cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Scuderia AlphaTauri
Scuderia AlphaTauri er et Formel 1-team fra Italia, og søsterteamet til Red Bull Racing. Laget byttet navn fra Scuderia Toro Rosso før Formel 1-sesongen 2020, og fortsatte med de samme ansatte og førerne som i 2019-sesongen.
Resultater
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, resultater i kursiv skrift indikerer raskeste runde) † - Føreren brøt løpet, men ble klassifisert ettersom sjåføren fullførte over 90% av løpet
Ukrainas historie
Forhistorie
Menneskelige bosetninger i området vi i dag kjenner som Ukraina er påvist i forhistorisk tid. Den neolittiske Cucuteni-kulturen blomstret i området i perioden 4500–3000 f.Kr. Cucuteni-kulturen var basert i den vestlige delen av dagens Ukraina, Romania og utviklingsmessig kan de sies å tilhøre kobberalderen. I den østlige delen av nåtidens Ukraina holdt i samme periode Sredny Stog-kulturen til, de ble etterfulgt av den tidlige bronsealderkulturen Jamna-kulturen (Kurgan-hypotesen) som befolket steppene og katakombe-kulturen mellom 2800 og 2200 f.Kr. Kurgan-kulturen etterlot seg også en rekke stenfigurer, såkalte Kurganstøtter.
Scuderia AlphaTauri
Resultater
Belgias Grand Prix 2021 ble stoppet før 75% av løpsdistansen var fullført, og hver poengplass ble derfor tildelt halvparten av det normale antall poeng.
Ukrainas historie
Forhistorie
I jernalderen vandret flere ulike kulturer inn, som dakerne, kimmeriere, skyterne og sarmaterne. Et skytisk kongerike eksisterte i området fra 750–250 f.Kr. Sammen med antikke greske kolonier grunnlagt på 500-tallet f.Kr. på den nordøstlige kysten av Svartehavet, bosetningene Tyras, Olbia og Tmutarakan etterfulgt av romerske og østromerske byer inntil 500-tallet e.Kr.
Scuderia AlphaTauri
Resultater
Emilia Romagna Grand Prix 2023 ble avlyst 17. mai 2023 pga. flom i Emilia-Romagna-regionen. Runde 6 ble ikke tatt av kalenderen derimot, Monacos Grand Prix 2023 vil dermed fremdeles være runde 7
Ukrainas historie
Forhistorie
Gotiske stammer innvandret til dagens Ukraina mellom 250-375 e.Kr., et landområde de kalte Oium, og etablerte Tsjernjakhiv-kulturen. Østgoterne i området ble fra 370 dominert av hunerne. Nord for det østgotiske kongeriket var Kyiv-kulturen som blomstret fra 100–400-tallet da den ble erobret av hunerne. Etter at østgoterne hjalp til med å nedkjempe hunerne i slaget ved Nedao i 454 fikk de overta området Pannonia, vest for Ukraina.
Scuderia AlphaTauri
Resultater
Daniel Ricciardo
Ukrainas historie
Forhistorie
Med et maktvakuum etter slutten på hunernes og goternes styre begynte slaviske stammer, muligens fra Kyiv-kulturen, å spre seg utover mye av det som i dag er Ukraina og Balkan. På 600-tallet var dagens Ukraina kjerneområdet for Det storbulgarske rike med hovedstad i Fanagoria. Mot slutten av 600-tallet forflyttet de fleste bulgarske stammene seg, og restene av deres statsdannelse ble absorbert av khazarene, en delvis nomadisk folkegruppe fra Sentral-Asia.
Realis
Realis er en kategori av grammatisk modus som indikerer at noe virkelig er slik det sies, eller med andre ord, at tilstanden er kjent. Den vanligste typen realis er indikativ. Andre typer er deklarativ, energetisk modus og generisk modus. Mange språk skiller morfologisk mellom realis og irrealis.
直陳語氣
Ukrainas historie
Kievriket
På 800-tallet ble Kyiv erobret fra khazarene av Oleg, en adelsmann fra Varjagene, og la grunnlaget for en lang periode med styre av Rurik-dynastiet. På denne tiden var det flere slaviske stammer i området som tilsvarer dagens Ukraina. Kyiv lå i krysningspunktet for lønnsomme handelsruter og dets betydning som senter i Kievriket økte. På 1000-tallet var Kievriket Europas største stat i utstrekning og var kjent i Vest-Europa som Rutenia.
Kyiv vokste frem rundet år 800 og blir regnet som opphavet til russisk kultur i middelalderen og Kyiv oppfattes som «alle russiske byers mor». Fra Kyiv ble det kyriliske alfabetet og den ortodokse tro (med opphav i Bysants) spredt i de slaviske områdene. Domkirken i Kyiv ble reist i 1037. Den katolske kirken og den ortodokse skilte lag ved Det store skisma 1054. Kyiv og Dneprs midtre del var på den tiden tyngdepunkt i østslavisk bosetning. Kyiv var i stor grad omgitt av skog, mens steppene lenger sør var dominert av tatarisk (tyrkiske) nomader. Angrep fra mongolene og indre splittelse førte til at Kyiv mistet den sentrale stillingen til fordel for Moskva.
Indre konflikter i Kievriket førte til at dets makt ble redusert på 1100-tallet. Nær Kyiv bidro det til etableringen av fyrstedømmet Galitsj-Volynia, mens i nord forekom for første gang navnet Moskva i de historiske beretningene fra fyrstedømmet Suzdal, som ledet til fremveksten av Russland. I nordvest etablerte etter hvert fyrstedømmet Polotsk Hviterusslands selvstyre. Kyiv ble plyndret av de andre slaviske fyrstedømmene i 1169 og deretter plyndret av tyrkiske nomader og mongoler. Etter mongolinvasjonen på slutten av 1230-tallet avga alle fyrstedømmene i det som er dagens Ukraina troskapsløfte til mongolene og Kyiv ble igjen plyndret i 1240. Fem år etter skrev pavens utsending, Giovanni da Pian del Carpine følgende:
Under Mongolenes invasjon av Kievriket gikk Kievriket i oppløsning rundt 1200. Etterfølgerstatene kom etter hvert under polsk og litauisk innflytelse, og store deler av Ukraina (inkludert Kyiv-området og Volhynia) ble etter hvert en del av Det polsk-litauiske samvelde. Polske godseiere dannet i det nåværende vestlige Ukraina en overklasse. Det polske styret førte til katolsk innflytelse på den ortodokse kirken i området. Etter press gikk en del ortodokse prester med på å anerkjenne paven mot å få bevare sitt kirkeslaviske ritualet.
