cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gamma Ray
Biografi
Under innspillingen av begge disse albumene medvirket Dirk Schlächter på gitar, og da bandets andre studioalbum Sigh No More ble utgitt i 1991 var han blitt et fast medlem av bandet. I 1993 var bandet klart med sitt tredje album, Insanity And Genius. Trommeslager Uli Kusch og bassist Uwe Wessel var nå byttet ut med henholdsvis Thomas Nack og Jan Rubach.
Før bandets fjerde album var det vokalist Ralf Scheepers som forlot bandet. I stedet for å rekruttere en ny vokalist, tok Kai Hansen på seg rollen som syngende gitarist, en rolle han også hadde i de første årene i Helloween. Det første Gamma Ray-albumet med Kai Hansen på vokal het Land Of The Free og ble utgitt i 1995.
To år senere opplevde Gamma Ray nok en gang at medlemmer forlot bandet og at nye kom til. Ut gikk trommeslager Thomas Nack og bassist Jan Rubach. Inn kom Dan Zimmerman og tok over trommeslager-rollen, mens gitarist Dirk Schlächter tok over rollen som bassist. Dermed måtte bandet finne en ny gitarist, et valg som til slutt falt på Henjo Richter. Dermed var det denne besetningen som ga ut Somewhere Out In Space i 1997.
I 1999 kom albumet Powerplant, og for første gang i bandets historie skjedde ikke noe medlemsbytte mellom utgivelsen av to plater. Dette var en trend som skulle vise seg å fortsette da denne utgaven av bandet ga ut ytterligere fire studioalbum og ett livealbum. I 2012 sluttet trommeslager Daniel Zimmermann, som ble erstattet av Michael Ehré.
Jan Theuninck
Jan Theuninck (født 7. juni 1954 i Zonnebeke i Vest-Flandern) er en belgisk kunstmaler og poet.
Cecilia Samartin
Cecilia Samartin (født 1961 i Havanna i Cuba) er en cubansk-amerikansk forfatter og psykolog, bosatt i San Gabriel, California, med sin britisk-fødte ektemann.
Bakgrunn
Cecilia Samartin ble født under den kubanske revolusjon. Bare ni måneder gammel tok familien henne med i eksil til Los Angeles i USA. Der vokste hun opp i en forstad. Etter High School studerte hun psykologi ved University of California, Los Angeles, og ekteskaps- og familieterapi ved Santa Clara University.
Forfatterinne
Romanen Señor Peregrino (Tarnished Beauty på engelsk) ble svært populær da den kom ut på norsk i 2006. Hennes debutroman, Drømmehjerte, som først utkom i Nederland og Tyskland i 2004, kom i norsk utgave i 2008. Opprinnelig hadde den tittelen Ghost Heart på engelsk, men fikk senere tittelen Broken Paradise. Samartin sin tredje roman Salvadoreña (Vigil på engelsk) ble utgitt i 2009.
Bøkene til Samartin utgis på norsk av Juritzen Forlag. Samartin har også blitt oversatt til nederlandsk, tysk, spansk og portugisisk.
Bibliografi
Alle de norske oversettelsene er utgitt på Juritzen forlag.
Fylkesvei 59 (Akershus)
Fylkesvei 59 (Fv59) i Akershus gikk mellom Ringnes og Seierstein i Ås kommune. Veien var 589 meter lang.
2019 ble veien del av fylkesvei 1386.
Royal Festival Hall
Royal Festival Hall er en konsertsal, dansesal og foredragssenter i Southbank Centre i London. Det ligger på South Bank ved Themsen, ikke langt fra Hungerford Bridge. Bygningen er vernet (Grade I); den ble i april 1988 den første etterkrigsbygning som fikk slik status.
Grunnsteinen ble lagt ned av daværende statsminister Clement Attlee i 1949, på stedet hvor Lion Brewery hadde stått siden 1837. Den ble bygget av Londonds grevskapsråd i forbindelse med Festival of Britain, og ble offisielt åpnet 3. mai 1951.
Designen er modernistisk, og hovedarkitekten Hugh Casson valgte å kun bruke unge arkitekter på prosjektet. Leslie Martin, Peter Moro og Robert Matthew fra LCC utførte tegningene.
I 1964 ble bygningen kraftig endret ved at innganghaller og terrasser ble lagt til mot elven, og flere omkledningsrom ble lagt til på baksiden. Dette endret stilen fra skandinavisk modernisme til en renere stil med hardere linjer. Det opprinnelige inngangspartiet ble svært forandret.
Siden 1980-årene har inngangssalen vært åpen for publikum også når det ikke er konserter. Den har blitt et av de mest populære offentlige rom i London, med god beskyttelse mot det britiske regnværet. Arenaen huset Eurovision Song Contest 1960.
Det er 2900 seter i selve salen, og i tillegg 917 i Queen Elizabeth Hall og 370 i Purcell Room.
Rhuddlan-statuttene
Rhuddlan-statuttene var et sett statutter med lovs kraft som ble nedfelt 3. mars 1284 av Edvard I av England etter hans erobring av Wales.
De har navn etter stedet hvor de ble undertegnet, Rhuddlan Castle i det nordlige Wales, som var bygget som en av festningene i Edvard Is «jernring» av festninger under felttoget mot waliserne.
Etter Llywelyn ap Gruffydds nederlag i 1282 kontrollerte Edvard I Wales, og innlemmet det i praksis i kongeriket England. Han begynte så tiltak, militære og sivile, for å pasifisere området.
Statuttene delte Llywelyns rike Gwynedd i tre deler: Anglesey, Merioneth og Caernarvon. De innførte også det engelske lovsystemet, og åpnet for at kongen kunne utnevne embetsmenn i Wales, som sheriffer, bailiffer og likskuemenn. Det ble også opprettet nye embeter, justice og chamberlain, som assistanse til sheriffen.
En del walisiske sedvanelover ble bevart, som detaljene i arveretten. Marcher Lordene fikk beholde det meste av sin uavhengighet, slik de hadde hatt det før erobringen.
Heidi Ruud Ellingsen
Heidi Ruud Ellingsen (født 26. juli 1985 i Narvik) er en norsk skuespiller, danser og sanger, utdannet ved Bårdar Akademiet i Oslo.
Hun er kjent for sine roller i en rekke musikaler og teaterstykker, og hun har spilt i tv-serier som Hjem og 100 Code. Hun scenedebuterte i 2006 og slo gjennom i 2008 da hun vant NRK-konkurransen Drømmerollen.
Hun ledet Melodi Grand Prix 2019 sammen med Kåre Magnus Bergh.
