cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zhang (navn 张)
En annet kinesisk navn, Zhang 章, er mindre utbredt, men uttales helt likt både på standard mandarin og på kantonesisk. Men på andre kinesiske språk avviker uttalen. De to navnene er ikke historisk beslektet.
Navnetegnet analysert
Tegnet 張 består av tegnene 弓 (gōng, som betyr bue) og 長 (cháng, zhǎng eller zhàng, som betyr lang eller lengde). 張 betyr å åpne opp eller å spre, men det er mer benyttet som et måleord for flate saker som papir eller madrasser.
Navnehistorie
Etternavnet Zhangs historie har røtter i det legendariske. Femte sønn av Den gule keiser (Huáng Dì) som legendene fremstiller som han-kinesernes urfar, var Qīng Yáng Shì (青阳氏). Qīng Yáng Shì's sønn Huī (挥) ble inspirert av det kinesiske stjernetegnet Tiān Gōng Xīng (天弓星, et tegn med bueutforming) og utviklet pil og bue. Sener ble Hui gitt det nye navn Gōng Zhèng (弓正), og ble minister for observasjonen av dette stjernetegnet og for buefremstilling. Så fikk Hui og hans etterkommere tildelt seg slektsnavnet Zhang, med et tegn (張 / 张) som – dersom det blir analysert med sine radikaltegn – kan tolkes som «buemester».
Det antas i en mindre mytisk historieforståelse at forfedrene av slekten Zhang var bueskyttere, og at buen var et bumerke/totem for gruppen.
Kjente bærere av navnet 張/张
Trương
Uptown Girls
Uptown Girls er en amerikansk komedie fra 2003, regissert av Boaz Yakin. Det handler om Brittany Murphy som spiller en 22-årig kvinne som lever et glamorøst liv, grunnet at den avdøde faren hennes var en verdenskjent rockestjerne. Dakota Fanning, Heather Locklear, Marley Shelton, Donald Faison og Jesse Spencer er også med i filmen.
Handling
Filmen handler om Molly Gunn (Brittany Murphy), en 22-årig kvinne som lever et bekymringsløst og glamorøst liv grunnet faren som er den tidligere rockestjernen, Tommy Gunn. Etter at revisoren til Molly har tatt alle pengene fra kontoen hennes, blir hun både pengeløs og hjemløs. Venninnen hennes, Ingrid (Marley Shelton) gir henne et sted å bo, imot at hun må finne seg en jobb.
Molly begynner å jobbe som barnepike til den 8 år gamle jenta, Lorraine, bedre kjent som Rae (Dakota Fanning) som har helsefobi og har en trang om å være ren hele tiden. Moren til Rae, Roma (Heather Locklear) er en musikkprodusent som ikke har tid til å ta ta hånd om Rae. Faren til Rae ligger i koma og blir behandlet hjemme av en privatsykepleier. Rae prøver å opprettholde orden i livet sitt ved å skyve bort følelsene sine og prøver å ikke ha et morsomt liv, men heller et seriøst liv. En av hennes lidenskaper er ballet: hun pleier alltid å dra fem minutter før, fordi da er det freestyle. Molly prøver å vise Rae hvordan man kan ha det morsomt, men det ender med en krangel, men etterhvert skjønner Rae at man har lov til å ha det morsomt og det gjør vennskapet dems sterkere.
Molly faller for sangeren Neal Fox (Jesse Spencer) etter at han sang på bursdagen hennes som bestevennene hennes, Huey (Donald Faison) og Ingrid (Marley Shelton) hadde arrangert. Etter en stor krangel hvor Molly nesten brente ned hele leiligheten hennes og designet Neal sin lykkejakke, blir hun kastet ut av Ingrid, og Molly bestemmer seg for å flytte inn hos Huey, noe han aksepterer. Neal slår opp med Molly etter at han så lykkejakken som hadde blitt omgjort av Molly, og han skylder på at han må prøve å bryte igjennom som artist. Han får en platekontrakt med Roma og har en vellykket sang-og musikkvideo som Molly hjalp ham å skrive (han har på seg jakken i videoen). Med hjelp av Ingrid, prøver Molly å gå videre i livet sitt, ved å fjerne seg med alle eiendelene sine, slik at hun kan glemme Neal og hennes bekymringsløse livsstil.
Molly designer Rae's tutu for hennes ballettkonsert, som hun senere deltar i. Hun er overrasket når Ray danser freestyle og Neal synger "Molly Smiles», en klassiker, skrevet av hennes far da hun var liten. Neal spiller også en av Tommy Gunn's akustiske gitar, og de andre ballerinaene holder de andre gitarene i hennes fars samling.
Mandals Motorfabrikk
Mandals Motorfabrikk var en fabrikk i Mandal som eksisterte mellom 1918 og 1984. Bedriften produserte hovedsakelig båtmotorer under merkenavnet Marna (i bruk f.o.m 1923) for snekker og fiskeskøyter.
Mandals Motorfabrikk blir til
I 1920 overtok Johan Klemsdal, sønn av Ole, som disponent og driftsleder. Da arbeidet det 5-6 mann ved verkstedet. Fra 1923 begynte man å produsere de første Marna-motorene. Dette var en motor på 3 ½ HK, og ble bygd etter tegninger fra en ingeniør i Oslo. Før Klemsdal kunne begynne fabrikasjon av motoren ble det likevel foretatt flere endringer og forbedringer. Lindesnes avis skrev følgende om fremstillingen av motorene i 1925:
”(…) motoren blev helt forskjellig fra den oprindelige type. Ved fremstillingen av motoren har bedriften lagt an paa at skaffe en mest mulig solid og økonomisk motor. Det har den ogsaa opnaad. ”Marna” motoren er let og bekvem at behandle. Dens forbruk av brændsel er bare ca. halvparten av andre tilsvarende typers. Ved at bruke lettere stempler har man opnaad at reducere den ubehagelige rystning av baaten som de fleste andre motorer frembringer (…)”
Denne første modellen, kalt A, ble satt i produksjon og sendt ut på markedet fra 1924. Dette året ble det til sammen laget 37 motorer, og arbeidsstokken kunne økes til 13 mann. Fra 1924 overtok også Johan Klemsdal den hele og fulle styringen av bedriften, og han tok fra dette året opp konkurransen med familiens bedrift i Fredrikstad.
