-tv-figurene Kaj og Andrea for Danmarks Radio og Snus Mus for Forlaget Bolden (2013), samt ungdomsbøkerne om Emmy av Mette Finderup. Hun har mottatt de danske barnebibliotekarers kulturpris, Det Danske Tegneseriekonvents pris gjentatte ganger, tegneseriebransjens orden, Ping-prisen, i 1994, Orla-Prisen i 2005, Birkerød Kulturpris i 2006, Svenska Serieakademins pris, Adamsonstatuetten, i 2015, og Hanne Hansen Prisen i 2017. Nofret er dessuten gjentatte ganger valgt som beste tegneserie og tegneseriefigur av danske tegneseriekolleger.
Sussi Bechs tegnestil kjennetegnes av detaljerte motiver med klare linjer og jevne fargeflater i en fransk-belgisk serietradisjon.
Udayapur (distrikt)
Udayapur (nepali उदयपुर जिल्ला) er et av Nepals 75 distrikter.
Udayapurs areal er 2 063 km², og befolkningen var i 2001 287 689.
Det hører til Sagarmatha Sone i Østregionen og regnes til åsdistriktene. Hovedstaden heter Gaighat.
I vest grenser Udayapur mot Sindhuli, i nord mot Okhaldhunga, Khotang og Bhojpur, i øst mot Sunsari, i sørøst mot Saptari og i sørvest mot Siraha.
Største by er Triyuga (befolkning 2005 anslått til 63 340).
Antall distriktsutviklingskomiteer 44. Bykommuner 1. Bybefolkninga i 2001 var 19,2 %.
Forventa levealder 68 år, barnedødelighet pr. 1 000 fødte 36,4 (tall fra 2001), uten tilgang til reint vann 28,8 %, leger 5 (2002).
Høykaste-befolkning 28,64 %, dalit 11,35 %, buddhister 6,4 % (tall fra 2001), andre religioner 11,7 %.
Udayapur ligger på grensa mellom det nepalere kaller åsdistriktene og det indre Tarai. Distriktet er tradisjonelt hjemstavn for raj-folk som hører til kirat-gruppa. Andelen som dyrker annen religion inneholder de som holder på deres tradisjonelle religion kiranti. I befolkninga er det også innslag av magar og tharu.
UK
UK har flere betydninger:
Mörderberg
Mörderberg (også Marderberg, etter Marder, tysk for mår) er en høyde i orsteilen Stadtrandsiedlung Malchow i Berlins bydel Pankow. Høyden rekker 56,6 meter over havet.
Høyden finnes sør for det gamle landsbysenteret i Blankenburg og vest for Malchow. Navnet er avledet av den tidligere bruken av høyden som rettersted, men som i dagligtale endret seg til Marderberg.
Tsjekkoslovakisk ulvehund
Tsjekkoslovakisk ulvehund (FCI #332) er republikken Slovakias nasjonale hunderase.
Opprinnelse og alder
Rasen er internasjonalt godkjent av den internasjonale kennelunionen FCI, gruppe 1 seksjon 1. Gjeldende rasestandard skriver seg fra 1999.
Utseende, anatomi og fysikk
Tsjekkoslovakisk ulvehund kan minne om den såkalte «grå» schæferhunden, mens den av utseende avviker både fra schæferhund og ulv. Hannhundene skal være minst 65 cm i skulderhøyde og veie minimum 26 kg. Tispene skal være minst 60 cm i skulderhøyde og veie minimum 20 kg. Pelsen er tett og har rette hår som skal ligge tett inntil huden. Den skal ha rikelig med underull vinterstid. Fargen er brun og gulaktig/grå med naturlig melering og lys maske. Hårlaget skal være lysere nederst på halsen, nakken og i bringen, samt under buken og nedre del på beinas innsider. Mørk grå maske tolereres.
Bruksområde
Tsjekkoslovakisk ulvehund passer som bruks- og familiehund i de fleste sammenhenger.
Lynne og væremåte
Rasen er reservert overfor fremmede og dempende i sin omgang med hunder.
Annet
Den tsjekkoslovakiske ulvehunden er for tiden forbudt i Norge.
Japans riksvåpen
Japans riksvåpen er egentlig Japans keisers segl i den heraldiske Mon-tradisjonen (japansk : 菊の御紋 Kiku No Gomon).
Symbolet er en gul eller oransje krysantemum, streket opp med svart eller rødt. En sirkulær sentralmynt er omgitt av et regelmessig sett av seksten kronblader. Et bakenforliggende sett av seksten kronblader stikker fram og er synlig mot kanten av blomsten.
Japansk lov har ingen egentlig bestemmelse om riksvåpen, men inneholder strafferett ved misbruk av keiserens segl.
Historisk utvikling
Seglet har symbolisert keiserverdigheten siden Kamakuraperioden, og første gang brukt av keiser Go-Toba (1180–1239).
Under Meiji-forfatningen var det forbeholdt keiseren å benytte seglet, en krysantemum med 16 kronblader og 16 spisser av ytterligere en rad kronblader synlig bak den øverste raden. Hvert medlem av den keiserlige familie brukte en modifisert utgave til eget bruk. Shinto-templer viser enten det keiserlige seglet eller har tatt deler av seglet inn i sitt eget emblem.
