cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eurosonen
EU-land utenfor ERM2
I en del byer i Sverige er det vanlig at butikker tar euro som parallellvaluta, riktignok kun kontant. Kontokort debiteres i kroner til tross for at priser også skiltes i euro. I Haparanda tar nesten alle butikker euro, og selv i byer som Helsingborg er det vanlig. I Höganäs har kommunen blitt enig med alle butikker om å gjøre det fra 2009 og skal markedsføre at de har euro som offisiell valuta, hvilket ikke er mulig fullt ut. En kommune får ikke innføre euro som offisiell valuta fullt ut, ettersom lønninger, bidrag, skatter og lignende skal utbetales kun i kroner ifølge svensk lov.
Opinionen i Sverige er fortsatt negativ til en eurodeltagelse. I Statistiska centralbyråns siste måling fra mai 2011 stilte 24,1 % av svenskene seg positive til euroen, mens 63,7 % var negative. 12,2 % var usikre. Motstanden mot euroen i Sverige har vært kompakt siden folkeavstemningen i 2003.
Kroatia oppfyller konvergenskriteriene når det gjelder inflasjon, budsjettbalanse og statsgjeld. I 2007 ble inflasjonen beregnet til å ligge på 2,2 %, hvilket er under referanseverdien på 3,2 %. Budsjettbalansen ble beregnet til –2,7 % av BNP i samme periode og ligger således under referanseverdien på –3,0 %. Kroatias statsgjeld ble beregnet til 45,6 % av BNP, hvilket også er under tilsvarende referanseverdi på 60 % av BNP.
Andre land
Det har også blitt ført en diskusjon på Island om å innføre euroen på bakgrunn av de problem med instabilitet som finnes med den islandske kronen. Regjeringen har likevel ikke kommet med vedtak og EU har til og med uttalt seg om at man ikke støtter overgang til euro hos ikke-medlemmer. Det finnes likevel støtte blant det islandske folk for et EU-medlemskap, og senere euro så fort som mulig, selv om meningene er delte mellom partiene. En bred majoritet av islendingene er for et EU-medlemskap (55,1 % for og 44,9 % mot i februar 2008). Finanskrisen 2008, som rammet Island ekstra hardt, viser vanskeligheten med å ha en svak valuta som Island har hatt og innebar en støtte for tanken om medlemskap i EU og EMU. Den 20. april 2009 meddelte Islands statsminister Jóhanna Sigurðardóttir at hun trodde landet ville innføre euroen før det hadde gått fire år (som medlem i EU), det vil si senest år 2013. Den 24. februar 2010 vedtok Europakommisjonen å innlede medlemskapsforhandlinger med Island.
Konvergenskriteriene
De nye EU-landene pålegges å slutte seg til EMU en gang i framtiden når de blir medlemmer i EU, men de må likevel oppfylle visse krav for å tillates å innføre den europeiske valutaen. De krav som stilles for at et land skal få innføre euroen, kalles for konvergenskriterier. Kravenes formål er å «konvergere økonomiene» for at de skal tilpasses eurosonen og bli mer økonomisk homogene.
Annethvert år presenterer EU-kommisjonen en konvergensrapport der det redegjøres hvor bra EU-land som må innføre euroen oppfyller kriteriene. Et land kan kreve «prøving» mellom de ordinære rapportene, noe eksempelvis Kypros og Malta gjorde våren 2007.
EU-kommisjonen rapporterer konklusjonene i sine konvergensrapporter til Det europeiske råd. Om et land oppfyller konvergenskriteriene beslutter eurosonens finansministre vanligvis i juni om landet det er spørsmål om skal få innføre euroen eller ikke fra og med 1. januar neste år. Også Den europeiske sentralbanken deltar i prosessen med konvergensrapportene.
Administrasjon
Pengepolitikken til alle landene i eurosonen forvaltes av Den europeiske sentralbanken (ESB) og Det europeiske systemet av sentralbanker (ESCB) som består av ESB og sentralbankene i EU-landene som er tilsluttet sonen. Land utenfor EU, selv de med monetære avtaler som Monaco, er ikke representert i disse institusjonene. ESB autoriserer designet og trykkingen av eurosedler og produksjonen av euromynter.
Representasjon og styring
Eurosonen er representert politisk av finansministrene i sonen. Finansministrene i EU-landene som bruker euro møtes en dag før et møte i Economic and Financial Affairs Council (Ecofin) i Rådet for Den europeiske union. Gruppen, uformelt kalt «Euro Group» (tidligere Euro-X og Euro-XI), ble etablert på anmodning fra Frankrike som et politisk koordinerings- og konsultasjonsforum i eurosonens saker. Juridisk sett er ikke denne gruppen offisielt dannet av den Rådet for Den europeiske union. I september 2004 besluttet Euro Group at den skulle ha en semi-permanent president som skal oppnevnes for en periode på to år. Statsminister og finansminister i Luxembourg, Jean-Claude Juncker, ble i 2005 utnevnt som første president i Euro Group.
I Brussel antydet Juncker 15. april 2008 at eurosonen bør være representert i Det internasjonale pengefondet som en blokk, i stedet for hvert medlemsland separat: «Det er absurd av de 15 landene ikke å akseptere å ha en enkelt representasjon i IMF. Det får oss til å se helt latterlige ut. Vi anses som narrer på den internasjonale scene.» Men finanskommissær Joaquin Almunia opplyste at før en felles representasjon var aktuelt, måtte en felles politisk agenda være avtalt. Lisboa-traktaten ga Euro Group et rettslig grunnlag, og en offisiell president (uformelt kalt «Mr. Euro»). Protokoll 14 legger ut to artikler for å styre gruppen;
Videre modifiserer traktaten EU-rådets regler, slik at når hele EcoFin stemmer på saker som bare påvirker eurosonen, kan bare de landene som bruker euro (Euro Group-land) stemme.