Driften i 1920- 30-årene
Marnamotoren ble sett på som en svært pålitelig motor, og dens posisjon på Sørlandet ble snart så godt som enerådende. Allerede i 1925 produserte fabrikken 100 motorer, både den ensylindrede på 3,5 HK og en ny tosylindret på 6-8 HK. I 1930 flyttet fabrikken over mandalselva til nye lokaler i bydelen Sanden etter at det hadde oppstått brann i bedriftens gamle bygninger. Nytt fabrikkanlegg ble ført opp med blant annet et moderne jernstøperi for motordeler.
1930-tallet ble en ekspansjonsperiode. I 1935 steg omsettingen av motorer så raskt at bedriften hadde store problemer med å tilfredstille etterspørselen. Det var nå hele 40 ansatte ved motorfabrikken og produksjonen hadde økt til 250-300 motorer per år. Det ble på denne tiden produsert åtte ulike bensinmotorer i størrelsen 3-12 HK, både ensylindrede og tosylindrede. Motorene var beregnet på både fiske- og fritidsbåter under 30 fot. De fleste ble levert innenlands, men eksport til både Færøyene, Island og Spania var også satt i gang.
For kystfiskerne var bensinmotorene svært dyre i drift, derfor var Mandals Motorfabrikk i flere år tidlig på 1930-tallet svært opptatt av å utvikle en billig og brukervennlig dieselmotor. Etter at prototypen hadde blitt både prøvekjørt og forbedret ved Norge Tekniske Høiskole i Trondheim ble Mandalsbedriften den første fabrikk som klarte å drive rasjonell produksjon av dieselmotorer for småbåter. Disse motorene ble kalt ”Acro”, og hadde mange fordeler framfor vanlige bensinmotorer. Foruten å være billig i drift, hadde de verken magnet, tennplugg eller ledninger, og tålte derfor å bli overskyllet av sjøvann uten at de stoppet. Likevel ble ikke motorene en salgssuksess, dette skyldtes ifølge Ole Fridtjof Klemsdal at disse motorene var utstyrt med store svinghjul, og dermed ble de svært vanskelige å starte.
De gode årene etter krigen
Staten tok i årene etter krigen grep i forhold opprustningen av fiskeflåten, og Mandals Motorfabrikk fikk i forbindelse med dette avtaler om å levere motorer. Leveringstiden for motorer til fiskeflåten var på hele to år, mens salg til privatpersoner var helt uaktuelt i flere år etter krigen. Leveransene av motorer ble med andre ord regulert strengt av det offentlige. Det var kystfiskeflåten på Vestlandet og i Nord-Norge som var det største markedet, men forespørslene strømmet også inn fra utlandet. Fiskere i land som Storbritannia, Portugal, Island osv. var også interesserte i å skaffe seg den vel ansette Marnamotoren. Dessverre lot dette seg ikke gjøre pga. den store etterspørselen innenlands.
Produksjonen måtte følge etterspørselen, og utvidelser ble derfor nødvendig. I 1946 ble det investert i ny verkstedsbygning og bestilt flere nye maskiner. På få år ble produksjonen mangedoblet, og midt på 1950-tallet produserte man godt over 1000 motorer per år. Med økt produksjon steg selvsagt også antallet ansatte, fra 75 i 1947 til hele 149 i 1955.
På 1950-tallet ble dessuten dieselmotoren endelig en suksess. Da var teknologien kommet et skritt lenger slik at man kunne produsere en dieselmotor som var langt mer brukervennlige enn de foregående typer. I forbindelse med Johan Klemsdals 60-årsdag skrev Lindesnes Avis følgende om disse motorene:
”Den nye dieselmotor som er kommet på markedet, har i flere år stått i prøverommet og slått trutt og taktfast. Nå er den sendt ut og har fått en strålende mottakelse både hjemme og ute. Nettopp i disse dager slår Marnar-dieselens tunge pulsslag jevnt og sikkert ved Stadt og Ålesund. Den er med på å bringe havets sølv fram fra sin dypgrønne gruve.”
Fra 1954-57 produserte fabrikken modellene DV-1 og DV-2 med henholdsvis en og to sylindere og 7-16 HK. Fra 1958 kom M-serien med 1-4 sylindere og 8-48 HK. Flere av disse motorene ble produsert helt fram til tidlig på 1970-tallet. Dieselmotorene var solide motorer som fiskere over hele landet ønsket å kjøpe.
Bedriften hadde salgsagenter over hele landet. Disse skulle sørge for salg og markedsføring av motorene lokalt, og fikk provisjon av salgssummen. Til tider gikk salget i enkelte områder svært bra, så agentene kunne derfor tjene gode penger. Men Marnamotorene var også ettertraktet i utlandet. I 1958 skrev avisen Samleren at man foregående år blant annet hadde gjort forretninger i Brasil på noen hundre tusen kroner. ”Men å få i stand eksport i disse fjerne land er et temmelig komplisert apparat”, måtte bedriftsledelsen innrømme.
Støperiet flytter til Buøya
Produksjonsøkningen på 1950-tallet førte til at fabrikkområdet på Sanden ble for lite. Med et støperi lokalisert midt inne i byen hadde man også fått en del klager fra naboene over både støy og lukt. I 1956 kjøpte bedriften derfor et større tomteareal på Buøya like utenfor byen hvor man oppførte et nytt, større og mer moderne støperi. Det nye støperiet sysselsatte 50-60 personer og utgjorde derfor på denne tiden en stor andel av bedriftens samlede arbeidsstokk på ca. 160 ansatte. Flyttingen av støperiet frigjorde også areal på Sanden som nå kunne nyttes til å bygge et nytt maskinverksted.
Med nytt støperi fikk man elektrisk smelteovn som kunne nytte skrapjern, produksjonen ble med dette lang billigere. I tillegg kunne man nå kontrollere framstillingen av støpgodset på en helt annen måte enn før, og dermed ble kvaliteten også langt bedre.
I 1964 fant man det formålstjenelig å skille ut støperiet fra motorfabrikken, fordi leveransene av støpgods til andre bedrifter nå var blitt så stor. Denne bedriften heter pr 2018 Mandal Casting A/S.
Endringer i fiskeriene
Et stort marked gikk tapt for Mandals Motorfabrikk da de store sildefiskeriene tok slutt rundt 1960. Utover på 60-tallet ble dessuten den norske fiskeflåten modernisert til større havgående båter som kunne sette ringnota direkte fra fartøyet, og hale den inn med kraftblokk. Dorybåtene som hadde vært et viktig marked for motorfabrikken i Mandal, var nå blitt overflødige i fiskeriene. På slutten av 1960-tallet og 1970-tallet fikk dessuten flere og flere av de minste fritidsbåtene utenbords påhengsmotor, noe som også førte til vanskeligere tider for småbåtmotorfabrikkene.