Da keiser Go-Daigo, etter å ha forsøkt å bryte shogunatets makt, ble sendt i eksil 1333, antok han som segl en krysantemum med sytten kronblader for å markere skillet mot etterfølgeren, keiser Kōgon, som beholdt den keiserlige sekstenbladers mon.
Andre medlemmer av den keiserlige familie bruker versjoner med fjorten enkle kronblad. En form med 16 enkle kronblad er i bruk for medlemmer av Japans riksdag, ordener som krysantemumsordenen, pass o.a. Det keiserlige segl er også brukt på den keiserlige familiens flagg.
GoExcellent
GoExcellent AB er en callcenterbedrift virksom i Nord-Europa og med hovedsete i Sverige. Totalt har bedriften drøyt 2 000 ansatte i fire land: Sverige, Finland, Norge, Danmark. Omsetningen er omtrent 85 millioner euro. Med rundt 20 millioner kundekontakter per år og virksomhet på 13 steder er virksomheten en Nordens største arbeidsgivere for ungdommer under 26 år. Flere steder er GoExcellent blant de største private arbeidsgiverne. Blant kundene finnes Canal Digital, Nespresso, RiksTV, Fortum, Storstockholms lokaltrafik, PlusTV og Telia. Hovedkontoret er i Solna utenfor Stockholm og det finnes callcentre i blant annet Kalmar, Piteå, Östersund, København, Oslo og Helsingfors, hvert av disse med ca 200-300 arbeidsplasser. Arne Weinz, en av bedriftens hovedeiere, var med og grunnla bedriften Datasvar allerede 1991, og blir sett på som en pionér i callcenterbransjen. GoExcellent var blant de første NORDMA-godkjente callcentre i Norge høsten 2009.
Historikk
Bedriften ble grunnlagt i 2000 som Excellent AB av Arne Weinz, Patrik Winqvist og Johan Holm. Etter å ha vokst organisk, og gjennom diverse oppkjøp, fusjonerte man i 2006 med Tradimus AB (dokumentskanning, logistikk etc.). Etter ytterligere en sammenslåing med Personec i 2007 ble Aditro Group AB dannet med Nordic Capital som eier. Aditro tilbød outsourcingtjenester innenfor økonomi, HR, dokumenthåndtering, logistikk og kundeservice. De viste seg dog være vanskelig å selge løsninger over forretningsområdenes grenser og de forventede synergieffektene uteble. I 2009 valgte man derfor å separere kundeservicevirksomheten i den nå frittstående bedriften GoExcellent AB.
Benmel
Benmel eller beinmel er finknuste dyreknokler. Det har tidligere blitt brukt som fosforgjødsel.
Benmel består av ca. 13 % fosfor og ca. 1 % nitrogen. Ved dampkoking av dyreknokler i autoklav eller ved ekstraksjon og påfølgende damping trekkes fett og lim ut, hvoretter benene finmales. Benmel brukes som tilsetning i blant annet fôr til husdyr, kalktabletter og tannkrem. Benmel brukes og til produksjon av natronlut.
Benmel regnes som den viktigste årsaken til spredning av kugalskap.
Cantus Paganus
Cantus Paganus er debutalbumet til folk metal-bandet Corona Borealis, utgitt i 2000.
Ivoti
Ivoti er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Vanessa Boslak
Vanessa Boslak (født 11. juni 1982 i Lesquin) er en fransk friidrettsutøver som konkurrerer i stavhopp.
Baugevatnet
Baugevatnet er en innsjø i Narvik kommune i Nordland. Før 2020 lå den i Tysfjord kommune.
Vanessa Boslak
Også i VM 2005 var hun i finalen og ble da nummer åtte. I innendørs-VM 2006 ble hun nummer fem etter et hopp på 4,65. Samme plassering oppnådde hun i VM 2007 i Osaka etter å ha hoppet 4,70.
Baugevatnet
Narvik og omegn turistforening har ei hvilebu ved Baugevatnet. Den ligger på sørøstenden av vatnet, på vestsida av Baugeelva, rett ved brua like sør for utløpet fra Baugevatnet.
Øst for vatnet ligger fjellet med navnet Bávgečohkka/Bávketjåhkkå på henholdsvis nord- og lulesamisk. Ut fra dette er nok det norske navnet ei fornorskning av det samiske navnet Bávkejávrre.
Vanessa Boslak
Hun deltok også i OL 2008 og ble nummer 9.
Keflavík ÍF
Keflavík Íþrótta- og ungmennafélag eller Keflavík ÍF er en islandsk fotballklubb fra Reykjanesbær som ble grunnlagt 1929. Laget har vunnet den islandske serien i 1964, 1969, 1971 og 1973 samt sølv i 1966 og 1974. Laget har også vunnet cupen 4 ganger, senest i 2006.
Kate (tekstredigering)
Kate (KDE Advanced Text Editor) er et tekstredigeringsprogram for ren tekst, utgitt som fri programvare. Det har vært inkludert som en del av KDE siden KDE 2.2.
