cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Undergrunnstegneserier
Tidlig historie i USA (1967-1972)
I 1971 var det et kollektiv av tegnere som av nostalgiske grunner utga to hefter av en undergrunnstegneserie som de kalte Air Pirates Funnies, «Luftpiratene». Gruppen besto av Dan O'Neill, Shary Flenniken, Bobby London, Gary Hallgren, og Ted Richards. Kollektivet delte en felles interesse i tegnestilen til tidligere seriemestre, og fant inspirasjon i å gjøre deres egne serier i åndelig fellesskap med fortiden, ikke ulikt hva de britiske prerafaelittene søkte i italiensk renessanse på midten av 1800-tallet. Flenniken etterlignet Clare Briggs og H. T. Webster i hennes serie Trots & Bonnie; Bobby Londons serie Dirty Duck ga sin hyllest til stilen til George Herrimans klassiske Krazy Kat; Ted Richards’ serie Dopin' Dan minnet løselig om Billy av Mort Walker, og Gary Hallgrens Pollyanna Pals lå i kjølvannet av Cliff Sterretts Polly and Her Pals. Hjernen bak Luftpiratene var Dan O'Neill som anså at Mikke Mus var et symbol på det konforme hykleriet i den amerikanske kulturen og derfor et mål for politisk og sosial satire.
Trond-Viggo Torgersen
Trond-Viggo Torgersen (født 14. juni 1952 i Oslo) er en norsk artist, mediemann, lege og tidligere barneombud.
Undergrunnstegneserier
Tidlig historie i USA (1967-1972)
De to utgivelsene av heftet Air Pirates Funnies kom henholdsvis ut i juli og august 1971, utgitt under navnet Hell Comics, men distribuert via Last Gasp. Seriene i begge bladene, tegnet av O'Neill, London og Hallgren, fokuserte særlig på Floyd Gottfredsons avisutgave av Mikke Mus, men alle Disney-figurene ble involvert i relative voksne aktiviteter som å ha sex og ruse seg på dop. Begge bladene er i dag samlerobjekter. Grunnen var Walt Disney Company at ikke kunne akseptere en parodi som lå så tett opp til originalen og saksøkte kollektivet. Hva som kunne ha vært en bagatell ble en meget omtalt rettssak om ytringsfriheten, en kulturkamp hvor et stort mediaselskaps opphavsrettigheter sto opp mot kunstnerisk ytringsfrihet. Rettssaken trakk ut i flere år, og særlig O’Neill fortsatte hva han mente var en kulturkamp, blant annet organiserte han «Musenes befrielsesfront» (Mouse Liberation Front), noe som provoserte Disney ytterligere og først i 1980 kom det til en form for overenskomst hvor Disney ikke ville forfølge saken så lenge kollektivet ikke gjenopptrykket eller tegnet mus. Det har kommet flere bøker om prosessen, blant annet Bob Levins The Pirates and the Mouse: Disney's War Against the Counterculture (2003).
Trond-Viggo Torgersen
Torgersen startet sin karriere som kanalvert NRK i 1974. I 1970- og -80-årene ledet han barne- og ungdomsprogrammer på kanalen som  med Flode i 1978 og Kroppen i 1981, og han var første programleder for Halvsju i 1979. Mellom 1987 og 1991 medvirket han i Dan Børge Akerøs underholdningsprogram LørDan med karakteren «Vaktmesteren» og ulike figurerer i «Fem på gaten». I perioden 2003 til 2005 hadde han flere programmer fra Samfundet i Trondheim under tittelen Trond-Viggo og Samfundet. Fra 2008 har han ledet det TV-sendte sceneshowet Hvorfor det?, og fra 25. august 2012 var han programleder for 20 spørsmål til programmet ble nedlagt i 2016.
Han har gitt ut flere barneplater og har vært skuespiller i filmer som Get Ready to Be Boyzvoiced (2000), O' Horten (2007) og Kommandør Treholt & Ninjatroppen (2010). Han har også skrevet flere teaterstykker både for barn og voksne og teaterstykket Hjalmar og Flode har vært oppført både på Oslo Nye Teater, Hordaland Teater og Rogaland Teater. Bøkene Kroppen, Flode alene og Tenke sjæl er oversatt til flere språk.
Undergrunnstegneserier
Tidlig historie i USA (1967-1972)
En annen antologi med en viss oppmerksomhet var Bizarre Sex (Kitchen Sink, 1972) og var påvirket av science-fiction-tegneserier. Tegnere her var blant annet Denis Kitchen og Richard «Grass» Green, sistnevnte en av få afroamerikanske tegnere. Denis Kitchen konsentrerte seg senere utelukkende om forlagsaktivitet og ble den som trakk den innovative tegneseriepioneren Will Eisner (1917–2005) fram i lyset igjen.
Trond-Viggo Torgersen
Han er gift med Kristin Helle-Valle og paret har tre barn sammen.
Undergrunnstegneserier
Anerkjennelse og kontroverser (1972-1982)
Film og fjernsyn begynte å reflektere undergrunnstegneserienes innflytelse på 1970-tallet. Det startet med utgivelsen av en tilpasning av Robert Crumbs tegneserie til tegnefilmen Fritz the Cat, regissert av Ralph Bakshi, og som ble den første tegnefilm som ble merket med X-rated (voksent innhold) av Motion Picture Association of America (MPAA). Andre voksenorienterte tegnefilmer påvirket av undergrunnstegneserienes fulgte, blant annet The Nine Lives of Fritz the Cat og Down and Dirty Duck. Sistnevnte var et opplagt plagiat av Bobby Londons undergrunnstegneserie Dirty Duck som først kom ut i 1971. Den samme innflytelsen har også blitt tilskrevet filmer som The Lord of the Rings (1978) og Forbidden Zone (1980). Det har også blitt trukket en forbindelseslinje mellom undergrunnstegneserier og Monty Python's Flying Circus' popularitet som inneholdt animasjoner av Terry Gilliam, tidligere bidragsyter til bladet Help! Etablerte utgivelser som Playboy og National Lampoon begynte også å utgi tegneserier og tegninger som bevisst ga assosiasjoner om undergrunnstegneserier.
Kritikere av undergrunnen hevdet at utgivelsene var sosialt uansvarlige og at de glorifiserte vold, sex og bruk av narkotika. I 1973 besluttet De forente staters høyesterett at lokalsamfunnene skulle selv sette grensene for hva som var uanstendig eller ikke. På midten av 1970-tallet ble salg av utstyr for dop, alt fra piper til hippeplakater, forbudt i mange amerikanske delstater, og hippibutikkene, det viktigste distribusjonsnettverket for salg av tegneserier og alternativer magasiner tørket opp og etterlot kun postordre igjen som den mest effektive kommersielle spredningen av undergrunnstitler. Mens amerikansk undergrunn gikk inn i et stup omsetningsmessig og i antall titler, begynte utgivelser av britisk og nordiske undergrunnstegneserier etablere seg i årene 1973–1974 og framover, men møtte snart den samme form for kritikk som hadde kommet amerikansk undergrunn til del.