Samarbeidet med Volvo Penta
De første årene etter at avtalen med Volvo var kommet i havn produserte motorfabrikken flere tusen MB 10A-motorer for svenskene. Omkring 80 prosent av produksjonen i denne perioden gikk til eksport, og så å si alt av dette gikk til Volvo i Sverige, eller via Sverige og derfra ut til resten av verden. Ifølge Lindenes avis i 1976 hadde Volvo klart å opparbeide seg et godt marked i USA for disse motortypene. Mandals Motorfabrikk trengte i disse årene derfor ikke tenke stort på markedsføring og salg, alt dette tok Volvo seg av. Alle MB 10A-motorene som gikk via Sverige ble merka med Volvo Penta skilter, mens de resterende ca. 20 prosent som skulle selges i Norge fikk Marna-skilter påskrudd.
For å kunne levere det antallet motorer Volvo Penta ønsket måtte produksjonen moderniseres. Fra begynnelsen av 70-tallet ble derfor nye og effektive datastyrte dreiebenker plassert i en helt ny maskineringshall og moteringen av motorene ble nå lagt om til å foregå på samlebånd. Dette førte til en voldsom økning i produksjonstallene, og midt på 1970-tallet kunne bedriften produsere mellom 3000 og 4000 motorer årlig. På grunn av effektiviseringene i produksjonen ble det likevel ingen vekst i arbeidsstokken, som helt fram til midt på 1970-tallet utgjorde omtrent 110 personer.
Fra 1974 ble samarbeidet med Volvo Penta utvidet ved at motorfabrikken fikk forespørsel om å utvikle og bygge en liten 1-sylindret dieselmotor for seilbåter. Motoren skulle være på 7,5 hestekrefter og fikk betegnelsen MD 5A. Dette ble et samarbeidsprosjekt mellom Volvo Penta og konstruktørene i Mandal. Motortypen bød på flere utfordringer, blant annet måtte den verken være for tung eller ta for mye plass. Flere av delene måtte av den grunn lages i aluminium og sylinderen måtte ligge på skrå for at motoren skulle bli så lav som mulig. Fra 1974-75 og til 1982, da den siste MD 5A ble produsert, leverte Mandals motorfabrikk, ifølge Ole Fridtjof Klemsdal, hele 7000 av disse motorene til Volvo Penta i Sverige.
Selv om produksjonen var svært stor flere år på 70-tallet, mener Ole Fridtjof Klemsdal at bedriftens resultater likevel ikke ble slik de burde ha vært. Årsaken til dette var at bedriften lot seg presse på leveringsprisen for i det hele tatt å kunne få avtalene med svenskene i havn.
Etter Volvos fadese med U-22-motorene brøt samarbeidet med svenskene sammen, og fordi over 70 prosent av produksjonen hadde gått til Volvo kom dette til å bety begynnelsen på slutten for Mandals Motorfabrikk.
1980-tallet: oppsigelser og konkurs
Hele 1970-tallet falt salget av innenbords småbåtmotorer. Ser vi bort i fra produksjonen motorfabrikken gjorde for Volvo Penta ble det på slutten av 70-tallet kun produsert om lag 250 Marnamotorer årlig, og da avtaleforholdet med svenskene tok slutt hadde bedriften vanskeligheter med å skaffe arbeidsoppdrag. Første april 1982 valgte bedriftsledelsen å trappe ned driften, og 47 ansatte ble sagt opp.
I 1983 skiftet bedriften navn til Marna A/S og aksjemajoriteten ble kjøpt opp av Eidjordgruppen. Den tidligere bedriftseieren, Ole Frithjof Klemsdal, eide på dette tidspunket bare sju prosent av aksjene. Klemsdal hadde solgt seg ut av bedriften etter at han ble valgt inn på Stortinget i 1981. Fra høsten 1983 ble det ifølge den daværende direktøren, Per-Anders Havnes, en sterk svikt i ordretilgangen. Dette førte til at det i selskapets styremøte i desember ble bestemt å gjennomføre enda en nedtrapping av virksomheten for å tilpasse kapasiteten til markedsutviklingen, men heller ikke dette førte fram, og tirsdag 31. januar 1984 ble det til slutt vedtatt å slå Mandalsbedriften konkurs.
Historisk dokumentasjon
Da bygningene i Kastellgate 12 i Mandal ble besluttet revet i 2007 for å gi plass til et nytt og moderne boligkompleks, flyttet bedriften til nye, mindre lokaler på Malmø. Deler av delelageret ble tatt vare på av Vest-Agder fylkeskommune ved Bredalsholmen Dokk og Fartøyvernsenter med sikte på å etablere et museum en gang i framtiden. Deler av bedriftsarkivet ble denne forbindelse flyttet til Statsarkivet i Kristiansand.
Hisashi Miyazaki
Hisashi Miyazaki (født 19. mars 1981) er en japansk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 26 i firer-bob.
1. divisjon fotball for menn 1994
1. divisjon fotball for menn 1994 var det nest øverste nivået i norsk fotball. Ligaen bestod av 24 lag fordelt på 2 avdelinger. Dette var første sesong avdelingene ble benevnt med tall i stedet for bokstaver.
Opp- og nedrykk
Grunnet utvidelse av Tippeligaen fra 12 til 14 lag rykket de to beste fra hver avdeling rett opp til Eliteserien 1995, mens de to siste lagene i hver avdeling rykket ned til 2. divisjon 1995.
Opprykk:, , og
Nedrykk:, , og
Wallacelinjen
Wallacelinjen (fra engelsk Wallace Line) er en zoogeografisk skillelinje mellom to av verdens åtte økosoner; den indomalayiske sone (7,5 mil. km²) i vest og den australasiatiske sone (7,7 mil. km²) i øst. Det refereres også av og til wallacelinjen som sarawaklinjen.
Beliggenhet
Wallacelinjen løper i havområdet mellom Borneo og Sulawesi, og mellom Bali og Lombok. På hver side av de zoogeografisk skillelinjen har plante- og dyrelivet en unik felles evolusjonær historie og biotoper for mange plante- og dyrearter som er unike (endemiske) for den enkelte økosonen og i mange tilfeller har et felles opphav. I den indomalayiske sonen finnes for eksempel elefanter, neshorn, menneskeaper og brølekatter, som ikke finnes i den australasiske sonen. Der finnes imidlertid pungdyr og kakaduer, som på sin side ikke finnes i den indomalayiske sonen.
