cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget ved Poitiers
Slaget
Hadde de muslimske styrkene forblitt under kontroll, kunne det gått annerledes. Både vestlige og muslimske beretninger er enige om at slaget var hardt utkjempet og at det tunge muslimske kavaleriet brøt inn i firkanten og at frankerne i formasjonen kjempet utrettelig. «De muslimske rytterne angrep fryktløst og ofte fremover mot bataljonene av frankere som motstod, mange falt døde på begge sider.» Muslimene som hadde brutt inn i firkanten forsøkte å drepe Martell, men som nevnt over, omringet hans menn ham og ble ikke brutt. Slaget bølget imidlertid fremdeles da frankiske beretninger hevder at rykter blant den arabiske hæren om at frankiske speidere truet byttet de hadde tatt fra Bordeaux og muslimske styrker brøt umiddelbart ut av slaget og returnerte til leiren for å sikre den. Karl skal, i håp om å trekke bort deler av fienden, ha sendt speidere for å skape kaos i den muslimske basen og frigjøre så mange slaver som mulig. Det lyktes langt over forventning, siden mange fra det muslimske kavaleriet returnerte til leiren. Ifølge muslimske beretninger om slaget, sendte Karl midt i kampens hete på slagets andre dag speidere og begynte å raide leiren og forsyningstoget. Umiddelbart red en del av det muslimske kavaleriet tilbake til leiren for å beskytte den. Dette syntes som en retrett i full skala for resten av den muslimske hæren, og snart var det blitt til en. Mens han forsøkte å gjenopprette orden blant sine menn som hadde brutt seg inn i firkanten, ble Abdul Rahman omringet av frankere og drept og muslimene rømte tilbake til sin leir. Frankerne gjenopptok sine posisjoner og hvilte der gjennom natten i den tro at slaget ville fortsette ved daggry neste morgen.
Da muslimene ikke dukket opp til kamp dagen etter, fryktet frankerne et bakhold. Karl trodde først at muslimene forsøkte å få ham ned fra høyden og inn i åpent lende, noe han ville unngå for enhver pris. Etter hvert oppdaget Karl at muslimene hadde trukket seg tilbake for lenge siden i løpet av samme natten. Først etter betydelig rekognosering frankiske soldater gjorde av den muslimske leiren, som ifølge begge beretningene hadde blitt forlatt i hastverk, ble oppdaget at muslimene hadde trukket seg tilbake i løpet av natten. Teltene stod fremdeles i leiren da det som var igjen av de muslimske styrkene satte kursen for Iberia med det de kunne bære av våpen som var igjen.
Senere avslørte de arabiske krønikene at de forskjellige generalene fra de forskjellige delene av kalifatet, berbere, arabere, persere og langt flere, ikke kunne enes om en leder til å overta etter Abdul Rahman. De klarte ikke engang å bli enige om hvem som skulle lede dem i kamp. Bare emiren hadde en fatwa fra kalifen, og dermed absolutt autoritet over de troende soldatene. Hans død, og de forskjellige nasjonalitetene og etnisitetene i en hær satt sammen fra hele kalifatet, gjorde det umulig å lede den i et videre slag.
Martells evne til å få Abul Rahman drept da han kunne, under en tilbaketrekning han nøye hadde planlagt skulle skape forvirring under slagets høydepunkt, kombinert med årevis av hard trening av sine menn for å gjøre det som var antatt å være umulig, gir Martell en unik plass i historien som Europas redningsmann og en briljant general i en tidsepoke ikke kjent for sine generaler. Martells frankere, nesten hele infanteriet uten rustning, stod uten hjelp fra buer eller skytevåpen, imot ryttere med brynjer, en bragd som nesten savner sidestykke i historien.
Etterspill
Den arabiske hæren trakk seg tilbake over Pyreneene. Karl fikk etter slaget kallenavnet Martell som betyr «hammer». Han fortsatte å drive muslimene ut av Frankrike i årene etterpå. Etter at Odo, som riktignok med noen reservasjoner hadde blitt tvunget til å anerkjenne Karls overherredømme, døde, ønsket hans sønn uavhengighet. Selv om Karl ville legge hertugdømmet direkte under seg og reiste dit for å få lojaliteten til Aquitaine, utropte adelen Odos sønn, Hunold, som hertug. Karl anerkjente hertugdømmet, men da araberne invaderte Provence året etter hadde Hunold ingen andre valg enn det faren tidligere hadde hatt: han anerkjente Karl som sin overherre.
I 736 satte kalifatet igjen i gang en massiv invasjon, denne gang fra havet. Sjøinvasjonen var ledet av Abdul Rahmans sønn. Den landet i Narbonne og tok Arles. Karl dro ned til muslimenes befestninger i Provence. Han tok tilbake Montfrin og Avignon og sammen med Liutprand, langobardenes konge, tok han Arles og Aix-en-Provence. Nîmes, Agde og Béziers, som var blitt holdt av muslimene siden 725, falt og deres festninger ble ødelagt.
Denne gangen antok muslimene at de ikke hadde undervurdert Karl og lot ham komme til seg ved å la ham erobre Provence, by etter by, og ventet tålmodig på frankerne til det endelige slaget. Men de undervurderte tiden det ville ta før frankerne klarte å bygge sitt eget tunge kavaleri som støtte for sitt sårbare infanteri; på fem korte år hadde Martell innført stigbøylen og ryttere i rustning. Da han kom ned og angrep muslimene, gjorde han det med en svært forskjellig hær enn den de ventet. Han knuste muslimenes styrker ved Arles og var forberedt på å møte hovedstyrken ved Narbonne hvor han knuste hele den mektige arméen ved elven Berre. De beseirede muslimske hærene stod for første gang ovenfor frankernes tunge kavaleri Martell brukte i koordinasjon med infanteriet. Han klarte ikke ta Narbonne, men rensket Provence for fremmede okkupanter, avgrenset muslimene til byen Narbonne og Septimania og etterlot dem uten store nok styrker til å gjøre annet enn å gjemme seg innenfor murene.