I 2008, i lys av finanskrisen i 2008, mente Frankrikes president Nicolas Sarkozy (i en tale i Europaparlamentet som avtroppende president i Europarådet) at Euro Group skulle erstattet av et klart definert økonomisk styringsorgan for eurosonen, og hevdet at det ikke var mulig for eurosonen å fortsette uten. Eurosonens økonomiske styringsorgan skulle diskutere problemer med Den europeiske sentralbanken, som ville forbli uavhengig. Dette styringsorganet skulle komme i form av et regelmessig møte mellom eurosonens statsoverhoder og regjeringen (tilsvarende Europarådet) i stedet for bare finansministrene som med gjeldende Euro Group. Sarkozy uttalte at «bare statsoverhoder og regjeringssjefer har den nødvendige demokratiske legitimitet» for rollen. Denne idéen ble basert på møtet mellom eurosonens ledere i 2008, da disse møttes for å komme fram til en koordinert respons fra eurosonen på bankkrisen. Dette er i motsetning til et tidlig forslag fra tidligere statsminister i Belgia Guy Verhofstadt, hvor Europakommisjonen skulle ta en ledende rolle i et nytt økonomisk styringsorgan. Tyskland avviste senere Sarkozys idé, fordi han hadde foreslått en økonomisk politikk for å svare på den økonomiske krisen som i hovedsak ville bli betalt av tyske midler. Det møtte også motstand hos Euro Groups daværende leder Jean-Claude Juncker, som ikke trodde Europa var moden for et slikt stort skritt.
Vekslingskurser
Euroen er i dag den største valutaen etter den amerikanske dollaren. Rett etter at euroen ble innført som elektronisk valuta i 1999 falt den kraftig i verdi, og var betydelig mindre verd ved innføringen av eurosedler og euromynter i 2002. Siden da har verdien steget regnet i amerikanske dollar, og en euro har siden 6. desember 2002 hatt høyere verdi enn dollaren. Mot slutten av 2008 sank riktignok verdien på euroen kraftig mot dollaren.
Veklingskursen mot norske kroner lå ved innføringen av euroen på 8.855, men sank raskt i månedene som fulgte. Det foreløpige bunnpunktet ble nådd 9. januar 2003, da kursen lå på 7.2255. Den 29. desember 2008 nådde kursen sin foreløpige toppnotering på 9.9450.
Inflasjon
I tabellen nedenfor vises inflasjonen i eurosonen fra den ble opprettet i 1999 og frem til idag:
Rente
I tabellen under vises markedsrenten, 3 måneders EURIBOR, i eurosonen fra 2003 og framover, i slutten av respektive måned. Å få lavere og mer stabile renter er en av hovedgrunnene til å ha felles valuta.
Helvetikere
Helvetiere (latin Helvetii) var en keltisk stamme eller et stammeforbund som var bosatt over det meste av det sveitsiske platå på den tiden de kom i kontakt med den romerske republikken på 100-tallet f.Kr. Ifølge Julius Cæsar var helvetierne delt i to fire undergrupper, eller pagi. Av disse nevner Cæsar kun navnene Verbigeni og Tigurini, mens den greske historikeren Poseidonios nevner Tigurini og Toygenoi (Τωυγενοί). De opptrer framtredende i Cæsars Commentarii de Bello Gallico, hvor deres mislykkede utvandring til det sørvestlige Gallia i 58 f.Kr. tjente som en katalysator for Cæsars påfølgende erobring av Gallia.
Etymologi
Endonymet Helvetii kan være avledet fra rotordet elw slik som i walisisk, i betydningen «gevinst» eller «profitt», og i gammelirske endelsen il-, i betydningen «mange» eller «mangfoldig». Navnet har også blitt fortolket i betydningen «rik på land», fra elu-, «tallrik», og *etu-, «terreng», «gressland».
Stammeforbund
Av de fire helvetiske pagi eller understammer navngir Cæsar kun Verbigeni (Bell.Gall. 1.27) Tigurini (1.12), Poseidonios nevner Tigurini og Toygenoi (Τωυγενοί). De sistnevnte kan være eller ikke være identisk med teutonere som ble navngitt av Titus Livius. Antikkens skribenter klassifisert vanligvis teutonerne som «germanisk» og helvetierne som «galliske», men disse etniske tilskrivelsene er diskutable.
I henhold til Cæsar var det området som helvetierne hadde oppgitt, besto av 400 landsbyer og 12 oppida (befestede bosetninger). Hans opptelling av den totale befolkningen som ble tatt fra erobrede helvetiske nedtegnelser skrevet på gresk er 263 000 mennesker, inkludert kjempende menn, eldre menn, kvinner og barn. Imidlertid er disse tallene vanligvis betvilt av moderne forskere for å være altfor høye.
Tidligste historiske kilder og bosetning
Navnet til helvetiere er første gang bevitnet på en graffito på en beholder fra Mantua (ca. 300 f.Kr.) i nordlige Italia. Inskripsjonen i etruskisk alfabet leser eluveitie, noe som har blitt fortolket som en etruskisk form for keltiske (h)elvetios («helvetieren»), antagelig en referanse til en mann av helvetisk opprinnelse som levde i Mantua.
I Plinius den eldres Naturalis Historia (ca 77 e.Kr.) nevner han en opphavsmyte for den keltiske bosetningen i den romerske provinsen Gallia Cisalpina (i Emilia og Lombardia i dagens Nord-Italia) hvor en helvetisk helt ved navn Helico spilte rollen til en mytologisk kulturhelt. Helico hadde arbeidet i Roma som håndverker og da han reiste hjem til nord for Alpene hadde han med seg en tørket fiken, en vindrue, en del olivenolje og vin, og da hans landsmenn fikk smake på dette fikk det dem til å ønske mer og invaderte nordlige Italia.
Den greske historikeren Poseidonios (ca. 135–50 f.Kr.), hvis verker kun er bevart i fragmenter av andre skribenter, har gitt den tidligste historiske nedtegnelsen av helvetierne. Poseidonios beskriver helvetierne av 100-tallet f.Kr. som «rike på gull, men fredelige»", men uten å oppgi (i tekstene som er bevart) noen nøyaktig indikasjon på deres område. Hans referanse til gull som ble vasket i elvene er blitt tatt som bevis for en tidlig tilstedeværelse i på det sveitsiske platå (sveitsisk Mittelland, «mellomlandet»), det lavestliggende landskapet i Sveits med Emme som elven med gull som Poseidonios henviste til. Denne tolkningen har dog mistet tilhengere, da Poseidonios' fortelling gjør det mer sannsynlig at det landområdet en del helvetiere forlot for å delta i angrep på teutonere, kimbrere, og ambronere faktisk var det som i dag er sørlige Tyskland og ikke Sveits.