Oppdagelse
Den zoogeografiske skillelinjen ble første gang diskutert da Alfred Russel Wallace (1823–1913) under sine undersøkelser (1860, 1868) oppdaget at det var distinkte forskjeller blant artene av fugler mellom øyene Bah Island i Sundaøyene og Lombok like øst for Bah. Øyene er skilt av en dyphavsrenne. Oppdagelsen førte til at wallacelinjen ble definert som en zoogeografisk skillelinje og publisert i hans bok «Island Life» (publisert første gang 11. februar 1880), som var et resultat av et tolv år langt studium av området. Wallace mente å kunne påvise to helt evolusjonsmessige forskjellige biosfærer. Visstnok ble den også kommentert av Pigafetta på Ferdinand Magellans reise i 1521.
Årsak
Forskjellene mellom områdene skyldes stor geografisk avstand i jordas fortid. Australia tilhørte det sørlige superkontinentet Gondwana, mens Asia tilhørte det nordlige superkontinentet Laurasia. De to superkontinentene ble adskilt tidlig i jura for nesten 200 millioner år siden, og de utviklet ulik flora og fauna. Etter oppsplittingen av Gondwana har Den australske kontinentalplaten beveget seg nordover, og Asia og Australia har derfor nærmet seg hverandre.
I istidene har havnivået vært lavere slik at øyene vest for wallacelinjen har hatt fastlandsforbindelse med Asia, og Ny-Guinea og Aruøyene har vært forbundet med Australia. Wallacelinjen går langs dype havområder som aldri er blitt tørrlagt. En rekke øyer i Indonesia, samt Øst-Timor, har aldri hatt fastlandsforbindelse med noen av kontinentene. Dette området kalles Wallacea og er en overgangssone med en blanding av arter fra de to økosonene. Området avgrenses i vest av wallacelinjen og i øst av lydekkerlinjen. Weberlinjen er en linje gjennom Wallacea som skiller områdene der henholdsvis indomalayiske og australasiatiske arter er viktigst.
Huxleylinjen
Huxleylinjen ble definert av Wallaces kollega Thomas Henry Huxley (1825 – 1895) i det samme området som wallacelinjen, men den er basert på studier av australske fugler, som ovnhøns. Den er stort sett identisk med wallacelinjen, men går vest for Filippinene, og ikke sør for denne øygruppen slik wallacelinjen gjør. Det var faktisk Thomas Huxley som i 1868 navngav wallacelinjen.
Lydekkerlinjen
Lydekkerlinjen ble definert av Richard Lydekker (1849 – 1915) og ligger øst for både wallacelinjen og weberlinjen, samt øst for øyene Seram og Halmahera. Den skiller det østlige Wallacea fra Australasia. Lydekkerlinjen definerer den mest østligste utbredelsen av orientalsk fauna i overgangssonen mellom den orientalske og australasiske faunaregionen.
Weberlinjen
Weberlinjen ble definert av Paul Pelseneer (1863 – 1945) i 1904 og kan hevdes å være et slags østlig motstykke til wallacelinjen. Den begynner mellom Timor og Australia og fortsetter nordover mellom Sulawesi og Molukkene, og ender i Stillehavet nord for Halmahera. Weberlinjen tar hensyn til, at orientalsk og australasisk fauna faktisk koeksisterer på noen av øyer øst for wallacelinjen.
Clackmannanshire
Clackmannanshire er en av Skottlands regioner, og et stattholderskap. Regionen grenser mot Perth and Kinross, Stirling og Fife. Fordi den er en av de minste regionene – bare City of Dundee er mindre, og West Dunbartonshire har samme størrelse – kalles regionen ofte The Wee County, Veslegrevskapet.
De viktigste næringsveiene er landbruk og bryggerivirksomhet. Tidligere ble det også drevet kullgruver i regionen.
Clackmannanshire er også et tradisjonelt grevskap, som grenser mot Kinross-shire, Perthshire og Stirlingshire.
Historie
Clackmannan, den gamle fylkesbyen, er oppkalt etter den eldgamle steinen knyttet til den førkristne guddommen Manau eller Mannan. Steinen hviler nå på en større stein ved siden av Tollbooth (tollbod, bygget sent på 1500-tallet) og Mercat Cross (skotsk betegnelse for markedskors) på toppen av Main Street, Clackmannan.
Clackmannanshire ble kjent for veveriene drevet av Hillfoots-forbrenningene. Andre næringer inkluderte bryggerier, glassproduksjon, gruvedrift og skipsbygging. Nå utnytter Clackmannanshire sin sentrale posisjon og transportforbindelser, og tiltrekker seg servicenæringer og turisme.
Når det gjelder innbyggertall, er Clackmannanshire det minste rådområdet i Skottland. Befolkningen var 19 155 i folketellingen i 1841. Dette har vokst til 51 400 i 2017, rundt halvparten av dem bor i hovedbyen og det administrative senteret, Alloa.
Mottoet til Clackmannanshire er «Look Aboot Ye» (Circumspice på latin). I 2007 førte en nyutsending til at området tok i bruk slagordet «More Than You Imagine» («Mer enn du kan tenke deg»).
East Ayrshire
East Ayrshire er en av Skottlands regioner. Den grenser mot North Ayrshire, Renfrewshire, South Lanarkshire, South Ayrshire og Dumfries and Galloway.
Den bredere geografiske regionen East Ayrshire har en befolkning på 122 100 ved siste folketelling i 2011, noe som gjør den til den 16. mest folkerike lokale myndigheten i Skottland. East Ayrshire strekker seg over et geografisk område på 1 262 km2, og er den 14. største lokale myndigheten i Skottland når det gjelder geografisk område. Flertallet av befolkningen i East Ayrshire bor i og rundt hovedbyen Kilmarnock, og har en befolkning på over 46 000 mennesker ved folketellingen i 2011. Andre store befolkningsområder i East Ayrshire inkluderer Cumnock, den nest største byen når det gjelder befolkning og areal, og mindre byer og landsbyer som Stewarton, Darvel og Hurlford.