Debut
Musikalen hadde premiere på Oslo Nye Teaters hovedscene 30. januar 2008. Etter at stykket var ferdig våren 2008, gikk Ellingsen over i hovedrollen som Sol i storsatsningen Sol av Isfolket, basert på Margit Sandemos tre første bøker i Sagaen om Isfolket. Hennes mannlige motspiller var Paul Ottar Haga.
Oslo Nye Teater
Ellingsen har også spilt rollen som Cosette i musikalen Les Misérables på Oslo Nye Teater, og deretter Spring Awakening. Høsten 2010 ble hun fast ansatt på Det Norske Teater og hadde hovedrollen Mary i Den hemmelege hagen. Hun var ansatt ved teateret i fem år og medvirket i diverse forestillinger, blant andre Enron, Eg elskar deg, du er heilt perfekt, men burde du ikkje …, Tonje Glimmerdal, Spelemann på taket og Rytmar frå verdsrommet. I 2012 spilte hun Oda i NRKs dramaserie Hjem. Hun spilte også i den svensk-amerikanske HBO-serien 100 Code (2015).
Sommeren 2014 og 2015 hadde hun rollen som Solveig i Peer Gynt på Gålå, regissert av Erik Ulfsby. Senere har hun også samarbeidet med Arve Tellefsen og Kjetil Bjerkestrand med musikken fra forestillingen.
Andre oppdrag
Hun har medvirket på diverse konserter med blant andre Stabsmusikken, Oslo-Filharmonien, Sandvika Storband og Sandefjord Storband.
I mars 2019 var hun programleder for Melodi Grand Prix 2019 på NRK1 sammen med Kåre Magnus Bergh.
Stemmeskuespiller
I 2008 debuterte hun som stemmeskuespiller med en rolle i Disko-ormene som hadde premiere i Norge i februar 2009. Siden da har hun gitt stemme til en rekke serier og filmer, blant dem animasjonsfilmen Istid 4: Kontinenter på avveie.
I 2013 spilte Ellingsen hovedrollen som Unn den Fagre i den årlige vikingmusikalen Herøyspelet Kongens Ring sammen med blant andre Nils Ole Oftebro og Anette Hoff. Samme år spilte Ellingsen en av hovedrollene i Lady Arbuthnott – frua på Elverhøy, et norsk musikkspill av Stig Nilsson. Der hadde hun rollen som Karen Løseth.
Privatliv
Ellingsen er samboer med skuespiller Mads Ousdal, og paret har to barn.
Bruce Fairweather
Bruce Fairweather (født 12. desember 1960) var gitarist i grunge-bandet Mother Love Bone. Han var også medlem av Green River, der han jobbet sammen med Mark Arm, som senere stiftet Mudhoney sammen med Steve Turner. Både i Green River og Mother Love Bone spilte han sammen med Jeff Ament og Stone Gossard som etterpå startet Pearl Jam.
Hamn i Senja
Hamn er et gammelt handelssted og et populært turistmål på øya Senja i Troms og Finnmark. Stedet har en karakteristisk beliggenhet ut mot havgapet og innenfor Bergsfjordens skjærgård. Fylkesvei 86 passerer Hamn. Like vest for stedet ligger Senjens Nikkelverk og noen kilometer østover, på Finnsæter, ligger Senjatrollet og Finnsæter kapell.
Hamns hovedbygning, samt flere av de gamle rorbuene, ble totalskadet av brann i september 2005. Ikke lenge etter startet arbeidet med å gjenreisningen, og en storstilt satsing ble igangsatt for å få stedet på fote igjen. I januar 2007 ødela nok en brann flere rorbuer.
Hamn grunnkrets
Hamn er også en grunnkrets i Senja kommune, som omfatter området langs den ytterste, sørvestlige del av Bergsfjorden, skjærgården innbefattet. Hamn grenser i øst til Strømsnes, og over fjorden i nordøst ligger Bøvær. I sør har grunnkretsen grense mot Torsken sogn og i vest ligger Norskehavet. Areal: 19,2 km². Grunnkretsen fikk folketallet mer enn doblet i løpet av 2008, med økning fra 17 til 36 innbyggere. I 2022 var folketallet 26.
Innbyggertall:
Liste over Buskeruds fylkesmenn
Liste over Buskeruds fylkesmenn omfatter også amtmenn i Buskerud amt. Begrepene fylke og fylkesmann erstattet amt og amtmann 1. januar 1919.
Bjørn Tore Furset
Bjørn Tore Furset (født 4. januar 1969 på Stranda) er en norsk kokk og restauranteier. I 1996 gikk han fra å jobbe som kokk på Lofoten Fiskerestaurant, til å bli restaurantsjef. Kort tid etter overtok han restauranten. Siden har han blitt eier av 20 restauranter i Oslo som nå er samlet i Fursetgruppen restaurant group. Ekebergrestauranten er den mest kjente av disse.
Liste over Buskeruds fylkesmenn
Fylkesmannsembetet hadde sete i Drammen. Fra 1. januar 2019 er Buskerud en del av fylkesmannsembetet i Oslo og Viken.
Bjørn Tore Furset
Furset har også skrevet bøkene I godt selskap og Hygiene i praksis for kokker og servitører.
Paul A. Rule
Paul Anthony Rule (født 1937 i Melbourne i Australia) er en australsk sinolog og religionshistoriker. Han underviste i kinesisk religion og kinesisk historie ved LaTrobe University i Melbourne i Australia frem til desember 2002.
Han ble utdannet ved St. Bernard's College, St. Kevin's College og University of Melbourne. Han var prest i jesuittordenen fra 1955 til 1964, og studerte filosofi, humaniora og pedagogikk, og underviste i to år ved jesuittenes St. Aloysius College i Milsons Point i Sydney.
Han har publisert bøker om jesuittenes misjonsarbeid i Kina, blant dem K'ung-tzu or Confucius: The Jesuit Interpretation of Confucianism (1986), som bygger på hans doktorgradsdissertasjon fra 1972 ved Australian National University.
Han forsker for San Francisco Ricci Institute med tanke på et verk om den kinesiske ritestriden, og for Instituto Ricci de Macau redigerer han en annotert oversettelse av Acta Pekinensia.
Hässelby Gård tunnelbanestasjon
Hässelby Gård tunnelbanestasjon er en stasjon på Stockholms tunnelbane. Den ligger i bydelen Hässelby Gård i Västerort i Stockholm kommune.
Stasjonen trafikkeres av linje 19 på T-bane 1 (grønn linje), og ligger mellom stasjonene Hässelby Strand og Johannelund. Den nåværende stasjonen ble innviet 15. oktober 1958. Man hadde åpnet en provisorisk stasjon 1. november 1956.
