cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anna på søndagskolen
Teksten
som med Jesus i sitt hjerte lyste som et Kristi fyr Hun i søndagskolen lærte elske Jesus barnets venn, og hun sang med lyst og glede: «Han er min, ja Han er min» iblant folk som glemte Herren og hans ord forkastede, men en dag da lille Anna sang en sang om barnets venn faderen med svergen spurte: «Si meg hvem har lært deg den?» «der fortelles skjønt om Jesus og den skjønne himmelstad» Faderen svarte skarp til ordet: «Dersom dit du mere går, og at mere slikt jeg hører, jeg deg straks til døden slår. på min kjære søndagskole og om Jesus høre få» Moren under tårer svarte: «Kjære Anna må du det, men kom hjem før pappa kommer han er drukken som du vet» spørger han: «Hvor har du været?» Anna svarer: «Pappa kjær jeg har vært på søndagskolen, Jesus elsker pappaen min» og hun sang for ham så barnslig: Jeg er glad han er min venn slår sitt barn så blodet flyter ingen skånsel mer han har. Naboer kommer tager barnet skamslått fra sin faders hånd, faderen i cellen føres hvor han sitter nu i bånd. som på dødens engel venter snart hun smertene er kvitt. Anna våkner hvisker sakte: «Mamma gråt ei mer for meg jeg går hjem til vennen Jesus, og der venter jeg på deg. vil jeg gjerne vise Jesus når jeg møter Ham i dag. Hils til pappa når han kommer, si jeg alltid for ham ber be han møte meg hos Jesus hvor han aldri drikker mer.» men den arme drankers hjerte, rørtes ved den hilsningen. Så som solens stråler bryter gjennom cellens gitter inn Jesu frelses nåde flyter inn i fangens cellerom. som ei gikk å vasse over men på andre siden sto med en blodig kjole i hånden, lille Anna hviskende: «Pappa kom til andre stranden, jeg vil pappa hos meg se.» til sin Anna og hun svarte: Pappa her er fredens hus. Det var Jesus som deg førte, han deg elsker det er visst, drankeren våkner og forstår nu, han er frelst av Jesus Krist.
Norge under Paralympiske sommerleker 2008
De norske utøverne deltok i ni forskjellige idretter. Utøverne tok en gullmedalje, tre sølvmedaljer og tre bronsemedaljer totalt i mesterskapet.
Norgesmesterskapet i håndball for kvinner 2020
Norgesmesterskapet i håndball for kvinner 2020 var en norsk håndballturnering som kårer norgesmesteren i håndball for kvinner 2020. vant norgesmesterskapet.
Emin
Emin eller Dorbiljin (kinesisk: 额敏县; pinyin: Émǐn Xiàn; uigursk: دۆربىلجىن ناھىيىسى / Dörbilcin Nahiyisi) er et fylke i prefekturet Tacheng i den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 182,836 innbyggere i 1999.
Liste over kulturminner i Båtsfjord
Liste over kulturminner i Båtsfjord er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Båtsfjord. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Heartsease
Heartsease er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Harry Beaumont.
Falsoterinaeopsis
Falsoterinaeopsis er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En middelsstor, avlang, brun trebukk. Oversiden er kledt med gule hår. Antennene er noe kortere enn kroppen. Pronotum har rundede sider, dekkvingene er avsmalnende bakover.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved.
Utbredelse
Arten lever i Laos.
Makarov (film)
Makarov (originaltittel: Макаров) er en russisk film fra 1993 regissert av Vladimir Khotinenko.
Bernhard Stempfle
Bernhard Rudolf Stempfle (født 17. april 1882 i München, død 1. juli 1934 i konsentrasjonsleiren Dachau ved München), psevdonymer: Redivivus; Spectator Germaniae, var en tysk katolsk ordensprest og publisist. Han er fremfor alt kjent som utgiver av den jødefiendtlige avisen Miesbacher Anzeiger. I forskningen blir det tildels antatt, tildels avvist, at han var en viktig medarbeider til Adolf Hitlers bok Mein Kampf.
Han ble drept i De lange knivers natt.
Bakgrunn
Stempfle inntrådte som ung i De arme eremitter av den hellige Hieronymus' orden. En tilhørighet til jesuittordenen i stedet, som ofte er hevdet om ham er derimot, som Lapomarda har vist, en feil hos de angjeldende forfattere, som kan spores tilbake til Stempfles samtid, og som Stempfle selv, ifølge Plöckinger, gjerne gjorde narr av («[sich] gerne lustig machte»).
