cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krålen naturreservat
Krålen naturreservat ligger helt nord i Fyresdal kommune, mot grensa til Tokke kommune. Reservatet ligger i den østvendte lia av Skipsfjødd, nordvest for Skredvatnet. Reservatet er et skogområde hvor det er en gammel barskog. Området har en særskilt naturvitenskapelig verdi grunnet forekomst av den truede sopparten lappkjuke og andre arter av vedboende sopp som er truet og sjeldne å se.
10. etappe av Tour de France 2015
10. etappe av Tour de France 2015 gikk fra Tarbes over 167 km til La Pierre-Saint-Martin.
Klatrespurt (Côte de Bougarber)
4. kategorisert stigning etter 66 km
Klatrespurt (Côte de Vielleségure)
4. kategorisert stigning etter 90 km
Poengspurt (Trois-Villes)
Etter 124 km
Klatrespurt (Côte de Montory)
4. kategorisert stigning etter 134 km
Klatrespurt - målgang (La Pierre-Saint-Martin)
HC-kategorisert stigning etter 167 km
Douglas Fernández
Douglas Fernández (født 22. november 1959) er en venezuelansk tidligere friidrettsutøver som spesialiserte seg i mangekamp.
Han representerte landet sitt under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, der han ble nummer 18 i tikamp.
Moldes historie
Moldes historie som et sentralsted i Romsdalsregionen kan spores tilbake til middelalderen. Bosetninger i området kan spores videre tilbake i tid gjennom helleristninger funnet ved Bjørset vest for Molde sentrum.
Veøykaupangen
Veøya var sannsynligvis hovedsetet til Ragnvald Mørejarl. Ifølge Snorre satte Harald Hårfagre Ragnvald til å være jarl over Nordmøre og Romsdal (og etter hvert Sunnmøre). Ragnvald var far til sagnomsuste Gange-Rolv som i sagalitteraturen er blitt identifisert som den nordbo som franskmennene kaller for «Rollo» og som grunnla et jarldømme i Normandie. Via sønnen Torv-Einar som utvandret til Orknøyene ble Ragnvalds ætt giftet inn i det skotske kongehuset.
Kvalifisering til B-VM i ishockey for kvinner 1999
Kvalifiseringen til ishockey-VM for kvinner 1999 pulje B var det tredje nivået i VM-hierarkiet og ble arrangert i Székesfehérvár i Ungarn i perioden 19. til 21. mars 1999. Turneringen ble arrangert av Det internasjonale ishockeyforbundet (IIHF). Seks lag deltok fordelt på to grupper, hvor gruppe A besto av fire lag mens gruppe B besto av en best-av-tre serie mellom to asiatiske lag. Vinneren av hver gruppe kvalifiserte seg til B-VM 2000.
Moldes historie
Veøykaupangen
Veøya nevnes av Snorre i forbindelse med slaget ved Sekken, der kong Håkon Herdebrei i 1162 falt mot Erling Skakke. Kaupangen hadde på det meste rundt 300 innbyggere, men tapte sin betydning mot slutten av middelalderen.
Kvalifisering til B-VM i ishockey for kvinner 1999
Gruppe A ble vunnet av Italia mens Kasakhstan vant gruppe B.
Moldes historie
Molde vokser frem
Lenger ute mot havet blomstret imidlertid økonomien. Fiskeværet Bud ved Hustadvika var en stund det største tettstedet mellom Trondhjem og Bjørgvin. Dette nøt også det som til slutt skulle bli by godt av. Mellom storgårdene Molde og Reknes vokste nemlig havnen Moldefjæra opp, for det meste basert på handel med trelast til Holland samt sild. I 1614 ble Molde ladested under Trondhjem. Da Danmark-Norge på 1600-tallet avløste lensordningen med den nye amtsordningen, ble Molde residens for amtmannen i Romsdals amt under Trondhjems stiftamt, og grunnlaget for Molde som administrasjonsby ble lagt. I 1705 ble Moldegård amtmannsbolig.
Til protester fra både Bergen og Trondhjem ble byen tildelt fulle handelsrettigheter av kong Kristian 6., og ble kjøpstad den 29. juni 1742. Privilegiebrevet ble først kjent i Molde utpå høsten.
Kvalifisering til B-VM i ishockey for kvinner 1999
Gruppe A
kvalifiserte seg til B-VM 2000.
Moldes historie
Molde som turistby
Mot slutten av 1800-tallet fikk de norske fjordene en annen funksjon enn den tradisjonelle som transportårer, de ble turistattraksjoner. Fjorden, Moldepanoramaet og en idyllisk småby med trehusbebyggelse, bugnende hager, parkanlegg og alléer gjorde at Molde ble fjordbyen fremfor noen på Vestlandet. Det var i denne perioden Molde fikk tilnavnet «Rosenes by». Den økonomiske virkningen av fjorden som turistattraksjon kan ses i at Molde på slutten av 1800-tallet hadde to store hotell, Grand og Alexandra, plassert på hver sin side av byen.
Kvalifisering til B-VM i ishockey for kvinner 1999
Gruppe B
Gruppe B ble spilt som en best-av-tre serie. Nord-Korea trakk seg fra returoppgjøret og Kasakhstan kvalifiserte seg dermed til B-VM for 2000.
Moldes historie
Molde som turistby
Keiser Wilhelm 2. besøkte byen årlig i hele sin regjeringstid inntil første verdenskrig. Han kalte byen «Nordens Nice» og bidro slik til å gjøre byen kjent i Europa. Så var han da heller ikke alene om å besøke byen om sommeren – denne perioden var starten for Molde som cruiseby.
Oppgangsperioden tok slutt og nedgangen begynte ved at keiserbesøket i 1914 ble avlyst like før ankomst – to av skipene i følget rakk faktisk å komme frem før de måtte snu – på grunn av krisen på Balkan. Da første verdenskrig var slutt fire år senere, var ikke Wilhelm lenger keiser, og besøket i 1913 ble dermed det siste.
Kvalifisering til B-VM i ishockey for kvinner 1999
Gruppe B
kvalifiserte seg til B-VM 2000.
Moldes historie
Molde som turistby
21. og 22. januar 1916 brant 225 bygninger og en rekke hageanlegg i en bybrann på østsiden av Moldeelva. Området ble bygd opp igjen i mur, men siden de økonomiske tidene ikke var de beste, tok det sin tid. En holme i Moldeelva ble bortregulert i forbindelse med gjenoppbyggingen. Dette satte naturlig nok Molde noe tilbake som turistby, selv om mesteparten av byen ble berget. I 1919 brant Grand Hotel på samme side av byen, og ble aldri gjenoppbygd. Turismen var blitt mindre betydningsfull etter krigen.
