cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rytterstatuer i Danmark
Det er flere danske kunstnere som har satt sitt preg på utføring av rytterstatuer og man kommer ikke utenom å nevne Herman Wilhelm Bissen, Vilhelm Bissen og Einar Utzon-Frank i denne sammenhengen. Det er også noe uvanlig med to kvinnelige kunstnere; Anne Marie Carl Nielsen og hennes elev Helen Schou.
Referanser
List of equestrian statues
Livsfarlig fangst
Livsfarlig fangst (orig: Deadliest Catch) er en amerikansk dokusåpe som har gått på Discovery Channel siden 2005. Serien handler om krabbefiske i Beringhavet (kongekrabbe og snøkrabbe). Startstedet for fiskebåtene er Dutch Harbour i Alaska.
I serien følger man en gruppe fiskebåter som fisker på Beringhavet. Serien ble døpt Deadliest Catch fordi yrket medfører har høy sikkerhetsrisiko og konsekvensene av uhell kan være død eller skade på de ulike besetningene.
Krabbebåter
Serien spilles inn på flere krabbebåter, noen følges i flere sesonger.
Mens den første sesongen ble filmet sank FV Big Valley 15. januar 2005, en gang etter 07:34 Alaska Standard Time da kystvakten mottok EPIRBsignal fra henne. Fem av bessetningen på seks omkom, tre av dem ble aldri funnet. Cache Seel var den eneste overlevende. Discovery Channels team på Maverick og Cornelia Marie var de første som filmet området der vrakrestene befant seg, og bekreftet at båten hadde kantret og sunket. Letingen etter krabbebåten vises i episoden "Dead of Winter".
Phil Harris ble tvunget til å forlate C. opilio-sesongen i seriens fjerde sesong på grunn av noe som viste seg å være lungeemboli. Murray Gamrath overtok som kaptein. Phil Harris fikk et kraftig slag 29. januar 2010 under filmingen av snøkrabbesesongen for sesong 6 og døde 9. februar 2010 etter komplikasjoner. Derek Ray overtok som kaptein for resten av sesongen.
Må ikke blandes med manageren for baseballaget St. Louis Cardinals.
FV Time Bandit vises i bakgrunnen av episoden som viser hvordan ting gikk for seg bak kameraene. Den var der båten det ble filmet mest fra i sesong 1 selv om hun aldri ble offisielt identifisert i sesongen.
F/V Trailblazer var med i episodene "Man Overboard!" og "Cheating Death" i sesong 3. Hun spilte også en hovedrolle i seriens femte sesong.
Vang skole
Vang skole kan vise til:
Ithomiini
Ithomiini er en gruppe av sommerfugler som hører til den store familien flikvinger (Nymphalidae). De ble før gjerne regnet som en familie for seg, Ithomiidae. Det er kjent ca. 370 arter fordelt på 44 slekter, som alle lever i den Neotropiske region (Sør- og Mellom-Amerika). Formmessig er Ithomiini ganske enhetlige, påfallende slanke sommerfugler med smale, avrundede forvinger, små bakvinger og påfallende smal bakkropp.
Utseende
Middelsstore (vingespenn 40 – 90 mm), slanke sommerfugler. Hodet er forholdsvis lite, sugesnabelen velutviklet, antennene er tynne og minst halvparten så lange som forvingene. Forvingene er avlange, nærmest ovale, ytterst helt avrundet. Bakvingene er forholdsvis små og avrundede, hos hannene har de en dusk med av lange hår. Vingene er vanligvis lyse (hvite, gule, gulrøde eller gjennomsiktige) med mørkere (brunrød, brun eller svart) kant, vingeårene er ofte mørke, noen ganger har de mer utbredte mørke tegninger. Vingene har gjerne en fettaktig glans, men mangler metalliske flekker. Bakkroppen er påfallende tynn. Larvene er sylindriske, ofte med sterke farger som signaliserer at de er uspiselige. De har gjerne lange, trådtynne, oppstående utvekster på ett eller flere av kroppsleddene.
Levevis
Ithomiini er skogsinsekter som gjerne holder seg i trange bekkedaler som går opp langs fjellene i Andes og Mellom-Amerika. De er mindre vanlige i lavlands-regnskoger. Disse dalene kan være nokså isolert fra hverandre, og innen denne gruppen har det utviklet seg et mangfold av lokale varianter som gjør det meget vanskelig å avgjøre hvor mange arter som egentlig finnes. De flyr langsomt og "vimsete" og holder seg gjerne i de mørkere delene av skogen. Denne gruppen ser ut til å spesialisere seg på næringsplanter i søtvierfamilien (Solanaceae). Disse er vanligvis giftige, og larvene tar vare på giftstoffene til sitt eget forsvar, også de voksne sommerfuglene inneholder vanligvis gift som den har tatt opp på larvestadiet. Noen synes ikke å ha dette, de tar derimot opp giftstoffer fra visse blomster eller råtnende løv som de suger på som voksne. Dette kan være en tilpasning til å leve på mindre giftige vertsplanter.
Simon Elliott
Simon Elliott (født 10. juni 1974 i Wellington) er en tidligere newzealandsk profesjonell fotballspiller som sist spilte for den amerikanske fotballklubben Chivas USA. Han spilte angrep, og var også en del av i løpet av sin karriere. Elliott har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet Columbus Crew, Los Angeles Galaxy og Fulham FC.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Rio Grande do Sul
Rio Grande do Sul er den sørligste delstaten i Brasil og er en del av regionen Sul (Sør). I nord grenser den mot delstaten Santa Catarina, i øst mot Atlanterhavet, i sør mot Uruguay og i vest mot Argentina. Delstatshovedstaden heter Porto Alegre. Rio Grande do Sul hadde i 2015 et beregnet folketall på 11,247,972.
Historie
Jesuitt-presten Roque Gonzales (også kjent som Roque Gonzales de Santa Cruz) var den første hvite person som ankom Rio Grande do Sul. Dette skjedde den 3. mai 1626 da han kom fra Paraguay for å etablere Sankt Nicolas-misjonen. I dag er denne kjent som São Nicolau. Helt vest i delstaten finnes det i dag flere spor av jesuitt-misjonene (også kalt aldeias) som ble satt opp mot Guaraníindianerne i det 17. århundre. Den mest kjente er São Miguel eller São Miguel Arcanjo, som ligger nær byen Santo Angelo.
Innbyggerne i delstaten kalles for gaúchos, et navn de har fått etter de første kvegdriverne og kvegoppdretterne som bosatte seg i pampas-områdene i delstaten.
