cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Isaac Stern
Bakgrunn
Isaac Stern var ti måneder gammel da hans familie flyttet til San Francisco. Han mottok sin første musikkundervisning fra sin mor før han ble innskrevet ved musikkonservatoriet i San Francisco i 1928. Han studerte her til 1931, videre studerte han privat med Louis Persinger. Han vendte tilbake til konservatoriet i San Francisco i 1932 for å studere med Naoum Blinder i fem år. Stern har sagt at han skylder Blinder det meste.
Karriere
Da han var 15 år gammel, 18. februar 1936 debuterte han offentlig. Han spilte Saint-Saëns' Fiolinkonsert nr. 3 i b-moll, med San Franciscos symfoniorkester, dirigert av Pierre Monteux.
I musikkretser ble Stern berømt for sine innspilninger og for å gå i spissen for enkelte yngre utøvere. Blant hans oppdagelser, var cellisten Yo-Yo Ma, og fiolinistene Itzhak Perlman og Pinchas Zukerman. Han spilte også en betydelig rolle i å redde New York bys Carnegie Hall fra nedrivning i 1960. Auditoriet i Carnegie Hall er oppkalt etter ham.
Blant hans mange innspilninger, spilte Stern inn konserter av Brahms, Bach, Beethoven, Mendelssohn og Vivaldi og moderne verker av Samuel Barber, Béla Bartók, Igor Stravinskij og Leonard Bernstein. Han dubbet også fiolinspilling i flere filmer, hvor én av dem var Spelemann på taket. Sterns favorittfiolin var Guarneri «Ysaye» del Gesù, én av fiolinene laget av cremoneseren Giuseppe Guarneri.
I hans selvbiografi som er skrevet med Chaim Potok, Mine første 79 år (My First 79 Years), nevner han Nathan Milstein og Arthur Grumiaux som har vært store påvirkninger i måten han spiller fiolin på. Han eide også en Vuillaume-fiolin og to fioliner laget av Samuel Zygmuntowicz i senere tid.
Han giftet seg med ballerinaen Nora Kaye i november 1948, men deres ekteskap endte i skilsmisse i 1949. 17. august 1951 giftet Isaac seg med Vera Lindenblit. De fikk tre barn sammen. Deres ekteskap endte også i skilsmisse i 1994 etter 43 års ekteskap. 23. januar 1997 giftet Isaac seg med sin tredje kone, Linda Reynolds, som overlevet ham.
Isaac Stern døde 22. september 2001 av hjertesvikt. Han ble 81 år gammel.
Priser og utmerkelser (utvalg)
Han ble tildelt flere utmerkelser, blant annet:
Ostravice
Ostravice (polsk: Ostrawica; tysk: Ostrawitza) er ei elv i regionen Mähren-Schlesien i Tsjekkia. Den har sitt utspring i Beskidene, og renner gjennom Ostravice, Frýdlant nad Ostravicí, Frýdek-Místek og Paskov til Ostrava, der den munner ut i Oder, som en av sideelvene fra høyre. Den danner delvis grensen mellom de historiske områdene Mähren (på venstresiden) og Tsjekkisk Schlesien (på høyresiden).
Elven har sitt utspring der elvene Bílá Ostravice (Hvite Ostravice) og Černá Ostravice (Svarte Ostravice) går sammen. De renner begge gjennom dype skogdaler, som er viktige framkomstveier til ferjestedene Bílá og Bílý Kříž. I 1970 ble det bygd en demning på Ostravice, Šancedemningen, som fungerer som et ferskvannsreservoar for industriområdene rundt Ostrava.
Elven har en lengde på 64 km, og et nedslagsfelt på 827 km².
Den latinske myntunion
Den latinske myntunionen (LMU) var en valutaunion som hadde som formål å samle flere europeiske lands valuta til en felles valuta. Myntunionen ble etablert i 1865 og opphørte i 1927.
Den latinske myntunionen ble etablert 23. desember 1865 etter at Frankrike, Belgia, Italia og Sveits undertegnet en konvensjon hvor de forpliktet seg til å endre sin nasjonale valuta til en standard på 4,5 gram sølv eller 0,290322 gram gull (i forholdet 15,5:1). I tillegg skulle valutaene fritt kunne veksles mellom hverandre til samme kurs. Myntunionen trådte i kraft 1. august 1866. I 1868 sluttet Spania og Hellas seg til myntunionen og Romania, Østerrike-Ungarn, Bulgaria, Venezuela, Serbia, Montenegro, San Marino og Kirkestaten kom til i 1889. I 1904 sluttet Dansk Vestindia seg til myntstandarden, men ble ikke medlem av Den latinske myntunionen.
Hoori
Hoori var, ifølge japansk mytologi, den tredje og yngste sønnen til kamien Ninigi-no-Mikoto og Konohanasakuya-hime. Han er en av de legendariske forfedrene til Japans keiser. Han er også kjent som Hohodemiog Yamasachihiko.
Hoori var en jeger, mens han bror, Hoderi, var fisker. En dag begynte de to brødrene å krangle fordi Hoori hadde mistet en fiskekrok han hadde lånt. Hodemi krevde å få tilbake den eksakt samme kroken, og ville ikke godta noen annen. Hoori dro da ned til havets bunn for å finne den, men klarte det ikke. I stedet fant han Toyotama-hime (prinsesse Toyotama), som var datter av havguden Ryujin. Havguden hjalp Hoori å finne Hoderis tapte fiskekrok, og Hoori giftet seg siden med prinsessen.
Hoori bodde sammen med sin hustru i undervannspalasset i tre år, men da fikk han slik hjemlengsel at han ønsket å dra tilbake til sitt eget land. Hans bror tilgav ham da han kom hjem med kroken, og Toyotamabime fødte en sønn de kalte Ugayafukiaezu. Imens Toyotamabime fødte barnet, fikk hun Hoori til å sverge på at han ikke skulle prøve å se hennes virkelige form. Men han brøt løftet, og oppdaget at hun i virkeligheten var et havvesen. Hun skammet seg slik at hun dro hjem til faren sin i havet, og kom aldri tilbake igjen. Ugayafukiaezu giftet seg med Toyotama-himes søster, som oppdro ham, og sammen fikk de en sønn som skulle bli keiser Jimmu, som er kjent som Japans første keiser. Hoori regjerte i Takachiho, Hyuga-provinsen i 560 år.
Rustflatvikler
Rustflatvikler (Acleris rufana) er en sommerfugl som tilhører familien viklere (Tortricidae).
Utseende
En ganske stor (vingespenn 17-24 millimeter), brunlig vikler. Forvingen er jevnbred, noe tilspisset ytterst, vanligvis ensfarget gulbrun eller rødbrun. Bakvingen er perleaktig lyst gråbrun.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa, unntatt lengst i sørøst og nordøst, og i det nordlige Asia. I Norge er den funnet på Østlandet og i Rogaland.