Stasjonen ligger på en viadukt over Hässelby torg med inngang fra torget.
Venneprøven
Premieren ble sett av 852 000 og en markedsandel på 56,4 prosent.
Hummelvoll vant prisen for beste kvinnelige programleder under Gullruten 2004.
Gjester
Gjester det første året var Sven Nordin, Shabana Rehman, Ingebrigt Steen Jensen, Mari Maurstad, Rune Andersen, Ellen Horn, Kari Simonsen, Jon Skolmen, Bjarne Brøndbo, Iren Reppen, Erik Thorstvedt, Siv Jensen, Jan Erik Larssen og Asgeir Borgemoen.
Michael Angelo Batio
Michael Angelo Batio (født 12. juni 1956) er en amerikansk rock- og heavy metal-gitarist og musikkskribent.
Han har blitt kåret til verdens raskeste gitarist av det amerikanske gitartidsskriftet Guitar One Magazine.
IPv6
IPv6 er versjon 6 av Internett-protokollen og er etterfølgeren til IPv4. Den ble i hovedsak utviklet for å håndtere mangelen på mulige IP-adresser som oppstod med versjon 4. Samtidig er andre mangler ved IPv4 utbedret. Hovedendringene fra IPv4 er:
Selv om IPv6 ble lansert av IETF som etterfølgeren til IPv4 allerede i 1994, brukes den fortsatt lite sammenliknet med IPv4.
Et system som kan håndtere IPv4 og IPv6 samtidig kalles dual-stack (dobbel protokollstakk).
Tidsplan for overgang fra IPv4 til IPv6
Norske internettilbydere har oppgitt ulik tidsplan for overgangen fra IPv4 til IPv6. Telenor sa i mai 2011 at IPv6-forbindelse skulle være tilgjengelig i deres nett for alle som ønsker det innen 2013. Post- og teletilsynet laget en oversikt over situasjonen i mars 2011. IKT-Norge opprettet et norsk IPv6-forum i desember 2010 for å få fart på kommunikasjon angående overgangen. IKT-Norge IPv6 forum ledes av Torgeir Waterhouse, og er en norsk gren av det internasjonale IPv6 Forum som arrangerer IPv6-konferanser, sist med foredragsholdere fra T-Mobile (US) og U.S. Dren i Stavanger i november 2011. Den generelle påstanden her var at man bør få fart på overgang IPv4 til IPv6 I oktober 2020 ble Forskrift om IT-standarder i offentlig forvaltning endret hvor ny § 11 pålegger offentlige virksomheter å støtte både IPv4 og IPv6 i alt nytt nettverksutstyr og all IP-avhengig programvare som anskaffes. Forskriftens § 15 er en overgangsregel som setter fristen 1. januar 2023 for at offentlige virksomheter skal gjøre alle eksisterende, eksternt publiserte tjenester tilgjengelig både på IPv4 og IPv6. Samme frist gjelder for pålegg om at alle interne klienter i offentlige virksomheter skal ha tilgang til eksterne tjenester publisert på IPv4 og IPv6.
IPv6-adresser
Den største endringa fra IPv4 til IPv6 er antall tilgjengelige IP-adresser. Adressefelta i IP-hodet i versjon 6 av protokollen er økt fra 32 bit (IPv4) til 128 bit. IPv6-adressetildeling beskrives i RFC 2373 og i RFC 2374.
IPv6-adresser uttrykkes gjerne i to deler; et 64 bit langt nettverksprefiks og en 64 bit lang del som gjelder vertsmaskinen. Den siste delen - grensesnittkoden (eng. interface identifier) - genereres ofte automatisk fra MAC-adressen til vertens nettverkskort. En MAC-adresse er på 48 bit. For å få MAC-adressen oversatt til 64 bit for bruk som grensesnittkode, må man bruke metoden som er beskrevet i avsnitt 2.5.1 i RFC 4291. En automatisk generert grensesnittkode sies å være i modifisert EUI-64-format (eller 64-bit Extended Unique Identifier).
IPv6-adresser uttrykkes ofte med heksadesimale sifre. Et eksempel på en gyldig IPv6-adresse er:
IPv6-hodet
En IPv6-pakke består av to deler; et hode som vist i figuren til høyre, og nyttelast. Hodet omfatter de 40 første tegnene i en pakke og inneholder flere ulike felter. Først Version, som inneholder versjonen av IP-protokollen (6). Deretter kommer Traffic Class, som benyttes på samme måten som Type of Service-feltet i IPv4 (for eksempel til diffserv). Flow Label-feltet brukes til å klassifisere pakker inn i datastrømmer. Både Traffic Class- og Flow Label-felta brukes for å støtte ulike multimediaprogrammer. Payload Length-feltet inneholder lengden av nyttelasten (Data-feltet) i IPv6-pakka. Maksimal pakkestørrelse er på 65535 tegn i standardmodus. Deretter kommer Hop Limit-feltet, som brukes til å unngå at pakker flyter evig rundt i nettet. Verdien i feltet reduseres med 1 for hver ruter IP-pakka passerer. Hvis verdien når 0, kastes pakka. «Hop Limit» har samme funksjon som TTL-feltet har i IPv4. Til slutt kommer de to adressefelta Source Address og Destination Address som inneholder kilde- og mottakeradresser.
Utvidelseshoder
IPv4-hodet har mange flere felt enn IPv6-hodet. Dette er fordi en del av funksjonaliteten er flytta til Utvidelseshoder i IPv6. Feltet Next Header vist i figuren brukes på samme måte som Protocol-feltet i IPv4, men kan også vise til utvidelser av IP og ikke bare til hva slags protokoll som brukes på transportlaget. Fragmentering er én av flere funksjoner som er flytta fra selve IP-hodet og ut i utvideleseshoder. I IPv4 ligger dette fast i hodet, og må alltid være der. Siden fragmentering brukes lite, og dessuten er uønska, er det en fordel at dette ikke må følge hver eneste pakke.
Pier Luigi Nervi
Pier Luigi Nervi (født 21. juni 1891 i Sondrio, død 9. januar 1979 i Roma) var en italiensk arkitekt og ingeniør. Han tok eksamen ved universitetet i Bologna i 1913. Nervi er kjent for sin begavelse innenfor konstruksjonsteknikk og sin nytenkning i bruk av armert betong.
Nervis arbeider:
Enkel maskin
En enkel maskin er, i fysikk, en innretning som kun behøver én enkelt kraft for å virke.