Rio Grande do Sul har fungert som oppmarsjområde for flere av de større krigene som Brasil har utkjempet mot nabolandene i sør og vest. Delstaten har også vært i fokus i forbindelse med interne opprør i det 19. århundre. Det kan også nevnes at Getúlio Vargas, som var diktator i Brasil fra 1930 og som ble valgt til president i 1950, var født i Rio Grande do Sul. Rio Grande do Suls befolkning består hovedsakelig av etterkommere etter europeiske innvandrere, og da spesielt portugisere, italienere, spanjoler og tyskere. I tillegg finnes det mindre grupper av polakker, russere, litauere, ukrainere og jøder. På 1960-tallet kom det også en del immigranter fra Japan som bosatte seg i ulike deler av delstaten.
De første tyske immigrantene kom til byen São Leopoldo i 1824. I de neste hundre årene kom det om lag 250 000 tyskere flyttende til Brasil. De fleste bosatte seg i Rio Grande do Sul og nabodelstaten Santa Catarina. De fleste av disse snakket eller tok til seg Hunsrückisch-dialekten, noe som førte til at dette ble den mest brukte tyske dialekten i Sør-Amerika. Denne dialekten, som også omtales som Riograndenser Hunsrückisch, snakkes av mange den dag i dag. I løpet av sine 180 år som egen dialekt, har Riograndenser Hunsrückisch (som skiller seg fra Hunsrückisch som snakkes i Tyskland) blitt sterkt påvirket av andre tyske dialekter, av språk som andre immigranter tok med seg samt av nasjonalspråket portugisisk
Talian er en variant av italiensk som kun snakkes i Brasil. Denne dialekten oppsto i Rio Grande do Sul på grunn av alle de italienske dialektene som ble snakket i et geografisk begrenset område. Talian blir også omtalt som vêneto fordi den har klare likhetstrekk med denne italienske dialekten.
Natur og vegetasjon
Den svenske botanikeren Carl Axel Magnus Lindman har beskrevet vegetasjonen i delstaten i Vegetationen i Rio Grande do Sul, 1900
Økonomi
Rio Grande do Sul er en av de mest velstående delstatene i Brasil. Delstaten produserer mye korn, har en omfattende kveg-drift samt en god del industri. Siden delstaten grenser til både Argentina og Uruguay, er den viktig i det økonomiske handelssamarbeidet Mercosul.
Byer
Porto Alegre (delstatshovedstad), Caxias do Sul, Pelotas, Canoas, Novo Hamburgo, Santa Maria, Rio Grande, Passo Fundo, Santa Cruz do Sul, Gravataí, Bento Gonçalves.
Minoritetsspråk
Alle minoritetsspråk i det sørlige Brasil har opplevd markant tilbakegang de siste ti-årene. Dette gjelder ikke bare immigrantspråkene tysk og italiensk, men også de indianske urspråkene.
Minoritetsspråkene i Rio Grande do Sul kan bli inndelt i to grupper:
Hjerte
Et hjerte (latin: cor) er et hult muskulært organ som pumper blod eller kroppsvæske gjennom kroppen med gjentatte rytmiske sammentrekninger.
Det finnes sirkulasjonssystemer uten hjerte, som hos leddormer, systemer med ett hjerte som hos kjevemunner, og med flere hjerter som hos slimåler.
I grupper med sirkulasjonssystem pumper hjertet blod gjennom blodårer. Dette er tilfellet hos blant annet virveldyr.
I grupper som har et åpent sirkulasjonssystem sørger hjertets aktivitet for at all kroppsvæske sirkulerer gjennom hele kroppen (som hos for eksempel leddyr).
Anatomi
Hjertet er en muskelstruktur som består av fire hulrom, et venstre og et høyre forkammer (atrium) og et venstre og et høyre hjertekammer (ventrikkel). Det venøse blodet fra kroppen kommer inn til høyre forkammer fra den øvre og nedre store hulvenen (vena cava superior og vena cava inferior). Derfra pumpes blodet gjennom tricuspidalklaffen til høyre hjertekammer, og derfra gjennom pulmonalklaffen og ut i lungearterien (arteria pulmonalis) til det lille kretsløpet (også kalt lungekretsløpet eller pulmonalkretsløpet). Via det lille kretsløp blir blodet tilført oksygen fra lungene, og det oksygenerte blodet kommer så tilbake til hjertet i venstre forkammer fra lungevenene (venae pulmonales). Blodet pumpes så ut i venstre ventrikkel gjennom mitralklaffen, for så å bli pumpet ut gjennom aortaklaffen og ut i den store livpulsåren (aorta thoracalis).
Et menneskehjerte er hos en voksen litt større enn en knyttneve, og det veier 300–350 gram.
Kontraksjon og frekvens
Muskelsammentrekningen (kontraksjonen) i hjertet settes i gang av en spontan depolarisering i selve hjertemuskelen. Dette skiller den fra skjelettmuskulatur som er avhengig av en nerveimpuls for å kontrahere. Muskelfibrene i hjertet er organisert for å utføre en hensiktsmessig kontraksjon av hjertet:
Sinusknuten utgjør den delen av muskelen som har raskest depolariseringsfrekvens (ca. 100 slag i minuttet). Dette gjør at denne normalt setter i gang kontraksjonene i hjertet, og styrer dermed frekvensen. Den fungerer som hjertets naturlige pacemaker. Videre brer impulsen seg nedover i hjertet til forkamrene (se over) slik at disse kontraherer (og pumper dermed blodet inn i hjertekamrene).
Deretter når impulsen AV-knuten (atrioventrikulærknuten) som forsinker impulsen før den slipper den videre ned til hjertekamrene. Dette er hensiktsmessig for at blodet skal rekke å fylles over i ventriklene før disse kontraherer. AV-knuten har en naturlig depolariseringsfrekvens på ca. 40 slag i minuttet, og blir derfor normalt overstyrt av sinusknuten.
His-bunten og purkinjefibrene er spesialiserte muskelfibre som leder impulsen raskere enn vanlige hjertemuskelfibre. De sørger for at impulsen brer seg så raskt som mulig til begge hjertekamre for at de skal kontrahere synkront. Disse har en naturlig depolariseringsfrekvens på ca. 20 slag i minuttet.
Hjertets frekvens styres av 3 mekanismer som alle utøver sin påvirkning på sinusknuten:
Under hvile slår hjertet 50–70 ganger per minutt, og hvert hjertekammer pumper ca. 5 liter blod per minutt. Under hardt muskelarbeid kan hjertet slå opptil 200 ganger per minutt og hvert hjertekammer pumpe 20–25 liter per minutt (hos trente idrettsfolk mer).
