cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
488 Kreusa
488 Kreusa er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 26. juni 1902 av Max Wolf og Luigi Carnera fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Kreousa er navnet på flere skikkelser i gresk mytologi.
VM i turn 1978
Det 19. verdensmesterskapet i turn ble arrangert i perioden 23. til 29. oktober 1978, i Strasbourg i Frankrike.
Spekeskinke
Spekeskinke er betegnelsen på et speket lår (skinke) av svin. Skinken kan selges hel, som benfri (såkalt pæreskinke), delt i stykker eller skåret i skiver (såkalt spekeflesk), men spekeskinke produseres stort sett av hele lår med ben.
I Norge var det fram til 2005 ifølge Mattilsynets regler bare lårstykket fra svin som kunne markedsføres som skinke, spekeskinke, skinkestek eller kokt skinke. I Norge har konservering gjennom speking vært kjent i mer enn 1000 år.
Fremgangsmåte
Fremgangsmåten for å lage spekeskinke er nesten den samme som for fenalår (skinke av sau). Siden svineskinken er mye større skal den ligge lenger i salt, som regel 6-8 uker, før den henges opp. Skal den røkes, bør den ligge ett døgn i vann og skrubbes godt før røking. Deretter skal den henge luftig, tørt, mørkt og kjølig i flere måneder mens den spekes (konserveres og mørnes/modnes). Speking er en tradisjonell konserveringsmetode som er i bruk i mange land. Det antas at metoden kom til Norge med vikinger som hadde lært denne formen for konservering i sydligere land.
Det er en krevende form for foredling – ikke minst er den tidkrevende. Lufttørking tar mellom 9 og 18 måneder – i enkelte tilfeller velger produsentene å gi den enda lengre tid. I samspillet mellom råvaren, saltingen, klimaet og produsentens tålmodighet (tid) utvikles aromaen og mørheten i det ferdige produktet.
Råvarekvalitet
Råvarekvaliteten bestemmes av mange faktorer, blant annet grisens rase, kjønn, alder, vekt, diett, oppstallingsform og slakteprosess. Den ideelle skinka skal veie minst 14 kg og ha et spekklag på minst 15 mm ifølge Animalia. Tradisjonelt har man brukt kjøtt fra frittgående griser, som daglig mosjonerer og utvikler sterk muskulatur, har et variert kosthold som ofte består av ulike urter, nøtter og røtter. Mange land har bestemte krav til råvarens spekklag og fordelingen av fett (marmorering) i muskulaturen.
Moderne norsk spekeskinke er et industriprodukt som lages av lår fra norsk slaktegris. Kjøttet skal ha frisk farge og spekket skal være fast. Norsk spekeskinke blir imidlertid ofte kritisert for å være for salt, ha dårlig utviklet smak, og ikke å være mør nok. Dette kan skyldes flere faktorer, blant annet at norsk slaktegris ikke har gode nok egenskaper, som spekklag og isprengt fett i kjøttet. Moderne norske spekeskinker har også relativt kort spekeperiode, typisk 4-5 måneder, i forhold til mange utenlandske skinker.
Mange eldre hevder at norsk spekeskinke var bedre før i tiden, noe som kan skyldes at grisen gjerne var både større og fetere, spesielt i tiden da hjemmeslakting var vanlig. Dette støttes også nå av moderne forskning, blant annet utført av Animalia. Ofte hang også skinkene mye lengre.
Salting
Salteprosessen påvirker produktegenskaper som holdbarhet, smak, aroma, konsistens og utseende. Tørrsalting er en tradisjonell metode for salting av kjøtt. Alle langtidsmodna skinker tørrsaltes i Sør-Europa.
Til spekeskinke benyttes gjerne grovt sjøsalt i kombinasjon med ulike typer fint salt. I Sør-Europa er det vanlig å massere og presse skinkene før påføring av saltet, for å presse ut blodrester og massere muskelene slik at saltopptaket går raskere. Prosessen gjentas hver gang skinkene saltes om. Påføringen av saltet kan utføres manuelt eller maskinelt. For å spare tid bruker noen saltinjeksjoner, men resultatet blir gjerne ikke like bra.
Spekk påvirker diffunderingen av saltet i kjøttet. Både salting og saltfordeling skal foregå i en temperatur som ligger under 4°C.
Modning
Etter salting har skinker gjerne høyt saltinnhold i de ytterste lagene og lite i midten. De plasseres hengende i et egnet rom (ofte kalt modningsrom), slik at saltet får tid til å fordele seg jevnt i hele skinka. Denne formen for modning er ikke særlig utbredt i Norge, men i Italia og Spania regnes modningsprosessen for å være en svært viktig del. I prosessen jevnes saltet ut og mye av grunnlaget for smak og aroma dannes når enzymer bryter ned fett og proteiner.
Modningen skjer normalt i to trinn. I første trinn bør den relative fuktigheten (RF) ligge på omkring 50–60% i cirka to uker. I andre trinn, som kan ta opptil tre måneder, bør RF være cirka 70–90%. Luften bør dessuten sirkulere med en viss hastighet.
Skinker som er ferdig modnet og mørnet kan ha en vektreduksjon på 1/3 eller mer.
Hurtigspeking
I dag markedsføres skinker etter kun 8-16 ukers foredling, men slike skinker får gjerne utpreget saltsmak og dårlig mørhet. Det er også store kvalitetsvariasjoner fra produsent til produsent og fra parti til parti.
Årsspeking
I norsk tradisjon var produksjonstiden av spekeskinke minimum fra slakting om høsten og til våren, men 12 måneder var å foretrekke. Samme tidsramme brukes også til mange skinker i Italia og Spania. Såkalte «årsskinker» har gjerne en mer utviklet kjøttsmak og et lavere saltinnhold enn skinker som har en kortere modningsperiode.
I deler av Norge ble spekeskinker og annen spekemat tradisjonelt klargjort under høstslaktingen. Når gårdsfolket så hørte gjøken gale for første gang på våren, var skinkene klare til å konsumeres. På velstående gårder lot man imidlertid enkelte skinker vente ytterligere ett eller to år før de ble konsumert.
Langtidsspeking
Langtidsspeking skjer over 12 til 18 måneder. Både i Norge, Spania og Italia markedsføres det slike produkter. Saltinnholdet på den ferdige skinken blir typisk 5–7%.
Ekstra modnet
De mest eksklusive skinkene får henge i fra 18 til 36 måneder. Smak og aroma får tid til å utvikle seg samtidig som konsistensen blir moden, mør og myk slik at kjøttet nærmest smelter på tungen. Saltinnholdet på den ferdige skinken blir typisk 5–7%.