Funksjoner
Kate inneholder de egenskapene et vanlig tekstredigeringsprogram bør inneholde, men har mange mer avanserte funksjoner som muligheten til å søke gjennom teksten med regulære uttrykk, integrert terminal og et programtilleggsystem. Den kan også vise syntaksmerking for bortimot hundre forskjellige programmerings- og markeringsspråk, inkludert C++, Python, HTML og XML, og kan utvides ved å laste ned nye fra Internettsider som KDE-files.org.
KatePart
Ved hjelp av KDEs KPart-teknologi, kan andre KDE-programmer sette inn og bruke Kate til tekstredigering. Dette brukes blant annet av KDevelop, Quanta+ og Kile for å på en enkel måte få samme funksjonalitet som Kate.
Sindhuli (distrikt)
Sindhuli  er et av Nepals 75 distrikter. Areal er 2 491 km², og folketall var i 2011 296 192.
Det hører til Janakpur sone i Sentralregionen. Hovedstad er Sindhulimadhi.
Største by er Kamalamai. Den hadde i 2005 en anslått befolkning på 36 440.
I vest grenser Sindhuli mot Makwanpur, i nordvest mot Kavrepalanchok, i nordøst mot Ramechhap, i øst mot Udayapur, i sørøst mot Dhanusa, i sør mot Mahottari og i sørvest mot Sarlahi.
Levealderen er 66,1 år. Barnedødelighet pr. 1 000 fødte er 44,7. Folk uten tilgang til reint vann 45 %. (Tall fra 2001.) Antall leger er 6 (2002).
Høykaste-befolkninga er 24,50 %. Dalit er 11,45 %. Buddhister 28,1 %, andre religioner 3,3 %. (Tall fra 2001.)
Antallet buddhister skyldes bl.a. et stort innslag av tamang. Her fins også magar-befolkning.
Jorge Liberato Urosa Savino
Jorge Liberato Urosa Savino (født 28. august 1942 i Caracas i Venezuela, død 23. september 2021 samme sted) var katolsk kardinal og erkebiskop av Caracas i Venezuela fra 2005 til 2018.
Bakgrunn
Jorge Urosa var sønn av Luis Manuel Urosa Joud og Ligia Savino del Castillo de Urosa. Han studerte humaniora ved Colegio De La Salle Tienda Honda, og filosofi ved det interdiøcesane seminar i Caracas. Fra 1962 til 1965 studerte han teologi ved St. Augustine's Seminary i Toronto i Canada. Urosa studerte så ved Det pavelige universitet Gregoriana i Roma, der han tok doktorgrad i dogmatisk teologi i 1971.
Prest
I studietiden i Roma var han tilbake i Caracas for å bli presteviet av kardinal José Quintero Parra den 15. august 1967.
Urosa ble senere professor og rektor ved seminaret San José i Caracas. Senere var han også rektor ved det interdiøcesane seminaret der. Han ble generalvikar i erkebispedømmet Caracas, var president for organisasjonen for latinamerikanske seminarer, og grunnla et sognevikariat i et chabolasnabolag i Caracas.
Biskop
Den 3. juli 1982 ble han av pave Johannes Paul II utnevnt til titulærbiskop av Vegesela in Bizacena og hjelpebiskop i Caracas. Han ble bispeviet 22. september samme år, av erkebiskop José Lebrún Moratinos, med erkebiskopene Domingo Roa Pérez og Miguel Salas Salas som medkonsekrerende.
Den 16. mars 1990 ble han erkebiskop av Valencia.
Pave Benedikt XVI utnevnte ham den 19. september 2005 til erkebiskop av Caracas.
Kardinal
Den 22. februar 2006 ble det annonsert at han skulle bli kreert kardinal av pave Benedikt XVI ved konsistoriet som så fant sted 24. mars 2006.
Kardinal Urosa avviste opprettelsen av Den reformerte katolske kirke i Venezuela, hvis representanter ble introduserte i juli 2008 og som var på linje med president Hugo Chávez' sosialisme. Han kalte grupperingen «en irregulær forening».
Urosa og hans hjelpebiskoper advarte mot å benytte messefeiringen for politiske formål og erklærte at en messe hvori det ble gitt en velsignelse til den påtroppende president av Paraguay, tidligere biskop Fernando Lugo, ikke var autorisert av erkebispedømmet.
Han var en av de kardinalelektorer som deltok i pavevalget i 2013 som valgte pave Frans.