Patologisk frekvens
Sinusknutens egenfrekvens er på ca.100 slag per minutt, men i hviletilstand slår hjertet ca. 60 ganger per minutt. Dette betyr at i hvile er en parasympatisk stimulus på sinusknuten til stede. Hos personer som er hjertetransplantert, eller som av andre grunner ikke har parasympatisk eller sympatisk innervering av hjertet, vil det stabilisere seg på 100 slag i minuttet.
Ved infarkt i sinusknuten, vil AV-knuten overta rollen som pacemaker, ettersom den har nest høyest frekvens.
Ved infarkt i AV-knuten vil det ikke ledes impulser fra atriene til ventriklene, og disse vil slå i utakt (AV-blokk). Atriene stimuleres fortsatt av sinusknuten (normal frekvens), og ventriklene stimuleres av His-bunten og purkinjefibre.
Hjertestans
I Norge får ca. 5000 mennesker hjertestans hvert år. Bare ti prosent overlever. God hjerte-lunge-redning kan redde mange liv.
Transplantasjon av grisehjerte til menneske
Den første vellykkede transplantasjon av et hjerte fra en genmodifisert gris til et menneske, ble utført 7. januar 2022 i Baltimore av hjertekirurg Bartley P. Griffith, mottaker var David Bennett (57).
Fiskehjertet
Virveldyrenes siste felles stamart hadde allerede et lukket sirkulasjonssystem med hjerte. Hjerte var her et langstrakt organ som bestod av flere hulrom etter hverandre: Denne tilstanden er bevart hos slimåler og niøyer. Venesekk og hjertekonen deler virveldyrene også med lansettfiskene.
Slimåler har i tillegg såkalte aksessoriske hjerter, «hjelpehjerter», på tre ulike steder i kroppen: ett par i halen, ett par i hodet, og ett enkelt hjerte i leverportåren. Disse hjelper med å pumpe det venøse blodet tilbake til «hovedhjertet».
I stamarten til kjevemunnene fikk hjertet en s-form, i at venesekken og forkammeret ligger oppå hjertekammeret og hjertekonen, slik at blodet strømmer «baklengs» mellom for- og hjertekammer. Denne tilstanden finner man hos de aller fleste fiskearter.
Landlevende virveldyr
Kjevemunnenes hjerte ble videreutviklet i de landlevende virveldyrenes stamart. Det var her det andre forkammeret kom til. Et slikt hjerte med to forkamre og én hjertekammer finner man fortsatt hos amfibiene.
Hjertet pumper her blandingsblod, i og med at det ene forkammeret mottar oksygenfattig blod fra kroppen og det andre forkammeret oksygenrikt blod fra lungene.
De resterende landlevende virveldyrene har ikke bare to forkamre, men også to hjertekamre. Delingen av hjertekammeret skjedde altså i stamarten til amniondyr, men skilleveggen var ikke fullstendig. Dette medfører at venøst og arterielt blod blandes i hjertet. Samtidig med delingen av hjertekammeret ble hjertekonen delt i tre; en del danner overgangen til lungearterien, en annen til den venstre aortaen og den siste til den høyre aortaen. Denne tilstanden finner man i dag hos broøgler, skilpadder og skjellkrypdyr.
Hjerterytmen
Mindre dyr har høyere hjerterytme enn større dyr. Likeså gjelder det at yngre har raskere hjerterytme enn eldre innen samme art. Eksempler på hjertefrekvens (i slag per minutt):
Pattedyr lever stort sett i én milliard hjerteslag.
Hjerter hos virvelløse dyr
Hjerter forekommer ikke bare hos virveldyr og lansettfisker. Man finner også hjerter hos armføttinger, bløtdyr, kappedyr og leddyr. Hos enteropneuster, foronider, pigghuder, pterobrankier og slimormer forekommer hjertelignende strukturer. Disse kalles ampuller eller lakuner, fordi de først og fremst fungerer som blodreservoarer, ikke som blodpumper. Likevel omtales de av og til også som hjerter. Hos leddormer overtar hele ryggåren hjertefunksjonen, ved at den gjennom sammentrekninger driver blodet gjennom det lukkede sirkulasjonssystemet.
I åpne sirkulasjonssystemer kalles blodet hemolymfe. Her er det strengt tatt ikke snakk om blod i egentlig forstand, men en kroppsvæske med mange ulike bestanddeler.
Leddyrhjertet
Hos leddyr er hjertet et nokså langt organ som strekker seg over flere segmenter. Sirkulasjonssystemet er åpent; vener mangler fullstendig. Istedenfor gjennom vener entrer blodet gjennom «sprekker» i hjertet, såkalte ostier. Det fins ett par ostier per kroppssegment. Hjertet pumper så hemolymfen gjennom arterier til de ulike kroppsregionene, der årene slutter. Hemolymfen blir oskygenisert før den kommer til hjertet. Hjertet pumper altså arterielt «blod».
Våre nærmeste virvelløse slektninger
Virveldyr sammenfattes med lansettfisker og kappedyr til ryggstrengdyr. Lansettfiskene har et hjerte som tydelig ligner på menneskets. Også kappedyr har et hjerte, men dette er ikke delt i ulike avsnitt. Dessuten har kappedyrenes hjerte en unik egenskap blant dyr: De samme årene fungerer dermed både som arterier og vener, avhengig av blodomløpets retning.
Ryggstrengdyr sammenfattes i sin tur med enteropneuster, pigghuder og pterobrankier til deuterostomier. Hos enteropneuster, pterobrankier og noen pigghuder (bl.a. sjøpiggsvin og sjøstjerner) finner man blæreaktige utvidelser av blodårer, som har hjertelignende funksjon. Disse kan trekke seg sammen og derved transportere blod i kroppen. Det er likevel usikkert hvorvidt disse organene er homologe med hverandre og/eller med ryggstrengdyrenes hjerter. Hos pigghuder (der organet heter dorsalblære) fins det for eksempel ikke noe sirkulasjonssystem i egentlig forstand, men et hemalsystem med årer som slutter blindt. Derfor er det tvilsomt og fortsatt uavklart om disse systemene i det hele tatt kan sammenlignes med menneskets sirkulasjonsorgan og hjerte.
Grim Reaper
Grim Reaper var et heavy metal-band som var en del av New Wave of British Heavy Metal på 1980-tallet.