Noen historikere mener at Narbonne var en like viktig seier for det kristne Europa som Poitiers. Karl var en sjelden ressurs i den mørke middelalderen. Han var en briljant strategisk general som også var en taktisk kommandant par excellence, i kampens hete i stand til å sette sine planer i verk mot fiendens styrker og bevegelser. Kanskje mest utrolig er at han beseiret dem gang etter gang, særlig da han, som ved Poitiers, var tallmessig og våpenmessig underlegen, og ved Berre og Narbonne hvor de også var tallmessig underlegne. Karl hadde hva som definerer virkelig storhet hos en militærkommandant: Han forutså fiendens trekk og forberedte seg nøye mot dem. Han brukte underlaget, tidspunktet, stedet og sine troppers lojalitet til å vippe motstandernes overlegne våpen og taktikk av pinnen. For det tredje tilpasset han seg fienden igjen og igjen på slagmarken, endret taktikken og strategien for å kompensere både for det forutsette og det som ikke kan forutsees.
Betydningen av Poitiers og de senere felttogene i 736–737, hvor de muslimske basene i Gallia og islams umiddelbare mulighet til å ekspandere og øve innflytelse i Europa ble fjernet, kan vanskelig overvurderes. Gibbons og hans generasjon historikere og flertallet av dagens eksperter, er enige med dem som mener at dette uten tvil var avgjørende i verdenshistorien. Til tross for sine nederlag, beholdt araberne kontrollen over Narbonne og Septimania, men de kunne ikke ekspandere videre. Avtalene som var inngått tidligere med den lokale befolkningen stod fast, og ble videre konsolidert i 734 da guvernøren av Narbonne, Yusuf ibn 'Abd al-Rahman al-Fihri, inngikk avtaler med flere byer om felles forsvarsorganisering mot Karl Martells erobringer. Karl hadde systematisk strammet grepet om den sørlige delen ettersom han utvidet sitt rike. Han mente, og de fleste historikere er enige med ham, at det var livsviktig å avgrense muslimene til Iberia og ikke la dem få fotfeste i selve Gallia. Selv om han vant slaget ved Narbonne da hæren kom for å møte ham, klarte ikke Karl, da byen ble forsvart av muslimske arabere og kristne vestgotere, å ta Narbonne ved hjelp av en beleiring i 737. I stedet for å binde hæren opp i en beleiring som kunne vare i årevis, var Martell fornøyd med å isolere de få gjenværende invasjonsstyrkene i Narbonne og Septimania. Han overlot til sin sønn, Pipin den lille, å fremtvinge byens kapitulasjon (759), drive araberne tilbake til Iberia og føre Narbonne tilbake inn i det frankiske riket. Pippins sønn, Karls sønnesønn, Karl den store, ble den første kristne herskeren som faktisk begynte det som blir kalt Reconquista, der de muslimske okkupantene ble jaget ut av Europa. I den østlige delen av halvøya etablerte den frankiske keiseren Marca Hispanica i det som i dag er Catalonia, gjenerobret Girona i 785 og Barcelona i 801. Dette dannet en buffersone mot islam over Pyreneene.
Vestlig historie
Kristne samtidige, fra Beda til Teofanes, skrev nøye ned beretninger om slaget og var ivrige etter å brette ut hva de anså som dets implikasjoner. Senere forskere, som Edward Gibbon, hevdet at dersom Martell hadde falt, ville maurerne antagelig enkelt ha erobret et delt Europa. Gibbon skrev at «en seirende rekke av marsjer hadde blitt forlenget over 1600 km fra Gibraltar til breddene av Loire. Repetisjonen av et likt rom ville ha ført sarasenerne til utkanten av Polen og høylandene i Skottland. Rhinen er ikke mer uoverstigelig enn Nilen eller Eufrat, og den arabiske flåten kunne ha seilt uten sjøslag inn i munningen av Themsen. Kanskje fortolkninger av koranen nå ville ha blitt lært bort ved skolene i Oxford, og talerstolene ville vist et omskåret folk tryggheten og sannheten i Muhammeds åpenbaringer.»
Sikkert er at den islamske invasjonen utgjorde en stor fare mellom 721 i Toulouse og 737 i det arabiske nederlaget ved Narbonne, men faren var iferd med å avta. Det forente kalifatet kollapset i borgerkrig i 750 i slaget ved Zab som etterlot umayyad-dynastiet nesten helt utradert med unntak av prinsene som flyktet til Afrika og videre til Iberia hvor de etablerte umayyad-emiratet i opposisjon til abbasidenes kalif i Bagdad.
Mange historikere er enige i at Martell var det vestlige tunge kavaleriets far. Han hadde ingen problemer med å bruke sine fienders våpen mot dem selv, ingen stolthet hindret ham i å dra alle veksler han kunne i å forsvare sin tro, hans fars hjem, hjemland og sitt folk fra det som han så på som en fare som ville ødelegge dem dersom en ikke gjorde noe med det. Hans fremsynthet i å bevege seg for å slå til først, stoppe dem utenfor sin «inngangsdør», minner om en av Winston Churchills berømte uttalelser: «Det er bedre å kjempe i dine naboers bakgård enn å måtte forsvare sin egen inngangsdør.» På fem korte år, fra slaget ved Poitiers til slaget ved Narbonne, skapte han det vestlige tunge kavaleriet og brukte det sammen med sin falanks med knusende effekt.
I moderne tid, sier Norwich, verdens kanskje ledende autoritet på Østromerriket, at frankernes stopp av muslimenes ekspansjon ved Poitiers bokstavelig talt bevarte kristendommen slik vi kjenner den. En kanskje mer realistisk oppfatning finnes i Barbarians, Marauders, and Infidels (2004) av Antonio Santosuosso, professor emeritus i historie ved universitetet i Western Ontario og ansett som ekspert på epoken, har en svært interessant betraktning om Karl Martell, Poitiers og de etterfølgende kampanjene mot Rahmans etterfølger i 736–737. Santosuosso argumenterer overbevisende for at de muslimenes nederlag var minst like viktig for lærdommen som til slutt førte Europa ut av middelalderen. Han argumenterer overbevisende for at mens Poitiers uten tvil er verdenshistorisk betydningsfullt, var de senere slagene minst like viktige. Begge invasjonsstyrkene beseiret i disse kampene hadde kommet, for å opprette permanente utposter med tanke på ekspansjon, og det kan ikke være tvil om at disse tre nederlagene samlet brøt islams europeiske ekspansjon mens kalifatet fremdeles var forent.
Mens enkelte moderne tolkninger av slagets betydning reserverer seg fra Gibbons ekstreme posisjon, støttes Gibbons vurderinger av andre historikere som Edward Shepard Creasy og William E. Watson. De fleste moderne historikere, som Norwich og Santosuosso, støtter vanligvis oppfatningen om Poitiers som en verdenshistorisk hendelse i favør av vestlig sivilisasjon og kristendom. Militærforfattere som Robert W. Martin hevder også i The Battle of Tours is still felt today, at Poitiers betydning for vestlig sivilisasjon og kristendom merkes selv i dag.