I 1974 ønsket det kommersielle forlaget Marvel Comics å utgi et tegneseriehefte som inneholdt serier av undergrunnstegnere, kalt for «Comix Book», men ba om tegnerne om begrense seg til et betydelig mindre likefram og eksplisitt innhold slik at heftet kunne bli solgt i kiosker. Et antall tegnere tok opp tilbudet, blant annet Art Spiegelman, Trina Robbins, og S. Clay Wilson. Imidlertid solgte tegneserien ikke spesielt bra, og tittelen varte i kun fem utgaver. I 1976 fikk Marvel en del suksess med tegneserietittelen Howard the Duck, en satirisk tegneserie som var inspirert av undergrunnen og rettet mot et voksent publikum. Howard var en and fra et annet univers som havnet på jorden, og blant annet stilte opp i det amerikanske presidentvalget under slagordet «Get Down Amerika - Vote Howard the Duck». Selv om det ikke inneholdt potensielt støtende eksplisitt materiale, var heftet mer sosialt relevant enn noe annet som Marvel tidligere hadde utgitt. Heftet ble siden tilpasset en spillefilm som ikke klarte at viderebringe seriens beste trekk.
Undergrunnstegneserier fra før 1974 solgte mer enn 100 000 hefter i måneden, opprettholdt seks undergrunnsforlag, og en solidaritet mellom tegnerne. I en antologi ble alle tegnerne betalt like mye. Robert Crumb fikk ikke mer for en side enn en annen mer ubetydelig tegner i samme hefte som ble utgitt for første gang. Når hippibutikkene forsvant minsket spredningen og produksjonsomkostningene steg. Inn på scenen dukket det opp kommersielle «Jeg-skal-gjøre-deg-rik»-typer som ville gjøre det samme med undergrunnstegneseriene som de tidligere hadde gjort med hippikulturen: lage en kommersiell, salgbar pakke som kunne utnyttes for hva det var inntil enhver frisk dråpe var blitt presset ut. Noen av disse markedskreftene tilbød penger, andre bare tok det de ønsket, og Robert Crumbs gurulignende figur Mr. Natural ble eksempelvis brukt på alt fra plastkopper til glorete merkelapper på biler. Hans tilfeldige slagord «Keep on truckin'» med en figur med svære sko som tråkker av sted ble likeledes stjålet og utnyttet på t-skjorter og annet uten at Crumb i det hele tatt hadde gitt tillatelse eller fikk betaling. Noe av det samme skjedde med San Franciscos «folkets radio», radiostasjoner med minimalt med reklame og mye entusiasme for lokalsamfunnet, men som raskt ble kjøpt opp av mediakrefter som erstattet de opprinnelige folkene med nye som ikke satte radiostasjonen i «forlegenhet» ved å intervjue opposisjonelle politikere og radikale elementer.
På denne tiden begynte flere tegnere, blant annet Spiegelman, å føle at undergrunnen hadde begynt å bli mer trang og mindre kreativ enn tidligere. I henhold til Spiegelman: «Hva som hadde vært en revolusjon hadde ganske enkelt blitt redusert til en livsstil. Undergrunnstegneserier var blitt satt i bås hvor stereotypene var sex, dop og enkle opplevelser («Sex, Dope & Cheap Thrills»). De ble stappet inn i et skap sammen med hasjpiper og kjærlighetsperler etter hvert som ting ble styggere.»
I løpet av denne perioden kom det likevel flere utgivelser som fokuserte på feministbevegelsen og homsenes frigjøringsbevegelse, og ikke minst den voksende miljøbevegelsen.
På begynnelsen av 1980-tallet begynte pønkebevegelsen å påvirke undergrunnstegneseriene, men ikke så mye i det håndverksmessige. Isteden minnet det pønkeorienterte serier mer om undergrunnsbevegelsens begynnelse: billig produsert og lavt opplag, dårlig tegninger og patetiske fortellinger, men med pønkebevegelsens friske ånd om at «alle-kan-lage-serier» med eller uten hanekam. I Sheltons serie om Frikebrødrene begynte småpønkere å dukke opp som en forstyrrende bieffekt i form av frekke nihilister.
Nyere historie (1982 og til idag)
Fra 1982 endret distribusjonen av undergrunnstegneserier gjennom framveksten av egne tegneseriebutikker.
Etter hvert som tradisjonelle utgivere begynte å gå inn på markedet med tegneserier rettet mot voksne endret undergrunnstegneseriene seg og begynte å fokusere på mange av de samme temaene som tradisjonelle tegneserier foruten også å utgi mer eksperimenterende, kunstneriske serier, en inspirasjon fra Europa og Frankrike. Ved å fjerne seg fra undergrunnens historiske røtter gikk også grunnlaget for undergrunnen i oppløsning, og kunstnere og tegnere som tidligere hadde assosiert seg med undergrunnen begynte nå å nærme seg og assosiere seg med alternative tegneserier. Det angikk navn som blant annet Robert Crumb, Bill Griffith, Kim Deitch, Justin Green og Lynda Barry.
I 1985 ble Bill Griffiths tegneserie om den surrealistiske Zippy the Pinhead syndiklisert som en avisstripe. Tidligere hadde vært en ren undergrunnstegneserie. I 1986 og 1991 ble Art Spiegelmans grafiske roman Maus utgitt i to bind. Romanen hadde sin opprinnelse i en kort serie som ble utgitt i undergrunnen i 1973, og ble utgitt fortløpende som tilleggshefte i Spiegelman og Françoise Moulys magasin RAW fra 1980 og fram til 1991. RAW var mer en avantgardistisk hefte i stort format og godt trykk som fremmet alternative tegneserier og kunst, og tjente som et mer intellektuelt motstykke til Robert Crumbs enklere Weirdo som fulgte direkte i undergrunnens faste fotspor. Det mer sjangreorienterte magasinet Heavy Metal var et amerikansk motstykke til det fransk science-fictionmagasinet Métal Hurlant, og introduserte franske avantgardetegneserier for et amerikansk og internasjonalt publikum, blant annet i Norge da magasinet også ble distribuert gjennom Narvesen. I dette miljøet av endringer og nye impulser dukket blant annet tegneren Peter Bagge opp som et nytt heftig navn. Han fikk sine første serier trykket i Weirdo med svarte humor og overdrevne figurtegninger om amerikansk middelklasseoppvekst, men har på 2000-tallet gått over til uttrykke liberalistiske tanker i politiske og sosiale kommentarer.