Grunnet mangel på tyske medlemmer ble hieronymitterordenen senere oppløst. Stempfle selv bar fra rundt 1923 av ikke noen ordensdrakt lenger, og utøvde heller ikke lenger noen prestelige funksjoner, men han ble like fullt omtalt av venner og kjente som «Pater Stempfle». Også i litteraturen figurerer Stempfle av denne grunn ofte som pater, når det er snakk om årene 1923 til 1934, selv om denne tittelen da strengt tatt ikke lenger er rett. Helmut Heiber betegner ham til og med – som eneste forfatter og sannsynligvis feilaktig – som prelat.
På bakgrunn av Bernhard Stempfles tilbaketrekning fra all klerikal gjerning fremstår Bronders påstand om at Stempfle av og til var «den gudstroende Hitlers skriftefar» lite plausibel. Bronders vurdering om at Stempfle var en Hitlers «betrodde» (tysk: «Intimus») er imidlertid tydelig mer sannsynlig. Zamoiskys angivelse om at Hitler var blitt kjent med Stempfle allerede i 1919 og var blitt innført i frimureriet av ham, anses som usannsynlig.
Stempfle studerte ved universitetet i München, hvorfra han fikk den akademiske grad dr.phil.
Allerede under første verdenskrig tilhørte Stempfle den ekstremt nasjonalistiske Organisation Kanzler (Orka), som var utgått fra innbyggervernet (Einwohnerwehr). For denne reiste han ved krigsslutten i 1918 til Østerrike for der å propagandere for at den tyske delen av det sammenbrutte dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn skulle slutte seg til Det tyske rike. Ved forbudet som fulgte av Saint-Germain-traktaten fra sommeren 1919 var dette en idé som uansett ikke kunne realiseres, og derfor dro Stempfle tilbake til sitt bayerske hjemsted. Fra 1. februar 1920 til 30. juni 1921 overtok han oppgaven son pressereferent for Orka. Dessuten ble Stempfle tidlig i 1920-årene viklet inn i forskjellige «fememord»; senere ble han særlig satt i forbindelse med mordet på Wilhelm Hörnlein.
Etter at han allerede siden 1919 hadde skrevet under psevdonymene Redivivus og Spectator Germaniae i aviser som Völkischer Beobachter og Oberbayerischen Landeszeitung, fungerte Stempfle fra august 1922 til ut 1925 som utgiver av og politisk redaktør av den som «fanatisk antisemittiske» og «ekstremt hvitblå» (bayersk-regionalstolte) og antiprøyssiske gjeldende avis Miesbacher Anzeiger. Den redaksjonelle ledelsen hadde imidlertid Klaus Eck. Miesbacher Anzeiger var i Stempfles regi et hetsblad som ikke lot seg overtreffe hva gjaldt smakløsheter (Werner Maser) og samvirket fra 1921 tett med Völkischen Beobachter. I meget inntok de samme standpunkter. Ifølge Farrell tilhørte Stempfle dessuten Thule-Gesellschaft.
Som publisist og dosent hadde Stempfle en stor bekjentskapskrets i München tidlig i 1920-årene. Han knyttet særlig nye kontakter på den ekstreme høyrefløy. Anton Lehár nevner i memoarer at Stempfle allerede da kjente Ernst Röhm. Stempfle fungerte også som forbindelsesmann mellom Münchens politipresidium og Freikorps Oberland og sørget for pass til delaktige i fememord. Det var på denne tiden at Stempfle – sannsynligvis gjennom forografen Heinrich Hoffmann – også ble kjent med den unge Adolf Hitler. Selv om Hitler først – ifølge Hoffmanns erindringer – mistrodde ham og mistenkte ham for en «katolsk spion», inntok han etterhvert Stempfle i sin «hoffstat»: Ifølge Hitlers utenlandspressesjef Ernst Hanfstaengls erindringer ble Stempfle fast gjest ved Hitlers stambordrunde i Cafe Heck i Münchens Galeriestraße. Videre skulle Stempfle av Hitler funksjon som en slags forbindelsesmann til Vatikanet og til deg gamle bayerske herskerhus Wittelsbach.