Oppbevaring
Hel spekeskinke skal oppbevares luftig og kjølig (10-18 °C), gjerne utendørs i spekepose slik at den får nyte godt av temperaturforandringene gjennom døgnet. Den bør ikke utsettes for sollys og vann. For å holde seg frisk lenge, trenger imidlertid spekeskinkene tilførsel av fuktighet, noe som skjer naturlig om natten. Riktig oppbevart, kan skinker holde seg i et år eller mer – og hele tiden utvikles smaken videre.
Skinker som er tatt i bruk (skåret av) har naturlig nok kortere levetid. Kast aldri spekket som kuttes vekk, men bruk det til å konservere (dekke til) skinken etter bruk. Spekket er nemlig bedre egnet en noe annet til dette formålet. Skivene skal være så tynne som mulig. Kostbare skinker bør kuttes av en ekspert.
Oppbevaring i kjøleskap og plast er ikke å anbefale, siden spekeskinker i løpet svært kort tid (ett døgn i noen tilfeller) kan bli angrepet av mugg og ødelagt.
Servering
Spekemat bør serveres romtemperert, ellers reduseres smaken. Spekeskinka bør derfor akklimatiseres en times tid før den serveres. Kutting av spekeskinke er en kunst. I Spania finnes det mennesker som har dette som en profesjon. Likeledes eksisterer det redskap utviklet primært for dette, for eksempel skinkeholdere av ulike kvaliteter og spesialkniver. Kniven som brukes kalles skinkekniv og er langbladet, med smalt blad og fleksibelt stål. Den må være skarp. Spekket kuttes gjerne vekk med en annen type kniv, gjerne en skarp tollekniv. Beregn cirka 50–75 gram skinke per person som forrett og 150–180 gram som hovedrett, begge avhengig av tilbehøret.
Fortsatt blir spekemat av mange nordmenn regnet som rask og lettvint mat for den lyse årstiden, til tross for mer enn 1000 år med tradisjoner. I det sørlige Europa er denne typen mat mer vanlig å konsumere gjennom hele året. Spekemat serveres ofte som en forrett, for eksempel i kombinasjon med melon. I Spania er det vanlig at spekemat inngår i deres berømte småretter kalt tapas. I mange land er det også tradisjoner for å servere ost til spekemat. I Norge har vi tradisjon for å servere spekeskinke til rømmegrøt, flatbrød og rømme eller potetsalat. Det er dessuten vanlig med spekeskinke på brødmat, også som niste.
Norsk spekeskinke
Norge har lange tradisjoner med produksjon av spekemat. I dag markedsføres norsk spekeskinke under en rekke navn. Nesten alle framstilles industrielt fra norsk slaktegris, der skinken typisk veier 8–9 kg før speking. Dette er skinker som har vært lagret opp mot ett år. Det finnes imidlertid flere produsenter og kvaliteter. For eksempel blir standardskinke fra Stranda lagret i kun fire måneder.
I senere år har det pågått en viss produksjon av spekeskinke fra griser som er bedre egnet enn tradisjonell norsk slaktegris er, men produksjonen har vært beskjeden til nå.
Bekkereinan skinke er en eksklusiv langtidsmodnet (18–36 måneder) norsk spekeskinke som lages av norsk gammeltypisk gris, en rekonstruksjon for å få frem en fenotypisk eldre type gris enn dagens kommersielle norske griser. Ifølge den norske kokken Bent Stiansen skal skinken holde pata negra kvalitet, uten at denne kvaliteten spesifiseres nærmere. Skinken markedsføres som flatskinke (nesten benfri og uten flatbiff) og hel skinke med labb.
Santa Kristina Grand Reserva (Gilde) er en ny langtidsmodnet (24 måneder) norsk spekeskinke som produseres av gris som kommer eksklusivt fra to utvalgte besetninger i Hedmark, begge i nærheten av Mjøsa. Grisen som benyttes er en blanding som består av 50% norsk landsvin, 25% yorkshiregris og 25% Duroc. Den fôres med et spesialfôr til en levende vekt på cirka 160 kg. Skinkene produseres av Nortura Tynset. Kokken Arne Brimi sier følgende om skinka:
Fransk skinke
Jambon er det franske ordet for skinke.
Bayonne-skinke (Jambon de Bayonne) er en tørrsaltet spekeskinke, en delikatesse som stammer fra fransk Baskerland. Den må på ingen måte sammenlignes med bayonneskinke, som er en lettsaltet, røkt skinke som er ferdig kokt. Bayonne-skinken er en speskeskinke som verdsettes for sin delikate smak og nydelige farge. Den skiller seg fra andre europeiske skinker ved at den dekkes av et tynt lag av såkalt Piment d'Espelette (tørket rød chilipepper fra landsbyen Espelette i fransk Baskerland). Dette gir skinken dens spesielle farge.
Bigorre-skinke (Jambon Noir de Bigorre) er en fransk spekeskinke som stammer fra Bigorre i Pyreneene. Den lages utelukkende av sort bigorresvin (Noir de Bigorre) som er fôret på urter, korn og kastanjer, en griserase som stammer fra Gascogne i Frankrike. Bigorre-skinken er en tradisjonell tørrsaltet spekeskinke som er lagret i 18–24 måneder. Den regnes blant verdens beste skinker.
Italiensk skinke
Prosciutto er det italienske ordet for skinke, men begrepet er også kjent mange andre steder i verden. Ordet kommer fra det latinske perexsuctum som betyr som er tørket ut. I Italia refererer prosciutto ikke bare til lufttørket skinke, men til skinke generelt. Tørket (speket) skinke kalles prosciutto crudo, rå skinke, og kokt skinke heter prosciutto cotto. Prosciutton er en beskyttet betegnelse i henhold til EUs regler for PDO (Protected Designation of Origin).
Parmaskinke (Prosciutto di Parma) er den mest kjente italienske skinken og stammer fra Parma. San Danieleskinke (Prosciutto di San Daniele) stammer fra Udine og Colli Berico-Euganeiskinke (Prosciutto di Colli Berico-Euganei) fra Veneto-regionen. Alle holder samme kvalitetsnivå og er eksportvare.
Culatelloskinke (Culatello) er en tradisjonell italiensk pæreskinke som lages av muskelen på den øvre delen av skinken. Kjøttet masseres inn med salt og krydder før det pakkes inn i griseblæren og henges opp til modning. Skinken har områdebeskyttet klassifikasjon og produseres kun i Bassa Verdiana området i Parmaprovinsen, der det spesielle klimaet rundt Po elven gir ideelle forhold for skinkeproduksjon.
Spansk skinke
Jamón er det spanske ordet for skinke.