Et trekk pekte fram mot de kommende alternative tegneseriene som ikke nødvendig kan defineres som undergrunnstegneserier: den selvbiografiske tegneserie. Robert Crumb hadde lenge benyttet seg selv som figur, men han vekslet mellom å latterliggjøre og blottlegge seg selv i tegneserieform. På mange måter ga Crumb bensin til de mange mytene om seg selv. En venn av Crumb i Cleveland, en eksentriker ved navn Harvey Pekar begynte i 1976 å utgi sitt eget hefte American Splendor hvor han fortalte om sitt eget liv ned til de minste detaljer. Det spesielle var at Pekar ikke tegnet selv, men fikk andre tegnere til å tegne for ham, blant annet Crumb. På 1990- og 2000-tallet fikk disse personlige, impresjonistiske tegneseriene et eget løft med utøvere i mange land, blant annet Christopher Nielsen i Norge, og amerikaneren Joe Matt i Canada.
Om Nielsen kanskje er mer Crumb enn Pekar, er Joe Matt et utmerket eksempel på den hensynsløse selvbiografiske tegneserien hvor mottoet synes å være, som en parafrase på Jens Bjørneboe: «Skriv om det som kan skade deg selv mest!» Joe Matt skrev og tegnet om seg selv, sitt turbulente forhold til kjæresten Trish, sin avhengighet av pornografi, og andre pinligheter inntil Trish fikk nok og stakk, noe som ga opphav til flere serier om hvordan Joe Matt håndterte bruddet.
Det som i hovedsak skiller undergrunnstegneserien fra 1980-tallets alternative tegneserier er at den er festet til en politisk og kulturell tidsepoke, opprøret på slutten av 1960-tallet, og frigjøringen på begynnelsen av 1970-tallet. Selv om uttrykket var mangfoldig og vekslende er den i stor grad knyttet til stereotyper som «sex, dop og enkle opplevelser» som Spiegelman uttrykte det. Alternative serier blir solgt i både ordinære bokhandlere som i spesielle tegneserierbutikker og er i stor grad inspirert av den europeiske tegneseriebølgen, særlig belgiske og franske tegneserier. Således er treffende at både Gilbert Shelton og Robert Crumb som aldrende menn hver for seg bor i Frankrike. Crumbs datter Sophie Crumb (født 1981) tilhører en ny generasjon serietegnere og en utmerket eksponent for alternative serier, men med opplagte stiltrekk fra sin fars innflytelse.
Storbritannia
I London gjenopptrykket undergrunnspublikasjonene International Times (IT) og Oz en del amerikansk materiale, men introduserte også en del britiske undergrunnstegneserier. Det første rene britiske bladet med undergrunnstegneserier var Cyclops som ble startet av en del av de som jobbet i IT. I et bud for å lette de pågående økonomiske vanskelighetene kjøpte IT ut Nasty Tales (1971), som snart ble rettsforfulgt for «uanstendighet». Til tross for at de måtte møte den beryktede Old Bailey-dommeren Alan King-Hamilton ble utgiverne frikjent av juryen. I kjølvannet av deres velpubliserte rettssak lansert Oz tegneseriebladet cOZmic Comics i 1972, hvor de trykte en blanding av nye britiske undergrunnstegneserier og eldre amerikanske serier.
Det siste britiske undergrunnstegneserien av en viss tyngde var Brainstorm Comix (1975), som utelukkende inneholdt serier av britiske tegnere. Mange av de britiske tegnerne fra perioden gikk videre med en relativ suksessfull kommersiell karriere, eksempelvis Dave Gibbons og Brian Bolland.
Forlaget Knockabout Comics ble opprettet av Tony Bennett og Carol Bennett på 1980-tallet, først og fremst for distribuere Gilbert Sheltons Frikebrødrene, og deretter å trykke dem da importen ofte ble stanset i britisk toll. Etter hvert utga Knockabout også britiske serier av tegnere som Hunt Emerson og Bryan Talbot. Knockabout ble rettsforfulgt og til sist dømt for å være uanstendige og at en rekke serier av blant Crumb ble konfiskert og brent. Det ble eksempelvis ulovlig å eie tegneserieheftet Fresca Zizis (1977) av feministen Melinda Gebbie på De britiske øyer. Beslagleggelsen førte forlaget på kanten av ruin, men det overlevde og har siden utgitt en rekke smale og kunstneriske tegneserier, blant annet serier av Alan Moore. Og fortsatt utgir de Frikebrødrene.
Norge
Situasjon for tegneserier i Norge var bortimot alt var import og oversettelser av utenlandske tegneserier, hovedsakelig for barn. Noen eldre norske tegnere dukket opp i juleheftene en gang i året, hovedsakelig fortsettelse av tradisjoner etablert et par tiår tidligere. Noen få pionerer begynte å utgi egne hefter, og små alternativforlag som Regnbueforlaget hjalp til. En fågel er loss, Revejakten, Instant Karma, Veien til Brüssel og hvem lurer hvem og andre titler av blant annet Terje Nordberg, Arne Isachsen og broren Haakon W. Isachsen som i kjølvannet av motstandskampen mot EU og den økende radikaliseringen lagde rare tegneserier som var uvant kost.
Den fremste eksponenten for norsk motkultur var avisa Gateavisa som ble utgitt av et kollektiv i Oslo. Mellom tekster om husokkupasjon og anarkisme trykket Gateavisa tegneserier fra andre siden av Atlanterhavet som Crumb og Shelton. Futurum Forlag, som offisielt utga Gateavisa, utga også fem hefter av Feite Freddy & vennene hans med serier av Gilbert Shelton og noen norske tegnere. Mot slutten av 1970-tallet hadde Gateavisa fått vind i seilene og med økt opplag donerte de hele nummer 6 i 1978 til tegneserier av norske tegnere og fortellere: her kom Thor Sivertsen til uttrykk i Gunnar Staalesens tekst, Øystein Loge, og Haakon W. Isachsen, men den som ble virkelig populær var en pasifist fra Bergen som kalte seg for Nillz og skrev og tegnet en rimelig voldelig parodi på Donald Duck kalt «Ronald Dunk», om en hasjrøykende kriminell som dumpet kjedelig Dolly for spennende Magika. Året etter fortsatte Gateavis med gamle og noen nye navn som Leonard Borgzinner og Torstein Gundersen.