Hjuldyr
Hjuldyr er en gruppe mikroskopiske dyr.
Navnet kommer av det såkalte hjulorganet som vifter føde inn i munnen, og som brukes til forflytning. Disse små organismene blir sjelden større enn en millimeter, og lever av døde og levende planter, bakterier og dyr.
Hunnene bærer egg som befruktes og siden klekkes. I noen tilfeller kan det forekomme jomfrufødsel (partenogenese), når ubefruktede egg klekkes.
De lever i 1-2 uker. Naturlige fiender er større dyreplankton og andre vanndyr som lever av mikroskopiske dyr.
Škoda lásky
«Škoda lásky» (Engelskspråklig tittel: «Beer Barrel Polka», også kjent som «Roll Out the Barrel») er en sang som ble populær verden over under den andre verdenskrig. Melodien ble komponert av den tsjekkiske musikeren Jaromír Vejvoda i 1927.
Eduard Ingriš skrev det første arrangementet til stykket, etter at Vejvoda skrev melodien og søkte Ingriš hjelp med å forbedre den. På den tiden ble den spilt uten tekst som «Modřanská polka». Den første teksten ble skrevet senere, av Václav Zeman i 1934, med tittelen «Škoda lásky».
Polkaen ble berømt over hele verden. I juni 1938 ble «Beer Barrel Polka», innspilt av Will Glahé (med engelsk tekst), # 1 på Hit Parade. Denne versjonen ble distribuert av Shapiro Bernstein. Glahés tidligere tyskspråklige versjon fra 1934, «Rosamunde», solgte i mange eksemplarer. Opphavspersonene til den engelske teksten var Lew Brown og Wlaimir Timm. Under den andre verdenskrig ble det laget versjoner på mange andre språk og sangen var populær blant soldatene, uansett deres tilhørighet.
Sangen har blitt innspilt og fremført av mange artister, blant annet:
Norsk versjon
Melodien til «Škoda lásky» ble også anvendt i refrenget til «Trikkevisa» («Bare døtt på!») av Finn Bø og Bias Bernhoft. Den ble fremført av Arvid Nilssen i rollen som trikkekonduktør Nikken i revyen Det lyder som et eventyr (1942) og i et TV-program på NRK i 1960-årene.
Listeplassering
Bobby Vintons versjon lå som # 33 på Billboard Hot 100-listen i 1975.
Breguet Atlantic
Breguet Atlantic er et fransk antiubåtfly og maritimt rekognoseringsfly.
Flyet ble opprinnelig utviklet av Breguet Aviation som Breguet Br.1150 Atlantic (Breguet Aviation ble kjøpt opp av Dassault Aviation i 1971). De første flyene ble levert til de tyske og franske mariner i 1965. Ni Atlantic 1 ble også levert til Nederland mellom 1969 og 1972, 18 til Italia mellom 1972 og 1974, og tre tidligere brukt av den franske marinen til Pakistan mellom 1975 og 1976.
Dassasult Atlantique 2 var en omfattende oppgradering av den opprinnelige Atlantic som etter introduksjonen av Atlatique 2 fikk betegnelsen Atlantic 1. Atlantique 2 fløy første gang mai 1981 og de første flyene ble levert til den franske marinen i 1989.
Atlantique 3 er en oppgradert variant av Atlantique 2 med moderne glasscockpit.
I 1967 havarerte et fly fra den franske marinen i Methuenfjellet på Prins Karls Forland på Svalbard. 11 mann omkom. Dette var den andre større ulykken med flytypen, den første inntraff i 1962, med tap av tre menneskeliv.
Norske deltakere i verdenscupen i langrenn
Norske deltakere i verdenscupen i langrenn er en oversikt over idrettsutøvere som har representert Norge i verdenscupen i langrenn.
Listen er basert på offisielle statistikker hos Det internasjonale skiforbundet (FIS) og oppdatert etter 2014/2015-sesongen. Plasseringer gjelder individuelle renn og inkluderer tour-etapper. Resultatene fra de første sesongene av verdenscupen er ikke arkivert fullstendig hos FIS, og det vil derfor kunne mangle data fra denne perioden.
Harald Victor Hove
Harald Victor Hove (født 25. februar 1983 i Bergen) er en norsk politiker (H). Han er fra 2019 leder i Høyres bystyregruppe i Bergen. Han har vært medlem av bystyret siden 2003.
Han var formann i Bergens Unge Høyre 2001–2003, formann i Hordaland Unge Høyre 2003–2004 og 2. nestleder i Unge Høyres sentralstyre 2004–2006. I 2003 ble han valgt inn i Bergen bystyre. Han var ansatt som gruppesekretær og politisk rådgiver for ordfører Herman Friele 2005–2007 og som politisk rådgiver for byrådsleder Monica Mæland 2007–2009. Hove var byråd for finans, konkurranse og eierskap 2009–2010, byråd for kultur, kirke, idrett og eierskap 2010–2011 og byråd for barnehage og skole 2011–2014. Han har også vært leder i Bergen Høyre og vararepresentant til Stortinget fra Hordaland.
Han gikk Bergen Handelsgymnasium og utdannet seg til markedsøkonom ved BI i Bergen. Han har vært daglig leder i interesseselskapet Hardangerviddatunnelene AS 2015–2017 og i stiftelsen Maritime Bergen 2017–2019.
Fred. Olsens Flyselskap
'''AS Fred. Olsen Flyselskap (internasjonalt Fred Olsen Air Transport''') var et norsk flyselskap med base på Oslo lufthavn, Fornebu som opererte mellom 1946 og 1997. Selskapet opererte både charter- og fraktflygninger
Historie
Selskapet ble opprettet i juni 1946 som en avdeling av rederiet Fred. Olsen & Co. Selskapets første fly var en Douglas Dakota. Virksomheten de første årene bestod i charterflyvninger, såkalte sjømannschartre for norske sjøfolk til på- og avmønstring på norske skip på kontinentet. Charterne gikk i hovedsak til havnebyer som Rotterdam og Hamburg.
Tidlig på 1950-tallet ble flåten utvidet ved anskaffelse av Curtiss C-46 Commando-maskiner. Like etter inngår Fred. Olsen en avtale med SAS at selskapet skal operere fraktflygninger på vegne av selskapet. De nye Curtiss-maskinene ble benyttet på SAS' fraktrute mellom Oslo og København. Disse flygningene utvides senere til å inkludere andre byer i Europa, blant annet Milano. Fraktflygninger blir bærebjelken i selskapets virksomhet, og i 1973 anskaffes fraktversjonen av flyet Lockheed L-188 Electra for å møte den økende etterspørselen. Disse ble brukt på fraktruter mellom de skandinaviske landene og Amsterdam, en rute Fred. Olsen opererte i samarbeid med KLM.