Arabisk historie
Samtidige arabiske historikere og krønikeforfattere interesserer seg mer for det katastrofale arabiske nederlaget ved Konstantinopel i 718. Etter at den første arabiske beleiringen av Konstantinopel (674–678) endte i fullstendig fiasko, førsøkte umayyad-kalifatet et nytt betydelig angrep på byen. En 80,000 mann sterk armé ledet av Maslama, broren til kalif Umar II, krysset Bosporos fra Anatolia for å beleire Konstantinopel over land, mens en massiv flåte av krigsgaleier, anslått til mellom 1800 og 2000, seilte inn i Marmarahavet sør for byen. Heldigvis for bysantinerne, hindret den store kjettingen flåten fra å seile inn i den indre havnen og fordi de var under kontinuerlig angrep og trakassering fra den greske flåten som brukte gresk ild for å utjevne den tallmessige forskjellen, klarte ikke de arabiske galeiene å seile opp Bosporos.
Keiser Leo III brukte de berømte murene rundt Konstantinopel til sin fordel og den arabiske hæren klarte ikke å bryte dem ned. Bulgarske styrker hadde kommet bysantinernes til unnsetning, forstyrret muslimene kontinuerlig og forhindret nye forsyninger i den grad at mye av hæren var nær hungersnød da beleiringen ble avbrutt. Enkelte muslimske historikere har hevdet at om kalifen hadde kalt sine arméer tilbake fra Europa for å hjelpe til i beleiringen, kunne byen ha blitt tatt, til tross for de legendariske murene. En slik tilbakekalling hadde doblet arméens størrelse som beleiret byen og ville tillatt et angrep i full skala mens de fremdeles kunne slå tilbake de bulgarske styrker.
Noen samtidige historikere har hevdet at om araberne faktisk hadde ønsket å erobre Europa, kunne de lett så gjort. Disse historikerne hevder at araberne ikke var tilstrekkelig interessert til å sette i gang betydelige invasjoner, fordi Nord-Europa dengang ble regnet for å være en samfunnsmessig, kulturell og økonomisk bakgård med liten betydning for noen som helst invasjonsstyrker. Noen vestlige lærde, selv om de er i mindretall, som Bernard Lewis er enig i denne vurderingen.
Denne oppfatningen bestrides også av arabiske fortellinger fra perioden 722–850 som, bortsett fra bysantinerne, nevner frankerne oftere enn noen andre kristne folkeslag. De arabiske krønikene diskuterer virkningen Abdul Rahmans død hadde; som en absolutt katastrofe for de troende. Videre tilbakeviser beretninger om de islamske raidene inn i India og andre ikke-muslimske stater etter konverteringer en nedtoning av dette slagets betydning. Gitt de store rikdommene i kristne helligdommer, som den i Tours, var det ikke for de skarpe nederlagene i 732, 736 og 737 for Martell og at interne stridigheter i den islamske verden forhindret senere forsøk, ville islamsk ekspansjon vært sannsynlig.
Andre relevante bevis for dette slagets betydning ligger i den islamske ekspansjonen i alle andre regioner av det gamle Romerriket og med unntak av hva bysantinerne klarte å beholde, tok kalifatet hele de gamle romerske og persiske imperiene. Det er ikke sannsynlig at Gallia ville blitt spart var det ikke for Karl Martells frankiske veteraners innsats. Til slutt ser disse første arabiske historikerne bort fra at fire separate emirer i Al-Andalus over en 25-års periode brukte en fatwa fra kalifen til å hente styrker fra alle provinsene i Afrika, Syria og til og med turkmenere som hadde startet å konvertere, for å sette sammen fire store invasjonshærer godt forsynt og utstyrt, med intensjon om å foreta permanent ekspansjon over Pyreneene inn i Europa. Ingen slike senere forsøk ble derimot forsøkt, siden konflikten mellom umayyade-emiratet i Iberia og abbaside-kalifatet i Bagdad forhindret et forent angrep på Europa.
Med tanke på betydningen arabiske beretninger la på Abdul Rahmans død, nederlaget i Gallia og de etterfølgende nederlagene og ødeleggelsen av de muslimske basene i det som nå er Frankrike, synes rimelig sikkert at dette slaget hadde verdenshistorisk betydning hva gjaldt å stoppe vestlig islamsk ekspansjon. Arabiske beretninger skrevet under den perioden og i de neste syv århundrene gjør det klart at Abdul Rahmans nederlag og død ble anerkjent, og de fleste forskere tror at det ble anerkjent som en katastrofe av betydelige proporsjoner. Deres egne ord forteller det best: «Dette dødelige muslimske nederlaget, og tapet av en stor leder og god herremann, Abderrahman, fant sted i det hundre og femtende år.» Dette fra den delen av historien til umayyad-kalifatet, og den store arabiske perioden med ekspansjon, ser ut til å sette betydningen av slaget ved Poitiers i verdenshistorisk perspektiv.
Samtidig analyse
Hadde Martell falt ved Poitiers, kunne de langsiktige implikasjonene for europeisk kristendom blitt ødeleggende. Hans seier der, og i de følgende felttogene, kan bokstavelig talt ha reddet Europa og kristendommen, slik vi kjenner den, fra erobring mens kalifatet var forent og i stand til å gjennomføre slike erobringer. Om dette er et «godt» eller «dårlig» resultat avhenger av perspektivet. Sir Arthur Clarke, riktignok ikke historiker, trodde at hvis islam hadde triumfert ved Poitiers, ville århundrer med sekulær strid ha vært unngått, og øst og vest ville vært forent. William Watson tror at det ville ha vært en katastrofe, fordi det ville ha ødelagt alt som er blitt vestlig sivilisasjon etter renessansen. Alle parter er stort sett enige om at hvis frankerne hadde tapt, eksisterte ingen makt som kunne ha stoppet muslimsk erobring av Italia, og dermed ville det som ble den katolske kirke gått til grunne.