Utenfor Gateavisa kom bladet Brage ut med ujevne mellomrom og trykte norske tegnere. Særlig Nillz, men her debuterte også Knut Nærum og Steffen Kverneland for første gang i beskjedne omgivelser. Et veiskille kom i 1980 da Christopher Nielsen debuterte i Gateavisa med en enkel serie. Anmelderen i studentavisa Universitas vurderte tegningene rute for rute, og mente at Nielsen falt igjennom. Nielsens tegnestil har alltid vært enkel, men den var effektiv og stilren for et genuint fortellertalent som siden har kommet med en rekke store tegneseriebøker, animert film og teaterstykke, alt preget av undergrunnstegneseriens uhemmede virkemidler.
Et annet tegneserieblad som overtok der Brage sluttet var Kraftig Kost som ble sjøsatt i februar 1986. Etter nummer 13 fusjonerte Kraftig Kost med tidsskriftet TEGN som hadde en viss betydning på 1980-tallet for tegneseriene i Norge. Viktige navn utover de før nevnte var Bob Horn, Waldemar Hepstein og Mikael Holmberg. Mot slutten av 1980-tallet var undergrunnsperioden i Norge for lengst over. Mange av tegnerne som hadde debutert i undergrunnen fant utløp i andre fora og i alternative forlag som blant annet Jippi forlag som tok opp arven og løftet den kvalitativt.
Det kunne vært deg
For OnklP-albumet, se Det kunne vært deg (album)
Det kunne vært deg er en norsk drama- og filmkomedie fra 1952 regissert av Kåre Bergstrøm og Henki Kolstad. Hovedrollene spilles av Henki Kolstad, Inger Marie Andersen, Wenche Foss og Ebbe Rode. Filmen er basert på Karl-Ludvig Bugges skuespill med samme tittel. Han bearbeidet det også til manus.
Handling
Maisen (Inger Marie Andersen) og arkitekten Harald «Pompen» Brekke (Henki Kolstad) er nygift og på vei hjem til sin leilighet etter vielsen. Pompen har mistet nøkkelen og må derfor ringe på hos naboen og ungkaren Cornelius (danske Ebbe Rode). Det fører til et varmt vennskap mellom de nygifte og Cornelius. I motsetning til Pompen, er Cornelius en hardbarket ungkar med en ny og lekker venninne hver dag. Nå har han falt for Ingrid (Wenche Foss), men klarer snart å såre henne slik at hun reiser fra ham.
Etterhvert begynner Maisen og Pompens ekteskap å halte. Cornelius ser at noe må gjøres og arrangerer en middelhavstur for Maisen slik at paret kan få tenkt gjennom tingene på hver sin kant. Det Cornelius imidlertid glemmer er at «to års vaneekteskap har gjort Pompen og Maisen modne for det feiltrinnet som de fleste mennesker kan komme til å begå, hvis omstendigheter og anledning sammensverger seg for å bringe dem til fall».
Tilfeldigheter gjør det til og med slik at Pompens feiltrinn skjer med Ingrid. Maisen på sin side treffer en ung amerikaner ombord og oppdager litt for sent at en uskyldig flørt kan føre til problemer. Men både hun og Pompen flykter fra sine respektive dagen etter.
Om filmen
Det kunne vært deg ble straks utropt til årets norske film da den kom. En rekke av Norges fremste skuespillere bidro til suksessen.
Arbeiderbladets filmanmelder roste filmen opp i skyene i 1952 og omtalte den som: «den morsomste film som er laget i Norge». De gav særlig Bugges manusarbeid skryt og beskrev det som: «usedvanlig lovende manuskriptarbeid». Skuespillerne fikk også skryt og kalte blant annet Wenche Foss' opptreden som «imponerende». Anmelderen avsluttet med «La oss kaste våre luer i luften!». Dagbladets Gunnar Larsen var noe mer tvetydig, men skrev fordelaktig at: «Filmen er meget rikere utbygd og smart enn vanlige danske og norske filmlystspill».
Priser
Bergstrøm ble i 1953 tildelt Filmkritikerprisen for både denne og Andrine og Kjell.
Wilhelm Kaisen
Carl Wilhelm Kaisen (født 22. mai 1887 i Hamburg, død 19. desember 1979 i Bremen) var en tysk politiker fra SPD.
Kaisen var fra 1920 til 1928 og dessuten i 1933 senator for velferdssaker i Bremen og medlem av Bremens borgerskap som er delstatens parlament. Tiden under nasjonalsosialismen tilbrakte han sammen med sin familie som bonde i bydelen Borgfeld i Bremen.
Wilhelm Kaisen preget den politiske og økonomiske gjenoppbyggingen av hansabyen fra avslutningen av den andre verdenskrigen i 1945, til han gikk ut av senatet i 1965.
Utenrikspolitisk gikk Kaisen inn for en vestorientering av Forbundsrepublikken Tyskland og en europeisk integrasjon. Han var populær i folket, men ofte omstridt i partiet SPD. Beslutningen om å gjøre Tyskland medlem av NATO som Kaisen var for, førte til brudd mellom Kaisen og SPDs daværende leder Kurt Schumacher.
Tønsberg-Kameratene
Historikk
Tønsberg-kameratene blei stifta av en kameratgjeng på 15–16 gutter fra Tønsberg 10. oktober 1917 under navnet «Fotballklubben Kameratene». Siden har den vært en sentral sportsklubb i byen. TK var den første sportsklubben som avlyste et idrettsstevne under idrettsstreiken som norske klubber gjennomførte fra 1941 i protest mot nazifiseringen av idretten i Norge under andre verdenskrig. Slagen Atletklubb gikk inn i Tønsberg-Kameratene i 1973. I 1981 gikk friidrettsgruppa ut av TK og stifta Tønsberg Friidrettsklubb sammen med utøverne fra Tønsberg Turn (TT). I 1985 falt også fotballgruppene fra i de to tradisjonsrike foreningene og ble til Tønsberg Fotballklubb.
Klubbens mest kjente medlemmer er Steffen Tangstad, som tok flere EM-titler i profesjonell boksing og kjempa om VM-tittelen mot Michael Spinks i Las Vegas i 1986, Øystein Holt, klubbens mestvinnende med 12 NM-gull og sju kongepokaler og Ruth Kasirye, som tok sølvmedalje i EM i vektløfting i 2007.
Vektløfting
Olympisk mester Leif Jensen var medlem av Tønsberg-kameratene noen år og vant NM-gull for klubben i 1989.