Kvalifisering til B-VM i ishockey for kvinner 1999
Sluttplassering
Turneringens sluttplassering ifølge IIHF:
Moldes historie
Bombingen i april 1940
Molde ble angrepet fra fly 17. april. Etter å oppholdt seg på Stuguflåten to netter reiste Nygaardsvold med flere til Molde via Åndalsnes 23. april. I Molde oppholdt statsrådene seg på villa «Knausen», mens kongen og kronprinsen oppholdt seg på Glomstua, og overkommandoen med Otto Ruge i spissen holdt litt utenfor byen. I Molde var det også franske og britiske sendemenn. Disse siste dagene i april var Molde fungerende hovedstad for Norge. Under et bombeangrep mot Molde 28. april søkte kongen og kronprinsen ly i et skogholt ved byen, og det kjente bildet ved «Kongebjørka» ble tatt. Natt til 23. april 1940 ankom Håkon 7. og kronprins Olav Molde med dampskipet DS «Romsdal» fra Åfarnes, og utover dagen fulgte regjeringsmedlemmene og deler av sentraladministrasjonen i biler fra Lesja. Gullbeholdningen kom med biler fra Åndalsnes. Dager tidligere hadde flere allierte styrker etablert seg i byen, og allerede 10. april var det blitt opprettet et sjøforsvarsavsnitt i byen. Fra 24. april og frem mot mai ble Molde, Åndalsnes, Kristiansund og en rekke mindre steder, utsatt for en massiv bombing fra tyske styrker. Tyske fly bombet Molde sentrum 25. april fra klokken 15. Strekningen sentrum-Fuglset ble truffet av brannbomber. Byen brant 29. april etter bombingen og befolkningen forsøkte å redde møbler og andre gjenstander med båt. Sent på kvelden 29. april gikk kongen Haakon og andre i hans følge (blant annet flere statsråder og sivile tjenestemenn) om bord i den britiske krysseren «Glasgow» for å bli fraktet til Tromsø. Store deler av gullbeholdningen ble også sendt med «Glasgow». Molde sto i brann mens evakueringen pågikk. Medlemmer av den britiske, franske, polske og danske (minister Oxholm) legasjonen samt britiske soldater ble evakuert samtidig. Ruge forlot Molde natt til 2. mai med en britisk jager. Ruge hadde dagen før avslått tilbud om evakuering til Storbritannia. Deler av overkommandoens stab ble med nordover. Motstanden er i ettertid blitt symbolisert gjennom torpedojageren «Sleipner», som bet godt fra seg.
Kvalifisering til B-VM i ishockey for kvinner 1999
Toppscorere
Kilde: IIHF.net
Moldes historie
Bombingen i april 1940
Kampene gikk imidlertid ikke så godt, og det ble bestemt at Sør-Norge skulle overgis. 29. april kom krysseren «Glasgow» til Molde for å eskortere kongefølget og regjeringen fra Molde. Etter en dramatisk lasting av personell og last, vanskeliggjort av branner i havneområdet – blant annet et kullager – som følge av tysk bombing, forlot «Glasgow» Molde klokken 01.10 30. april, etter å ha ligget til kai i tre timer.
Etter krigen
Molde bykommune dekket opprinnelig et forholdsvis lite areal som nå er byens sentrum. På 1900-tallet og 2000-tallet er kommunens grenser utvidet i flere omganger. Etter krigen har Molde hatt en til dels betydelig folkevekst og blitt en by som er det dominerende sentrum for et omland på om lag 60 000 mennesker.
I 1915 og i 1952 ble bygrensene justert ved at deler av det omkringliggende Bolsøy herred ble innlemmet i Molde. Henholdsvis 183 og 1 913 innbyggere i Bolsøy ble berørt av disse grensejusteringene.
Molde ble 1. januar 1964 slått sammen med Bolsøy. Samtidig ble deler av Veøy herred, samt Mordal krets i Nord-Aukra herred innlemmet i Molde. Med dette økte folketallet fra 8 289 til 17 118, hvorav 7 995 av de nye innbyggerne kom fra Bolsøy.
1. januar 2020 ble Molde ytterligere utvidet ved sammenslåing av med Nesset og Midsund.
Byen har befestet sin posisjon som administrasjonsby, og ble bispesete da Møre bispedømme ble opprettet i 1983.
Ole Haget
Ole Haget (født ca. 1890, død 1. januar 1959 i Ringsaker) var en norsk lokalpolitiker som representerte Arbeiderpartiet. Han var ordfører i Furnes fra 1946 til sin død i 1959, og var kommunens første Ap-ordfører. Haget døde under nyttårsfeiringen på Høsbjør, like etter midnatt. I Hamar Arbeiderblads nekrolog sto det om Haget at «han har vært en god mann for Furnes, hans rike evner, hans nøkternhet og vilje til å gjøre det beste ut av den foreliggende situasjon har avtvunget den største respekt.»
Krambugata
Krambugata er antagelig Trondheims eldste gate. Deler av gata sammenfaller med en av middelalderens hovedgater, det gamle «Kaupmannastretet», som begynte ved elvebredden sør for nåværende Kongens gate, svingte og gikk nordover til fjorden. Krambugatas nåværende løp går fra Schjoldagerveita nordover til Fjordgata. Gata var viktig for byliv og handel frem til slutten av 1600-tallet. Etter Cicignons omregulering i 1681, overtok Kjøpmannsgata rollen som handelsgate, og viktige byfunksjoner flyttet etterhvert vestover til Torvet og de nye hovedgatene.
Gatenavnet
Gata eksisterte i middelalderen, men gatenavnet er ikke belagt i skriftlige kilder fra den tiden. Navnet «Kaupmannastrete» er kjent, og dette stretet sammenfaller delvis med dagens Krambugata. Den nordligste delen av Kjøpmannsgata er Cicignons verk (se nedenfor i seksjonen Etter 1681), men fra dagens Kongens gate og sørover, er Kjøpmannsgata omtrent sammenfallende med middelalderens Kaupmannastrete. Nordover fra Kongens gate er det Krambugatas løp som omtrent følger Kaupmannastretets forløp.
Cicignon navnga ikke Krambugata på sin byplan i 1681, men Kjøpmannsgata var navngitt som «Kaufmans Strasse», og «Kiøbmands Gade» på en dansk versjon av kartet.
Før 1681
Kaupmannastretet var en av de tre hovedferdelsårene, langstretene, nord–sør i middelalderens Trondheim. Kaupmannastretet var det østligste stretet, og lå dermed nærmest elva og byens handelsvirksomhet.
Kaupmannastretet ble etterhvert del av en lengre nord–sørlig ferdselsåre langs den gamle elvebredden. Fra starten var den bare en enkel jordvei, men under arkeologiske utgravninger er det funnet deler av trebrolegning fra slutten av 1200- eller starten av 1300-tallet.