Vleteren
Vleteren er en kommune i den belgiske provinsen Vest-Flandern. Vletern er kjent for tappistklosteret Sint-Sixtusabdij som brygger ølet Westvleteren.
Enkel maskin
Som enkle maskiner regnes vanligvis:
GRO Industrier
GRO Industrier var Norges største produsent av dypfryste grønnsaker, frukt, bær og potetprodukter. Firmaet hadde hovedkontor i Tønsberg, og anlegg for industriproduksjon i Tønsberg, Grimstad, Lier, Brumunddal og Hardanger. Samlet hadde bedriften ca. 280 årsverk og omsatte i 2005 for ca. 542 millioner kroner.
Findus Norge AS kjøpte GRO Industrier AS i slutten av 2006. Tidligere eiere var BAMA Gruppen (75 % eierandel) og Gartnerhallen (25 % eierandel).
Hva var vel livet uten deg?
«Hva var vel livet uten deg?» er en norsk sang med melodi av svenske Ernfrid Ahlin og tekst av Gunnar Kaspersen.
Den ble fremført av Henki Kolstad og Astrid Herseth i spillefilmen Vi gifter oss (1951). Herseth dubbet Inger Marie Andersens stemme.
Plateutgivelser (i utvalg)
Den ble også brukt som kjenningssang i TV-serien Fredrikssons fabrikk, hvor den ble fremført av Brit Elisabeth Haagensli, Elsa Lystad, Anne Marie Ottersen og Aud Schønemann.
Pensjonsrettighet
Pensjonsrettighet er avtalt rett til ytelser i henhold til en pensjonsplan – typisk i forbindelse med en av fire utfall eller hendelser: opphør av medlemskap før oppnådd pensjonsalder, uførhet, død eller langt liv. Fripoliser og oppsatte rettigheter er eksempler på pensjonsretter.
Pensjonsretter er normalt finansiert («fondert») og administrert av en pensjonsinnretning – en generell betegnelse som omfatter såvel pensjonskasser som livsforsikringsselskaper.
Alternativt kan pensjonsretten være et ikke-fondert løfte om fremtidig pensjonsutelse fra en arbeidsgiver til en ansatt eller et ansattefellesskap, administrert av bedriften eller dennes oppdragstaker. Slike avtalteregulerte ordninger kalles oftest driftspensjonsordninger.
Shiqian
Shiqian (kinesisk: 石阡县; pinyin: Shíqiān Xiàn) er et fylke i byprefekturet Tongren i provinsen Guizhou i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 354,539 innbyggere i 1999.
William Montagu, 1. jarl av Salisbury
William Montagu (også kalt Montacute), '''1. jarl av Salisbury''' og konge av Man (født 1301, død 30. januar 1344) var en engelsk adelsmann og lojal tjener av kong Edvard III av England. Han var sønn av William de Montagu, 2. baron Montagu, og kom inn i den kongelige husholdning i ung alder, og ble en nær venn av den unge prins Edvard. Vennskapet fortsatte etter at Edvard var blitt kronet konge da Edvard II var blitt avsatt i 1327. I 1330 var Montagu en av Edvards viktigste medsammensvorne i kuppet mot Roger Mortimer, sistnevnte hadde inntil da fungert som kongens beskytter.
I de påfølgende årene tjente Montagu kongen på mange vis, hovedsakelig i krigene mot skottene. Han ble rikt belønnet, og mottok blant annet herreskapet over øya Man i Irskesjøen (dog kun av teoretisk betydning da Man fortsatt ble kontrollert av Skottland). I 1337 ble han forfremmet til jarl av Salisbury og gitt en årlig inntekt på 1000 merker som fulgte tittelen. Han tjenestegjorde på kontinentet i de første årene av hundreårskrigen, men i 1340 ble han tatt til fange av franskmennene, og som motytelse for sin frihet måtte han love å aldri krige mot Frankrike. Han døde fra de sår han hadde fått i en ridderturnering i 1344.
Legendene vil ha det til at Montagus hustru Catherine ble voldtatt av Edvard III, men denne historien er helt sikkert ondsinnet fransk propaganda. William og Catherine hadde seks barn, de fleste ble gift adelig. Moderne historikere har kalt William Montague for kong Edvards «mest intime personlige venn» og «hovedinnflytelsen bak tronen fra Mortimers undergang i 1330 og fram til hans egen død i 1344».
Familiebakgrunn
William ble født i Cassington i Oxfordshire i 1301. Han var den eldste sønnen av William de Montagu, andre baron Montagu, og Elizabeth Montfort, datter av Peter de Montfort av Beaudesert, Warwickshire. Montagu, en familie fra West Country med røtter som gikk tilbake til den normanniske erobringen av England i 1066, holdt store landområder i Somerset, Dorset og Devon. Hans far, William Montagu, utmerket seg selv i de skotske krigene under kong Edvard I av England og tjenestegjorde som steward i Edvard IIs husholdning. En del medlemmer av adelen, inkludert Thomas av Lancaster, så på Montadu med mistenksomhet, som et medlem av hoffpartiet med upassende innflytelse på kongen. Av denne grunnen ble han sendt til Aquitaine for å tjenestegjøre som seneschal, seremonimester. Her døde han i oktober 1319. Selv om han satt i parlamentet som en baron, andre lord Montagu, steg han aldri opp over nivået av ren regional betydning.
Tidlig tjeneste
Den unge William var fortsatt mindreårig på den tiden da hans far døde, og gikk inn i den kongelige husholdning som en myndling av kongen i 1320. Den 21. februar 1323 ble han gitt sin fars land og tittel. Hans tjeneste for Edvard II tok ham utenlands til kontinentet i både 1320 og 1325. I 1326 ble han gjort til ridder. Etter at kong Edvard II ble avsatt i 1327 fortsatte Montagu i tjeneste hos den avsatte kongens sønn Edvard III. Han bisto den nye kongen i å slå tilbake den skotske invasjonen i 1327, og ble ridderbanner, en ridder som ledet en gruppe soldater under eget banner, i 1328.
Montagu hadde et nært vennskap med Edvard III og fulgte ham utenlands på diplomatisk reise i 1329. Det samme året ble han sendt som ambassadør for å forhandle fram et ekteskapsallianse med kong Filip VI av Frankrike. Hans viktigste oppgave var likevel å komme i forbindelse med pavedømmet i Avignon. Den unge kongen, sammen med sin regjering, var dominert av kongens mor, Isabella og hennes elsker Roger Mortimer, som hadde vært ansvarlig for å avsette kongens far. Montagu forklarte kongens situasjon, og pave Johannes XXII ba da om et særlig og entydig signal som sikret ham at han faktisk forhandlet med kongen i egen person. Etter Montagu kom tilbake skrev Richard Bury, «lordseglbevarer», for å informere paven at kun brev som inneholdt ordene pater sancte (hellige far), i Edvards egen håndskrift ville være fra kongens selv. Kun Edvard, Bury og Montagu var innforstått med dette.
