cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget ved Midway
Det amerikanske flyangrepet på den japanske flåtestyrken
Til tross for deres manglende suksess, oppnådde de amerikanske torpedoflyene tre viktige resultater. Angrepet førte til at de japanske hangarskipene ikke klarte å forberede og sende ut sitt motangrep. Den dårlige kontrollen på de japanske flypatruljene (Combat Air Patrol - CAP) førte til at de var ute av posisjon for å avverge videre angrep. Til sist så førte angrepet fra de amerikanske torpedoflyene til at mange av de japanske jagerflyene i luftpatruljen hadde begrenset med drivstoff og ammunisjon. Et tredje angrep klokken 10:00 av amerikanske torpedofly fra sørøst av VT-3 fra «Yorktown» førte raskt til at størsteparten av jagerflyene i den japanske luftpatruljen fløy til det sørøstre området rundt hangarskipsstyrken. Bedre disiplin og bruk av flere jagerfly for CAP kunne ha latt admiral Nagumo forebygge eller begrense skaden som ble forårsaket ved de innkommende amerikanske angrepene.
Ved en tilfeldighet var tre skvadroner med Douglas SBD Dauntless (SBD) stupbombere fra «Enterprise» og «Yorktown» i ferd med å nærme seg den japanske hangarskipsstyrken fra sørvest og sørøst idet de amerikanske torpedoflyene i VT-3 ble oppdaget av japanerne. Skvadronen fra «Yorktown» (VB-3) hadde fløyet rett bak VT-3, men valgte å angripe fra en annen retning. De to skvadronene fra «Enterprise» (VB-6 og VS-6) hadde lite drivstoff grunnet tiden de hadde brukt for å lokalisere de japanske fartøyene. Sjefen for gruppen, kommandørkaptein Clarence Wade McClusky, Jr., bestemte at de skulle fortsette søket og ved flaks oppdaget de kjølvannsstripen på den japanske jageren «Arashi». Den var underveis for å slutte seg til Nagumos hangarskip. «Arashi» hadde forsøkt å senke den amerikanske undervannsbåten «Nautilus», etter «Nautilus» hadde prøvd, uten suksess, å senke det japanske slagskipet «Kirishima». Noen amerikanske stupbombere gikk tapt grunnet mangel på drivstoff før angrepet ble utført.
Ifølge kontreadmiral Chester Nimitz var det McCluskys ordre om å fortsette søket etter de japanske hangarskipene som «avgjorde skjebnen til vår hangarskipsstyrke og våre styrker ved Midway ...» Alle de tre skvadronene med stupbombere (VB-6, VS-6 og VB-3) nådde målene nesten samtidig, på et perfekt tidspunkt, sted og høyde for å angripe. De fleste av de japanske luftpatruljene (CAP) var opptatt med torpedoflyene til VT-3 og var ute av posisjon. Samtidig fylte bevæpnede japanske fly de japanske hangarskipenes flydekk, slanger med drivstoff lå strødd da flyene ble etterfylt med drivstoff. Den stadige endringen av våpenlast medførte at bomber og torpedoer var plassert rundt i hangarene, i stedet for å være lagret trygt i magasinene, noe som gjorde de japanske hangarskipene svært sårbare ved et angrep.
Flere minutter etter stupte løytnant Best og hans to vingmenn ned mot hangarskipet «Akagi». Mitsuo Fuchida, den japanske flyveren som hadde ledet den første angrepsbølgen med fly mot Pearl Harbor, var om bord på «Akagi» da den ble truffet og beskrev angrepet slik:
Selv om «Akagi» fikk bare ett direkte treff, viste det seg å være fatalt. Bomben traff kanten av flyheisen midtskips, og trengte ned til øvre hangardekk, hvor den eksploderte blant flyene som var lastet med våpen og drivstoff. Nagumos stabssjef, Ryūnosuke Kusaka, beskrev «en forferdelig brann ... lik overalt ... Fly sto med halen opp, sprutet ut flammer og svart røyk, noe som gjorde det umulig å få brannen under kontroll.» En annen bombe eksploderte under vann nær akterenden, den resulterende vannsøylen bøyde flydekket opp i en grotesk stilling, og forårsaket stor skade på roret.
Samtidig angrep «Yorktown»s VB-3, ledet av kommandørkaptein Max Leslie, det japanske hangarskipet «Sōryū». Skipet fikk minst tre treff som gjorde stor skade. Flybensin tok fyr og lagde et inferno av flammer, mens ammunisjon eksploderte. VT-3 angrep «Hiryū», som var omkranset av «Sōryū», «Kaga», og «Akagi», men fikk ingen treff mot hangarskipet.
I løpet av seks minutter var hangarskipene «Sōryū» og «Kaga» i brann fra for- til akterskip. Siden «Akagi» kun ble truffet av én bombe, tok det lenger tid før brannen utviklet seg, men etter hvert viste det seg umulig å slukke den, og hangarskipet måtte evakueres. Da admiral Nagumo begynte å fatte omfanget av det som hadde skjedd, syntes det som han gikk inn i et slags sjokk. Hans stabssjef, kontreadmiral Ryūnosuke Kusaka, klarte å overtale han til å forlate den kritisk skadde «Akagi». Klokken 10:46 overførte admiral Nagumo sitt kommandoflagg til den lette krysseren «Nagara». Alle de tre japanske hangarskipene fløt fremdeles, siden de ikke hadde skader under vannlinjen. Til tross for et håp om at «Akagi» kunne bli reddet eller bli tauet tilbake til Japan, ble etter hvert alle forlatt og senket.
Angrep av japanske fly mot «Yorktown»
Fly fra det siste japanske hangarskipet i styrken, «Hiryū», fulgte etter de amerikanske flyene og angrep «Yorktown», det første hangarskipet de kom over. Styrken var på 18 Aichi D3A (Val) stupbombefly, eskortert av seks jagerfly. «Yorktown» ble truffet av tre bomber, fikk et hull i flydekket, alle dampkjelene bortsett fra én ble slått ut, og én luftvernstilling ble slått ut. Skaden tvang kontreadmiral Fletcher til å overføre sin kommando og stab til den tunge krysseren USS «Astoria» (CA-34). Lag for skadekontroll klarte i løpet av én time å flikke på skaden i dekket og få i gang flere av kjelene. «Yorktown» fikk opp farten til 18 knop og klarte å få i gang flyoperasjoner. «Yorktown» halte sitt gule flagg som signaliserte skade, og heiste en flagg-gruppe som signaliserte at farten var 5. Skipssjefen, kommandør Buckmaster, fikk sine signalmenn til å heise et stort nytt (10 fot høyt og 15 fot langt) amerikansk flagg fra formasten. Besetningen, blant dem fenrik John d'Arc Lorenz, beskrev det som en stor inspirasjon. Tretten japanske stupbombere, og tre eskorterende jagerfly ble skutt ned i dette angrepet.