East Dunbartonshire
East Dunbartonshire (skotsk-gælisk: Siorrachd Dhùn Bhreatainn an Ear; skotsk: Aest Dunbartanshire) er en av 32 av Skottlands regioner. Den grenser mot West Dunbartonshire, City of Glasgow, Stirling og North Lanarkshire. Regionen dekker deler av de tradisjonelle grevskapene Stirlingshire, Dunbartonshire og Lanarkshire. Den inneholder mange av de velstående områdene nord for Glasgow, inkludert Bearsden, Milngavie, Balmore og Torrance, samt mange av byens pendlerbyer og landsbyer.
Demografi
Rådsområdet (council area) East Dunbartonshire har lave nivåer av forsakelser, med relativt lav arbeidsledighet og lave nivåer av kriminalitet. Befolkningen er både synkende og aldrende.
I en Reader's Digest-undersøkelse fra 2007 ble East Dunbartonshire kåret til det beste stedet i Storbritannia for å oppdra en familie. Området topper kontinuerlig Halifax Banks liste over livskvalitet. I 2010 ble East Dunbartonshire rangert på 3. plass i Skottland og var det eneste skotske området i den britiske topp 20 i 2008. En årlig rangering av velstand utviklet av Legatum Institute viste for oktober 2016 at East Dunbartonshire var det mest velstående kommuneområdet i Skottland og den niende mest velstående i Storbritannia.
The Oval
The Oval er en cricketarena i Kennington, London. Den omtales ofte som The Kennington Oval, og de siste årene også som The Fosters Oval, AMP Oval, og nå sist som The Brit Oval, på grunn av ulike sponsorbindinger.
Banen er hjemmebane for Surrey County Cricket Club, og brukes regelmessig til internasjonale kamper. Banen var den første i Storbritannia og den andre i verden hvor det ble spilt internasjonale kamper. Banen ligger på Hertugdømmet Cornwalls grunn. SCCC ble stiftet i 1845, og inngikk en leieavtale om stadiongrunnen samme år. Banen var arena for FA-cupfinaler i årene 1872-1892.
Banen ligger i Lambeth. Nærmeste t-banestasjon er Oval, og stadion er også nær Vauxhall stasjon.
Jon Lyng
Jon Lyng (født 19. april 1945 i London, død 16. februar 2003 i Oslo) var en norsk advokat, forfatter og politiker (H).
Han tok juridisk embedseksamen i 1970, og fikk advokatbevilling i 1973 og møterett for Høyesterett i 1981. Lyng var forretnings- og prosedyreadvokat, og var særlig kjent som Arne Treholts forsvarer. Han var en av advokatene med flest saker for Høyesterett.
I 2002 kom Lyng med boken Valgets kval, en politisk thriller.
Lars Ulrich
Lars Ulrich (født 26. desember 1963 i Gentofte kommune) er en dansk musiker og en av grunnleggerne av det amerikanske thrash metal-bandet Metallica. I sin ungdom var han et meget lovende tennistalent, og Ulrich flyttet til Los Angeles i California i en alder av 16 for å utvikle seg. Han skjønte raskt at nivået i USA var mye høyere enn han var vant til, så han ville heller satse som trommeslager. Etter publisering av en annonse i en lokal Los Angeles-avis kalt The Recycler, møtte Ulrich James Hetfield og dannet Metallica.
Begynnelsen
Saksofonisten Dexter Gordon er Ulrichs gudfar. I februar 1973 fikk Lars' far Torben fem billetter til en Deep Purple konsert som ble holdt på København stadion. Da det ble oppdaget at en av vennene ikke kunne gå, ble billetten overlevert til den ni år gamle Ulrich. Den unge Ulrich følte seg hypnotisert av opptredenen og kjøpte bandets album Fireball neste dag. Konserten og albumet hadde en betydelig innvirkning på Ulrich og inspirerte ham til å begynne med rock and roll og senere heavy metal. Som et resultat av hans nyvunne interesse for musikk, fikk han sitt første trommesett av sin bestemor i en alder av tolv, et Ludwig-sett.
I 1981 oppdaget Ulrich det britiske heavy metal-bandet Diamond Head. Han var begeistret for bandets musikkstil etter å ha kjøpt deres debutalbum Lightning to the Nations (1980). Han reiste fra San Francisco til London for å se bandet spille live i Woolwich Odeon. Men Ulrich hadde ikke planlagt turen særlig godt, og ble forlatt uten noe sted å gå etter konserten. Han klarte å møte bandet backstage og forklarte hvor langt han hadde reist for å se dem. Historien fikk gitarist Brian Tatler til å la ham bo hos seg i hans hjemby Stourbridge, hvor Ulrich tilbrakte de neste ukene på gulvet i huset hans. Ulrich er fortsatt en fan av Diamond Head og produserte deres album The Best of Diamond Head. Ved retur til Amerika plasserte Ulrich en annonse i en lokalavis på jakt etter musikere til å starte et band med ham. James Hetfield svarte på annonsen, og Metallica ble dannet.
Karriere
Senere i 1981 møtte Ulrich James Hetfield i Downey, California, og sammen dannet de heavy metal-bandet Metallica. Han fikk navnet «Metallica» fra en venn, Ron Quintana, som var et brainstorming-navn for et heavy metal-fanzine han holdt på å lage, og Metallica var ett av alternativene. Det andre var «Metal Mania». Ulrich oppmuntret ham til å velge «Metal Mania», slik at han kunne bruke navnet Metallica for seg selv. Han ble kjent som en pionér innenfor raske thrash-trommerytmer, hørbart på mange av Metallicas første sanger, som «Metal Militia» fra Kill 'Em All, «Fight Fire With Fire» fra Ride the Lightning, «Battery» og «Damage Inc» fra Master of Puppets og «Dyers Eve» fra ... And Justice for All. Han har siden hatt betydelig innflytelse på grunn av både populariteten til bandet hans, samt hans trommeteknikker, for eksempel den doble basstrommen i sangen «One» (... And Justice for All) og åpningen av «Enter Sandman». Siden utgivelsen av Metallica har Ulrich opparbeidet en mer fokusert og presis trommestil, og han har redusert trommesettet fra ni til syv deler.
Han gjorde sin filmdebut i den HBO-filmen Hemingway & Gellhorn, som begynte filmingen i mars 2011 og ble utgitt 28. mai 2012. Ulrich spilte seg selv i en kort opptreden i filmen.
I 2012 var Ulrich i fokus i forbindelse med dokumentarfilmen Mission to Lars av søskenparet Kate og Will Spicer. Den handler om de to filmskapernes reise til California i 2009 med broren Tom, der de skal prøve å møte Ulrich på en av Metallicas konserter. Tom, som har Fragilt X-syndrom og bor på et pleiehjem i Devon, England, er en glødende Metallica-tilhenger.