I tillegg utgjorde Martells innføring av stigbøylen og kavaleri i rustning i den frankiske hær startskuddet for ridderne som kom til å danne de vestlige arméenes ryggraden de neste fem århundrene. Og hadde Martell mislyktes, ville det ikke vært noen Karl den store, ikke noe hellig tysk-romersk rike eller kirkestat. Det rådende synet hevder at alle disse hendelsene skjedde fordi Martell klarte å begrense islam fra å ekspandere inn i Europa mens det ennå var mulig. Hans sønn tok tilbake Narbonne, og hans barnebarn etablerte Marca Hispanica på den andre siden av Pyreneene i det som i dag er Catalonia, gjenerobret Girona i 785 og Barcelona i 801. Med frankiske festninger i Iberia dannet dette en permanent buffersone mot islam. Sammen med kongen av Asturias, Pelayo, som startet sin kamp mot maurerne i fjellene i Covadonga i 722, ble disse grunnlaget for Reconquista til alle muslimene ble jaget ut av Iberia.
Ingen flere muslimske forsøk ble foretatt mot Asturias eller frankerne ettersom konflikten mellom umayyad-dynastiet og abbasidekalifatet i Bagdad forhindret et forent angrep på Europa. Det kom til å gå 700 år før osmanene klarte å invadere Europa via Balkan.
Petter Thoresen (badminton)
Petter Thoresen (født 12. februar 1955) er en norsk tidligere badmintonspiller som representerte Sandefjord BK.
Thoresen ble nr. 2 i single i Europamesterskapet for junior i 1973. Han vant 15 NM-gull i perioden 1973–1984. Han vant kongepokalen i 1974, 1979, 1980, 1981, 1983 og 1984.
Han er bror av badmintonspilleren Else Thoresen.
Venstrekommunistisk Ungdomsfylking
Venstrekommunistisk Ungdomsfylking (VKU) var en av forløperne til det som i dag er kjent som Arbeidernes Ungdomsfylking (AUF). VKU fungerte som Det norske Arbeiderpartis ungdomsorganisasjon fra 1924 til 1927, og var en revolusjonær bevegelse som kjempet for en kommunistisk revolusjon i Norge.
Ved samlingen mellom Arbeiderpartiet og Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti i 1927 ble også deres ungdomsorganisasjoner slått sammen. VKU gikk sammen med NSAs Norges sosialistiske ungdomsforbund og dannet Arbeidernes ungdomsfylking.
Stiftelse
Venstrekommunistisk Ungdomsfylking ble etablert som Det norske Arbeiderpartis (DNA) nye ungdomsorgan som et resultat av den interne striden partiet opplevde i november 1923. Striden stod mellom to fløyer innad i partiet, ledet av henholdsvis Martin Tranmæl og Olav Scheflo, som var uenige om hvordan partiet skulle forholde seg til de såkalte «moskvatesene» som Den tredje internasjonale hadde utstedt. Tranmælfløyen mente at partiet måtte bevare sin selvstendighet gjennom ikke å la seg styre fra Moskva, mens Scheflofløyen mente at en sosialistisk revolusjon kun ville skje med tette bånd og samarbeid med Lenins Moskva. Tranmæl og hans tilhengere vant avstemningen på arbeiderpartiets landsmøte, mens Scheflofløyen vant frem i ungdomsorganets avstemning. Dette resulterte i at Scheflo og hans tilhengere tok med seg ungdomsforbundet og etablerte Norges Kommunistiske Parti, slik at DNA plutselig stod uten ungdomsorgan.
DNA måtte derfor etablere en ny ungdomsforening, og en ny forening stod offisielt klar fra 1. januar 1924. Den fikk navnet Venstrekommunistisk Ungdomsfylking og tok sikte på å være minst like radikal og revolusjonær som kommunistpartiet. I årene som fulgte utviklet dette seg til en strid mellom venstrekommunister og kommunister som var lojale til Sovjetunionens kommunistparti om hvem som var de mest revolusjonære. De Moskvatro kommunistene ble av VKU ofte kalt «Høirekommunister».
Militærstreiken
En av de første sakene den nyopprettede ungdomsfylkingen skulle kjempe for var militærstreiken. Sammen med blant andre den radikale akademikerbevegelsen «Mot Dag» oppfordret VKU landets unge menn til å nekte militærtjeneste. VKU argumenterte for at de borgerlige kreftene i samfunnets fremste våpen for å slå ned arbeiderklassen var nettopp militæret, og at dette derfor måtte boikottes. Flere arbeiderpartipolitikere, blant annet Einar Gerhardsen og Martin Tranmæl, mottok fengselsdommer fordi de hadde oppfordret til streiken som ble ansett som ulovlig av styresmaktene. Einar Gerhardsen ble senere valgt til VKU sin nye formann mens han satt i fengsel. Militærstreiken var ingen politisk suksess ettersom svært få vernepliktige faktisk gjennomførte boikotten, men den bidro til at det nye ungdomsorganet fikk oppmerksomhet i pressen.
Nye kampanjer
Fra 1925 arrangerte VKU-formann Einar Gerhardsen såkalte «arbeid- og kampgrupper». Disse gruppene skulle arrangere demonstrasjoner og tok sikte på å skape fysiske sammenstøt og konfrontasjoner med politiet. Samtidig ble arbeiderungdom oppfordret til å bli med i skytterlag, som et ledd i å bevæpne arbeiderklassen og klargjøre den for en eventuell revolusjon. VKU mente at dette var en nødvendighet da borgerskapet kunne fremprovosere en borgerkrig i Norge. Frykten for en høyreradikal revolusjon kan ses i sammenheng med hendelsene i Italia, hvor Benito Mussolini hadde slått ned sosialistiske opprør med makt.
Gjenforeningen
I april 1927 møttes representanter fra VKU og Norges sosialistiske ungdomsforbund  i en samlingskongress. De to ungdomsorganene skulle bli enige om vilkårene for en sammenslåing, slik deres moderpartier DNA og Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti hadde blitt enige om i januar samme år. Ettersom at ønsket om samling var såpass sterkt fra moderpartiene har sammenslåingen av ungdomsorganene blitt karakterisert som et slags tvangsekteskap. Det nye ungdomsorganet tok navnet Arbeidernes Ungdomsfylking (AUF) og talte ved oppstarten 11 000 medlemmer. Ettersom om lag 7200 av disse var fra VKU var det nettopp VKU som fikk besatt de viktigste vervene i den nye fylkingen.
Frants Kaas
Frants Kaas (ca. 1579–ca. 1638) var en dansk adelsmann som var lensherre i Nordlandene fra 1618 til sin død.