Bandet ble opprettet i 1979 i Droitwich, England, av gitarist Nick Bowcott. De ble oppdaget etter å ha vunnet en «Battle of the Bands» konkurranse med over 100 band, og de fikk kontrakt med Ebony Records. Debutalbumet See You in Hell ble utgitt i 1984. Det ble distribuert via RCA Records. Oppfølgeralbumet het Fear No Evil, og ble utgitt i 1985. Rock You to Hell ble utsatt to år på grunn av disputt med Ebony Records, det ble utgitt av RCA Records i 1987. Da dette musikkalbumet kom ut hadde den populære heavy metalmusikken endret seg fra power metal til mer thrash/speed metal, og populariteten til bandet gikk ned. Under arbeidet med det kommende albumet Nothing Whatsoever to Do with Hell, var det nye juridiske problemer med Ebony Records, noe som endte med at albumet ble kansellert og bandet oppløst i 1988.
I 2006 ble det kunngjort at bandet var gjenforent. Vokalisten Steve Grimmett døde 15. august 2022.
Torstein Eckhoff
Torstein Eckhoff (født 6. juni 1916 i Vestre Slidre i Oppland, død 17. april 1993 i København i Danmark) var dr.juris og professor i rettsvitenskap ved Universitetet i Oslo.
Arteria canalis pterygoidei
Arteria canalis pterygoidei (også kalt arteria Vidiana) er i anatomien navnet på en liten, ikke alltid tilstedeværende gren fra arteria maxillaris som løper inn i canalis pterygoideus og anastomerer med en gren fra arteria maxillaris.
Torstein Eckhoff
Han var ledende innen norsk og nordisk forvaltningsrett. Hans bok Forvaltningrett regnes som et standardverk innenfor forvaltningsretten. Den gis fortsatt ut, nå av hans kollega Eivind Smith. Eckhoff er også kjent for sin rettskildelære. Eckhoff var dommerfullmektig ved Senja Sorenskriverembete fra 1939-1942.
Torstein Eckhoff var også sentral i grunnleggelsen av Institutt for fredsforskning, og var styremedlem i en årrekke og styreleder 1979-86.
Rinnanbanden
Rinnanbanden (offisielt navn: Sonderabteilung (= spesialavdeling) Lola) var en gruppe av norske nazister eller medløpere som arbeidet for den tyske Sicherheitsdienst i okkupasjonstidens Trondheim. Gruppen besto av totalt rundt 70 norske angivere som jobbet for Henry Rinnan, men i praksis besto gruppen aldri av stort flere enn 30 personer samtidig. Fra 1943 av var mange av medlemmene tidligere frontkjempere. I rettsoppgjøret forklarte Rinnan at han var SS-mann med grad av Untersturmführer, men Gerhard Flesch klargjorde at Rinnan bare var etterretningsmann. Han var imidlertid mer brutal enn tyskerne, og det hendte at Gestapo forlangte å ha en tysker til stede under avhør, for å hindre at Rinnan pinte fangen i hjel.
Gruppa ble etablert i mars 1942 som en del av Sicherheitsdienst og gitt navnet Sonderabteilung Lola. Lola-navnet kan være lånt fra Marlene Dietrichs skikkelse «Lola-Lola» i filmen Den blå engel  fra 1930.
Rinnan utnyttet sine fullmakter til blant annet å starte med egne avhør med tortur. Før dette hadde han rapportert inn motstandsfolk til sine tyske kontaktoffiserer Gerhard Flesch og Walter Gemmecke, noe som vanligvis medførte at disse folkene ble arrestert, eventuelt torturert, og enten drept eller satt i konsentrasjonsleir. Gruppen opererte for det meste i store deler av Trøndelag og Nordland, men de hadde også oppdrag på Sunnmøre.
Arbeid og metoder
Under dekknavn kontaktet de folk som de enten visste eller mistenkte var anti-nazister, og gjennom disse infiltrerte de norske motstandsgrupper. Etter en periode med aktivt arbeid i den aktuelle motstandsgruppen, både for å samle informasjoner og å opparbeide tillit, ble nettverket rullet opp og deltakerne arrestert, for så å bli torturert hos Rinnan. Denne form for infiltrasjonsvirksomhet kalles «provokasjonsvirksomhet», idet man selv bidrar til å fremprovosere handlinger for å få de mistenkte arrestert. Rinnan selv brukte betegnelsen «spill i den negative sektor» om denne konspirative virksomheten. Gruppen arbeidet i hele Midt-Norge, dvs Trøndelag og Møre og Romsdal, og på Helgeland. Rinnan selv ønsket å utvide virksomheten til Oslo, men ble forhindret fra dette av sine tyske overordnede.
Gruppen hadde fra september 1943 sitt tilholdssted i Jonsvannsveien 46 i Trondheim, bygd på en tre mål stor tomt i 1932 og kjøpt av professor Ralph Tambs Lyche. Hans kone Else drev barnehage i kjelleren, til tyskerne rekvirerte huset under krigen. Høsten 1944 innredet Rinnan en bar i denne kjelleren som da fikk navnet «Bandeklosteret». Her var det innredet celler og torturkammer i kjelleren, hvor flere ble slått i hjel under tortur. Rinnan drev gruppen helt etter egne regler, og ved et par anledninger likviderte den nordmenn uten tysk forhåndsgodkjennelse. Flere hundre ble torturert, og man regner med at gruppen selv drepte mer enn 80 mennesker.
Samfunnets oppgjør med banden
Ved krigens slutt, i maidagene 1945, forsøkte deler av gruppen å flykte til Sverige med to gisler, men ble stoppet og arrestert halvannen mil fra grensen. Landssvikoppgjøret mot gruppen pågikk i løpet av 1945 og 1946, og denne rettsprosessen resulterte i syv livstidsdommer og tolv dødsdommer, hvorav to senere ble omgjort til livstidsdommer. Alle de henrettede (Henry Rinnan, Bjarne Jenshus, Aksel Mære, Harry Aleksander Rønning, Harry Hofstad, Olaus Hamrum, Per Fredrik Bergeen, Kristian Randahl, Harald Grøtte og Hans Birger Egeberg) var menn. De kvinnelige medlemmene fikk inntil livsvarig tvangsarbeid. De som ble stilt for retten slik, var de som overlevde krigen; noen av banden ble likvidert av sine egne under krigen.
45 personer fikk dødsstraff i rettsoppgjøret i Norge. Ti av disse tilhørte Rinnanbanden.
Medlemmer
Ivar Grande var Rinnans nestkommanderende, og ble likvidert av Hjemmefronten i Ålesund i desember 1944. Grandes kone Kitty Grande var også med i gruppen en kortere periode før hun røk uklar med Rinnan og ble sendt som Nacht und Nebel-fange til Ravensbrück. Enkelte medlemmer av Rinnans egen familie var med i nettverket, mens broren til Ivar Grande var aktiv i motstandsarbeidet.