Altstadt Spandau undergrunnsstasjon
Altstadt Spandau undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Altstadt Spandau er på linjen U7. Stasjonen ligger i den eldste delen av Spandau og navnet betyr Spandaus gamleby på norsk.
Stasjonen åpnet 1. oktober 1984 som del av den nordvestlige utvidelsen av U7. Siden linjen går under Havel rett øst for stasjonen befinner den seg 14 meter under bakkenivå, noe som er dypere enn de fleste stasjonene på Berlins undergrunnsbane.
Yalova (provins)
Yalova er en av Tyrkias 81 provinser. Provinsens areal er 847 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Yalova.
Provinsen ligger vest i Tyrkia og grenser til provinsene Bursa i sør og til Kocaeli i øst og i vest og nord har den kystlinje mot Marmarahavet.
Alt (stemme)
Alt er betegnelsen på kvinnestemmen med lavest tessitura.
Beskrivelse
Det finnes enkelte sangerinner med en svært dyp alt-tessitura som kalles kontra-alt. Den engelske betegnelsen contralto betegner vanligvis det samme som det som på norsk kalles alt.
Guttealt
En del guttesangere som ikke har kommet i stemmeskiftet har en tessitura som ligger i altregisteret, og dette stemmeleiet kalles guttealt. Guttestemmer med en høyere tessitura kalles tilsvarende guttesopran. En del voksne menn kan synge i altregisteret, men det skjer stort sett ved hjelp av falsett- eller hodestemmeteknikker, og klangen er ganske annerledes enn hos guttestemmer. Guttestemmer synger vanligvis de høye stemmene i guttekor.
Marius Roth Christensen
Marius Roth har gjennomført utdanning både ved Østlandets Musikkonservatorium og Statens Operahøyskole, og har hatt roller i oppsetninger som Jesus Christ Superstar i Grimstad i 2001 og 2002 og Den glade enke i Sandefjord i 2000, samt flere mindre roller i oppsetninger ved Den Norske Opera. Våren 2006 debuterte han som solist ved Den Norske Opera som Tamino i Tryllefløyten.
Marius Roth har de siste årene konsentrert seg om operakarrieren og har vært fast i Den Norske Operas kor. Han er nå frilanssanger med oppdrag i ulike konserter og forestillinger, blant annet i kirkemusikalske sammenhenger.
Etter avskjedsturneen med Seigmen i starten av 1999 valgte han å satse på operakarrieren.
Seks år senere har Seigmen blitt gjenforent ved en rekke anledninger, og i 2015 ga bandet ut sitt første album på atten år.
St. Elisabeths hospital (Trondheim)
St. Elisabeths hospital er et tidligere sykehus ved bydelen Ila i Trondheim som ble opprettet i 1887 i regi av St. Elisabeth-ordenen og som fungerte frem til nedleggelsen i februar 2010.
Historie
I 1874 kjøpte Den katolske kirke den 37 dekar store eiendommen Abelsborg ved Ila og oppførte deretter i perioden 1877–1880 et kombinert bolig-, skole- og kirkebygg (tegnet av arkitekt Carl Julius Bergstrøm) på den nåværende eiendommen i Hans Nissens gate nummer 3. Kirken, under navnet Jesu Hjerte kirke, ble den første bygningen på eiendommen og ble vigslet i 1878. I perioden fra 1880 ble det besluttet å oppføre et sykehus i sammenheng med den første bygningen, og denne stod ferdig i 1887. Sykehuset med fem sengeplasser tilhørte kirken og ble drevet av St. Elisabethsøstrene, som var en kongregasjon innen Fransiskanerordenen oppkalt etter Elisabeth av Thüringen.
Etter århundreskiftet ble sykehuset en del av St. Elisabethsøstrenes eiendom, og i 1908 ble sykehuset ombygd etter tegninger av arkitekt Axel Guldahl. Etter denne ombygningen ble kirken omgjort til kapell, mens sykehuset fikk mellom 50 og 60 sengeplasser drevet av elleve søstre og en prest. Sistnevnte hadde samtidig tjeneste som sogneprest for Jesu Hjerte kirke frem til 1929. Sykehusets søstre bodde etter denne ombygningen på hybler i byggets fjerde etasje. Sykehuset ble senere utvidet en rekke ganger, hvor siste større utvidelse skjedde i 1953. Bygningen hadde da et areal på om lag 6 100 kvadratmeter. I 1970 ble sykehuset lagt under Sør-Trøndelag fylke og Regionsykehuset i Trondheim, mens St. Elisabethsøstrene drev sykehuset frem til 1982. Etter dette ble St. Elisabeth hospital drevet som hjerteklinikk og klinikk for dagkirurgi under St. Olavs hospital.
Kjell Ola Dahl
Kjell Ola Dahl (født 4. februar 1958 på Gjøvik) er en norsk forfatter. Dahl er utdannet cand.mag. med fagene psykologi, juss og bedriftsøkonomi.
Dahl vokste opp på Gjøvik, siden i Kristiansand, Oslo og Bærum. Etter examen artium på Eikeli videregående skole i 1977, studerte Dahl psykologi på Universitetet i Oslo.
Dahl arbeidet som lærer og rådgiver på Askim videregående skole da han debuterte litterært i 1993 med kriminalromanen Dødens investeringer. Dette var første bok i serien om politietterforskerne Gunnarstranda og Frølich. Denne serien er oversatt til flere språk. I enkelte land (for eksempel Storbritannia, USA, Canada og Spania) brukes forfatternavnet K.O. Dahl. Dahls romaner Lindeman & Sachs og Lindemans tivoli er en familiekrønike fra nær fortid om norsk næringsliv og finanshistorie. Dahls bok Siste skygge av tvil er dramatisert for NRK radio.
For boken Assistenten ble Kjell Ola Dahl nominert til Sølvkniven 2021.
Dahl har samarbeidet med filmregissøren Hisham Zaman. Samarbeidet har resultert i to spillefilmer, Vinterland og Før snøen faller.
HSL 3
HSL 3, en forkortelse for Hogesnelheidslijn 3, er en høyhastighetsbane som går mellom Liège i Belgia og Aachen i Tyskland. Strekningen har en topphastighet på 260 km/t og er del av høyhastighetsforbindelsen Paris – Brussel – Köln.
Strekningen blir trafikkert av Thalys og ICE. De konvensjonelle jernbanestrekningene i Belgia har et annet kjørestrømsystem, derfor må disse togene være i stand til å skifte system for å kunne kjøre gjennom Liège.
Tom Selleck
Thomas William «Tom» Selleck (født 1945) er en amerikansk skuespiller som er spesielt kjent fra TV-serien Magnum, P.I. På film huskes han best fra filmkomedien Tre menn og en baby (1987).