Han samlet seg store landeiendommer og anla sin residens på Inndyr i Gildeskål, til tross for at Bodøgård tidligere var etablert som residens for lensherren. Av saker han hadde ansvar for i sin tid som lensherre var regulering av lofotfisket og forbud mot linefiske. I en tid med store økonomiske problemer og armod, tok han allmuens parti da de ble pålagt å bygge krigsskip og pålagt store skatter. Han forklarte for Norges rikes kansler, Jens Bjelke, at fiskerbøndene led under stor fattigdom og umulig kunne utføre slike oppgaver.
På grunn av stor gjeld og økonomiske misligheter ble han innkalt til København for å gjøre rede for sine disposisjoner. Han døde under dette oppholdet. Hans enke måtte overføre alt jordegods til kronen for å gjøre opp sin manns gjeld.
Familie og bakgrunn
Slektene Kaas bestod forøvrig to beslektede danske adelsslekter, der flere hadde høye embetsstillinger i kongeriket Danmark-Norge. Frants Kaas tilhørte den yngre slekten, kalt Mur.
Liv og virke
Kaas' tid som lensherre på første del av 1600-tallet, var en tid med store økonomiske vansker både i Nord-Norge og i resten av Europa. Krisene toppet seg utover i 1620-årene, innledet av pestepidemi i 1618, hanseatenes fikk vansker med å skaffe korn på grunn av krigstid (Tredveårskrigen), en bybrann oppstod i Bergen i april 1623 med tap av nesten alle varelagrene på Bryggen. Dette ble etterfulgt av avlingssvikt nordpå i 1630-årene. Videre gikk kongen for Danmark–Norge aktivt inn i krigshandlinger på kontinentet, hvilket førte til økte skattekrav fra myndigheten. Hanseatene møtte konkurranse fra andre som drev handel i Nord-Norge, noe som fikk dem til delvis å fratre fra sine plikter med matforsyning til befolkningen nordpå.
En vet ikke mye om Kaas som person, men for ettertiden ble han kjent for å være hensynsløs ovenfor allmuen. En kjenner desto mer til hans embetsførsel og eiendomsspekulasjoner. Han tok over etter Hartvig Knudssøn Bille som lensherre i Nordlandene i 1618, det vil si at han hadde ansvar for hele området fra Bindalen (Vennesund) i sør til og med Troms fogderi i nord.
Kaas hadde i oppdrag å kreve inn alle faste skatter og avgifter fra lenet, samt det som tidligere hadde tilkommet Helgeseter kloster. Som avgift for lenet skulle han betale 3 050 riksdaler, som han på «eget eventyr» (datidens talemåte for eget ansvar) skulle oversende til Rentekammeret i København. Av de variable inntektene skulle han få beholde en femtedel.
Driftighet med gårdsbruket
Han flyttet inn i lensherrens residens på Bodøgård sammen med sin kone i august 1618. Han var en driftig husbond, blant annet ble det sakt om ham: «Velbyrdige Salig Frands Kaas Tiid var slaaet græs noget videre end mit imot Høyeste Field». Dette kan bety at Kaas var den lensherren som begynte med utmarkslått i markene som Bodøgård og Prestegården (tilhørende Bodin kirke) hadde felles. Denne aktiviteten ble fortsatt og utvidet i flere generasjoner etter Kaas, og førte til stridigheter mellom de to gårdene til henholdsvis presten og lensherren. Dette toppet seg med den svært selvbeviste etterkommeren Preben von Ahnen som ble lensherre på midten av 1600-tallet.
En annen aktivitet Kaas startet med var å ta i bruk en sag i Sagelva i daværende Folden som presten på stedet, Maurids Madsen Rasch, hadde fått bygget. For øvrig skal dette ha vært den første sagen i Nord-Norge.
Sosiale relasjoner mellom elitene
Samme år som Kaas slo seg ned i Bodø, ble sønnen døpt i kirken der. Faddere var lagmann Jørgen Henriksen Staur og herr Arne som var sogneprest i Steigen, videre Anders Karre som var fogd i Lofoten, Jens Durup, borger på Selvær og presten på Rødøy, Maurits Madssøn Rasch. Dette var samfunnets øverste elite som Kaas samlet rundt seg, flere med opprinnelse fra Danmark. Noen av familiene var forbundet med hverandre via giftemål, slik at det var knyttet mange forbindelser mellom dem. Kaas representerte danske adelsfamilier som i løpet av 1600-tallet helt overtok styringen i Norge, etter at de gamle norske adelsfamiliene fra middelalderen i løpet av 1500-tallet hadde mistet innflytelse.
Den 4. september 1625 var Kaas vert for et stort bryllup på Bodegård, da hans svigerinne Ellen Clausdatter Hundermark giftet seg med den skotske adelsmannen John Cunningham, lensherre i Finnmark. Dette samlet mange personer med maktposisjoner i samtiden, og var en stor hendelse som viste Bodøgård som et maktsentrum så lenge lensadelen eksisterte.
Et annet typisk trekk ved utviklingen på 1600-tallet var at Kaas, som andre lensherrer, tok med seg til Norge personer som allerede var i hans tjeneste i Danmark. Ved behov for nye tjenestemenn ble disse rekruttert blant dansker som allerede hadde slått seg ned i Norge. Dermed var det danske lensherrer, fogder, sorenskrivere og prester som kom til å dominere administrasjonen av samfunnet. Disse hadde liten interesse og kunnskap om norske forhold.
Inndyr blir ny residens for lensherren
Tidlig i 1620-årene begynte Kaas å se seg om etter ett område hvor han kunne drive gårdsdrift i stort omfang. Bodøgård hadde begrenset mulighet, dessuten eide han heller ikke gården. Valget falt på Inndyr i Gildeskål. Lokalhistorikeren Terje Gudbrandson har ment at futen i Salten, Christen Jenssøn, i samråd med Kaas flyttet ned til Gildeskål en tid før for å kjøpe opp jordeiendommer i området. Kaas fikk med årenes løp en mengde eiendommer i traktene rundt Bodø, i Gildeskål, nordover helt til Trondenes (ved Harstad) og sørover helt til sørlige deler av Bindalen.
Rundt 1610 var 30 % av jordeiendommene i distriktet eid av bøndene. Imidlertid hadde mange dårlig råd og mange eide også parter de ikke drev selv. Dermed var det mange som ville foretrekke penger fremfor eiendommer med dårlig avkastning. Muligens var noen redde for å nekte salg av eiendom om det var lensherren som kom med en forespørsel om kjøp. Kaas stod med dette bak en utvikling som førte til at det i 1634 bare var 8,3 % av jorden som var eid av bøndene selv.