Omtrent én time etterpå kom «Hiryū»s andre angrepsbølge mot «Yorktown, bestående av ti B5N torpedofly og seks A6M jagerfly som eskorte. De midlertidige reparasjonene hadde vært så effektive at de japanske flyverne antok at «Yorktown» måtte være et annet, uskadet hangarskip. To torpedoer fra angrepet traff, «Yorktown» mistet all fremdrift og utviklet en 23 graders krengning til babord. Fem torpedofly og to jagerfly ble skutt ned i dette angrepet.
Nyheter om de to angrepene, med feilaktige rapporter at hver hadde senket et amerikansk hangarskip, bidro til å løfte japansk moral. De få overlevende japanske flyene ble tatt om bord på «Hiryū». På tross av de store tapene mente den japanske styrkeledelsen at de kunne samle nok fly, for nok et angrep, mot det de antok var det eneste gjenværende amerikanske hangarskipet.
Angrep av amerikanske fly mot «Hiryū»
På ettermiddagen 4. juni 1942 lokaliserte et rekognoseringsfly fra «Yorktown» det siste japanske hangarskipet, «Hiryū». Det utløste et siste angrep fra «Enterprise». Angrepsstyrken besto av 24 stupbombere, inkludert 6 SBD fra VS-6, 4 SBD fra VB-6 og 14 SBD fra «Yorktown». Til tross for at «Hiryū» ble forsvart av en sterk luftpatrulje med over ett dusin A6M (Zero), var det amerikanske angrepet en suksess. Fire bomber (muligens fem) traff «Hiryū», det etterlot henne i flammer. Fly fra «Hornet» lettet sent grunnet en sambandssvikt, og konsentrerte seg om eskortefartøyene, men klarte ikke å få inn noen treff.
Etter forgjeves forsøk på å slukke brannene ble mesteparten av besetningen fra «Hiryū» evakuert. Resten av den japanske flåtestyrken fortsette å seile nordøstover i et forsøk på å avskjære de amerikanske hangarskipene. Til tross for et forsøk på å senke fartøyet, en japansk jager beskjøt henne med torpedo, holdt «Hiryū» seg flytende. Tidlig neste morgen ble hun observert av et fly fra det japanske eskortehangarskipet «Hōshō». Det vakte håp om at hun kunne berges, eller slepes tilbake til Japan. Kort etter at hun ble observert sank «Hiryū». Kontreadmiral Tamon Yamaguchi, sammen med skipssjefen, Tomeo Kaku, valgte å gå ned med skipet, noe som muligens gjorde at Japan tapte sin beste hangarskipsoffiser.
Masakatsu Miyamoto
Masakatsu Miyamoto (født 4. juli 1938, død 7. mai 2002) var en japansk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1964 i Tokyo og 1968 i Mexico by.
Slaget ved Midway
Angrep av amerikanske fly mot «Hiryū»
Som mørket falt på 4. juni vurderte begge sider sine tap, og la planer for å fortsette kampen. Kontreadmiral Fletcher, som var tvunget til å forlate «Yorktown», og anså at han ikke kunne lede slaget fra en krysser, overga kommando for slaget til kontreadmiral Spruance. Sistnevnte visste at USA hadde vunnet en stor seier. Han var usikker på hvilke japanske styrker som var igjen, og var bestemt på å sikre både Midway og sine hangarskip. For å hjelpe sine piloter, som hadde angrepet på ekstrem avstand, hadde han fortsatt å nærme seg admiral Nagumo om dagen, og fortsatte med det utover kvelden.
Khalid Boulami
Khalid Boulami  (født 7. august 1969) er en marokkansk tidligere friidrettsutøver som hovedsakelig konkurrerte på 5000 meter. Gjennombruddet kom i 1994 da han under Grand Prix-finalen i Paris tok andreplass på 5 000 meter. Under VM 1997 i Athen tok han sølvmedalje på samme distanse bak vinneren Ismael Kirui. I OL 1996 i Atlanta ble det bronsemedalje, denne gang bak Vénuste Niyongabo og Paul Bitok. Hans siste mesterskapsstart ble VM 1997 i Athen, hvor han kun ble slått av Daniel Komen, verdensrekordholder på 3000 meter.
Slaget ved Midway
Angrep av amerikanske fly mot «Hiryū»
Kontreadmiral Spruance var bekymret for et nattlig sammenstøt med japanske overflatestyrker. Han antok også at admiral Yamamoto fremdeles ville invadere Midway, basert delvis på en misledende kontaktrapport fra undervannsbåten «Tambor» (SS-198). Kontreadmiral Spruance la derfor etter hvert om kursen, og trakk sin styrke tilbake mot øst, for så å igjen snu mot fienden rundt midnatt. Yamamoto var bestemt på å fortsette kampen, og sendte sine gjenværende overflatestyrker østover mot de amerikanske hangarskipene. Samtidig avga han en krysserstyrke for å beskyte Midway. Den japanske overflatestyrken fikk ikke kontakt med amerikanerne siden kontreadmiral Spruance hadde beordret retrett. Yamamoto ga derfor ordre om en generell retrett mot vest. Det var gunstig for amerikanerne at kontreadmiral Spruance ikke valgte å fortsette kampen, Yamamotos styrke hadde blant annet slagskipet «Yamato». Et slag om natten, med den japanske flåtens overlegenhet i taktikk, ville gitt en stor mulighet for at kontreadmiral Spruances kryssere hadde blitt overveldet og hans hangarskip senket.
Kontreadmiral Spruance mislyktes i å oppnå kontakt med admiral Yamamotos styrker dagen etter, den 5. juni 1942, til tross for omfattende søk. Mot slutten av dagen iverksatte han en angrepsstyrke for å søke og ødelegge rester av admiral Nagumos hangarskipsstyrke. Denne styrken unngikk så vidt å finne admiral Yamamotos hovedstyrke og klarte ikke å senke en japansk jager som lå etter hovedstyrken. Angrepsstyrken returnerte etter solen var gått ned, noe som fikk kontreadmiral Spruance til å beordre «Enterprise» og «Hornet» å sette på lys for å lede flyene inn.