Drivkraft Norge
Drivkraft Norge, tidligere Norsk Petroleumsinstitutt (forkortet NP), er en bransjeforening for selskaper som produserer og selger oljeprodukter, gass, strøm og bioenergi i Norge. Organisasjonen ble opprettet 27. februar 1970 og har kontor i Middelthuns gate 27 i Oslo. Administrerende direktør er Kristin Bremer Nebben.
Tom Selleck
Han har løpet av karrieren medvirket i over 80 film- og tv-produksjoner og har også produsert og hatt manus på en del tv-produksjoner.
Drivkraft Norge
Drivkraft Norges erklærte formål er å ivareta og fremme medlemsselskapenes felles interesser i samspill med myndigheter, kunder og ansatte. Dette skal skje uten å påvirke konkurransen mellom medlemmene.
Medlemmer
Følgende er en liste over medlemmene:
Sykehuspartner
Sykehuspartner HF er et helseforetak som eies av Helse Sør-Øst. Sykehuspartner ble etablert i 2003 som felles tjenesteleverandør for hele det regionale helseforetaket innen områdene IKT, HR og innkjøp/logistikk. Avdelingen ble etablert som en egen virksomhet i tidligere Helse Sør.
Tom Selleck
I 1986 fikk han stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Sykehuspartner
Sykehuspartner leverer tjenester til Helse Sør-Øst. Sykehuspartner har som mål å redusere kostnadene til administrasjon, og frigjøre mest mulig ressurser til pasientbehandling. Sykehuspartner har hovedkontor i Drammen, og avdelinger i Gjøvik (IKT), Lillehammer (IKT), Grimstad (HR, IKT og kundesenter), Porsgrunn (HR/IKT), Hamar (HR/IKT), Fredrikstad (HR/IKT) og Oslo (HR/IKT). Sykehuspartner hadde i 2023 nærmere 1700 medarbeidere. Styreleder er Herlof Nilssen.
Tom Selleck
Bakgrunn
Selleck er født i Detroit og oppvokst i Sherman Oaks i California hvor familien flyttet i 1948. Han kan på farssiden spore sine røtter tilbake til kolonistene som kom til Amerika på 1600-tallet.
Han startet karrieren som modell mens han studerte ved University of Southern California, hvor han kom inn på et basketballstipend. Han studerte økonomi, men ble etterhvert anbefalt å prøve seg som skuespiller. Han droppet ut av universitetet og begynte å studere skuespill ved Beverly Hills Playhouse. På slutten av 1960-årene begynte han å opptre i reklamer for produkter som blant annet Pepsi og Salem sigaretter.
Skuespillerkarriere
Selleck tv-debuterte som deltaker i gameshowet The Dating Game (1965). Han hadde sin første rolle i westernserien Lancer (1969) og hadde utover 1970-årene gjesteopptredener i serier som blant annet The F.B.I. (1973), The Young and the Restless (1974–1975), Mannix (1975), The Streets of San Francisco (1975), Charlie's Angels (1976) og The Rockford Files (1978–1979). I 1980 fikk han hovedrollen som privatetterforsker Thomas Magnum i den actionfylte tv-serien Magnum, P.I. Serien gikk helt til 1988 og var blant de mest populære seriene som gikk på amerikansk TV i 1980-årene. Rollen innbrakte ham både en Emmy og en Golden Globe. Han har siden har hatt flere opptredener i serier som Venner for livet (1996–1997), Boston Legal (2006) og Las Vegas (2007–2008). Han hadde hovedrollen i den kortlivede komiserien The Closer (1998) og har siden 2010 hatt hovedrollen i politiserien Blue Bloods. Han har også spilt i flere TV-filmer. Av disse kan en nevne Concrete Cowboys fra 1979, hvor han hadde sin første hovedrolle, The Sacketts (1979), The Shadow Riders (1982), Last Stand at Saber River (1997), Running Mates (2000), Crossfire Trail (2001), Monte Walsh (2003), Twelve Mile Road (2003) og Ike: Countdown to D-Day (2004). Han har også spilt hovedrollen i ni TV-filmer om politisjef Jesse Stone (2005–2015).
På film huskes Selleck spesielt fra komedien Tre menn og en baby som ble den mest besøkte kinofilmen i USA i 1987. I 1990 kom oppfølgeren Tre menn og en liten dame hvor han gjentok sin rolle. Han har ellers hatt fremtredende roller i filmer som blant annet Daughters of Satan (1972), High Road to China (1983), Lassiter (1984), Runaway (1984), Hennes alibi (1989), Quigley Down Under (1990), Mr. Baseball (1992), Folks! (1992), Christopher Columbus: The Discovery (1992), In & Out (1997), The Love Letter (1999) og Killers (2010).
Selleck var opprinnelig tiltenkt rollen som Indiana Jones i filmen Jakten på den forsvunne skatten, men måtte takke nei fordi han ikke kunne løses fra kontrakten han hadde inngått i forbindelse med TV-serien Magnum P.I.
Selleck har markert seg som en sterk tilhenger av retten til å eie skytevåpen og var styremedlem i National Rifle Association frem til 2018.
Priser
Der kan nevnes at han har blitt nominert ytterligere seks ganger til Emmy-prisen (1982–2007), seks ganger til Golden Globe-prisen (1982–1988) og to ganger til People's Choice Awards (2015–2017).
TV-liste
{| cellpadding="2" cellspacing="2" border="0" style="width: 100%;"
Loir-et-Cher
Loir-et-Cher er et fransk departement i regionen Centre-Val de Loire. Hovedbyen er Blois.
Det er tre arrondissementer, 15 kantoner og 291 kommuner i Loir-et-Cher.
Regenskirken
Regenskirken var forgjengeren til Trinitatis kirke i København. Kirken lå i en fløybygning like ved Rundetårn.
Da Christian IV omkring 1620 bygde Regensen i København, ble det innredet en kirkesal for studentenes andaktsøvelser. Salen ble kjent som Regenskirken.
Først etter kongens død i 1656 ble Trinitatis kirke på den motsatte side av Købmagergade innviet. Den skulle ikke brukes som sognekirke, men som universitets- og studenterkirke. Den tok etterhvert over for den gamle regenskirkens funksjon. Av samme grunn ble kirken, i stedet for det for menigmanns vanskelig gjennomskuelige navn «Trinitatis», oftere kalt Regenskirken.
Den gamle salen ble tatt i bruk som auditorium og lesesal. Men som det kan gå i slike tilfeller, ble det gamle navnet hengende ved salen. Resultatet ble at betegnelsen «Regenskirken» i lang tid ble brukt i to forskjellige betydninger.