I 1959 anskaffes to Vickers Viscount-maskiner. Disse ble i starten chartret av SAS som brukte dem på sine innenriksruter. Deretter ble flyene chartret til Austrian Airlines før de ble avhendet.
Selskapet drev også i mange år med kontrollflygninger eller kalibreringsflygninger som ble utført for Luftfartsverket (nå Avinor). Til disse flygningene hadde selskapet et eget fly, en Hawker Siddeley HS-748 som på midten av 1990-tallet ble erstattet med en Dash DHC-8
Selskapets vedlikeholdsavdeling, som også utførte vedlikehold for andre operatører holdt til på Fornebu. Det ble ikke aktuelt å flytte denne virksomheten, siden selskapet opphørte i 1997, året før Fornebu ble nedlagt. Innad i bransjen kom nyheten om nedleggelse som en stor overraskelse. En videre drift ville kreve total fornyelse av Electra-flåten og opprettelse av ny vedlikeholdsavdeling etter Fornebus nedleggelse. Etter at selskapet opphørte ble flyene lagt ut for salg.
Flåte 1997
Fred. Olsen administrerte en flåte bestående av følgende fly før nedleggelsen i 1997:
Historisk flåte
Fred. Olsen har også administrert følgende fly:
NM i ishockey 1948
NM i ishockey 1948 var den 9. sesongen av norgesmesterskapet i ishockey for herrer. Strong vant seriespillet og ble norgesmester.
Richard Willstätter
Richard Martin Willstätter (født 13. august 1872 i Karlsruhe i Baden, død 3. august 1942 i Muralto nær Locarno) var en tysk kjemiker.
I 1905 lykkes Willstätter i å syntetisere prokain, et lokalbedøvelsesmiddel uten kokainets vanedannende egenskaper. Gjennom en svært komplisert prosedyre lykkes han også med å syntetisere kokain i 1924.
Willstätter ble tildelt Nobelprisen i kjemi i 1915 for sin forskning på veksters pigment og spesielt klorofyll.
Willstätter bli innvalgt som utenlandsk medlem nummer 751 av Kungliga Vetenskapsakademien i 1932. Samme år ble han også tildelt den britiske Davymedaljen
Veslefrikkfeltet
Veslefrikkfeltet er et olje- og gassfelt som ligger i blokk 30/3 i Nordsjøen med Equinor som operatør.
Feltet ble funnet i 1981 og produksjonen startet 26. desember 1989. Feltutbyggingen kostet 18 milliarder NOK. Feltet ble opprinnelig vurdert å ha 55 millioner Sm³ råolje og 3 milliarder Sm³ gass.
Sonallah Ibrahim
Sonallah Ibrahim (født i 1937) er en egyptisk forfatter.
Veslefrikkfeltet
Feltet er utbygd med to plattformer
Oljen fra Veslefrikk blir ilandført gjennom Osebergrørledningen til Stureterminalen. Gassen blir brukt til injeksjon på feltet, men kan ilandføres gjennom Statpiperørledningen. I 1999 ble Veslefrikkfeltet opprustet for å kunne ta imot kondensat fra Huldrafeltet.
Sonallah Ibrahim
Ibrahim er kjent for sine venstreradikale og nasjonalistiske synspunkter, som ofte blir uttrykt ganske direkte i hans litterære arbeider. Hans romaner, spesielt de som er kommet ut i senere tid, har mange utdrag fra forskjellige aviser, magasiner og andre politiske kilder som en måte å opplyse leserne om et bestemt politisk eller sosialt problem. På grunn av sine politiske meninger ble Ibrahim fengslet i 1960, og hans fengsling ble omtalt i hans første bok. I harmoni med sin politiske filosofi nektet Ibrahim å godta en litteratur­pris til en verdi av 100,000 egyptiske pund fra det egyptiske kultur­departementet.
Veslefrikkfeltet
Se også
Olje- og gassfelt på norsk kontinentalsokkel
Lyngflatvikler
Lyngflatvikler (Acleris fimbriana) er en sommerfugl som tilhører familien viklere (Tortricidae).
Utseende
En middelsstor (vingespenn 15-20 millimeter), mer eller mindre brunspraglete vikler, forvingen har ofte gråhvite flekker i den fremre delen. Fargen er ganske variabel. Forvingene er noe utvidete mot spissen og avrundede.
Innoshima-broen
Innoshima-broen er en hengebro i Japan som binder sammen øyene Mukaishima og Innoshima. Den er en del av den 59 km lange Nishiseto-motorveien som binder sammen de to hovedøyene Honshū og Shikoku. Broen har en total lengde på 1,339 meter og hovedspennet er 770 meter og høyden på toppen av bropilarene er 145 meter. Broen ble åpnet i 1983.
Lyngflatvikler
Utbredelse
Den er utbredt i Europa, unntatt lengst i sør, og i det nordlige Asia. I Norge er den funnet på det sørlige Østlandet og i indre deler av Hordaland.
Balderfonna
Balderfonna er en isbre på Spitsbergen, Svalbard. Breen ligger sør for Lomfjorden, vest for Hinlopenstretet på Ny-Friesland.
Balderfonna har navn etter den norrøne guden Balder. Det er et av mange stedsnavn rundt Hinlopenstretet som har fått navn hentet fra norrøn mytologi av Gerard De Geer.
Sande Avis
Sande Avis er en avis som kommer ut i Sande i Holmestrand kommune i Vestfold og Telemark.
Avisens historie går tilbake til 1981, men det var først i 1993 den ble en uke- og abonnentsavis. I 1999 ble Sande Avis kjøpt av Drammens Tidende og Buskeruds Blad AS, og avisen ble dermed tilført flere ressurser. Eierne tar seg av all abonnementsbehandling.
Gerard De Geer
Baron Gerard Jacob De Geer (født 1858, død 1943) var en svensk geolog som kom med verdifulle bidrag innen særlig geomorfologi og geokronologi.
Jacob Venedey
Jacob Venedey (født 24. mai 1805 i Köln, død 8. februar 1871 i Oberweiler var en prøyssisk skribent og politiker. Han var medlem av Frankfurtparlamentet.
Han regnes av Arbeitsgemeinschaft Orte der Demokratiegeschichte som en av de viktigste bidragsytere til dannelsen av demokratiet i Tyskland, i løpet av de siste 200 år.
Mathías Cardaccio
Mathías Cardaccio (født 2. oktober 1987 i Montevideo) er en uruguayansk fotballspiller som for tiden er kontraktløs.