Masakatsu Miyamoto
Miyamoto vant en olympisk bronsemedalje i fotball under Sommer-OL 1968 i Mexico by. Han var med på det japanske laget som kom på tredjeplass i fotballturneringen for menn bak Ungarn og. Japan beseiret med 3-1 i kvartfinalen men tapte semifinalen med 0-5 til. Bronsefinalen mellom Japan og endte 2-0.
Slaget ved Midway
Angrep av amerikanske fly mot «Hiryū»
Klokken 02:15, om natten mellom 4. og 5. juni, bidro undervannsbåten USS «Tambor» (SS-198) (i posisjon 90 nautiske mil vest av Midway) til den andre av ubåtstyrkens to viktige bidrag til slagets utfall. Effekten ble sterkt begrenset av skipssjefen, kommandørkaptein John Murphy. Ubåten observerte flere skip, men hverken Murphy eller hans nestkommanderende, Edward Spruance (sønn av kontreadmiral Spruance) klarte å identifisere skipene. Usikker om det var egne eller fiendtlige styrker, og uvillig til å seile nærmere for å bestemme kurs og type, bestemte Murphy at de skulle sende en vag rapport om «fire store skip» til hovedkvarteret. Kontreadmiral Spruance, forhenværende skipssjef på undervannsbåt, var oppbrakt over Murphys rapport. Den ga han få konkrete detaljer han kunne bruke i videre planlegging av slaget. Uvitende om posisjonen til admiral Yamamotos hovedstyrke (et vedvarende problem siden den første Catalinaen hadde observert den japanske styrken), ble kontreadmiral Spruance tvunget til å anta at skipene representerte invasjonsstyrken. Han la derfor en kurs for å blokkere den, samtidig som han holdt sin styrke 100 nautiske mil nordøst av Midway.
Fartøyene som USS «Tambor» hadde observert var styrken på fire kryssere og to jagere som admiral Yamamoto hadde sendt ut for å beskyte Midway. Klokken 02:55 mottok denne styrken ordre om å trekke seg tilbake. Omtrent samtidig som den japanske styrken endret kurs, ble USS «Tambor» observert av den japanske styrken. Under manøver for å unngå et angrep fra undervannsbåt kolliderte de tunge krysserne «Mogami» og «Mikuma», med store skader på «Mogami»s baug som resultat. Den mindre skadde «Mikuma» reduserte farten til 12 knop for å holde følge med den mer skadde krysseren. Ikke før klokken 04:12 ble himmelen så klar at besetningen på USS «Tambor» sikkert kunne identifisere fartøyene som japanske. Samtidig ble fortsatt overflatestilling risikabelt, og ubåten dykket for å angripe. Angrepet mislyktes, og rundt klokken 05:00 rapporterte ubåten endelig til hovedkvarteret at det var to kryssere av «Mogami»-klassen som seilte vestover. Med en fart på 12 knop var de to japanske krysserne nesten perfekte mål for et angrep fra en undervannsbåt. Så snart som USS «Tambor» kom tilbake til basen ble kommandørkaptein Murphy avløst og gitt landtjeneste. Det ble begrunnet med hans vage kontaktrapport, dårlige torpedoskyting og generelt manglende aggresjon. USS «Tambor» under Murphys kommando ble sammenlignet med USS «Nautilus» (SS-168), den eldste av de 19 amerikanske ubåtene ved Midway, og den eneste som hadde truffet mål med en torpedo.
Det ble forsøkt å berge «Yorktown», og hun ble tatt under slep av slepebåten USS «Vireo» (AM-52). Sent på kvelden 6. juni avfyrte den japanske undervannsbåten «I-68» en torpedosalve mot hangarskipet, hvorav to torpedoer traff «Yorktown». Det var få tap blant mannskapet, siden de fleste hadde blitt evakuert, men en tredje torpedo fra denne salven traff jageren USS «Hammann» (DD-412), som hadde levert strøm til «Yorktown». USS «Hamman» brakk i to, og sank, 80 av besetningen mistet livet, fordi hennes egne synkeminer eksploderte. Med videre forsøk på berging ansett som håpløse ble de gjenværende bergingsmannskapene evakuert fra «Yorktown». Hangarskipet holdt seg flytende gjennom natten, men klokken 05:30 den 7. juni ble det observert at hennes slagside til babord tiltok, og hun sank klokken 07:01.
Amerikanske og japanske tap
Da slaget var over hadde 3 057 japanere blitt drept. Dødstallene på de fire hangarskipene var følgende: «Akagi», 267; «Kaga», 811; «Hiryū», 392; «Soryū», 711; totalt 2 181. Den tunge krysseren «Mikuma» (senket, 700 døde), og «Mogami» (sterkt skadet, 92 døde) utgjorde ytterligere 792 døde.
I tillegg kom jagerne «Arashio» (bombet, 35 døde) og «Asashio» (beskutt av fly, 21 døde). Begge ble skadet under flyangrepene som senket «Mikuma» og ga ytterligere skade på «Mogami». Sjøfly fra krysserne «Chikuma» (3 døde) og «Tone» (2 døde) gikk tapt. Falne om bord på jagerne «Tanikaze» (11 døde), «Arashi» (1 død), «Kazagumo» (1 død) og tankskipet «Akebono Maru» (10 døde) utgjorde de restrerende 23 døde.
Åsveien
Åsveien (1, 2, 3) er en kort blindvei ved Molvald i Soknedalen i Hønefoss.
Slaget ved Midway
Amerikanske og japanske tap
Ved slagets avslutning hadde USA mistet hangarskipet «Yorktown», og en jager, «Hamman». 362 amerikanere hadde blitt drept. Blant de døde var generalmajor Clarence L. Tinker, sjef for USAs 7. luftstyrke (engelsk: 7th Air Force). Den 7. juni ledet han et bombeangrep fra Hawaii, mot de japanske styrkene som var i ferd med å trekke seg tilbake. Han ble drept da flyet hans styrtet nær Midway.
Åsveien
Veien er en stikkvei fra Snarveien, som har avkjøring fra Hofsfossveien.
Slaget ved Midway
Slagets umiddelbare etterspill
Etter å ha vunnet en klar seier, og da forfølgelse av den japanske styrken ble for risikabelt nær den japanskokkuperte øygruppen Wake Island, trakk amerikanske sjøstridskrefter seg tilbake. Kontreadmiral Spruance seilte østover for å bunkre sine jagere, og møte hangarskipet «Saratoga» (CV-3), som fraktet nødvendige erstatningsfly. Kontreadmiral Fletcher overførte sitt kommandoflagg til «Saratoga» om kvelden den 8. juni, og tok igjen kommando over hangarskipsstyrken. Ut den dagen og neste dag fortsatte hangarskipsgruppen å sende ut rekognoseringsfly for å bekrefte at den japanske styrken ikke forsøkte å angripe Midway. Sent 10. juni beordret kontreadmiral Fletcher at området skulle forlates, og de amerikanske hangarskipene returnerte til Pearl Harbor.