Rana Blad
Rana Blad er en lokalavis som utgis i Mo i Rana på Helgeland i Nordland. Avisen ble grunnlagt i 1902 av Redvald Knudtson under navnet Dunderlandsdølen, og har historisk vært et organ for arbeiderbevegelsen og Det norske Arbeiderparti. I 1918 skiftet avisen navn til Helgelands Fremtid, før den gjenoppsto som Dunderlandsdølen i 1921. De tyske okkupantene stoppet avisen fra 1941 fram til frigjøringen i 1945. I 1947 skiftet den navn til Rana Blad. Avisas dekningsområde er Nord-Helgeland.
Rana Blad var i 1965 den andre norske avisen (etter Jarlsberg i 1964) som gikk over til offsettrykk.
Kirsti Nielsen var ansvarlig redaktør i avisen fra 1994 til 2014. I 2008 ble hun også administrerende direktør i avisen. I januar 2014 kunngjorde hun sin avgang sommeren eller høsten 2014. Nåværende sjefsredaktør er Marit Ulriksen. 30. mai 2017 ble antall papirutgivelser redusert fra seks til fire i uken. 5. mai 2017 lanserte Rana Blad og Helgelendingen en sjudagers digital avis, Nyhetsdøgnet, ifølge pressemelding fra Amedia.
Ansvarlig redaktør
Ansvarlig redaktør i Rana Blad:
Dunderlandsdølen/Helgelands Fremtid/Dunderlandsdølen:
Rana Blad:
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Barrow (Suffolk)
Historie
Stedsnavnet Barrow er opprinnelig av angelsaksisk opprinnelse, og det oversettes gjerne som «skog», eller lund (i skog), og ifølge stedsnavnsforskeren Eilert Ekwall også ås eller (i overført betydning) gravhaug. I Domesday Book er Barrow for 1086 oppført med 27 husholdninger (som normalt har flere personer hver).
Sognekirken fra 1300-tallet, dedikert alle helgener, står 1,5 km fra landsbyen, nær grensen til Higham. Kirken har et alterformet gravmonument i koret, med messingfigurer, våpenskjold og en lang minneinskripsjon, tilegnet Clement Higham (1495–1571), engelsk advokat og politiker.
En lokalhendelse om et voldelig overfall på slutten av 1700-tallet har fått eget liv og utbroderte detaljer, inkludert en stein på det sted i Barrow hvor det hevdes at en tyv og morder ble hengt. Den historiske kjernen er dog at den 6. januar 1783 var Macro av Barrow Hall på vei hjem etter å ha samlet inn tiende. Han ble stoppet av en bevæpnet landeveisrøver i nærheten av Barrows skole. Etter å ha gitt fra seg pengene slo Macro etter ham med spaserstokken, skuddet gikk av og det streifet kinnet hans. Landeveisrøveren flyktet med byttet, men neste dagen undersøkte Macro sporene og fant ut av overfallsmannens hest hadde en hestesko av et særegen type. Han fulgte sporet til Kentford, fant hesten i stallen og tyven på kroen, som han egenhendig arresterte. Tyven ble siden funnet skyldig og hengt, men ikke i Barrow, som den lokale legenden hevdet.
Lofot-Tidende
Lofot-Tidende og lofot-tidende.no er en avis som utgis på Leknes i Vestvågøy. Papiravisen kommer ut én gang i uka, på torsdager. Lofot-Tidende dekker kommunene Vestvågøy, Flakstad og Moskenes i Nordland fylke, og har åtte ansatte. Sjefredaktør og daglig leder er Bjarne Benjaminsen.
Avis Budget Group
Avis Budget Group, Inc. er et amerikansk selskap som driver utleie av personbiler og lastebiler gjennom en rekke datterselskaper, herunder Avis Rent a Car System, Budget Rent a Car, Budget Truck Rental, Payless Car Rental og Zipcar.
Lofot-Tidende
Lofot-Tidende så dagens lys i 1952. Avisen var eid av familien Nordahl på Leknes, men ble solgt til partiet Høyre noen år senere, og gikk inn i 1958. Dagens versjon så dagens lys 12. november 1987. Avisen var da eid av Even Carlsen, Kenneth Grav og Sverre Christoffersen. Starten var motivert av Lofotpostens neglisjering av Lofotens største kommune, Vestvågøy. Avisen ble solgt til A-pressen i 1998, og etter innsigelser fra Medietilsynet, helt opp til Høyesterett, ble det endelig fastslått i 2000 at avisen var og er en avis eid av A-pressen, senere Amedia.
Kenneth Grav var redaktør av avisen fra 1987 til sommeren 2008. Han var også daglig leder av avisen fra 2000. Rune Andreassen overtok som redaktør etter Grav.
I november 2014 slo konsernet sammen Lofot-Tidende med Lofotposten. Samtidig ble antall utgivelser for Lofot-Tidende redusert fra to til én dag i uka, og lofot-tidende.no ble lagt ned. Det skapte sterke reaksjoner i Midt- og Vest-Lofoten, og lokale aktører startet opp en ny avis, Avisa Lofoten. Amedia besluttet i 2015 å snu på flisa, og i september 2015 sto Lofot-Tidende igjen på egne bein med én utgivelse i uka. 1. oktober var det også blåst liv i lofot-tidende.no.
Lofot-Tidende ble to ganger kåret til årets lokalavis av Landslaget for lokalaviser, LLA. Det skjedde i 1989 og i 1995. Avisen har ved flere anledninger fått hederlig omtale av LLA.
Lofot-Tidende ble ved oppstarten trykket hos Brønnøysunds avis. Senere ble trykken flyttet til Nordlands Framtid i Bodø. Fra 2004 ble avisen trykket i Lofotpostens trykkeri i Svolvær fram til 1. oktober 2009, da trykkeriet i Svolvær ble nedlagt. Etter nedleggelsen av trykkeriet blir begge avisene trykket hos K. Nordahls Trykkeri på Sortland, der også Bladet Vesterålen blir trykket. . Avisen trykkes i dag i Harstad.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Musikkåret 1557
Musikkåret 1557 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde musikkpersonligheter i 1557.
Ved kongens bord
Premieren ble sett av 657 000, mens siste episode ble sett av 564 000.
Om serien
Serien ble tatt opp i 2003 og 2004. Risan hadde arbeidet med serien siden slutten av 1990-årene.
Lippe ble nominert til den internasjonale Emmy-prisen for sine rolle i serien, men ble slått av kinesiske He Lin.
Serien ble også vist på svensk TV.
