cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ole André Solbakken
Karriere
Solbakken begynte sin yrkeskarriere i Raufoss Industripark og jobbet etter endt militærtjeneste der i om lag 2 år før han begynte på videre studier. Han er utdannet Cand.Psychol ved Psykologisk institutt, Universitetet i Oslo i 2003 og fikk sin PhD i psykologi samme sted i 2011 med avhandlingen Affect Integration, Psychotherapy, and Psychopathology: Conceptual Issues, Construct validity, and the Prediction of Change. Han arbeidet de første par årene etter fullført psykologutdanning ved DPS Toten på Lena, før han i 2005 startet et kombinert doktorgrads- og spesialistutdanningsløp i regi av Prosjekt Dobbelkompetanse ved Universitetet i Oslo og DPS Drammen. Han arbeidet i forløpet av dobbeltkompetanseprosjektet delvis ved poliklinikken ved DPS Drammen og ved DPS Døgnenhet Thorsberg, begge ved Vestre Viken HF. Forskningsdelen av prosjektet ble gjennomført ved Psykologisk institutt ved Universitetet i Oslo under veiledning av professor Jon T. Monsen. Doktorgradsprosjektet fokuserte på Monsens teorier og forskning på begrepet affektbevissthet. Etter fullføringen av dobbelkompetanseprosjektet i 2011 gikk Solbakken først over i et postdoktorstipend før han i 2012 ble fast ansatt som førsteamanuensis og senere avdelingsleder og professor ved Psykologisk Institutt, UiO. Solbakken har gjennomført tre-årige, kliniske videreutdanninger i henholdsvis Affektbevissthetsmodellen og ISTDP, samt 3-årig veileder- og lærerutdanning i ISTDP ved The ISTDP Institute under ledelse av Jon Frederickson. Solbakken er en av grunnleggerne av Norsk Institutt for ISTDP og bidrar med opplæring av terapeuter der. I 2013 ble Solbakken oppnevnt som medlem av REK Sør-øst og sitter for tiden i sin andre periode der. Solbakken har også innehatt ulike verv i Norsk Psykologforening (NPF), og har siden 2017 vært oppnevnt som leder for Godkjenningsutvalget i foreningen, et organ som står for den formelle godkjenningen av psykologspesialister og søknader om vedlikehold av spesialiteten.
Forskning
Ole André Solbakken forsker innen feltene affekt integrasjon/affektbevissthet, emosjon spsykologi, klinisk psykologi med fokus på psykologisk fungering, psykopatologi og psykopatologiforståelse, prosess og utfall av psykoterapi, behandling av behandlingsresistente lidelser, samt differensialpsykolog i. Solbakkens forskning inkluderer blant annet arbeid innenfor følgende prosjekter: The Norwegian Multisite Study of Process and Outcome of Psychotherapy (NMSPOP), Affect Integration, Psychopathology, and Psychotherapy: Conceptual Issues, Construct Validity, and the Prediction of Change, Intensive Short-Term Dynamic Residential Treatment for Patients with Treatment-Resistant Anxiety and Depressive Disorders og ''Will patient feedback improve Quality and Outcome in Pychotherapy; Implemetation and validation of the online patient feedback system OQ-Analyst in Norway. A multi-site RCT''.
Ivar Valstad
Ivar Henry Valstad (født 7. april 1898, død 1. november 1971) var en norsk friidrettsutøver som representerte Freidig.
Han vant 4 NM-gull og 11 NM-medaljer på 110 meter hekk, 400 meter hekk og 400 meter i perioden 1924–1931.
James I Land
James I Land er et landområde på nordvestlige Spitsbergen, Svalbard. Det avgrenses av Nordfjorden med Ekmanfjorden i sør, Oscar II Land og Kongsfjorden i vest, av Haakon VII Land, Woodfjorden og Andree Land i nord, og av Dickson Land i øst definert ved linjen Dicksonfjorden-Vestfjorden via Lagfjellet.
Natur og landformer
Kystområdet langs Isfjorden og dens sidefjorder ligger i Nordre Isfjorden nasjonalpark. Kystområdet på begge sider av den innerste halvdelen av Wijdefjorden helt i øst, utgjør Indre Wijdefjorden nasjonalpark. James I Land ligger langt fra det åpne havet, og det er ingen fuglefjell i hele området.
Området ligger i sin helhet utenfor og sørøst for Nordvest-Spitsbergen nasjonalpark. Det er et fuglefjell i vest ved Kongsfjorden, inne i Ossian Sars naturreservat som er James I Lands vestligste punkt. Derpå følger Kongsfjorden fuglereservat på Lovénøyane utenfor dette. Det er bare rein i fjordbotnene i nord og øst, ikke i de svært isdekte områdene i vest og sør. Økologisk viktig er det det botanisk viktige Ossian Sars naturreservat som opprinnelig var et plantevernområde.
Området er kupert med topper jevnt over opp til 1300 meter. Høyeste topp er Rørosfjellet med 1290 moh, Diademet (1280 m), Tre Kroner (1225 m) og Dronningfjella (1223 m) i vest, og Lagfjellet på 1120 m helt i øst på grensen til Dickson Land.
Området ligger i den sentral-nordlige devonske grabenen med flerfargede sandstein og skifer i nord, avgrenset i vest av Breibogen-forkastningssonen. Dette landskapet ble skapt da midtsonen mellom forkastningene sank ned i silur og ble fylt med røde sandsedimenter. Etterhvert hellet den oppbygde gravenen nedover mot Isfjorden i sør, og her ble det lagt opp sedimenter i karbon og perm.
Navn
Landområdet er oppkalt etter James I, konge over England og Skottland 1603–25.
Blegdamshospitalet
Blegdamshospitalet var et epidemisykehus på Blegdamsvej i København, som spredte seg utover 78,000 m² med paviljonger og driftsbygninger. Det ble revet ned på 1970-tallet for å gi plass til Panuminstituttet for medisinstudenter.
Historie
Opprinnelig var Blegdamshospitalet bestemt som et epidemihospital for akutte, smittsomme sykdommer som kopper, eksantemisk tyfus, dysenteri, pest m.fl. Senere tilkom behandling av skarlagensfeber, difteri og meslinger som tidligere var blitt behandlet på Kommunehospitalet.
Blegdamshospitalet ble kjent i omverdenen, da man under den store epidemien i 1952, innførte respiratorbehandling til bekjempelse av åndedrettslammelse ved akutt poliomyelitis.
Skulpturen fra inngangsportalen, skapt av Vilhelm Bissen og forestillende Athene som beskytter sine barn mot pestgudens piler, befinner seg nå på Københavns Museum.
Louis Mandylor
Louis Mandylor (født Elias Theodosopoulos; Gresk: Ηλίας Θεοδοσόπουλος; 13. september 1966) er en australsk skuespiller.