Han spiller som offensiv midtbane med en god skuddfot. Cardaccio deltok i U-20 VM for. Han spilte tidligere for Nacional i Uruguay, før han ble hentet til AC Milan på en fireårskontrakt.
Kvam (andre betydninger)
Kvam kan referere til
Arnold Andreas Friedrich Mallinckrodt
Arnold Andreas Friedrich Mallinckrodt (født 27. mars 1768 i Dortmund, død 12. juni 1825 samme sted) var en prøyssisk skribent og forlegger i provinsen Westfalen i kongeriket Preussen. Mallinckrodt tilhørte den westfaliske adelsslekten Mallinckrodt og ble født i Dortmund som tredje barn i familien.
Granatmannen
Granatmannen betegnes som saken der en uidentifisert person i perioden 4. februar til 1. april 1965 plasserte ut håndgranater og granatfeller flere steder i Oslo - totalt fem hendelser som resulterte i tre eksplosjoner uten dødsfall. Saken forble uoppklart til tross for stor medieomtale og offentlig interesse for saken. Granatmannens handlinger omtales som terrorisme.
Hendelsene
På kvelden samme dag skjedde en tilsvarende eksplosjon ved Colletts gate og Uelands gate i Iladalen. En granatfelle var skjult i noen busker med en utløser festet igjen i en parkert bil. En 25 år gammel mann på veg hjem fra byen ble denne gangen truffet i bakhodet av en splint fra eksplosjonen. Mannen overlevde skadene.
22. februar 1965 skjedde så den tredje episoden. «Granatmannen» hadde plassert nok en granatfelle, denne gang ved Svalbardveien i et boligområde på Vinderen. En tråd festet til en granat var festet ved en hageport, men ble oppdaget av en kvinne på veg ut for å hente morgenavisen, som fikk varslet politiet før den ble utløst. Dette gjorde at politiet på sin side kunne granske fellen i detalj.
5. mars 1965 rundt klokken 21.20 skjedde den fjerde hendelsen. På Kjerringstien, som er en gangvei mellom Glads vei og Kapellveien på Grefsen, løp to unge gutter på 15 år rett over en snubletråd. Granaten gikk av på kort hold, men på grunn av den bratte nedoverbakken slo splintene over hodet på guttene. Guttene fortalte politiet senere at de hadde observert en mann med hatt og frakk ved inngangen til stien.
Den siste relaterte hendelsen skjedde 1. april, da to gatefeiere oppdaget håndgranater pakket inn i avispapir ved Fridtjof Nansens vei og Colosseum kino. Fellen var ikke utplassert, håndgranatene gikk ikke av, og en regnet i ettertid med at «Granatmannen» hadde blitt forstyrret.
Etterforskningen
Etter den andre hendelsen i begynnelsen av februar 1965 ble det klart at det ikke var et enkelttilfelle, og politiet i Oslo økte følgelig sin etterforskningskapasitet betraktelig under ledelse av kriminalsjef Lars L‘Abée-Lund og blant andre overkonstabel Reidar Bjørn-Larsen i det som ble den til da største politietterforskningen i Norge etter andre verdenskrig. Selv om en fant en intakt granat fra hendelsen på Vinderen, og en sporet granaten til et ran fra et våpendepot på Trandum, klarte ikke politiet i Oslo å finne en mistenkt som ble tiltalt for saken, og den ble etterhvert henlagt med ukjent gjerningsmann.
En politimann ble mistenkt for å stå bak hendelsene. Han begikk selvmord i 1966 og ved ransaking av hjemmet ble det funnet både granater og liner. I en rapport til politisjefen året etter ble dette imidlertid ikke nevnt, og saken er fortsatt uoppklart.
Arkitektene
arkitektene as ble opprettet i 1977 under navnet «arkitekt mnal espen eskeland as».
Blant kontorets tidligere mest kjente prosjekter er ombyggingen av Havnelagerbygningen på Langkaia i Oslo. Siden 1999 har kontoret arbeidet med planlegging og bygging av krematorier. Det arbeides med krematorier over hele landet og i 2006 vant arkitektene as (i samarbeid med Grindaker as Landskapsarkitekter og Dyrvik Arkitekter AS) en nordisk arkitektkonkurranse om et nytt krematorium på Alfaset i Oslo. I 2007 vant arkitektene as en arkitektkonkurranse om utvikling av STKs tidligere industritomt på Økern til ca. 50,000m² kontor- og næringsarealer.
Kleppe
Kleppe er det største tettstedet og administrasjonssenteret i Klepp kommune på Jæren i Rogaland fylke. På Kleppe bor det 9206 (Pr. 1.1.2018) mennesker, medregnet tettstedet Verdalen, som Kleppe grenser til i vest.
Klepp kirke, en trekirke fra 1846, ligger mellom de to høydedragene Kleppevarden og Haugabakka. Like ved kirken, i retning Kleppevarden, ligger Jæren folkehøgskule. Nedenfor kirken ligger Kleppekrossen, som er sentrum i tettstedet. I Kleppekrossen finnes blant annet butikker, banker, legekontor og rådhus. I nordøstre delen av Kleppe ligger Klepp stadion, Kleppe skule og Klepp ungdomsskule. Videre i østlig retning mot tettstedet og jernbanestasjonen Klepp stasjon ligger idretts- og svømmehall og turnhall.
Mellom Kleppe og Verdalen går, som er den viktigste veiforbindelsen mellom jærkommunene Klepp, Time og Hå og bykommunene Sandnes og Stavanger i nord, og Sola nordvest via.
Kleppe er, sammen med de fleste tettsteder på Jæren mellom Nærbø og Randaberg, i en enorm vekst. Det urbane bybildet man ser i Stavanger, sprer seg raskt til Jæren, og Nærbø, Kleppe, Verdalen, Bryne, Sola, Sandnes, Randaberg og Stavanger kan innen få år ha vokst sammen til et stort byområde som dermed vil være landets nest største.
Republikken Novgorod
Republikken Novgorod (russisk: Новгородская республика – Novgorodskaja respublika, gammelkirkeslavisk: Новъгородьская земля – Novgorodskaja zemlja (Novgorod-landet)) var en stor og innflytelsesrik stat i middelalderens Russland. Den eksisterte mellom 1100- og 1400-tallet, og strakte seg fra Østersjøen til Uralfjellene.
Blant Novgorods innbyggere ble bystaten kalt Hans Majestet Herre Novgorod den store (russisk: Государь Господин Великий Новгород – Gosudar Gospodin Velikij Novgorod), eller oftere bare Herre Novgorod den store (russisk: Господин Великий Новгород – Gospodin Velikij Novgorod). Hele regionen – byen og dens enorme oppland – ble kalt De novgorodske land.