Pave Frans innvilget hans alderbetingede fratreden som erkebiskop den 9. juli 2018.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Atnsjøen
Atnsjøen er en innsjø som ligger i Stor-Elvdal og Sør-Fron kommuner i Innlandet. Den er 8,9 km lang og 0,8 km på det bredeste. Største dybde er 80,5 meter og gjennomsnittlig dybde er 35 meter. Med volum på 169 millioner m3 og et gjennomsnittlig årlig avløp på 331 millioner m3 går det teoretisk ½ år å skifte ut vannet i innsjøen. Atna er et vassdrag med relativt få og små innsjøer, bare Atnsjøen er av vesentlig størrelse og øvrige innsjøer er mindre enn 1 km2. Atnsjøen utgjør over halvparten av innsjøarealet i Atnas nedbørsfelt. Store deler av Rondane drenerer til Atna og Atnsjøen. På Sør-Neset ved innsjøen har vitenskapsselskapet hatt en gård og der er også meteorologisk stasjon. Området har typisk innlandsklima med lite nedbør (omkring 500 millimeter) som faller mest om sommeren og tidlig høst, mens vintrene er kalde, tørre og snøfattige. På østsiden av innsjøen er et stort hyttefelt. Innsjøen har vært regulert i forbindelse med tømmerfløting. Det er påvist steinalderboplasser langs bredden av innsjøen. Det er ørret og røye i sjøen. Atnsjøen nevnes som en storørretlokalitet i Norge. Innsjøen er relativt næringsfattig. Ovenfor innsjøen frakter elven Atna omkring 1500 tonn erosjonsmateriale årlig og det meste avsettes som et delta ved innløpet til innsjøen. Over det finkornede sandmaterialet dannes det myr på 1 til 5 meter dybde. Elven har hevet seg om lag 2 meter i løpet av vår tidsregning.
Atnmyrene eller Atnsjømyrene er et flatt område med myrer og sumper som strekker seg omkring 10 km oppstrøms langs Atna fra innsjøens øvre ende. Området er rikt på vann- og myrfugler. Atnsjømyrene naturreservat ble opprettet i 2001 og ble et ramsarområde i 2011.
Pinsemisjonen
Pinsemisjonen, tidligere kjent som De norske pinsemenigheters ytremisjon (PYM), er en ideell forening opprettet av pinsemenighetene i Norge. Pinsemisjonen arbeider i 70 land i fire regioner.
Pinsemisjonen er det tredje største norske misjonsselskap og har engasjement i Afrika, Asia, Latin-Amerika og Europa. Misjonens hovedoppgave er evangelisering og å etablere nye menigheter (menighetsplanting). Men sammen med dette arbeidet har alltid sosialt og humanitært arbeid vært viktig for misjonsorganisasjonen. Det har vært diakonalt arbeid, bygging og drift av skoler, oversetting av litteratur, utvikle skriftspråk der det manglet, opplæring og kunnskap om jordbruk, vannforsyning, legekontor, helsearbeid og annen hjelp til bedre velferd i samfunnene.
Organisasjon
Hver region har en regionsekretær som jobber frivillig med oppfølging av sin region og rapporterer til generalsekretæren.Misjonsarbeidet er organisert med landutvalg og kontaktmenigheter.
Utsending av, økonomisk ansvar og arbeidsgiveransvar for de enkelte misjonærer har tradisjonelt skjedd ut ifra den enkelte pinsemenighet i Norge, men Pinsemisjonen anbefaler nå en arbeidsgivermodell hvor menigheten har utsenderansvaret, Pinsemisjonen gis det formelle arbeidsgiveransvaret og det skrives en fireparts avtale mellom misjonæren, utsendermenigheten, samarbeidspartner og Pinsemisjonen.
Pinsemisjonen
a) skal gjøre Pinsebevegelsens misjonsarbeid mer visjonært, strategisk og bærekraftig
d) skal skape arenaer for erfaringsutveksling og læring mellom menigheter og organisasjoner i Pinsebevegelsen
e) skal samarbeide med ulike miljøer for å motivere barn og unge for misjon
David Hetlelid er internasjonal leder i Pinsemisjonen.
Barnehjelpen
Barnehjelpen er en del av Pinsemisjonen og støtter barn i nød og vanskelige situasjoner, fortrinnsvis i fattige land eller steder rammet av sosial urett og katastrofer. De samarbeider med misjonærer og lokale medarbeidere i fire verdensdeler og bevilger midler ut fra innkomne søknader. I 2017 støttet Pinsemisjonen Barnehjelp 43 tiltak i 18 land med en total støtte på 580.200 kr. Støtten har blant annet gått til barnehjem og gatebarnsentre, skoleutgifter, medisinsk hjelp, bibelundervisning og sommerleirer.
Historie
Pinsevennene opprettet en norsk misjonsorganisasjon i 1915 under navnet Norges Frie Evangeliske Missionsforbund (endret til Norges Frie Evangeliske Hedningemission – forkortet NFEH –  i 1920). Av teologiske grunner, knyttet til pinsebevegelsens selvforståelse som bestående av helt uavhengige og selvstendige menigheter, ble NFEH nedlagt i 1930 og det tilknyttede misjonsråd i 1932. Bevegelsens grunnlegger i Norge og fremste lederskikkelse, Thomas Ball Barratt, som hadde gått inn for opprettelsen av organisasjonen, var også den avgjørende stemme da organisasjonen ble nedlagt.
Misjonsengasjementet ble imidlertid ikke svekket av dette. Nytt arbeid ble startet i Paraguay og Brasil, og flere misjonærer ble sendt til etablerte misjonsfelt i Asia og Afrika. I India arbeidet pinsevennmisjonærer i fire felt med elleve hovedstasjoner. I Kina var mesteparten av virksomheten i den tidligere provinsen Chahar nordvest for Beijing. Særlig arbeidet i Kongo har vært sentralt i PYM.