Kong Haakon
Kong Haakon eller Kong Håkon kan vise til flere norske konger:
Spekeskinke
Spansk skinke
Serranoskinke (Jamón Serrano) er en spansk, lufttørket skinke som i hovedsak produseres av hvite griser i spanske fjelldistrikter (ordet serrano kommer fra sierra som er spansk for fjell). Serranoskinken lufttørkes i minst 12 måneder, avhengig av kvalitet.
Kong Haakon
Kong Haakon kan også vise til:
Spekeskinke
Tysk skinke
Schinken er det tyske ordet for skinke.
Schwarzwaldskinke (Schwarzwälder Schinken) stammer fra Schwarzwald-distriktet i Tyskland og kalles også i noen sammenhenger for svartskogskinke. Det er ei tørrsaltet spekeskinke som også kan være kaldrøkt. Røykeprosessen skjer over sagflis og grener fra grantre.
Westfallerskinke (Westfaelischer Schinken) lages tradisjonelt av griserasen Bentheimer Landschwein, som blant annet fôres med eikenøtter. Det er ei tørrsaltet, kaldrøkt og utbeinet spekeskinke som stammer fra Westfalen-distriktet i Tyskland. Utbeiningen skjer først etter cirka 2–3 måneder. Røykeprosessen skjer over bøketre og greiner fra einebærbusken. Produksjonstiden er typisk 6–18 måneder.
Smakspreferanser og forbruk
I en test gjengitt i Forbruker-rapporten 6/2002 mente 32% at de beste skinkene var parmaskinke og Stranda Ekstra modnet (Grilstad). 31% mente pæreskinkene var best, mens 37% ikke hadde noen preferanser. Kiloprisen for hel spekeskinke varierte fra 69 til 444 kroner. I ordinært salg gjennom butikk kan imidlertid hel spekeskinke komme opp i mer enn 1 500 kroner per kg. I løsvekt kan prisen komme opp i 2 500 kroner eller mer.
Gjennomsnittsforbruket i Norge var i 2009 cirka 0,4 kg spekeskinke per innbygger. I Spania og Italia var snittet henholdsvis 3,3 og 4,4 kg per person.
Chieko Kawabe
Chieko Kawabe (japansk:|河辺 千恵子|Kawabe Chieko), født 24. februar 1987 i Tokyo, er en japansk popartist og skuespiller. Hun spilte Ami Mizuno i Sailor Moon-musikalene, basert på animen Sailor Moon, og flere av sangene hennes er blitt temasanger til populære animer, for eksempel Elfen Lied. I tillegg til en rekke singler har hun gitt ut ett album, Brilliance, i 2005.
Latvia under Sommer-OL 2008
Latvia under Sommer-OL 2008. Femti sportsutøvere fra Latvia deltok i elleve sporter under Sommer-OL 2008 i Beijing. Det var niende gangen Latvia deltok i et sommer-OL, de kom på 45.-plass med en gull-, en sølv- og en bronsemedalje. Friidrettsutøveren Vadims Vasiļevskis var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Røaveien (Oslo)
Røaveien (1–29, 2–22B) er en vei på Røa i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går fra Ostadalsveien til Vækerøveien, men det er ikke gjennomkjøring i den midtre delen. Veien fremstår som to blindveier med gangveiforbindelse imellom. Det er en snuplass i enden av vestre del.
Sør-Hålogaland regiment
Sør-Hålogaland regiment var en militær avdeling i Hæren. Tidligere het den Sør-Hålogaland infanteriregiment nr. 14 og var kjent som IR 14. Avdelingen var forlagt på to steder, Skjervengan i Mosjøen og Drevjemoen.
Røaveien (Oslo)
Navnet ble vedtatt i 1931.
Sør-Hålogaland regiment
På Skjervengan lå regimentets forvaltnings og transportavdeling, og Drevjemoen var avdelingens øvingsleir, samlokalisert med Sør-Hålogaland Heimevernsdistrikt 14, HV 14.
Etter nedlegging av Sør-Hålogaland regiment i 2002, er HV 14 den gjenværende militæravdeling i Vefsn, og er forlagt ved Drevjemoen.
Se også
Hærens nummersystem
Koarktasjon av aorta
Koarktasjon av aorta er en medfødt hjertefeil som innebærer en forsnevring av hovedpulsåren aorta, etter stedet der arterien utgår til hode og armer. Feilen kan føre til at hjertet blir belastet med et høyt trykk. Dersom det er veldig trangt, stilles diagnosen ofte tidlig, bare kort tid etter fødsel. Dersom det er bedre plass, oppdages feilen gjerne ikke før barnet er eldre, gjerne på grunn av bilyd, eller i voksen alder.
Feilen kan opereres ved at den biten av aorta hvor problemet ligger, fjernes og erstattes av et lite rør eller ved at endene sys sammen. De aller fleste lever helt normale liv etter operasjonen, med normalt forventet levealder. Personer operert for innsnevring kan være mer utsatt for på sikt å utvikle høyt blodtrykk, spesielt om operasjonen ble utført etter 7 års alder. Det er likevel viktig at pasienter med kjent koarktasjon tar blodtrykk i både bein og armer.
Noen kan oppleve at det på nytt blir trangt i aorta (re-koarktasjon), særlig om operasjonen ble foretatt i nyfødt-perioden. Dette lar seg som oftest rette opp endovaskulært, uten operasjon. Det er også økt sjanse for cerebrale aneurismer og aneurisme av aorta i voksen alder. Gravide med koarktasjon har økt sjanse for svangerskapsforgiftning (høyt blodtrykk), og må følges nøye opp.
Barn med koarktasjon av aorta går som regel til hjertelege, (kardiolog) eller barnelege, (pediater) 1 gang i året, mens i voksen alder er det ofte ikke nødvendig med mer en andrehvert eller tredjehvert år. Det er likevel nødvendig at voksne med koarktasjon følges opp av kardiologer med god kunnskap om GUCH (voksne med medfødt hjertefeil).
Pasienter som er operert for denne hjertefeilen, har som regel et arr rundt kroppen fra brystet, og til ryggen, og ikke ned, foran på brystet slik som mange hjerteopererte har.
HJK
HJK er forkortelsen til blant annet:
Musée maritime fluvial et portuaire de Rouen
Musée maritime fluvial et portuaire de Rouen («Rouens maritime, fluviale og havnemuseum») er et fransk museum om sjøfart og byen Rouens havns historie. Havnen i Rouen er en av de største i Frankrike. Museet ble åpnet i 1999 under «Rouen Armada», en festival for seilskip som feires hvert femte år.
Museet
Hovedtemaer i museet er:
Blant de utstilte gjenstandene er det kanalskips- og trålermotor, en tåkeklokke som tidligere var forankret ved Risles elvemunning, en dykkerutrustning og reproduksjonen av skipsradiokabinen slik den var i 1960-tallet.