Tidligere var det antatt at veien gjorde en sving mot øst for å gå utenom den såkalte «Olavskirken», men senere er det klarlagt at stretet kom til lenge før kirken, og at det krokete forløpet skyldes at den fra kongsgårdanlegget nord på Nidarneset og sørover måtte gjøre en sving for å gå utenom en vik, «ei lon», elva hadde dannet. Byens handel utfoldet seg i stor grad bak bryggerekkene langs elva, så stretet hadde en viktig posisjon og funksjon, både sosialt og transportmessig. På det eldste kjente kartet over Trondheim, Nauclérs kart fra 1658, vises det at sør for dagens Thomas Angells gate går eiendommene langs Krambugatas østside helt ned til Nidelven (fig. 1: gate nr. 43). I dokumentet Kommisjons Akt angående Grenser mellom Domsognet og Vår Frue Sogn 1694, står det blant annet: «De som før brannen bodde på den ene side av Krambugata, hadde sine gårder gående like ned til sine sjøbrygger og elven». Tomtene var inntil 130 m lange, og bebygget med både bolighus, ofte med kjeller, og ulike gårdsbygninger og uthus. (se eksempel i fig. 3).
Nord for nåværende Thomas Angells gate hadde Krambugata en annen karakter, og ikke så dype tomter. Her lå en gate mellom Krambugata og elva; Adelsgate (nr. 44 på fig. 1).
Langesundstangen naturreservat
Langesundstangen naturreservat ligger sør for Langesund sentrum i Bamble. Området er kystnært, og i reservatet finner en naturtyper som er knyttet til saltvann og saltvannspåvirkede miljøer (havstrand). Reservatet har betydning for bevaring av flere sjeldne og truede arter som karplanter, lav og insekter.
Krambugata
Før 1681
Arkeologiske utgravninger og eldre skriftlige kilder viser at det har ligget fire kirker inntil Kaupmannastretet. Lengst i nord lå Margaretakirken; videre sørover lå en kirke man ikke kjenner navnet på; Klemenskirken og Olavskirken (eventuelt Korskirken). Ruiner etter Olavskirken er avdekket og eksponert i Trondheim folkebiblioteks bygning, som ligger over området der den søndre del av Krambugata munnet ut i Kongens gate.
I NTNU Vitenskapsmuseets middelalderutstilling er deler av Kaupmannastretet gjenskapt med hus i tilnærmet full målestokk.
Etter 1681
Etter den store bybrannen i 1681 ble general Johan Caspar de Cicignon sendt til Trondheim for å utforme en ny byplan. For å unngå fremtidige storbranner, ble byen regulert med rette, brede gater, som i hovedsak har ligget slik senere. Et unntak var Krambugata. Den var fortsatt ganske smal og krokete på Cicignons byplan.
Kjøpmannsgata, med sitt rette, brede forløp og nærheten til bryggene, som her var plassert på et lavere nivå enn kjøpmennenes bygårder, ble etterhvert sentral for byens handelspatrisiat, som ble kalt «Søgadepatrisiatet», etter «Søgaden», det folkelige navnet på Kjøpmannsgata. Krambugata, der de største handelshusene lå langs gatas østside ble etterhvert redusert til en ubetydelig bakgate.
Etter bybrannen i 1708 fikk generalløytnant Johan Vibe ansvaret for gjennoppbyggingen av byen. Bryggene i Kjøpmannsgata brant ikke ned, og Vibe ivret for en omregulering som skulle sikre bryggene i eventuelle, fremtidige branner. Dette ville han oppnå ved blant annet å rette ut Krambugata og gjøre denne og Kjøpmannsgata bredere, og i størst mulig grad bare tillate hus av stein i dette området. Til tross for Vibes bestrebelser, ble Krambugata beholdt omtrent som den var før brannen, i stor grad med bygninger av tre. Historikeren Henrik Mathiesen hadde en teori om at de mektige handels- og forretningsfolkene som bodde langs Krambugata ønsket å beholde bebyggelsen som den var, blant annet på grunn av sine store, brannsikre kjellere. Dette var byens handelspatrisiat, som hadde makt og midler til å motsette seg enhver omregulering, både i 1681 og i 1708.
På 1900-tallet foregikk det en omfattende sanering og nybygging, både nord og sør for Olav Tryggvasons gate, og flere hoteller, spisesteder og kulturinstitusjoner har nå (per 2019) hovedinngang fra Krambugata.
Malbukta
Malbukta er en 5 km lang bukt på sørkysten av Van Keulenfjorden, sentrale Spitsbergen på Svalbard. Den ligger helt nord i landskapet Wedel Jarlsberg Land. Bukta avgrenses av Reinodden mot bukta Recherchefjorden i vest, og Ahlstrandhalvøya mot Fleur de Lyshamna (og videre Ingebrigtsenbukta) i øst. I sør er det en bred kystslette med endemorene mot Antoniabreen som kommer sørfra, og mot dens omkransende fjellvegger Maria Theresiatoppen (653 m) og Berzeliuseggene (1054–1211 m). Fra disse løper en rekke nordgående bekker, og det er ingen øyer eller andre vern mot fjorden i nord.
Malbukta har mulighet for strandhogg fra lettbåt, og litt vestover mot Lineneset på kystlinjen er det funnet et skipsvrak.
EM i vektløfting 1995
EM i vektløfting 1995 (europamesterskapet i vektløfting) ble arrangert i Warszawa og Beer Sheva i 1995.
Krasnaja Zvezda
Krasnaja Zvezda (russisk: Кра́сная звезда́, oversatt «Røde stjerne») er en sovjetisk og senere russisk militæravis. Den ble grunnlagt 1. januar 1924. Avisen er nå det russiske forsvarsministeriums offisielle organ og legger tyngdepunktet på politiske og militære spørsmål.
En kjent skribent for avisen var Vasilij Grossman, som skrev for den 1941-1945.
1743 i Danmark
Begivenheter i året 1743 i Danmark.
Jiang Ying (volleyballspiller)
Jiang Ying (født 19. juli 1963), kinesisk volleyballspiller som deltok i de olympiske leker 1984 i Los Angeles og 1988 i Seoul
Ying ble olympisk mester i volleyball under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Hun var med på det kinesiske laget som vant volleyballturneringen for damer foran USA og Japan.
Det var åtte lag som deltok i damenes volleyballturnering. To grupper med fire lag der de to beste lagene gikk videre til semifinale. Kina vant semifinalen med 3-0 i sett over Japan og finalen vant de også med 3-0, motstandere var USA. Ying spilte tre kamper i turneringen.