Ottavio Zollio
Ottavio Zollio (født 12. oktober 1760 i Montegridolfo i Marche i Kirkestaten, død 2. april 1832 i Rimini i Kirkestaten) var en italiensk katolsk prelat og biskop av Pesaro og så av Rimini.
Louis Mandylor
Mandylor spilte Nick Portokalos i Mitt store fete greske bryllup (2002), en rolle han gjentok i oppfølgeren Mitt store fete greske bryllup 2 (2016).
Ottavio Zollio
Bakgrunn
Han var av en adelig familie med røtter i Bergamo. En rekke av slekten hadde virket i høye kirkelige embeder: Marcantonio Zollio var biskop av Crema fra 1684 til 1702 mens en annen Marco Antonio Zollio var, i likhet med Ottavio, biskop av Rimini, fra 1752 til 1757.
Foreldrene hans var Giovan Battista Zollio og Silvia Gironi, hun fra Riminis adel og bragte med seg et herskapshus med mange kunstverk, blant dem mange av Guercino.
Ottavio fullførte dine studier ved Collegio Nazareno i Roma, og ble kannik ved katedralen i Rimini, og i 1801 generalvikar der.
Etter å ha blitt biskop av Rimini i 1824, etter å ha vært biskop av Pesaro, 10. desember 1830 «gav han til Maria Elisabetta Renzi og hennes fellesskap ordensreglene for Maestre Pie Filippini av Roma, et ordensfellesskap allerede approbert av pave Klemens XI, og navnet «Maestre Pie dell'Addolorata».
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Nord-Trøndelag fylkesting 2003–2007
Nord-Trøndelag fylkesting 2003–2007 bestod av 35 representanter. Fordelingen mellom partiene var 12 fra Arbeiderpartiet, 8 fra Senterpartiet, 5 fra Sosialistisk Venstreparti, 3 fra Fremskrittspartiet, 3 fra Høyre, 2 fra Kristelig Folkeparti og 2 fra Venstre. Dette var den første perioden med parlamentarisk styringsmodell i fylket, og fylkesrådet bestod av Arbeiderpartiet og Senterpartiet under ledelse av fylkesrådsleder Alf Daniel Moen fra Arbeiderpartiet. Erik Bartnes fra Senterpartiet og Åse Marie Hagen fra Arbeiderpartiet var henholdsvis fylkesordfører og fylkesvaraordfører.
Silvia Chivás
Silvia Chivás (født 10. september 1954) er en cubansk friidrettsutøver.
Avisåret 1703
Avisåret 1703 er en oversikt over etableringer, nedleggelser, hendelser, prisvinnere og personer med tilknytning til aviser i 1703.
Silvia Chivás
Hun representerte Cuba under Sommer-OL 1972, hvor hun tok bronse på 100 meter og 100 stafett.
Avisåret 1703
Dødsfall
…
Kisdon Force
Kisdon Force er en serie fossefall i elven Swale i Swaledale i England. De ligger i nasjonalparken Yorkshire Dales, omkring 500 meter nedenfor landsbyen Keld i North Yorkshire.
Fallene er omkring ti meter høye. Langs bredden vokser forskjellige løvtresorter, og det går en sti langs elven fra Keld. Mange av de som går fottur langs Pennine Way besøker fallene, siden den lengste turstien går langs dem.
Andre fossefall i elven Swale er East Gill Force, Catrake Force og Wain Wath Force. Alle disse ligger i et område hvor elven skjærer gjennom et kalksteinsområde mellom Kisdon og Rogan's Seat. Navneleddet force kommer av norrønt «fors», som på norsk har blitt «foss».
Flåtebatteri
Et flåtebatteri (flytebatteri) er et stasjonært batteri på en flytende plattform i vannet. Flåtebatterier kjennetegnes av at de ikke kan flyttes for egen kraft. Et stort antall land har i løpet av flere århundrer brukt slike stasjonære konstruksjoner for å kunne flytte tungt artilleri etter behov i havneområder, skjærgård, lukket farvann og vannveger til bruk mot fiendtlige fartøyer, festninger eller befestede posisjoner på land.
Flåtebatterier
Bevæpnede fartøyer med begrenset eller ingen bevegelsesevne uten assistanse kalles for enkelthetens skyld «flåtebatteri», enda disse teknisk sett kan omtales som stykkprammer. Slike flytende batterier har spilt viktige roller i historiske slag, blant annet flytebatteriet i Charleston, som var pansret med jernplater, under bombardementet av Fort Sumter 12. til 13. april 1861 da den amerikanske borgerkrigen startet. Bruk av panserbeskyttelse var inspirert av de pansrede stykkprammer under Krimkrigen som betegnes som «floating batteries» tross bruk av dampkraft og seilføring.
Danmark-Norge og Sverige hadde slike flåtebatterier i deres flåtelister fra krigene, men av en meget enkel konstruksjon ettersom betegnelsen «flåte» er korrekt brukt om slike fartøyer. To større flåtebatterier ble bygd på meget kort tid for Tordenskjolds operasjoner langs den svenske vestkysten i 1719. Konstruksjonen gikk raskt ettersom disse var simple flåtefarkoster med tømmerstykker som sørget for oppdrift. Som et rent defensivt våpen i grunt farvann der det ikke var mulig å ha kystbefestninger, kom flåtebatteriene til sin rett som et forsvarstiltak under Englandskrigene i 1801–1814 med et lite antall kanoner på et åpent dekk. Til sammen ble ni danske og femten norske flåtebatterier bygd og sjøsatt for det lokale forsvaret.
I Norge er flåtebatteriene betegnet som «defensionsprammer». Svært lite annet er kjent, ettersom disse ikke kunne seile for egne hånd. Det største flåtebatteriet er «Norsk Flåtebatteri Nr. 01» med en besetning på 150 mann og en bestykning på 12 24-punds kanoner. Det finnes andre farkoster i Norge som også betegnes som prammer og som har blitt berømt for ettertiden, som «Prammen», hvilket var en type flytende blokkhus på 16 alen lengde og bredde, fra 1716.
Hwang Kyung-seon
Hwang Kyung-seon (født 21. mai 1986) er en sørkoreansk taekwondoutøver. Hun ble olympisk mester i klassen 67 kg under Sommer-OL 2008 i Beijing, og hun forsvarte tittelen under Sommer-OL 2012 i London. Fra før hadde hun bronse fra Sommer-OL 2004 i Athen. Hun er også dobbelt verdensmester i klassen weltervekt (67 kg), som hun vant i 2005 og i 2007.
Rhytidophaena
Rhytidophaena er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) sandjegere i familiegruppen løpebiller.