Europa
I Europa arbeider Pinsemisjonen i Albania, Belgia, Bulgaria, Danmark, Estland, Frankrike, Georgia, Grønland, Hellas, Hviterussland, Italia, Kroatia, Latvia, Litauen, Makedonia, Moldova, Polen, Romania, Russland, Serbia, Spania, Sveits, Tyrkia, Tyskland, Ukraina og Østerrike.
Afrika
I 1909 reiste Laura Strand til Swaziland. Anna Østereng, fra Båstad i Østfold reiste til Sør-Afrika i 1910.
Kongo
Hovedartikkel: CELPA
Etter noen flere mislykkede forsøk klarte de norske misjonærene til sist å etablere en misjonsstasjon i landet til Bashifolket. De fikk et myrområde i Kaziba og her startet de første norske pinsemisjonærene sitt arbeidet i 1922. Et av de store problemene var malariamyggen, og det var få innfødte på stedet. Den lokale høvdingen regnet med at misjonærene ville forlate dette stedet etter en kort tid, men slik gikk det ikke. 24. september 1922, ble et enkelt gudshus innviet. 600 mennesker møtte opp, deriblant mange lokale høvdinger. I løpet av ett år ble ti kongolesere frelst og døpt. Pinsevenner i Norge sendte ytterligere åtte misjonærer. Misjonsarbeidet spredte seg rask og flere små utposter vokste fram. Folket i området var analfabeter og det fantes ikke skoletilbud. Skoleklasser ble startet mange steder. Syke kom til misjonsstasjonen for å få hjelp med sårbehandling, innvollsormer og malariasmitte. Kvinner fikk fødselshjelp i hjemmene.
Under andre verdenskrig hadde de seks norske misjonærene i Kongo ingen økonomisk støtte fra Norge. Tross vanskelige tider brøt det ut en vekkelse i Kongo. Etter krigen sendte Norge enda flere misjonærer. På det meste hadde PYM nærmere 50 norske misjonærer på misjonsfeltet.
I 1960 ble det på feltkonferansen bestemt at misjonsarbeidet skulle ledes av et råd bestående av misjonærer og ledere for de lokale menigheten i landet. Kongoleserne overtok også ansvaret for alle barneskolene.
Arbeidet i Kongo får et eget navn: CELPA, sammenslutningen av fri pinsemenigheter i Afrika. Lederstrukturen blir forandret. Arbeidet overlates til kongoleserne og det er bare én misjonær, som rådgiver, i styringsgruppen. Menighetene blir lagt til 13 distrikt, samlet til seks regioner. I 1999 var det bare igjen fire – fem norske misjonærer i Kongo, arbeidet var overlatt til de lokale. CELPA, pinsemisjonen i Kongo, sender ut de første misjonærene til utlandet, til Niger.
I 1991 fikk landet demokrati og ytringsfrihet, etter å ha vært underlagt en autoritær kolonimakt i 60 år (1901–1961) og etter 30 år med diktatur (1961–1991). Dette var år med uroligheter og krig i Kongo. Misjonærene måtte forlate landet flere ganger, fra begynnelsen på 1960-tallet fram til 1998. Det var utbredt vold, undertrykking, overgrep, plyndring og massedrap. Mange misjonærer opplevde krigen på nært hold. Det eneste nettverk som fungerte i landet var de kristne kirkene, den katolske kirken og CELPA. Disse klarte å holde skoler og helsetilbud åpne, selv om den offentlige strukturen kollapset.
I 2003 ble det sluttet fred mellom de stridende partene i borgerkrigen. Mellom tre og fire millioner mennesker hadde blitt drept og kirkene i Kongo er med i gjenreisingen av landet.
I dag har CELPA (pinsemenighetene i Kongo) nærmere 400 000 døpte medlemmer. Det er bygget flere hundre skoler, ett sykehus i Kaziba og flere helsesenter. De driver bibelskoler, ett teologisk institutt. CELPA har selv sendt misjonærer til Niger, Rwanda, Tanzania og Somalia.
Japan
Ørebromisjonen (svensk) startet med bibelkurs i Kobe, i 1957 og åpnet bibelskole i 1961. Norske pinsevenner gikk inn i samarbeide fra 1968. Skolebygget i Kobe ble en del ødelagt i et jordskjelvet en tid tilbake, men er delvis istandsatt. Skolen er overfylt og planlegger utvidelse. I Katsuyama etableres en ny pinsemenighet.
Pakistan
I Pakistan samarbeider PYM med Full Gospel Assemblies of Pakistan (FGA), med misjon, skole (utdanning), helsearbeid og målrettet arbeid for å bedre situasjonen for kvinner og barn. Det er mye analfabetisme, særlig blant kvinnene. De er etablert menigheter i Multan og Latifabad.
India
Norsk pinsemisjon har vært engasjert i India siden 1910, de unge damene Agnes Thelle og Dagmar Gregersen (senere gift Engstrøm) reiste ut. De hadde hørt ordene Banda, Banda, da de bad og kjent kallet til å reise. På kartet fant de ut hvor Gud hadde kalt dem, et lite sted sørøst for New Delhi, i India. Senere reiste Henrik Engstrøm til Banda, han var forlovet med Dagmar. De giftet seg i India.