Novgorod har tradisjonelt blitt sett på som stort sett uavhengig av Kiev, og selv om byen hadde et mer deltagende styresett enn resten av Rus, og selv valgte sine ledere, så var den likevel i høy grad en del av det russiske politiske og kulturelle landskapet.
Historie
Bojarene i Novgorod begynte etterhvert å dominere embetene som posadnik og tysjatskij, som opp til rundt midten av 1100-tallet hadde blitt utpekt av storfyrsten i Kiev. I 1136 avsatte novgorodene Fyrst Vsevolod Mstislavitsj, og i løpet av det neste halvannet århundre klarte de å invitere og avsette flere fyrster. Dog var disse invitasjonene og avsettelsene ofte basert på hvem som var den dominerende fyrsten i Rus på den tid, og ikke på noen uavhengig tenking fra Novgorods side.
Byer som Staraja Russa, Ladoga, Torzjok og Oresjek var en del av De novgorodske land, og ifølge enkelte kilder ble byen Staraja Russa på 1200-tallet ledet av en prest under erkebiskopen.
Byen Pskov var til å begynne med en del av Novgorods land, men var de facto uavhengig i hvert fall fra 1200-tallet av. Flere fyrster, så som Dovmont og Vsevolod Mstislavitsj hersket i Pskov uten noen aktelse for eller konsultasjon med fyrsten eller andre embetsmenn i Novgorod. Pskovs uavhengighet ble anerkjent i Bolotovo-traktaten i 1348 (se Republikken Pskov). Selv etter dette var det imidlertid erkebiskopen i Novgorod som var overhodet for kirken i Pskov, og beholdt tittelen «Erkebiskop av Novgorod den store og Pskov» frem til 1589. Mellom 1100- og 1400-tallet ekspanderte Republikken Novgorod mot øst og nordøst. Novgorodene utforsket områdene rundt Onega, langs elva Nordre Dvina, og kystlinjene langs Kvitsjøen. På begynnelsen av 1300-tallet utforsket de Nordishavet, Barentshavet, Karahavet, og den vestsibirske elva Ob.
De ugriske stammene i Nord-Ural måtte betale skatter til Novgorod. Landområdene nord for byen, som var rikt på pels, sjødyr, salt etc., var av stor økonomisk betydning for Novgorod, og de kjempet fra og med slutten på 1300-tallet en langdryg serie kriger mot Moskva for å beholde disse landområdene. Tapet av dem betød økonomisk og kulturell nedgang for byen og dens innbyggere, og det er ingen overdrivelse å si at nederlaget i disse krigene førte til republikkens fall.
Byens interne organisering
Den eksakte forfatningen til middelalderens Novgorod-republikk er usikker, selv om tradisjonelle historier har skapt et bilde av et høyt institusjonalisert nettverk av vetsja (entall: vetsje – offentlige forsamlinger), og en regjering bestående av flere posadniker (borgermestere), tysjatskijer («tusenmenn», opprinnelig lederen for bymilitsen, men senere en embetsmann for rettsvesen og handel), andre medlemmer av aristokratiske familier, og erkebiskopen i Novgorod. Enkelte forskere hevder at erkebiskopen var lederen for bystatens utøvende makt, men det er vanskelig å bestemme den nøyaktige myndigheten til de forskjellige embetsmennene. Noen forskere hevder det var et Råd av Herrer (eller embetsmenn) (russisk: Совет Господ) som var ledet av erkebiskopen og som møttes i erkebispens palass (og etter 1433 i Fasettpalasset), men mere nylig har Jonas Granberg kastet tvil over hvorvidt et slikt råd noensinne har eksistert. Han hevder at rådet er en konstruksjon skapt av historikere som trekker for vidtrekkende slutninger på bakgrunn av sparsommelige kilder. Faktisk så var den utøvende makt (i hvert fall nominelt) alltid Fyrsten i Novgorod, selv når deres makt var på hell på 1200- og tidlig på 1300-tallet. Men selv om erkebiskopen av Novgorod ikke var statssjef eller øverste utøvende leder i Republikken Novgorod, så var han likevel en viktig embetsmann i byen. I tillegg til oppsynet med kirken i Novgorod, så ledet han også delegasjoner, hadde oversyn med visse rettssaker av sekulær natur, og utførte andre sekulære oppgaver. Erkebiskopene ser imidlertid ut til å ha arbeidet med bojarene for å oppnå konsensus og de handlet nesten aldri på egen hånd. Erkebiskopene var sannsynligvis de rikeste enkeltstående landeierne i Novgorod, og hadde også inntekter fra rettsgebyrer, gebyrer for bruk av vekter og mål på markedsplassen, og også fra andre kilder.
Den nøyaktige sammensetningen av vetsjen er også usikker, men den ser ut til å ha vært sammensatt av medlemmer av byens befolkning, så vel som av den frie rurale befolkningen. Hvorvidt det var en demokratisk institusjon, eller en kontrollert av bojarene har vært sterkt omdiskutert. Posadnikene, tysjatskijene, og endog biskoper og erkebiskoper av Novgorod (biskoper fra 1156, erkebispesete fra 1165) ble ofte valgt eller i det minste godkjent av vetsjen.
Handelsfolk og håndverkere deltok også i Novgorods politiske liv. Tradisjonell lærdom hevder at de var organisert i fem «kontsy» (kvarterer) – konets (russisk: конец; pl. концы) – dvs. bydelene de bodde i), og hver bydel var deretter organisert etter gatene de bodde i). Bydelene hadde ofte navn som indikerte at visse yrker var konsentrert i bestemte deler av byen. Yrkesgruppene hadde sine sotnjaer (russisk: сотни, eller hundremenn, se også Ivans hundre), som antas å ha vært de første russiske laug. Det finnes dog ingen bevis for at det i Rus' fantes laug som var sammenlignbare med de som fantes i Nederlandene, Tyskland, Frankrike eller England. Som med så mye annet i Novgorods middelalderhistorie, så er den presise sammensetningen av disse handels- og håndverksorganisasjonene usikker, og de burde ikke blandes sammen med de mye mere organiserte laug (og senere fagforeninger) i Vest-Europa. Det er fullt mulig at de forskjellige «bydeler» og «gater» bare var administrative grupper for nabolagene, og ikke laug eller fagforeninger som noen har kalt dem. «Gate»-organisasjonene var kjent for å bygge kirker i sine nabolag og for å begrave de døde i sine områder under pestutbrudd, men bortsett fra dette er deres aktiviteter usikre. Når det gjelder Ivans hundre, så er dens eksakte natur ikke kjent. Den var organisert rundt Johanneskirken ved Opoki, like nord for markedsplassen, og hvert medlem måtte betale et adgangsgebyr på en rull Ypre-tøy (fra Nord-Frankrike) til erkebiskopen. Tysjatskijene meglet i konflikter mellom medlemmene. Bortsett fra dette er aktivitetene til Ivans hundre ukjent. «Gater» og «bydeler» kan ha deltatt i den politiske beslutningsprosessen i Novgorod til støtte for bestemte bojargrupperinger, eller for å beskytte sine interesser. Handelsmenns «eldste» er også nevnt i traktater og andre dokumenter, men det eksisterer bare rundt hundre av disse dokumentene. Et halvt dusin er fra 1100-tallet, mens de fleste er fra etter 1262. Knappheten på kilder gjør det derfor vanskelig å bestemme Novgorods politiske struktur.