Utseende
Middelsstore (7-10 millimeter), avlange, metallglinsende sandjegere, dekkvingene med to par runde, gule flekker i den bakre delen. Fasettøynene er forholdsvis store, hodet bredt og rundet med ganske lange, sigdformede kjever. Pronotum er tønneformet, smalere enn hodet, dekkvingene jevnbrede.
Levevis
Artene er dagaktive jegere som lever på solåpne steder. De løper raskt, men flyr dårlig. De kan forsvare seg ved å skille ut irriterende kjemikalier fra bakkroppen.
Utbredelse
Slekten er utbredt i India, Myanmar og Nepal.
Kitty Hawk-klassen
Om klassen
Det fjerde skipet som ble bygget, USS «John F. Kennedy», hadde en del endringer i forhold til de andre. Det var blant annet planlagt med en atomreaktor, men dette ble forandret etter at byggingen var startet. På grunn av disse forskjellene ble skipet ofte regnet som en egen klasse, John F. Kennedy-klassen.
Kitty Hawk-klassen ble erstattet av USS «Enterprise», det eneste skipet i dets klasse.
Argyrodes
Noen arter:
Argyrodes er en slekt av edderkopper i familien kamfotedderkopper (Theridiidae). De fleste artene i denne slekten hører hjemme i tropene.
De fleste av artene er små. De er særlig kjent for at de stjeler bytte fra andre edderkopper.
Slektsnavnet Argyrodes er avledet av gresk argyros, «sølv», og endelsen -odes, som betyr «lignende».
Belluno-Feltre bispedømme
Belluno-Feltre bispedømme er et italiensk romersk-katolsk bispedømme i kirkeprovinsen til patriarkatet Venezia. Det har sitt sete, katedral i Belluno og konkatedral i Feltre, som opprinnelig var et eget bispesete.
Historie
Belluno bispedømme antas å være grunnlagt i det 2. århundre, men den første historisk sikre biskopen var Laurentius, som ble nevnt i 587. Den første biskopen i Feltre ble nevnt i 579. Begge bispedømmene var på patriarken av Aquileias side i trekapittelstriden, dvs. at de brøt med paven i Roma frem til 699.
Biskopene av Belluno og Feltre ble rundt årtusenskiftet gjort til fyrstbiskoper av keiser Otto I av Det tysk-romerske rike. De fikk dermed greverettighetene til sine respektive byer og deres omegn.
Bispedømmene ble fra 1197 til 1462 og igjen fra 1818 slått sammen til Belluno og Feltre bispedømme. Dette navnet ble i 1986 endret til Belluno-Feltre bispedømme.
Gladiatrix
Gladiatrix var en kvinnelig gladiator, en bevæpnet kriger som var beskjeftiget i voldelig kamp med mennesker eller dyr for å underholde et publikum på arenaene under den romerske republikken og det romerske rike. Selv om kvinnelige gladiatorer var svært sjeldne, er de bevitnet i arkeologi og tekstlige kilder. Det finnes bare rundt ti skriftlige referanser til romertidens gladiatrixer som er kjente, og kun noen få avbildninger, blant annet et relieff fra Halikarnassos i Anatolia som nå befinner seg på British Museum, og en 2000 år gammel bronsestatue som står på et museum i Hamburg og som er nytolket som gladiatrix.
Forordning fra Larinum
En forordning fra byen Larinum (dagens Larino) i Italia som forbød senatorenes døtre, kvinnelige barnebarn og barnebarns barn, og «enhver kvinne hvis ektemann eller far eller bestefar, enten fedre eller mødre eller bror som noen gang har hatt retten til å sitte i setene reservert for equites» fra å trene eller gjøre betalte opptredener som gladiatorer, noe som innebærer om enn ikke bekrefter at en del kvinner allerede opptrådte som gladiatorer. Den første bekreftede dokumentasjon på kvinnelige gladiatorer skjedde under keiser Nero ved lekene som var organisert av Patrobius for Tiridates I av Armenia, og som nevner at «kvinner av distinksjon» opptrådte, noe som antyder at forordningen fra Larinum ikke ble fullstendig opprettholdt. Det er også en referanse i Petronius' Satyricon, muligens basert på en faktisk forestilling, til en kvinnelig essedarius, eller en som kjempet fra stridsvogn av keltisk stil.
Grevskapet Arnsberg
Grevskapet Arnsberg var et territorium innenfor det hellige romerske rike av den tyske nasjon som ble opprettet på 1000-tallet ved at grevene av Werl flyttet sitt sete til byen Arnsberg. På dette tidspunktet hadde de i stor grad tapt sine vidstrakte herskapsområder, som tidvis strakk seg fra Nordsjøen til Sauerland. Også etter at deres sete ble lagt til Arnsberg, ble deres territorium truet av mektige naboer i form av grevskapet Mark og Köln erkebispedømme som de noen ganger tapte betydelige områder til. I stedet for å føre en ekspansjonspolitikk, arbeidet grevene systematisk politisk for å få i stand en nasjonal ekspansjon som var forbundet med regionalisering.
Gladiatrix
Forordning fra Larinum
Keiser Domitian likte å sette om kamper til fakler mellom dverger og kvinner, i henhold til Gaius Suetonius Tranquillus i De tolv cæsarer. Fra beskrivelsene synes det som om de kjempet med nakne bryster og sjelden bar hjelm, uansett hvilken type gladiator som de kjempet som. Kvinner kjempet tilsynelatende om natten og det faktum at dette sammenfalt med hovedhendelsene til Lekene indikerer den mulige viktigheten eller sjeldenheten av kvinnelige gladiatorer. De fleste moderne forskere betrakter kvinnelige gladiatorer som en hendelse grunnet dens sjeldenhet («nyhetens interesse») grunnet de sparsommelige henvisninger i tekstene til dem. Skribenten Amy Zoll merket seg at de antikke historikerne som faktisk nevner dem såpass tilfeldig kan ha sin grunn i at de var «mer utstrakte enn direkte bevis i motsatt fall kan indikere.» Forfatteren av en inskripsjon som er funnet i Pompeii skryter av være den første «redaktør» (promoterer eller sponsor) for å føre med seg kvinnelige gladiatorer til byen.
Grevskapet Arnsberg
Da det i siste tredjedel av 1300-tallet ble klart at greve Gottfried IV av Arnsberg kom til å dø barnløs, stod Kurköln og grevskapet Mark frem som konkurrenter til å arve området. Köln seiret i denne konflikten. Erkestolen kjøpte i året 1368 territoriet fra greven av Arnsberg og gjorde det mulig for ham som eneste jordiske fyrste å bli tildelt et gravsted i Kölnerdomen.
Gladiatrix
Forordning fra Larinum
Dio Cassius (62.3.1) nevner ikke bare kvinner, men også barn som slåss i en gladiatorhendelse som Nero sponset i år 66 e.Kr. Det er kjent at keiser Nero også tvang hustruene til en del romerske senatorer inn i amfiteatre, skjønt det er ikke kjent om de også ble tvunget til å slåss. En marmorrelieff fra 100- eller 200-tallet e.Kr. fra Halikarnassos i Anatolia antyder at kvinner kjempet i tung rustning. Inskripsjonen navngir dem som «Amasone» og «Akillia» og nvner at begge mottok en missio (ærefull løslatelse) fra arenaen til tross for at de kjempet mot hverandre (begge ble bedømt som vinnere). Mark Vesley, en historiker på romersk sosialhistorie, har spekulert i om at da gladiatorskoler ikke var et passende sted for kvinner, kan de ha studert under private lærere i collegia iuvenum. Disse skolene var for trening av menn av høy rang over alderen 14 i kampsporter, men Vesley fant tre referanser til kvinner som trente der, inkludert en som døde. En inskripsjon skrev: «Til de guddommelige skyggene til Valeria Iucunda, som tilhørte kroppen til iuvenes. Hun levde i 17 år og 9 måneder.»
Juvenalis
En sterk fordømmelse av de kvinnelige gladiatorene fra de flaviske og trajanske tidene kan bli funnet i Satire VI av dikteren Juvenalis, iblandet en stor dose kvinneforakt, noe som avkoder det faktum at kvinnelige gladiatorer var typiske fra overklassefamilier som søkte spenning og oppmerksomhet:
Forbud
Septimius Severus forbød kvinnelige gladiatorer en gang rundt år 200. En senere inskripsjon ved Ostia Antica, Romas havneby, reklamerte for «mulieres» (kvinner) som konkurrerte, noe som tyder på at forbudet ikke var fullstendig effektivt.
Halikarnassos
Det mest slående bevis for eksistensen av kvinnelige gladiatorer er på en marmorrelieff som er funnet i Halikarnassos og i dag utstilt ved British Museum. Relieffet avbilder to kvinnelige gladiatorer. Med en tilpasset nom de guerre, «krigsnavn», som står nedenfor hver av dem (Amasone og Akillia ), de er avbildet i lendeklede og bærer tradisjonelt gladiatorutstyr som beinskinner og armskinner. Begge var utstyrt med et sverd og skjold, men ingen av dem bar hjelm eller skjorte. De hadde nakne bryster som i samtidens avbildninger av amasoner, men antydet kanskje også en viss grad av seksuell pirring ved bruken av kvinnelige gladiatorer.
Hamburg
En ny tolkning av en bronsestatue som nå befinner seg i Museum für Kunst und Gewerbein i Hamburg kan nå vise seg å forestille en gladiatrix. Opprinnelsen til statuen i Hamburg er uklar. Tidligere har man forstått det slik at den løftede armen holdt en strigil, en skrape i metall som ble anvendt i de romerske badene for å skrape olje, svette og skitt fra kroppen. Kvinnefiguren, som kun har på seg et lendeklede, en bandasje rundt venstre kne, kikker ned mens hun hever en arm med redskapet. Alfonso Manas fra det spanske Universitetet i Granada har tolket statuen på nytt og argumenterer i en rapport publisert i The International Journal of the History of Sport for at redskapet egentlig er en sica, et kort, buet sverd som gladiatorer brukte. Statuens positur er en seiersgest mot publikum mens hun ser ned på sin beseirete motstander. Anna McCullough, professor ved Ohio State University som tidligere har skrevet om kvinnelige gladiatorer, men ikke tilknyttet denne undersøkelsen, er forsiktig optimistisk til nye identifikasjonen.
Southwark
Skjelettet av en romersk kvinne ble avdekket i Southwark i London i 2001. Kvinnen har siden blitt identifisert som en kvinnelig gladiator, men det er på grunnlag av at til tross for den rikdom som fulgte henne, var hun en utstøtt som var gravlagt utenfor selve gravlunden. Hun hadde Anubis' keramikklamper, en lampe med en avbildning av fallen gladiator inngravert, og boller som inneholdt brent kongler fra et pinjetre med seg i graven. De enste pinjetrær i Storbritannia på den tiden var de som var plantet rundt amfiteateret i London da pinjetrær av denne særskilte typen var tradisjonelt brent under lekene. De fleste eksperter mener at identifikasjonen feilaktig, men Museum of London hevder at det er «70 prosent sannsynlig» at kvinnen fra Great Dover Street var en gladiator. Hedley Swain, leder av tidlig historie ved museet, har uttalt at «Intet enkeltbevis sier at hun er en gladiator. Isteden er det ganske enkelt en rekke omstendige bevis som gjør dette til en fengslende ide.» Kvinne er i dag utstilt i enden av seksjonen «Romerske London» i museet. Denne gladiatorkvinnen har også vært emne for et fjernsynsprogram for britiske Channel 4.
Herefordshire
Den 2. juli 2010 kunne BBC rapportere at arkeologer som var engasjert i en utgravning ved Credenhill i Herefordshire hadde avdekket levningene av hva som kunne være en kvinnelig gladiator. Graven, som var i en tømmerkiste var sikret med tre jernbånd og et antall jernnagler, var i en sammenkrøpet posisjon. En slik kiste indikerte den dødes status. Da den ble fjernet ble arm- og lårbeinene funnet å være uvanlige tunge med store fester for hva som åpenbart hadde vært sterke muskler. Bekkenet og hodet viste imidlertid at dette åpenbart var levningene av en kvinne.
Området som graven ble funnet viste seg å være en del av en forstad til den romersk byen Kenchester, noe som gjør funnet enda mer uvanlig ettersom graver innenfor bygrensene var forbudt av romersk lov. En gruppe arkeologer fra Worcestershire Historic Environment and Archaeology Service i samarbeid med Amey Consulting og Herefordshires byråds arkeologiske gruppe gjorde selve utgravningene. Det er imidlertid for få bevis for å si helt sikkert at levningene av kvinnen var eller ikke var en gladiatrix, og nettstedet Heritage Key har hevdet at prosjektlederen selv har sine tvil om den døde kvinnen var en kvinnelig gladiator.
Karl Mai
Karl «Charly» Mai (født 27. juli 1928, død 15. mars 1993) var en tysk fotballspiller. Han ble født i Fürth.
Karl Mai var del av landslag som vant VM i fotball 1954. Han spilte tilsammen 21 kamper og scoret ett mål for Vest-Tyskland. Han spilte i hovedsak på klubbnivå for SpVgg Fürth and FC Bayern München.
Sepp Herberger sammenlignet Mais spillestil med midtstopperen Andreas Kupfer, som regnes blant Tysklands beste spillere. I finalen i VM i 1954 møtte Mai Sandor Kocsis, som hadde 11 mål i det VM. I finalen lyktes ikke Kocsis å score, mye på grunn av at Mai markerte ham ut. Mai var ellers en spiller med klare meninger og var ikke redd for å si sin mening om Herberger.
Etter fotballkarrieren trente han ESV Ingolstadt i en kort periode
Herpetotherinae
Herpetotherinae (latterfalk og skogfalker) er en liten og basal underfamilie i falkefamilien (Falconidae), og består av åtte rovfuglarter, fordelt i to slekter. Én av slektene er monotypisk, mens den andre inkluderer sju arter. Artene er endemiske til Amerika, der de er utbredt fra det nordlige Mexico og sørover til det nordlige Argentina i Sør-Amerika.
Falkefamilien består av to undergrupper, hvorav Herpetotherinae er den minst tallrike og Falconinae den mest tallrike. Man regner med at disse to linjene splittet lag for omkring 30,2 millioner år siden, mens de to slektene i Herpetotherinae trolig splittet lag for omkring 20 millioner år siden.
Artene i denne gruppen er i større grad tilpasset smidighet i tykt dekke enn fart i friluft. De har korte, men brede vinger, lange haler og ekstraordinært god hørsel. Selv om de generelt er visuelt lite iøynefallende, blir sangen deres ofte hørt. Kostholdet består av en blanding av fugler, pattedyr og krypdyr.
Inndeling
Inndelingen og rekkefølgen av underartene følger IOC World Bird List 12.1. Norske navn på artene er i henhold til Norsk navnekomité for fugl.
Rajasthan
Rajasthan (hindi: राजस्थान) er en delstat i India. Med et areal på 342 239 km² er det den største delstaten. Rajasthan grenser i nord mot Punjab, i nordøst mot Uttar Pradesh og Haryana, i sydøst mot Madhya Pradesh, i sydvest mot Gujarat og i vest mot Pakistan (provinsene Sind og Punjab).
Historie
Det er arkeologiske spor etter mennesker i området som strekker seg kanskje 100 000 år tilbake i tiden.
Rajputer (kongssønner) er opphav til navnet Rajputana som Rajasthan hadde tidligere. Rajputdynastier regjerte i området fra omkring det 6. århundre. Rajputana motstod de muslimske angrepene som ellers la Nord-India under islamsk innflytelse og styre. I det 16. århundre hadde Rajputana sitt høydepunkt og var under Rana Sangram Singh en kort tid forent.
Rajputkongene aksepterte britisk overhøyhet tidlig i det 19. århundre. Den største delen av dagens Rajasthan ble organisert under Rajputana Agency.
<br style:"clear=left" />
Geografi
Fjellkjeden Aravalli krysser Rajasthan nesten fullstendig fra sydvest til nordøst. Fjellet Abu (1722 moh) ligger i den sydvestlige enden av fjellkjeden ikke langt fra grensen til Gujarat. Tre femtedeler av Rajasthan ligger nordvest for fjellkjeden og to femtedeler øst og syd for den.
Den nordvestlige delen
Den nordvestlige delen er stort sett tørr, med mye sand og dominert av ørkenen Thar. Den strekker seg videre inn i Pakistan. Ørkenen skyldes at Aravallifjellene danner en regnskygge fra monsunen som kommer fra sydvest med fuktig luft fra Arabiahavet. Ørkenen er tynt befolket, med Bikaner som den største byen.
Mellom ørkenen og fjellene ligger et område med krattskog. Dette er også et tørt område og har mindre enn 750 mm nedbør i et gjennomsnittlig år. Om sommeren kan temperaturen overstige 45º C og om vinteren kan temperaturen synke under frysepunktet. Regionene Godwar, Marwar og Shekhawati ligger i denne sonen i likhet med byen Jodhpur.
Elven Luni, med sideelver, er det største systemet av elver i regionene Godwar og Marwar. De renner fra de vestlige fjellsidene av Aravallifjellene ned til de våtmarkene Rann of Kutch i Gujarat. Elven Ghaggar som stammer fra Haryana renner ut i ørkenen. Den er tidvis uttørret.
Den sydlige og østlige delen
Fjellkjeden og landet øst og syd for den er våtere en ørkenen og de halvtørre områdene på den andre siden, og er følgelig også mer fruktbar. Det finnes tørr tropisk skog hvor det vokser både teak og akasietrær. Grenseområdet mot Gujarat ligger fra ca. 100 moh og er preget av bakker. Dette området, Vagad, er sammen med Abufjellet det våteste og mest skogkledde i Rajasthan. Lenger nord finner vi Mewar regionen, hvor byene Udaipur og Chittaurgarh ligger. På grensen mot Madhya Pradesh ligger Hadoti regionen. Nord for disse to regionene er Dhundhar regionen, hvor hovedstaden Jaipur ligger. Mewat er den østligste regionen og grenser mot Haryana og Uttar Pradesh.
Elver i denne delen av Rajasthan er Banas og Chambal. Disse renner ut i Ganges.
Økonomi
Jordbruk er den viktigste næringen, og industrien er liten.
Michał Szyba
Michał Szyba (født 18. mars 1988 ) er en polsk håndballspiller for den polske klubben Azoty-Puławy. Szyba har spilt på det polske juniorlandslaget og får sin internasjonale A-lagsdebut på det polske landslaget i Håndball-EM 2014.
Norgesmesterskapet i boksing 1965
Norgesmesterskapet i boksing 1965 ble arrangert 21. mars i Sandefjord.
Kongepokalen ble vunnet av Tore Magnussen. Forbundspokalen ble vunnet av Nils Dag Strømme. Beste klubb ble Tønsberg-Kameratene.
Hun vil aldri forstå meg
«Hun vil aldri forstå meg» er en coverlåt med den norske humortrioen Prima Vera, opprinnelig utgitt 3. desember 1979 på musikkalbumet Salmer og sanger vi gjerne hiver. Sangen er innspilt 27.-30. august samme år i Roger Arnhoff Studio i Oslo. Jonas Fjeld Band var kompband.
Originalen heter «She Wouldn't Understand» og ble utgitt november 1976 på albumet Nothing To Do With Us med humorgruppen The Goodies. Bill Oddie skrev sangen og var medlem av nevnte gruppe.
Prima Veras tekst er en direkte oversettelse av originalteksten. Tekstens jeg sliter med veldig dårlig samvittighet siden han bedrar sin kone stadig vekk. Siden sidesprangene blir ramset opp i høyt tempo, får handlingen en komisk effekt. Jahn Teigen synger og bruker stemmeregisteret sitt bort i mot maksimalt i refrengene.
Tom Mathisen spilte rollen som forståelsesfull kamerat da «Hun vil aldri forstå meg» ble fremført på scenen i 2000/2001.
Christian L. Holm
Lorentz Christian Langberg Holm (født 6. mai 1892 i Rakkestad, død 30. mars 1981) var en norsk skogforvalter og politiker (H).
Holm var stortingsrepresentant for Hordaland fra 1949 til 1965. Han var forvalter og skogfogd ved Rosendal gods 1927–1961 og medlem av Kvinnherad formannskap 1934–1940 og varaordfører 1945–1947.
Holm ble utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden 1952 og til storridder av Den islandske falkeorden 1963.
Thomas Vere Hodgson
Thomas Vere Hodgson (født 1864, død 1926) var en britisk biolog ombord på HMS «Discovery» under Discovery-ekspedisjonen i 1901 – 1904, kjent under kallenavnet Muggins. Han forfulgte sin interesse for marinbiologi, opprinnelig på fritiden, men til slutt fikk han arbeid ved Marine Biological Station i Plymouth. Han jobbet her med samlingene fra Southern Cross-ekspedisjonen før han ble med på Discovery-ekspedisjonen som en av dens eldste medlemmer, i en alder 37 år. Stillingen som biolog hadde tidligere blitt tilbudt William Speirs Bruce, som avslo og reiste med Scotia-ekspedisjonen. Hodgsons arbeid på «Discovery» ga de første beskrivelsene av den dype havbunnen i Antarktis.
Adjø solidaritet – Musikk fra Wam & Vennerøds store filmepos
Adjø solidaritet – Musikk fra Wam & Vennerøds store filmepos er et musikkalbum med Svein Gundersens filmmusikk til filmen Adjø solidaritet i samarbeid med Asbjørn Håmo og Jan Harrington. Albumet inneholder også låter av Leonard Cohen og Lou Reed. Albumet kom ut i 1985.
Bryting under Sommer-OL 1906
Bryting under jubileumslekene 1906 i Athen.
Hanestadnea kraftverk
Installert effekt er 2,4 MW fra to francisturbiner. Årsproduksjon er 7 GWh.
Kraftverket eies av lokal grunneier.
Gerhard
Gerhard er et mannsnavn med opprinnelse i gammelhøytyske ger, «sverd», og harti, «hard, sterk». Geirarðr var en norrøn form av navnet.
Utbredelse
Navnet Gerard var vanlig i England i middelalderen.
I Tyskland var Gerhard et populært navn på guttebarn født i perioden ca. 1910–1960.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Brooks Locomotive Works
Brooks Locomotive Works var en amerikansk produsent av blant annet lokomotiver og jernbanevogner i Dunkirk, New York. Selskapet ble stiftet av Horatio Brooks i 1869 og startet produksjonen i lokalene til det nylig nedlagte lokomotivverkstedet til Erie Railway. Fabrikken produserte vogner, lokomotivkomponenter og lokomotiver i alle størrelser fra små smalsporede industrilokomotiver til noen av de største lokomotivene som var på den tiden. I 1901 slo Brooks seg sammen med syv andre lokomotivfabrikker og dannet American Locomotive Company (Alco). Fabrikken bygde over 13 000 lokomotiver før lokomotiv-produksjonen ble lagt ned i 1928. Alco-Brooks Works fortsatte å bygge reserve-deler til lokomotiver, og inngikk etterhvert i Alcos underavdeling Thermal Products Division. I 1962 ble Alco-Brooks Works i Dunkirk lagt ned.
Bakgrunn
I 1851 var New York & Erie Railroads (NY&E) linje mellom New York og Dunkirk ferdig. På dette tidspunktet var linjen USAs lengste, og småbyen ved Eriesjøen ble en viktig endestasjon for selskapet. NY&E bygde service-fasiliteter, vognverksted og en lokomotivfabrikk i Dunkirk. Horatio G. Brooks begynte i selskapet i 1851 som ingeniør, men steg fort i gradene og ble til slutt selskapets øverste sjef for mekaniske verksteder og rullende materiell. I 1859 kom selskapet i vanskeligheter, og ble reorganisert som Erie Railway. I 1868 fikk Jay Gould kontroll over selskapet og ble president. Han bestemte at verkstedene i Dunkirk skulle legges ned, og virksomheten samt maskiner og utstyr skulle flyttes til Buffalo. Horatio Brooks innledet forhandlinger med Gould og fikk til en avtale om leie av bygninger og maskiner for å starte vogn- og lokomotivfabrikk i Dunkirk.
1869 - 1901
13. november 1869 ble Brooks Locomotive Works stiftet av Horatio Brooks. Hans tidligere arbeidsgiver Erie Railway ble en god kunde hos Brooks - helt fram til fabrikken fusjonerte i Alco. Den første ordren var på 25 lokomotiver og kom fra nettopp Erie Railway. Fabrikkens første lokomotivet ble overlevert allerede i desember 1869, og året etter ble det bygd 27 lokomotiver og omtrent 100 godsvogner (da Erie Railway drev fabrikken var produksjonskapasiteten omtrent ett lokomotiv i måneden). I 1872 gjorde Brooks sin inntreden på det voksende smalspor-markedet i USA. Dette året var årsproduksjonen 72, og i 1880 ble det bygd 100 lokomotiver ved fabrikken. To år etter var dette tallet doblet til 200. I 1883 kjøpte Brooks hele eiendommen av Erie Railway, og startet umiddelbart å utvide og bygge nye fabrikksbygninger. Da Horatio Brooks døde 20. april 1887, hadde fabrikken over 1 000 ansatte. Svigersønnen Edward H. Nichols ble valgt til president i 1888, og satt inntil han døde i 1892. Etter sølvkrakket i 1893 falt årsproduksjonen fra over 200 til 90 i 1894. Brooks greide ikke å gjenvinne posisjonen de hadde hatt i markedet før krakket, og i 1901 ble de enige om å slå seg sammen med syv andre lokomotivfabrikker og danne American Locomotive Company.
De andre fabrikkene som ble sammenslått i 1901 var:
Alco-Brooks Works
Lokomotiv-produksjonen under navnet Alco-Brooks fortsatte til 1928 da Alco samlet all sin USA-baserte lokomotivproduksjon ved Schenectady Locomotive Works. Fra starten i 1869 og frem til 1928 hadde fabrikken i Dunkirk bygd i alt 13 245 lokomotiver. Brooks fortsatte å produsere reservedeler og komponenter til lokomotiver, men gikk gradvis over til å bygge spesialtilpassede høytrykkstanker og -rør, samt varmevekslere under navnet Alco Thermal Products Division. Under andre verdenskrig ble fabrikkens støperi og utstyr for tyngre maskinering brukt til å produsere to typer av M1 Long Tom 155mm feltartilleri. De 800 ansatte var også involvert i produksjon av lokomotiv-komponenter for britiske og russiske allierte gjennom lend-lease-programmet.
Fabrikkskomplekset
Brooks Locomotive Works' fabrikkskompleks dekket et areal på litt over 8 hektar og besto av 35 bygninger. Anlegget hadde sitt eget (og Dunkirks første) kullkraftverk som produserte elektrisitet til blant annet traverskranene i fabrikkshallene. De kraftigste elektrokranene i monteringshallen hadde løftekapasitet på 120 tonn, og kunne løfte hele lokomotiver. Fabrikken hadde et ukentlig kullforbruk på omkring 400 tonn til kraftverket og til dampkjeler. Monteringshallen var 77 meter lang, og hadde 16 spor med grav. Flyttbare eksosslanger ledet røyk fra lokomotivene ned i en kulvert og ut. Om vinteren når de støre dørportene måtte holdes lukket, sørget dette for levelige forhold for arbeiderne.
Jernstøperiet var 76 meter langt og 30 meter bredt. Det hadde tre store smelteovner med tilhørende elektriske heiser som matet dem med jern og koks. Videre var det et kjeleverksted med et areal på 4 645 m2, maskinverksted, sylinderverksted, snekkerverksted, tankverksted (til tendere) og eget fyrhus der dampkjelene lå. I tillegg hadde kraftverket sin egen bygning.
Kontorbygningen ble reist i 1880-årene og var på tre etasjer. Første etasje var kontorer for administrasjonen, mens andre etasje var for ingeniører og tegnere. Tredje etasje inneholdt klasserom for videreutdanning av arbeidere som hadde ambisjoner om forfremmelse. De som var over 18 år og engelskspråklig kunne delta på kveldsundervisning 3 kvelder i uken (etter først å ha gjort ferdig 10-timers skiftet sitt.
Bevarte lokomotiver
Listen nedenfor er sortert etter lokomotivets serienummer, og omfatter kun lokomotiver som ble bygd før opprettelsen av American Locomotive Company i 1901.
Joubbe-Sarba-Jounieh eparki
Joubbe-Sarba-Jounieh eparki er et maronittisk-katolsk eparki i Libanon. Det er et patriarkalsk eparki, som betyr at dets epark er den maronittiske patriark av Antiokia. Eparkiet omfatter ca. 350 000 maronittiske katolikker.
Eparkiet ble opprettet i 1986 som Joubbe eparki. 1990 ble Joubbe og Sarba eparki slått sammen til Joubbe-Sarba eparki. 1999 ble så Batroun eparki skilt ut, mens Jounieh eparki ble slått til eparkiet, som dermed fikk dagens navn.
Klagenemnda for kompensasjon og billighetserstatning for psykiske belastningsskader som følge av deltakelse i internasjonale operasjoner
Klagenemnda for kompensasjon og billighetserstatning for psykiske belastningsskader som følge av deltakelse i internasjonale operasjoner er en norsk nemnd som behandler klager over enkeltvedtak fattet av Statens pensjonskasse etter ordningen med økonomisk kompensasjon og billighetserstatning til militært personell som har pådratt seg psykiske belastningsskader som følge av tjenestegjøring i internasjonale operasjoner. Nemnda ble opprettet i 2011.
Nemnda har sitt grunnlag i forskrift med hjemmel i forvaltningsloven.
Avisåret 1727
Avisåret 1727 er en oversikt over etableringer, nedleggelser, hendelser, prisvinnere og personer med tilknytning til aviser i 1727.
Andrée Land
Andrée Land er et landområde på nordlige Spitsbergen, Svalbard. Det avgrenses av Woodfjorden i vest og Wijdefjorden i øst, og utgjør en nord-sør-gående, 70 km lang halvøy mellom disse fjordene. Mot sør støter området mot James I Land. I vest utgjør Woodfjorden og Woodfjorddalen grense mot Haakon VII Land.
Natur og landformer
Kystområdet på begge sider av den innerste halvdelen av Wijdefjorden utgjør Indre Wijdefjorden nasjonalpark. Halvøya har egen reinstamme langs fjordene. Det er mye isbjørn i Liefdefjorden i nordøst, og havet i nord har hvithval. På øya Moffen nord for området er den en egen hvalross-koloni, og Wijdefjorden har noe sel. Andrée Land har ingen større fuglefjell, i Jakobsenbukta i nordvest er det færre enn 10 000 hekkende individer.
Hele landområdet ligger mellom Woodfjorden og Wijdefjorden, og utgjør ei langsmal, nord-sørstilt halvøy. Området inngår i en devonsk graben som sank ned i silur og ble fylt av sedimenter i devontiden, og siden hevet fra nord. I ettertid har derimot jordskorpen hellet mer og de høyeste fjellene er nå i sør – med Vaktaren (1285 m) som den høyeste. På østsiden mot Wijdefjorden når Seidfjellet 1165 m og Kronprins Haralds fjell 960 m. Berggrunnen har mye rød (sørvest) eller mørk grå (nord) sandstein og skifer. I Woodfjorden slår sandsteinen fra devon over i purpurrødt og grålilla. Området er delvis isdekt, men ingen av isbreene er større enn 40 km². Regnet fra nord bemerkes Balbergbreen, Vogtbreen, Ottobreen, Georgbreen, Skaugumbreen, Hòvbreen, Forkbreen, Anne-Mariebreen, Eddabreen og Uggbreen.
Bosettinger og historie
Det er ingen bosettinger i Andrée Land, og det har heller ikke vært særlig mange. Fangsthytter har vært etablert på Gråhuken helt nord, og ved innløpet til Vestfjorden langt inne i Wijdefjorden der den deler seg.
Navn
Landområdet er oppkalt etter den svenske ingeniøren og polarforskeren Salomon August Andrée (1854-97). Han deltok på den svenske Polarårekspedisjonen til Spitsbergen i 1882–83, og på polare ballongekspedisjoner i 1896 og 1897.
Evaldo Gouveia
Evaldo Gouveia de Oliveira, kjent som Evaldo Gouveia, (født 8. august 1928 i Orós i delstaten Ceará i Brasil, død 29. mai 2020 i Fortaleza) var en brasiliansk singer-songwriter i sjangeren música popular brasileira (MPB).
Bakgrunn
Han ble født i småbyen Orós men familien flyttet til nabobyen Iguatu da han var tre måneder gammel. Da han var elleve år flyttet de alle til delstatshovedstaden Fortaleza.
Jan Borgersen
Jan Borgersen (født 6. mars 1932, død 6. juni 1983) var en norsk friidrettsutøver som representerte Fredrikstad IF.
Evaldo Gouveia
Karriere
Det var i Fortaleza han begynte sin musikkarriere. I 1950-årene startet han bandet Trio Nagô med sine venner Mário Alves og Epaminondas de Souza, og de produserte seks studioalbum og forskjellige lengre stykker.