Loire (departement)
Loire er et fransk departement i regionen Auvergne-Rhône-Alpes. Hovedbyen er Saint-Étienne.
Saltenposten
Saltenposten er en avis som utgis i Nordland, med Indre Salten, dvs kommunene Fauske, Saltdal, Beiarn og Sørfold, som dekningsområde. Konstituert redaktør er Helge Simonsen (2023-). Avisen har hovedkontor på Fauske.
26. april 1995 kom Saltenposten ut for første gang. I begynnelsen var det en ukesavis, som hadde hovedsete på Fauske.
I januar 1999 ble bemanningen doblet og mer av produksjonen ble flyttet fra eierne av Nordlandsposten til kontorene på Fauske.
Da avisfusjonen mellom Nordlandsposten og Nordlands Framtid var en realitet i februar 2002, fikk Saltenposten mulighet til å stå på egne bein. Dette gjennom å stable på plass et nytt eierskap. Fra å være eid av et konsern ble avisa eid lokalt av privatpersoner og bedrifter i Indre Salten. Eierskapet har blitt noe forandret i forhold til lokalisering, og de største eierne er nåOdd Reidar Øie fra Snarøya og Helgelands Blad fra Sandnessjøen.
Saltenposten har per februar 2023, 8 ansatte fordelt på nyhetsredaksjon og administrasjon/marked, og er samlokalisert med Superb Design (grafisk).
Utgivelser
Saltenposten utgis i papirutgave onsdager og lørdager.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
José María Caro Rodríguez
José Maria Caro Rodriguez (født 23. juni 1866 i San Antonio de Petrel, Pichilemu ved Rancagua i Chile, død 4. desember 1958 i Santiago de Chile) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Santiago de Chile 1939–1958.
Han ble kreert til kardinal av pave Pius XII i 1946.
Han deltok ved konklavet 1958 som valgte pave Johannes XXIII.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Wycombe Wanderers FC
Wycombe Wanderers Football Club er en engelsk fotballklubb. Klubben ble stiftet i 1887, og kvalifiserte seg til The Football League i 1993. «The Chairboys», som er kallenavnet til Wycombe Wanderers, spiller hjemmekampene sine på Adams Park i High Wycombe. Byen High Wycombe (uttale: haɪ ˈwɪkəm) ligger i den engelske regionen Sørøst-England. Klubben rykket for første gang opp i den engelske andre divisjonen i 2020 etter å ha slått Oxford United 2–1 i League One Play-Off finalen på Wembley Stadium.
Begynnelsen
Wycombe Wanderers kommer fra byen High Wycombe i Buckinghamshire, snaue fem mil nordvest for London, og klubben ble stiftet så langt tilbake som i 1887. Det var møbelsnekkere som stod bak dannelsen av klubben, og dermed har de fått tilnavnet "Chairboys". Wycombe sluttet seg til Southern League Division Two i 1896, og seks år senere kom klubbens første trofé: Berks & Bucks Senior Cup – en cup mellom klubber fra Berkshire og Buckinghamshire. Den dag i dag er Chairboys det mestvinnende laget i den turneringen med sine 26 titler.
Amatørklubben Wycombe Wanderers slet i serien mot profesjonelle klubber, og meldte overgang til Great Western Suburban League i 1908. I de to første sesongene etter første verdenskrig ble de Spartan League-mestere, før de på ny skiftet beite til Isthmian League i 1921. Klubbkapteinen i denne perioden, Frank Adams, donerte Loakes Park og området rundt den til klubben i 1947.
FA Amateur Cup-mestere og storbesøk fra nord
Et av høydepunktene i klubbens historie kom i 1930/31-sesongen da de vant FA Amateur Cup. Foran 32,000 tilskuere på Highbury slo de Hayes. Fra 50-tallet og utover hadde the Chairboys suksess i Isthmian League, og vant sitt første av totalt åtte mesterskap i 1955/56. Sesongen derpå kvalifiserte de seg for en ny Amateur Cup-finale, men med 90,000 på tribunene på Wembley tapte de mot Bishop Auckland. I 2007 feiret klubbene 50-årsjubileet for finalen, med spillere fra den kampen på tribunen.
Brian Lee ble ansatt som manager i 1969, og det skulle sette fart i Wycombe-laget. I løpet av sju sesonger som sjef på Loakes Park vant the Chairboys fire Isthmian League-titler, i tillegg til å ende på andreplass to ganger. I 1973/74 slo Wycombe for første gang ut et lag fra det engelske ligasystemet da Newport County ble slått, og sesongen derpå ble Bournemouth beseiret.
Etter Bournemouth-triumfen fikk Loakes Park celebert besøk. Førstedivisjonslederne Middlesbrough, med Jack Charlton ved roret. 12,000 tilskuere hadde møtt opp for å se det som da var blant Englands beste lag, og den tv-sendte kampen endte målløst. Et fantastisk resultat for Wycombe, og de gjorde også en fin innsats i omkampen, en kamp Middlesbrough avgjorde med en scoring like før slutt.
Positive tendenser
Paul Bence og Alan Gane delte ansvaret for klubben i 1984/85-sesongen, og de klarte å lede the Chairboys til Gola League (I dag Conference). I den øverste divisjonen utenfor det engelske seriesystemet ble det imidlertid med én sesong, men Wycombe ville raskt tilbake. Neste sesong i Isthmian League sanket de sammen hele 101 poeng, scoret utrolige 103 mål og tok 32 seire.
Den tidligere spilleren Peter Suddaby tok over for Gane, men hadde ingen stor suksess i klubben. Jim Kelman tok over i januar 1988, og reddet først plassen, før han neste sesong ledet laget til en sterk fjerdeplass. Etter en svak sesongåpning i 1989/90 hvor han blant annet røyk ut av samtlige cupturneringer, trakk Kelman seg.
O'Neill ved roret
En daværende ukjent manager, Martin O'Neill, tok over the Chairboys i februar 1990, noe som innledet Wycombes mest suksessfulle periode i historien. Han trakk i de rette trådene og førte laget til en trygg plassering midt på tabellen, og kun to måneder ut i managerkarrieren vant han sin første tittel, Burks & Bucks Senior Cup. På slutten av sesongen tok Wycombe et trist farvel med Loakes Park etter 95 år, og flyttet fire kilometer utenfor byen.
Adams Park ble navnet på den nye stadion, til ære for kapteinen i årene etter første verdenskrig, Frank Adams. Banen hadde i utgangspunktet en kapasitet på 6000 tilskuere, med 1267 sitteplasser på Main Stand, og ble nesten finansiert kun ved salget av Loakes Park. Sykehuset skulle nemlig utvides, og de kjøpte jorda.