At helvetierne opprinnelig levde i sørlige Tyskland er bekreftet av geografen Klaudios Ptolemaios (ca. 90–168 AD), som forteller om en Ἐλουητίων ἔρημος (det vil si «Helvetisk forlatte landområder») nord for Rhinen. Den romerske historikeren Tacitus viste at helvtikerne en gang bosatte seg i området mellom elvene Rhinen og Main og «den herkyniske skog» (Schwarzwald). Den tiden helvetierne forlot dette området er nå vanligvis datert til slutten av 100-tallet f.Kr. på omtrent samme tid som de første germanere angrep den romerske verden da Tigurini og Toygenoi/Toutonoi er nevnt som deltakere i store angrep.
Første kontakt med romerne
De germanske stammene kimbrere og ambronere nådde antagelig fram til sørlige Tyskland i løpet av året 111 f.Kr. Her ble de sammenslått med tigurinerne, Tigurini, og antagelig også av teutonerne (Teutoni-Toutonoi-Toygenoi, identifiseringen av den siste gruppen er uklar).
Opptakt
Helvetierne var den første galliske stammen som ble konfrontert av Cæsar. Han forteller om hendelsene til konflikten i de innledende seksjonene av Commentarii de Bello Gallico (Opptegnelser om gallerkrigen). Grunnet gallerkrigens politiske vesen, har Cæsars motiver for å utgi fortellingen om hans egne bedrifter kan være å endre betydningen av hendelsene og motivene til de som deltok. Cæsars fortelling er på ingen måter en nøytral gjengivelse av de historiske begivenhetene.
Adelsmannen Orgetorix er presentert som den som hisset opp en ny helvetisk utvandring hvor hele stammen forlot sitt opprinnelige område og, i henhold til Cæsar, for å etablere overherredømme over hele Gallia. Denne utvandringen var planlagt i løpet av tre år og hvor Orgetorix konspirerte med to adelsmenn fra nabostammer, Casticus fra sequanerne og Dumnorix fra haeduerne (Aedui), og hver av dem skulle utføre et statskupp i sine egne stammer og deretter skulle de samarbeide. Da ryktene begynte å gå at Orgetorix egentlig ønsket å gjøre seg selv til konge, ble han innkalt for å svare for seg og ville bli henrettet om han ble funnet skyldig i anklagene, men før han ble ført fram døde Orgetorix under uforklarlige omstendigheter. Helvetierne mente at han hadde tatt sitt eget liv.
Helvetierne ga uansett ikke opp dere planlagte utvandring, men brente sine hjem i 58 f.Kr. Et antall stammegrupper fra naboregionene slo seg sammen med dem: Raurici, Latobrigi, Tulingi og en gruppe boiere som hadde beleiret Noreia. De forlot sine hjem helt og holdent for å bosette seg blant santonerne så langt unna som Saintonge. Den letteste ruten ville ta dem gjennom Rhônedalen og dermed også gjennom romerske Provincia Narbonensis.
Slaget ved Saône
Da helvetierne nådde fram til grensene til allobrogere, den stammen i Provincia som lengst nord, fant de ut at Cæsar allerede hadde revet broen til Geneva for stoppe deres videre frammarsj. Helvetierne sendte deres "mest framstående menn" for å forhandle en fredelig overreise i Provincia. Cæsar oppholdt dem med å be om å overveie dette, og denne tiden benyttet han til å samle forsterkninger og befeste den sørlige bredden av elven Rhône. Da sendebudene kom tilbake på den datoen som de var overens om, følte han seg sterk nok til blankt å avvise deres tilbud. Helvetierne valgte da den langt vanskeligere reiseruten gjennom området til sequanernes område som lå ved Jurafjellene, men som omgikk Provincia. Etter å ha herjet landet til stammen haeduerne ba disse om hjelp fra Cæsar mens helvetierne begynte å krysse elven Saône, noe som tok flere dager. Da kun en fjerdedel av deres styrker var igjen på den østlige bredden av elven, angrep Cæsar. I henhold til Cæsars skrifter var de som ble drept tilhørende tigurinerne som han nå tok hevn over i navnet til den romerske republikken og sin familie.
Etter slaget sørget romerne raskt for at broen ble bygget opp igjen, noe fikk helvetierne til atter å sende en ambassadør, denne gangen ledet av Divico, en annen figur som Cæsar leder til det forsmedelig nederlaget i 107 f.Kr. ved å kalle ham for bello Cassio dux Helvetiorum («leder av helvetierne i den cassianske kampanjen»). Hva Divico kunne tilby var bortimot overgivelse ved at de aksepterte å bosette seg uansett hvor Cæsar bestemte, skjønt det var kombinert med en trussel om åpen kamp om Cæsar nektet. Cæsar krevde at de ga gisler til ham og reparasjoner for haeduerne og allobrogerne. Divico svarte med å si at helvetierne «var vant til å motta, ikke å gi gisler; et faktum som det romerske folk kan bevitne,» denne gangen en hentydning til at de beseirede romerne ved Agen ga gisler.
Slaget ved Bibracte
Etter å ha etterlatt det meste av deres forsyninger, reiste helvetierne rundt 60 km på fire dager og nådde til sist fram til landområdene til lingonerne (dagens platå Langres). Cæsar fulgte dem ikke før etter tre dager etter slaget, men sendte beskjeder til lingonerne om at de på ikke noe vis måtte gi støtte eller hjelp til helvetierne. Helvetierne tilbød da at de overga seg, tilby gisler og overgi sine våpen den neste dagen. I løpet av natten flyktet rundt 6000 av verbigenerne flyktet fra leiren i frykt for å bli massakrert straks de var forsvarsløse. Cæsars sendte ryttere etter dem og beordret at de som ble brakt tilbake ville bli «regnet som fiender», noe som antagelig betydde å bli solgt som slaver.
Cæsars rapport om antall
Cæsars rapport har blitt delvis bekreftet ved utgravninger i nærheten av Genève og Bibracte. Imidlertid har store deler av hans redegjørelse ennå ikke blitt styrket ved arkeologi. Store deler av fortellingen må bli betraktet som partisk og ved en del tilfeller som usannsynlig. Eksempelvis, kun en av femten keltiske oppida på det helvetiske området har så langt vist bevis på ødeleggelse ved brann. Mange andre steder, eksempelvis helligdommen ved Mormont, viser ingen tegn på ødeleggelse i den aktuelle perioden, og keltisk liv fortsatte tilsynelatende uforstyrret for resten av århundret på 100-tallet f.Kr. og opp til begynnelsen av romersk tid med en betoning av økning i framgang og blomstring framfor noen form for «helvetisk skumring». Med den ærefulle status som foederati tatt med i beregningen, er det vanskelig å tro at helvetierne noen gang fikk tap så tunge som det antallet som ble oppgitt av den romerske militærlederen.