Kuppet mot Mortimer
Da Mortimer oppdaget konspirasjonen mot ham ble Montagu ført til ham for å bli forhørt, sammen med kongen, men de ga ikke noe fra seg. . Etterpå skal Montagu etter sigende ha rådet Edvard å gå imot sin beskytter ettersom «Det var bedre at de spiste hunden enn at hunden spiste dem». ". Den 19. oktober 1330 var Mortimer og Isabella tilstede ved en tilstelning i Nottingham Castle, konstabelen for borgen viste Montagu en hemmelige inngang gjennom en tunnel under jorden. Sammen med Edward de Bohun, Robert Ufford, og John Neville, og andre kom han seg inn i borgen hvor han nådde fram til kongen. Et kort slagsmål fulgte før Mortimer ble tatt til fange. Dronningen stormet inn i rommet mens hun ropte «Gode sønn, ha medlidenhet for den edle Mortimer!» Edvard bøyde seg ikke for sin mors desperate bønn, og noen få uker senere ble Mortimer henrettet for forræderi i London. Som belønning for deltagelsen i kuppet ble Mortimer gitt landområder verd 1000 pund, inkludert det walisiske herreskapet av Denbigh som tidligere hadde tilhørt Mortimer. Hans familie tjente også på hans nære forhold til kongen; hans bror Simon ble biskop av Worcester, og senere biskop av Ely. En annen bror, Edward de Montacute, 1. baron av Montacute, ble gift med Alice, en medarving av Thomas av Brotherton, jarl av Norfolk.
Tjeneste for Edvard III
I årene som kom fungerte Montagu som Edvard IIIs nærmeste ledsager. I april 1331 dro de to på en hemmelig ekspedisjon til Frankrike, forkledd som handelsmenn slik at de ikke ville bli gjenkjent. I september det samme året deltok Montagu en ridderturnering i Cheapside hvor han og kongen var forkledd som tatarer. Fra 1333 og framover var Montagu opptatt av å delta i kampene mot skottene, og han utmerket seg selv i beleiringen av Berwick og slaget ved Halidon Hill. Det var etter denne hendelsen at hans herreskap over Man ble anerkjent, en rett han holdt fra sin bestefar. Herreskapet var dog i øyeblikket kun teoretisk da øya fortsatt var under skotsk kontroll.
I februar 1334 ble Montagu sendt på et oppdrag til Edinburgh for å kreve at Edward Balliol underkastet seg den engelske kongen. I den store sommerkampanjen i 1335 var det Montagu som skaffet den største engelske enkeltkontingenten med 180 fotsoldater og 136 bueskyttere. Han ble belønnet for sine bidrag: etter at skottene hadde blitt tvunget til avgi det skotske lavlandet ble Montagu gitt Peeblesshire. Han fikk også lov til å kjøpe formynderskapet til Roger Mortimers sønn Roger for 1000 merker, en avtale som ble meget lukrativ for Montagu. . På dette tidspunktet endret lykken for engelskmennene i Skottland. Montagu drev krigføring på nytt i Skottland i 1337, men beleiringen av Dunbar feilet. Etter forsøket i Skottland ble avsluttet vendte Edvard III oppmerksomheten mot kontinentet.
Hundreårskrigen
Montagu ble opphevet til jarl av Salisbury den 16. mars 1337. Dette var en av seks adelige forfremmelser som Edvard III gjorde den dagen som forberedelse for va som kom til å bli hundreårskrigen. For å gjøre det mulig Montagu underholde sin nye status begunstiget kongen ham med landområder og leieinntekter av en verdi av 1000 merker i året. Pengene kom fra kongelig tinngruver i Cornwall. Et samtidig dikt forteller om et løfte som jarlen ga på begynnelsen av krigen – han ville ikke åpne ett av sine øyne mens han slåss i Frankrike. Fortellingen er antagelig satire; sannheten var at Montagu allerede hadde mistet et øye i en ridderturnering.
Mens Edvard utenlands ble Salisbury tatt til fange av franskmennene ved Lille i april 1340, og satt i fengsel i Paris. Ifølge av hva som ble fortalt ønsket kong Filip VI av Frankrike å få henrettet Salisbury og Robert Ufford, jarl av Suffolk, som ble tatt til fange sammen med ham. Filip ble derimot frarådet å gjøre dette av Johan den blinde, konge av Böhmen, som argumenterte at jarlene ville bli nyttige en utveksling om noen franskmenn ble tatt til fange. Selv om de ble løslatt i september, var det ikke før i mai 1342 at han kom til endelig enighet med franskmennene. Salisbury ble løslatt i en fangeutveksling, men kun på det vilkår at han aldri slåss mot Frankrike igjen.
De siste årene
Hans siste internasjonale oppdrag skjedde på slutten av 1343 da han fulgte Henry av Grosmont, jarl av Derby, på en diplomatisk reise til Castilla. Tidlig i 1344 var han tilbake i England hvor han deltok i en stor ridderturnering ved Windsor. Det var i denne turneringen, i henhold til kronikøren Adam Murimuth, at han fikk skader som viste seg å være dødelige. Han døde den 30. januar 1344 og ble gravlagt ved klosteret Bisham i Berkshire, ikke langt fra sitt hjem, Bisham Manor. Han hadde selv grunnlagt klosteret i 1337 da han ble forfremmet til jarl. Kong Edvards siste finansielle forpliktelser ble aldri helt betalt i jarlens levetid, og ved Salisburys død skyldte kongen ham 11 720 pund. Av dette ble rundt 6374 pund avskrevet av hans testamentfullbyrdere i 1346.
Familie
I eller før 1327 giftet Salisbury seg med Catherine, datter av William de Grandison, 1. baron Grandison. To anekdotiske fortellinger gikk om Catherine Montagu; i en ble hun identifisert som «grevinne av Salisbury» og den som mistet et strømpebånd og som kongen deretter skapte Hosebåndsordenen. I den andre historien skal Edvard III ha blitt forelsket i grevinnen og sørget for å ha blitt alene med henne slik at han kunne voldta henne. Ingen av fortellingene er støttet av samtidige bevis, og det siste er helt sikkert et produkt av ondsinnet fransk propaganda.