Fire år senere, under sommer-OL 1988 i Seoul, vant hun en bronsemedalje i volleyball med det kinesiske damelaget. Sovjetunionen vant turneringen foran Peru og Kina. Ying spilte alle fem kampene
Alexander Ireland
Alexander «Alex» Ireland (født 11. februar 1901, død 24. januar 1966) var en britisk bokser som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Ireland vant en olympisk sølvmedalje i boksing under OL 1920 i Antwerpen. Han kom på andreplass i weltervekt, i finalen tapte han til Bert Schneider fra Canada. Det var 18 boksere fra ti nasjoner som stilte i denne vektklassen som ble avviklet i perioden 21. til 24. august 1920.
Eiksteinen
Eiksteinen er en runestein som er funnet på Eik prestegård ved Hauge i Sokndal kommune, Rogaland.
Steinen ble funnet i 1972 ved opprenskning av elvebredden like vest for et gammelt brosted over Sogna. Det ble da funnet en istykkerslått blokk av karakteristisk rød granitt, og ved nærmere undersøkelser ble det funnet flere fragmenter i nærheten. Steinen er nå satt sammen og er på det nærmeste komplett. Den er utstilt i Arkeologisk museum i Stavanger. Utgravninger i 2000-01 viste at det hadde gått et gammelt veifar ned mot elva like ved funnstedet.
Innskriften er i runer fra den yngre runerekka, og dateres til 1000-tallet:
s a k (s) i : k i r þ i k o u s þ a k a f i r i r *s a l (o) m o u þ o r s i n ar þ o u r r i p i *b r u þ i s a
På moderne norsk blir dette:
Sakse gjorde denne brua for at Gud som lønn skulle hjelpe hans mor Turid.
Steinen går inn i en «familie» av flere steiner fra Norge, Danmark og Sverige, der en navngitt person reiser runesteinen til minne om en avdød, og at vedkommende har bygget en bro, implisitt til minne om den avdøde. Samtidig gir disse innskriftene klart inntrykk av at de er utarbeidet etter at kristendommen hadde fått fast fotfeste i landet.
I og med innføring av kristendommen ble religionsutøvelsen flyttet fra den private sfære over til å bli en offentlig institusjon. Man regner derfor med at kommunikasjon fra de ytre delene av kirkesognene måtte gjøres lettere for å sikre oppmøte ved gudstjenestene. Dermed ble vesentlige opprustninger av veinettet, som for eksempel å bygge bro over elver og myrstrekninger, regnet som en god gjerning. I dette tilfellet kan man tenke seg at Sakses brobygging kunne hjelpe hans nylig avdøde mor lettere gjennom skjærsilden.
Slike «brobyggersteiner» er relativt tallrike i Danmark, og særlig i Sverige. I Norge kjennes bare to slike runesteiner; Eiksteinen og Dynnasteinen fra Gran kommune på Hadeland.
Langøya landskapsvernområde med dyre- og plantelivsfredning
Langøya landskapsvernområde med dyre- og plantelivsfredning er et område med kalkrik berggrunn hvor det vokser flere sjeldne plantearter. Mange av disse artene finnes bare på kalkfjell, blant annet flere orkidéer som flueblomst og vårmarihånd.
Et riksportrett (etter Eidsvold 1814)
Historikk og motiv
Fotografiet var del av utstillingen 1814 Revisited - the part is still present som vist på Eidsvoll Verk i forbindelse med grunnlovsjubileet 2014. Verket ble også vist på fasaden til Oslo S i regi av KORO. Opptak var i Rikssalen 2. februar 2014 med fotograf André Severin Johansen.
Motiv
Motivet viser en statistisk riktig gjengivelse av den norske befolkning anno 2014, oppstilt etter maleriet «Eidsvold 1814». Blant 112 mennesker er både synlige statistikk som kjønn og alder samt mindre synlige deler som blant annet legning, tro, utdanning, yrke, sivil status, inntektsgrunnlag og etnisitet.
Lyset, perspektivet og rommet er tilsynelatende det samme som maleriet, men utført i to ulike medium og i et rom som har blitt endret flere ganger, sist til jubileet i 2014. I fotografiet er det elementer som refererer til maleriet, men podiet foran forsamlingen er tomt. På bordet, som i det opprinnelige bildet er dekket av dokumenter, ligger kun en sammenbrettet duk.
Bøndene utgjorde størsteparten av befolkningen i Norge i 1814 og bondekampen var en viktig del av den tidlige demokratiutviklingen i Norge. Det var 37 bønder i Riksforsamlingen, 200 år etter - i fotografiet - er det kun plass til én. Én i fotografiet er same, mens det som kjent ikke deltok representanter fra de nordligste delene i 1814. Flere personer har både tydelige og mindre tydelige referanser til personer i maleriet. I maleriet er rundt 70 av de 112 representantene til stede. Det var ikke kvinner med i Riksforsamlingen.
Rikssalen fremstår slik den ble renovert til Grunnlovsjubileet 2014. Det tildekte vinduet i bakgrunnen er hentet fra Oscar Wergelands første kjente skisse fra 1882. Det var ikke gardiner i salen i 1814. Wergelands rokokkomøbler stod aldri i Rikssalen og er erstattet med originale møbler fra bygningen i 1814.
Det ligger to bøker fremst i fotografiet: Skammens historie av Thomas Vestgården og Sigmund Aas, utgitt 2014, og Tillit i Norge av Helge Skirbekk og Harald Grimen med flere, utgitt i 2013.
Innhold
Fotografiet «Et riksportrett (etter Eidsvold 1814)» knytter rommet Rikssalen og fortellingen om maleriet «Eidsvold 1814» sterkere sammen ved å ta i bruk rommet som representant for historien og fylle det med et samtidig innhold, med klare referanse til maleriet av Oscar Wergeland.
Maleri skildrer Riksforsamlingens møtevirksomhet en spesifikk dag, 11. mai 1814, men bærer med seg en større historie: Det er malt i årene 1882-1884, mens nasjonen var i en helt annen politisk situasjon med strid rundt innføring av parlamentarismen. Bildet ble grunnlaget for flere rekonstruksjoner av Carsten Ankers ballsal, med første forsøk i 1897. Maleriet er også malt i en tid da malerkunsten var på ideologisk flyttefot til Paris, og det inneholder en rekke interessante kunstneriske fortolkninger og perspektivforskyvninger.
Fotografiet er del av kunstprosjektet «Et riksportrett» som består av flere arbeider.
Søre Vasskilbreen
Søre Vasskilbreen er en isbre på Spitsbergen på Svalbard. Den er rundt 4,5 kilometer lang og ligger øverst i Zeipeldalen, nord i Dickson Land.