Generelt må de antall som er nedtegnet av antikkens militære forfattere bli vurdert som en grove overdrivelser. Hva Cæsar hevdet var 368 000 mennesker er blitt beregnet av andre kilder til heller å ha vært rundt 300 000 (Plutark), eller 200 000 (Appian); i lys av mer kritisk analyse er selv disse antallene antagelig altfor høye. Furger-Gunti betrakter en hær på mer enn 60 000 stridende menn som meget usannsynlig i lys av taktikken som var involvert og formoder at det faktiske antallet kan heller ha ligget i nærheten av 40 000 krigere ut av en total befolkning på 160 000. Delbrück har forslått en enda lavere antall på rundt 100 000 mennesker hvor kun 16 000 var krigende menn, noe som ville ha betydd at den keltiske styrken var på rundt halvparten av den romerske hæren bestående av rundt 30 000. Det faktiske antallet vil aldri bli avgjort nøyaktig. Cæsars spekulasjonene kan i det minste bli betvilt ved å se på størrelsen av det reisegods som en utvandring av 368 000 mennesker ville ha krevd: Selv med de reduserte antall som Furger-Gunti benytter for beregningene, ville et tog med reisegods ha strukket seg utover minst 40 km, kanskje også så mye som 100 km.
Til tross for det nå langt mer balanserte numeriske tyngden vi har for å anta de to motstående hærene, synes slaget å være langt mindre strålende seierrikt enn hva Cæsar presenterte det til å være. Hovedmengden av helvetierne trakk seg fra slaget om natten, forlot de fleste av sine vogner, kan det synes som, som de hadde trukket opp slik at vognene utgjorde en borg. De trakk seg tilbake nordover om natten og nådde området til lingonerne fire dager etter slaget. Hva Cæsar antyder hva som var en desperat flukt uten å stoppe, kan faktisk ha vært en beordret tilbaketrekning i moderat hastighet og dekket en avstand på rundt 40 km om dagen. Cæsar selv opptrer ikke som triumferende seierherre og var ikke i stand til følge etter helvetierne på tre dager, «både angående soldatenes skader og gravleggelse av de døde». Det er imidlertid klart at Cæsars advarsel til lingonerne om ikke gi forskyvinger til hans fiender var mer enn nok til at de helvetiske lederne igjen kom med tilbud om fredsavtale. På hvilke vilkår denne freden ble gjort er diskutabelt, men som det er sagt tidligere, konklusjonen av foedus kaster en del tvil over totalitetens av helvetiernes nederlag.
Spørsmål om motiv
Da Cæsars redegjørelse er tungt påvirket av hans politiske agenda, gjør det vanskelig å avgjøre hva som er helvetiernes egentlige motiv for deres folkevandring i 58 f.Kr. Det kan vurderes som en generell keltisk tilbaketrekning fra områder som senere ble germanske. Det kan bli diskutert om de noen ganger hadde planer om å bosette seg i Saintonge, slik Cæsar hevder. Det var absolutt i Cæsars interesse til å fremheve enhver form for parallell mellom de traumatiske invasjonene til kimbrerne og teutonerne og den påståtte trusselen som helvetierne var for romernes verden. Tigurinernes andel i ødeleggelsen av L. Cassius Longinus og hans hær var et velkomment påskudd til å innlede en offensive krig i Gallia, noe som gjorde det mulig for Cæsar å unngå å oppfylle forpliktelsene han hadde til de tallrike kreditorene hans skyldte penger til, men også for ytterligere å styrke sin posisjon innenfor den sene romerske republikken.
I denne forståelsen, hvor selv figuren Divico som gjør sin opptreden i Commentarii et halvt århundre etter hans seier over L. Cassius Longinus, synes mer som et tvilsomt argument for å vektlegge betydningen av å angripe, enn som henvisning til en faktisk historisk figur. At seierherren av Agen fortsatt levde i 58 f.Kr. eller at han fysisk var fortsatt i stand til å foreta en slik reise, synes mer enn tvilsomt. Til tross for denne tvilsomme historiske konstruksjonen ble Divico noe av en helt for den sveitsiske nasjonale oppblomstringen på 1800-tallet og i løpet av «Geistige Landesverteidigung» på 1900-tallet.
Helvetierne som romerske undersåtter
Helvetiere og raurakierne mistet mest sannsynlig deres status som foederati kun seks år etter slaget ved Bibracte hvor de støttet Vercingetorix i 52 med henholdsvis 8000 og 2000 menn. En gang mellom 50 og 45 f.Kr. grunnla romerne Colonia Iulia Equestris på stedet for den helvetiske bosetningen Noviodunum (dagens Nyon), og rundt 44 f.Kr. Colonia Raurica på raurakiernes område. Disse koloniene var antagelig etablert som et middel for å kontrollere de to viktigste militære tilgangsrutene mellom helvetisk område og resten av Gallia, og blokkerte passasjen gjennom Rhônedalen og Sundgau.
I løpet av Augustus' styre ble den romerske dominansen mer konkret. En del av de tradisjonelle keltiske oppida ble nå benyttet som legionærgarnisoner, som blant annet Vindonissa eller Basilea (dagens Basel); andre ble forflyttet, som med bygdeborgen Bois de Châtel hvor innbyggerne grunnla en ny «by» av civitas ved den nærliggende Aventicum. Først opptatt i den romerske provinsen Gallia Belgica, senere i Germania Superior og til sist i den diokletianske provinsen Maxima Sequanorum, de tidligere provinsene til Helvetii og dens befolkning ble gjennomgående romanisert som med resten av Gallia.
Oppstand i 68/69 e.Kr.
Hva som synes som å ha vært en siste handling fra helvetierne som en stammeenhet skjedde kort tid etter at keiser Nero døde i 68 e.Kr. Som andre galliske stammer, var helvetierne organisert som en civitas; de opprettholdt faktisk også deres tradisjonelle grupperinger i fire pagi og hadde et egen indre selvstyre, inkludert forsvaret av bestemte festninger med egen soldater. I borgerkrigen som fulgte etter Neros død, støttet civitas Helvetiorum romeren Servius Galba (som fungerte som romersk keiser i syv måneder). Da de ikke kjente til at han døde i januar 69, nektet de å akseptere hans rival Vitellius. Legio XXI Rapax, som var stasjonert i Vindonissa, støttet Vitellius, og stjal betalingen til en helvetisk garnison, noe som fikk helvetierne til avskjære budbringerne til Vitellius og fengslet en romersk avdeling.