I 1925 var Bernhard Stempfle angivelig med som leser ved gjennomsynet av trykkavdragene til første bind av Hitlers bok Mein Kampf. Sammen med Elsa Bruckmann skal han ha deltatt i kontroll- og korrekturlesingen av Hitlers manuskript innen Max Amann offentliggjorde det.
For å unndra seg undersøkelseskommisjonen for fememordene, nedsatt av Riksdagen, flyktet Stempfle i oktober 1926 til Salzburg, og derfra forhånte han kommisjonen. Han hevdet at han var reist fordi han så glad i den utmerkede Heuriger og nøt den fra Østerrike. Når nøyaktig han vendte tilbake til Tyskland er ikke kjent. Men hans mor ble alvorlig syk mot slutten av 1926, og da overtok han hennes pleie.
I 1929 overtok Stempfle ledelsen av NSDAPs partiarkiv i München, og ble kurator for et privat NSDAP-museum med partiartefakter og -relikter.
Stempfle og Mein Kampf
Den frafalne nasjonalsosialist Otto Strasser skrev i 1942 i sin bok skrevet fra hans amerikanske eksil, Hitler und ich, at Stempfle i mange måneder hadde arbeidet med å organisere de tankene som kom til uttrykk i manuskriptet til Mein Kampf. Dermed ble han opphavsmann til legenden om at Hitler skulle ha latt Stempfle myrde på grunn av hans korrigeringer av boken. Dette var noe som den engelske Hitler-biografen Alan Bullock tok til seg. I sin betraktninger om Hitlers levnet skriver han at Stempfle skulle ha stilistisk renset opp i (pruned) Hitlers manuskript og delvis skrevet deler på nytt. Othmar Plöckinger påviser i sin bredt anlagte undersøkelse av Mein Kampfs tilblivelseshistorie at en rekke forfattere gjennom årene har tatt til seg Bullocks påstand som tilla Stempfle en slik sentral rolle, og gitt den ytterligere spredning.
Harry Schulze-Wilde gikk så langt som å tilregne Stempfle fortjenesten av å ha klart å omskrive Mein Kampf til et i noen grad forståelig tysk. Hos Riemeck finnes påstanden om at Stempfle sammen med Josef Czerny skulle ha bestrebet seg på å bringe en grad av orden på tankerekkene i Hitlers bok, ved å omskape Hitlers vilt sammenkastede struktur, og dessuten korrigerte manuskripets grammatikk og ortografi.
Kern understreker at Bernhard Stempfle – likesom de andre «gjentatte ganger påståtte medredaktører» av Mein Kampf – ikke hadde noe å gjøre med avfatningan av boken. Stempfles rolle bestod i motsetning til «legenden» utelukkende av «stilistiske korrekturer». Ernst Nolte tilskriver ham også bare korrekturarbeider til Hitlers originaltekst.
Werner Maser siterer Hermann Hammer, som i 1956 hevdet i sin studie at «pater Bernhard Stempfle [...] hadde en betydelig andel», men tilføyer at Ilse Hess, kona til Rudolf Hess, i 1965 meddelte ham skriftlig at verken Stempfle eller Karl Haushofer hadde arbeidet på Hitlers bok, men derimot at hun selv og hennes mann «rent stilistisk» hadde kjempet «i ukes- og månedsvis med dette manuskriptet». Seinfeldt innordner Stempfle (ved siden av Ilse Hess og Adolf Müller) i den personkrets som hade gitt Hitler editeringshjelp ved redigeringen av hans bok.
Bernhard Stempfle, som var blant rettssaksobservatørene i Landsberg, var blant de første som anmeldte Mein Kampf, én uke etter at den var blitt publisert. Hans kunnskapsrike og ytterst kritiske gjennomgang av det første bind av Hitler-verket kom den 29. juli 1925 i Miesbacher Anzeiger. Hans forhold til Hitler var på dette tidspunkt slett ikke vennskapelig. Dette taler imot en innflytelse på boken.