Fyrsten forble en viktig figur i Novgorods liv, selv om hans makt var sterkt redusert. Av rundt 100 fyrster av Novgorod, ble kanskje halvparten av dem invitert inn eller avsatt av novgorodene, og fire av dem undertegnet en kontrakt kalt en rjad (russisk: ряд) som beskyttet interessene til Novgorods bojarer og beskrev fyrstens rettigheter og hans ansvar. Alle rjad'ene som fortsatt finnes er fra fyrstene i Tver, og det er dermed usikkert hvorvidt dette var en vanlig praksis (ettersom vi ikke har noen indikasjon på om fyrstene av Moskva eller andre steder noensinne undertegnet slike kontrakter), eller dersom det var det, hva innholdet i disse andre rjad'ene var. Igjen er det knappheten på kilder som vanskeliggjør mere vidtrekkende konklusjoner.
Fyrstens første og fremste funksjon var å være en militær leder. Han var også beskytter av byens kirker, ga ut nye lover (dette forble tydeligvis en av fyrstens rettigheter), og avholdt domstoler, selv om forhandlingene ofte ble ledet av hans stedfortreder eller løytnant når han var fraværende fra byen. I henhold til flere rjad'er kunne ikke fyrsten utvise eller straffeforfølge en borger av Novgorod utenfor Det novgorodske land. Fyrstene hadde to residenser, en ved markedsplassen (kalt Jaroslavs rett, etter Jaroslav den kloke), og Rjurkovo Gorodisjtsje flere kilometer sør for markedsplassen i byen.
Uttrykket «føydal republikk» ble i sovjettiden ofte brukt av marxistiske vitenskapsfolk for å plassere Republikken Novgorod innenfor en marxistisk historiografisk periodisering (slaveri – føydalisme – kapitalisme – sosialisme – kommunisme). I dag er det imidlertid mange forskere som stiller spørsmål ved om Russland noensinne egentlig hadde føydalisme som uttrykket blir brukt om middelalderens Vest-Europa.
Økonomi
Republikken Novgorods økonomi besto av jordbruk og husdyrhold (blant annet drev både Novgorods erkebiskoper og andre med oppdrett av hester for Novgorods hær), men jakt, birøkt og fiske var også utstrakt. I de fleste av republikkens regioner var disse «industriene» kombinert med jordbruk. Jern ble også utvunnet ved kysten av Finskebukta. Staraja Russa og andre steder i republikken var kjent for sine saltverk. Dyrking av lin og humle var også av stor betydning. Landsens produkter som pelsverk, bivoks, honning, fisk, spekk, lin og humle ble solgt på markedet og eksportert til andre russiske byer eller utenlands.
Novgorod virkelige rikdom lå imidlertid i handelen med pelsverk. Byen var det viktigste transittsted for handel mellom Russland og Nordvest-Europa. Den lå ved det nordvestre endepunktet av Silkeveien fra Kina, og ved den østre utkanten av handelsnettverket rundt Østersjøen som var etablert av Hansaforbundet. Pelsverket kom fra Novgorods nordøstre land, området nord for innsjøene Ladoga og Onega opp til Kvitsjøen og østover til Uralfjellene. Det var så mange pelsdyr der at middelalderske reiseskildringer forteller om pelsdyr som regner fra himmelen. Novgorods handelsmenn gjorde forretninger med svenske, tyske og danske byer. I tidligere tider seilte Novgorods handelsmenn selv på Østersjøen (flere hendelser som involverte handelsfolk fra Novgorod på Gotland og i Danmark er fortalt om i Novgorods første krønike, og ortodokse kirker har blitt utgravd på Gotland). Hansaforbundet tillot imidlertid ikke Novgorods handelsmenn å utføre uavhengig sjøhandel og å levere sin frakt i vesteuropeiske havner på egne skip.
Mere enn halvparten av alt privateid land i Novgorod var innen 1300- og 1400-tallet konsentrert på hendene til rundt 30–40 bojarfamilier. Disse enorme eiendommene tjente som materielle ressurser, som sikret bojarenes politiske herredømme. St. Sofia-katedralen i Novgorod (russisk: Дом святой Софии, Dom Svjatoj Sofii) — det viktigste kirkelige etablissementet i Novgorod — var deres hovedrival med hensyn til eiendomsbesittelse. Dets vottsjinaer lå i de mest økonomisk utviklede områdene av Novgorods land. Jurijevklosteret, Arkazjskijklosteret, Antonijevklosteret og noen andre privilegerte klostere er også kjent som betydelige landeiere. I tillegg fantes de såkalte zjity ljudi (russisk: житьи люди), som eide mindre landområder enn bojarene, og uprivilegerte små vottsjina-eiere kalt svojezemtsy (russisk: своеземцы, eller private landeiere). Den vanligste formen for utnytting av arbeidskraft — naturalskatt-systemet — var typisk for de før nevnte kategoriene av landeiere. Deres husholdninger ble for det meste ivaretatt av slaver (kholoper), hvis antall stadig minket. I tillegg til naturalskatt, økte også betaling i penger i betydning i andre halvpart av 1400-tallet.
Marxistiske forskere (som Aleksandr Khorosjev) talte ofte om «klassekamp» i Novgorod (og overalt ellers). Det var rundt 80 større oppstander i republikken, som ofte ble til væpnede opprør. De mest kjente fant sted i 1136, 1207, 1228–29, 1270, 1418 og 1446–47. I hvilken utstrekning disse var basert på «klassekamp» er imidlertid uklart. Mange var mellom forskjellige bojargrupperinger, eller, hvis et opprør involverte bønder eller handelsmenn mot bojarer, så besto det ikke av bønder som ønsket å kaste den eksisterende sosiale orden, men oftere et krav om bedre styre fra den herskende klasse. Det ser ikke ut til å ha vært en oppfatning at fyrstemyndigheten burde avskaffes (dette ser ikke ut til å ha streifet det middelalderske sinn) eller at bøndene burde styre byen.