Fyrstedømmet Galitsj-Volynia
Den statsdannelsen som etterfulgte Kievriket i deler av området som i dag er Ukraina, var fyrstedømmet Galitsj-Volynia.
Tidligere hadde Vladimir den store etablert byene Galitsj og Ladomir (senere Volodimer) som regionale hovedsteder for det sentrale området i vestlige Ukraina. Denne nye, mer eksklusivt ukrainske etterfølgerstaten var basert på de tre folkestammene dulebene, tivertene, og hvitkroatene. Staten var styrt av etterkommerne av Jaroslav I av Kyiv og Vladimir Monomakh. I en kortere tid var landet styrt av en ungarsk adelsmann. Strider med nabolandene Polen og Litauen skjedde også, foruten gjensidig ødeleggende krigføring med det rutenske fyrstedømmet Tsjernihiv i øst. Nasjonen nådde sitt høydepunkt ved utvidelsen gjennom naboområdene Valakia/Bessarabia, hele vegen til kystene av Svartehavet.
I løpet av denne perioden (rundt 1200–1400) ble hver av fyrstedømmene uavhengige fra hverandre for en tid. Staten Galitsj-Volynia ble til slutt en vasall til Mongolriket, men anstrengelsene for å skaffe europeisk støtte til motstand mot mongolene fortsatte. Denne perioden markerte den første «konge av ruserne», tidligere hadde herskerne av ruserne (Kievriket) hatt betegnelsen Velikij Knjaz («storfyrste») eller Knjaz («fyrste»).
Slutten av middelalderen
Fra 1326 hadde metropolitten av Kyiv fast sete i Moskva og i 1458 ble metropolittembetet delt mellom Moskva og Polen/Litauen. Metropolitten i Polen-Litauen fikk tittelen metropolitt av Kyiv, Galicja og hele Rus' med sete i Navahrudak (nå i Hrodna voblasts i Hviterussland). I 1589 fikk metropolitten i Moskva tittel som patriark og med det frigjorde Moskva seg fra moderkirken i Konstantinopel. I 1596 gikk en del ortodokse biskoper i Polen-Litauen i union med paven (Brest-unionen eller Unionen i Brest) hvorved den ukrainske gresk-katolske kirke oppstod. Denne anerkjenner paven, men beholdt ortodoks liturgi og hadde ikke sølibat for prester.
I løpet av 1300-tallet var det flere kriger mellom Polen og Litauen på den ene siden og mongolene på den annen. Dette førte etter hvert med seg at det meste av Ukraina gikk inn under polsk og litauisk overherredømme. Områdene i Volynia i nord og nordvest kom inn under de litauiske fyrstene, mens områdene i sørvest kom inn under Polen (Galicia) og Ungarn (Karpato-Ruthenia).
Det meste av Ukraina grenset til deler av Litauen, noe som gjør at det er blitt hevdet at selve navnet «Ukraina» kommer fra det lokale ordet for «grense». «Ukraina»-navnet ble imidlertid også benyttet i århundrene tidligere. Etter at Kyiv-området falt under Litauens kontroll tok de litauiske herskerne over tittelen «hersker av ruserne». De delene av Ukraina under polsk kontroll hadde på denne tiden stor innvandring av nye folkegrupper, spesielt polakker, etniske tyskere, armeniere og jøder.
Novgorod var en av hovedbyene i Kyiv-riket. Etter den langsomme oppløsningen av Kyiv-riket flyttet det demografiske og politiske tyngdepunktet blant de østslaviske folkene seg nordøstover til skogene ved Volgas øvre løp. Med utgangspunkt i Moskva, en av de mindre byene i området, vokste det frem et nytt østslavisk rike (som ble utgangspunkt for imperiet Russland). I Moskva-riket var skikker og levemåte påvirket av finske stammer i området (trolig skjedde det en viss blanding av slaviske og finske grupper) og det var kulturelle innflytelse fra mongolene. Moskvas hersker gjorde til forskjell fra Kyiv krav på å være eneveldig i sitt territorium. Språket rundt Moskva og rundt Kyiv var omtrent det samme eller nokså likt, og de bekjente seg til ortodoks kristendom. Fyrsten av Moskva var etterkommer av en fyrsteslekt fra Kyiv, Rurik-dynastiet. På bakgrunn av dette har russiske og sovjetiske historikere regnet Kyiv-riket som direkte forløper for Moskva-riket slik at fremstillingen av Russlands historie begynner med Kyiv på 800-tallet og ikke med Moskva på 1100-tallet. I Vesten har de fleste historikerne fulgt den russiske fremstillingen. I Kyiv-rikets tid var det liten etnisk differensiering mellom de østslaviske folkene. Etter oppløsningen av Sovjetunionen har Ukrainas fremholdt (blant annet i lærebøker) at Kyiv-riket var ukrainsk og ikke russisk.
I slutten av middelalderen ble Moskva-hertugene de mektigste og disse ledet fordrivelsen av mongolene. Under Ivan den grusomme vokste Moskva-riket blant annet østover inn i Sibir og Ivan erklærte seg som tsar over alle russere.
Det polsk-litauiske samvelde
På midten av 1600-tallet ledet Bohdan Khmelnytskyj ukrainske kosakker i et opprør mot polakkene. Opprøret var støttet av Russland, mot en lovnad fra kosakkene om å akseptere russisk overherredømme. Dette var foranledningen til den polsk-russiske krig (1654–1667). Krigen ble avsluttet ved inngåelsen av Andrusovo-traktaten, der de ukrainske områdene øst for elven Dnepr ble avstått til Russland. Ukraina ble på denne tiden preget av strid mellom Russland og Polen om herredømmet. Under Polens tre delinger på andre halvdel av 1700-tallet ble resten av Ukraina innlemmet i det russiske imperiet. Galicja tilfalt Østerrike-Ungarn. Tsaren erobret Bessarabia fra Det osmanske rike i 1812.
Perejaslav-traktaten av 1654 anses som grunnlaget for unionen mellom Ukraina og Russland. Perejaslav-avtalen førte østlige og sørlige deler av dagens Ukraina under russisk styre. Den ortodokse kirken i i disse områdene ble da underlagt patriarken i Moskva (fra 1686), mens det vestlige for en stor del forble gresk-katolsk.