Følgende medlemmer av Rinnanbanden ble domfelt i rettssaker i 1945, 1946 og 1947, døde før rettsoppgjøret, eller er nevnt i kilder om Rinnanbanden.
Fiskermår
Fiskermåren (Pekania pennanti, tidligere Martes pennanti) er et mårdyr. Dyret er endemisk for Nord-Amerika. Til tross for navnet spiser den egentlig ikke mye fisk, men jakter hovedsakelig på snøskohare, trepiggsvin og andre små pattedyr.
Väinö Linna-prisen
Väinö Linna-prisen (Svensk navn: Väinö Linna-priset) er en finsk litteraturpris som deles ut av Väinö Linnas fond.
Yuncheng
Yuncheng kan være:
Trygdeavgift
Trygdeavgift er en skatt som blir beregnet på grunnlag av personinntekten for personlige skatteytere og skal være med å finansiere folketrygden.
Beregningsgrunnlag
Beregningsgrunnlaget for trygdeavgiften er personinntekt. Personinntekt omfatter først og fremst arbeidsinntekt og virksomhetsinntekt som skyldes aktiv innsats, men som utgangspunkt ikke kapitalinntekt, og det er ingen rett til kostnadsfradrag i arbeidsinntekter og begrenset rett til kostnadsfradrag i virksomhetsinntekter.
Satser
Trygdeavgiften er 5,1 % for pensjonsinntekter, 8,2 % for lønnsinntekter og næringsinntekter fra primærnæringer og 11,4 % for andre næringsinntekter. Den høyere satsen for selvstendig næringsdrivende utenom primærnæringene skyldes at det ikke ilegges arbeidsgiveravgift på næringsinntekt.
Nedre grense og opptrapping
Det er ingen egentlige skattefrie beløp ved beregning av trygdeavgiften. Det er imidlertid satt en nedre grense for betaling av trygdeavgift som i 2021 er 59,650 kroner. For inntekt over dette ilegges det trygdeavgift fra første krone, men likevel slik at trygdeavgiften ikke kan utgjøre mer enn 25 % (opptrappingssatsen) av personinntekten over 59,650 kroner. Fordi det ikke blir innkrevd skatt dersom samlet skatt er under 100 kroner, er nedre grense for å betale skatt i praksis 60,000 kroner. Dette omtales gjerne som «frikortgrensen».
Annal
Annal (fra latin annus, «år») er en kronologisk liste over historiske hendelser fordelt på det enkelte år. Sjangren ble populær i middelalderen som en måte for å holde orden på tidens gang. Den fikk spesielt stor betydning da man nærmet seg år 1000, fordi det var en utbredt oppfatning at Kristus ville komme tilbake det året, og man følte at det var viktig å vite nøyaktig hvor man befant seg i tid i forhold til det.
Tankegangen bak annaler ser ut til å være et vanlig, menneskelig fenomen. Tidens gang blir ofte et abstrakt begrep, og jo lenger tilbake et tidspunkt ligger, jo mer abstrakt er det. Året 1994 kan lett defineres som året mellom 1993 og 1995, men dette gir liten praktisk mening. Derfor vil de fleste heller, mer eller mindre ubevisst, definere det for eksempel som året da vinter-OL ble arrangert på Lillehammer eller året den andre folkeavstemningen om norsk medlemskap i EU ble avholdt, noe som gir et konkret referansepunkt.
Annaler som historisk kilde
Annalers verdi som historisk kilde varierer sterkt. De er viktige redskaper for å sette opp en absolutt kronologi, ettersom de angir årstall for viktige hendelser. Samtidig er de, særlig i sin mest rendyrkede form, ekstremt selektive med hvor mye informasjon som tas med. Ofte er bare én viktig hendelse nevnt for hvert år, og annen informasjon er utelatt. Som kilder får de dermed størst verdi når flere annaler kan sees sammen, eller når de kan brukes til å etablere en kronologi for verker som omtaler hendelser mer i dybden, men ikke har klart tidfestede henvisninger.
Annaler er ofte farget av hvem som skriver dem. I Den angelsaksiske krønike, som er sammensatt av flere annaler, finner man flere steder at samme ting er henvist til som noe som skjer «her» i en annal og «der» i en annen. Synspunkt og bakgrunn påvirker også utvalget; da de fleste annaler fra middelalderen er skrevet i klostre, dekker de ofte kirkelige hendelser godt mens verdslige ting er vagere.
De vil også ofte ha med hendelser både av global (dvs. den kjente verden), nasjonal, regional og lokal betydning. Det går ikke alltid fram av teksten hvilken av disse kategorier en hendelse faller inn i. For eksempel kan teksten «Her [i dette året] var det pest» vise til en global, nasjonal eller lokal epidemi. Man finner også at en og samme hendelse kan være beskrevet ut fra forskjellige ståsteder, noe som kan skape forvirring omkring hendelsens betydning når man ikke kjenner rammene for den. Se eksempler i nedenstående tabeller:
Bruken av annaler som kilde er dermed avhengig av at man identifiserer forfatterens ståsted, slik at man kan sette hendelsen inn i dens rette sammenheng. Dette er lite problematisk i forhold til eksempelteksten, ettersom det dreier seg om en hendelse godt innenfor manns minne, men kan ofte være meget problematisk i forhold til en hendelse langt tilbake i tid som kanskje ikke er dokumentert noe annet sted.
Ijuw
Ijuw er et distrikt i den nordøstlige delen av Nauru. Det har et areal på 1,1 km², og har en befolkning på 180. Det grenser til distriktene Anabar i nord og Anibare i sør. Ijuw er del av valgkretsen Anabar. Kapp Ijuw (Cape Ijuw) er Anibare-buktas nordligste punkt, og Naurus østligste punkt
Eckhoff
Eckhoff er et etternavn brukt i Norge med opprinnelse fra tyske Holstein. Vi har også den svenske slekten Eckhoff/Ekhoff.
Lund domkirke
Lund domkirke er et kirkebygg i Lund, Skåne i Sverige. Den ligger i det sentrale Lund i parken Lundagård, er stiftskirke i Lunds stift og forsamlingskirke for Lunds domkyrkoförsamling.
Lund domkirke ble bygget på 1100-tallet etter at Lund hadde blitt sete for Nordens erkebiskop. Byen Lund – og domkirken – var på dette tidspunktet dansk. Inntil reformasjonen i 1536 var Lund domkirke sete for Europas største erkebiskopdømme og ble i middelalderen omtalt som Metropolis Dania; Danmarks moderstad. Ved freden i Roskilde i 1658 ble Lund, sammen med Skåne, Halland og Blekinge, svensk.