Den amerikanske historikeren Samuel Eliot Morison skrev i 1949 at kontreadmiral Spruance ble utsatt for mye kritikk for å ha unnlatt å forfølge den japanske styrken når den trakk seg tilbake, og derved akseptere at deres overflateskip unnslapp. Den amerikanske journalisten Clay Blair hevdet i 1975 at om kontreadmiral Spruance hadde forfulgt den japanske styrken, hadde han ikke kunnet få sine fly i luften etter mørkets frembrudd. Hans kryssere ville blitt overveldet av admiral Yamamotos sterke overflatestyrker, blant de slagskipet «Yamato». Videre hadde de amerikanske hangarskipsbaserte flygruppene tatt betydelige tap, inkludert flesteparten av deres torpedofly. Dette gjorde det lite sannsynlig at de ville vært effektive i et luftangrep mot de japanske slagskipene, selv om de hadde klart å fange de mens det var dagslys. Ved slagets slutt hadde kontreadmiral Spruance' jagere også kritisk lav beholdning av drivstoff.
Den 10. juni 1942 ga den japanske marinen et ufullstendig bilde av resultatet av slaget i en liasonkonferanse. Admiral Nagumos detaljerte rapport fra slaget ble oversendt hovedkvarteret den 15. juni. Rapporten var beregnet kun for det øverste skikt av den japanske marinen og regjeringen, og ble nøye beskyttet under krigen. I rapporten står følgende uttalelse fra sjef for den japanske mobile styrken, admiral Nagumo: «Fienden er ikke klar over våre planer (vi ble ikke oppdaget før tidlig på morgenen den 5. juni).» Fakta var at hele operasjonen var avslørt fra begynnelsen ved amerikanernes knekking av japanske koder.
Japanere flest, og mye av den militære kommandostrukturen, ble holdt uvitende om rekkevidden av nederlaget. Japanske nyheter meldte om en stor seier. Bare keiser Hirohito, og den japanske marinens overkommando var informert om tapene av hangarskip og flyvere. Følgelig trodde selv den japanske hæren, i det minste en tid fremover, at flåten var i god behold.
Da den japanske flåten den 14. juni returnerte til Hashirajima (et ankringsområde sør for Kure, Hiroshima) ble de sårede umiddelbart overført til marinens sykehus. De fleste ble klassifisert som «hemmelige pasienter», plassert i isolasjon, og holdt i karantene fra andre pasienter og deres egne familier for å holde det store nederlaget hemmelig. Resten av offiserene og de menige ble raskt spredd til andre enheter i flåten. Uten å få treffe familie og venner, ble de sendt ut til ny tjeneste i det sørlige Stillehav, hvor flesteparten døde i kamp. Ingen av flaggoffiserene eller staben i den kombinerte flåten ble straffet. Admiral Nagumo fikk senere kommando over den gjenoppbygde hangarskipsstyrken.
Som en følge av nederlaget ble nye prosedyrer innført. Flere japanske fly ble tanket og lastet med våpen på flydekket, i stedet for i hangarene. Praksisen med å tømme alle ubrukte drivstoffslanger ble tatt i bruk. De nye hangarskipene som ble bygd ble endret så de kun hadde to heiser fra flydekket, og fikk nytt utstyr for bekjempelse av brann. Flere av besetningen ble trent i skadekontroll og brannslukking. Tapene senere i krigen av «Shōkaku», «Hiyō», og særlig «Taihō» antyder at de japanske hangarskipene fremdeles hadde utfordringer på dette området.
Nye flyvere ble presset gjennom et forkortet treningsprogram for å møte den japanske hangarskipsflåtens kortsiktige behov. Dette førte til en kraftig nedgang i flyvernes kunnskap. Disse uerfarne flyverne ble sendt til enheter ved fronten, mens veteranene etter Midway og kampene ved Salomonøyene måtte ta en stadig økende belastning, etter hvert som japanernes situasjon ble mer utsatt. Få marineflyvere fikk mulighet for å hvile eller ta permisjon og reise tilbake til Japan. Resultatet var at japanske hangarskipsbaserte flygruppers effektivitet i sin helhet ble stadig dårligere under krigen, mens deres amerikanske motstandere fortsatte å bli bedre.
Japanske krigsforbrytelser mot amerikanske fanger
Tre amerikanske flyvere ble tatt til fange av japanske styrker under slaget. Fenrik Wesley Osmus, fra «Yorktown»; fenrik Frank O'Flaherty, fra «Enterprise»; og flymaskinist Bruno Peter Gaido, O'Flahertys radiomann og skytter. Osmus ble tatt om bord på «Arashi», O'Flaherty og Gaido på krysseren «Nagara» (eller jageren «Makigumo», kildene er sprikende). O'Flaherty og Gaido ble forhørt og ble deretter drept ved å bli bundet til vannfylte parafinkanner, og kastet over bord for å drukne. Osmus var påtenkt samme skjebne, men han gjorde motstand, og ble drept om bord på «Arashi» med en brannøks, deretter ble liket kastet på havet. Rapporten som ble levert av admiral Nagumos stab nevner kort at fenrik Osmus «...døde 6. juni og ble begravd i havet». O'Flaherty og Gaidos skjebne ble ikke nevnt i Nagumos rapport. Henrettelsen av fenrik Wesley Osmus ble tilsynelatende beordret av «Arashi»s skipssjef, Watanabe Yasumasa. Han omkom da jageren «Numakaze» sank i desember 1943, men om han hadde overlevd, ville Yasumasa sannsynligvis blitt tiltalt som krigsforbryter.
Japanske stridende tatt til fange av amerikanerne
To menige fra «Mikuma» ble 9. juni reddet fra en flåte, av USS «Trout» (SS-202), og brakt til Pearl Harbor. Etter å ha fått medisinsk behandling samarbeidet minst én av de menige under forhør, og ga informasjon. 35 besetningsmedlemmer fra «Hiryū» ble 19. juni reddet fra en livbåt av USS «Ballard» (DD-267), etter å ha blitt oppdaget av et amerikansk rekognoseringsfly. De ble tatt med til Midway, og deretter overført til Pearl Harbor med USS «Sirius» (AK-15).