Aulus Caecina Alienus, en tidligere tilhenger av Galba som nå var blitt leder for Vitellius' invasjon av Italia, satt i gang et massivt straffende felttog, knuste helvetierne under deres leder kommandant Claudius Severus og omringet restene av helvetiernes styrker ved fjellet Vocetius (Bözbergpasset), drepte og la tusener i slaveri. Hovedstaden Aventicum overga seg, og Julius Alpinus, overhode av hva som nå synes å ha vært et helvetisk opprør, ble henrettet. Til tross for omfattende ødeleggelser, ble helvetierne i henhold til historikeren Tacitus kun reddet fra total utryddelse ved en bønn fra en Claudius Cossus, en helvetisk sendebud til Vitellius, og som Tacitus formulerte det, «av velkjent veltalenhet».
Bekreftede og antatte galliske oppida i Sveits
Fordelingen av graver i henhold til La Tène-kulturen i Sveits indikerer at det sveitsiske platå (Mittelland) mellom Lausanne og Winterthur var relativt tett befolket. Sentre for bosetninger eksisterte i elvedalen Aare mellom Thun og Bern, og mellom innsjøen Zürichsjøen og elven Reuss. Området Wallis og regionen rundt Bellinzona og Lugano synes også å ha hatt en relativt tett befolkning, skjønt de lå utenfor de helvetiske grensene.
Bortimot alle de galliske oppida ble bygd i nærheten av større elver på det sveitsiske platået. Ingen av dem eksisterte på samme tid. For de fleste av dem har vi ingen informasjon om hva deres keltiske navn kan ha vært, med en eller to mulige unntak. Hvor et førromersk navn er bevart, er det markert i parentes.
Trampett
Trampett er en «mini-trampoline» med sprett i, som står vinklet mot utøverne i enden av et tilløp. Ved bruk av tilløpet og sats utfører utøverne akrobatiske elementer i luften før de lander på tykke dynematter.
Innen troppsgymnastikk er trampett et apparat/øvelse hvor gymnastene utfører tre akrobatiske serier til musikk. Seriene skal inneholde variasjon i rotasjonsretningene (om tverraksen/salto og lengdeaksen/skru), virtuositet og progresjon i vanskelighet. De akrobatiske elementene kan være salto, splitthopp, pikerthopp, tuperthopp, salto halvskru eller lignende. Seriene skal utføres i strøm (lik avstand mellom hver gymnast). Rett etter at førstemann har landet kommer nestemann, noe som fører til et høyt tempo. Øvelsen blir derfor ofte utført til fartsfylt musikk.
Baroque
Baroque er et musikkalbum med Øivind Farmen, utgitt i 1995. Dette er hans første plate.
Gunnar Höckert
Gunnar Mikael Höckert (født 12. februar 1910 i Helsingfors, død 11. februar 1940) var en finsk friidrettsutøver.
Höckert hadde bare én sesong i verdenstoppen, 1936. Under OL 1936 i Berlin startet Höckert på 5,000 meter. Etter 2,000 meter utviklet løpet seg til en tvekamp mellom Höckert og landsmannen Lauri Lehtinen, OL-vinneren fra 1932 og verdensrekordinnehaveren. På sisterunde passerte Höckert landsmannen, og vant på tiden 14.32,2.
Resten av Höckerts karriere var ikke like suksessfylt, blant annet på grunn av problemer med revmatisme. Han kom aldri opp mot de tidene han oppnådde i 1936-sesongen.
Han meldte seg som frivillig i den finske hæren og kjempet som reservefänrik i vinterkrigen mot Sovjetunionen. En dag før 30-årsdagen falt han i Karelen.
Samih al-Qasim
Samih al-Qasim (født 11. mai 1939 i az-Zarqa, død 19. august 2014) var en palestinsk poet fra Israel og forfatter av arabisk litteratur.
Han kommer fra en palestinsk-drusisk familie.
Nordre Undal prestegjeld
Nordre Undal prestegjeld, etter 1917 benevnt Nord-Audnedal prestegjeld, var et prestegjeld tilhørende Mandal prosti. Det omfattet sogn i tidligere Nord-Audnedal, nå Lindesnes kommune i Agder fylke, og hovedkirken var Vigmostad kirke.
Birhanu Balew
Han representerte Bahrain under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 9 på 5 000 meter.
Nordre Undal prestegjeld
Nord-Audnedals hovedsogn er nå en del av Lindesnes kirkelige fellesråd, som er underlagt Mandal prosti i Agder bispedømme i Den norske kirke.
Historikk
Vígmundarstaðir sókn (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Vigmostad antas å være lagt under Undal prestegjeld i førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.
Det vidløftige Undal prestegjeld ble delt ved kgl. res. 10. juni 1844, og Nordre Undal ble da eget sognekall med Vigmostad hovedsogn og Konsmo annekssogn.
Dette prestegjeldet ble så nedlagt våren 1971, Vigmostad ble overført til Sør-Audnedal prestegjeld, mens Konsmo gikk til det nye Nord-Audnedal prestegjeld.
Terje Refsnes
Terje Refsnes (født 1956 ) er en norsk musikkprodusent fra Sandnes kommune i Rogaland.
Bakgrunn
Refsnes flytta til Frankrike i 1999, der starta han et lydstudio i Marseille.
Refsnes har vært produsent og låtskriver for store band og artister som Morten Abel, Eriksen og September When. I 1983 ga han ut en egen låt, «Eg Ska Greia Det», som er en del av LP-en «Nå Går Det Rock Vest, Sandnes LP'n».
Friidrett under Sommer-OL 2008 – 1500 meter menn
Friidrettsøvelsen 1500 meter herrer ved Sommer-OL 2008 fant sted den 15. til 19. august på Beijing nasjonale stadion.
Norge var ikke representert.
Rashid Ramzi fra Bahrain ble først kåret til olympisk mester, men ble 18. november 2009 fratatt gullmedaljen på grunn av at han testet positivt på CERA.
Rekorder
Før konkurransen var verdens- og olympisk rekord som følger:
Ingen ny olympisk rekord ble satt for øvelsen.