Den store gården på Inndyr som Kaas fikk i eie, var på 15 1/2 våg (våger fisk) og delt opp i flere bruk. Noen av brukene var i privat eie, samt at kirken og kronen hadde andre deler. Kaas kjøpte opp de private delene foruten flere gårder i området. I 1632 begynte han å bygge sin nye residens, og flyttet senere ditt.
Han sørget for at Inndyr fikk setegårdsrettigheter, dermed fikk leilendingene som bodde der arbeidsplikt på hovedgården. Til godset på Inndyr hørte noen av de største gårdene i Gildeskål. Blant annet Mårnes, Kjelling, Opsal, Søndre og Nordre Femris. Ved makeskifte, det vil si bytte av landeiendom for å samle spredte eiendommer, forsøkte han å utvide landområdet ved godset i Inndyr, dessuten forsøkte han å få kjøpt kirkens og kronens del av gården. Også dette med makeskifte, men svar på henvendelsene om dette lot vente på seg. Historikeren Axel Coldevin har ment at strategien til Kaas var å bygge opp Inndyr som en herregård etter dansk mønster, det vil si storgårdsdrift med ukedagstjenere.
Bygging av skip og utskriving av mannskap til krigsskip
En vet at Kaas og flere andre lensherrer i Norge i 1619 fikk brev fra Kong Christian IV om å utpeke unge førlige menn til mannskap på krigsskip. Disse skal være «...til Fiskerarbeide ere vant, alligevel de end ikke ere synderlig heller udi stor Seglation øved og forfaren […]» Imidlertid skulle ingen som hadde ansvar for gårder og landbruk sendes i tjeneste. Kaas skulle personlig plukke ut 50 menn, og sende disse til København.
I 1620 får han og andre lensherrer også instrukser fra Kongen om galeier (krigsskip) som de blir pålagt å organisere byggingen av i sine len. Kongen ønsket at Kaas skulle få tak i skipsbyggere fra Holland. Senere i desember 1627 fikk Kaas beskjed om å beskikke 250 sjøfolk til marinen. Disse skulle sendes til Bremerholm på vårparten 1628.
Senere i 1630 fikk Kaas henvendelse om å utskrive «Baadsmænd over vore Riger Danmark og Norge at lade udskrive». Denne gangen var antallet satt til 200 mann fra Nordlandene, av totalt 1 706 fra hele Norge. Dette året ble det også skrevet brev til Kaas og de andre lensherrene, om at det i tilfelle fremmede makters skip kom til Norges kyster med norske sjøfolk ombord, så skulle disse nordmennene sendes til Bremerholm i København. I 1631 fikk imidlertid Kaas og flere andre lensherrer melding om «Forskaansel paa Baadsmænds Udskrivning», altså at det ikke skulle skrives ut menn til marinen.
Forbud mot linefiske
Noen år før Kaas ble lensherre, var liner blitt introdusert under lofotfisket. Liner var et fiskeredskap som ble tatt i bruk i Norge på slutten av 1500-tallet. Juksefiske var det vanligste i Norge, men linefiske var mer effektivt. Med juksefiske bruker hver fisker et snøre med krok og agn, mens ved linefiske brukes et langt tau med hundre- eller tusenvis av kroker. Line var derfor et kostbart fiskeutstyr som ble tatt i bruk av stormenn, men blant annet under lofotfiske var allmuen sterke motstandere av dette.
I 1627 var motstanden mot linefiske blitt sterk. Da saken kom opp for lensherren så Kaas seg nødt til å imøtekomme allmuen, han satte dermed forbud mot bruken av liner. Imidlertid var ikke saken over med dette, den kom til å være et stridstema som varte i rundt 200 år. Konflikten er kjent som den store linesaken. Også i moderne tid er reguleringen av line- og juksafisket en viktig del av lovgivningen rundt lofotfisket.
Undersøkelse angående ett mulig sølvberg
I slutten av august 1636 fikk Kaas et brev fra Kongen om at det skal «være fundet et Sølvbjerg udi vort Land Norge paa Grendserne mod Sverige udi dit Len, som kaldes Kjølen […]» Det var usikkert om denne sølvforekomsten lå seg på norsk territorium og Kaas fikk i oppgave å finne ut av dette. Om forekomsten befinner seg på norsk område presiseres i brevet at svenskene i så fall ikke må få mulighet til å utnytte denne.
Året etter i et brev datert januar fikk Kaas igjen en henvendelse om denne sølvforekomsten. Kaas fikk påpakning for ikke å ha gitt riktig informasjon om dette, men måtte undersøke saken videre. I København var det på dette tidspunktet kjent at sølvberget var i grenseområdene mot Piteå lapmark. Trolig er dette Nasafjellet hvor det i begrenset omfang ble drevet en sølvgruve på 1600-tallet.
Klager fra allmuen
Kaas og futen Jenssøn ble flere ganger i 1620-årene nevnt i klagesaker som ble sendt til kongen. Kaas for hardere frem enn lensherrene før ham, og ville ikke tillate kritikk fra allmuen. Det er nevnt at han leste opp falske kongebrev på tinget, der det ble påstått at ingen kunne fremsi eller underskrive klagemål uten å risikere fengsel eller «livsstraf».
I Folden kom det klage over at fogden Christen Hanssøn hadde pålagt bondeungdommen avgifter på tønner med mel, begrunnet med at dette var ulovlige handelsvarer. En mann fra Leirfjord organiserte en protest som fikk støtte av seks lagrettemenn, og det ble sendt klage til kongen i 1620. Denne mannen ble året etter bøtelagt for opprør mot fogden, det samme ble lagrettemennene. Allikevel ble såkalte supplikker, altså klagebrev eller bønnebrev til kongen, sendt inn ved flere anledninger rundt om i Nordlandene. Kongen var nemlig ikke interessert i at noen skulle avskjære bøndenes mulighet til å sende inn klagebrev, denne direktekontakten med sine undersåtter var del av kongens politikk i Norge.
Lensherren selv ble innklaget for å kreve båtskyss og arbeidsplikt i tide og utide. Ikke bare klaget bøndene, de nektet også ved flere anledninger å gi lensherrens skyss. I 1619 var det tolv sjøsamer som nektet å ro Kaas da han var i Ofoten. Ved et tilfelle i 1625 nektet 48 menn i Gildeskål å skaffe fyringsved til lensherrens husholdning på Bodøgård. I tillegg var det også flere andre tilfeller der bøndene nektet pålagte ytelser.
I 1623 går bøndene sammen om å sende en delegasjon til København for å klage til kongen direkte.