Ulrich ble rangert som nummer fem på listen over topp 5 metall-trommeslagere av programmet That Metal Show på VH1.
Napster-kontrovers
I april 2000 ble Ulrich offentlig talsmann i saken mot Napster og fildeling av Metallicas musikk. Bandet gikk til sak mot fildelingsselskapet og skapte med det mye furore i musikkmiljøet. I juli 2000 vitnet han for Senatets domstolskomité etter at hele Metallicas katalog, inkludert det fortsatt uferdige sporet «I Disappear», ble funnet å være fritt tilgjengelig for nedlasting på tjenesten. Saken ble avgjort ved forlik, noe som resulterte i at over 300,000 Napster-brukere ble utestengt fra tjenesten. Senere gikk også artisten Dr.Dre til sak mot selskapet sammen med den amerikanske plateindustrien Recording Industry Association of America. Han kommenterte kontroversen i dokumentaren Some Kind of Monster.
Stil
Ulrichs trommestil har endret seg gjennom hele hans karriere. I løpet av 1980-tallet ble han kjent for sine raske, aggressive og mer eller mindre grunnleggende thrash beats. Han pleide ofte å bruke en dobbel basstrommeteknikk (som er sterkt påvirket av sangen Overkill av Motörhead=, som har blitt svært populært blant heavy metal-trommeslagere. De beste eksemplene på dette er «Metal Militia» (Kill 'Em All=, «Fight Fire With Fire» (Ride the Lightning=, «Battery» (Master of Puppets=, «Damage, Inc.» (Master of Puppets=, «Blackened» (... And Justice for All=, «One» (... And Justice for All=, «That Was Just Your Life» (Death Magnetic=, «All Nightmare Long» (Death Magnetic= og, uten tvil hans mest ekstreme, «Dyers Eve» (... and Justice for All=. Ulrich bruker mye «groove» i sin stil, inkludert rene og raske doble basstrommebeats i mange sanger sammen med tunge trommeoverganger for å fylle lydbildet. Han har vært kjent for å tromme i takt med rytmegitaren til James Hetfield. I løpet av 1990-tallet og begynnelsen av 2000-tallet forenklet han sine trommerytmer for å passe forenklingen i Metallica sin daværende musikalske retning. Dette startet med albumet Metallica og endte grovt sett med albumet St. Anger i 2003. Med Metallicas niende album, Death Magnetic, returnerte Ulrich til sin stil fra 1980-tallet, der han spilte mer komplekse og raske rytmer.
Privatliv
Ulrich har vært gift to ganger. Hans første ekteskap var i 1988 med Debbie Jones, en britisk kvinne han møtte på turné. Paret skiltes i 1990 på grunn av Ulrichs konstante fravær i forbindelse med turneer og under innspillingen av Metallica. Hans andre ekteskap var med overlegen Skylar Satenstein, fra 1997 til 2004. De har to sønner, Myles (f. 1998) og Layne (f. 2001). Myles følger i sin fars fotspor og spiller trommer for bandet My Missing Half.
Ulrich har vært kjæreste med den danske skuespillerinnen Connie Nielsen siden midten av 2004 etter skilsmissen fra Skylar. Paret fikk sitt første barn, Bryce Thadeus Ulrich-Nielsen (f. 2007) i San Francisco.
Han og Connie bor for tiden i Marin County, California, nord for San Francisco.
Ulrich er også kjent som kunstsamler. Faren Torben var også glad i kunst og malerier. Etter dannelsen av Metallica begynte han å besøke museer og kunstgallerier i bandets lange turnéperioder. I et intervju i 2002 sa Ulrich at «jeg følte jeg kunne overgi meg til kunsten og rømme fra musikerlivet. Det ble et flott gjemmested.»
Utstyr
Ulrich bruker Tama Drums (der han er en av få artister som har hatt et fullt signaturtrommesett, samt en signaturlakk), Zildjian Cymbaler og Remo trommeskinn. Han er sjelden, om noensinne, sett uten disse merkene på scenen. Han var sponset av Calato Regal Tip trommestikker før han byttet til Easton Ahead i 1994 fordi han ifølge et intervju mente at trestikker brakk i løpet av spillingen. Etter det har Tama Drums produsert to Lars Ulrich Signature-skarptrommer, en med en stålkropp (med diamantfarge) og en annen laget av messing, som en gang var Tamas dyreste skarptromme ut til forbruker. Begge skarptrommene har målene 14 x 6.5 ".
Europautvalget
Europautvalget (tidligere kalt EØS-utvalget) er Stortingets faste, rådgivende utvalg som behandler politiske og konstitusjonelle saker knyttet til EØS-avtalen, EØS-loven eller rettsakter fra EU. Utvalget er rådgivende overfor Regjeringen. Når direktiver fra EU er EØS-relevante, skal de etter bestemmelsene i EØS-avtalen og EØS-loven implementeres i norsk rett gjennom lovendring. Europautvalget behandler da direktivet og det gjennomføres en lovprosess i Stortinget.
Europautvalget består av medlemmene av Stortingets utenrikskomite, samt de representantene som til enhver tid er medlem av Stortingets EFTA/EØS-delegasjon. Lederen for Utenrikskomiteen leder møtene i Europautvalget. Ellers innkalles de ulike fagkomiteene til å delta i behandlingen når saken gjelder deres arbeidsområde.
Tilsvarende deltar utenriksministeren alltid i møtet, og andre fagstatsråder ved behov. Europautvalget forbereder Norges strategi, stemmegivning og forslag i EØS-komiteen, men det er Regjeringen selv som avgjør hvilken posisjon og standpunkt den inntar når den møter i EØS-komiteen og EØS-rådet.
Charles Louis L’Héritier de Brutelle
Charles Louis L'Héritier de Brutelle (født 15. juni 1746, død 16. august 1800) var en fransk magistrat og selvlært botaniker.
L'Héritier de Brutelle ble født inn i en velstående parisisk familie. I 1772 ble han skogforvalter i Paris. Stillingen stimulerte L'Héritier de Brutelle til studier i botanikk. Han gikk i gang med å lære seg om franske trær og busker, men var også interessert i eksotiske planter, og ble tilhenger av Carl von Linnés taksonomi.