Et hvalskjelett (utlånt fra Museum d'histoire naturelle de Rouen) står utstilt midt i museet. Den er en finnhval, som var 7 år da den gikk på grunn og døde.
Et 38 meter langt kanalskip, «Pompon Rouge», kan bli besøkt i museets bakgård. Lasterommet ble innredet for å gi plass til en midlertidig utstilling om kanalnavigasjon, med blant annet en modell av sluse.
Pogonocherus
Pogonocherus er en gruppe (slekt) av biller som tilhører gruppen vedbukker i familien trebukker (Cerambycidae). Men kjenner ca. 45 arter, 17 av dem forekommer i Europa og fire er funnet i Norge.
Utseende
Små (3–10 mm), kraftig bygde, brunspraglete trebukker. Antennene er kraftige og minst så lange som kroppen. Kroppen er mer eller mindre kledd med hårlignende skjell, i tillegg gjerne oppstående hår. Pronotum er bredere enn langt, med en mer eller mindre spiss pigg midt på hver sidekant. Dekkvingene har litt rundede skuldre, hos mange arter har de en spiss tann i spissen. De har vanligvis et mer eller mindre tydelig, gjerne skrått, tverrbånd av lyse skjell, og oftest spredte, tette kvaster av svarte hår. Beina er korte og kraftige.
Musée maritime fluvial et portuaire de Rouen
Bygningens historie
Museet er lokalisert i en tidligere havnebygning; bygning 13, ikke langt fra Gustave Flaubert-broen. Bygningen ble bygget i 1926 og ble da kalt for Bygning eller Lager M fram til 1966 da Port autonome de Rouen («Rouens selvstyrte havn») ble opprettet. Fram til 1970-tallet ble den utleid til selskapet Schiaffino som transporterte vin mellom Rouen og Nord-Afrika. Bygningen ble benyttet som et lagerhus for vin inntil et eget vinbygning ble reist, og deretter ble bygningen hovedsakelig benyttet for å lagre frukt. Den ble benyttet av en rekke ulike selskap fram til 1984 da den var blitt for liten.
Pogonocherus
Levevis
Disse trebukkene har larver som utvikler seg i døde greiner, gjerne slike som henger på at fortsatt levende tre. Artene fordeler seg nokså jevnt mellom løvtrær og bartrær.
Skadedyr
De er ikke regnet som skadegjørere, da de bare går på døde greiner.
Rakkestad bygdetun
Rakkestad bygdetun er et museum i Rakkestad kommune i Østfold. Museet består av flere gamle bygninger.
Pogonocherus
Systematisk inndeling
Inndelingen følger Danilevsky (2006).
Rakkestad bygdetun
Historie
I 1920 var det mange som var interessert i å opprette et bygdetun i Rakkestad. Under krigen ble det drøftet fire tomter. Plassen som ble valgt, var egnet til museum, konserter, stevneplass og andre utendørs arrangementer. Komiteen holdt til ved Breidablik i Gudimåsen, Rakkestad. Bygdetunet er eid av kommunen og ble åpnet 18. juni 1950. I slutten av 1950 var det allerede 455 museumsgjenstander på bygdetunet. Nå er det 3200 gjenstander.
Filtvedtstua
Filtvedtstua ble flyttet til bygdetunet i 1947. Bygningen var en gave fra Kristine Filtvedt, og hun ga den til kommunen i 1937, men oppbygningen ble forsinket. Bygningen er fra 1770-årene, og det betyr at den er en av de eldste bygningene på tunet. Filtvedtstua ses på som museets hovedshus. Og de andre bygningene har blitt plassert i forhold til Filtvedtstua. Gården som Filtvedtstua kommer fra heter Filtvedt, og det er funnet et diplom fra 1347 som gården er nevnt i. Filtvedtstua er et svalgangshus, som det ikke er mange igjen av i Østfold. Bygningen er laftet, og i første etasje er det fire rom. Et kjøkken, en stue, et kammers og en kove.
Lassebråten-låven
Lassebråten-låven ble satt opp på bygdetunet i slutten av 1990-årene. Låven var i veldig dårlig stand, og det tok to år å få den på plass. Låven ble innredet med et verkstedrom til reparasjon av museumsgjenstandene.
Tolfsby landhandel
Tolfsby landhandel var egentlig et bryggerhus før det ble flyttet til Bygdetunet. Familien på Tolfsby ville fjerne bygget fra gården, så de ga det til Bygdetunet, men bevaringen ble ikke aktuell før i 1980-årene. I 1984 startet gjenreisningen av bygningen på Bygdetunet, men det var ikke før i 1989 at bygningen kunne overleveres til kommunen. 1865 blir regnet som året handelsvirksomheten startet i Rakkestad, og Tolfsby landhandel regnes som Rakkestads første butikk. Andre steder som det ble drevet handel var for eksempel på Harlemhaugen, på Handelsby i Os og på Fossnes. Christen Christensen startet Tolfsby Landhandel i 1865, og drev den fram mot slutten av 1870-årene. Bygningen er 80 kvadratmeter stor, og i tillegg kommer skjul og utedo. Inne i bygningen var det et bakeri i 1. etasje og en privatskole i 2. etasje. Privatskolen ble startet i 1877 av lektor Carl M. Krosby. Han startet et meddelskolekurs for skolepliktige barn på Tolfsby. Pultene i skolestua er fra Broen skole, som ble startet i 1850, og var bygdas første faste skolehus.
Lienshytta
I 1956 kom Lienshytta til Bygdetunet. Det hadde vært en husmannsplass på Liensplass Vestre. Bygningen var en gave fra familien Bjering. 1. etasje bestod av to rom, mens loftet var uinnredet. På kjøkken var det murt opp en peis, en kjøkkenbenk, en hylle med tretallerkener og spisebestikk. I kammerset er det et hjørneskap, et spisebord, et kongebilde, en benk og en vugge.
Smia
Før smia ble flyttet, sto den på Levernes i Rakkestad. Smia ble originalt bygd i 1830, og 9. september 1981 ble den satt opp på Bygdetunet. Smia fikk ny panel, fordi den gamle var veldig råtten. Essen ble bygd opp igjen av den samme, gamle gråsteinen. Den samme blåsebelgen ble satt opp igjen. Den gangen hadde ikke smia noen pipe, og røyken gikk i stedet rett gjennom taket. Taket var bare bygd av planker som lå inntil hverandre med takstein over, derfor var ikke taket tett. I 2008 ble hele smia restaurert. Det eneste originale som er igjen av smia er 5 bord som står inne i den nye smia. Grunnen til at smia ble ombygd, var fordi alt sotet falt ned på dem som smidde, og de pustet inn sotet. Noen få redskaper fulgte med smia.