Domkirken fremstår som sterkt preget av flere ombygginger og restaureringer. Blant annet ble tårnene fra middelalderen revet på 1800-tallet.
Bygningen
Kirken ble reist av sandstein av steinhoggere fra Rhinlandet og Italia i romansk stil. Lund domkirke anses å være Nordens fremste etterfølger til keiserdomen i Speyer.
Det er vanskelig å datere domkirkens egentlige grunnleggelse. I Knut den helliges gavebrev, datert 21. mai 1085, omtales en domkirke bygget på 1080-tallet. Mye tyder allikevel på at dette ikke dreier seg om samme domkirke, men at byggingen av den nåværende domkirken ble påbegynt tidlig på 1100-tallet; Lund ble erkestift og sete for erkebiskopen i 1104.
Kryptens høyalter ble innviet i 1123. 1. september 1145 ble domkirkens høyaltere innviet, og hele kirken viet til St. Lavrans og tatt i bruk.
Biskop Eskil nedla ved innvielsen en rekke relikvier i alteret, blant annet splinter av Kristi kors, hår fra jomfru Marias hode og apostelen Peters skjegg, samt dråper av Paulus' blod. I tillegg kom kostbare gaver som Eskil personlig skjenket kirken, blant annet messeklær, kandelabre og jordegods.
Viktig inventar som ble anskaffet på 1300-tallet, er officiant-stolen, korstolene og alterskapet (1398). Det astronomiske uret kom til omtrent 1424. Mellom 1510-27 ble kirken restaurert av Adam van Düren. Tilbygg som kan nevnes fra denne tiden er blant annet den nordre korfløyen, strebepilar med buer, påbyggingen av tårnet og et brønnkar i krypten. I 1592 ble prekestolen oppført.
Lund universitet ble innviet den 28. januar 1668 i domkirken.
I 1782 var apsiden så forfallen at den holdt på å styrte ned. Det ble da lagt planer om å rive hele absiderondellen og erstatte kirken med en rett korvegg mot øst. Kong Gustav III beordret imidlertid at apsiden skulle tilbakestilles, noe som ble utført etter veldig omfattende nedtagnings- og ommurningsarbeider. Dette arbeidet ble gjort på 1780-tallet. Da kongen i 1785 besøkte kirken, fant han dessuten ut at krypten var svært forfallen, og beordret at også denne skulle settes i stand.
I 1812 ble St. Dionysii kapell rett vest for koret revet, likeså Peder Lykkes kapell nord for det forannevnte. Det førstnevnte kapellet stod ferdig på 1330-tallet, mens det siste stod klart så seint som 1425.
I 1833 ble et gjennomgripende forandringsarbeid av domkirken påbegynt, og pågikk i flere tiår under ledelse av Carl Georg Brunius. Fram til 1836 konsentrerte man seg i hovedsak om endring av interiøret. Orgelet fra 1626 ble fjernet, alteret fra 1577 tatt ned, og korstolene fra middelalderen flyttet. En bred steintrappe mellom langhuset og koret ble oppført. Mange murer i tverrskipet, og koret fikk ny sandsteinsbekledning. Gravsteiner ble tatt opp, og slette kalksteinsgolv lagt ned i stedet.
1845/46 gjennomgikk krypten en omfattende restaurering. Med spesiallaget heveverktøy lykkes man å korrigere de vanskelige setningene i vegger og hvelvinger. Suksessivt ble samtlige søyler tatt ned, grunnen forbedret, og søylene satt på plass igjen. Ved den fortsatte ombyggingen av domkirken fikk Brunius fornyet tillit som byggeleder. Han ble etterfulgt av Helgo Zettervall. De viktigste forandringene disse to nå gjennomførte, var en veldig omfattende fornyelse av hele vestpartiet. De middelalderske tårnene ble revet og erstattet av nye med spissere tårn. Hensikten med restaureringen var at domkirken skulle få en mer konsekvent, idealisert, romansk stil. Man brydde seg lite eller ingenting om kirkebyggets tidligere historie.
Tårnene
Domkirkens tårn, iblant kalt «Lunna pågar» (Lunds gutter), er 55 meter høye. De ble bygget under Helgo Zettervalls omfattende restaurering, da man helt rev ned middelaldertårnene. Tårnene, med sine pyramideformede tak, utgjør et kjennemerke i Lunds bysilhuett og er tydelig synlig fra sletten vidt omkring. Den eldste kirkeklokken ble støpt i 1513. Tårnene er ikke åpne for allmennheten.
Portalen
Som dører til hovedinngangen finnes to bronsedører laget av Carl Johan Dyfverman (1844-92). De inneholder ialt 24 relieffer med motiver hentet fra Bibelen, først og fremst Det gamle testamentet. Over døren finnes en støpt tympanon av betong med tre menn som motiv: Jesus Kristus, Knut den hellige og St. Lavrans.
Midtskipet
Domkirkens hovedgudstjeneste på søndager forrettes i midtskipet som omsluttes av åtte pilarer på hver side som avgrensning mot sideskipet.
Taket over midtskipet var opprinnelig av tre. På 1200-tallet var hvelvingene oppdelt i seks deler, på 1800-tallet endret til firedelte hvelvinger.
Kortrappen
Tidligere ble kirken delt i to av en fem meter høy mur, kalt lektoriemuren. Den delte kirken i én del for prestene og én for allmennheten. På 1800-tallet ble denne muren revet, og den nåværende trappen bygget.
Ved kortrappen står to bronseengler laget på 1200-tallet i Tyskland. De er dermed domkirkens eldste inventar. De avbildede englene er Mikael og Gabriel som sitter på toppen av to høye søyler med hele løver som føtter.
Alteret
Tidligere fantes alteret for de allmenne gudstjenestene foran lektoriemuren. Da denne ble revet, manglet midtskipet alter helt fram til 1990, da dagens alter, utført av Janne Ahlin, ble innviet.
Altertavlen i høykoret ble skjenket til domkirken av Ide Pedersdatter Falk i 1398, og viser Marias himmelkroning i midten og Kristus omgitt av 40 helgener. Fru Ide var Skånes rikeste kvinne på 1300-tallet, med nær forbindelse til unionsdronningen Margrethe 1. og Roskildes biskop Peder Jensen Lodehat. I sitt testamente fra 1398 var hun opptatt av å sikre kvinnenes behov. Kvinnelige tjenere skulle arve hver sin seng med sengklær, tøy og nok penger til å kjøpe seg inn i et kloster og en trygg alderdom. Kvinnelige slektninger fikk klær, smykker og penger; de ugifte mest, trolig som bidrag til medgift. Når en hel familie fikk en gave, var det med en klausul om at gaven også skulle gå til konen og barna. Spedalske og fattige fikk penger, likeså kirker på Sjælland og i Skåne, slik som den kirken «der mine små barn ligger begravd».