Semifinaler
Kvalifiseringsregel: de første 5 i hvert heat pluss de 2 raskeste tidene kvalifiserte seg.
Semifinale 1
17. august 2008 – 21.55
Semifinale 2
17. august 2008 – 22.04
Finalen
19. august 2008 – 22.50
Fylkesvei 6992
Fylkesvei 6992 (Fv6992) går mellom Haltug og Følling i Steinkjer kommune.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 293 (Nord-Trøndelag).
Sjøkadettmatt
Sjøkadettmatt er en åpningsfelle i sjakk, karakterisert av et dronningoffer som etterfølges av sjakkmatt (dersom svart aksepterer offeret). Navnet har sin opprinnelse i at partiet ble framført som et livesjakkparti under Richard Genées operette Sjøkadetten (1876).
I det opprinnelige partiet stilte Legal med handicap (dronningtårnet som forgave) mot den svakere St. Brie. Forløpet var muligens slik: '''1. e2-e4 e7-e5 2. Lf1-c4 d7-d6 3. Sg1-f3 Sb8-c6 4. Sb1-c3 Lc8-g4 5. Sf3xe5! Lg4xd1? 6. Lc4xf7+ Ke8-e7 7. Sc3-d5#''', se diagram 1. En liten skjønnhetsfeil ved denne versjonen er at svart i stedet for å slå dronningen i femte trekk kunne vunnet en brikke med '''5. ... Sc6xe5''', siden svarts løper på g4 da blir dekket av springeren på e5.
For pedagogiske formål er en mer logisk trekkrekkefølge vanlig i senere publikasjoner: '''1. e2-e4 e7-e5 2. Sg1-f3 d7-d6 3. Lf1-c4 Lc8-g4 4. Sb1-c3 h7-h6''' (eller g7-g6), dermed er stillingen i diagram 2 nådd.
Dette mattbildet kan også komme med omvendte farger:
Tilbake til flere åpningsfeller.
Schwarzenberg (Erzgebirge)
Schwarzenberg er en større kretsby i Erzgebirgskreis i Direktionsbezirk Chemnitz i Fristaten Sachsen. Byen har 18 892 innbyggere (31. desember 2008).
Schwarzenberg er medlem av byforbundet Silberberg for å fremme turisme, og er også kjent som «perlen i Erzgebirge».
Schwarzenberg var kretshovedstad i Kreis Schwarzenberg fra 1952 til 1990, og i Landkreis Schwarzenberg fra 1990 til 1994. Fra 1. januar 1995 frem til 1. august 2008 var byen kretshovedstad i Landkreis Aue-Schwarzenberg, og siden 1. august 2008 har byen vært en del av Erzgebirgskreis.
Centenário
Centenário kan vise til:
Jean-Pierre Papin
Som landslagsspiller for scoret Papin 30 mål på 54 kamper. Han deltok i VM i Mexico i 1986 (der Frankrike tok bronse), og i EM i Sverige i 1992. Han var også i den franske troppen som tok OL-gull i 1984. Papin spilte sin siste landskamp i 1995.
På klubbnivå spilte han for FC Valenciennes, Club Brugge, Olympique Marseille, AC Milan, Bayern München, Bordeaux og Guingamp. Hos var han nøkkelspiller på et lag som dominerte fransk klubbfotball i siste halvdel av 1980-tallet og første halvdel av 1990-tallet.
Catanduvas
Catanduvas kan vise til:
Colorado (andre betydninger)
Colorado kan vise til:
Utløper
Utløper eller stolon er en horisontal, krypede stengel hos planter. Den ligger oftest på eller rett under jordoverflata og er leddelt med en adventivknopp i hver leddknute. Røtter og andre plantedeler vokser ut fra knoppen og danner en ny plante. Utløpere er en effektiv metode for vegetativ formering. Kjente planter med overjordiske utløpere er gåsemure og jordbær. Velkjente stueplanter som grønnrenner, ynglesildre og marmorlanterne har utløpere med små planter som henger ned fra potta. Utløpere under jorda og i jordoverflata, slik dem som finnes hos potet og hestehov, kalles også jordstengler.
Esperantina
Esperantina kan vise til:
Douradina
Douradina kan vise til:
Floresta
Floresta kan vise til:
Feira Nova
Feira Nova kan vise til:
Guaraciaba
Guaraciaba kan vise til:
Nexenta OS
Nexenta OS, offisielt kjent som Nexenta Core Platform, er en tidligere Linux-distribusjon som var basert på OpenSolaris og Ubuntu. De støttede arkitekturer var x86-32 og x86-64. Etter at OpenSolaris ble lansert i juni 2005, startet arbeidet med Nexenta østen 2005. Nexenta Systems Inc. Innledet prosjektet og sponset dets utvikling. Nexenta OS 1.0 ble lansert 10. februar 2008.
I slutten av 2011, stanset utviklingen av Nexenta OS og ble erstattet av Illumian. Dette var et derivat av Illumos and OpenIndiana, men adskilte seg ved bruken av programpakker fra Debian. Illumian versjon 1.0 ble lansert i februar 2012. Like etterpå opphørte også Illumian-prosjektet.
The Theory of Everything
Den har blitt tildelt flere priser, blant annet en Oscar for beste mannlige hovedrolle (Eddie Redmayne), to Golden Globes (Beste mannlige skuespiller og beste filmmusikk) og tre BAFTA (Beste britiske film, beste mannlige hovedrolle og beste tilpassede manus).
Handling
I 1963 møter astrofysikkstudenten Stephen Hawking (Eddie Redmayne) Jane Wilde (Felicity Jones), en litteraturstudent ved Cambridge University, på en fest, noe som leder til at de påbegynner et forhold. Selv om han er svært god i matematikk og fysikk, er hans venner og professorer bekymret over at han ikke har et emne for sin tese. Stephen og hans professor, Dennis Sciama (David Thewlis), går på en forelesning om sorte hull som inspirerer Stephen til å spekulere i om de kan ha hatt noe å gjøre med universets skapelse. Han bestemmer seg senere for at tesen hans skal handle om emnet «tid».