Stabburet
I 1951 kom stabburet til Bygdetunet. Stabburet var en gave fra Hans Støten, og hadde tidligere ligget på Støten i Os i Rakkestad. Stabburet er en bygning fra 1700-tallet.
Kjølna
I 1949 fikk Bygdetunet en kjølne, satt sammen av to andre kjølner. Det var en gave fra Karen Slommerud og Peder Dehli. Kjølna er fra 1700-tallet. Kjølna ble brukt til å tørke korn. Det gjorde man ved å fyre i underdelen. Man brukte også kjølna til å brygge øl, og tilberedning av lin. Kjølna ble plassert et stykke unna de andre pga. brannfaren.
Elverhøi trykkeri
Johannes Elverhøi startet trykkeriet til Rakkestad Avis i 1918. I 1929 startet han sitt eget trykkeri. Først lå trykkeriet på Elverhøi, men ble senere flyttet til Haldenveien. Det første, store oppdraget til Elverhøi trykkeri var trykkingen av jubileumsboka til Formannskapslovens 100-årsjubileum. I 1930-årene ble det trykket to aviser i Rakkestad, men etter krigen ble slutt i 1945 måtte de to avisene bli slått sammen. Avisen ble kalt Østfold Bygdeblad. Flere av sønnene til Johannes Elverhøi gikk inn i bedriften. Halfdan Elverhøi hadde sin læretid med Merkur boktrykkeri i Oslo, og var faktor hos Johannes Nordahl. I 1966 kom han tilbake til familiebedriften.
Port (datakommunikasjon)
En port er i datakommunikasjonsprotokollene TCP og UDP et adressepunkt i en logisk forbindelse mellom to programmer som kommuniserer.
Datakommunikasjon foregår ved hjelp av pakker. En pakke inneholder data, samt metainformasjon om hvor og til hvem pakken skal. En port angis av et tall mellom 0 og 65535 i metainformasjonen, som forteller transportlaget hvilken prosess pakken er ment for.
På en tjenermaskin er det typisk flere prosesser som til enhver står klar til å ta i mot forbindelser. Prosessene skaper da en socket, som identifiseres ved hjelp av kombinasjonen av en IP-adresse og et portnummer. En socket «lytter» så etter forbindelser. Transportlaget gir pakker videre til den riktige prosessen på applikasjonslaget basert på portnummeret i den innkommende forespørselen.
Portnummer lavere enn 1024 følger standardiserte regler for hvilke typer tjenester som bruker dem. Dette tilordnes av Internet Assigned Numbers Authority. Etter standarden brukes alltid port 23 av telnet, port 25 av SMTP og port 80 av HTTP. Visse tjenester kan bruke flere porter; FTP bruker port 20 til datatrafikk og port 21 til kontrollmekanismer.
Alf Sommer
Alf Sommer (født 22. april 1899 i Trondheim, død 1. januar 1963) var en norsk skuespiller og instruktør. Han debuterte i 1917 ved Trondhjems Nationale Scene, og var fra 1928 tilknyttet Det norske teatret.
I 1938 var Alf Sommer med i den første Bør Børson-filmen, og i 1940 spilte han med Eva Sletto og Asta Voss i den 80 min. lange filmen Godvakker-Maren i regi av Knut Hergel. Alf Sommer var medskribent til filmen sammen med Hergel og Einar Tveito.
Vi kan også høre ham i radiodramatiseringen av Stompa-serien: S.T.O.M.P.A, Stompa slår alarm, Bodø går i vannet, Stompa pakker kofferten, Stompa og avskjedsgaven til lektor Tørrdal og Stompa: En betalende gjest. I disse episodene gir Alf Sommer stemme til «rektor dr. phil. Caspar Wilhem Ulrichsen». Den populære serien basert på Anthony Buckeridges Jennings-bøker fra britiske kostskoler var mesterlig dramatisert og tilrettelagt for norske forhold av Nils-Reinhardt Christensen. På begynnelsen av 2000-tallet ble det også gjenoppdaget gamle opptak fra 1950- og 1960-tallet av den populære detektivserien God aften, mitt navn er Cox, og her spiller Alf Sommer rollen som «Alexander Humphrey».
Sommer var i en årrekke støttespiller i komiske roller ved Det norske teatret, både i folkekomedier og i Shakespeares og Holberg s klassiske komedier. Han spilte tittelrollen i Gogols Revisoren (1936) og biroller som «Harald» i Oskar Braatens Den store barnedåpen. Han fikk sitt gjennombrudd som karakterskuespiller i 1957 da han spilte rollen som «Ol-Kanelesa» i en dramatisering av Johan Falkbergets roman Den fjerde nattevakt, fulgt av tittelrollen i Strindbergs Faderen (1959).
I 1961 instruerte han Den fjerde nattevakt av Johan Falkberget på Trøndelag Teater. I 1963, samme år som han døde, hadde Alf Sommer en rolle i filmen Elskere, som bygget på Terje Stigens roman med samme tittel.
Zhou Wenjing
Zhou Wenjing (kinesisk: 周文靖, Pinyin: Zhōu Wénjìng, Wade-Giles: Chou Wen-ching), var en berømt kinesisk keiserlig kunstmaler under Ming-dynastiet. Fødsels- og dødsår er ukjent, men han var virksom til noe etter 1463.
Zhou, kunstpseudonym San Wen (三山）, var fra Hexian (nå Fuzhou) i Fujian provinsen. Han var en dyktig landsmaler og etterfulgte stilen til Wu Zhen og Xia Gui.
Eärendil av Gondor
Eärendil var en figur fra J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard. Han var den femte kongen av Gondor og var sønn av kong Cemendur. Han overtok tittelen som konge etter at faren døde i år 238 i det tredje tidevervet.
Denne Eärendil må ikke bli forvekslet med den tidligere Eärendil, faren til Elrond og Elros.
I løpet av hans regjeringstid skjedde det ikke noe spesielt, noe som tyder på at tiden var fredfull.
Han regjerte landet i 86 år, og ble etterfulgt av sin sønn Anardil, i år 324 T.T..
Mørk (måleenhet)
Mørk, flertall merkur, er et sær-færøysk mål for tre forskjellige ting:
Jono Brauer
Jono Brauer (også Jonathon Brauer, født 26. september 1981 i Sydney i Australia) er en australsk alpinist som spesialiserer seg innen slalåm og storslalåm.
Brauer vokste opp i Southern Highlands i New South Wales. Allerede som åtteåring viste Brauer interesse for ski, og vant flere konkurranser. Da hans mor kjøpte en virksomhet i skibyen Thredbo ble Brauer med henne og la grunnlaget for sin karriere der.