L'Héritier de Brutelle arbeidet fra innsamlede planter og ansatte selv innsamlere av materiale han selv så kunne beskrive og klassifisere. Han arbeidet også i Jardin du Roi. Utgivelsen av hans første verk, Stirpes novae aut minus cognitae, ble påbegynt i 1785, men aldri fullført. Det var utstyrt med plansjer av Pierre-Joseph Redouté. I forbindelse med striden om materialet til botanikeren Joseph Dombey, forlot L'Héritier de Brutelle Frankrike i 1786 og var et års tid i Storbritannia, der han blant annet studerte samlingene ved Royal Botanic Gardens i Kew. Oppholdet resulterte i verket Sertum anglicum utgitt i 1789. Her bidro også kunstneren James Sowerby med illustrasjoner, i tillegg til Redouté. Hans tredje store verk var Geraniologia (påbegynt 1787), om Geranium. L'Héritier de Brutelle var den første som beskrev slekten eukalyptus.
Fra 1775 var L'Héritier de Brutelle også magistrat. Han deltok på de revolusjonæres side under den franske revolusjon, men falt fra da utviklingen gikk i for radikal retning. Under terroren ble han fratatt sine posisjoner, men fikk i 1794 tilbake en mindre stilling.
I 1790 ble assosiert medlem i Det franske vitenskapsakademiet og i 1795 innvalgt som fullverdig medlem av akademiet som da het Institut national des sciences et des arts.
L'Héritier de Brutelle ble i august 1800 drept av en ukjent gjerningsmann. Han etterlot han seg et herbarium bestående av omkring 8000 arter.
L'Her. er den offisielle autorforkortelsen innenfor botanikk.
Statens kornforretning
Statens kornforretning ble opprettet i 1928 for å sikre norske bønder tilgang og avsetning på korn i krisetider og dermed forhindre sult og nedleggelser av gårdsbruk. Kornforretningen fikk monopol på import av korn til Norge og forpliktet seg samtidig til å kjøpe overskuddskorn fra norske bønder. Senere fikk kornforretningen ansvar for markedsordningen for korn, importvern, tilskuddsordninger, produksjonstilskudd, velferdsordninger og økologisk drift.
Den forretningsmessige driften ble i 1995 utskilt i Statkorn Holding AS, senere Cermaq. Forvaltningsoppgavene gikk fra 1. januar 2000 inn i det nyopprettede Statens landbruksforvaltning.
Toshiki Kuroiwa
Toshiki Kuroiwa (født 31. august 1993) er en japansk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 26 i firer-bob.
Askari
Under europeisk styre i Øst-Afrika ble det rekruttert askari-soldater av italienske, britiske, portugisiske, tyske og belgiske kolonistyrker. De spilte en viktig rolle både ved erobring og senere for å sikre områdene. Både under første verdenskrig og andre verdenskrig tjenestegjorde askari-enheter utenfor egne kolonier.
Puerto Rico
Puerto Rico, offisielt Asociado de Puerto Rico (engelsk: Commonwealth of Puerto Rico), er en øygruppe i Karibia, med 3 944 259 innbyggere. Puerto Rico er et selvstyrt, uinnlemmet territorium som tilhører USA. Landet ble amerikansk koloni i 1898. Innbyggerne har ikke stemmerett ved amerikanske valg. Hovedstaden er San Juan.
Geografi
Puerto Rico befinner seg nord i Karibia, øst for Den dominikanske republikk og vest for Jomfruøyene. Øyene ligger ca. 1500 km utenfor kysten av Florida, som er nærmeste fastland i USA. Puerto Rico består av hovedøya Puerto Rico, som er den minste av øyene i De store Antiller, og et antall mindre øyer og holmer, hvorav Mona og de to spanske Jomfruøyene Vieques og Culebra er de største. Personer født i Puerto Rico er statsborgere i USA, og valutaen er amerikanske dollar.
Historie
Da Christofer Columbus kom til Puerto Rico på sin andre reise til den nye verden, var øya befolket av taino-indianere. Disse kalte øya for Borikén. Spanjolene ga øya navnet San Juan Bautista til minne om Johannes Døperen. Senere endret de navnet til Puerto Rico, som betyr rik havn. Den første guvernøren i Puerto Rico var Juan Ponce de León.
Under den spansk-amerikanske krigen invaderte USA Puerto Rico. Invasjonen fant sted den 25. juli 1898. Da krigen var over, tok USA øya som krigsbytte fra Spania.
I 1947 ble det avholdt demokratiske valg. Luis Muñoz Marín ble Puerto Ricos første valgte guvernør etter valget i 1948.
I 2017 ble øya hardt rammet at orkanen Maria.
I mai 2022 har medlemmer av kongressen som sponser konkurrerende lovforslag om hvordan man kan løse Puerto Ricos territorielle status og forholdet til USA, kommet sammen for å innføre ny lovgivning som kombinerer begge. Den foreslåtte lovgivningen kombinerer elementer av lovforslaget om statsstøtte som ble introdusert av representanten Darren Soto, D-Fla., og representanten Jennifer Gonzalez, Puerto Ricos ikke-stemmeberettigede medlem av kongressen og en republikaner, sammen med Puerto Ricos selvbestemmelseslov fra representanter Alexandria Ocasio-Cortez og Nydia Velázquez, begge New York-demokrater. Lovutkastet sier at en folkeavstemning for å avgjøre Puerto Ricos politiske status skal holdes 5. november 2023.
Kultur
Puerto Rico har mange kjente musikere, inkludert Ricky Martin, Jennifer Lopez, Marc Anthony, Bad Bunny, Residente, Calle 13, og Daddy Yankee. Giannina Braschi og Lin-Manuel Miranda er viktige puertoricanske forfattere.
Politikk
Puerto Ricos politiske system er basert på maktfordelingsprinsippet. Den utøvende makten ledes av guvernøren, mens den lovgivende makten ligger i et parlament med to kamre: senatet og representantenes hus. Senatet ledes av senatets president, og representanthuset ledes av speaker. Den dømmende makten ligger hos Puerto Ricos høyesterett. Guvernøren og lovgiverne velges gjennom offentlige valg hvert fjerde år, mens dommerne utnevnes av guvernøren og godkjennes av senatet, etter amerikansk statsskikk.
Puerto Rico velger en residerende kommisjonær uten stemmerett til Representantenes hus. Valget foregår samtidig med USAs presidentvalg, og embetsperioden er fire år. Den nåværende kommisjonæren er Jenniffer Aydin González Colón, som tilhører PNP og republikanerne. Hun ble valgt i 2016.