Slagets betydning, taktisk og strategisk
Slaget ved Midway har ofte blitt omtalt som «vendepunktet i Stillehavet». Det var de alliertes første avgjørende seier i sjøkrig mot japanerne, vunnet selv om de japanske sjøstridskreftene hadde større styrker og mer erfaring enn sin amerikanske motpart. Hadde japanerne vunnet slaget så overveldende som amerikanerne gjorde, hadde de muligens klart å erobre Midway. «Saratoga» hadde vært det eneste gjenværende amerikanske hangarskipet i Stillehavet, med ingen nybygg levert før utgangen av 1942. Selv om USA neppe hadde inngått fredsavtale med Japan, som admiral Yamamoto håpet, hadde Japan muligens invadert og okkupert Fiji og Samoa. De kunne også angrepet Australia, Alaska og Ceylon, eller til og med forsøkt å erobre Hawaii.
Japanerne forsøkte å okkupere mer territorium, og det tok en rekke måneders hard kamp for amerikanske styrker for å gå fra likevekt i sjøstridskrefter til overvekt. Seieren ved Midway tillot de allierte å ta strategisk initiativ, noe som la grunnlag for landsettingene på Guadalcanal, og den utstrakte utmattelseskrigføringen i kampene om Salomonøyene. Seieren ved Midway åpnet for at dette kunne gjennomføres før de første av de nye hangarskipene av Essex-klassen ble tilgjengelige mot slutten av 1942. Kampene om Guadalcanal blir også ansett som et vendepunkt i Stillehavskrigen.
Noen forfattere har hevdet at store tap i hangarskip og erfarne flybesetninger ved Midway førte til en varig svekkelse av den japanske marinen. Parshall og Tully mener at de store tapene i erfarne flybesetninger (110, rett under 25 % av totalt antall flybesetninger på de fire hangarskipene) ikke var ødeleggende for den japanske marinens flystyrker i sin helhet. Den japanske marinen hadde 2 000 flybesetninger kvalifisert for hangarskip ved starten på krigen i Stillehavet. Tapet av fire store hangarskip (engelsk: fleet carriers), over 40 % av hangarskipenes godt trente mekanikere, tilhørende besetning på flydekk, og tilhørende tap av kunnskap i så høyt samtrente besetninger, var fremdeles et hardt slag for den japanske hangarskipsflåten. Noen få måneder etter slaget ved Midway fikk den japanske flåtens fly tilsvarende tap i slaget om de østlige Salomonøyene og slaget om Santa Cruz-øyene. Det ble utløsende for den sterke reduksjonen i operativ kapasitet for de japanske hangarskipene.
Etter slaget ved Midway var «Shōkaku» og «Zuikaku» de eneste gjenværende to store hangarskipene fra styrken som angrep Pearl Harbor. Av Japans andre hangarskip var «Taihō», som ikke ble ferdig før tidlig i 1944, det eneste større hangarskipet. «Ryūjō» og «Zuihō» var lette hangarskip, mens «Jun'yō» og «Hiyō», selv om de teknisk ble klassifisert som store hangarskip, var andre klasses skip med begrenset kapasitet. På den tiden det tok Japan å bygge tre hangarskip, leverte USA over to dusin store og lette hangarskip, og en rekke eskortehangarskip. I 1942 var USA allerede på det tredje året i et skipsbyggingsprogram vedtatt under den andre Vinson-loven (engelsk: Naval Act of 1938, også kjent som Second Vinson Act).
Både USA og Japan intensiverte trening av flybesetninger, men amerikanerne hadde et mer effektivt rotasjonssystem for flyvere. Det betydde at flere veteraner overlevde, og fortsatte å trene eller kommandere grupper hvor de kunne videreføre erfaringer de hadde lært i trening, i stedet for å fortsette i kamp, hvor det var mer sannsynlig at feil ville bli fatalt. På det tidspunktet hvor slaget i det Filippinske hav fant sted i juni 1944, hadde japanerne gjenoppbygd sin hangarskipsstyrke i antall, men mange av flyene var utdaterte, fløyet av uerfarne og dårlig trente flyvere.
Slaget ved Midway viste verdien av førkrigstidens arbeid med kryptoanalyse og innsamling av etterretning. Dette arbeidet fortsatte, og ble utvidet under krigen. Suksessene var mange og betydelige. For eksempel bidro kryptoanalyse til nedskytingen av admiral Yamamotos fly i 1943 i Operation Vengeance.
Den avgjørende betydningen av luftherredømme ble understreket for resten av krigen da japanerne plutselig mistet fire av sine store hangarskip, og måtte trekke seg tilbake. Uten luftherredømme iverksatte ikke Japan noen avgjørende offensiv i Stillehavet.
Oppdagelse av senkede skip
Grunnet den ekstreme havdybden i området for slaget (over 5 tusen meter), har det vist seg svært vanskelig å få kunnskap om fartøyene som ble senket. Den 19. mai 1998 fant Robert Ballard, og en gruppe forskere og veteraner fra begge sider hangarskipet «Yorktown», og fotograferte henne. Skipet var bemerkelsesverdig intakt med tanke på at hun sank i 1942. Det meste av utstyret og til og med originale malingsmønstre var fremdeles synlig. Ballards videre søk etter de japanske hangarskipene var uten suksess.
I september 1999 søkte selskapet Nauticos Corp. og USAs Naval Oceanographic Office i fellesskap etter de japanske hangarskipene. Ved bruk av avanserte navigasjonsteknikker, samholdt med loggbøkene fra undervannsbåten USS «Nautilus» fant ekspedisjonen et stort vrak, i etterkant identifisert å ha tilhørt det øvre hangardekket på «Kaga». Besetningen på forskningsfartøye «Petrel», sammen med US Navy, avslørte den 18. oktober 2019 at de hadde funnet det japanske hangarskipet «Kaga», 5,4 kilometer under havflaten. Besetningen på «Petrel» bekreftet funnet av et annet japansk hangarskip, «Akagi», den 21. oktober 2019. «Akagi» ble funnet på 5 490 meters dybde, mer enn 2 tusen kilometer nordvest av Pearl Harbor.
Minnesteder over slaget og de døde
Chicago Municipal Airport, viktig for krigsinnsatsen under andre verdenskrig, ble omdøpt til Chicago Midway International Airport (eller kun Midway Airport) i 1949 for å hedre slaget.
Waldron Field, en rullebane for å trene landing ved Naval Air Station Corpus Christi, så vel som Waldron Road som fører til rullebanen, ble omdøpt til ære for John C. Waldron, sjef for USS «Hornet»s VT-8. Yorktown Boulevard som leder vekk fra landingsstripen ble navngitt etter det amerikanske hangarskipet som ble senket i slaget.