Kaas hadde en helt annen virkelighetsforståelse enn bøndene og avviste klagene fra bøndene som grunnløse. Historikerne Åsa Elstad og Alan Hutchinson forklarer dette i sitt store verk om Nordlands historie fra 1600 til 1900, med den store kulturforskjellen mellom norske og danske bønder. Kaas kom fra Danmark som da var et samfunn der bøndene hadde en ufri stilling, der de var underlagt godseieren økonomisk og juridisk. Bønder i Danmark som klaget ble sett på som oppsetsige og behandlet deretter. Derimot hadde kongen interesse av en form for gjensidighet med norske bønder. Et synlig tegn på dette var de såkalte kongehyllingene, en seremoni som i korthet gikk ut på at kongen stod frem for tingallmuen på hovedtingene og lovet å holde og forbedre landets lover. Tradisjonelt var det også slik at de som var møtt frem, vurderte kongens egnethet og etterpå ga til kjenne at de aksepterte ham. I Norge var bøndene god representert og delaktige under disse hyllingene.
Kaas fikk en dirkete påtale av kong Christian IV i 1624 om behandlingen av allmuen, og etter dette kommer det ikke flere klager fra allmuen. Her fikk han også beskjed om å passe bedre på hva hans fogder foretok seg og at deres embetsførsel måtte være rimelig. Spesielt ble det påpekt at skyssplikten og trakteringen som de krevde av bøndene ved reiser, ikke måtte misbrukes.
Nordpå forbedret forholdene seg hva angår konflikter mellom bøndene og embetsfolk de neste årene, mens det kom til flere klager om maktmisbruk sør i Norge i 1630-årene. Et tiltak som ble satt i verk i 1632 var at kongens fogder og sorenskrivere skulle ha fast lønn. Dermed ble det mindre behov for å kreve uvanlige ytelser fra undersåttene.
Reduksjon av skatter og avgifter
Utover i Christian IV tid som konge økes skattebyrdene for allmuen, mye på grunn av krigføring. Spesielt kom det klager fra allmuen i Nordland om høye skatter som de ikke er i stand til å betale. I 1632 reiste en kongelig kommisjon ledet av Norges rikes kansler, Jens Bjelke, oppover for å få oversikt over klagemålene. Blant annet hadde bøndene fått i oppgave å bygge et skip på 80 lester (i 1631 var skipet bestilt med en størrelse på 120 lester). Men dette mente allmuen var umulig, da de ikke en gang var i stand til å bygge jekter til seg selv for transport til og fra Bergen.
Økonomiske misligheter
Omtrent samtidig med at Kaas flyttet inn i sin nye residens på Inndyr, ble han i 1635 innkalt til København for å stå til rette for økonomiske misligheter. Han hadde fått sterk kritikk for sin embetsførsel, regnskaper var ikke blitt innberettet og avgifter fra lenet var ikke sendt inn. I tillegg skyldte han penger til privatpersoner. Dermed fikk han også problemer med makeskifte med eiendommene som kronen eide. Selv om han i 1634 solgte eiendommer han hadde arvet etter Else Kaas, Tyge Galskyts og Magdalen Kaas i Danmark til sine brødre Christen og Iver Kaas, var ikke dette nok til å komme på fote.
Sommeren 1635 reiste han til København for å ordne opp i sine økonomiske problemer. På sommeren 1637 døde han på sin kones slektsgård Gjelderup på Sjælland. Han ble begravet i Eggeslevmage kirke i Skælskør kommune i Danmark. Etter at Kaas døde ble det enkens ansvar å ordne opp i mannens gjeld. I september 1641 overførte hun hele Kaas' jordegods til kronen. Det besto av hele 50 bruk på tilsammen 122 våg. I regnskapene ble dette tilfeldig sammensatte godset i lengre tid etterpå omtalt som Inndyrgodset.
En konsekvens av at lensherren, og med ham futen, forlot sitt residens i Bodø, var at presten Hans Lauritzen Blix kom i en spesielt gunstig posisjon. Blix var etter dette den eneste embetsmannen i Bodø-distriktet, som var et stort område. Dermed kunne han også gå frem mer som han ville. Kanskje ble Blix inspirert av Kaas til å utvide virksomheten sin utover det som ellers var vanlig for en sogneprest. Blix skaffet seg mer eller mindre monopol på frakting og føring for flesteparten av allmuen i distriktet. Dessuten ble det enklere for ham å skaffe bruksretten til landeiendommer i nærheten, som gårdene Kvalvåg og Støver. Dermed kunne Blix fortsette å øke sitt forsprang med å få sitt jordegods til å ekspandere, noe som han neppe kunne gjort med Kaas som nabo og konkurrent.
Noter
<references group="lower-alpha"/>
Anne Sewitsky
Anne Sewitsky (født 12. januar 1978) er en norsk regissør født i Oslo, oppvokst i Stavern med slektsrøtter fra Farsund og USA. Hun er utdannet ved Den norske filmskolen i 2006. Anne Sewitskys kortfilm Oh My God! ble tildelt prisen for beste kortfilm i Generation Kplus under Filmfestivalen i Berlin.
Hun regisserte fire episoder (3, 4, 6, 8) av NRK-serien Himmelblå i første sesong og vært medregissør for NRK-serien Koselig med peis sammen med regissørene og manusforfatterne Daniel Voldheim og Thomas Seeberg Torjussen.
I januar 2011 vant Anne Sewitsky «World Cinema Grand Jury Prize, Dramatic» under Sundance filmfestival for komedien Sykt lykkelig (Happy Happy). Dette er den første norske spillefilmen som har vunnet en Sundance-pris. Sykt lykkelig ble 1. september 2011 valgt til Norges Oscar-kandidat.
I februar 2011 hadde Anne Sewitskys spillefilm Jørgen + Anne = sant verdenspremiere som åpningsfilm i Generation-programmet under Filmfestivalen i Berlin. Aldri tidligere har en norsk spillefilm fått æren av å åpne Generation-programmet. For filmen vant hun prisen beste nyskaper under Kanonprisen 2011 og var også nominert i klassen beste regi både under Kanonprisen og Amandaprisen 2011.
Stanislas Chevalier
Stanislas Chevalier (født 1852 i Frankrike, død 1930) var en katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen. Han var den første direktør ved jesuittenes stjerneobservatorium i Shanghai (på Sheshan). Han er kjent for en rekke viktige astronomiske observasjoner. Han kartla øvre løp av Yangtzefloden fra Yichang til Pingshan, et strekk der man blant annet hadde de tre kløfter, og publiserte i 1899 et vakkert folioatlas med 64 blader over elvens løp.