I 1942 reiste ekteparet Gerd og Robert Bergsaker til India.
Thailand
De første kristne misjonærene kom til Thailand i 1878, og i 1946 kom de første pinsevenner som misjonærer fra Finland. Noen få år senere kom de første pinsemisjonærene fra Norge og Sverige og litt senere fra Danmark. På slutten av 60-tallet og begynnelsen av 70-tallet kom det mange nye misjonærer fra Skandinavia, og i 1972 ble Scandinavian Pentecostal Mission (SPM) dannet, som et samarbeid mellom skandinavisk pinsemisjon og Örebromisjonen.
I dag er det over 30 menigheter i Thailand, som et resultat av dette misjonsarbeidet, de fleste menighetene er selvstendige (nasjonale). Menighetene i Sør-Thailand har dannet et menighetsfellesskapet Fellowship of the Full Gospel Churches in Thailand (FCT). Skandinavisk pinsemisjon startet i Bangkok, med radio- og TV-arbeid. I dag drives arbeidet av nasjonale, men med betydelig støtte av IBRA media.
Nesten ingen norske pinsemisjonærer arbeider direkte i Thailand, men norsk pinsemisjon støtter fortsatt arbeidet økonomisk. I grenseområdene mellom Thailand og Burma, arbeider misjonærene Mario og Mariann Lao blant Shan folket, som opprinnelig kommer fra Burma. Mange er flyktninger i Thailand. I Bangkok arbeider misjonær og pensjonist Anne Kristensen på barnehjemmet, som nå har omtrent 42 barn.
Nepal
Robert Bergsaker var pionermisjonærer i Nepal. Første gang han var i Nepal, var i 1949. Nepal var da et «lukket» land for kristen misjon. Han fikk anledning til å arbeide i landet, som medarbeider på en amerikansk vitenskapelig forskningsekspedisjon. Da Bergsaker kom til Nepal som pionermisjonær i 1949, hadde det ikke tidligere vært noen kristen misjon. Det regnes derfor med at det ikke var noen kristne i landet.
I 1957 ble Nepal åpnet for kristen misjon som ville drive sosialt arbeid. Norsk pinsemisjon samarbeidet med United Mission to Nepal og fikk myndighetenes godkjennelse til å drive sitt arbeide i landet. Den første oppgaven var å etablere et misjonssykehus i Bhadgaon. Senere har flere misjonsorganisasjoner hatt misjonærer i landet og i dag regnes det med at det er omtrent 700 000 kristne i Nepal.
Singapore
Sherry og Øyvind Møller har Singapore som base for en reisende tjeneste hovedsakelig i Asia.
Kina
Kina var ett av de første landene norsk pinsemisjon sende misjonærer til. I 1910 reiste brødrene Henry og Parley Gulbrandsen til Kina. I Kina var mesteparten av virksomheten i den tidligere provinsen Chahar nordvest for Beijing.
I 1949 kom formann Mao til makten i Kina og over 5 000 misjonærer, fra 60 ulike trossamfunn, ble kastet ut av landet. Alle kristne i Kina skulle samles i en offentlig kirke (samfunn), den fikk navnet «Den patriotiske Tre-Selv-bevegelsen», til vanlig kalt «Tre-Selv-kirken». Denne kirken var overvåket og kontrollert av kommuniststaten Kina. Mellom 1966 og 1976, under kulturrevolusjonen, ble all religion og kristentro forbudt. De kristne i Kina ble forfulgt og særlig hardt rammet ble alle ledere.
De tusener av kristne i fengslene hadde små fellesskap der det var mulig. I hjemmene sine begynte kristne å samles i hemmelighet. Etter kulturrevolusjonen, var det omtrent 50 millioner kristne, og de kunne igjen samles i egne gudshus (Tre selv kirken). Den offentlige Tre selv kirken var underlagt kontroll fra myndighetene, mens husmenigheten forble et stort nettverk av undergrunnsmenigheter.
Antall kristne i Kina ble beregnet til å øke med omtrent 30 000 hver dag. Det var et enormt behov for bibellærere og bibler. På 1980-tallet åpnet Kina seg mer for vestlig ekspertise og ikke minst handel med utlandet. I dag er norsk pinsemisjons engasjementet for Kina basert mest på forbønn og hjelp til bibelspredning. Bibelen trykkes både i utlandet og i Kina. Med en økning på flere titusen frelste hver dag er bibelbehovet enormt.