Navnet betyr vannskille-breen, og kommer av at breen ligger ved vannskillet mellom Wijdefjorden og Isfjorden.
Justin Kirk
Justin Kirk (født 28. mai 1969 i Salem, Oregon ) er en amerikansk skuespiller. Han er særlig kjent for rollen som Prior Walter i Mike Nichols's TV-versjon av skuespillet Angels in America, som Kirk ble nominert til en Emmy-pris for. Han er også kjent fra rollen som Andy Botwin i TV-serien Weeds.
Bakgrunn og oppvekst
Justin Kirks morsslekt er russisk-jødisk, og hans far hadde dels danske, dels engelske røtter.
Kirk vokste opp i Union, Washington, der han gikk på barneskolen på et indianerreservat frem til han var 12 år gammel; da flyttet han med familien til Minneapolis, Minnesota. I Minneapolis gikk han på high school og spilte amatørteater.
Skuespillerkarriere
Hans første rolle på Broadway var i et stykke som het Any Given Day, på Longacre Theatre. Senere spilte han i den første oppsetningen av skuespillet Love! Valour! Compassion!, og ble tildelt «Obie Award for Distinguished Performance in the Ensemble» for denne skuespillerprestasjonen; senere gjentok han rollen på film. På scenen har han også spilt i Other Desert Cities sammen med Stockard Channing, Judith Light og Stacy Keach. Kirk ble tildelt «Back Stage West Garland Award for Outstanding Performance» for sine rolle som vidunderbarn på piano i stykket Old Wicked Songs, som ble oppført på Promenade Theater i New York samt på Geffen Playhouse i Los Angeles.
På film har han blant annet medvirket i Flannel Pajamas, Chapter Zero, The Eden Myth, Puccini for Beginners og Call o' the Glen. Hans første TV-rolle var i serien Jack & Jill. Han spilte senere Andy Botwin i TV-serien Weeds, med Mary-Louise Parker som motspiller; de to hadde tidligere spilt mot hverandre i TV-versjonen av Angels in America.
I 2017 hadde Justin Kirk hovedrollen i dramaserien APB, som TV-kanalen Fox tok av plakaten etter én sesong.
I 2021 var han med i én episode av HBO-serien Succession ; i rollen som Jeryd Mencken, en høyreekstrem nettaktivist. I 2023 var han tilbake i den samme rollen, i den fjerde sesongen av Succession. Kirk har beskrevet rollen som «en rolle som ikke nødvendigvis er [basert på] én bestemt fyr, men det føles som om han gjerne kunne vært det» (engelsk originalsitat: «a figure who isn't necessarily [based on] a specific dude, but he feels like he very well might be.») Tidsskriftet GQ skrev om Kirks rolleprestasjon at «Justin Kirk har bare vært med i to episoder av Succession alt i alt (så langt), men han er så uttrykkelig til stede at han gjør like stort inntrykk som de faste rollefigurene.» (engelsk originalsitat: «Justin Kirk has only appeared in two episodes of Succession total (so far), but his outsized presence looms as large as a series regular.»)
Gerhard Wessel
Tidlig militær karriere, annen verdenskrig
Etter abitur ble han yrkessoldat i det daværende Reichswehr fra 15. oktober i 1932 ved 5. artilleriregiment stasjonert i Ulom. Han ble utdannet offiser ved infanteriskolen i Dresen fra 1933 til 1934. og ved artilleristolen i Jüterbog. Fra oktober 1935 var han ved artikkeriregiment 41, så oberstløytnant og adjutant ved to regimenter i to år.
Under andre verdenskrig tjenestegjorde han i forskjellige stabsfunksjoner før han i 1943 ble knyttet til den militære etterretningstjenesten Fremde Heere Ost (FHO) som ble ledet Reinhard Gehlen. På slutten av krigen var han en kort periode fungerende leder for FHO. Han hadde graden major fra 1943 og graden oberstløytnant fra 1944.
Etterkrigstiden
I begynnelsen av den kalde krigen ble han rekruttert av sin gamle sjef Gehlen til en lederstilling i Organisation Gehlen, en ny etterretningsorganisasjon bygget opp i samarbeid med CIA. Han jobbet for Organisation Gehlen til 1952, da han ble ansatt i Amt Blank, forløperen til det vesttyske Forsvarsdepartementet.
Sjef for Bundesnachrichtendienst
1. mai 1968 etterfulgte han Gehlen som president for Bundesnachrichtendienst (BND). Han førte en åpnere politikk som også muliggjorde at organisasjonens kjerneoppgaver, kontraspionasje,. kunne få en mer konsentrert innsats.
Han ble ikke rammet av omveltningene og granskningene som fulgte avsløringen i 1974 av den østtyske storspionen Günter Guillaume, som var blitt assistent tett på forbundskanbsler Willy Brandt. Wessel hadde ikke gått god for at Guillaume kunne få sin stilling i Bundeskanzleramt.
Han ble pensjonert 31. desember 1978 og ble etterfulgt av Klaus Kinkel.
Stefjorden
Stefjorden (lulesamisk: Áhkávoudna) er en arm av innbuktningen Haukøyfjorden i Tysfjorden i Nordland som strekker seg omtrent 16 kilometer øst-sørøstover fra innløpet mellom Makkholmen, ved Inner-Skarberget, i nord og Haukøyholmen i sør.
På nordsiden ligger Stortinden (784 moh.), Stefjordnestinden (859 moh.) og videre Kistbotnfjellet. Langs sørsiden ligger Tømmeråsen, Tømmeråstinden (816 moh.) og Stetind (1 391 moh.). Dybden midt i fjorden er fra godt over 200 meter ved innløpet til i underkant av 100 meter nærmere fjordbunnen.
Området var veiløst inntil åpningen av «Kjøpsvikveien» i 1992 som knyttet grendene Stefjordbotn og Haukøya (via lokal vei) til omverdenen. Lokal vei også fra Skarberget til Lysvoll like øst for innløpet på nordkysten. Det ligger en rekke veiløse og avfolkede gårder langs nordkysten, deriblant noen gårder på Stefjordneset.
14 fastboende (2011) regnes å bo langs Stefjorden, hvorav bebyggelsen på Haukøya (Ávkke) er den største.
Nims hemmelige øy
Nims hemmelige øy er en amerikansk eventyrfilm fra 2008. Hovedpersonen Nim er en jente som bor på en hemmelig øy sammen med faren Jack og mange dyr. Faren må ut på en reise for å finne protosoanim som er en uoppdaget nanoplankton. Han sier at han kommer tilbake om to dager, men det blir storm ute på havet.