Altertavlen er ca. 7,5 meter bred med en høyde på tre meter. Den har opprinnelig vært dobbeltfløyet, men bare det ene sett fløyer er bevart. I 1830 ble det satt inn 14 figurer fra andre tavler i tomme felter.
Prekestolen
Prekestolen finnes i kirkens midtskip. Den ble laget i 1592 i sandstein, kalkstein, marmor og alabast. Billedhugger var tyskeren Johannes Ganssog.
På korgen finnes relieffer som forestiller fem ulike scener av Bibelen. På den nederste delen ses et forgylt løvehode med tilhørende poter.
Sitteplasser
Midtskipets sitteplasser består dels av permanente trebenker ved hovedinngangen lenger nede, og flyttbare stoler nærmere alteret.
Høykoret
Taket i høykoret domineres av en seks meter høy apsidemosaikk som forestiller Jesus. Den ble utført av Joakim Skovgaard 1925-1927. Som materiale til mosaikken ble det benyttet glass fra Venezia og naturstein.
Under mosaikken finnes tre vinduer med glassmalerier med motiv fra skapelsesberetningen utført i 1930 av Emanuel Vigeland.
Langs hele høykorets sider står 78 korstoler som stammer fra 1370-tallet og som benyttes også i dag til mindre gudstjenester. Disse var opprinnelig tenkt brukt av prestene og hadde da en annen plassering i prestenes kirkedel. Stolene er rikt dekorert med utskjæringer fra blant annet Det gamle testamentet.
Dåpskapellet
Dåpskapellet ligger i det nordre tverrskipet. Dette kapellet benyttes for mindre og mer private andakter. Derfor har man ikke gjøre omvisninger i dette kapellet. Tidligere var dåpskapellet erkebiskopens eget kapell.
Kapellets alter ble innviet den 1. september 1146. Ovenfor dette henger en baldakin. En Mariaskulptur fra 1300-tallets første halvdel befinner seg ved kapellets østre vegg.
Døpefonten stammer fra 1200-tallet og er hugget av kalkstein fra Gotland.
Den berømte danske erkebiskopen Anders Sunesens sarkofag er plassert ved nordveggen.
Domkirkens nattverdssølv ble laget i 1995 av Magnus G:son Liedholm og oppbevares i et skap i dåpskapellet.
Den sjuarmede lysestakens kapell
Domkirkens søndre tverrskipskapell domineres av en 3,5 meter høy sjuarmet lysestake av bronse. Lysestaken skal påminne om templet i Jerusalem der en liknende lysestake finnes. Den ble laget på slutten av 1400-tallets av Harmen Bonstede i Hamburg. Til Lund ble den sendt i deler. Man kan fortsatt se merkene etter monteringsanvisningene. Ved foten er det fire løver. Mellom lysarmene og foten finnes evangelistenes symboler.
Lysestaken var tidigere plassert i høykoret, sammen med et sakramentskap og en officiantstol. Sakramentskapet er fem meter høyt og har blitt brukt til oppbevaring av nattvertsbrødet. Officiantstolen er samtidig med og har en utformning som likner korstolene i høykoret og benyttes av prestene.
På kapellets søndre vegg finnes en relieff i stein som forstiller domkirkens tre beskyttere. Det er datert til omkring 1510 og tilskrives Adam van Düren. Under det finnes montrer med blant annet eldre bibler til allmenn beskuelse.
Krypten
Den mest kjente søylen er den som Jätten Finn klamrar seg fast i, ifølge sagnet. En del mener allikevel at søylen skal forestille bibelens Samson. Lengre sør finnes enda en karakter ved en søyle og dessuten med en liten figur ovenfor. Disse vet man ikke hvem de skal forestille, en del bruker å kalle disse figurene for "Finns hustru og barn" (delvis spøkefullt).
Kryptens hovedalter er det eldste alteret i hele kirken. Det ble innviet den 30. juni 1123 av erkebiskop Ascer.
I krypten finnes flere sarkofager, kister og gravheller.
Steinhuggeren Adam van Düren står bak to kunstverk i krypten. Et av disse er en sarkofag til den siste erkebiskopen Birger Gunnersen som står ved det tidigere alterplassen. Den andre er et brønnfat ved en vannkilde i kryptens nordre del. På brønnkaret finnes satyriske bilder og tekster på plattysk.
Det astronomiske uret
I Lund domkirke finnes et astronomisk ur –  Horologium Mirabile Lundense – som stammer fra 1400-tallet. Men det forfalt med tiden og ble demontert i 1837. I 1923 ble det rekonstruert av arkitekt Theodor Wåhlin.
Når uret spiller kan man høre In dulci jubilo fra kirkens minste orgel samtidig som seks trefigurer, som forestiller stjernetydere med tjenere, passerer Maria med Jesubarnet. Uret spiller to ganger om dagen, kl.12.00 og 15.00 hver dag, foruten søndag da den tidligste spillingen skjer kl 13.00 for ikke å forstyrre høymessen.
Øverst på uret finnes to riddere, som markerer timeslagene. Den øverste urskiven er det astronomiske uret. Den viser blant annet månens ulike faser og hvor solen går ned.
Den nederste urskiven er en kalender. Ved hjelp av denne kan man blant annet regne ut når ulike bevegelige kirkelige helligdager inntreffer og hvilken ukedag som faller på en bestemt dato. Midt i kalenderen står St. Lavrans domkirkens skytshelgen og vid sidene finnes de fire evangelistenes symboler. Den nåværende urskiven strekker seg fra 1923 til 2123, deretter må en ny fremkaffes for at uret skal kunne benyttes.
Høsten 2009 og vinteren 2010 gjennomgikk uret en omfattende renovering. Gjeninnvielsen fant sted den 27. april 2010.
Det søndre sideskipet
I domkirkens søndre sideskip finns en informasjonsdisk, en lysglobus og diverse utstillinger.
Orgler
I Lunds domkirke er det fem orgler.
Den største er et galleriorgel som ble bygget 1932–1934 av det danske firmaet Marcussen & Søn. Orgelet har 102 stemmer fordelt på fire manualer og pedal. Til sammen blir dette 7 074 piper. I 1992 ble det renovert av det samme firmaet.