Paraguay
I Paraguay etablerte norske pinsevenner misjonsarbeid i 1952, da Bergljot Nordheim (gift Nordheim) etablerte seg i Concepción. Hun startet barnearbeid og vanlige møter, men møtte stor motstand fra den katolske kirke. Huset hennes ble stenet, og hun måtte flytte til Bella Vista, hvor hun kjente en familie. Hun reiste hjem til Norge, men kom tilbake i 1956. Sammen med Ruth Kjellås, Gunvor Johansen (gift Iversen) drog de over grensen fra Brasil, og oppsøkte pay-tavyteranindianerne, men det ble vanskelig, og de returnerte til Bella Vista. Derfra dro de til Asunción.Ved kontakt med forsvarsdepartementet, fikk de tillatelse til å ta opp arbeid blant ava-guarani og mbya-indianernei Paso Cadena, Caaguazu-fylket. I 1961 kom Anna Strømsrud og Bruno Müller. Dette ble starten til et langt samarbeid med disse folke-gruppene. . I 1962 startet arbeidet i Caacupe. Det var Gunvor og Josef Iversen. Man startet opp arbeid i Ypacarai, Tobati og mange andre byer i området. I 1967 startet Anna Strømsrud i Amambay-fylket blant pay-tavytera-indianerne. Du finner hele historien på Privat side om Pinsemisjonens misjonshistorie og misjonærer i Paraguay
Israel
Pinsemisjonens arbeid i Israel kalles Norske Pinsevenners arbeid i Israel (NPAI), som arbeider med prosjekter knyttet opp til vedlikehold og utbedring ved helseinstitusjoner. NAPI hjelper også eldre israelere som faller utenfor det offentlige sosiale nettverk. Beit Betania (på norsk Betania-hjemmet) er stedet (huset) arbeidet drives fra.
Jaboticaba
Jaboticaba er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Fylkesvei 2570
Fylkesvei 2570 går mellom Gamle Våla bru og Hilstad i Ringebu kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 379 (Oppland).
Fylkesvei 2454
Fylkesvei 2454 går mellom Hallom og Fossholt i Sør-Aurdal kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 224 (Oppland).
Jacuizinho
Jacuizinho er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Spania under Sommer-OL 1960
Spania under Sommer-OL 1960. 147 sportsutøvere, 136 menn og 11 kvinner fra Spania deltok i 16 sporter under Sommer-OL 1960. Spania kom på 41.-plass med en bronsemedalje.
Netafim
Netafim er et israelsk selskap. Det ble grunnlagt i 1965 i et samarbeid mellom Kibbutz Hatzerim og vanningeniøren Simcha Blass. Eier: Permira.
Netafim står for produksjonen av komplette løsninger for dryppvanning. Den har en ledende posisjon i verden på sitt område og eier produksjonsanlegg i tolv land, for eksempel Australia, Brasil, India, Tyrkia samt USA. Den årlige omsetningen ligger på cirka 2.5 milliader kroner og har en årlig vekst på 15–30 prosent. Det har mer enn 2 000 ansatte.
Netafim selger utstyr og løsninger til 110 land. Det blir anslått at det har åtti prosent av markedet for dryppvanning av vingårder i nye «vinland» som Australia, Chile samt USA. Netafim er også meget engasjert i utviklingen av hage- og parkanlegg.
Norsk representant er Dryppvanning AS på Bøverbru i Vestre Toten.
Hutuer og tutsier
Hutuene og tutsiene er to folkegrupper som begge til sammen utgjør ca. 99 % av befolkningen i både Burundi og Rwanda. Den siste prosenten, i begge land, utgjøres av twaene, et pygmé-folk. Fordelingen mellom hutuer og tutsier er omtrent den samme i både Burundi og Rwanda, der hutuene utgjør den store majoriteten, rundt 85% av befolkningen mens tutsiene utgjør 14%.
Gorkha (distrikt)
Gorkha er et av Nepals 75 administrative distrikter.
Hutuer og tutsier
Hvorvidt hutuer og tutsier er ett folk som har blitt delt, eller to folk som har vokst nær sammen, diskuteres flittig, spesielt som følge av at de to gruppene har et veldig konfrontasjonelt forhold til hverandre. (Forskjellige teorier om gruppenes opphav diskuteres under.) Uavhengig av om hutuer og tutsier originalt var ett eller to folk, argumenteres det at forskjellene mellom disse gruppene etterhvert er blitt minimale, som følge av hyppige giftermål mellom de tre gruppene (twa inkludert) og en delt kultur og språk, og at å tviholde på forskjellene mellom disse gruppene, idag, blir en sosial konstruksjon. Giftermål mellom de to gruppene i århundrer gjør òg at det idag er umulig for noe enkelt individ å gjøre krav på å ha «rent» hutu- eller tutsiblod i årene. Det kan nevnes at den mannlige hovedpersonen i både Sometimes in April og Hotel Rwanda er hutuer, som begge er gift med en tutsi-kvinne.
Gorkha (distrikt)
Historie
Distriktet har navnet etter kongedømmet Gorkha, som opprinnelig lå i det nåværende distriktet, men på 1700-tallet danna utgangspunktet for den moderne staten Nepal. Fram til 1930 var Gorkha det nåværende Nepals offisielle navn.
Hutuer og tutsier
Disse to etniske gruppene har ikke hatt et veldig godt forhold til hverandre, hverken i Rwanda eller Burundi. I Burundi gjennomførte tutsi-eliten folkemord mot hutuene i 1972 (ca. 200 000 drepte), 1988 (ca. 20 000 drepte) og 1993 (etter at Burundis demokratisk valgte hutu president ble myrdet av tutsi ekstremister; det antas at 400 000 ble drept). Rwanda har opplevd lignende etniske voldshandlinger, den siste og mest omtalte av disse er folkemordet i 1994, der man antar at mellom 800 000 og noe over en million tutsier og moderate hutuer ble drept. Human Rights Watch sitt estimat er at 77 % av Rwandas tutsibefolkning ble drept i folkemordet.