Mens han undersøker emnet sitt begynner musklene hans å svekkes, noe som etter hvert fører til at han faller og slår seg i hodet. Han får vite at han har en motornevronsykdom, og at selv om hjernen hans vil være fullt fungerende, vil han snart miste kontroll over musklene sine, og vil ikke kunne gå, snakke, svelge, eller bevege mesteparten av kroppen. Han får vite at han kun har to år igjen av livet sitt. Da Stephen begynte å trekke seg tilbake forteller Jane ham at hun elsker ham. Hun snakker med hans foreldre, som forklarer situasjonen for henne. Jane sier at hun ikke har noen planer om å forlate Stephen, og de to gifter seg og får en sønn ikke lenge etter.
Stephen begynner å få større problemer med å snakke. Når han endelig får presentert tesen sin, hvor han argumenterer for at universets skapelse ble forårsaket av et sort hull, blir han fortalt at hans teori er revolusjonerende til tross for noen feil, og han får sin doktorgrad. Mens han feirer med Jane og sine venner innser han at han ikke lenger klarer å gå, og at han snart vil bli avhengig av en rullestol.
Etter at deres andre barn, en datter, blir født utvikler Stephen en teori om sorte hulls synlighet. Han presenterer den i en forelesning hvor alle professorene blir målløse. Dette er begynnelsen på Stephens vei til å bli en verdenskjent fysiker. På grunn av hans helse og økende akademiske status, samt deres to barn, har Jane ikke tid til å jobbe på sin egen tese, noe som leder til at hun blir frustrert. Hun forteller Stephen om sine problemer med depresjon, og han svarer at han forstår om hun trenger hjelp. Janes mor foreslår at hun blir med i kirkekoret, hvor hun møter Jonathan (Charlie Cox). De to blir nære venner, og hun ansetter ham som pianolærer for sin sønn. Enkemannen Jonathan blir snart en gode venn med hele familien, hvor han hjelper Stephen med sykdommen hans, støtter Jane, og leker med ungene.
Når Jane føder nok en sønn spør Stephens mor om det er Jonathans barn. Jane blir såret av at hun kunne tro det, og oppdager at Jonathan overhørte samtalen. Jane prøver å stoppe ham fra å forlate dem, og mens de to er alene innrømmer de at de har følelser for hverandre. Jonathan holder seg borte fra familien en stund, men Stephen besøker ham for å si at Jane trenger ham.
Etter hvert som Stephen blir mer kjent blir han invitert til en konsert i Bordeaux. Mens han er ute på reise tar Jane og Jonathan med seg ungene på ferie, hvor de to ender opp med å bli svært nære. I Frankrike pådrar Stephen seg lungebetennelse, og Jane sier farvel til Jonathan før hun forter seg til sykehuset. Legen forteller henne at Stephen trenger en trakeotomi, noe som betyr at han kommer til å miste taleevnen helt. Hun ber dem om å operere allikevel.
De leier inn en hjelper, Elaine (Maxine Peake), og Stephen bruker et stavebrett for å kommunisere med henne. De to kommer godt overens. Stephen får senere en datamaskin med en innebygd talemodul, som han bruker til å skrive boken A Brief History of Time, som blir en internasjonal bestselger. Han forteller Jane at han har blitt invitert til Amerika for å motta en pris, og at han vil ta med seg Elaine. Dette leder til at de to innser at de ikke kan fortsette ekteskapet sitt.
Stephen går på forelesning med Elaine etter at de to har blitt forelsket, samtidig som Jane og Jonathan tar opp kontakten igjen. Under en forelesning i Amerika ser Stephen en student som mister pennen sin på gulvet. Han ser for seg at han reiser seg opp for å gi den til henne, noe som leder til at han nesten begynner å gråte etter å ha blitt påminnet om hvor mye sykdommen har påvirket livet hans. Istedenfor fortsetter han og leverer en inspirerende tale om menneskets streben. Snart etter inviterer Stephen Jane til å møte dronningen sammen med ham. De to møtes igjen, og snakker sammen mens de ser på at barna leker. Stephen sier «se hva vi har skapt.»
I en avsluttende scene går filmen tilbake til øyeblikket hvor Stephen og Jane først møttes, en referanse til Stephens ønske om å gå tilbake i tid for å se hva som skjedde i begynnelsen av universet. Filmens sluttekst nevner at Jane og Jonathan senere giftet seg, og at Stephen og Jane fremdeles er gode venner.
Utvikling
Manusforfatteren Anthony McCarten hadde vært interessert i Hawking siden han leste boken A Brief History of Time i 1988. I 2004 leste han Jane Hawkings Travelling to Infinity: My Life with Stephen, og begynte å skrive et manus basert på boken, uten å ha noen form for garanti at det ville bli noe av det. Han besøkte Jane flere ganger for å diskutere prosjektet. I 2009, etter flere utkast, ble han introdusert til produsenten Lisa Bruce gjennom ICM-agenten Craig Bernstein.
Bruce brukte tre år med McCarten for å overbevise Jane Hawking om å gå med på lage en film av boken, Bruce sa "It was a lot of conversation, many glasses of sherry, and many pots of tea." Den 18. april 2013 ble det bekreftet at James Marsh skulle regissere filmen, som ville bli basert i Cambridge og andre steder i Storbritannia, med Eddie Redmayne i den mannlige hovedrollen. Den 23. juni 2013 ble det annonsert at Felicity Jones ville inneha den kvinnelige hovedrollen. Den 8. oktober 2013 ble det bekreftet at Emily Watson og David Thewlis skulle være medvirkende, og at Tim Bevan, Eric Fellner, Lisa Bruce, og Anthony McCarten fra Working Title skulle produsere stykket.
Marsh hadde studert arkivbilder for å gjøre filmen mer autentisk, og sa "When we had photographs and documentary footage of Stephen that related to our story, we tried to reproduce them as best we could." Redmayne møtte Stephen Hawking selv, og kommenterte at "Even now, when he's unable to move, you can still see such effervescence in his eyes." Han beskrev det å portrettere Hawking i filmen som en heftig utfordring, og sa at "The real problem with making a film is of course you don’t shoot chronologically. So it was about having to really try and chart his physical deterioration [so] you can jump into it day-to-day, whilst at the same time keeping this spark and wit and humour that he has."
Redmayne brukte et halvt år på å studere Hawking's liv, hvor han blant annet så på alt intervjumateriale han kunne finne. Mars uttalte at det Redmayne måtte gjøre ikke var særlig enkelt. "He had to take on enormous amounts of difficult preparation as well as embracing the difficult physicality of the role. It's not just doing a disability. It's actually charting the course of an illness that erodes the body, and the mind has to project out from that erosion," sa han. Han la til at Hawking hadde vært i støtte for filmen, og at "[Hawking's] response was very positive, so much so that he offered to lend his voice, the real voice that he uses. The voice you hear in the latter part of the story is in fact Stephen's actual electronic voice as he uses it".