Den minste orgelet befinner seg i det astronomiske uret. Den spiller In dulci jubilo daglig.
De tre andre orglene er i krypten, dåpskapellet og koret.
Statuer
Presten og predikanten Henric Schartau står på en statue ved Lund domkirke. Statuen, laget av Peter Linde, var en gave til domkirkerådet som ble tatt imot av Christina Odenberg og avduket i slutten av oktober 2003 av K.G. Hammar. Men det hadde vært planer om en statue på nesten hele 1900-tallet.
Funksjoner
Foruten kirkelige funksjoner er domkirken også plassen for den høytidelige doktordisputasen. Også Lund kommunes offisielle feiring av Sveriges nasjonaldag har ved flere tilfeller funnet sted i domkirken.
Domkirkearkitekter
Dette er en ufullstendig liste over domkirkearkitekter:
Fantomet 2005
Det kom ut tjuesju ordinære utgivelser av Fantomet i 2005 i Norge. I Sverige og Finland kom kun de tjueseks første ut i 2005, mens det siste, nr. 27 i Norge, ble nummer 1/2006 i Sverige og Finland, slik at tallene fra og med 2006 ikke samsvarte med hverandre (Norge ligger et nummer «bak» de andre). I tillegg kom det i Norge også ut åtte utgivelser av Fantomet Krønike (en økning på 2 utgivelser per år), samt at éi krønikebok og seks årgangsbøker ble utgitt.
Trieste
Trieste (italiensk; slovensk/kroatisk Trst, tysk Triest, latin Tergeste) er en havneby helt i det nordøstlige hjørnet av Italia med ca. 211 184 (2001) innbyggere. Byen ligger like ved grensen til Slovenia og er hovedstaden i den selvstyrte regionen Friuli-Venezia Giulia og i provinsen Trieste.
Trieste var en del av Østerrike-Ungarn i perioden 1867–1918 og var dobbelmonarkiets viktigste havn, men også senter for litteratur og musikk.
I dag
I dag er Trieste en grenseby og befolkningen er en etnisk blanding av de omliggende regionene. Den dominerende lokale dialekten kalles triestin («triestisk» - uttales, på italiensk triestino). I byen brukes denne dialekten og italiensk, mens det i forstedene og området rundt snakkes slovensk. Både italiensk og slovensk er likestilt og ansett for å være områdets språk, men det er også en liten andel tyskspråklige i området.
Økonomien bygger på havnen og handel med de omkringliggende regionene. Under den kalde krigen ble Trieste henvist til en marginal posisjon, men er nå i ferd med å bygge seg opp igjen.
Historie
Byen var en del av Romerriket og fikk status som koloni av Julius Cæsar. Mot slutten av romertiden ble byen i 476 et bysantinsk militært støttepunkt. I 788 ble byen en del av det frankiske kongedømmet. Fra 1081 hadde byen en løs forbindelse med patriarken av Aquileia og utviklet seg til å bli en fri middelalderstat mot slutten av 1100-tallet. Etter to århundrer med krig mot den mektige naboen Venezia, som okkuperte byen 1369–1372), overleverte byens innbyggere den til hertug Leopold III av Østerrike, mens byen fikk status som selvstyrt helt til 1600-tallet.
Distrikter i indiske territorier
Dette er ei liste over distrikter i indiske territorier. Distriktene er administrative inndelinger av de indiske forbundsterritoriene Andamanene og Nikobarene, Chandigarh, Dadra og Nagar Haveli, Daman og Diu, Lakshadweep, Puducherry og det nasjonale hovedstadsterritoriet Delhi.
Liste over tildelinger av Krigskorset
Liste over tildelinger av Krigskorset omfatter norske og utenlandske mottagere av Krigskorset. Den er basert på oversiktene i boken Krigskorset og St. Olavsmedaljen med ekegren. Hver person som mottok Krigskorset er oppført én gang. I de tilfeller samme person ble tildelt ytterligere utmerkelse, er dette bemerket særskilt med tilleggsopplysning for år og tilleggsutmerkelse. I tillegg til de nevnte personer ble sju faner for franske avdelinger som hadde kjempet ved Narvik i 1940 dekorert med Krigskorset.
Trieste
Historie
I løpet av disse årene økte byens betydning som havneby og Karl VI garanterte Trieste som en frihavn i 1719, en status byen beholdt fram til 1. juli 1891. Under Karl VI etterfølger, Maria Theresia, startet en god periode for byen.
Napoleonskrigene
Trieste ble okkupert av franske tropper tre ganger under Napoleonskrigene, i 1797, 1805 og 1809. Ved den siste okkupasjonen ble byen lagt inn under De illyriske provinsene av Napoleon sammen med den øvrige østlige kysten av Adriaterhavet. I denne perioden mistet Trieste statusen som frihavn og det selvstyret den hadde hatt tidligere.
Etter Napoleonskrigene fortsatte byens vekst og den ble hovedstad i regionen Küstenland. Byens betydning som havne- og verftsby ble understreket ved dannelsen av rederiet Lloyd Triestino i 1836 og at det ble anlagt jernbane til Venezia i 1857.
1900-tallet
På begynnelsen av 1900-tallet var Trieste en sentral by i europeisk kulturliv og kjente kunstnere som James Joyce, Italo Svevo og Umberto Saba bodde der i perioder. Sammen med Trento ble byen et senter for irredentismen, som gikk inn for samling av de italiensktalende områdene innen den nye staten Italia.
Da Østerrike-Ungarn gikk i oppløsning etter første verdenskrig ble Trieste overført til Italia i (1920) sammen med hele Venezia Giulia-området. Dette førte imidlertid til at byen mistet mye av sin tidligere betydning og nå var blitt redusert til en grenseby. Den slovenske befolkningen, som utgjorde rundt 25 %, ble undertrykket av det fascistiske regimet, noe som førte til uroligheter.
Andre verdenskrig
Under andre verdenskrig ble byen skadet både av partisaner og alliert bombing. Da Den italienske sosialrepublikk ble opprettet 23. september 1943, ble byen en del av denne. Tyskerne overførte imidlertid området til en egen okkupasjonssone, sammen med blant andre byene Gorizia og Ljubljana, kalt Operationszone Adriatisches Küstenland («Operasjonssone Adriaterhavskysten» og denne ble satt under ledelse av den østerrikske gauleiter Friedrich Rainer. Under denne okkupasjonen ble den eneste konsentrasjonsleiren på italiensk grunn - Risiera di San Sabba - opprettet i utkanten av Trieste.