Henderson Field (Guadalcanal) ble navngitt til ære for major Lofton Henderson i US Marine Corps, som var den første flyveren fra korpset som døde under slaget.
Et eskortehangarskip, USS «Midway» (CVE-63), heiste kommando 17. august 1943. Hun ble omdøpt til «St. Lo» den 10. oktober 1944 for å gjøre navnet Midway tilgjengelig for et større hangarskip. USS «Midway» (CV-41) heiste kommando 10. september 1945, åtte dager etter Japans kapitulasjon. Hangarskipet er nå permanent plassert i San Diego, California, som USS Midway Museum.
Den 13. september 2000, bestemte USAs innenriksminister Bruce Babbitt, at land og vann ved atollen Midway skulle være et National Wildlife Refuge med navnet the Battle of Midway National Memorial.
Tinker Air Force Base, utenfor Oklahoma City, Oklahoma er navngitt til ære for generalmajor Clarence L. Tinker, øverstkommanderende for 7th Air Force. Han ledet et bombeangrep fra Hawaii mot de japanske styrkene som var i ferd med å trekke seg tilbake 7. juni 1942.
Den kjente amerikanske regissøren John Ford laget to filmer om slaget. Den 18-minutter lange dokumentarfilmen The Battle of Midway fra 1942 av Movietone News, (utgitt av the War Activities Committee of the Motion Pictures Industry), fikk 1942 Oscar for beste dokumentarfilm. Han laget også den åtte minutter lange dokumentaren Torpedo Squadron 8, som beskriver heroismen til VT-8, tilhørende USS «Hornet» (CV-8). Ford, som var kommandørkaptein i United States Navy Reserve, var på plass på Midways kraftstasjon på Sand Island under det japanske angrepet og filmet det. Ford ble skadet i armen fra fiendtlig beskytning under filmingen.
Fotnoter
<references group='note'/>
Hennes majestet kjærligheten
Hennes majestet kjærligheten (originaltittel: Ihre Majestät die Liebe) er en tysk operettefilm fra 1931 regissert av Joe May og med Käthe von Nagy og Franz Lederer i hovedrollene.
Om produksjonen
Opptakene fant sted i Berlin i 1930, med eksteriøropptak i Venezia. Filmen ble samtidig også spilt inn i en fransk versjon med tittelen Son altesse l’amour. Et år senere ble en engelskspråklig Hollywood-produksjon laget med tittelen Her Majesty Love, regissert av William Dieterle med Marilyn Miller, Ben Lyon og W.C. Fields i hovedrollene.
Handling
Lia er barpike og alminnelig omsvermet. Hun sier nei til alle tilnærmelser, men da Fred kommer og tilbyr henne ekteskap, sier hun glad og forelsket ja. Fred blir imidlertid overtalt av sin "fine" familie til å gi slipp på Lia, men han angrer det bittert og bortfører henne fra en gammel barons armer.
Cantharis fusca
Cantharis fusca (Linnaeus, 1758)) er en av storbløtvingene (Cantharinae), en bille som tilhører bløtvingene (Cantharidae). På norsk er denne bløtvingen blitt kalt svartbrun bløtvinge.
Utbredelse
Cantharis fusca finnes vanlig sør i Norge.
Utseende
Cantharis fusca er mellom 11 og 15 mm lang og er en langstrakt bille, bakkroppen er jevnt smal bakover. Bakhodet er mørkt (svart). De har svarte lange antenner, med de innerste leddene er rødlige. Pannen har en forhøyning mellom antennefestene. Palpenes (munnføtter) endeledd er økseformet og ikke smalt, ovalt. Antennenes tredje ledd vanligvis lengre enn det andre leddet. Brystskjoldet (pronotum) er rødt med en svart midtflekk som når fremkanten av brystskjoldet. Flekken kan en sjelden gang mangle. Brystskjoldet har bare en svak innbuktning i bakkanten og har en overflaten som ikke er grovt rynket eller punktert. Brystskjoldets bakhjørner er tydelig avrundet avsatt, men ikke utstående. Beina er svarte. Leggene på bakbeina er vanligvis krummet inn mot kroppen. Buksiden er rød. Dekkvingenes grunnfarge er svarte eller brunsvart, med spredt nedliggende hårbekledning. Dekkvingene skjuler hele bakkroppen.
Den ligner Cantharis rustica, men er litt større.
Levevis
Cantharis fusca finnes som voksne (imago) på blomster, trær og busker, i mai og juni, men ellers er de å se nær overalt, langs skogsbryn, i busker og gressenger. De er rovdyr og lever både som larver og voksne av andre mindre dyr.
Larvene lever på jorden. Overvintringen skjer i larvestadiet og larvene har stor toleranse ovenfor kulde, det hender de tidlig om våren kryper på snø.
Värnamo kommune
Värnamo kommune er en kommune i Jönköpings län i landskapet Småland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Värnamo.
Møbeldesigneren Bruno Mathsson var fra kommunen. Värnamo har mange industribedrifter, trolig på grunn av den gunstige beliggenheten langs E4.
Tettsteder
Värnamo kommune har ni tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Noter
<references group='lower-alpha'/>
Atalina Enari
Atalina Emma Ainu'u-Enari er en samoansk økonom, som siden august 2011 har vært sentralbanksjef i Samoas sentralbank.
Leasi Papali'i Tommy Scanlan var sentralbanksjef fra 1989 til august 2011, da han valgte å tre tilbake etter 22 år i stillingen. Enari ble utnevnt til hans etterfølger, og ble med det Samoas første kvinnelige sentralbanksjef. Hun hadde ved utnevnelsen over 20 års bakgrunn fra sentralbanken; først i forsknings- og statistikkavdelingen, deretter som seniorøkonom og fullmektig i den internasjonale avdelingen, og til slutt leder for avdelingen Financial Markets.
Eksepsjonalisme
Eksepsjonalisme er et krav, et mønster av krav eller en antagelse av at subjektet i en diskusjon krever spesielle unntak fra vanlige forhold eller prinsipp. Det brukes vanligvis i historiske undersøkelser og i forbindelse med en antagelse av skjebne, dvs at de antatte eksepsjonelle karakterene trekker fra eller er ment eller brukbar for et større, kanskje ideologisk, formål.