Sammendrag
11 år gamle Nim (spilt av Abigail Breslin) bor sammen med faren sin, marinbiolog Jack Rusoe (spilt av Gerard Butler) på en øy i Polynesia. Jack har fortalt Nim at moren hennes, Emily, døde da hun ble svelget av en stor blåhval. Nim har flere innfødte dyr som ofte holder henne med selskap: En sjøløve som heter Selkie, en skjeggagamer hun kaller Fred, en havskilpadde ved navn Chica, og en pelikan som heter Galileo. En dag skal Jack ta skipet deres for et vitenskapelig oppdrag som etter planen skal ta to dager, for å se etter en ny type plankton som han planlegger å oppkalle etter datteren hans. Han ønsker ta Nim med seg, men hun overbeviser faren sin om at hun klarer seg på egen hånd på øya deres i ett par dager. I tillegg ønsker hun å holde øye med den nært forestående klekkingen av Chica sine egg. Men hun kan kommunisere med faren sin via satellitt-telefon.
Nim er glad i en serie eventyrbøker skrevet av Alexandra Rover (spilt av Jodie Foster) og en dag mottar hun en e-post adressert til faren hennes fra "Alex Rover" som er interessert i Jacks kunnskapsfelt. En epost-samtale mellom Alexandra og Nim oppstår. I mellomtiden opplever Jack et forlis med båten hans på grunn av en syklon, og han klarer ikke å komme tilbake til datteren på den planlagte dagen. Han klarer heller ikke å kommunisere med Nim. Galileo bringer Jack ting han har behov for slik at han fikse skipet sitt når en hai begynner å sirkle rundt ham.
Øya blir også besøkt av turister som Nim tror er en gruppe pirater. Hun forsøker å gjøre øya mest mulig uattraktiv for turistene blant annet ved å lage ett stort bål i krateret etter en gammel vulkan og rulle store steinblokker ned skråningene, for å få det til å se ut som vulkanen snart kommer til å ha ett enormt utbrudd. Men ved ett uhell fører dette til et faktisk vulkan-utbrudd. I mellomtiden forsøker Alexandra å overvinne sin agorafobi, for å reise til øya og redde Nim. Men Nim tror at hennes far ville ha kommet tilbake nå, hvis han fremdeles var i live.
Bamsebu
Bamsebu er en privat hytte på Kapp Toscana helt vest i Ingebrigtsenbukta på sørkysten av Van Keulenfjorden, sentrale Spitsbergen på Svalbard. Stedet tilhører landskapet Wedel Jarlsberg Land. Stedet brukes mye i turismen og er kjent for Kvitfiskstranda - ei strand med anslagsvis 550 skjelett etter kvithval som minner om den unike fangststasjonen for denne hvalarten her. Her ligger store båter opp-ned, de har vært brukt i hvalfangsten administrert fra Bamsebu.
Bamsebu ble etablert av Ingvald Svendsen omkring 1930 som Svendsens kvitfiskstasjon, den eneste av sitt slag på Svalbard - og muligens flyttet til dette stedet fra Camp 2 på Lægerneset i østre Recherchefjorden. Bamsebu-anlegget har i etterkrigstiden vært den eneste private hytta i Sør-Spitsbergen nasjonalpark, med to mindre hytter umiddelbart ved Bamsebu:
Alle disse hyttene ble brukt av norske fangstmenn i mellomkrigstiden, og tilhørte da fangstfelt 5 (Midterhuken).
Man kommer seg til kulturminnene på Kapp Toscana enten fra lettbåt som kjøres nesten helt til land fra øst, eller fra vest via den meget gode ankringshavna Bourbonhamna på vestkysten av Kapp Toscana. Derfa er det bare et par hundre meters gange mellom de ulike hustuftene og fangstanleggene.
Området ligger i Sør-Spitsbergen nasjonalpark. Bamsebu og området er automatisk vernet, og det er restriksjoner på ferdselen her. Sysselmesteren på Svalbard fører utvidet oppsyn og vedlikehold av anlegget, som inngår i de 50 mest prioriterte kulturminnene på Svalbard.
Martemjan Rjutin
Martemjan Nikititsj Rjutin (russisk: Мартемьян Никитич Рютин; født 13. februar 1890 i guvernementet Irkutsk; død 10. januar 1937) var en sovjetisk politiker.
Rjutin stammet fra bønder fra guvernementet Irkutsk. Fra revolusjonsåret 1917 var han formann for Kharbinsk-sovjetet, kommandør for troppene i Irkutsk vernekrets, leder for partisanenhetene, formann for partiets guvernementskomite for Irkutsk, og sekretær for områdekomiteen for Dagestan.
Fra 1924 til 1928 arbeidet Rjutin som sekretår for partiets bykretskomite for Moskva. Ved den 15. partidag 1927 ble han valgt til kandidatmedlem av sentralkomiteen. Fra 1928 var Rjutin i to år med i redaksjonen for avisen Krasnaja Zvezda. I disse årene kom han mer og mer i opposisjon til Josef Stalins ledelse. I 1932 offentliggjorde han en rapport med tittel «Stalin og krisen i proletariatets diktatur». Kort etter ble han arrestert og dømt til ti års fengsel, men i 1937 ble han i en hemmelig rettssak dømt til døden og deretter skutt.
Pierre Hardy
Pierre Hardy var en fransk skytter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Hardy vant en olympisk sølvmedalje i skyting under OL 1924 i Paris. Han var med på det franske laget som kom på andreplass i lagskyting frigevær bak USA. De andre på laget var Emile Rumeau, Paul Colas, Albert Courquin og Georges Roes.
Branngate
En branngate er en «gate» som ryddes i skog eller andre steder for å stoppe en brann som nærmer seg, eller forebygge at en brann sprer seg – eller iallfall sinke brannen. I dag lages branngater oftest for å begrense skogbranner. I byer finnes gjerne minstekrav for gatebredden blant annet for at de også skal kunne fungere som branngater. Skogsbilveier og større veianlegg gjennom skogen har ofte samme funksjon. I middelalderen og til ut i 1800-årene var det også vanlig å rive eller sprenge hus i byene for å lage branngater mot fremrykkende bybranner. Derfor var økser og brannhaker – senere også krutt og enda senere dynamitt – viktige redskaper i datidens brannvern. Elver, sjøer, myrer og lignende fungerer ofte som naturlige branngater.
Sildpollen (Tysfjord)
Sildpollen er en arm av Stefjorden i Narvik kommune i Nordland. Pollen strekker seg cirka 2,5 kilometer i nord-nordøstlig retning fra innløpet mellom Sildpollneset i vest og Blomhola i øst og omgis av høye fjell på alle sider unntatt i det smale innløpet, med Kulhornet (981 moh.) på nordsiden som det høyeste. Sildpollelva har utløp i bunnen av pollen.