Folkeavstemning over forhold til USA
Den 6. november 2012 ble det gjennomført en rådgivende folkeavstemning på Puerto Rico over hvilken politisk tilknytning øya skal ha til USA. Dette hadde blitt gjort tre ganger før, i henholdsvis 1967, 1993, og 1998.
Denne gangen ble det presentert et valg basert på to uavhengige spørsmål, for det første om velgeren var enig i å fortsette den eksisterende politiske tilknytningen eller ikke, og i tillegg et spørsmål med tre alternativ over hvilken ny status velgeren ønsket, gitt en endring. De tre valgmulighetene var:
På det første spørsmålet stemte 54 prosent for å endre statusen. På det andre spørsmålet ble det flertall for å bli opptatt som delstat i USA, med 61,1 prosent av stemmene.
Folkeavstemningen hadde ingen annen betydning enn å kartlegge hva innbyggerne i Puerto Rico foretrakk, og det var opp til USAs Kongress å ta saken videre. Den 10. april 2013 bestemte den at det skal avholdes en ny folkeavstemning, denne gangen finansiert av USA. Denne ble aldri gjennomført.
Det ble derimot avholdt en femte folkeavstemning 11. juni 2017, arrangert og betalt av Puerto Ricos myndigheter. Avstemningen ble imidlertid boikottet av alle partier, bortsett fra det regjerende PNP, og selv om 97% av velgerne sa ja til delstatsstatus, var deltagelsen rekordlav; kun 23%.
Politiske partier
Partido Popular Democrático de Puerto Rico (PDP) ønsker å beholde samveldet med USA. Partido Nuevo Progresista de Puerto Rico (PNP) kjemper for at Puerto Rico skal bli en fullverdig delstat i USA og det lille Partido Independentista Puertorriqueño (PIP) kjemper for at Puerto Rico skal bli en uavhengig og selvstendig stat.
PDP er løselig tilknyttet demokratene og PNP er tilknyttet republikanerne, men har også en stor andel demokrater. Tidligere guvernør Louis Fortuna (2009-2013) er øygruppens første guvernør med tilknytning til republikanerne siden 1969. I tillegg har man ulike marginale partier som opererer som uavhengige.
Shuanghe-demningen
Xiaoxihe-demningen er en demning med vannkraftverk nord i Jilin-provinsen i det sørlige Kina, anlagt i elva Shuang He, ei sideelv til Songhua. Effekten er ca 150 MW.
Demningen er en betong gravitasjonsdam av typen RCC. Dammen er 32 meter høy og 343 meter lang.
Ludwig Wrede
Ludwig Wrede (født 28. oktober 1894, død 1. januar 1965) var en østerriksk kunstløper som deltok under de olympiske vinterleker 1928 i St. Moritz.
Wrede vant en olympisk bronsemedalje i kunstløp under 1928 i St. Moritz. Han kom på tredjeplass i parløp sammen med Melitta Brunner bak det franske paret Pierre Brunet og Andrée Joly og Otto Kaiser og Lilly Scholz.
Angelsaksisk litteratur
Angelsaksisk litteratur, også kalt gammelengelsk litteratur, består av den litteratur som ble skrevet på angelsaksisk (gammelengelsk) i løpet av Englands 600-årige angelsaksiske periode, fra midten av 400-tallet og fram til den normanniske erobringen av England i år 1066. Disse tekstene inkluderer sjangre som episk poesi, hagiografier (helgenbiografier), prekener (forkynnelser), bibeloversettelser, lovverk, krøniker og gåter. I alt er det blitt bevart rundt 400 manuskripter fra denne perioden, en betydelig corpus (mengde) som har interesse både for allmennheten og vitenskapelig forskning.
Et av de viktigste verkene fra den angelsaksiske perioden er diktet Beowulf, som har fått en status i England som «nasjonalepos». Den angelsaksiske krønike er betydningsfull som en historisk dokumentasjon av perioden ved å være kronologi av tidlig engelsk historie, mens det korte religiøse diktet Cædmons hymne fra 600-tallet er det eldste bevarte litterære verket på engelsk. Av angelsaksisk poesi, som kan betraktes som mest betydningsfull innenfor angelsaksisk litteratur, er det ikke bevart mer enn 30,000 linjer samlet poesi.
Angelsaksisk litteratur har gått gjennom ulike forskningsperioder – på 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet var fokuset plassert på Englands germanske røtter, senere ble de litterære kvalitetene fremhevet, og i dagens forskning er hovedvekten plassert på paleografi, den filologiske forskningen innenfor skriftens utvikling og anvendelse i eldre tid samt lesning og tolkning av håndskrifter, og de fysiske manuskriptene i seg selv. Forskerne diskuterer ulike emner som datering, opprinnelsessted, forfatterskap, og sammenhengen mellom angelsaksisk litteratur og det øvrige Europa i middelalderen.
Oversikt
Et stort antall angelsaksiske manuskripter er etterlatt fra 600-tallet, hvorav de fleste ble skrevet i løpet av de siste 300 årene, fra 800-tallet til og med 1100-tallet, både på latin og på morsmålet. Angelsaksisk litteratur er blant de eldste morsmålsspråkene som ble skrevet ned. Angelsaksisk begynte, i skriftlig form, som en praktisk nødvendighet i kjølvannet av de danske invasjonene – kirkens autoriteter var bekymret ettersom det var et kunnskapsfall i latin slik at stadig færre var i stand til å lese deres verker. På samme tid hadde kong Alfred den store (849–899) et bevisst ønske om å gjenopprette engelsk kultur mens han beklaget latinundervisnings sørgelige tilstand:
Kong Alfred bemerket at mens svært få kunne lese latin var det fortsatt mange som kunne lese angelsaksisk. Han forslo derfor at studentene burde bli utdannet i morsmålet, og de som utmerket seg burde deretter studere latin. Av denne grunn er mange av de tekstene som er blitt bevart i utgangspunktet som læretekster eller studentorienterte tekster.
Bevarte manuskripter
Det er totalt sett omtrent 400 bevarte manuskripter som inneholder angelsaksisk tekster, 189 av dem er betraktet som betydelige. Disse manuskriptene har blitt meget høyt priset av samlere siden 1500-tallet, både for deres historiske verdi som deres estetiske skjønnhet av bokstaver med enhetlige mellomrom og dekorative elementer.
Det er fire særdeles betydelige manuskripter: