cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Beauceron
Opprinnelse og alder
Rasen har røtter tilbake til franske fårehunder som levde på 700-tallet. Betegnelsen beauceron kommer av det opprinnelige navnet, berger de Beauce. Mot slutten av 1800-tallet ble de franske slettehundene delt i to, en korthårsvariant og en langhårsvariant. Sistnevnte fikk navnet briard.
Rasen ble introdusert første gang av en franskmann ved navn E. Boulet, som nok er bedre kjent for sine griffonhunder. Han var i 1896 også med på å stifte den første raseklubben, Club des français du Chien de berger.
Utseende, anatomi og fysikk
Beauceron er en stor hund. Hanner blir normalt 65-70 cm i skulderhøyde, mens tispene blir 61-68 cm. Vekten ligger normalt på ca. 35-50 kg, avhengig av kjønn. Tidligere var det vanlig med ørekupering på denne rasen, men dette har vært forbudt i Norge siden 1954.
Kroppen er massiv, kraftfull, velutviklet og muskuløs, men skal ikke være for grov. Hodet er langt og umeislet, skallen flat og lett velvet fra side til side. Ubetydelig stopp. Snuten skal verken virke rett eller spiss. Høyt ansatte ører. Muskuløs nakke, bred og dyp brystkasse. Ryggen er plan og lendepartiet bredt. Halen bæres lavt i en svak bue. Et særtrekk ved rasen er at den tett ved bakføttens innside skal ha doble sporer (ulveklør) på begge bein. Pelsen er kort og kraftig og tett anlagt. Den har lette frynser på baklårene og på halen. Underullen skal være meget kort, fin, tett og myk, helst musegrå i fargen. Pelsen forøvrig er tofarget, sort og ekornrød. Basefargen er sort, med røde tegninger over øynene og langs snutesidene, på strupen, undersiden av halen, samt ned langs beina, der fargen går over til å bli heldekkende sokker. Det finnes dessuten er tricolor variant som tillates, kalt harlequin, men den er noe mer uvanlig i Norge.
Bruksområde
Beauceron er ingen hund for nybegynnere. Som rase er den frimodig, hurtig, robust og oppmerksom, men den trenger disiplin og en tydelig leder som den kan stole på. Da blir den gjerne også en sann venn og en god barnehund. Mot fremmende kan den være noe mistroisk, og rasen er ofte dominant.
Lynne og væremåte
Beauceron er ingen hund for nybegynnere. Som rase er den frimodig, hurtig, robust og oppmerksom, men den trenger disiplin og en tydelig leder som den kan stole på. Da blir den gjerne også en sann venn og en god barnehund. Mot fremmende kan den være noe mistroisk, og rasen er ofte dominant.
Beauceron er ofte en svært aktiv rase. Den passer derfor best for aktive mennesker som vet å gi den utfordringer og oppgaver i dagliglivet. Ellers kan den lett kjede seg og finne på rampestreker. Den er glad i mye og ofte mosjon. Pelsen trenger derimot ikke på langt nær så mye stell som man skulle tro.
Annet
Rasen er kjent for å utvikle seg noe sent.
Synergy
Synergy kan vise til:
Anvendt vitenskap
Anvendt vitenskap er betegnelsen på overføring av vitenskapelig kunnskap til et fysisk miljø. Eksempler på dette er testing av en teoretisk modell gjennom bruk av formell vitenskap eller det å løse et praktisk problem ved bruk av naturvitenskap.
B1
B1, b1 eller B-1 kan vise til:
Anvendt vitenskap
Ingeniørfag er nært knyttet til anvendt vitenskap. Anvendt vitenskap er viktig for teknologiutvikling. Dens bruk i industrielle sammenhenger er vanligvis referert til som forskning og utvikling (FoU).
Medisin er et område for anvendt vitenskap. Som akademisk disiplin er den ikke klart avgrenset i forhold til en rekke andre fag som for eksempel biologi, biokjemi, anatomi og fysiologi. Dette er akademiske fag som tradisjonelt har tilhørt legevitenskapen, men som i dag slett ikke bare utøves av personer med medisinsk grunnutdannelse. Farmakologi er også en form for anvendt vitenskap.
Anvendt psykologi regnes normalt som en anvendt vitenskap, og har navnet fra skillet mellom "ren" vitenskap og anvendt vitenskap.
Pedagogikk, språkvitenskap og økonomi er også felt for anvendt vitenskap.
I USA er anvendt vitenskap et eget studium, ofte tilpasset studenter med erfaring fra tekniske fagflet eller fra med teknisk kompetanse fra hæren. I Australia og på New Zealand anses en grad i anvendt vitenskap for å være en spesialisering, mens i Canada og Nederland er det likestilt med en ingeniør-grad.
Step Up
Step Up er en dansefilm fra 2006 regissert av Anne Fletcher med Channing Tatum og Jenna Dewan i hovedrollene.
Handling
Tyler Gage (Channing Tatum) er en rebell fra feil side av Baltimore som dømmes til samfunnstjeneste som vaktmester på en eliteskole (MSA) som blant annet utdanner dansere. Han er utenfor, men utstråler en selvtillit som gjør at ballettdanserinnen Nora Clark (Jenna Dewan) får øynene opp for hans talent som hiphopdanser.
Nora er på desperat søk etter en dansepartner til eksamensshowet, mens Tyler er på søken etter et bedre liv. De kommer fra totalt forskjellige verdener, men når deres skjebne møtes slår det en gnist rundt dem – både på og utenfor dansegulvet.
Oppfølgere
I 2008 kom oppfølgeren Step Up 2: The Streets ut, og i 2010 kom den tredje i Step Up-serien Step Up 3D ut i 3D på kino.
Shâhnâme
Shâhnâme (persisk: شاهنامه, šāhnāme – «Kongeboken») er et enormt poetisk verk skrevet av den persiske poeten Ferdousi rundt år 1000 e.Kr. Eposet er Irans og hele den persisktalende verdens nasjonalepos. Hovedhelten i eposet er Rostam, sønn av Zal og Rudabeh.
Ferdousi forfattet verket i løpet av 33 år og fullførte det på et tidspunkt da Persias politiske selvstendighet hadde opphørt og kontrollen over de østlige områdene hadde falt i hendene på de turkomanske ghaznavidene. Dette gjør verket til det lengste diktet forfattet av en og samme forfatter. Det er forfattet på persisk uten utenlandske låneord, og har vært sentralt for gjenoppvåkningen av det persiske språket etter den islamske erobringen av Persia og etterfølgende påvirkninger på det arabiske språket.
Shâhnâme forteller om den mytiske og historiske fortiden til (Stor-)Iran fra verdens skapelse og frem til den islamske erobringen av Perserriket i det 7. århundre. Det omfangsrike verket, som av persiske talere anses for å være et litterært mesterverk, reflekterer over den persiske historien, kulturelle verden, antikke religion (zoroastrisme) og detaljerte beskrivelse av Irans etnonasjonale historie. Det zoroastriske innholdet gjør det viktig for dagens zoroastrianister, da verket viser religionens historie fra dens begynnelse til den siste zoroastriske kongens nederlag.
Verket utgår fra en mytisk urtid og skildrer tiden fra verdens skapelse, gjennom de første persiske, forhistoriske kongenes liv og over de akemenidiske, seleukidiske, parthiske og sassanidiske dynastiene frem til tiden tiden for den arabiske invasjonen (hojum-e tāziān) på 600-tallet.
Viktigheten av Shâhnâme
På Ferdousis tid var dehqan-klassen de viktigste bevarerne av persisk tradisjon, og det foregikk en gjenoppliving av disse tradisjonene som Ferdousi var en viktig del av. Han bygde på verk av andre forfattere om de persiske kongenes historie da han skrev Shâhnâme. En viktig kilde var poeten Abu-Mansur Daqiqi, som skrev rundt 1000 vers om zoroastrianismen før han ble brutalt drept av en tjener. Disse versene ble inkorporert i Shâhnâme, kanskje for at Ferdousi selv skulle slippe å skrive om denne religionen.
På denne tiden var det allerede mange arabiske lånord i persisk, men Ferdousi valgte å bruke flere eldre persiske ord til fordel for de moderne arabiske lånordene. Det kan være et annet uttrykk for hans sterke patriotisme. Som John Perry peker på kan det også ha med versemålet å gjøre, siden mange ord med arabisk form ikke passer inn: motafāʿel, motafaʿʿel, estefʿāl, mofāʿalet.
Shâhnâme er et av de største og viktigste litterære persiske verkene fra denne perioden, og kan i betydning sammenlignes med Homers Iliaden eller andre sentrale verk i europeisk litteratur.
Shâhnâme er også en uuttømmelig kilde for iransk patriotisme, og et kjent vers av Ferdousi som forteller om hans kjærlighet for fedrelandet lyder slik:
Innhold
Ferdousis Shâhnâme er et av de viktigste verkene i klassisk persisk litteratur. Det består av en mytisk, en heroisk og en historisk del, og historiene som blir fortalt, spesielt i den heroiske delen, er gripende fortellinger som går inn i verdenslitteraturen.
Mytisk del
Det store helteeposet kan deles inn i tre deler: en mytisk, en heroisk og en historisk del. Den mytiske delen er ganske kort, 2100 vers, og inneholder historier om skapelsen av verden og om Pishdādi-dynastiet, som varer i 2441 år. Her møter vi skikkelsene Keyumars, Hushang Pishdād, Tahmuras, Jamshid, Zahhāk, Faridun, Salm, Tur, Iraj og Manuchehr.
Keyumarṣ er den første kongen blant menneskene. Han blir utstyrt med farr, en slags lysende egenskap som gjør ham skikket til konge. Han kjemper mot demonene, og spesielt demonkongen Ahriman, som dreper sønnen hans Seyāmak. Når han går til kamp mot Ahriman senere, er barnebarnet Hushang vokst opp og leder en hær som dreper Ahrimans sønn. Keyumars er konge i 30 år før Hušang tar over tronen.
Hušang oppdagde jernet og hvordan man kunne temme dyr og bruke dem som husdyr, og oppdaget ilden ved en tilfeldighet. Han styrte i førti år før sønnen Ṭahmuraṣ tok over. Ṭahmuraṣ blir kalt "den som gjorde demonene til slaver", divband. I hans kriger mot den onde Ahriman brukte han både magi og makt, og gjorde demonene til sine slaver. De lærte ham 30 forskjellige typer håndskrift. Han oppdagde også ting som hjalp menneskene i det daglige livet, som å spinne og veve. Han styrte i 30 år før sønnen Jamshid tok over.
Jamshid var en av de største kongene i denne tiden, og også den som styrte lengst. I 700 år satt han ved tronen, og han styrte over alle mennesker og demoner. Han oppdagde også en rekke ting: våpen, farging av klær, utvinning av edelsteiner, hvordan lage viner og parfyme, og hvordan man navigerer på sjøen. Han delte samfunnet inn i fire klasser: Prester, krigere, bønder og håndverkere. I 300 år styrte han godt og rettferdig, og sykdommer og kriger var fraværende. Men så begynte han å bli arrogant, og krevde at folket skulle gi ham status som gud. Som følge av dette mistet han sin farr. Folk begynte å bli misfornøyde med ham, og den onde araberkongen Żaḥḥāk gikk til krig mot landet og ble støttet av de som var mest misfornøyde. Jamshid flyktet halve verden rundt, men ble til slutt drept, og perserriket gikk inn i en mørk periode.
Żaḥḥāk blir beskrevet som en vakker og intelligent mann, men uten fasthet i karakteren og ble lett overtalt av onde rådgivere. Ahriman klarer derfor å overtale ham til å drepe sin far Merdās for selv å bli konge. Ahriman kler seg senere ut som kokk og lager en masse deilig mat til Żaḥḥāk, som etter dette vil gi ham hva som helst. Ahriman ber om å få kysse ham på skuldrene. Da vokser det to slanger ut fra skuldrene hans, som ikke kan kuttes av, for da vokser de bare ut igjen, og som trenger en menneskehjerne hver dag, hvis ikke vil de spise Żaḥḥāks hjerne. Han må altså drepe to unge menn hver dag for ikke selv å bli oppspist.
En natt drømmer Żaḥḥāk at tre menn angriper ham, binder ham og fører han til et fjell. Når han våkner er han i panikk og samler drømmetydere for at de skal tyde drømmen. De vil først ikke si noe, men en av dem sier til slutt at det betyr slutten på hans styre, og at en mann ved navn Fereydun vil ta over tronen. Han gjør alt for å finne ham, men mislykkes. Han prøver så å konsolidere sitt styre ved å bevise at han er en god konge. Men smeden Kāveh har fått 17 av sine 18 sønner drept, og den siste er i fangenskap. For å bevise at han er en god konge, setter Żaḥḥāk den siste sønnen fri. Men Kāveh er ikke fornøyd, og leder opprøret mot den onde kongen, som blir forledet til å angripe Fereydun og landsbyen hans ved Damavand-fjellet. Han mislykkes, og blir lagt i lenker slik at slangene kan spise hjernen hans. Det er slutten på hans 1000 år lange styre. Fereydun er en etterkommer av Jamshid. Han styrer i 500 år, og mot slutten av sin regjeringstid deler han kongeriket mellom sine tre sønner: Den eldste sønnen Salm får de vestlige landene, Rum, og den mellomste, Tur, får de nordøstlige områdene, Turān. Den yngste sønnen Iraj får det beste området, Iran. De to eldre brødrene blir misunnelige og dreper ham. Irajs barnebarn Manuchehr, som styrer i 120 år, hevner sin bestefar og dreper Salm og Tur på oppdrag fra Fereydun. Disse hendelsene markerer starten på fiendskapet mellom Iran og Turān, som varer helt til Kay Khosrou sitt styre. Etter Manuchehr styrer sønnen Nowẕar i 7 år, deretter hans sønn Zav i 5 år, og så Garshasp i 9 år. Garshasp adopterer Narimān, som er far til Sām, far til Zāl, som er far til Rostam.
Heroisk del
Den heroiske delen er mye lenger enn den mytiske, og omfatter ca 65% av helteeposet. Den strekker seg fra Manuchehrs etterkommere og helt til Aleksander den stores tid. Dette dynastiet blir kalt Kayanid-dynastiet, og varer i 732 år. De viktigste kongene er Key Qobād, Key Kāvus, Key Khosrou, Lohrāsp, Goshtāsp, Esfandiār og Sekandar. I tillegg møter vi Turān-herskeren Afrasiāb, og helten Rostam og hans forfedre og sønner.
Den første kongen vi møter er Key Qobād. Han blir funnet av Rostam og en gruppe geistlige, sittende ved en elv ved Damāvand-fjellet. Når Rostam ser at han har farr, bringer han ham til Iran og gjør ham til konge. Han driver ut Turān-folket og styrer rettferdig. Sønnen hans Key Kāvus er ikke så vis, og gjør en rekke tabber hvor Rostam må redde ham. Han er i konstant krig med Turān, og i en av krigene drar han ut mot Māzandarān og blir tatt til fange av demonkongen der. På vei for å redde ham utfører Rostam 7 heltedåder, blant annet å drepe en drage. Key Kāvus drar også på en frierferd til Hāmavarān, men blir tatt til fange av sin utkåredes far. En annen gang bygger han en flymaskin med ørner og styrter i fiendtlig territorium. Rostam redder ham da igjen.
Det er i denne delen av Shâhnâme vi møter tragedien om Rostam og Sohrāb, som er den mest fascinerende og kjente historien for oss. Rostams lojalitet til Key Kāvus blir her satt på en alvorlig prøve. Vi møter også historien om Key Kāvus kone Sudābeh og hennes tilnærmelser til kongens sønn Seyāvaš, en historie som har klare paralleller til historiene om Josef og Potifars kone fra Bibelen/Koranen.
Seyāvaš gifter seg med Afrasiābs datter Farangis, og de får sønnen Key Khosrou som blir den tredje kongen i Kayānidedynastiet. Han kriger mot Afrasiāb for å hevne drapet på sin far Seyāvash, som prøvde å få i stand en fredsavtale mellom de to krigende stormaktene men ble drept av kongen av Turān. Key Khosrou klarer å drepe Afrasiāb, men etter at denne dåden er fullført bestemmer han seg for å trekke seg tilbake og leve et liv som eremitt, tross forsøk på overtalelse fra Rostam og andre. Han utnevner en fjern slektning, Lohrāsp, til å ta over tronen. Men før dette skjer, forteller Ferdousi kjærlighetshistorien mellom Manizhe, Afrasiābs datter, og en iransk kriger ved navn Bizhan.
Lohrāsp er en fredfull konge, og styrer godt, men abdiserer på grunn av press fra sin sønn Goshtāsp, som blir den neste kongen. Under Goshtāsps styre blir zoroastrianismen innført i riket. Det er disse versene som skal være skrevet av Daqiqi. Goshtāsps sønn Esfandiār er også overivrig etter tronen. Kongen setter derfor sønnen sin i fangenskap, og slipper ham ikke ut før det kommer til en krig mellom Iran og Turāns nye konge Arjāsp. Esfandiār må gjennom 7 prøvelser før han kommer fram til Arjāsps borg. Der kler han seg ut som en handelsmann, og skjenker Turāns konge og adel med vin, før han dreper dem på brutalt vis. Når han kommer hjem vil han overta tronen, men Goshtāsp er ikke klar for det ennå og sender ham ut for å bringe hjem Rostam i lenker.
Esfandiār møter til slutt Rostam i kamp, men før det har både tjenere, sønnen hans Bahman og Rostam selv prøvd med alle sine beste overtalelseskunster å få ham til å gi opp den planen. Men han er ikke til å stoppe, og det ender med at han blir drept av Rostam. Dette strider mot Rostams egen moral, han skal beskytte kongene, ikke drepe dem. Rostam blir selv drept etter dette, av sin egen halvbror Shagād som har blitt giftet bort til prinsessen av Kabul. Farāmaz, Rostams sønn, drar til Kabul for å hevne sin far, og jevner byen med jorda. Bahman blir tronfølgeren til Goshtāsp. Han dreper Rostams familiemedlemmer, inkludert Zāl og Farāmarz. Den neste i rekken er hans kone og datter Homai. Hennes sønn Dārāb etterfølges av Dārā. Dārāb møtte en gresk prinsesse som ble faren til Sekandar eller Aleksander den store, som ble den neste herskeren.
Anders Hejlsberg
Anders Hejlsberg (født 2. desember 1960 i København i Danmark) er en innflytelsesrik dansk programmerer. Han studerte til ingeniør på Danmarks Ingeniørakademi, men fullførte aldri.
Shâhnâme
Historisk del
Ifølge Davidson og andre markerer Rostams død overgangen fra en heroisk til en historisk del. Etter dette viktige vendepunktet likner kongene og tronrekkefølgen på det vi kjenner fra andre historiske kilder.
Det første dynastiet i historisk del og det tredje av dynastiene i Shâhnâme er Ashkāniān-dynastiet, som varer i 200 år. Den viktigste (og eneste) kongen er Ardavān, som er 11 historiske konger samlet i en figur. (Davidson 1994:15). Etter dette kommer det sasanidiske dynastiet, som varer 501 år og har 29 konger, fra Ardashir Papagān til Yazdgerd III.
Anders Hejlsberg
Som en del av avtalen ble Hejlsberg et av de opprinnelige medlemmene av Borland, hvor han ble til 1996 som sjefsingeniør. I sin tid hos Borland videreutviklet han Turbo Pascal, og endte med å bli hovedansvarlig for utviklingen av Delphi, Turbo Pascals etterfølger.
I 1996 forlot Hejlsberg Borland til fordel for Microsoft, hvor han var mannen bak J++ og Windows Foundation Classes. Senere ble han leder for gruppen som utviklet C#.
I 2000 mottok han databladet «Dr. Dobb» sin pris «Excellence in Programming» for sitt arbeide med Turbo Pascal, Delphi, C# og Microsoft .NET Framework.
Charles Le Gobien
Charles Le Gobien (født 22. desember 1652 i Saint-Malo, Bretagne, død 5. mars 1708 i Paris) var en fransk jesuitt og forfatter. Han startet samleutgaven Lettres édifiantes et curieuses, en av de viktigste kilder til kunnskap om de katolske misjoners historie.
Liv og virke
Le Gobien trådte inn i jesuittordenen den 25. november 1671. Det var mens han var professor i filosofi i Paris og særlig mens han var prokurator for de franske jesuitters kinamisjon at han begynte å sette sammen dokumenter og brev fra og om misjonene som han utgav for å anspore de franske utdannede klassers begeistring for misjonene i Det fjerne østen. I 1697 utgav han i Paris samlingen Lettres sur les progréz de la religion à la Chine.
Han tok også del i den voldsomme feiden som raste mellom europeiske lærde i det som ble kalt ritestriden i Kina, men som i det vesentligste ble utkjempet i Europa. Blant annet utgav han i den forbindelse Histoire de l'édit de l'empereur de la Chine en faveur de la religion chrétienne avec un éclaircissement sur les honneurs que les Chinois rendent à Confucius et aux morts (Paris, 1698) og Lettre à un Docteur de la Faculté de Paris sur les propositions déférées en Sorbonne par M. Prioux (1700).
I 1700 utgav han også Histoire des Isles Mariannes nouvellement converties à la religion chrétienne.
Le Gobiens publikasjon inspirerte den østerrikske jesuitten pater Joseph Stöcklein til å begynne med sin «Neuer Welt Bott» (ca 1720), først betraktet som en ren oversettelse, men som snart ble en selvstendig og verdifull samling (fem volumina, folio i førti deler) som egentlig konkurrerte med Lettres Edifiantes.
Fight The Phoenix
Fight The Phoenix er en rockegruppe fra Bergen, som ble dannet i 2005. I 2006 ga de ut debutalbumet By Tomorrow, som inneholder ti spor, blant annet «By Tommorrow», «Everything I`m not» og «Smile». Fight The Phoenix ble i 2007 underlagt en pause på ubestemt tid.
Bandet består av Steinar Hjelmbrekke (vokal/gitar), John Christian Boga (tangenter), Jens-Erik Aasmundseth (slagverk) og Tormod Furuseth (bass) (2006–2007). Fra 2005 til 2006 var Vidar Eide bassist i bandet.
I 2009 ble Jens-Erik Aasmundseth medlem av bandet Major Parkinson, og i 2011 ble også Steinar Hjelmbrekke medlem av samme gruppe.
Unionsoppløsningen
Unionsoppløsningen omtaler epoken ved oppløsningen av unionen mellom Sverige og Norge, som oftest regnet fra november 1904 til 26. oktober 1905. Unionen ble først oppløst ensidig av Norge den 7. juni 1905 og deretter formelt av begge parter den 26. oktober samme år. Unionsoppløsningen fant sted etter flere år med uenigheter om flere politiske forhold mellom de to riksdelene Norge og Sverige. På norsk side ønsket de fleste politikere å bryte unionen med Sverige, mens det på svensk side var en oppfatning av at Norge hadde for mange friheter innen unionen (i forhold til svenske landskap). Unionsoppløsningen kom som en følge av en prosess hvor økende nasjonalisme og økonomiske ulikheter fremprovoserte unionsskepsis fra norsk side. Flere svensker så også med bekymring på smitteeffekten det radikale Norges innføring av allmenn stemmerett, rent flagg, parlamentarisme og begrenset kongemakt, kunne ha på Sverige.
Bakgrunnen til unionsoppløsningen ligger i 1814, da Norge ble overgitt fra Danmark-Norge til fordel for en personalunion eller formell union med Sverige. Norge gikk fra å være et dansk landskap (fylke) til å bli et eget rike med egne institusjoner, og takket være unionskongen Karl Johan kunne landet i stor grad ivareta sine grunnlovsbestemte rettigheter. Unionen besto formelt av at den norske og den svenske kongen var samme person, om enn med to separate titler, og at norsk utenriks- og handelspolitikk var underlagt det svenske utenriksdepartementet. Forsvaret var også ment å være samlet, men de to rikers militære styrker samarbeidet bare i liten grad. Det relativt løse unionsbåndet var i begynnelsen uproblematisk, men etter hvert ble en rekke symbolsaker viktige for nordmennene. Blant disse var ønsket om å fjerne den lite brukte stattholdertittelen og ønsket om et rent norsk flagg. I tillegg fikk politiske saker som parlamentarismen og konsulatsaken større betydning, og den sistnevnte, økonomisk motiverte saken ble avgjørende for unionsbruddet.
Etter tre år med forsøksvis forhandling mellom Høire og Moderate Venstres samarbeidsregjering, og den svenske regjering, brøt samarbeidet mellom regjeringene i Norge og Sverige sammen i 1905, og deretter gikk den nye norske regjeringen inn for en mer direkte konfrontasjonslinje. Den tok avskjed etter at kongen nektet å sanksjonere en ny konsulatlov, men Oscar II godtok ikke avskjeden før han kunne finne en alternativ regjering. Den 7. juni tolket Stortinget det dithen at Oscar IIs manglende evne til å etablere en regjering var en faktisk abdikasjonserklæring, og Stortinget erklærte unionen for oppløst. Dette vedtaket ble ikke akseptert i Sverige, og forholdet mellom de to statene var i flere måneder anstrengt.
Det hele ble løst ved forhandlinger mellom de to land i Karlstad i september 1905, de såkalte Karlstadforhandlingene. Der ble fordeling og regulering av vassdrag, forsvarsverk, reinbeite, transitthandel og voldgiftstraktater avtalt, og den 23. september ble de to parter enige, etter at det var en viss krigsfrykt på begge sider av grensen. Én måned og tre dager senere ble unionen formelt oppløst av begge parter uten at det kom til militære stridigheter.
Bakgrunn
Unionen ble til som resultat av at Danmark-Norge og Sverige havnet på hver sin side under Napoleonskrigene. Danmark-Norge valgte, etter at britiske tropper hadde utkjempet «flåteranet» i 1807, å alliere seg med Frankrike. Sverige ble i 1808 angrepet av Russland, etter å ha avslått å slutte seg til alliansen som fulgte av freden i Tilsit året før. Nederlaget og tapet av Finland førte til at kong Gustav IV Adolf ble avsatt, og den franske marskalk Bernadotte valgt til kronprins. Men i stedet for å forsøke gjenerobring av Finland, valgte kronprins Karl Johan å utnytte bruddet mellom Frankrike og Russland i 1812 til gå inn i sluttkampen mot keiser Napoléon, mot løfte om å vinne Norge som kompensasjon for tapet av Finland. Etter slaget ved Leipzig i 1813 gikk Sveriges hær mot Danmark, og tvang kong Frederik VI til å inngå freden i Kiel 14. januar 1814. Ved fredsavtalen måtte Frederik VI avstå Norge til kongen av Sverige.
Unionen som ble inngått 4. november 1814 mellom Sverige og Norge ble imidlertid ikke inngått på premissene fra Kiel-traktaten, men på grunnlag av konvensjonen i Moss, som 14. august 1814 markerte slutten på den korte krigen mellom de to landene. Konvensjonen innrømmet Norge utstrakt selvstyre i en personalunion med Sverige under felles konge, etter revisjon av den nye Grunnloven av 17. mai.
Unionen var i utgangspunktet omstridt, og særlig i kong Karl Johans regjeringstid oppsto ofte strid mellom kongen og Stortinget. Viktige stridsspørsmål var kravet om at Norge måtte bære en forholdsmessig del av den felles dansk-norske statsgjeld, spørsmålet om gjenopprettelse av adel i Norge, kongens vetorett, stattholderstriden og symbolsaker som kongens titulatur, rikenes flagg og våpen. Etter en relativt forsonlig periode i skandinavismens tid under kong Oscar I ble unionen igjen omstridt etter 1860, i en periode med økende nasjonalisme. Enkelte svenske historikere og politikere mente at Sverige hadde overhøyhet, mens oppfatningen i Norge var at unionen var inngått mellom to likestilte stater. Striden om flaggsaken og statsrådsaken skapte problemer både internt i, og mellom de to landene. Mot slutten av unionen var konsulatsaken av avgjørende betydning for forholdet mellom de to landene, og ble kimen til bruddet i 1905.
Unionen mellom Sverige og Norge 1814
Ved Kielfreden ble kongen av Danmark-Norge tvunget til å avstå Norge til kongen av Sverige. Kiel-traktaten ble mottatt med forbitrelse i Norge, og stattholderen og tronarvingen, prins Christian Frederik, stilte seg i spissen for et norsk opprør med krav om selvstendighet. Den 17. mai 1814 ble Kongeriket Norges Grunnlov vedtatt i Riksforsamlingen på Eidsvoll, og Christian Frederik ble valgt til norsk konge. Sverige gikk samme sommer til krig mot Norge for å gjennomføre unionen etter Kiel-traktatens bestemmelser. Men gjennom Mossekonvensjonen den 14. august inngikk partene våpenstillstand, og Sveriges kronprins Karl Johan gikk med på å la Norge beholde Grunnloven og indre selvstyre mot at Christian Frederik skulle abdisere og at Stortinget skulle velge den svenske kongen til ny norsk konge.
Christian Frederik overlot den utøvende makt til Stortinget den 10. oktober 1814, og samme dag forlot han landet og reiste til Danmark, hvor han ble konge i 1839 under navnet Christian VIII. Stortinget vedtok den 4. november 1814 den reviderte Grunnloven og valgte samme dag Sveriges konge Karl XIII til norsk konge som Karl II. Norge måtte bare godta de endringer i Grunnloven som unionsinngåelsen gjorde nødvendige, og landet fikk etter Grunnloven bestå som en selvstendig stat i personalunion med Sverige. Lovene som angikk felles anliggender mellom Norge og Sverige ble definert i Riksakten av 1815. Riksakten fikk grunnlovs status.
Kongen var forfatningsmessig norsk konge i Norge og svensk i Sverige. Han var altså aldri konge av Norge og Sverige, men konge av Norge og konge av Sverige. Som konge av Norge var han norsk statsborger, og som konge av Sverige svensk. De to land beholdt separate lovverk, styringsorganer, kirkeordninger, undervisningssystemer og forsvar. Deres eneste fellesinstitusjon utenom kongemakten var utenriksstyret, som imidlertid var underlagt svensk kontroll. Det felles utenriksstyret gjorde at unionen i utlandet ble oppfattet som mer av en realunion enn den faktisk var.
Unionens voksesmerter
Norge var økonomisk ille ute etter Napoleonskrigene. Storbritannia foretrakk å importere trelast fra Canada, og skogseiere, sagbrukere og skipsredere på Østlandet fikk merke dette. Flere gikk konkurs. I tillegg hadde den norske daleren vært gjennom en kraftig inflasjon, og den ble ikke stabilisert før på 1840-tallet. Da Norge gikk ut av unionen med Danmark i 1814, måtte Norge ta på seg ansvar for en del av Danmark-Norges felles statsgjeld.
Karl Johan ble norsk konge i 1818 etter at Karl II døde. Han ønsket et tettere forhold mellom sine to kongeriker, men hans «amalgasjonspolitikk» ble iherdig motarbeidet i Norge, som hadde egen Grunnlov, eget Storting og eget embetsverk. Stortingets grunnlovskonservatisme hindre ham i å gjennomføre forfatningsendringer som svekket landets selvstendighet. I tillegg tapte Karl Johan også kampen om absolutt veto og avskaffelse av adelen. Absolutt veto ble avskaffet allerede i Grunnloven. Karl Johan hadde selv godkjent Grunnloven med mindre justeringer, men vetoretten var ikke blant justeringene. Dermed var kampen om absolutt veto tapt i starten.
Torgslaget
Det var på sett og vis to grunnlover, den fra 17. mai og den fra 4. november. Den førstnevnte tilhørte Norge, den sistnevnte unionen. Da Karl Johan tok over, foretrakk han feiringen av den sistnevnte foran den førstnevnte. Bortsett fra at feiring den 4. november i liten grad oppfordret til utendørsmarkering, var også feiringen av 17. mai relativt raskt etablert. Karl Johan var lite begeistret for dette, og i 1827, etter en feiring godkjent av stattholderen, forbød kongen feiring av dagen fra og med 1828.
I 1829 ble imidlertid 17. mai fredelig feiret av en folkemasse som ønsket dampskipet «Constitutionen» velkommen om ettermiddagen med sanger som «Sønner av Norge» og «For Norge! Kiempers fødeland». Stattholder Baltzar von Platen sendte kavaleri og infanteri på de fredelige grunnlovsfeirerne i det som ble omtalt som Torgslaget. Hendelsen skapte mye sinne og raseri blant de fremmøtte og von Platens situasjon i Norge ble uholdbar. von Platen døde 6. desember samme år på sin post. von Platen var den siste svenske stattholderen i Norge, fra da av og til tittelen ble avskaffet av Oscar II var den bare besatt av nordmenn, og fungerte som en form for statsminister.
Selve 17. mai-feiringen fortsatte uten begrensninger, men ble etter hvert like splittende som den ble samlende. På 1880-tallet var det vanlig at man delte seg i konservative borgertog som gikk til slottet, radikale borgertog til Stortinget og arbeidertog. Barnetogene, som ble til rundt 1870-tallet, hadde en til dels samlende effekt.
Stattholderstriden
Dette betyr ikke at stattholderposisjonen ble uproblematisk. Den var først ubesatt fra 1829 til 1836, og førstestatsråd Jonas Collett var effektivt nasjonens høyeste leder. Deretter ble Herman Wedel-Jarlsberg stattholder til 1840, og så Severin Løvenskiold fra 1841 til 1856. Deretter var stattholderposisjonen ubesatt frem til den ble avviklet.
Imidlertid var det prinsippet rundt posisjonen som var problemet. Norske politikere oppfattet tittelen «stattholder» som unødvendig bakstreversk og som et «lyrdrikemerke». Derfor prøvde Stortinget å få det fjernet allerede i 1854. Oscar I nektet dette, men da han gikk bort i 1859, sendte Stortinget et nytt forslag til Karl IV, som hadde lovet å sanksjonere loven. På grunn av press fra svensk presse og fra Riksdagen, nektet han imidlertid å sanksjonere. Saken ble også en krangel mellom Storting og Riksdagen om det var en felles eller spesifikk norsk avgjørelse. I 1873 sanksjonerte imidlertid Oscar II loven om å fjerne stattholderen.
Flaggsaken
Flaggspørsmålet ble drøftet av flere Storting allerede fra 1814, men først i 1821 ble det tatt en endelig avgjørelse. Blant mange innsendte forslag sluttet Stortinget seg til et forslag tegnet av stortingsmann Frederik Meltzer. Det fulgte nordisk tradisjon for korsflagg og kombinerte samtidig hovedfargene fra det danske og svenske flagg. Det blå korset med hvite kanter på rød bunn kunne oppfattes som en videreføring av Dannebrog, som også hadde vært Norges flagg før 1814. Den rød-hvite-blå fargekombinasjonen knyttet Norge nærmere til moderne og liberale nasjoner som USA. Storbritannia, Nederland og Frankrike.
Dette ble vedtatt som lovforslag av Stortinget, men Karl Johan mente at flaggsaken var en kongelig affære og avslo å sanksjonere vedtaket som lov. I stedet ble flagget approbert ved kongelig resolusjon av 13. juli 1821. Det var imidlertid bare godkjent for innenlands bruk og handel i nære farvann, nord for Kapp Finisterre. For handel i farvann kontrollert av Barbareskstatene måtte norske skip fortsatt føre det felles norske og svenske unionsflagget av 1818. Dette skyldtes at Sverige betalte tributt til sjørøverstatene for å unngå kapring, mens Norge av sparehensyn unnlot å betale. I Norge vokste misnøyen med dette flagget, som med sin overvekt av svenske farger ble oppfattet som et symbol for svensk overhøyhet. I 1830 ble det slutt på piratvirksomhet i Middelhavet etter at Frankrike hadde tatt kontroll over barbareskstatene. Henrik Wergeland og Jonas Anton Hielm agiterte for retten til å føre det norske flagg også i fjerne farvann, men først i 1838 ble «flaggets frigjøring» gjennomført ved kongelig resolusjon.
Rikene hadde stadig som felles orlogsflagg det svenske med et «norsk» andreaskors i kantonen, stadig mer mislikt i Norge. Spørsmålet om unionens flagg og våpen sto på sakslisten for den første unionskomité i 1839, og komiteen sluttet seg etter lange diskusjoner til et forslag som markerte full likestilling mellom de to rikene. Ved kongelig resolusjon av 20. juni 1844 godkjente Oscar I komiteens forslag til nye norske og svenske flagg med det felles unionsmerket i kantonen, et rektangel eller kvadrat skrådelt i fire felter, med norske flaggfarger øverst og nederst, svenske i begge sidefelter. Dermed fikk hvert land sitt eget orlogsflagg, men med unionsmerket som symbol på foreningen mellom dem. Denne kongens «morgengave» til sitt norske folk ble meget godt mottatt. Da kongen samtidig godkjente et nytt konge- og unionsvåpen som markerte likestilling mellom rikene, kunne symbolstridene inntil videre legges til side. I Sverige ble unionsmerket mottatt med større skepsis. I en tale på Riddarhuset i 1859 ble unionsmerket omtalt som «sillsallaten». Dette tilnavnet ble snart populært i begge land.
Flaggstriden blusset imidlertid opp igjen som følge av økende norsk misnøye med unionen etter 1860. Kongetro unionister, stort sett Høire-velgere, foretrakk unionsmerket, mens nasjonalister og republikanere, stort sett Venstremenn, foretrakk det «rene» flagg. Imidlertid var denne overgangen ikke absolutt. Da det første barnetoget fant sted i 1869, hadde konservative gått til innkjøp av flagg for barn fra «mindre bemidlede hjem», men av økonomiske årsaker var disse uten unionsmerket. De store flaggene var imidlertid med unionsmerke.
Ti år senere, i 1879, hadde et forslag om forandring av flagget møtt sterk motstand, og i dette barnetoget var det unionsmerkede flagg som dominerte. Dette slo også an i Tromsø og Trondhjem. Landet ble splittet mellom innlandet (for det rene flagg) og sjøen (for unionsmerket).
I unionstidens siste fase, da motstanden mot unionen økte, ble unionsmerket en stridssak. Venstre tok opp flaggsaken, og den ble vedtatt i Stortinget først i 1893 og så 1896. Begge gangene nektet Oscar II sanksjon. I 1898 gikk flaggsaken igjennom ettersom kongen hadde brukt opp sine utsettende veto.
Statsrådsaken og parlamentarisme
Fra 1850-tallet var det ønske om at regjeringen måtte møte i Stortinget, slik at den måtte forsvare sin politikk. Denne praksisen var regjeringen skeptisk til, og tilrådde kongene å nekte sanksjon. Da Venstre-politikerne ikke kom noen vei med denne grunnlovsendringen, bestemte de seg i stedet for å gå til riksrett mot Christian Selmers ministerium. Regjeringen Selmer ble felt, og etter et mislykket forsøk på å finne en alternativ Høire-regjering, måtte Oscar II gi statsministerembetet til Johan Sverdrup. Dette ble en effektiv innføring av parlamentarisme i Norge som konstitusjonell sedvanerett. Først i 2007 ble parlamentarismen inkludert i grunnloven.
Konsulatsaken
Konsulatsaken var en av hovedgrunnene til at unionen mellom Sverige og Norge ble oppløst. Da Norge i 1814 aksepterte unionen med Sverige, fikk Sverige ansvaret for utenrikssaker på begge lands vegne. Imidlertid hadde Norge krav på eget konsulatvesen, men dette ble ikke imøtekommet. Derfor fantes det bare unionelle legasjoner og konsulater rundt om i verden, underlagt et felles svensk-norsk utenriksdepartement. Da Norge fra 1850 og utover ble en stor sjøfartsnasjon, var det oftest nordmenn som trengte hjelp fra konsulene. I begynnelsen hjalp de Norge godt, men etter hvert krevde norske politikere modernisering av konsulatvesenet.
Resultatet av dette var at et samlet storting ba statsminister Johannes Steen om å opprette en konsulatkomité. Denne skulle se på mulighetene for forandring av konsulatvesenet innen den daværende rammen eller lete etter behov for å danne et eget konsulatvesen. Komiteen påpekte flere kritikkverdige forhold:
Knyttneve og krigstrussel (1891–1899)
Konsulatkomiteen konkluderte derfor med at det var nødvendig med et eget konsulatvesen, en konklusjon som kan ha vært forventet. Venstre gikk til valg på blant annet eget konsulatvesen i 1891, og da de vant, ble saken vedtatt i Stortinget. Dette ble ikke sanksjonert av Oscar II, etter instruks fra den svenske regjering. Den svenske utenriksministeren Carl Lewenhaupt hadde beregnet dette, og tilbød om forhandlinger om deler av kravene. Han lykkes med dette å splitte Stortinget mellom Venstre, Moderate Venstre og Høire. Lewenhaupts ønske om å styrke unionen gjennom å fjerne unødvendige hindringer ble imidlertid ikke imøtekommet fra noen sider av grensen.
Ettersom kongen hadde hadde utsettende veto, ville Stortinget kunne gjenta beslutningen i tre stortingsperioder og slik få igjennom kravet om eget konsulatvesen, forutsatt at kravet var uforandret i ordlyden. Problemet var imidlertid at Sverige og kongen anså saken om konusulatvesen for å være en sak ikke for Stortinget, men for en felles unionskomité. I tillegg hadde Venstres politikere liten tålmodighet. De ønsket å slå til med en gang i en handlingsmåte som ble kalt «knyttnevepolitikken». Venstre kjørte gjennom eget konsulatvesen som opphevet felles konsulatvesen fra og med 1. juli 1895, og dermed var kravet forandret og svært spesifikt. Konsultavesenet skulle innføres uansett. Sverige svarte med å true om krig, og Venstre måtte bøye av. Dette ble et tap både for Norge og Lewenhaupt, som gikk av da han ikke ville assosieres med voldstrusler.
Tøvær (1899–1904)
Alfred Lagerheim ble ny svensk utenriksminister etter Douglas. Hans politikk fremsto som kompromissvennlig overfor nordmennene. Lagerheim og den norske statsminister Otto Blehr igangsatte først en ny konsulatkomité for å se på mulighetene for et eget norsk konsulatvesen innunder det felles svenske utenriksdepartementet. Dette tilbudet fra Lagerheim ble av betydning for at Høire nå kunne sette eget norsk konsulatvesen på programmet, da det ikke var i strid med unionen.
Høire, moderate venstrefolk fra 1890-tallet og nye utbrytere fra Venstre med Christian Michelsen blant frontfigurene slo seg sammen som Samlingspartiet. Effektivt var Samlingspartiet bare et parti i rent formell forstand, det fantes ingen organisering utover Stortinget. Høire dominerte sterkt i forsamlingen. Samlingspartiet gikk til valg med forhandlinger som slagord, og de vant valget i 1903 med 63 representanter, fire mer enn nødvendig for flertall i Stortinget. Med Francis Hagerup som norsk statsminister etter valget begynte forhandlingene om likelydende lover og eget norsk konsulatvesen. Imidlertid stoppet det opp fra svensk side på grunn av interne uenigheter.
Norsk militær opprustning (1895–1902)
Det norske forsvaret var i sterk grad preget av interne krangler og skepsis mellom yrkesmilitære og stortingsrepresentanter. De yrkesmilitære var i sterk uenighet om de skulle satse på dampskip eller seilskip, og da det ble bygget seilskip som var utdatert før de ble sjøsatt, skapte dette manglende tillit fra Stortinget. Samtidig satte Venstre i gang en sparepolitikk fra 1880-tallet og frem til 1895 som gikk ut over forsvaret. I tillegg gikk det politikk i hærens oppsetning. Den var i 1888 blitt oppsatt som en forsvarshær på bekostning av «linjen», det vil si den delen av hæren som med Stortingets støtte kunne bevege seg utenfor landets grenser.
Etter at Norge i 1895 hadde måttet gjøre retrett i konsulatsaken da et militært mye sterkere Sverige hadde truet med krig, ble ting imidlertid annerledes. Den 25. juli 1895 vedtok Stortinget ekstraordinære bevilgninger til gjenreising av marinen og til nye festningsanlegg. I tillegg til en oppgradering av de historiske festningene Kongsvinger festning og Fredriksten, ble det også laget festninger ved Urskog (også kalt Dingsrud), Ørje og fremskutte fort i nærheten av Fredriksten, inkludert Hjelmkollen fort. Marinen fikk for det meste havgående fartøyer, og det ble anskaffet fire panserskip, ti torpedobåter av 1. klasse og tolv av 2. klasse. Panserskipene alene kom på 19 millioner kroner, som tilsvarte omtrent 20 prosent av statsbudsjettet ved århundreskiftet.