Drapet på Stempfle (1934)
Da 12. juli 1934 foranlediget Stempfles søster ved sin advokat en undersøkelse hos statsadvokatembedet i München av hvor det var blitt av broren. På det tidspunktet var hans død ikke offentlig kjent. Undersøkelsen ble avbrutt etter kort tid, etter pålegg fra det bayerske justisministerium. Dette meddelte statsadvokatembedet at Stempfles død/drap var å betrakte som rett og riktig («rechtens anzusehen [sei]»). Denne beslutningen ble begrunnet formularisk: Skrivet bestod av en ferdigtrykket formulartekst som ble benyttet ved avbrytelser av alle undersøkelser av drapene knyttet til Röhm-affæren (det som kalles «de lange knivers natt»). I et blankt felt fylte man bare inn for hånd navnet på den aktuelle person. Skrivet angav at det ifølge en meddelelse fra Reichsministers für die Justiz av 14. juli 1934 at drapet på Stempfle var del av «tiltak utførte for å slå ned høy- og landsforræderiske angrep» («zur Niederschlagung hoch- und landesverräterischer Angriffe vollzogene Maßnahme») med hjemmel i lov (Gesetz über Maßnahmen der Staatsnotwehr) av 3. juli 1934.
Spørsmålet om de ansvarlige for mordet på Stempfle, og motivene bak
I litteraturen består det også uenighet om motivene bak mordet på Stempfle. Konrad Heiden, George Creel, Heinz Höhne, Helmut Heiber, Renate Riemeck, Bernt Engelmann, Karl Dietrich Bracher og Hans-Ulrich Thamer går ut fra at Stempfle ble drept etter ønske fra Hitler, ettersom han visste for meget om Hitlers fortid og privatliv. Roger Manvell og Heinrich Fraenkel Chris Bishop og Michael Williams, og Norbert Schaffeld argumenterer i samme retning, men er mer presise om den intime kunnskap det særlig dreide seg om, og som fikk Hitler til å kvitte seg med ham: De viser til det rykte at Stempfle skulle ha visst for meget om Hitlers niese Geli Raubals død (og antydningsvis om at Hitler var forviklet i den). Werner Maser skriver derimot i «Hitlers Mein Kampf - Geschichte, Auszüge, Kommentare», at Hitler ikke hadde gitt noen befaling om Stempfles død, og senere lot SS skyte dem som hadde myrdet Stempfle.
Hitler-biografen Kershaw går i sin behandling av saken ut fra at Stempfle ble drept som offer for en misforståelse, og ser ingen grunn til å gå ut fra at det var et mordoppdrag utgått fra Hitler.
For at Hitler ikke hadde vært forviklet i Stempfles død taler blant annet utsagn fra Hitlers adjutant Julius Schaub og hans livfotograf Heinrich Hoffmann i etterkrigstiden: Schaub erklærte ifølge en nedtegnelse av IfZ-medarbeideren Franz om hans avhør av Schaub den 26. juli 1951, at «blant dem som ble myrdet i München og som Hitler beklaget aller sterkest, [...] må fremfor alt nevnes den tidligere presten Stempfle, som Hitler hadde vært sammen med nesten daglig.» Hoffmann skrev i sine erindringer: ''«Da jeg første gang etter katastrofen stod overfor Hitler, grep han meg i armen og sa dypt rystet: 'Hva sier De til det, Hoffmann, at de svina også har tatt livet av min gode pater Stempfle!' Da jeg senere en gang ville forhøre meg om tragediens sammenheng, avskar Hitler meg med en brysk håndbevegelse: 'Intet ord mer om dette!' da han i en tone som ikke tålte noen motsigelse. Og slik skulle det forbli gjenom alle de år.»''
Bruno Brehm gjør byråden Christian Weber i München ansvarlig for Stempfle-mordet, og viser til Stempfles polemikk mot Weber: Weber drev et bordell i Münchens Senefelderstraße, noe Stempfle anså var en «Alter Kämpfer» uverdig, og derfor forhånet som «Senefeldmarskalken». Weber skulle ha dette så ille opp at han i forbindelse med drapsbølgen den 30. juni hadde benyttet anledningen til å gjøre opp sitt regnskap med Stempfle. Dermed hadde Weber, ifølge Brehm, egenmektig og uten at Hitler visste noe om det, ha fått Stempfles navn oppført på Münchens eksekusjonskommandos dødslister. Denne oppfatning deles også av Wilhelm Hoegner.
Aaron Alexandre
Aaron (Albert) Alexandre (1765/68–1850) var en tysk-fransk sjakkspiller og forfatter av sjakklitteratur.
Alexandre kom fra Hohenfeld i Unterfranken og var utdannet rabbi. Imponert over den franske toleransen overfor jøder slo han seg ned i Paris i 1793 og ble etterhvert fransk statsborger. Han underviste først i tysk, men sjakken overtok snart som hovedbeskjeftigelse. Blant annet arbeidet han som operatør av «sjakktyrkeren».