Espérance Sportive de Tunis
Espérance Sportive de Tunis er en idrettsklubb fra Tunis i Tunisia. Fotballaget spiller i toppserien Ligue Professionnelle 1 i Tunisia. De har vunnet serien 32 ganger og cupen 14 ganger, samt den afrikanske Champions League to ganger. Klubben har også profesjonelle lag i håndballag og volleyball.
EM i vektløfting 1996
EM i vektløfting 1996 (europamesterskapet i vektløfting) ble arrangert i Stavanger og Praha i 1996.
Peter Alhadeff
Peter Alhadeff (født 1953 i London) er en argentinsk økonom, historiker og professor ved Berklee College of Music i Boston. Alhadeff var med på å etablere fakultetet for Music Business/Management ved Berklee. Han har vært tilknyttet fakultetet siden 1992.
Bakgrunn og utdanning
Alhadeff ble født i London, men vokste opp i Argentina. I 1970-årene studerte han økonomi ved Universitetet i Buenos Aires. Han tok doktorgraden i økonomi ved Oxford.
Akademiske virke
Alhadeff har bidratt med et hundretalls akademiske artikler om musikkbransjen, og til fagtidsskriftet The Music Business Journal.
Han var hovedtaler på The Business and Economics Society International i Athen i 2010. I 2009 ledet Alhadeff konferansen The Music Entertainment Industry Educators’ Association i Boston.
Alhadeff har også vært tilknyttet University of London.
Skipsverftssenteret Zvjozdotsjka
Skipsverftssenteret Zvjozdotsjka (russisk:Центр судоремонта «Звёздочка») er et stort skipsverft med mange filialer. Verftet er fra 2018 kommet i søkelyset i forbindelse med Frode Berg-saken. Hovedkontoret ligger i Severodvinsk i Arkhangelsk oblast, og hoveddokken ligger på sørkysten av Dvinabukta. Norge har et samarbeid med skipsverftet, og finansiert opphugging av to russiske Viktor II atomubåter gjennom regjeringens handlingsplan for atomsaker.
Kilder
https://www.star.ru/
Penaeidae
se tekst
Penaeidae er en familie av reker.
De fleste lever på grunt vann i havet i tropiske og subtropiske strøk. Omtrent tre fjerdedeler av artene er begrenset til det indopasifiske området. Det eneste arten i norske farvann er den oseaniske Funchalia woodwardi, som er en tilfeldig gjest i nordlige deler av Nordsjøen.
Penaeidae er den økonomisk mest viktige rekefamilien, og det drives fiske og oppdrett av mange av artene. De såkalte tigerrekene eller kongerekene tilhører familien. I mange asiatiske land drives det storstilt oppdrett av slike reker, som eksporteres frosne til Nord-Amerika, Europa og Japan. De to betydeligste artene i akvakultur er Penaeus monodon og Litopenaeus vannamei.
Slekter
De Grave et al. (2009) angir følgende slekter i familien Penaeidae. Utdødde slekter er merket med et kors (†). Artsantall er angitt i parentes etter slektsnavnet.
Det er 226 nålevende arter i Penaeidae, og i tillegg er det kjent 67 utdødde arter. De fleste utdødde artene er fra mesozoikum.
Den artsrike slekten Penaeus ble i 1997 splittet opp slik at Farfantepenaeus, Fenneropenaeus, Litopenaeus, Marsupenaeus og Melicertus ble egne slekter. De Grave et al. følger dette, men oppsplittingen er sterkt omstridt, og mange regner fortsatt alle disse artene til Penaeus.
I 2011 ble en annen artsrik slekt, Parapenaeopsis, spilttet opp og fordelt på åtte slekter. Denne oppsplittingen er innarbeidet i oversikten ovenfor.
To nye fossile slekter, Zoquepenaeus og Tzeltalpenaeus, fra sen kritt i Mexico ble beskrevet i 2013. De er tatt med i oversikten ovenfor.
Molekylærgenetiske analyser viser at familien Sicyoniidae er en delgruppe av Penaeidae. Det kan derfor være nødvendig å splitte dagens Penaeidae i tre familier.
Nordre Vasskilbreen
Nordre Vasskilbreen er en isbre på Spitsbergen på Svalbard. Den er rundt 3,5 kilometer lang og ligger øverst i Zeipeldalen, nord i Dickson Land. Navnet betyr vannskille-breen, og kommer av at breen ligger ved vannskillet mellom Wijdefjorden og Isfjorden.
Fotballklubben Brage Trondenes
Fotballklubben Brage Trondenes (stiftet 13. desember 1907) hører hjemme i den nordlige delen av Harstad kommune i Troms, og har ca. 180 medlemmer. Brage Trondenes har i dag (2014) kun lag for barn og ungdom, men hadde senest i 1996 seniorlag for kvinner som deltok i NM-cupen.
GFAJ-1
GFAJ-1 er en stavformet, ekstremofil bakterie i familien Halomonadaceae som er i stand til å inkorporere det vanligvis giftige grunnstoffet arsen i sine proteiner, lipider og metabolitter slik som ATP, samt i sitt DNA og RNA, når den ikke har tilgang på fosfor i tilstrekkelige mengder. Bakteriens oppdagelse styrker den gamle ideen om at utenomjordisk liv kan ha en annen kjemisk oppbygning enn livet på Jorden.
Oppdagelse
Bakterien GFAJ-1 ble oppdaget og dyrket frem av geomikrobiologen Felisa Wolfe-Simon, en NASA-forsker i astrobiologi som holder til ved Amerikas forente staters geologiske undersøkelse i Menlo Park, California. Organismen ble isolert og dyrket i 2009 fra sedimenter hun og hennes kolleger samlet langs kysten av Monosjøen, California, USA. Monosjøen er en hypersalinsk og sterkt alkalisk innsjø. Innsjøen har også en av de største naturlige konsentrasjonene av arsen i verden (200 μM). Oppdagelsen ble publisert i stort omfang 2. desember 2010. Ifølge resultatene av 16S rRNA-sekvensering henger den stavformede GFAJ-1 på livets tre blant andre saltelskende bakterier i slekten Halomonas under familien Halomonadaceae. Mange av disse bakteriene er kjent for å være i stand til å tåle høye nivåer av arsen og å ha en tendens til å ta det opp i cellene sine. Imidlertid har GFAJ-1 nå vist seg å gå et skritt videre; når bakterien går tom for fosfor kan den i stedet inkorporere arsen i sine metabolitter og makromolekyler og fortsette å vokse.