Forholdet til utlandet
Novgorod kjempet i flere århundre mot svenske, danske og tyske korsfarere. Under de svensk-novgorodske kriger invaderte svenskene først Finland og deretter Karelia, landområder hvor deler av befolkningen tidligere hadde betalt skatt til Novgorod. Tyskerne på sin side hadde forsøkt å erobre Baltikum siden slutten på 1100-tallet. Novgorod måtte gå til krig 26 ganger mot Sverige og 11 ganger mot Sverdbroderordenen. De tyske ridderne og de danske og svenske føydalherrene rettet flere ukoordinerte angrep i 1240-1242. Felttogene mislyktes imidlertid etter slaget ved Neva (1240) og slaget ved Pejpussjøen (1242). Den 12. august 1323 ble traktaten i Nöteborg, som fastsatte grensene mellom Sverige og Novgorod, underskrevet. Dette var første gang grensen mellom Sverige-Finland, og det som senere skulle bli Russland, ble regulert. Novgorods arme slo også tilbake påfølgende angrep.
Republikken Novgorod slapp unna redslene under Mongolenes invasjon av Russland, dog ikke på grunn av våpenstyrke, men fordi de mongolske lederne sannsynligvis ikke ønsket å kjøre seg fast i sumpene som omringet byen, og vendte tilbake 100 km fra Novgorod. Selv om de aldri var blitt formelt erobret, begynte republikken å betale skatt til khanene av Den gylne horde. I 1259 førte de mongolske skatteinnkreverne og folketellernes ankomst i byen politiske oppstandelser i byen, som tvang Aleksandr Nevskij til å straffe flere av byens embetsmenn (han skar nesene av dem) for å ha trosset ham som storfyrste av Vladimir (som snart skulle bli khanens skatteinnkrever i Russland) og hans mongolske overherrer. På 1300-tallet assisterte Novgorods pirater (eller usjkujniki), som skapte frykt så langt unna som Kazan og Astrakhan, Novgorods armeer i deres kriger mot Moskva.
Republikkens fall
Tver, Moskva og Litauen kjempet for kontroll over Novgorod (og byens enorme rikdom) fra 1300-tallet. Da han ble storfyrste i Vladimir sendte Mikhail Jaroslavitsj av Tver sine guvernører til Novgorod. En rekke uenigheter med Mikhail førte til at Novgorod knyttet nærmere bånd til Moskva, under styret til Storfyrst Jurij. Delvis var Tvers nærhet en trussel for Novgorod (Fyrstedømmet Tver grenser til De Novgorodske land). Det var fryktet at en Tver-fyrste ville annektere Novgorod-land og dermed svekke republikken. På den tid hadde ikke Moskva grense mot Novgorod, og ettersom fyrstene i Moskva befant seg lengre unna var de mere akseptable som fyrster i Novgorod. De kunne hjelpe Novgorod når det trengtes, men ville være for langt unna til å blande seg alt for mye inn i republikkens anliggender.
Etterhvert som Storfyrstedømmet Moskva vokste i styrke, ble imidlertid dets fyrster en alvorlig trussel for Novgorod. Ivan Kalita, Simeon Gordij og andre moskovittiske monarker søkte å innskrenke Novgorods uavhengighet. I 1397 oppsto en kritisk konflikt mellom Moskva og Novgorod, da Moskva annekterte Dvinalandene langs Nordre Dvina. Disse landområdene var avgjørende for Novgorods velstand, ettersom mye av byens pelsverk kom derfra. Territoriet ble levert tilbake til Novgorod året etter.
For å kunne stå i mot Moskvas aggresjon, søkte Novgorods styresmakter en allianse med Polen-Litauen. De fleste av Novgorods bojarer ønsket å beholde republikkens uavhengighet, for hvis Novgorod skulle bli erobret ville deres inntekter gå til storfyrsten og hans moskovittiske bojarer, og Novgorod ville gå nedgang og forfall i møte. Forkjemperne for å inngå en allianse med Polen-Litauen for å redde republikken ble kalt Det litauiske parti, og var ifølge tradisjonen ledet av Marfa Boretskaja, kona til Posadnik Isak Boretskij.
Ifølge denne legenden inviterte Boretskaja den litauiske småfyrsten Mikhail Olelkovitsj til å bli hennes ektemann og hersker av Novgorod. Hun fullførte også en allianse med Kasimir, storfyrsten av Litauen. Utsiktene til å skulle skifte troskap til fordel for Kongeriket Polen og Storfyrstedømmet Litauen forårsaket stor oppstandelse blant vanlige folk i Novgorod. Janet Martin og Gail Lenhoff har nylig argumentert med at Boretskaja ble gjort til syndebukk, sannsynligvis av erkebiskop Feofil, for å flytte skylden fra han selv for hans brudd på vilkårene i Jazjelbitsy-traktaten, som forbød Novgorod å drive utenlandspolitikk uten storfyrstens godkjenning.
Selv om omfanget av Boretskajas rolle i Det litauiske parti sannsynligvis er overdrevet, så forsøkte Novgorod faktisk å vende seg til kongen av Polen. Et avtaleutkast som ble påstått å være funnet blant byttet etter slaget ved elva Sjelon, ble utarbeidet mellom Kasimir og Novgorod.
Storfyrsten i Moskva så Novgorods opptreden som et brudd på Jazjelbitsy-avtalen og gikk til krig mot byen. Moskvas arme vant en avgjørende seier i Slaget ved elva Sjelon i juli 1471, som sterkt begrenset Novgorods handlefrihet etterpå, selv om byen beholdt sin formelle uavhengighet i ytterligere syv år. I 1478 sendte Ivan III sin hær for å innta byen. Han begikk folkemord mot innbyggerne, ødela byens vetsje, inkludert dets bibliotek og arkiver. Republikken Novgorod opphørte med dette å eksistere.
Ole Petter Skonnord
Ole Petter Skonnord (født 5. juli 1968 på Hamar) er en tidligere norsk fotballspiller som blant annet har spilt eliteseriekamper for både Hamarkameratene og Skeid. Han har også spilt fire seriekamper for skotske Dundee FC i tillegg til spill for Elverum da de spilte i førstedivisjon på begynnelsen av 1990-tallet.
Partido da Social Democracia Brasileira
Partido da Social Democracia Brasileira (PSDB), Det brasilianske sosialdemokratiske parti, er et politisk parti i Brasil. Partiet ble stiftet i 1988.
Noen av politikerne som kommer fra PSDB er Fernando Henrique Cardoso (Brasils president i årene 1995-2003), Tasso Jereissati (senator i delstaten Ceará og partiets president), Geraldo Alckmin (tidligere guvernør i delstaten São Paulo og kandidat ved presidentvalget i 2006), Aécio Neves (guvernør i delstaten Minas Gerais) og José Serra (tidligere borgermester i São Paulo og kandidat ved presidentvalget i 2003).
Kunståret 1394
Kunståret 1394 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1394.