William og Catherine hadde seks barn, de fleste av dem gjorde gode giftemål med andre medlemmer av adelen. Den første jarlen av Salisbury skaffet store inntekter til familieformuen; på den tiden da hans far døde hadde landområdene hatt en verdi på noe over 300 pund. I 1344 var kun den årlige inntekten av landområdene blitt beregnet til mer enn 2 300 pund,, tilsvarende til rundt 930 pund i dagen (kjøpeverdi ikke medregnet). Edvard ga også eksklusive rettigheter til Salisbury, inkludert rettigheten «return of writs» som ga jarlen autoritet over sine landområder som normalt ble holdt av den kongelig utpekte sheriff.
Salisburys eldste sønn William etterfulgte sin far i juli 1349, fortsatt mindreårig, som William Montagu, 2. jarl av Salisbury. Den yngre William var en av de grunnleggende medlemmer av Hosebåndsordenen, en ære kongen ga ham, men han fikk aldri den samme favorisering av kongen som hans far hadde hatt.
Barna av William og Catherine var som følgende:
Einar Hopp
Han var utdannet ved handelshøyskolen i Berlin og ble i 1926 ansatt som programsekretær ved det nystiftede private Bergen Kringkastingselskap AS. Da NRK ble etablert i 1933, fortsatte han som NRKs avdelingsleder/programredaktør i Bergen.
Han var gift to ganger, sist 1932-56 med forfatteren Zinken Hopp (1905–87). Han var sønn av overlærer Kristian L. Hopp (1870–1954), som var ordfører i Bergen 1918–19.
Red White and Crüe
Red, White & Crüe er et samlealbum av Mötley Crüe. Albumet kom ut 1. februar 2005, og ble gitt ut i både dobbelt-CD og enkelt-CD-versjon. Enkeltalbumet inneholder bandets mest kjente sanger og tidligere uutgitte sanger, mens det på dobbelt-albumet også finnes flere coverlåter.
Dobbelt-CD
Disk 1
Disk 2
Kongeriket Frankrike
Kongeriket Frankrike (fransk: Royaume de France), var et monarki i Vest-Europa fra middelalderen av fram til 1700-tallet. Staten var forgjenger til dagens moderne franske republikk. Landet var blant de mektigste i Europa, og en stormakt siden senmiddelalderen og hundreårskrigen. Landet var også en tidlig kolonimakt, med store landområder i Nord-Amerika.
Frankrike begynte som Vestfrankerriket (latin: Francia Occidentalis), den vestre halvdelen av det karolingske rike, etter Verdun-traktaten (843). En gren av det karolingske dynasti fortsatte å herske fram til 987, da Hugo Capet ble valgt til konge og grunnla Huset Capet. Landet var kjent som Francia og keiseren som rex Francorum («Frankernes konge») inn til høymiddelalderen. Den første kongen som kalte seg selv roi de France («Kongen av Frankrike») var Filip II, i 1190. Frankrike fortsatte å være styrt av en Capets kadettlinjer, Huset Valois og Huset Bourbon, fram til monarkiet ble kastet i 1792 i den franske revolusjon.
Frankrike i middelalderen var en desentralisert føydalstat. I Hertugdømmet Bretagne og Fyrstedømmet Catalonia var kongens makt knapt merket. Lorraine og Provence var tysk-romerske stater og ikke en del av Frankrike enda. Opprinnelig ble de vestfrankiske kongene valgt av de sekulære og geistlige magnatene, men den vanlige kroningen av kongens eldste sønn innledet et system med mannlig fødselsrett, som ble nedskrevet i den saliske lov. I senmiddelalderen gjorde de engelske kongene krav på den franske tronen, som førte til en rekke konflikter kjent som Hundreårskrigen (1337–1453). Etter krigen forsøkte Frankrike å etablere tilstedeværelse i Italia, men ble beseiret av det spanske rike i de påfølgende italienske kriger (1494–1559).
Tidligmoderne Frankrike ble stadig mer sentralisert, fransk begynte å fordrive andre språk fra offisiell bruk, og monarken utvidet sin absolutte makt – dog i et administrativt system (kjent som Ancien Régime) gjort komplisert av historiske og regionale ulikheter i beskatning, og lovlige, juridiske og geistlige oppdelinger, samt lokale prerogativer. Religiøst ble Frankrike delt mellom den katolske majoritet og den protestantiske minoritet hugenotter. Etter en rekke borgerkriger – de franske religionskrigene – ble hugenottene tolerert gjennom ediktet i Nantes. Frankrike gjorde og krav på store området i Nord-Amerika, kjent under navnet Ny-Frankrike. Kriger med Storbritannia førte til store landsavståelser som gjorde at Frankrike mistet mesteparten av sine amerikanske landområder innen 1763. Frankrike bidro i den amerikanske uavhengighetskrig til å sikre kolonienes uavhengighet.
Frankrike ble et konstitusjonelt monarki i 1791, men kongedømmet ble avviklet ett år senere og erstattet av Den første franske republikk. Restaurasjonen i Frankrike av en koalisjon av monarkiske stormakter i 1814 førte til gjenintroduksjonen av Huset Bourbon, og varte (med unntak av De hundre dagene i 1815) fram til den franske revolusjonen av 1848.
Vestfrankerriket
I de senere årene av Karl den stores regjeringstid begynte vikingene å gjøre fremskritt langs de nordre og vestlige grensene til Frankerriket.
Etter Karl den stores død i 814 var hans arvtakere ikke istand til å vedlikeholde et politisk samhold og riket begynte å disintegrere. Traktaten i Verdun i 843 delte det karolingiske riket mellom Ludvig den frommes sønner. Karl fikk Vestfrankerriket.
Vikingenes framstøt gikk uhindret hen og deres fryktede langbåter seilte opp Loire og Seinen og andre elver og vannveier innenlands og brakte frykt og ødeleggelse. Under Karl den enfoldiges regjeringstid bosatte normannere under Rollo fra Norge langs Seinen nedstrøms fra Paris, som senere ville bli Normandie.
Høymiddelalderen
Karolingerne skulle dele skjebne med sine forgjengere: etter en midlertidig maktkamp mellom de to dynastiene, tiltredelsen til Hugo Capet i 987, hertug av Frankrike og Greve av Paris, etablerte Huset Capet på den franske tronen. Med sine avleggere, husene Valois og Bourbon, ville huset herske Frankrike for mer enn 800 år. Den gamle orden etterlot det nye dynastiet med kontroll over lite utenom midt-Seinen og tilstøtende territorier, mens mektige regionale herrer, som hertugene av Blois i det 10- og 11. århundre, akkumulerte store domener for seg selv gjennom ekteskap og gjennom private ordninger med mindre adelsmenn for beskyttelse og støtte.