Et «fosforfritt» vekstmedium (som faktisk inneholdt 3,1 ± 0,3 μM av residuum-fosfat, fra urenheter i reagenser) ble benyttet til å dyrke bakteriene i et regime med økende eksponering for arsenat. Startkonsentrasjonen på 0,1 mM ble etter hvert økt til 40 mM. Alternative vekstmedier brukt til komparative eksperimenter inneholdt enten høye nivåer av fosfat (1,5 mM) uten arsenat, eller verken fosfat eller arsenat. Det ble observert at GFAJ-1 kunne vokse gjennom mangedoblinger i cellekonsentrasjon når den ble dyrket i enten fosfor- eller arsenatmedium, og at den ikke kunne vokse når den ble lagt i et medium som manglet både fosfat og arsenat. Fosforinnholdet i bakterien som hadde tatt opp arsen i et fosforfattig miljø var bare 0,019 (± 0,001) % i tørrvekt, en 1/30 av vekten ved fremdyrking i fosfat og om lag 1/100 av vekten til de fleste bakterier. Dette fosforinnholdet var også bare om lag en 1/10 av cellenes arseninnhold (0,19 ± 0,25 % i tørrvekt). Da GFAJ-1 ble dyrket fram i arsenatløsningen formerte bakterien seg så mye som 40 % saktere enn i fosfatløsningen. De fosfatmanglende bakteriene hadde en intracellulær volum 1,5 ganger større enn normalt; det større volumet virket å være assosiert med utseendet av store vakuoler.
Da forskerne tilførte radiomerket arsenat til løsningen for å spore dens fordeling, fant de ut at arsen var til stede i de cellulære delene som inneholdt bakteriens proteiner, lipider og metaboliiter som ATP, samt i dens arvestoff (DNA og RNA). Nukleinsyrer fra celler i stasjonærfasen (C) som ikke hadde fosfor tilgjengelig ble isolert ved en fenol-, tre fenol-kloroform- og en kloroform-ekstraksjon(er), etterfulgt av utfelling av DNA ved tilsetning av etanol. Målinger av radioaktivitet tydet på at ca. 1/10 (11,0 ± 0,1 %) av arsen absorbert av disse bakteriene havnet i deres nukleinsyrer.
Arsenatestere, slik som de som vil være til stede i arsenholdig DNA, antas generelt å være flere størrelsesordener mindre stabile ved hydrolyse enn tilsvarende fosfatestere. Forskere spekulerer i at bakteriene til en viss grad kan stabilisere arsenatestere ved å bruke poly-β-hydroksybutyrat (som har blitt funnet opphopet i vakuoler hos beslektede arter i slekten Halomonas) til å senke vannets aktivitet.
Kritikk
Steven A. Benner har uttrykt tvil om at arsen har erstattet fosfat i DNA hos denne organismen. Han mente at sporforurensningene i vekstmediet brukt av Wolfe-Simon i laboratoriet hennes er tilstrekkelig til å forsyne fosfor nødvendig for cellenes DNA. Han tror det er mer sannsynlig at arsen blir tatt opp andre steder i cellene.
Implikasjoner
Oppdagelsen av denne mikroorganismen som kan bruke arsen til å bygge sine cellulære komponenter har implikasjoner innenfor fagfeltet astrobiologi. Noen astrobiologer spekulerer i at dette kan tyde på at liv kan oppstå i fravær av store mengder av tilgjengelig fosfor, og dermed øke sannsynligheten for å finne liv andre steder i universet. Funnet er av stor betydning for den gamle ideen om at liv på andre planeter kan være av en annen kjemisk sammensetning og karakter og kan komme til nytte i letingen etter utenomjordisk liv. Det har også vært spekulert i at bruken av arsen i stedet for fosfor på Jorden kan dateres tilbake til livets opprinnelse, som kan ha funnet sted i arsenrike miljøer som for eksempel Hydrotermale skorsteiner.
Liberalt demokrati
Et liberalt demokrati eller konstitusjonelt demokrati er den dominerende form for demokrati i det 21. århundre. Liberalt demokrati er et bredt begrep for ulike demokratiske politiske systemer der demokratiske valg, velfungerende demokratiske institusjoner og beskyttelse av enkeltindividets rettigheter står sterkt. Liberalt demokrati regnes ofte som motsetningen til autoritære og totalitære styreformer.
Liberale demokratier kan ha en rekke forskjellige konstitusjonelle former: de kan være republikker, som USA eller Frankrike, eller konstitusjonelt monarki, som Storbritannia eller Danmark. Det kan ha et presidentsystem (USA), et parlamentarisk system (Westminster-system, Storbritannia og samveldelandene), eller et hybrid semipresidentsystem (Frankrike).
Begrepet «liberal» i «liberalt demokrati» betyr ikke at regjeringen følger den politiske ideologien liberalisme. Det er i stedet en henvisning til faktumet at liberale demokratier har konstitusjonell beskyttelse av individers rettigheter over for regjeringsmakten, som først ble foreslått i opplysningstiden av filosofer (Herunder Jean-Jacques Rousseau og Thomas Hobbes), som utviklet idéen om en samfunnskontrakt mellom folket og statsmakten.
Jovenel Moïse
Jovenel Moïse  (født 26. juni 1968, død 7. juli 2021) var en haitisk entreprenør og politiker som var Haitis president fra 7. februar 2017 til 7. juli 2021. Han vant presidentvalget 20. november 2016 og ble myrdet i sin bolig 7. juli 2021.
Utdanning og etablering
Moïse ble født i Trou-du-Nord, en kommune i det nordøstlige Haiti. Familien flyttet i 1974 til hovedstaden Port-au-Prince hvor han fikk skolegang og universitetsutdannelse ved Institut Universitaire des Sciences de l'Éducation og Université Quisqueya. Han avbrøt imidlertid de pedagogiske studiene til fordel for å etablere entreprenørvirksomhet.
I 1996 giftet han seg med Martine Marie Etienne Joseph. Samme år forlot de hovedstaden og etablerte virksomhet i Port-au-Paix på Haitis nordkyst.
Han startet med handel med bildeler og utviklet virksomheten videre med drift av bananplantasjer og engasjerte seg i flere andre bransjer, blant annet utvikling av solenergi og vindkraftverk. Han engasjerte seg også i industriens organisasjoner og ble etter hvert generalsekretær i Chambre de commerce et d'industrie d'Haïti (CCIH).
Politisk karriere
I 2015 ble Moïse foreslått av president Michel Martelly som presidentkandidat for sentrum-høyrepartiet Parti Haïtien Tèt Kale (PHTK) til valget samme år. Moïse fikk 32,8% av stemmene i første valgomgang den 15. oktober 2015 og kvalifiserte seg til andre valgomgang sammen med Jude Célestin. En valgdagsmåling utført av Haiti Sentinel viste en oppslutning på 6% til Moïse. og flere observatører kalte det valgfusk. Tusenvis av mennesker tok til gatene i protest.