Den nauriske stammekrigen
Den nauriske stammekrigen var en krig som ble utkjempet fra 1878 til 1888, mellom styrker som var lojale mot den sittende kong Aweida av Nauru og de som ønsket å deponere ham til fordel for et rivaliserende krav. Krigen ble innledet med innføring av skytevåpen til Nauru. I msteparten av krigen befant lojalistene og opprørerne seg i et dødvann, hvor den ene siden kontrollerte nord og den andre kontrollerte sør. I 1888 grep det tyske imperiet inn ved å gjenopprette Aweida til tronen, og ved å inndra befokningens skytevåpen (da de var ferdige, hadde tyskerne konfiskert 791 skytevåpen fra nauruerne, nesten et våpen for hver innbygger på øya). I løpet av krigen hadde Nauru mistet rundt 500 mennesker, en tredjedel av befolkningen før krigen.
Årsaker
Siden Storbritannia og John Fearn koloniserte Nauru i 1798, unngikk mange skip øya, fordi den var et beryktet tilholdssted for pirater og sjørøvere. Likevel tok europeisk immigrasjon til på 1800-tallet, og immigrantene var ofte lovløse. Det tradisjonelle livet ble spesielt forstyrret av importen av alkohol, ukjent for nauruerne. Nauruerne hadde drukket toddy i over tusen år, men da bare som drypp fra kokosnøttblomster; fra 1800-tallet ble toddyen drukket daglig.
Utbrudd
Stammekrigen begynte under en brullypsfeiring, da en disputt om oppførselsreglene utviklet seg til en opphett debatt. En av gjestene avfyrte pistolen sin, og drepte ved uhell en ung høvding. Selvsagt måtte den unge høvdingen hevnes. Tidligere hadde stammekriger også lignende tilfeldige opphav, men denne gangen hadde hver familie i hver stamme skytevåpen; i tillegg ble nauruerne stimulert av fanger satt fri av de såkalte strandlofferne, og europeiske hvalfangere. Flere dødelige skudd gjorde så de aller fleste naurere ble involvert. En slags geriljakrig brøt ut; man skjøt hverandre på måfå, eller sneik seg inn i hus om natta, og skjøt på stearinlys og alt som rørte på seg, barn og kvinner intet unntak. Ulikt tidligere stammekriger, ble det ikke fred igjen, og kontroversen bare fortsatte. Etterhvert førte stridighetene til at øye ble delt i nord og sør, der nord støttet kong Aweida og sør ønsket å styrte han.
Krigsrapporter
En skvadron av den britiske marinen kastet anker utenfor Nauru 21. september 1881, og flaggskipet kom til øya for å overveie situasjonen rapportert av den akkulturerte strandlofferen William Harris. Han hadde sendt telegram om at det var borgerkrig.
Seks år senere kom briten Frederick J. Moss fra Auckland med et skip fullastet med kopra (tørkede kokosnøtter). Han rapporterte at alle nauruere var i godt humør, men at de fleste gutter og menn var bevæpnede med rifler og karabinere. Krigen fortsatte, men det virket som om de hadde fått nok av den. I hans samtaler med nauruerne fant Moss ut at ingen ville krige videre, men at ingen trodde de andre ville legge ned våpnene. De ønsket selv at noen ville ta våpnene vekk fra dem alle samtidig. Moss rapporterte også fra en samtale med Harris at to av hans familiemedlemmer allerede hadde blitt skutt og drept, og at han uttrykte et ønske om misjon for å gjenopprette ro og orden på øya.
Tysk anneksjon og slutten på krigen
Stammekrigen økte verken kopraproduksjonen eller den videre tyske interessen for kokosnøttplantasjer på øya. Derfor foreslo handelsmennene og tyske embedsmenn at Tyskland skulle overta styringen av Nauru. 16. april 1888 ble Nauru del av det tyske protektoratet Marshalløyene, og det ble et alkohol- og våpenforbud. 1. oktober 1888 ankret våpenskipet SMS Eber opp utenfor øya, med 36 menn ombord. De bevæpnede sjømennene løp rundt på øya sammen med Harris, til de tolv høvdingene. De holdt høvdingene fanget til neste morgen, og forklarte dem så at all ammunisjon og våpen måtte leveres til dem innen 24 timer, eller ville høvdingene bli holdt fanget og så eventuelt henrettet. Morgenen 3. oktober ble 765 våpen innlevert, og minst 1000 skarpe skudd, og slik ble den blodigste stammekrigen på Nauru avsluttet.
Konsekvenser
Den tyske anneksjonen av Nauru forhindret at nauruerne utryddet seg selv gjennom alkohol- og våpenmisbruk, men på samme tid mistet de kontrollen over sin egen øy i nesten 80 år. I tillegg ble kong Aweida gjeninnsatt som overhode av øya. I 1914 mistet Tyskland Nauru til Australia.
Antihydrogen
Antihydrogen betegner i fysikken et antiatom bestående av et antiproton omkranset av et positron. Dette er akkurat som et vanlig hydrogenatom, men hvor hver partikkel er byttet ut med sin respektive antipartikkel. Antihydrogen finnes ikke naturlig, men er blitt laget i laboratorier, først i CERN i 1995.
Svartask
Den blir som regel 15–20 m høy, men kan bli 26 m. Svartask er utbredt i østlige Nord-Amerika fra Manitoba og Newfoundland i nord sørover til Iowa, Indiana og Vest-Virginia.
Petrůvka
(polsk: Piotrówka) er en 31 km lang elv med utspring i Polen, men det meste av elven renner gjennom Mähren-Schlesen i Tsjekkia. Det er en av Olzas sideelver fra høyre, og de renner sammen i Závada.
Peder Holter
Per Andersen Holter (Peder Holter, født 1723 på Strøm i Sør-Odal, død 1. november 1786) i Oslo) var en norsk forretningsmann og godseier. Han var en av sin tids mest velstående menn, frimurer med „Mestergraden“ (jfr. portrettet av ham!), og han samlet et betydelig gods som blant annet inkluderte Borregård i Sarpsborg, Stubljan i Oslo, Hvitebjørn i Oppegård og Hafslund i Sarpsborg. Han var Ordførende Mester for St. Johanneslogen St. Olaus til den hvide Leopard fra den 23. mai 1772 til den 27. mai 1780 (da Bernt Anker overtok). Han var gift med Maren Juel. Peder Holters vei på Ljan ved Stubljan i Oslo er oppkalt etter ham.
Bakgrunn
Per Andersen Holter var sønn av Anders Persen Holter, kapellan i Strøm (nå Odalen), og Anna Mortensdatter Leuch. Han var det ene av tre barn som vokste opp. Anna ble siden gift med oberst Adolph Carl Helm.