Brauer vant det australske juniormesterskapet i ski flere ganger, og han tok sin første internasjonale seier som 20-åring, i den nordamerikanske cupen. Den 25. november 2001 debuterte Brauer i verdenscupen i alpint. I 2002/2003 var han rangert som den beste skiutøveren i Australia.
Photographing a Ghost
Photographing a Ghost er en britisk kortfilm fra som ble regissert av George Albert Smith. Den er om en fotograf som prøver å ta et bilde av et spøkelse, men mislykkes gang på gang.
Jono Brauer
Brauer representerte Australia i vinter-OL 2006 i Torino (Italia), men han klarte ikke å fullføre konkurransene. Han representerte også Australia i Vinter-OL i 2010 i Vancouver og fikk 30.-plass i super-G som beste resultat. Brauers trener er Mike Pilarski.
John Francis O’Hara
John Francis O'Hara C.S.C. (født 1. mai 1888 i Ann Arbor i Michigan i USA, død 20. august 1960 i Philadelphia) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Philadelphia 1951–1960. Han ble kreert til kardinal i 1958 av pave Johannes XXIII.
Bakgrunn
John Francis O'Hara var det fjerde av ti barn av John O'Hara og Ella Thornton. Faren var en leder innen det stedlige irsk-amerikanske miljø, publiserte en ligen avis og var aktiv i republikanske kretser. Han og familien flyttet til Bunker Hill i Indiana to måneder etter sønnens fødsel, og i 1989 til Peru i Indiana.
Han gikk på Peru High School faren i 1905 ble utnevnt av president Theodore Roosevelt til USAs konsul i Uruguay. Familien flyttet til dette søramerikanske landet, der unge studerte ved Universidad Católica del Uruguay i Montevideo og ble personlig sekretær til Edward C. O'Brien, som var den amerikanske ambassadør til Uruguay.
Da han kom tilbake til USA i 1908 begynte O'Hara ved University of Notre Dame, der han også underviste i spansk for delfinansiering av studieutgiftene. I 1910 ble han et grunnleggende medlem av Notre Dames Knights of Columbus Council 1477, det første KofC College Council.
John Francis O'Hara studerte filosofi og teologi ved University of Notre Dame i Indiana og i Washington, D.C. og i Pennsylvania. I 1912 trådte han inn i kongegasjonen av Det hellige Kors.
Prest
Han ble presteviet 9. september 1916. Fra 1917 til 1939 underviste han ved univeritetet Notre Dame og var spirutual der, og senere viserektor og rektor.
Biskop
Den 11. desember 1939 utnevnte pave Pius XII han til titularbiskop av Mylasa og til hjelpebiskop ved det amerikanske militærordinariat. Bispevielsen ble foretatt av kardinal Francis Spellman den 15. januar året etter; med konsekrerende biskoper var biskopen av Fort Wayne, John Francis Noll, og dbiskopen av Indianapolis, Joseph Elmer Ritter.
Den 10. mars 1945 utnevnte pave Pius XII ham til biskop av Buffalo; han ble installert den 8. mai samme år. Han styrket det katolske skolevesen der, og eliminerte raseskillene i skoler og kirker. I 1946 ble han sammen med biskop Michael J. Ready av Columbus sendt til det amerikanskokkuperte etterkrigstidens Japan for å granske forholdene for de japanske katolikker.
Erkebiskop
Den 23. november 1951 ble han utnevnt til erkebiskop av Philadelphia. Hans lederstil var annerledes enn forgjengeren, kardinal Denis Joseph Dougherty. Han åpnet ofte selv døren når noen ringte på, for «hvordan skulle jeg ellers møte de fattige?» Under sin tid som erkebiskop etablerte erkebispedømmet 61 nye skoler, tre colleges for kvinner, og spesialskoler for psykisk utviklingshemmede, blinde og døve. Fra 1955 restaurerte og utvidet han sin domkirke, Cathedral of Ss. Peter and Paul. Han kritiserte den amerikanske høyesteretts kjennelse mot å forby filmene La Ronde og M. Han var ikke helt begeistret for radiolytting og fjernsynstitting og forelo i et hyrdebrev at katolikker kunne avstå for denne form for adstredelse under fastetiden.
Kardinal
Pave Johannes XXIII opptok John Francis O’Hara den 15. desember 1958 som kardinalprest med tittelkirken Santi Andrea e Gregorio al Monte Celio i kardinalskollegiet. To år etter døde kardinal O'Hara etter kirurgi.
The Dinosaur Museum
The Dinosaur Museum er et museum med dinosaurer in Dorchester (Dorset), i det sørlige England, nær Jurassic Coast. Det åpnet 27. juni 1984.
Museet er det eneste i Storbritannia som er dedikert til dinosaurer. Det er spesielt tilpasset barn og læring. Museet har kunstige dinosaurer i full størrelse og ekte fossiler. Det er også audiovisuelle utstillinger her.
Eksterne lenker
Dorchester, Dorset
Hertug av Normandie
Hertug av Normadie var en tittel båret av herskeren av det de facto uavhengige hertugdømmet Normandie.
Før Rikard den gode i 996 formelt tok tittelen hertug, bar herskerne av Normandie tittelen «normannernes jarl» eller princeps Nortmannorum.
Normandie ble i 911 gitt til vikinghøvdingen Rollo av den franske kong Karl III. Selv om Normandie formelt var underlagt den franske kongen regjerte hertugen praktisk talt som en uavhengig monark.
I 1204 ble hertugdømmet vunnet av den franske kong Filip II, men de engelske kongene fortsatte å kreve tittelen frem til Paris-traktaten av 1259 hvor Henrik III ble tvunget til å frasi seg tittelen. De franske kongene ga alltid tittelen pair av Frankrike til hertugene, trolig for å markere at landet på den siden av «la Manche» (Den engelske kanal) skulle anses som fransk. På Kanaløyene er den britiske dronningen uformelt omtalt som «hertugen av Normandie», til tross for at hun er en kvinne. Kanaløyene er de siste gjenværende del av det tidligere hertugdømmet Normandie som har forblitt under styret til den britiske monarken.
Medisin mot det meste
Medisin mot det meste er et musikkalbum av Ole Ivars, utgitt i 2000.
Hurum kirke
Kirken brant i 1686, og alt inventaret er fra etter den tid.
Hurum prestegjeld omfattet inntil 1861 også Strømmens sogn i Svelvik i Vestfold, og Hurum kirke ble før dette kalt «Hurum hovedkirke».
«Hovs kirke på Hurum»
Hurum kirke ble i middelalderen omtalt som Hófs kirkia á Huðrimum, og ligger høyt og fritt til på en morenerygg, 180 meter over Drammensfjorden. Den er viet til jomfru Maria 12. juli, men ble på slutten av 1300-tallet dedisert til Sta. Margareta 19. juli. Kirkesognet ble kalt Hófs sokn á Hudrimum, og kirken er bygd på gården Hovs grunn. Gårdsnavnet indikerer at dette også var et kultsted i hedensk tid. Sannsynligvis har det stått ei stavkirke på stedet før den nåværende steinkirken ble bygd. Kirken ligger på en liten forhøyning i terrenget som kan være en utplanert gravhaug. Flere ødelagte gravhauger ligger ved alléen sør for kirken. Mellom kirkegårdsporten og tårnfoten er det funnet en mulig bautastein, og et stolpehull fra vikingtida som er datert til ca. år 770–880 e.Kr. Rett sør for kirkegårdsmuren lå det tidligere også en større steinsetning med oppreiste steiner fra hedensk tid. Kirkegårdsmuren er eldre enn 1629, og stammer trolig fra middelalderen. På kirkegården har det stått to klebersteinskors fra middelalderske gravsteiner. Ved arkeologiske undersøkelser i 2010 ble det funnet elleve graver fra middelalderen foran og under gulvet i tårnfoten.
Byggeperiode
Den nåværende steinkirken er et byggverk i romansk stil (ca. 1050–1250) fra tidlig middelalder. Det nøyaktige byggetidspunktet er ukjent. Hovs sogn er første gang kjent nevnt i et brev datert år 1317. Ei grav fra middelalderen mellom kirkegårdsporten og tårnfoten er C-14-datert til ca. år 1070-1130, men kan være eldre enn kirkebygget. I 1188/1190 forærte kong Sverres bror, Eirik jarl, gården Hov til Hovedøya kloster ved Oslo, og på det tidspunktet var kirken trolig ferdig. Det er sannsynlig at kirken har blitt bygd av håndverkere tilknytta bygghyttemiljøet rundt Hallvardskatedralen i Oslo, som sto ferdig i 1130. Tradisjonelt har kirken blitt datert til rundt år 1150, men den kan altså være både noen tiår eldre og yngre.
Bygningsarkeolog Øystein Ekroll foreslår at Hurum kirke og nabokirken i Røyken, som begge er omtrent like store, og deler mange fellestrekk i byggemåten, har blitt bygd noenlunde samtidig, og at de igjen deler mange fellestrekk med ei stor gruppe av romanske steinkirker i Oslofjordsområdet der granitt har blitt brukt som byggemateriale.
Middelalderhistoriker Bjørn Bandlien har påpekt at det ser ut til å ha skjedd ei sterk økning i bygging av steinkirker på bygdene i Norge etter at kong Sigurd Jorsalfare kom hjem fra korstog i 1111. Han brakte med seg ei flis av det hellige korset, mot et løfte om å opprette et erkebispesete og innføre tiende i Norge. Nidaros erkebispedømme ble ikke oppretta før i 1152, etter Sigurds død, men allerede fra 1120-tallet av ser det ut til at tienden ble innført, og bispedømmestrukturen i Norge ble sterkere utbygd. Tienden var en stor inntektskilde for kirken, og kan ha bidratt til at kirkebygginga for alvor skjøt fart her til lands. Borgerkrigstida etter kong Sigurds død i 1130 ser ikke ut til å ha vært til hinder for økt byggeaktivitet. Tvert i mot bidro Erling Skakkes allianse med kirken, som nådde sitt høydepunkt med sønnen Magnus' kroning i 1163, til å ytterligere styrke kirkens stilling. Stormenn som var Erlings allierte kan ha latt dette komme til uttrykk ved å ta initiativ til å bygge kirker i sine egne bygder.
Sannsynligvis var det eieren av Hov, som var Hurums største gård i middelalderen, som tok initiativ til å bygge ei steinkirke på gården. Å bygge i stein var dyrt, og et uttrykk for makt og velstand. Kirkens størrelse gjør det imidlertid rimelig å anta at den er tenkt som ei sognekirke helt fra begynnelsen av, og ikke som et privatkapell. Bøndene i området har nok derfor også bidratt til bygginga. Gården Hovs betydning skyldes sannsynligvis den strategiske beliggenheten ved Svelvikstrømmen, med mulighet for å kontrollere ferdselen mellom Oslofjorden og Drammensfjorden.
Etter reformasjonen
Omkring år 1400 opplyser biskop Eysteins jordebok at kirken eide parter i 45 gårder, og var forholdsvis velstående. Etter reformasjonen i 1537 overtok kronen eiendomsretten til kirken. I 1723 ble den solgt til kanselliråd Nicholai Schwartz på Buskerud i Modum, og igjen året etter fra ham til Iver Huitfeldts enke Kirsten Røyem på Tronstad i Hurum. Ved auksjonen over hennes bo i 1750 ble kirken kjøpt av Gustav Blom i Holmsbu og Knud Borch på Selvik. I 1770 ble justisråd og toller Johan Blom i Drammen kirkens eneeier. Menigheten kjøpte kirken av ham i 1816.
Etter juledagsmessa i 1686 glemte klokker Jens Christensen å slukke vokslysa på alteret. I løpet av natta brant de ned og satte fyr på alterkledet og alteret, som igjen antente korets tak og gulv. Brannen ble oppdaga av Erik Pedersen Stokker omtrent tre timer før daggry, da han måtte ut et ærend på naturens vegne etter julefeiring i Klokkarstua. Han vekka klokkeren, og de gikk inn i kirken og ringte med kirkeklokka for å tilkalle hjelp. Det blåste imidlertid sterkt fra nordvest den natta, og i løpet av et par timer sto bare kirkens murverk utbrent tilbake. Alt interiør gikk tapt, bortsett fra to seinmiddelalderske tinnlysestaker som var på utlån til Strømm kirke. Kirken ble tatt i bruk igjen i 1694. I de sju åra i mellomtida foregikk de kirkelige handlingene i Strømm kirke, og i et midlertidig bordhus ved kirkegården.
Prestegjeldet ble delt ved kongelig resolusjon av 2. mars 1861. Inntil 1884 var Berg gård prestegård i Hurum. Etter 1884 har gården Hov nordre fungert som prestegård.
Foreninga Hurum kirkes venner ble stifta i 2012, og har som formål å ta vare på middelalderkirken, interiøret, gravkapellene, kirkegården, og kulturlandskapet rundt kirkestedet.