En gate i den franske konsesjon i Shanghai ble oppkalt etter ham.
Johan Hjort (1922–2001)
Johan Hjort (født 21. mai 1922 i Kristiania, død 19. oktober 2001 i Oslo) var en norsk høyesterettsadvokat. Han var sønn av høyesterettsadvokat Johan Bernhard Hjort og ble selv en av Norges mest kjente advokater i andre halvdel av 1900-tallet. Hjort førte over tusen saker for Høyesterett.
Biografi
Johan Hjort vokste opp på Bestum som nest eldst i en søskenflokk på seks. Han gikk på Ullern gymnas og fikk examen artium våren 1940 og 1. avdeling jus våren 1942. Hans far ble internert i Tyskland samme år etter et opphold på Grini. Da han hadde to tyske svogre med gode kontakter, ble det ordnet slik at familien ble sendt til Tyskland og innkvartert på familiens slott Gross Kreutz vest for Berlin. Der begynte Johans søster Wanda å oppsøke og registrere norske konsentrasjonsleirfanger, og familien og flere andre nordmenn ble med i arbeidet, noe som ble grunnlaget for grev Bernadottes Røde Kors-aksjon med de hvite bussene våren 1945. Etter kapitulasjonen ble Johan Hjort igjen i Hamburg med status som britisk løytnant i Norwegian Relief Corps og fortsatte sammen med korpset arbeidet med å få alle nordmenn hjem til Norge før han selv returnerte og fortsatte å studere. Han ble cand.jur. i 1946.
Saker
Johan Hjort hadde en variert saksportefølje, noen av disse var mye omtalt. Foruten de før nevnte landssviksakene kan nevnes at han blant annet var involvert i de mye omtalte rettssakene mot Børre Knudsen og Ludvig Nessa. Han førte også saken for politiet i den kjente politivold-saken i Bergen. Han vil også bli husket for sitt arbeid med ytringsfrihet.
Gangart
Gangart er dyrs forskjellige måter å gå eller løpe på. En skiller for eksempel mellom passgang og diagonalgang. Ordet gangart brukes særlig om hester og hvordan de beveger seg. Menneskets viktigste gangarter er å gå og å løpe.
Gangart hos hester
Alle hester har de tre hovedgangartene skritt, trav og galopp. I tillegg til disse har islandshester blant annet tølt («flygende skritt») og pass. Amerikanske hesteraser har mange forskjellige gangarter, blant annet «fox trott» og «running walk».
Hester konkurrerer i mange forskjellige gangarter. For islandshester er det spesielle konkurranser som går ut på å vise frem de forskjellige gangartene. For andre hester arrangeres travløp og «galoppløp»/«veddeløp».
Gangart i gruver
I gruve- og bergverksdrift betegner ordet gangart mineraler (bortsett fra malm) som fyller en gang.
Patricia Cornwell
Patricia Cornwell (født 1956) er en amerikansk forfatter, mest kjent for sine bøker om rettsmedisineren Kay Scarpetta og drapsetterforskeren Pete Marino. Hun debuterte i 1983 med biografien om Billy Grahams kone, A Time for Remembering. Som kriminalforfatter debuterte Cornwell med Postmortem (Blodig bevis) i 1990, basert på drapene begått av Timothy Wilson Spencer, den første amerikanske drapsmann som ble dømt ut fra DNA-bevis.
Postmortem er den første boken som vant både Anthony-, Creasey-, Edgar- og Macavity-prisene i ett og samme år, samt den franske Prix du Roman d'Aventure - og var den første amerikanske boken som vant den britiske Golden Dagger.
I tillegg til bøkene om Scarpetta og Marino og de om politikvinnene Judy Hammer og Virginia West og journalisten Andy Bazil, har hun skrevet en bok om Jack the Ripper (Portrett av en morder, Jack the Ripper – saken avsluttes) der hun hevder å ha funnet hans virkelige identitet. Cornwell er ikke den første som har mistenkt den tyskfødte maleren Walter Sickert.
Bakgrunn
Gjennom sin farmor nedstammer Cornwell fra Harriet Beecher Stowe. Da Cornwell var fem år gammel, forlot hennes advokatfar Sam Daniels familien juledag etter å ha gjort sin sekretær gravid. Moren Marilyn ble deprimert etter skilsmissen og forsøkte til sist å få ekteparet Graham til å overta den ni år gamle datteren og de to sønnene, før hun selv ble innlagt på psykiatrisk sykehus. Barna ble likevel ikke boende hos Grahams. Patricia Daniels vokste opp hos en kvinne som skremte og plaget henne, og hun utviklet alvorlig anoreksi.
En tid var var hun innlagt på samme psykiatriske sykehuset som moren hadde vært innlagt på. Hun var en typisk «snill overflink pike» med gode karakterer, dyktig tennisspiller, og avla master-eksamen i 1979. Imidlertid hadde Ruth Graham oppmuntret henne til å skrive, og som student hadde hun bijobb ved lokalavisen Charlotte Observer, der hun avanserte til kriminalreporter etter hvert som hun ble kjent med spanere, fulgte politiets utrykninger, og til og med klatret opp på tak for å intervjue snikskyttere.
23 år gammel giftet hun seg med sin 40 år gamle college-professor Charles Cornwell, 17 år eldre enn henne selv. I 1981 besluttet han seg for å bli pastor i menigheten sin, og paret flyttet til Richmond. Her skrev Patricia, som nå også het Cornwell, sin første bok, en biografi om Ruth Graham. Cornwell arbeidet som dataanalytiker ved rettsmedisinsk institutt i Richmond, noe som inspirerte henne til tre bøker som imidlertid alle ble refusert. Da hun ba en redaktør om råd, foreslo denne at Cornwell droppet den mannlige hovedpersonen og i stedet gjorde mer ut av den perifere Kay Scarpetta. Dette resulterte i Postmortem som vant en rekke priser og utmerkelser.
I 1988 fikk mannen tilbud om å bli pastor i Texas. Dit ville ikke Patricia flytte, og paret skilte seg i 1989. Hun hadde da $ 18.000 i kredittkortgjeld. En forlagsredaktør anbefalte henne å gjøre mer ut av en bifigur i de refuserte bøkene, Kay Scarpetta, basert på nestlederen for instituttet der Cornwell var ansatt, Marcella Fierro.