En vanlig bruk av begrepet dukker opp i diskusjoner om «amerikansk eksepsjonalisme» som i varierende grad antyder at USA utgjør eller krever å være et eksempel på ikke standard historisk utvikling i forhold til økonomisk eller militær teori. Den unike historiske utviklingen av USA, og dens geografiske isolasjon fra kulturelt lignende mennesker, har bidratt til en følelse at USA på noen måter er et «unntak». Graden som dette er sant og naturen av dens avvik fra historiske normer, undersøkes i forskjellige felter som inkluderer økonomi og historie. Eksepsjonalisme kan overlappe med en følelse av identitet hvor mennesker tror at de selv er eksepsjonelle på noen måter. Tidlige immigranter til Amerika fra Europa tenkte at Amerika ville bli en «frelsesnasjon».
Kongsberg Bluesklubb
Kongsberg Bluesklubb (stiftet i 2003) er en bluesklubb fra Kongsberg. Klubbens mål er å ivareta bluesmiljøet i Kongsbergs kulturlandskap, og den holder konserter ca. en gang i måneden på konsertstedet Christians Kjeller på Vestsiden i Kongsberg. Klubben ønsker å presentere blues i et spekter fra lokale artister til store internationale navn.
Kongsberg Bluesklubb er medlem av Norsk Rockforbund.
Bredgade (København)
Opprinnelig var gaten en middelaldersk krøttersti hvor kyrne ble drevet, men på slutten av 1500-tallet var det blitt den bredeste ferdselsåren utenfor Østerport, som lå ved enden av Østergade tidligere - derav navnet Bredgade. Rundt gaten lå det på dette tidspunkt primært store haver med små hus - man var virkelig utenfor byen. Da man på 1600-tallet etablerte det «nye» København mellom Kongens Nytorv og Kastellet og samtidig la om Østervold, endret man navnet til Norgesgade. I tillegg til å minne om den nordlige danske besittelsen lød det også langt mer fornemt enn uttalen av navnet «Bre’gade». thumb|left|[[Dehns palé i Bredgade nr. 54 huser blant annet Apotekerforeningen. Hovedbygningen ble oppført i 1751-1755 ved arkitektene Johann Gottfried Rosenberg og Nicolai Eigtved med Rosenberg som hovedarkitekt for Frederik Ludvig von Dehn, godseier og minister. Han ble senere dansk statholder i hertugdømmene Slesvig og Holsten 1762-68.
Huset har hatt mange forskjellige eiere. Det var også i en periode klaverfabrikk for firmaet Hornung & Møller.
Cabana (distrikt i Ancash)
Cabana er et distrikt i provinsen Pallasca i regionen Ancash i Peru. Distriktet grenser til distriktene Bolognesi og Huandoval i nord, til provinsen Corongo i øst og i sør og til distriktet Tauca i vest. Distriktets nasjonale statistikkode er 021501 og hovedstaden er Cabana. Distriktet ble opprettet den 2. januar 1857.
Bredgade (København)
Natten mellom 3. og 4. mai 2010 oppsto en voldsom brann i paléets takkonstruksjon. Brannen herjet den nordlige delen av paléet hvor de to øverste etasjene ble helt utbrent og første og andre etasje fikk vannskader.
Bildet er tatt 20. april 2010, noen dager før brannen.Trond A. Ydersbond]] I perioden rundt 1750 opplevde gaten en stor byggeboom, hvor særlig hoffbyggmester Nicolai Eigtved satte et tydelig preg på bebyggelsen. Gaten ble en viktig del av aksene i den nyanlagte Frederiksstad hvor Amalienborg slottsplass var sentrum. Vakre paléer skjøt opp, f.eks. Det Berckentinske palé, Dehns palé og Bernstorffs palé. Da Esplanaden ble anlagt i 1780-årene fikk gaten et klart fasjonabelt preg.
I mer enn 200 år forsøkte man å få Københavns innbyggere til å si «Norgesgade», men det lyktes aldri. Derfor endret man det offisielle navnet tilbake til Bredgade i 1877.
Bygninger langs Bredgade
Den dag i dag fremstår Bredgade som en meget pompøs og imponerende gate med prektige bygninger, paléer, kirker og plasser og byr den forbipasserende på sjeldent mange flotte syn. På veien fra Kongens Nytorv ned mot Esplanaden støter man bl.a. på Sankt Annæ Plads som ble anlagt på 1700-tallet da Frederiksstaden var under oppføring. Her ligger blant annet Garnisonskirken på nummer 4. Kirken ble oppført i årene 1703–1706 under ledelse av W.F. von Platen.
I Bredgade nr.28 ligger det Berckentinske palé som nå kalles Odd Fellow paléet. Paléet ble tegnet av Johann Gottfried Rosenberg under Nicolai Eigtveds overoppsyn og oppført i årene mellom 1751 og 1755.
Lindencrones palé ligger i nummer 26 og ble ferdigstilt av Johan Christian Conradi etter Nicolai Eigtveds tegninger i 1751. Huset ble reist for godseieren Christen Lindencrone og har 13 fag mot Bredgade og 5 fag mot Sankt Annæ Plads. Den skulpturelle utsmykkingen er det Jacob Fortling som har stått for.
På hjørnet av Dronningens Tværgade og Bredgade ligger Moltkes palé som eies av Håndværkerforeningen. Hovedbygningen ble oppført i perioden 1700–1702 ved arkitekt Ernst Brandenburger for Ulrik Frederik Gyldenløve.
Dehns palé i Bredgade 54 huser blant annet Apotekerforeningen. Hovedbygningen ble oppført i 1751-1755 ved Johann Gottfried Rosenberg og Nicolai Eigtved. Går man videre får man en titt på Marmorkirken og Amalienborg Slotsplads, Bernstorffs palé og Østre Landsret.
Aleksander Nevskij kirke ligger i Bredgade nr.53 og er en russisk-ortodokse kirke oppført etter initiativ av prinsesse Dagmar, Maria Feodorovna, som var datter av kong Christian IX. Hun hadde konvertert til den ortodokse tro etter sitt giftermål med den senere Aleksander den III. Kirken ble oppført i perioden 1881–1883.
Skt. Ansgars kirke er den katolske domkirken i Danmark og ble oppført etter tegninger av G.F. Hetsch. Den ble innviet 1. november 1842. Kirken har adresse Bredgade 64. I Bredgade 68 ligger Designmuseum Danmark som har holdt til i bygningen siden 1926. Bygningen ble opprinnelig reist som Frederiks Hospital i årene 1752-1757 etter tegninger av Nicolai Eigtved og Laurids de Thurah.
I tillegg til gatens arkitektoniske kvaliteter finner man på gateplan en overflod av gallerier, kunst-og antikvitetshandlere og møbelforretninger. Gaten har også en stor del advokater, reklamebyråer, designere og arkitekter.