Kosakktiden
Kosakker slo seg på 1400-1500-tallet ned langs midtre deler av Dnepr (området var på den tiden den sørligste delen av det polsk-litauiske riket). Kosakkene utviklet der en rekke relativt selvstyrte samfunn. Kosakkene oppsto trolig ved en blanding av livegne bønder (som hadde unnsluppet) og rytterfolk fra steppene. Fra rytterfolkene overtok kosakkene skikker og militære ferdigheter til hest. Kosakkene var bønder (ikke nomader) som de fleste ukrainere. Kosakkene var ortodokse og ikke katolikker som polakkene, mens tatarene litt lenger sør var muslimer. Kosakkene fikk på denne måten en egen identitet og beholdt selvstyre innenfor det polske riket. Kosakkene ble brukt i grensevernet mot tatarene. Under Bohdan Khmelnytskyjs ledelse gjorde kosakkene i 1648 opprør mot den polske kongen og rykket med sine styrker frem helt til Lviv.
Khmelnytskyj gikk i 1654 i forbund med Aleksej I av Russland ved Perejaslav-traktaten. I russisk og sovjetisk fremstilling dreide dette seg om «gjenforening» av russere og ukrainere, og ble i 1954 feiret med å overføre Krim til den ukrainske sovjetrepublikken. I 150 år etter Perejaslav-traktaten beholdt kosakkene selvstyre innenfor det russiske riket. Under Ivan Masepas ledelse gjorde kosakkene opprør i 1708 og fikk støtte av Karl den 12. som ble slått av tsar Peter den stores hær ved Poltava (Slaget ved Poltava). I russisk fremstilling er Masepa en forræder, mens i ukrainsk fremstilling er han en frihetskjemper. Katarina den store oppløste de selvstyrte kosakk-samfunnene i 1775 etter kosakkopprør ledet av Jemeljan Pugatsjov. Katarina innførte livegenskap etter russisk mønster i Ukraina i 1773. Historien om kosakkene ble brukt av ukrainske nasjonalister i Vest-Ukraina under perestrojka.
I 1648 ledet kosakken Bogdan Khmelnytskij de såkalte zaporozje-kosakkene i en oppstand der målet var en selvstendig stat. Zaporozje-kosakkenes selvstyrte område, som gjerne omtales som Det kosakkiske hetmanatet, var en slags rudimentær statsdannelse, med en tidlig form for demokratisk styre. Hetmanatet ble styrt en rådsforsamling (rada), med demokratiske valg av de øverste lederne, herunder den ypperste militære og administrative lederen, hetmanen. Hetmanatet er blitt sett på som en forløper til det moderne Ukraina, og oppstod i grenselandet mellom de osmanske tyrkerne i sør, Det polsk-litauiske samvelde i vest og Russland i øst. Den bitre krigen mellom zaporozje-kosakkene og polakkene førte til at kosakkene vendte seg til Russland for beskyttelse, og i 1654 undertegnet russerne og kosakkene Perejaslav-traktaten. Polakkene prøvde deretter å oppnå et kompromiss med kosakkene gjennom Hadjatsj-traktaten i 1658, men 13 år med uavbrutt krig mellom Russland og Polen fulgte. Med Andrusovo-traktaten kom partene frem til en våpenhvile, og de ukrainske områdene ble her delt mellom samveldet og Russland. På den russiske siden av grensen fikk kosakkene en periode beholde et utstrakt selvstyre gjennom det såkalte Hetmanatet.
Russland og Østerrike-Ungarn
Tsarstyret over sentrale Ukraina ble gradvis erstattet av «beskyttelse» i løpet av de neste tiårene. Etter Polens tre delinger i 1772, 1793 og 1795, hadde den vestligste delen av Ukraina kommet inn under østerrikernes kontroll, mens resten havnet inn under Det russiske keiserdømmet. Som et resultat av de russisk-tyrkiske krigene hadde Det osmanske riket tatt kontroll over det sørlige og sentrale Ukraina mens Ungarns styre over regionen Karpato-Ruthenia fortsatte. Forfattere og intellektuelle i Ukraina ble inspirert av den nasjonalistiske ånd som oppildnet hele Europa og krevde å gjenopplive de ukrainske språklige og kulturelle tradisjonen og reetablere en ukrainsk nasjonalstat. Russland fryktet separatisme og la store begrensninger på alle forsøk på å fremme ukrainsk språk og kultur, så langt som å forby det og studere det. Mange ukrainere aksepterte sin skjebne innenfor det russiske riket og mange fikk også framgang innenfor det. Mange russiske forfattere, komponister, malere og arkitekter på 1800-tallet var av ukrainsk opprinnelse. Den mest kjente var antagelig Nikolai Gogol, en av de største forfattere i russisk litteraturhistorie.
Skjebnen til ukrainere under østerriksk styre var langt vanskeligere da de ble sammentrengt under den russisk-østerrikske maktkampen om Sentral- og Sør-Europa. I motsetningen til Russland var det meste av eliten som styrte Galicja av enten østerriksk eller polsk bakgrunn mens nær samtlige rutenere hørte til bondestanden. I løpet av 1800-tallet var ukrainsk «russofili» en vanlig forekomst blant slaverne, men innblanding fra de østerrikske myndighetene førte til en bevegelse som ville erstatte denne med «ukrainofilia» som deretter ville smitte over på Russland. Ved begynnelsen av den første verdenskrig var alle de som støttet Russland samlet og massakrert ved Talerhof.
Nasjonalisme
En egen ukrainsk nasjonalfølelse utviklet seg på 1800-tallet, ble undertrykket av tsar Nikolaj og fikk liten praktisk politisk betydning. Kirker forent med Roma, det vil si tidligere ortodokse som var blitt katolske men begoldt den byseninske liturgi, var utbredte i det som nå er Hviterussland og det vestlige Ukraina, og ble under russisk styre undertrykket og i 1839 forbudt av tsaren. Befolkningen ble tvunget til å slutte seg til den russisk-ortodokse kirke i stedet. Denne religiøse identitet var også blitt en etnisk markør og de tilhørende snakket hviterussisk eller ukrainsk språk. Tsaren ville ikke anerkjenne ukrainere som egen nasjonalitet og forbød i 1876 å utgi bøker på ukrainsk. Den ukrainske nasjonalbevegelsen fikk etterhvert sentrum i Lviv (da under Østerrike-Ungarn). Nasjonalistene hevdet at ukrainerne var et eget folk og dyrket minnet om Kyiv-rivet og kosakkene. Nasjonalistene utnyttet bøndenes motvilje mot russisk og polske godseiere. Taras Sjevtsjenko gjorde ukrainsk til litteraturspråk. Da Østerrike innførte allmenn stemmerett i 1907 fikk de ukrainske nasjonalistene politisk betydning i Galicja. I 1906 ble noen nasjonalister valgt inn i den russiske dumaen. Ukrainsk nasjonalisme ble fremmet av elitegrupper fra 1880 til første verdenskrig.
Etter første verdenkrig og den russiske revolusjon
Den 20. november 1917 erklærte Ukraina seg som en autonom del av Den russiske sovjetiske føderative sosialistrepublikk. Bolsjevikene ønsket en føderasjon med den russiske sovjetrepublikken, men manglet bred folkelig støtte. Under en separat kongress deklarerte de opprettelsen av sovjetrepublikken Ukraina (Respublyka Rad Ukrajiny) den 25. desember 1917, som imidlertid også var uavhengig av Russland.
Den 22. januar 1918 ble deretter den ikke-kommunistiske ukrainske folkerepublikk, opprettet – også uavhengig av Russland. Mellom 27. januar og 1. mars 1918 ble landet okkupert av russerne og internt oppsto en serie allianser mellom anarkister og paramilitære grupper av haydamaker.
Mellom 1. mars og 16. desember 1918 ble landet deretter okkupert av en allianse av Tyskland og Østerrike-Ungarn. Bolsjevikene ble fullstendig fordrevet fra Ukraina, og mellom 18. april og 20. november 1918 var den kommunistiske staten oppløst i samband med freden i Brest-Litovsk som la Ukraina inn i den tyske innflytelsessfæren. Etter Tysklands nederlag i første verdenskrig ble denne avtalen ignorert, og 14. desember 1918 ble Den ukrainske folkerepublikk gjenopprettet. Mellom 18. desember 1918 og 8. april 1919 var Odessa okkupert av de vestallierte.
Den 6. januar 1919 ble Den ukrainske sosialistiske konsilie-republikk grunnlagt, for deretter å opphøre den 21. desember 1919. Under den polsk-sovjetiske krig (februar 1919 – mars 1921) kjempet Den ukrainske folkerepublikk og Den ukrainske sosialistiske sovjetrepublikk (Sovjet-Ukraina) på hver sin side. Etter krigen, den 7. mai 1921 ble imidlertid den ikke-kommunistiske delen av Ukraina absorbert av Den ukrainske sosialistiske sovjetrepublikk. Denne staten forble et eget land de neste 18 månedene fram til den 30. desember 1922 da Den ukrainske sosialistiske sovjetrepublikk var en av de fire grunnleggende medlemmene av Sovjetunionen.
Ukraina dannet 30. desember 1922 sammen med Russland, Hviterussland og den Transkaukasia Unionen av sosialistiske sovjetrepublikker (Sovjetunionen, en forbundsstat). De sentralasiatiske områdene ble innlemmet senere. I 1920-årene avsto de russiske og ukrainske delrepublikkene områder til den hviterussiske republikken slik at denne omtrent fordoblet sitt areal. Ukraina var blant de tettest befolkede delen av Sovjetunionen. Ukrainsk ble innført som offisielt språk etter revolusjonen. Omtrent halvparten av de 147 millioner innbyggerne i Sovjetunionen i 1920-årene var etniske russere. Ukrainere var med 31 millioner den nest største etniske gruppen.
Massedøden på første halvdel av 1900-tallet
Den ukrainske befolkningen led fryktelige tap på første halvdel av 1900-tallet. En undersøkelse fra det Moskvabaserte Demografisk institutt regnet i 2008 ut at det i Ukraina døde 15 millioner mennesker i «overflødige dødsfall» mellom 1914 til 1948: 1,3 millioner under første verdenskrig, 2,3 millioner under den russiske borgerkrigen og polsk-sovjetiske krig, 4 millioner under holodomor, 300 000 under den store terroren og Sovjetunionens anneksjon av det vestlige Ukraina, 6,5 millioner på østfronten under andre verdenskrig og 400 000 etter krigen som følge av matmangel og Stalins kampanje mot Ukrainsk nasjonalisme.
Andre verdenskrig
Tysklands invasjon av Polen vestfra i september 1939, og Sovjetunionens invasjon østfra like etter, førte til en deling av Polen, som avtalt i en hemmelig tilleggsprotokoll i den tysk-sovjetiske Molotov–Ribbentrop-pakten. Dermed kom Øst-Galicja og Vest-Volynia under sovjetisk herredømme og ble en del av den ukrainske delrepublikken. Resultatet var at hele det territoriet som historisk har vært regnet som ukrainsk ble samlet i én politisk enhet.
Sommeren 1940 ble store rumenske landområder avstått til Sovjetunionen, og av disse ble nordlige og sørlige Bessarabia og det nordlige Bukovina lagt til den ukrainske sovjetrepublikken, sammen med den sovjetisk okkuperte rumenske Hertsa-regionen. Disse grenseendringene ble internasjonalt anerkjent ved inngåelsen av Paris-traktatene i 1947 mellom de allierte seierherrene i andre verdenskrig og aksemaktene. Mesteparten av Bessarabia ble etter oppløsningen av Sovjetunionen til det selvstendige landet Moldova, mens Budzjak, den sørligste delen av Bessarabia mellom Donau og Dnestr, forble en del av Ukraina. Den sørligste delen av Bessarabia (mot Svartehavet) har en stor slavisktalende (ukrainisk og bulgarsk) befolkning.
Tysklands invasjon av Sovjetunionen 22. juni 1941 markerte starten på fire års intens krigføring i Øst-Europa. I juli/august 1941 innledet tyskerne en beleiring av Kyiv som endte med russisk overgivelse 23. september. Mer enn 600 000 russiske soldater ble drept eller tatt til fange i forbindelse med denne beleiringen. Kyiv ble i 1965 tildelt den sovjetiske æresbetegnelsen helteby for den motstanden som ble ytt mot tyskerne. Kyiv ble gjenerobret med enorme tap, spesielt på russisk side, i slaget om Kyiv i perioden oktober – desember 1943.
Tyskerne ble i første omgang mottatt av en del vestukrainere som frigjørere, men på grunn av tyskernes svært brutale framferd snudde stemningen seg fort. Det ble gjort få forsøk på å utnytte ukrainernes misnøye med stalinismens samfunnsordning og økonomiske politikk, i stedet beholdt man kollektivorganiseringen av landbruket, igangsatte pogromer og påbegynte en systematisk avbefolkningspolitikk som forberedelse for tysk kolonisering, blant annet ved å hindre tilførselen av matforsyninger til de store byene. Henning von Tresckow overtalte Günther von Kluge til å sende en liten delegasjon av ukrainere til Hitler; dette var folk som stod på tysk side og ønsket å opprette en bufferstat med en egen hær. Hitler kunne ikke tenke seg å møte noen delegasjon av slavisk opprinnelse, og fikk dem skutt på stedet.
I Vest-Ukraina ble det erklært en uavhengig ukrainsk stat. Det ble etablert en geriljahær (UPA) som var den militære grenen av Organisasjonen av ukrainske nasjonalister. UPA samarbeidet tildels med den tyske krigsmakten i forsøket på å skape en ukrainsk stat. Den tyske okkupanten tok mot militær støtte, men fengslet lederen Stepan Bandera. I Sovjetunionen ble Bandera ansett som en stor forræder, mens i den vestlige delen av Ukraina ble Bandera feiret som en helt etter oppløsningen i 1990-årene.
Den tyske okkupasjonen var brutal. Det var omfattende geriljakrig mot okkupasjonsmakten og deler av geriljaen fortsatte krigen mot den sovjetisk hæren. Ukrainske nasjonalister fortsatte med sabotasje og terror til rundt 1950.
Karpato-Rutenia
I 1945 ble republikken Tsjekkoslovakia gjenopprettet, med unntak av at det ukrainsktalende Rutenia (Karpato-Rutenia) ble avgitt til Sovjetunionen i henhold til den sovjetisk-tsjekkoslovakiske traktaten av juni 1945. Dette området ble frigjort av den røde arme sommeren 1944.
Galicja
Den østlige delen (innenfor Dnestrs nedbørsområde) av den historiske regionen Galicja har siden andre verdenskrig ligget innenfor Ukraina. Ved Polens deling på slutten av 1700-tallet tilfalt Øst-Galicja i 1772 Habsburgmonarkiet, Galitzien og Lodomerien på tysk, mens Volhynia tilfalt Det russiske keiserdømmet. Galicja og Lodomeria var det største kronlandet i det habsburgeske riket og inkluderte voivodskapene Ruthenia og Belz med overveiende rutensk befolkning. Lviv ble hovedstad. På begynnelsen av 1800-tallet hadde Galicja en stor og voksende jødisk befolkning, og størstedelen av jødene i Det østerrikske keiserrike bodde der (omkring 333.000 av offisielt 467.000 i 1850). Lemberg var på 1800-tallet dominerte av jøder (rundt en tredjedel av innbyggerne) og etniske polakker (i overkant av 50 % av innbyggerne); etniske ukrainere utgjorde 10-20 %. Den jødiske befolkningen i Galicja var ved århundreskiftet på over 800.000, samtidig flyttet mange jøder fra Galicia til Wien. Fra 1857 til 1890 økte tallet på jødiske innbyggere i Wien fra 6000 til 146.000 slik at hovedstaden i 1890 hadde 12 % jødiske innbyggere noen som hadde stor betydning for Wiens kulturelle og politiske liv. Jødene fra Galicia slo seg stort sett ned i Leopoldstadt. Lemberg var sentrum for den jødiske opplysningsbevegelsen, haskalá. Borgerskapet i Lemberg, både jøder og etnisk polske, brukte stort sett tysk språk til daglig og i skolene, og relaterte seg i stor grad til det kulturelle livet i Wien. Martin Bubers familie bodde for en stor del i Lemberg.
Under første verdenskrig var det i Galicja kraftige kamper mellom russiske på den ene siden og tyske og østerrikske styrker på den andre. I 1918 ble Vest-Galicja en del av den nye polske staten, mens den etnisk ukrainske befolkningen i Øst-Galicja erklærte uavhengighet i Lviv i 1918. Etter et kort mellomspill som uavhengig, ble også den østlige delen en del av Polen. Hitler og Stalins deling av området førte til at området øst for elvene San, Bug og Neman ble overtatt av Sovjetunionen og dette inkluderte en stor del av Galicja. Området hadde ikke tidligere vært omfattet av det russiske imperiet. Den ukrainske opprørsarmeen organisert motstand mot sovjetmakten og samarbeidet til dels med Tyskland om å opprette en ukrainsk stat. Blant vestukrainere ble det rekruttert mannskap til SS-avdelingen kalt «Galicja».
I 1944 rykket sovjetiske styrker inn i Galicja. Etter andre verdenskrig ble grensene fra 1944 til 1947 godkjent av de allierte, og Polen måtte avstå Øst-Galicja til Sovjetunionen. Grensen mellom Polen og Ukraina følger den tysk-sovjetiske delelinjen fra 1939.
Bukovina
Den nordlige delen av Bukovina den nordlige ble annektert av habsburgmonarkiet i januar 1775 og lagt inn som en region under Kongedømmet Galicia og Lodomeria. I 1849 ble det skilt ut som et eget hertugdømme innen dobbelmonarkiet. I 1918, etter første verdenskrig, ble det innlemmet i Romania. De nordligste distrikter, som er, for det meste, bebodd av etniske ukrainere, ble annektert av Sovjetunionen i 28. juni 1940, tapt til Romania igjen i 1941, og gjenannektert i 1945, og er nå del av det uavhengige Ukraina.
Etterkrigstiden
Sovjetunionen utvidet Ukraina vestover i forbindelse med andre verdenskrig og Stalin beordret i 1945 oppløsning av den gresk-katolske kirke. Den russisk-ortodokse kirke støttet Stalins påtrykk for å «gjenforene» den gresk-katolske med den russisk-ortodokse kirke. Brest-unionen av 1596 ble oppløst ved synoden i Lviv i mars 1946. Flere prester og andre troende ble forfulgt og deportert til Sibir. Kirkebyggene ble overlatt til den russisk-ortodokse kirke eller omgjort til annet formål. Gresk-katolikkene fortsatte som undergrunnsbevegelse og i eksil.
Ukrainas uavhengighet
Ukraina ble en uavhengig stat da Sovjetunionen ble oppløst i 1991. Etter kuppforsøket i Sovjetunionen 19. august, vedtok parlamentet Verkhovna Rada 24. august en erklæring om Ukrainas uavhengighet. Leonid Kravtsjuk ble det uavhengige Ukrainas første president.
Kommunistene beholdt makten etter frie valg i 1990 og i 1991 gikk et stort flertall av innbyggerne inn for uavhengighet fra Sovjetunionen. Kommunistpartiet ble oppløst i 1991. Ukraina ble en uavhengig stat da Sovjetunionen ble oppløst i 1991 og erklærte seg selvstendig 24. august 1991. Uavhengighetserklæringen ble bekreftet i en folkeavstemning 1. desember 1991.
Stormaktenes vurdering
USAs politikk gikk fra midten av 1990-årene ut på å hindre russisk dominans over Ukraina, mens Russlands politikk etterhvert handlet om å hindre at Ukraina nærmet seg de vestlige landene for eksempel gjennom NATO-medlemskap. Ifølge Zbigniew Brzezinski gjør Ukrainas beliggenhet landet til et av fem nøkkelområder i verden. Ukrainas selvstendighet gjør ifølge Brzezinski Russland til en overveiende asiatisk stat med få strategiske muligheter i vest og sør. For mange russere var Ukrainas selvstendighet det mest problematiske ved oppløsningen av Sovjetunionen blant annet fordi Ukraina ble ansett en naturlig del av Russland. Vladimir Putin, Russlands president, har argumentert med at Ukraina av historiske grunner hører sammen med Russland og at ukrainere er en slags russere og ikke et eget folk. Russlands ledelse frykter at NATO-medlemskap kan føre til at USA bygger opp baser eller annet militært nærvær i Ukraina (raketter nord i Ukraina vil kunne nå Moskva på 10 minutter).
Oransjerevolusjonen
Ved presidentvalget i Ukraina i 2010 var Janukovytsj på ny kandidat, og vant dette valget foran Julija Tymosjenko. Janukovytsj styrte frem til 2014, da han ble kastet i den såkalte Euromajdan.
Euromajdan
Euromajdan var en bølge av demonstrasjoner og sivil uro i Ukraina, som begynte natt til 21. november 2013 med offentlige protester i Majdan Nezalezjnosti - (Frihetsplassen) i Kyiv. Protesten ble utløst av den ukrainske regjeringens beslutning om å utsette signeringen av en tilknytningsavtale med Den europeiske union og i stedet velge tettere bånd til Russland og Den eurasiske økonomiske union. Euromajdan resulterte i at president Viktor Janukovitsj ble kastet, og at landet vendte sin utenrikspolitikk mot Vesten. I motsetning til Oransjerevolusjonen ble Euromajdan blodig med mer enn 70 døde og om lag 500 skadde.
Donetsk og Luhansk
Donetsk oblast og Luhansk oblast har siden 2014 vært delvis kontrollert av pro-russiske separatister. Delelinjen går midt gjennom de to regionene med byene Donetsk og Luhansk på opprørernes side av linjen, mens blant annet Kramatorsk og Mariupol er kontrollert av ukrainske myndigheter (per februar 2022). Folkerepublikken Donetsk og Folkerepublikken Lugansk ble erklært i 2014. Utbryteren har vært støttet av Russland og kontakten med øvrige Ukraina er stengt av en frontlinje. Russiske myndigheter anså til februar 2022 disse to områdene som del av Ukraina. Viktor Janukovitsj, som ble avsatt i 2014, er fra Donetsk-området. Kramatorsk har siden fungert som hovedstad for den delen av Donetsk oblast som er under kontroll av ukrainske sentralmyndigheter. Russiske styrker har uoffisielt vært til stede i området siden 2014. Det har vært uklart om striden i Øst-Ukraina skal defineres som borgerkrig eller som krig med Russland.
Bakgrunn for krigen i Donbass var at Russland okkuperte Krim raskt og uten væpnet motstand februar-mars 2014. Den russiske ledelsen bestemte seg da for støtte russisk-talende separatister i området. Da ukrainske styrker fikk overtaket sommeren 2014 satte Russland inn egne styrker.
Krim
Krim har vært hjemsted for mange folkeslag og ble blant annet kolonsert av grekere i antikken. På Krim konverterte tyrkisktalende khazarer til jødedommen og det ga opphav til to folkegruppe: krimtsjaker (offer for holocaust) og karaimer. På Katarina den stores tid ble Krim erobret av Russland i 1783 og området ble russifisert - mange tatarer flyktet da til Tyrkia. Etter den russiske revolusjonen fikk Krim status som autonom republikk knyttet til den russiske delrepublikken. Stalin tvangsflyttet 18. mai 1944 tatarer fra Krim fordi Stalin mente de samarbeidet med den tyske krigsmakten.
Sovjetunionens ledelse, med Nikita Khrusjtsjov i spissen, vedtok i 1954 å overføre halvøya Krim fra den russiske til den ukrainske republikken. Hovedstaden Simferopol ligger i det berglendte innlandet, mens Sevastopol har en stor flåtebase og Jalta var et av sovjetunionens mest populære feriesteder ved Svartehavet. Etniske russere utgjorde flertallet på Krim og ved oppløsningen av Sovjetunionen krevde selvstyre eller forening med Russland. Tatarene på Krim støttet Ukraina i striden om Krims status. Overføringen til den ukrainske delrepublikken hadde på den tiden få praktiske konsekvenser for befolkningen og ble stort sett oppfattet som en symbolsk gest. Khrusjtsjov argumenterte med at transportavstanden var mye kortere til Kyiv enn til Moskva. Etter oppløsningen av Sovjetunionen forble Krim en del av Ukraina og fikk da en særegen status som autonom republikk. Russland og Ukraina anerkjente gjensidig hverandres grenser i 1990-årene, blant annet ved vennskapsavtalen av 1997, inkludert Krim. I Russland pågikk en kampanje, blant annet i parlamentet, for å oppheve overføringen fra 1954. Før Janukovitsjs avgang i forbindelse med Euromajdan innledet den russiske regjeringen kontakt med prorussiske politikere på Krim. Putin annonserte 26. februar 2014 militærøvelser ved grensen til Ukraina og et par dager senere dukket flere tusen maskerte russiske soldater (uten militære insignier) opp på Krim. Spesialstyrker tok 27. februar kontroll over regjeringsbyggene, og etterhvert flyplassene, kringkasting og militære anlegg. De russiske styrkene møtte ikke motstand. Føderasjonsrådet, overhuset i Russlands parlament, ga i et ekstraordinært møte 1. mars Putin fullmakt til å sende militære styrker til Ukraina for å normalisere og den sosiale og politiske situasjonen. Innbyggerne på Krim stemte ved folkeavstemningen 16. mars for løsrivelse og overgang til Russland. Putin anerkjente 17. mars Krims suverenitet og signerte senere samme dag et dekret som forberedte innlemmelse i Russland (dekretet ble ratifisert av Føderasjonsrådet 21. mars). Etter annekteringen ble skilt på ukrainsk og krimtatarisk fjernet innen noen uker, og russisk valuta ble innført. Det russisktalende flertallet på halvøya var bekvemme med den nye situasjonen, mens krimtatarene (tyrkisktalende muslimer) har av historiske grunner et vanskelig forhold til Russland.
Fra russisk perspektivet handler det om gjenforening av Krim med Russland, at Krim hadde vært del av Russland i flere hundre år og korreksjon av tabben det var å oveføre Krim til Ukraina i 1954. Fra ukrainsk perspektiv handler det om mangel på respekt for Ukrainas suverenitet og at Russland ikke holdt avtalen fra Budapest i 1994 der Ukraina ga fra seg atomvåpen mot respekt for landets territorielle integritet. Etter demonstrasjoner vinteren 2014 annekterte Russland 18. mars Krim-halvøya etter å ha sendt inn militære styrker, til protester fra Ukraina og de vestlige landene. EU-landene, USA og blant annet Norge iverksatte flere sanksjoner rettet mot russiske maktpersoner og økonomi.
Fylkesvei 5000
Før 1. januar 2010 hadde veien betegnelsen fylkesvei 13, og frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 15 (Hordaland).
Koster
Koster er en svensk øygruppe én mil vest for Strömstad. 4 km² store Nordkoster har rundt 60 fastboende, mens Sydkoster på 8 km² har rundt 240. Rundt disse øyene ligger en rekke mindre, ubebodde holmer og skjær. Øyene er det vestligste sted med fast bosetting i Sverige. Dessuten er øyene populære feriesteder, og antallet beboere øker til det tidobbelte om sommeren. En stor del av turistene kommer fra Norge. Øyene har også gjort seg kjente for båttypen kosterbåten, som er en spissgatter.
Geografi
Koster er skilt fra fastlandet av Kosterfjorden, som er det dypeste havområdet langs Sveriges vestkyst, med over 300 meter dyp. Store deler av øyene har siden 1984 vært naturreservat, mens deler av Sydkoster og småøyene rundt siden 2009 en del av den primært undersjøiske nasjonalparken Kosterhavet, som er nesten 400 km² stor og fortsetter på norsk side under navnet Ytre Hvaler. Kosterhavet nasjonalpark har 6 000 marine arter, hvorav 300 ikke er funnet noe annet sted i Sverige. Nasjonalparken strekker seg i havområder nesten ned til Grebbestad i Tanum. For å beskytte de unike artene er jakt forbudt, og ild kan bare gjøres opp på anviste plasser. Avstanden fra Nordkoster til Hvalers hovedstad Skjærhalden er bare på en drøy mil. Det er heller ikke mer enn 7 mil over til Telemark og den andre enden av Oslofjorden. Fjellene i Telemark kan på en god dag sees fra Kosterbonden (59 meter over havet) og Valfjäll (45 meter over havet), Nordkoster og Sydkosters høyeste åser. Det to kilometer lange Kostersundet skiller Nordkoster og Sydkoster fra hverandre. Sundet er 100-300 meter bredt og 5-7 meter dypt, og kan fra 2003 krysses med en kabelferge. Mens Nordkoster er en ganske karrig øy med mye busker, har Sydkoster åkere og store skoger som har vokst til de siste 100 årene. Utover Nordkoster og Sydkoster er de viktigste øyene Ursholmen (Sveriges vestligste bebygde sted) og Ramsö (befolket fram til 1990-tallet).
Historie
Man har funnet spor av bosettinger på Koster helt fra steinalderen for nesten 4 000 år siden. I lang tid var Koster underlagt norsk styre, nærmere bestemt Gimsøy kloster i Skien. På 1300-tallet var det én gård på Nordkoster og seks gårder på Sydkoster. Da var jordbruk hovednæringen på øyene. Fiske ble deretter lenge viktigst, mens turisme nå har overtatt. I 1658 ble Koster svensk, som en følge av freden i Roskilde. Den svenske staten solgte i 1741 grunnen til øyboerne. Fra 1849 var det to fyrtårn på Kosterbonden, men disse var for høyt anlagt og ble flyttet til Ursholmen i 1891. Fra 1700-tallet til rundt 1900 ble befolkningen tidoblet, og nådde en topp på rundt 500. I 1903 tok fisket seg opp da man begynte rekefiske med bunntrål, og på 1930-tallet var det 30 rekefiskebåter på Koster. I 1904 forekom Oslofjordskjelvet, det kraftigste i Norden i moderne tid. Skjelvet målte 5,4 på Richter-skalaen og hadde sitt sentrum i havbunnen utenfor Koster. I 1939 ble det bygget kirke på Sydkoster, som beskrives som den mest religiøse av øyene. Siden 1990-tallet har helårsbefolkningen på Koster vært fallende, særlig på Nordkoster. Helårsbosteder blir konvertert til fritidsboliger når de kommer for salg. Antall beboere i fritidshus ble i 2000 anslått til rundt 1 200, men disse brukes altså kun deler av året. I tillegg anslås det at rundt 90 000 turister besøker øyene hver sommer.
Ferger
Øyene er knyttet til fastlandet med katamaraner som totalt har 4-6 ganger om dagen. I sommerkvartalet går båtene oftere, opptil 20 ganger om dagen. Båtene går fra Strömstad torg og betjener havnene Vettnet og Västra Bryggan på Nordkoster og Långegärde, Ekenäs og Kilesand på Sydkoster. Reisetiden varierer mellom en halvtime og en time avhengig av hvilken havn man skal til. Fergene til Strömstad har tradisjoner tilbake til 1890-tallet, da en båt fra Tanum anløp Rossö og Koster på vei til Strömstad. Fra 1920-tallet ble det flere faste forbindelser med Strömstad, og på 1960-tallet var det opptil 13 daglige avganger til øyene. Tidligere gikk det også ferger til Koster fra Norge. Da unionen ble oppløst i 1905 gikk det rute fra Nordkoster til Halden via Krokstrand og Dyne. I 1971 ble ruten Halden-Koster forsøkt gjenopptatt av fergen "Svanö". På kveldstid gikk fergen rundturer rundt Koster, populære turer fordi man da fikk observere selkoloniene på de vestre småøyene. I 1994 lanserte Kosters ferjeselskap Koster Marin i samarbeid med Hvaler Båt- og fergeselskap og Scandi Line sommerferge med opptil tre daglige avganger mellom Skjærhalden og Koster. Året etter ble tilbudet utvidet med raskere båt som gjorde 22 knop, i tillegg til at en egen båt gikk ruten Sarpsborg-Strömstad én gang i uka og Moss-Strömstad tre ganger i uka. I 1997 ble trafikken mellom Hvaler og Koster innstilt, angivelig grunnet manglende svensk skipskapasitet. Fredrikstad-rederiet Fjordlink prøvde seg da sommeren 1999 med fire daglige avganger Fredrikstad-Koster via Skjærhalden. Selv om det ikke er ferge Norge-Koster i dag burde potensialet være stort. Utfordringen med Skjærhalden som avgangssted er imidlertid at kjøretiden opp til E6 i Råde er nesten en time, og mye lenger enn kjøretiden fra Råde til Strömstad. En ferge fra en E6-nær havn mellom Sarpsborg og Halden vil derimot neppe bruke stort mer enn en time til Koster, og kan dermed bli et attraktivt alternativ til omveien om Strömstad for de svært mange norske besøkende til øyene. Sykkel er et dominerende framkomstmiddel. Ved alle tre fergestedene på Sydkoster er det sykkelutleie. Golfbiler og segway er andre framkomstmidler til leie. Veiene er i hovedsak gruslagt, med unntak av veiene fra butikken midt på Sydkoster. Fra butikken er det 2 km til Kostersundet i vest og Ekenäs i øst, og 3 km til Kyrkosund i syd.
Brownlee-demningen
Brownlee-demningen (engelsk: Brownlee Dam) er en demning med et vannkraftverk som ligger i Hells Canyon i Snake River i staten Idaho i USA på grensen til Oregon.
Idaho Power Company driver tre kraftverk i Snake-elva, lokalisert nær hverandre:
Anlegget ble påbegynt ferdigstilt i 1958. Det er en installert effekt på 585 MW, fordelt på fem turbiner. Demningen er 128 meter høy. Demningen skaper Brownlee Reservoar, et 93 km langt kunstig reservoar på 1,76 km³ vannvolum.
Robert, 1. jarl av Gloucester
'''Robert, 1. jarl av Gloucester''' (født ca. 1090, død 31. oktober 1147) var illegitim sønn av kong Henrik I av England, og en av de prominente figurer i den perioden av engelsk historie som kalles for det engelske kaos under Stefan. Han er også kjent som «Robert av Caen» og «Robert konsulen», men begge disse navnene er blitt fremmet av senere historikere uten samtidig berettigelse, annet enn det faktum at Roberts skrivere benyttet praksisen av å benytte det latinske navnet for konsul heller enn den mer vanlige franske comes for hans tittel som jarl.
Fødsel og ungdom
Robert var den eldste av kong Henriks mange barn utenfor ekteskap. Kongen var en notorisk rundbrenner og rundt 25 illegitime er blitt registrert. Robert ble født godt før hans far ble kronet som Englands konge, sannsynligvis sent på 1080-tallet da han selv hadde en sønn ved 1104. Selv om det generelt er blitt påstått at Roberts mor var Sybil Corbet er det et faktum at hans mors navn ikke er blitt bevist. Nyere forskning antyder at hun var et medlem av familien Guy eller Gayt, en lavadelig familie fra Oxfordshire, da en fra denne familien blir kalt for en fetter. Et annet forslag er at hans mor var en normannisk kvinne som var forbundet til familien Gay/Gayt. William av Malmesbury refererer til Roberts «normannisk, flamske og franske» og ikke engelske avstamming, men det kan være en referanse til kun hans fars side av familien.
Robert var anerkjent av sin far da han ble født, dog i lys av farens omskiftelige karriere mellom 1087 og 1096 er det usannsynlig at han ble oppdratt i farens husholdning. Robert ble meget godt utdannet, han kunne lese og skrive latin og hadde en seriøs interesse i både historie og filosofi, noe som kan indikere at hans lære var geistlige, en antydning som gjør det mer sannsynlig da hans første barn, født en gang rundt 1104, ble født av en datter til Samson, biskop av Worcester (død 1112) som opp til 1096 hadde vært kongelig hoffkapellan og ansvarlig for finansene i Bayeux. Det kan være betydningsfullt at hans neste bror Richard ble oppdratt i en geistlig husholdning til Robert Bloet, biskop av Lincoln. Robert mottok senere dedikasjoner fra både Geoffrey av Monmouth og William av Malmesbury. Williams Historia Novella inneholder et flatterende portrett av jarlen.
Robert var ved hoffet i Normandie i 1113 og en gang rundt 1114 giftet han seg med Mabel, den eldste datteren og arvingen til Robert Fitzhamon som brakte ham de betydelige eiendommene av Gloucester i England, Glamorgan i Wales og Sainte-Scholasse-sur-Sarthe og Évrecy i Normandie, foruten også Creully. I 1121 eller 1122 gjorde kong Henrik ham til jarl av Gloucester.
Ved kong Henriks hoff
Robert utviklet en rolle som en av sin fars nærmeste medhjelpere og kapteiner. I 1119 kjempet han i slaget ved Bremule, og i 1123–1124 var han en av kongens øverste kommandanter i løpet av det normanniske opprøret. Etter at William Adelin, kongens eneste legitime sønn, døde i 1120 ble Robert ytterligere involvert i hans fars forsøk på å sikre seg en etterfølger i keiserinne Maud (Matilda), Roberts halvsøster. Det var i Roberts varetekt i festningen Cardiff Castle at hans onkel, den avsatte hertug Robert Curthose til slutt ble fengslet i 1126 og til han døde.
Den 1. januar 1127 var Robert den første som sverget å akseptere Maud som dronning etter Henriks død. Hans far ga ham ved et tidspunkt festningene ved Dover og Canterbury, og således kontrollen over Kent og ruten hvor Den engelske kanal ble krysset. Da kong Henrik ble dødelig syk ved Lyons-la-Forêt i Normandie den 25. november 1135 var jarl Robert ved hans side og var en av baronene som sverget å bli ved kongens lik inntil det ble gravlagt. Kongen døde en uke etter at han ble syk den 1. desember 1135.
Robert og kong Stefan
Etter sin fars død var Robert tilstede ved en rekke konferanser i Normandie og aksepterte til slutt som konge Theobald II, greve av Champagne og Blois, og kong Henriks eldste nevø av hans søster Adela. Imidlertid i møtet med Theobald nådde den overraskende nyheten at Theobalds yngre bror Stefan av Mortain og Boulogne allerede hadde blitt akseptert og kronet som konge i England. Robert aksepterte dette til slutt, og i påsken 1136 var han tilstede ved kongens seremonielle hoff. Han synes ikke til seriøst å ha støttet keiserinne Maud, og støttet heller ikke hennes invasjon av sørlige Normandie. Det framgår av samtidige kilder, Gesta Stephani, at Robert var foreslått av noen som en kandidat til tronen, men det faktum at han var illegitim, utelukket ham:
Denne antydningen kan ikke bety at Robert og Stefan var rivaler til tronen, da Geoffrey av Monmouth i 1136 refererte til Robert som en av «pilarene» i den nye kongens styre.
I England ble Robert av Gloucester snart desillusjonert over kong Stefan, og ved slutten av 1137 hadde han trukket seg tilbake fra kongens hoff. Det er klart at han var misfornøyd med at han ikke fikk en sentral posisjon, slik som han hadde under kong Henrik I. Han var også alarmert over den gunst kongen ga sin flamske leiesoldat William av Ypres og den voksende innflytelsen til Beaumont-tvillingene, Waleran de Beaumont, 1. jarl av Worcester, og Robert de Beaumont, 2. jarl av Leicester. I 1138 erklærte Robert sin støtte til keiserinne Maud, men han ble beseiret i Normandie av Waleran, og hans engelske allierte ble knust av Stefan og drevet tilbake til hans festning i Bristol.