Jan Borgersen
Han vant 3 NM-gull på 110 meter hekk og 400 meter hekk i perioden 1952–1954.
Evaldo Gouveia
Karriere
Senere flyttet han til Rio de Janeiro for å gjøre karriere der. Han fikk stor fremgang takket være sitt vennskap med sangeren Altemar Dutra, som hjalp ham ved at han sang Gouveias sangkomposisjoner og slik gjøre ham kjent og populær. Også Dutra ble sterkt hjulpet av dette samarbeidet. Altemar Dutra fikk et gjennombrudd i 1963 med innspillingen av en bolero sammen med Gouvela med «Tudo de Mim». Duoen tolket sambasanger og boleroer som «Que Queres Tu de Mim», «Somos Equais», «Sentimental Demais», «Brigas» og «Serenata da Chuva» og marcha-ranchos som «O Trovador» og «Bloco da Solão». Moacyr Franco solgte også mange plater med boleroen «Ninguém Chora por Mim» i 1962, og Cauby Peixoto det påfølgende året med «Ave Maria dos Namorados», som ble sluppet av Anísio Silva kort før.
Blant andre som benyttet Gouveias materiale var Wilson Simonal med «Garota Moderna» i 1965, Agnaldo Timóteo med «Quem Seja» i 1967, Jair Rodrigues med «O Conde» i 1969, sambaskolen Portela med «O Mundo Melhor de Pixinguinha» i 1973, Maysa med «Bloco da Solidão» i 1974, Ângela Maria i «Tango para Teresa» i 1975, Jamelão med «Certas Mulheres» i 1977, Dalva de Oliveira med «E a Vida Continua», i tillegg til Elymar Santos, Chitãozinho & Xororó, Gal Costa, Maria Bethânia, Zizi Possi, Emílio Santiago, Julio Iglesias, Joanna, Cris Braun, Ana Carolina, Simone og Fafá de Belém.
Som solomusiker slapp Gouveia syv studioalbum og forskjellige utvidede stykker, oftest også med innslag fra andre sangere som Adelino Moreira og Jair Amorim, skjønt uten at de dannet noe band sammen.
Sykdom og død
Sent i 2017 fikk Gouveia et slag som gav han varige sequelae.
Den 29. mai 2020 døde Gouveia i Fortaleza i en alder av 91 år av komplikasjoner forårsaket av covid-19.
Fangmatan
Fangmatan er et arkeologisk funnsted nær Tianshui i provinsen Gansu i Folkerepublikken Kina. De eldste funnene der stammer fra staten Qins tid, og utgjøres av gravkamre fra de stridende staters tid og frem til tidligste del av Handynastiets tid.
Den maronittiske patriark av Antiokia
Den maronittiske patriark av Antiokia og hele Orienten er en katolsk patriark og overhodet for den maronittiske kirke. Kirken aksepterer pavens overhøyhet, mens paven anerkjenner patriarkens lederskap innenfor sin særkirke. Den maronittiske patriarken er én av fem patriarker som avleder sin tittel fra det oldkirkelige patriarkatet i Antiokia (de fire andre er den gresk-ortodokse, melkittisk-katolske, syrisk-katolske og syrisk-ortodokse). Patriarken er i tillegg epark av Joubbe, Sarba og Jounieh. Han har sitt sete i klosteret Bkerke utenfor Beirut.
Fangmatan
Grav 1
Begravelsen i grav 1 fant antagelig sted mellom 230 og 220 f.Kr. mot slutten av De stridende staters tid. Utgravningen av den fant sted i 1986. Graven inneholdt en rekke tekster man trodde var gått tapt, skrevet på tre typer vanlig tre- og bambusstrimler. Det dreide seg om almanakker (rishu 日書), lovtekster, medisinske verker og syv kart. Tekstmaterialet har også visst seg som nyttig for kinesisk språkforskning. Detmeste har latt seg dechiffrere, men noen ord (skrifttegn) har (2013) ukjent betydning.
Kartene var tegnet med svart tusj på fire rektangulære stykker av furu, 26,7 cm lange og mellom 15 og 18,1 cm brede, og viser elven Jialing og dens sideelver, i det som i dag er provinsen Sichuan. Området som kartlegges er overlappende mellom trebitene, men totalt dreier det seg om et areal på 107 × 68 km.
Grav 5
Grav 5, som også ble utgravd i 1986, stammer fra det tidlige vestlige Han (tidlig på 100-tallet f.Kr.). Den gravlagte mann ble funnet med et papirkart lagt over brystet, men vannskade gjør at bare ett eneste fragment (5,6 × 2.6 cm) av kartet er blitt bevart. Kartet, som blant annet viser fjell, elver og veier, er tegnet på det som er verdens eldste funn av papir.
Den maronittiske patriark av Antiokia
Den nåværende maronittiske patriarken av Antiokia er Bechara Boutros al-Rahi (siden 2011).
Historie
Johannes Maron I var fra 687 til 707 maronittenes første patriark. Han måtte på grunn av forfølgelse forlate Antiokia (i dagens Tyrkia). De første patriarkene hadde derfor ikke noe fast sete, men flyttet frem og tilbake i regionen Byblos i Libanonfjellene. I 938 flyktet maronittene til distriktet Jbeil i dagens Libanon. Den daværende patriarken het Johannes Maron II. Fra og med ham er en sammenhengende rekke med patriarker overlervert.
Gyeongsang
Gyeongsang var en av de åtte regionene i Korea i Kongedømmet Joseon, beliggende sørøst i landet. Provinshovedstaden var Daegu. I dag utgjør området de to sørkoreanske regionene Nord-Gyeongsang og Sør-Gyeongsang.
Den maronittiske patriark av Antiokia
Historie
I Josef Gergessis tid som patriark (1110–1120) kom maronittene i kontakt med korsfarerne, som de allierte seg med. Fra denne tiden stammer kontakten med katolisismen. Patriark Peter III inngikk i 1182 en union med paven i Roma. Maronittene er siden den gang en del av den katolske kirke.
1440 flyttet patriarken til klosteret Qannoubine i Qadishadalen. 1823 flyttet patriarken sin residens til klosteret Bkerke 10 km nord for Beirut.
Cumdach
Cumdach er et skrin til oppbevaring av bøker og manuskript, brukt i middelalderens Irland. Skrinene var ofte vakkert utsmykket og ornamentert. Den første kjente referansen til en cumdach i irske annaler er da Flann Sinna bekostet en til Durrow-boken. Selv om slike skrin nok først ble laget for å beskytte og oppbevare bøker, er dette et eksempel på det motsatte. Durrow-boken har nemlig skader langs kantene på grunn av at boken ikke passet til skrinet den ble plassert i.