Området rundt den nedre delen av Seinen ble en kilde til bekymring da Hertug Vilhelm tok kontroll over kongeriket England gjennom Normannernes erobring av England i 1066, og gjorde seg og sine arvtakere konge verdig utenfor Frankrike (hvor han fortsatt teknisk sett var underlagt den franske kronen). Henrik II av England arvet hertugdømet Normandie og Anjou og giftet seg med Frankrikes nylig skilte eks-dronning Eleonore av Aquitaine, som styrte over mye av Sørvest-Frankrike, i 1152. Etter å ha slått ned et opprør ledet av Eleonore og tre av deres fire sønner, fikk Henrik Eleonore fengslet, gjorde hertugen av Bretagne sin vasall, og styrte dermed i praksis Vest-Frankrike med større makt enn den franske tronen selv. Etter krangel mellom Henriks arvtakere over hvordan oppdelingen av hans franske territorier skulle være, samt med Filip II Augusts feide med Johan av England, fikk Filip II gjenopprettet innflytelsen over mesteparten av dette territoriet. Etter den franske seieren i slaget ved Bouvines i 1214 holdt engelske monarker kun kontroll i sydvestlige Guyenne.
Territorier og provinser
Områder arvet gjennom Vestfrankerriket:
Ervervelser under det 13. og 14. århundre:
Ervervelser fra Plantagenetkongene av England etter fransk seier i hundreårskrigen i 1453
Ervervelser etter Hundreårskrigen:
Erik Møller
Erik Møller (født 7. november 1909 i Aarhus, død 24. mars 2002) var en dansk arkitekt. Han er særlig kjent for Århus rådhus som han tegnet sammen med Arne Jacobsen. Århus rådhus er tatt opp i Kulturkanonen.
Et annet av Møllers hovedverker er Industriens Hus på Rådhuspladsen i København.
Møller var ansatt hos Arne Jacobsen og de samarbeidet i konkurransen om Århus rådhus, som de vant. Arne Jacobsen hadde andre oppdrag i København på dette tidspunktet, slik at det ble Møller som flyttet til Århus for å lede prosjektet med oppføringen. Innbyggerne i Århus rettet sterk kritikk mot bygningsprosjektet og ville blant annet ha et rådhustårn. Dette kravet måtte arkitektene bøye seg for til syvende og sist.
Fra slutten av 1930-årene hadde han eget arkitektfirma og inngikk senere partnerskap med to andre arkitekter.
Kharilaos Trikoupis
Kharilaos Trikoupis (gresk: Χαρίλαος Τρικούπης; født 11. juli 1832 i Nauplion, død 30. mars 1896 i Cannes, Frankrike) var en gresk politiker som var statsminister i Hellas i syv omganger mellom 1875 og 1895.
Liv og virke
Trikoupis tjenestegjorde fra 1852 en lengre tid ved den greske ambassaden i London. Etter revolusjonen i 1862 inntrådte i nasjonalforsamlingen som de i England bosatte grekernes representant. Han sluttet i London i 1863 traktaten om de joniske øyers avståelse til Hellas og ble i 1867 utenriksminister.
I 1872 grunnla han sitt eget parti kalt det femte partiet eller Pempto Komma som hadde en reformvennlig dagsorden. Den 29. juni 1874 (etter den julianske kalenderen) publiserte partiets manifest som hadde tittelen «Hvem har skylden?» (gresk: Τις Πταίει;). Manifestet handlet om mange av de problemene som eksisterte i Hellas og hvem Trikoupis mente hadde skylden for disse problemene.
Den 8. mai 1875 mønstret han et parlamentarisk flertall i regjeringen og den daværende kongen måtte noe motvillig tilby ham posisjonen som Hellas sin nye statsminister. Med stadig skiftende allianser i parlamentet og et veldig varierende valgresultatet hadde Hellas tolv forskjellige statsministre i løpet av en periode på 6 år. Trikoupis ledet tre av disse kortlivede regjeringene i løpet av denne perioden.
Den 15. mars 1882 ble han statsminister for tredje gang (hans andre periode to år tidligere varte bare i noen få måneder). Trikoupis hadde flere og store planer om å øke velstanden i landet blant annet ved å bygge ut nye veier, mer jernbane og flere og større havner. Til tross for hans visjon om en mer progressiv nasjon med moderne infrastruktur var Hellas i den siste delen av det 19. århundre fremdeles et svært fattig land i europeisk målestokk.
Han ble beseiret i valget i 1885, men ved det neste valget inntok han statsministerkontoret igjen, og enda en gang støttet han lanseringen av flere økonomiske og finansielle reformer. Hans sjette omgang på statsministerkontoret (fra 22. juni 1892 til 15. mai 1893) ble hans mest dramatiske.
Hellas hadde blitt utarmet på grunn av overforbruk og systematisk korrupsjon som i stor grad ble forårsaket av de mange politiske kampanjene der nesten samtlige partier lovte massive utgiftsprogrammer.
For å ære ham har den greske staten navngitt en av de sentrale veiene i hovedstaden Athen etter ham.
Rhuddlan Castle
Rhuddlan Castle er et slott i Rhuddlan i Denbighshire i Wales. Det ble grunnlagt av Edvard I av England i 1277, og stod ferdig i 1282. Slottet var en del av den «jernring» Edvard I opprettet under sitt felttog mot waliserne.
Slottet ligger ved elven Clwyd, og det ble gravet ut en kanal inn til slottet som vannforsyning. Elven ble også rettet ut og mudret opp for å gjøre det lettere å levere materialer under byggearbeidet, og varer til slottet senere.
Det ble planlagt som et konsentrisk slott, med to porthus i den indre borgen og mindre tårn på den ytre. Slottet har en uvanlig ruter-formet plan med porthus i hjørnene. Det skiller seg dermed fra andre slott som ble reist under felttoget, som Harlech, Caerphilly og Beaumaris, som alle har porthusene på sidene.
Nær slottet finner man rester etter et slott kalt Twt Hill som ble reist i 1086.
Miguel Ángel Blanco
Miguel Ángel Blanco Garrido (født 13. mai 1968, død 13. juli 1997) var en spansk lokalpolitiker i den lille byen Ermua i Baskerland. Han tilhørte Partido Popular.
Blanco ble den. 10. juli 1997 kidnappet av den baskiske terrororganisasjonen ETA. ETA krevde at den spanske regjeringen skulle overføre ETA-innsatte til fengsler i Baskerland. Kravet ble ikke fulgt opp, noe som førte til at Blanco ble henrettet.
Kidnappingen førte til store demonstrasjoner mot ETA rundt om i Spania, og gjorde at organisasjonen mistet mye sympati.