Bygningen
Kirken har et rektangulært skip og et tilnærma kvadratisk kor, som avsluttes av den halvrunde apsiden med halvkuppelhvelv i øst. Murene er mellom 1,5–2 m tjukke kistemurer av drammensgranitt, som er dekka av hvit kalkpuss. Utvending har hjørnene kvaderhogd stein. Skipets gjenmurte sørportal fra middelalderen under det vestre vinduet er dekorert med kvaderstein og tilhogd vederlagsprofil. Også koret har sørportal. Kirkens hovedinngang i vest ble helt ombygd i 1849. Før kirkebrannen i 1686 sto det et våpenhus av tre foran portalen her. Rundbuevinduet i apsis er fra middelalderen. Det fikk i 1953 et glassmaleri av Per Vigeland, som forestiller den gode hyrde. Koret har trolig også hatt vindu i middelalderen, men det nåværende fikk sin form på 1700-tallet. Også skipet har trolig hatt et lite vindu, men dagens vinduer stammer fra ombygginga i 1849. Korbua mellom skipet og koret var i middelalderen ca. 2,4m brei, slik at kor og apsis i større grad framsto som et eget rom. Korets trehimling er dekorert med skymalerier fra begynnelsen av 1700-tallet. I middelalderen har kirken hatt kalkmalerier, som ble ødelagt i kirkebrannen. Sakristiet er et tilbygg fra 1957, etter tegning av arkitekt Esben Poulsson. Mellom 1885 og 1957 fungerte apsis som sakristi, med en skillevegg mot koret.
Gravkammeret under koret
Under korgulvet ligger det et 2,4m langt og 1,6m bredt gravkammer fra middelalderen, med murte sider og et 1,3m høyt tønnehvelv av teglstein. Foran kammeret er det en passasje opp til gulvet. I gravkammeret er det funnet 26 middelaldermynter. Den eldste av disse stammer fra Håkon Håkonssons tid (ca. 1205–1260), mens hele åtte stykker stammer fra Magnus Lagabøtes tid (ca. 1263–1280). Gravkammeret kan derfor være bygd på slutten av 1200-tallet. Det ble nok opprinnelig bygd for kirkens eier, men på begynnelsen av 1600-tallet ble trolig Anders Huitfeldt (ca. 1555–1620) og hans kone Margrethe Pedersdatter Litle (ca. 1557–1602) gravlagt her. Deres epitafium skal ha hengt i koret.
Tårnet og kirkeklokkene
På 1600-tallet, og trolig også før det, hang kirkeklokkene i en takrytter med spir som sto midt på kirketaket. Dette blåste ned og ble reparert i 1770. Takrytteren ble nedtatt i 1849, og taket ble senka over én meter lavere. Samtidig fikk kirken sitt første vesttårn, med saltak. Menigheten var ikke fornøyd med det de kalte «et Nathueliknende Taarn». I 1885 ble derfor den øvre delen av tårnet ombygd, og påsatt et høyt spir. Storklokka er støpt i Christiania i 1695 av Friederich Kesler. Småklokka er støpt av Jan Albert de Grave i Amsterdam i 1725, og ble gitt til kirken av sogneprest Frantz Baches mor, fru Helena Heiberg.
Orgel og gallerier
I 1694 fikk kirken gallerier langs nord- og vestmuren. I 1849 ble det også oppført galleri langs sydmuren. I 1909 ble galleriene på langmurene tatt ned, og orgelgalleriets fasade ombygd.
Kirkens første orgel var et 6-stemmers instrument bygd i 1865 av Isak Olsen Engh (1813–1893) på loftet til det gamle Schimmelmannske glassverket. Engh-orgelet ble demontert i 1953, og lå på kirkeloftet fram til det bli gitt som gave til Drammens museum i 1964. Deler av orgelprospektet til det gamle orgelet ble beholdt på det nye 10-stemmers Jørgensen-orgelet fra 1954. På Drammens museum er Engh-orgelet en del av kirkekunstutstillinga, og det har blitt restaurert tilbake til spillbar stand. Engh-orgelet har ett manual og følgende disposisjon: Jørgensen-orgelet har pneumatisk traktur og registratur, samt normalkopler. Vindforsyninga kan skje mekanisk, eller med elektrisk vifte. Disposisjonen til orgelet er som følger:
Altertavler
Kirken har hatt flere altertavler opp gjennom tidene. Straks etter brannen fikk kirken ei lita altertavle i gave av lensmann Iver Hvid på Strømsø. Den ble snart erstatta av ei praktfull ny og større tavle i 1697, skåret av båtbygger Stillef Tollefsen Auke i Strømmen, og forært av borger Christen Evensen Hannevig på Bragernes. Den ble tatt ned i 1849, og gitt til Norsk Folkemuseum i 1858.
Mellom 1849 og 1885 hadde kirken, som i dag, bare et alterkors. I 1885 ble det satt opp et stort maleri av oppstandelsen, som utgjorde skilleveggen mellom kor og apsis. Ved restaureringa i 1952 ble det tatt ned, og opphengt i det nye gravkapellet fra 1938. Kirken fikk da det lille trekorset som i dag står på alteret, som er en kopi av et middelaldersk krusifiks fra Glemmen kirke.
Døpefont
Døpefonten er et bilthuggerarbeid fra de første tiåra av 1700-tallet, utforma som en barnefigur i lendeklede som bærer kummen over hodet. En døpefont ble gitt til kirken før 1708 av Bent Svendsen Selvik og hustru, men det er usikkert om dette er samme døpefont. Det er mulig at den stammer fra 1720-tallet, og er skåret av samme bilthugger som dåpstavla. Dåpsfatet ble gitt av sogneprest Christen Gregersens enke Anne Iversdatter i 1687, rett etter kirkebrannen. Dåpskanna ble gitt av Susanna Blom i 1726.
Dåptstavle
Dåpstavla ble gitt til kirken i 1726 av Bernt Thomassen Åsgård og kona hans Karen Abrahamsdatter Selvik. Øverst har den kong Fredrik IVs bekronte speilmonogram. Innskrifta lyder slik: «Gud Fader Søn og Aand i den Guds Navn vi døbes. Ved Jesu Kaarsens Blod Den Naade os tilkiøbes. Naar Vandet øses paa Strax Synden er forladt For Børnene, hvis Tro Der griber Jesum fat. af Velagte Man Berent Thomesen Aaskaar som Og Dydige Matrona Karen Abrahams Datter er Denne Givet og Opsat Aaret 1726».
Preikestolen
Etter brannen overtok kirken en gammel preikestol fra Ås kirke på Follo. Den ble snart erstatta av dagens preikestol, som ble gitt av Kirsten Røyem en gang i løpet av de første tiåra av 1700-tallet. Den er et praktstykke av barokk akantusdekor, som ble høyeste mote etter at Oslo domkirke fikk slik utsmykning i 1697. Preikestolen ble erstatta av en enklere stol i 1849, men restaurert og gjenoppsatt i 1909. Den mangla da himling, og denne er ny. Restaureringa er ikke helt korrekt utført. Blant annet er akantusrankene på portalen satt opp ned, englefigurene som i dag står mellom kor og apsis har trolig tilhørt himlingen, og fargene er ikke opprinnelige.