Under BBC Radio 4s Woman's Hour pratet Jane Hawking om å ha møtt Jones flere ganger mens hun forberedte seg for rollen. Da hun endelig fikk sett den ferdige filmen ble hun overrasket av å se at Jones hadde inkorporert Jane's talemåte i fremstillingen.
Filming
Innen den 8. oktober 2013 hadde filmen begynt innspilling basert i Cambridge samt andre steder i Storbritannia. Før dette hadde Working Title begynt innspilling på plenen foran New Court-bygningen mellom 23. og 27. september 2013; de filmet "May Ball"-scenen, satt i 1963. Den 24. september 2013 ble det spilt inn scener ved St John's College, The Backs i Queen's Road, og Queen's Green. Plenen foran New Court og Kitchen Bridge ble inkludert i filmen. May Ball-scenen var den siste utendørsscenen de filmet, hvor dagen deretter ble filmet i en forelesningshall, og resten av filmingen ble ferdigstilt i studio over de siste fem ukene.
Pyroteknikerne Titanium Fireworks, som utviklet fyrverkeriet for Sommer-OL 2012 i London, stilte med tre identiske oppstillinger av fyrverkeri for May ball-scenen.
Musikk
Komponisten Jóhann Jóhannsson laget filmmusikken for The Theory of everything, som har blitt beskrevet som "[Jóhannsson's] signature blend of acoustic instruments and electronics." Jóhannsson kommenterte at "it always involves the layers of live recordings, whether it's orchestra or a band or solo instrument, with electronics and more soundscape-y elements which can come from various sources." Lydsporet ble spilt inn i Abbey Road.
Utgivelse
The Theory of Everything hadde premiere under Toronto internasjonale filmfestival den 7. september 2014.
Den 10. april 2014 fikk Focus Features distribusjonsrettighetene til The Theory of Everything i USA, og planla utgivelse på et begrenset antall kinoer i løpet av 2014. Snart etter fikk Entertainment One Films rettighetene for distribusjon i Canada. Den første traileren ble sluppet den 7. august 2014. Den 8. oktober 2013 fikk Universal Pictures International rettighetene til internasjonal distribusjon av filmen.
Filmen hadde en begrenset utgivelse i USA den 7. november 2014, og ble i de følgende ukene utvidet til Taiwan, Østerrike, og Tyskland. Den 1. januar 2015 ble den gitt ut i Storbritannia, før den senere ble gitt ut gjennom resten av Europa.
Malaysia under Sommer-OL 1996
Malaysia under Sommer-OL 1996. Trettifem sportsutøvere fra Malaysia deltok i åtte sporter under Sommer-OL 1996 i Atlanta. De kom på delt 54.-plass med en sølv- og en bronsemedalje.
Inajá
Inajá kan vise til:
Rune Hogsnes
Rune Hogsnes (født 9. mars 1965 i Tønsberg) er en norsk politiker (H) og næringslivsleder. Han var fylkesordfører i Vestfold fra 2015 til 2019, da Vestfold ble slått sammen med Telemark for å etablere det nye fylket Vestfold og Telemark.
General Carneiro
General Carneiro kan vise til:
Rune Hogsnes
Hogsnes var en av tre grundere av Vakt Service AS i 1987, senere Nokas. Han har også hatt flere styreverv i norske bedrifter.
Han ble valgt inn i fylkestinget i Vestfold i 2011, og tok etter valget i 2015 over som fylkesordfører i Vestfold. Hogsnes har også i to perioder representert Høyre i Tønsberg bystyre, og vært nestleder i Vestfold Høyre.
Indianópolis
Indianópolis kan vise til:
Westview Press
Forlaget ble grunnlagt i 1975 i Boulder, Colorado av Fred Praeger, og ble solgt i 1991 til SCS Communications. HarperCollins kjøpte forlaget i 1995. I 1998 ble det en del av Perseus Books Group. Selskapet ble solgt til Taylor & Francis i 2017 og forlagets bøker opptrer nå under navnet Routledge.
Kromosom 5
Kromosom 5 er ett av de 23 kromosomparene hos mennesker. Kromosom 5 er det femte største menneskelige kromosomet. Mennesker har normalt to versjoner av dette kromosomet, ett fra hver av foreldrene. Dette kromosomparet dekker omtrent 181 millioner basepar som er byggematerialet til DNA. Kromosom 5 står for nesten 6 % av den totale mengden DNA i cellene.
Service canadien du renseignement de sécurité
Service canadien du renseignement de sécurité (SCRS, engelsk: Canadian Security Intelligence Service (CSIS)) er Canadas sivile etterretningsorganisasjon som innhenter, overvåker og analyserer informasjon om rikets sikkerhet. Etatens ansvarsområde omfatter både nasjonal og internasjonal etterretning.
SCRS ble opprettet i 1984 etter en anbefaling fra en granskningskommisjon, som ble nedsatt etter at det ble kjent at det føderale politiet hadde utført flere ulovlige handlinger i forbindelse med sin etterretningsvirksomhet. Kommisjonen anbefalte at ansvaret for etterretning ble fjernet fra politiet og lagt til en ny, sivil etat uten politimyndighet.
SCRS er underlagt Ministère de la Sécurité publique et de la Protection civile du Canada. Tilsyn med SCRS føres av et uavhengig organ, Comité de surveillance des activités de renseignement de sécurité.
Jérôme Ferrari
Jérôme Ferrari (født 1968 i Paris) er en fransk forfatter og oversetter. Han vant Prix Goncourt 2012 for sin roman Le Sermon sur la chute de Rome.
Ferrari har bodd på Korsika og undervist i filosofi ved Lycée international Alexandre-Dumas i Alger i flere år, deretter ved Lycée Fesch i Ajaccio. For tiden er han professor i filosofi ved den franske skolen i Abu Dhabi.
Et av Jérôme Ferraris arbeider har blitt oversatt til engelsk, Where I Left My Soul (2012). Handlingen finner sted på midten av 1950-tallet under krigen i Algerie, og ser bakover til den andre verdenskrig og det franske nederlaget i Indokina, og framover til 1958 og den fjerde republikkens sammenbrudd.