Paul Xiao Zejiang
Paul Xiao Zejiang (født i oktober 1967 i Guiyang i Guizhou i Kina) er katolsk koadjutor erkebiskop i erkebispedømmet Guiyang i provinsen Guizhou i Folkerepublikken Kina. Av kinesiske myndigheter anses han som koadjutorbiskop av Guizhou (hele provinsen).
Virke
Paul Xiang begynte ved presteseminaret i Sheshan i 1989. Biskop Aloysius Jin Luxian presteviet ham i 1994, ettersom hans hjembispedømme Shiqian (egentlig et apostolisk prefektur) ikke hadde noen «åpen» biskop.
Han ble bispeviet med pavelig mandat i 8. september 2007. Hovedkonsekrator var biskop Anicetus Wang Chongyi av Guizhou. Embedet som koadjutorbiskop innebar at han automatisk ville overta ved biskop Wangs død eller avgang. Den da 87 år gamle «undergrunns»biskopen Augustine Hu Daguo av Shiqian tok ikke del i innsettelsen, fordi han rett før ble innlagt på sykehus.
Den 2014 etterfulgte Paul Xiang biskop Wang som biskop i bispedømmet som da hadde endret navn til Guijang bispedømme.
Om bispedømmet Guijang (tidligere Guizhou)
Den «åpne kirke»s administrasjon dannet bispedømmet Guizhou i 1999 ved å slå sammen de kirkelige jurisdiksjonene Anlong, Guiyang og Shiqian, alle i provinsen Guizhou. Det har (2007) ca. 100 000 katolikker, 25 prester og om lag 30 nonner.
Katolikkene i bispedømmet er for det meste fattige bønder, og bispedømmet overlever ved utleie av kirkelig eiendom. Imidlertid er en god del av de eiendommer som ble konfiskert i de politiske aksjonene som tok til i 1950-årene, ennå ikke tilbakeført.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Ladegården (Bergen)
Ladegården er et strøk i Bergen i bydelen Bergenhus. Ladegården grenser i nord til strøket Sandviken, i øst til Skredderdalen og Breistølen (Ladegårdens støl), i sør mot Eidemarken ved Breistølsveien og Krohnengen, mot Stølen langs Ladegårdsgaten til Hans Hauges gate, og i vest mot Skuteviken langs Nye Sandviksveien og forbi Rothaugen tilbake Sandvikens grense.
Ladegården var i middelalderen en del av Bergens takmark, dvs. byens utmark. Gården var klostergods for dominikanerne på Holmen, men kan opprinnelig ha vært en egen gård, kanskje den storgården som i sin tid ga byen navn – Bjørgvin. Tunet på Ladegården lå der Rotthaugskomplekset ligger i dag. Ladegården ble regulert og utbygd som boligstrøk med hovedsakelig småleiligheter fra 1870-årene og frem mot århundreskiftet.
Sandvikskirken, Rothaugen skole, Ladegården sykehjem og Meyermarken ligger innenfor strøkets grenser. Mathismarkens Bataljon er strøkets lokale buekorps. Ved sjøen ligger det verneverdige gamle sjøboder. Bebyggelsen strekker seg svært langt oppover i fjellsiden, og krysser Fjellveien oppe ved lysthuset Mon Plaisir. Strøket omfattes av grunnkretsene Mulen, Breistølen, Absalon Beyers gate, Mathismarken, Sandvikskirken, Rothaugen, Ladegården og Baglergaten med til sammen 3 736 innbyggere 1. januar 2014 og et areal på 0,29 km².
Meknès
Meknès (arabisk: ) er en by i Marokko. Byen ligger ca. 130 km øst for hovedstaden Rabat og 60 km vest for Fez. Byen hadde i 2006 et folketall på 950 000. Byen ligger i regionen Fès-Meknès.
Meknès hadde sin gullalder på 1600- og 1700-tallet, da byen var hovedstad i Marokko under sultan Ismail Ibn Sharif (1672 – 1727), før hovedstaden ble lagt til Rabat. Sultanen omdannet byen fullstendig og anla en hovedstad i spansk-maurisk stil, med høye murer og imponerende portaler. Den vellykkede blandingen av europeisk, islamsk og nordafrikansk stil er fremdeles synlig i gamlebyen, medinaen, og er grunnen til at gamlebyen er et verdensarvminne.
Byens økonomi var i stor grad basert på slaveri. Europeiske slaver ble fanget på havet av nordafrikanske pirater og hentet fra omkringliggende spanske og engelske utposter før de ble ført til hovedstaden. Sultanen Ismail Ibn Sharif satte i gang en rekke byggeprosjekter, blant annet et stort palass ved navn Dar Kbira, som stod ferdig i 1677. Palasset ble bygget av blant annet europeiske slaver, og nærliggende romerske ruiner ble plyndret for stein til byggingen.
Den romerske ruinbyen Volubilis, som også er verdensarvminne, ligger en halvtimes reise nord for Meknès.
Johan Otto von Spreckelsen
Johan Otto von Spreckelsen (født 4. mai 1929 i Viborg, død 16. mars 1987 i Hørsholm) var en dansk arkitekt. Han er særlig kjent for Arche de la Défense i bydelen La Défense i Paris.
Etter studentereksamen i 1948 utdannet von Spreckelsen seg til arkitekt ved Kunstakademiet i København. Han ble senere lektor ved Akademiet og fra 1978 var han professor ved Kunstakademiets Arkitektskole.
Spreckelsen ble tildelt Eckersbergmedaljen i 1984, men han mottok den ikke.
I 1983 vant han den internasjonale konkurransen om bygging av Arche de la Défense for enden av l'Axe historique i Paris, som den daværende franske presidenten François Mitterrand sto bak. Ingeniør Erik Reitzel medvirket.
I ble han tildelt Nykredits Arkitekturpris post mortem, sammen med Erik Reitzel.
Jacques Rivette
Jacques Rivette (født 1. mars 1928 i Rouen, død 29. januar 2016 i Paris) var en fransk regissør.
Ved siden av Jean-Luc Godard er Jacques Rivette ansett som den mest eksperimentelle av regissører innen den nye franske bølge. I likhet med Godard hadde han en bakgrunn innen filmkritikk. Han var begeistret for amerikansk film, spesielt genre-regissører som Robert Aldrich og Frank Tashlin.
Den narrative utviklingen i Rivettes historier er ofte ukonvensjonelle. Ofte er det flere parallelle handlingsforløp som kan være romantiske, mystiske og komiske på samme tid. Filmene bærer preg av improvisasjon, og er de ofte ekstremt lange.