Hver dag ca. klokken 11.50 går Den Kongelige Livgarde inn i Bredgade fra Kongens Nytorv på vei mot vaktskiftet på Amalienborg klokken 12.
Christiania (andre betydninger)
Christiania, eller Kristiania, kan sikte til:
Tyr-raidet
Tyr-raidet var et nattlig oppdrag utført av israelske kommandosoldater fra Shayetet 13 mot Hizbollah i Tyr, i Sør-Libanon. Operasjonen hadde en Hizbollah-celle som var ansvarlig for rakettangrep mot Hadera dagen før, som mål.
Raidet
Libanesiske kilder rapporterte at IDF-kommandosoldater ankom med helikoptre rundt klokken 1:00 på natten,og landet ved byens nordlige nærområde. Soldatene skar igjennom et gjerde og åpnet ild mot andre etasje av en bygning. Øyenvitner hevdet senere at innboere ble skadet under skytingen.
Skuddveksling mellom israelske soldater og Hizbollah begynte, ettersom et AH-64 Apache-helikopter gav soldatene på bakken støtte.
Tre timer senere, rundt klokken 4:00, trakk soldatene seg ut av området.
Darwin
Darwin er etternavnet på flere personer samt navnet på ting som er oppkalt etter én av disse:
Maria av Montferrat
Hun var datter av dronning Isabella I av Jerusalem og marki Konrad av Montferrat og stammet slik gjennom sin far fra Huset Aleramici og ble på grunn av hennes fars tittel kalt Maria la Marquise som barn. Hun ble dronning i 13-årsalderen over kongeriket Jerusalem da hennes mor døde, og hennes mors halvbror Johan av Ibelin ble regent mens hun var umyndig. Da hun som 17 åring ble myndig i 1209 ble det besluttet at hun burde gifte seg så snart som mulig for å kunne bli sittende på tronen, og Frankrikes konge Filip II August av Frankrike ble kontaktet for å finne et riktig parti for henne. Den franske kongen viste til sin tilhenger Johannes av Brienne som hennes ektefelle. Johannes av Brienne var imidlertid ikke noen rik man, og ble støtte av den franske kongen og pave Innocens III med midler slik at han kunne ivareta sine forpliktelser som hersker ved å holde hoff og en egen vaktstyrke.
Johannes og Maria giftet seg 4. september 1210 og ble kronet som samregenter 3. oktober i katedralen i Tyr.
Maria døde i 1212 i barselfeber etter å ha født datteren Isabella som arvet tronen etter sin mor. Faren Johannes av Brienne fortsatte som regent for datteren, fram til hun giftet seg med Fredrik II av Det tysk-romerske rike i 1225.
Henri Junior Ndong
Under Sommer-OL 2012 i London deltok han for landet sitt der laget hans ble utslått i gruppespillet.
Magdolna Nyári
Magdolna «Magda» Nyári-Kovács (født 1. juli 1921 i Budapest, død 5. mai 2005 i Budapest) var en ungarsk fekter som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors, 1956 i Melbourne, 1960 i Roma. Nyári vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1960 i Roma. Hun var med på det ungarske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i florett for damer bak Sovjetunionen. De andre på laget var Györgyi Marvalics, Lídia Dömölky, Katalin Juhász og Ildikó Rejtő.
Vallejo
Vallejo er den største byen i Solano County i den amerikanske delstaten California. Byen har 116 760 innbyggere (2000) og ligger på nordkysten av San Pablo Bay. Vallejo har sitt navn etter general Mariano Guadalupe Vallejo.
Vallejo har to ganger vært hovedstad for delstaten California, i 1852 og i 1853, begge i to korte perioder.
I mai 2008 erklærte byen seg konkurs. Årsaken var både høye pensjonsutgifter til kommunalt ansatte og mindre skatteinntekter. De siste årene har byen gått fra å ha 277 politi- og brannfolk til 117.
Presse
Vallejo Times Herald kommer ut sju dager i uken. Vallejo Times har blitt gitt ut siden 1875, og ble i 1922 slått sammen med Vallejo Herald, og har siden blitt gitt ut under dagens navn.
Takaji Mori
Takaji Mori (født 24. november 1943, død 17. juli 2011) var en japansk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1968 i Mexico by.
Mori spilte 52 landskamper for i perioden 1966–1976 og scoret to mål.
29. ABC-vernbrigade
29 . ABC-vernbrigade (russisk:29-я отдельная бригада РХБ защиты) er en ABC-vernbrigade i Sentrale militærdistrikt. Brigaden er forlagt til Jekaterinburg i Sverdlovsk oblast.
OpenOffice.org Calc
Apache OpenOffice Calc (tidligere OpenOffice.org Calc) er regneark komponenten i Apache OpenOffice programvarepakken.
Calc ligner på Microsoft Excel, med den grovt sett like funksjoner. Calc har muligheten til å åpne de fleste regneark i Microsoft Excels filformat. Den tillater en mengde funksjoner som ikke er tilgjengelig i Excel, inkludert funksjoner som automatisk definerer serier basert på brukerens data oppsett.
Standard filformatet kan bli satt til enten Microsoft Excels innebygde filformat eller OASIS Open Document Format (ODF). Calc støtter også en mengde andre formater, for både åpning og lagring av filer.
Liksom de andre programmene i Apache OpenOffice, finnes Calc i versjoner for et stort utvalg operativsystemer, inkludert Mac OS X, Microsoft Windows, Linux, FreeBSD og Solaris.
Spesifikasjoner
Calc kan fra versjon 3.3 lagre opptil 1,048,576 rader med 1024 kolonner på hvert regneark, med et maksimum av 256 ark.
For tidligere versjoner som bare kan lagre 65.535 rader finnes det en måte å overgå disse maksimale grensene, men det kan bare brukes av ODF og tekstbaserte formater, ettersom at risikoen for at informasjonen skal bli korrupt for binærefiler slik som Excels innebygde format.
Spesielle egenskaper
Egenskapene til Calc inkluderer:
Manglende egenskaper
I noen tilfeller, mangler Calc veiviser for å utnytte enkelte avanserte funksjoner assosiert med konkurrerende produkter slik som de statiskiske evner som usikkerhetssøyler i en graf og ?polinomial? regresjonsanalyse, likevel, mange av disse kalkulasjonene kan enda bli utført manuelt ved å legge inn funksjoner og tilhørighet samt noen få makroer. Et FOSS program kalt Gnumeric gir lettere tilgang til disse statistisk analyse funksjoner ved å at brukerne får hjelp av en veiviser.