1905
Mot slutten av unionstiden vokste den norske misnøyen. Høyre ville beholde unionen dersom det ble full likestilling mellom statene, mens Venstre ønsket full uavhengighet. Forhandlingene mellom Norge og Sverige i 1903 var viktige, men ble vanskelige etter at utenriksminister Lagerheim ble presset av konservative svensker i Riksdagen til å gå av da det viste seg at han var på kollisjonskurs med statsminister Boström.
Etter at Lagerheim hadde avgått, forsvant den forhandlingsvillige innstillingen fra svensk side. Allerede i desember 1904 formulerte Boström seks krav for et eget norsk konsulatvesen under felles utenriksdepartement. Kravene var:
De seks punktene, av nordmennene nedsettende kalt «lydrikepunktene», var svært vanskelige å forholde seg til for Norge, da de effektivt ga det svenske utenriksdepartement all makt over konsulatvesenet. Det norske promemoria som kom til svar krevde at de seks punktene måtte sløyfes dersom forhandlingene skulle fortsette, og svaret fra den svenske regjering var at hvor vidt de skulle sløyfes eller ikke på ingen måte var gitt, og ettersom den norske regjeringen dermed mente at forhandlingene ikke kunne fortsette utenom disse vilkår, var forhandlingene effektivt tilsidesatt. Statsminister Hagerup erklærte den 8. februar i Stortinget at forhandlingene hadde strandet. Kort tid etter ble det nedsatt en spesialkomité med Nikolai Prebensen som formann og Carl Berner som ordfører.
Ministerkriser i Norge og Sverige
Dermed var det klart at forhandlinger med Sverige var umulig. Hagerup leverte sin avskjedssøknad til kronprinsregenten den 28. februar, og katalysatoren var at to statsråder, Christian Michelsen og Jakob Schøning, hadde gått av. Kronprins Gustaf svarte at han på det daværende tidspunkt ikke kunne behandle avskjedssøknadene.
Spesialkomiteens flertall, 16 av de 19 medlemmene, var for å legge frem en ny lov om eget norsk konsulatvesen, og at dette skulle igangsettes senest 1. april 1906. Mindretallet, ett medlem, krevde at Stortinget skulle handle øyeblikkelig, mens to medlemmer foreslo å få loven til utvetydig anerkjennelse. I samtiden og i ettertiden fikk de tre forslagene tre navn:
Hagerups avskjedssøknader ble godtatt av kronprinsregenten den 11. mars. Ny statsminister ble Christian Michelsen. Michelsen valgte «den korte lovlinje» etter anmodning fra flertallet til spesialkomiteen.
I Sverige hadde det i samme tid vært bekymring om den sannsynlig forestående unionsoppløsningen. Etter at Boströms punkter hadde blitt forkastet, kom det senere et forslag fra majoriteten av svenske statsråder. Dersom denne ble antatt, lovet Boström å avgå for å ikke være i veien. Imidlertid ble denne også forkastet av norske myndigheter. Samtidig som sinnet mot Boströms forslag hadde økt i omfang i Norge, ble kritikken mot ham stor også i Sverige. Først i aviser, senere i politiske kretser. Boström gikk av den 7. april 1905. Han lyktes imidlertid å avgå med grunn at det var nordmennene som var uvillige, og dermed var hans avgang drevet frem av nordmennene, og ikke egen mislykkethet.
En ny svensk statsminister var vanskelig å finne. Gustaf Sparre var for gammel og Ivar Afzelius for uvillig til å ha blitt spurt. Edvard von Krusenstjerna ble spurt, men han takket øyeblikkelig nei. Hugo Tamm takket nei da han var fysisk ikke klar for det, men også sannsynligvis fordi han mislikte begynnende partidannelse i Riksdagen. Også Axel Swartling takket nei. Dette var kandidatene utenfor ministerpostene, og dermed måtte kongehuset lete innen den avgående regjering. Først ut ble kirkeminister Carl von Friesen, men han anså seg selv ikke voksen nok til oppdraget. Til slutt takket Johan Ramstedt ja, men bare dersom det var en siste utvei. Det ble det, og Ramstedt ble statsminister.
Agitasjon hjemme og i utlandet
Allerede på slutten av 1800-tallet begynte kravene om unionsoppløsning, først og fremst fra intellektuelle og politisk liberale, gjerne tilknyttet partiet Venstre og avisen Dagbladet. Dikteren Bjørnstjerne Bjørnson, historikeren Ernst Sars og juristen og diplomaten Sigurd Ibsen var sentrale. Både de politiske båndene til Sverige og de kulturelle og språklige båndene til Danmark ble kritisert, altså både en politisk og en kulturell nasjonalisme. Det siste spesielt i nynorskbevegelsen, som kjempet for et eget norsk skriftspråk. Noregs ungdomslag hadde «ut or unionane» som slagord.
Fridtjof Nansen hadde blitt aktiv i den offentlige debatt allerede tidlig i 1905, da han ble bedt om å skrive en enquete for Samtiden. Enda Nansen selv ikke ønsket å bli oppfattet som en politiker, ble hans mening notert i kraft av at han var en nasjonalhelt. Nansen fulgte opp med fem artikler for Verdens Gang; «Veien», «Menn», «Mot», «Letsindighet» og «Vilje». Nansen la vekt på at det nå krevdes handling, og ikke uthaling. Dette var en noe mer radikal mening enn flere samtidige hadde, og Bjørnstjerne Bjørnson kommenterte om Nansen at «Det er dog for meget isbjørn i ham». Likevel ble Nansen svært populær i samtiden, og hadde en samlende effekt på befolkningen.
Etter at Michelsen tok over som statsminister, ble Nansen tidlig sendt til Tyskland og Storbritannia for å prøve å påvirke opinionen der. Den 25. mars 1905 kom et brev fra Nansen til redaktøren av The Times på trykk i avisen. Brevet var en oppklaring av saksforholdet mellom Norge og Sverige i konsulatsaken. Dette brevet var sterkt pådrevet av den norske regjeringen. Nansen var allerede populær i London, og hans brev ble lest med iver.