Gorkha (distrikt)
Historie
I distriktet ligger også den historiske byen Gorkha. Den var hjembyen til Shah-dynastiet, som har sittet på tronen i Nepal fra 1768, da kong Prithvi Narayan Shah erobra Katmandudalen. Byen Gorkha er et kjent turistmål.
Hutuer og tutsier
Den tidligste historien
Det første folket som bodde i det området som nå utgjør Rwanda og Burundi, var twa-folket. Siden twa-folket genetisk skiller seg fra hutuene og tutsiene, er det akseptert at dette er et forskjellig folkeslag fra de to andre, til tross for at alle tre snakker samme språk (kirundi i Burundi og kinyarwanda i Rwanda) og deler den samme kulturen.
Gorkha (distrikt)
Administrativ inndeling
Gorkha-distriktet ligger i Ghandaki Sone i Vestregionen, vel 10 norske mil nordvest for Katmandu. Det reknes til Nepals åsdistrikter, men den nordligste delen hører til Himalaya.
Hutuer og tutsier
Den tidligste historien
Det er to teorier om opphavet til hutuene og tutsiene. Den ene er at de er to forskjellige folkeslag, mens den andre er at de opprinnelig var ett folkeslag, som siden har blitt delt på en kunstig måte, gjennom en inndeling i to kaster.
Gorkha (distrikt)
Administrativ inndeling
Gorkha grenser i sør og vest mot distriktet Tanahu, videre nordover i vest mot Lamjung og Manang, i nord mot provinsen Tibet i Kina, i øst og sør mot Dhading, og i sør mot Chitwan.
Hovedstaden Prithvinarayan hadde i 2005 anslagsvis 27 000 innbyggere.
Hutuer og tutsier
Hutuene kom først
Den første teorien baserer seg på at hutuene og tutsiene faktisk er to forskjellige folkeslag. Av disse to folkeslagene, kom hutuene først til Rwanda- og Burundi-området på 1000-tallet, fra områder i og nær det som idag er Tsjad, og dominerte twa-folket. Mellom 1400- og 1700-tallet, antar man at tutsiene ankom Rwanda og Burundi fra det som idag er Etiopia og klarte å underlegge seg hutene og twa-folket, og styre dem frem til området ble kolonisert på sent 1800-tall. Dette historieforløpet gjør at tutsiene anses for å være utenforstående inntrengere.
Gorkha (distrikt)
Administrativ inndeling
Antall distriktsutviklingskomiteer er 66. Bykommuner 1. Bybefolkninga i 2001 var 8,9 %.
Hutuer og tutsier
Hutuer og tutsier er ett
Det er de som mener at hutuene og tutsiene faktisk utgjør ett og samme folk, og at det er feil å skille mellom dem. En slik teori kan anses for å være et forsøk på historisk revisjonisme, for å ende den etniske konflikten i Rwanda og oppnå nasjonal enhet. Eventuelt at dette er to folk som er nært beslektet, og der små forskjeller har blitt forstørret som en del av det europeiske koloniseringsprosjektet.
Da forskjellen kom til å bety noe: kolonitiden
Da de første europeerne kom til det området som idag utgjør Rwanda og Burundi, så de en hierarkisk kultur, der hutu-flertallet ble regjert av tutsi-minoriteten. Ledet av ymse rasistiske teorier og sosialdarwinisme, anså europeerne denne ordningen som et resultat av tutsiene etniske overlegenhet, istedenfor som en velutviklet sosial orden. Tutsiene ble derfor ansett for å være etterkommere av en overlegen, arisk rase, med en stamtavle som kunne trekkes tilbake til Noahs sønn Kam. Tutsiene ble derfor valgt ut, først av tyskerne og så av belgierne som samarbeidspartnere i koloniseringsprosjektet og til å holde hutuene nede. Ved Berlin-konferansen i 1884-5, ble Tyskland gitt området som idag er Rwanda og Burundi, i tillegg til Tanganyika (i grønt på kartet), som tilsammen utgjorde Tysk Østafrika. I 1916, under den første verdenskrig, ble disse områdene okkupert av Belgia, som regjerte over det nærliggende Belgisk Kongo (i burgunder på kartet), og Rwanda og Burundi ble styrt som enheten Rwanda-Urundi, frem til uavhengighet. Tanganyika ble etter krigen et britisk mandat, siden området grenset til de britiske koloniene Nord-Rhodesia, Malawi, Kenya og Uganda (de rosa områdene på kartet).
Gorkha (distrikt)
Nasjonale minoriteter
Sjøl om det herskerkende dynastiet i Gorkha snakka nepali, er distriktet historisk dominert av nasjonale minoriteter som snakker tibeto-burmesiske språk, spesielt varianter av tamang og gurung. Flere byer har newar-innslag, og den gamle borgen i Gorkha by er et berømt eksempel på newar-arkitektur. I det sørlige Gorkha fins det innslag av chepang.