I 1837 gav Alexandre ut Encyclopédie des échecs. Verket var et forsøk på å gi en samlet oversikt over alle sjakkåpninger basert på omtrent 37 verk fra Ruy López på 1500-tallet fram til George Walker og William Lewis' verk fra rundt 1830. Alexandre hadde ikke tilgang til alle kildene og klarte ikke å innfri intensjonene, likevel gir verket en imponerende oversikt over utviklingen av åpningsteorien fram til hans egen tid. Boka er et tidlig eksempel på bruk av algebraisk notasjon og rokadesymbolene 0–0 og 0–0–0.
Alexandre vant en match over 21 partier mot en uerfaren Howard Staunton i London 1838.
Kilder
David Hooper og Kenneth Whyld: The Oxford companion to chess (1984, Oxford University Press 1987)
3rd Rock from the Sun
3rd Rock from the Sun er en amerikansk situasjonskomedie som gikk på TV-kanalen NBC fra 1996 til 2001. Hovedrollene ble av spilt av John Lithgow, Kristen Johnston, Joseph Gordon-Levitt og French Stewart. Serien ble skapt av Bonnie Turner og Terry Turner.
Serien gikk på TV 2 på 1990-tallet.
Handling
Serien handler om fire utenomjordinger ledet av professor Dick (John Lithgow). De har blitt sendt til jorden på et hemmelig oppdrag og forsøker derfor å gjøre hva de kan for å skli inn i samfunnet uten at de vekker oppsikt. Etter at de har integrert seg i hver sin menneskekropp flytter de inn hos Mrs. Mamie Dubeck. Gjennom seriens gang får de god anledning til å studere menneskenes adferd.
Om serien
DVD-arkivet ga seriens tre første sesonger god omtale, men de to siste fikk tommelen ned: «3rd Rock from the Sun begynte som en genial serie, men falt av midtveis når man gikk tom for ideer. Den siste sesongen blir kun for komplettister, for det er ærlig talt en serie fullstendig på tomgang man ser».
Priser
John Lithgow ble tildelt tre Emmy-priser, en Golden Globe og to Screen Actors Guild Awards for sin rolle, mens Kristen Johnston vant to Emmy-priser.
En rekke folk bak kameraet ble også tildelt Emmy-priser.
Serien ble den store Emmy-vinneren i 1997 da den vant fem av åtte nominasjoner. Samme år vant den en Golden Globe for beste TV-serie.
Tuva B. Larsen
Tuva Børgedotter Larsen (født 1991) i Rennebu er en norsk musikalartist, sanger og skuespiller.
3rd Rock from the Sun
DVD
Serien ble utgitt på region 2 i 2004.
Tuva B. Larsen
Utmerkelser
I 2018 mottok hun Annalisa Ericsons stipend.
İyidere
İyidere er en by med 8 185 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Rize. Den ligger nordøst for Of, nordvest for Kalkandere sørøst for Svartehavet, og vest for Derepazarı.
Ciutadans
Ciutadans – Partit de la Ciutadania på katalansk, også kalt Ciudadanos – Partido de la Ciudadanía på spansk (C's, «Borgere») er et spansk/katalansk parti. Det ledes av advokaten Albert Rivera. Ideologisk er det et sosialliberalt parti som er medlem av Alliansen av liberale og demokrater for Europa.
Ciutadans er kjent som motstander av den katalanske nasjonalismen, som av partiet beskrives som overveldende på den politiske arena. De støtter folkeopinionen i at Catalonia er en del av den spanske nasjonen og forsvarer bruken av både det spanske og katalanske språket. Dette innebærer blant annet at de er uenige i den katalanske regjeringens språkpolitikk som partiet mener prioriterer katalansk framfor spansk.
Ved valget på det katalanske parlamentet i 2006 vant partiet 3,04 % av stemmene og fikk dermed tre mandater i parlamentet. Ved valget til det katalanske parlamentet 2012 fikk Ciutadans 7,6 % av stemmene og ni mandater i parlamentet, mens det gikk fram til 17,9 % og 25 mandater ved valget til det katalanske parlamentet i 2015.
Ved valget til Europaparlamentet 2014 fikk det 3,16 % av stemmene og to mandater.
Selv om partiet ble grunnlagt i Catalonia som et svar på den katalanske nasjonalismen, har lokale lag sprunget ut også andre steder i Spania. Ciudadanos har blitt et nasjonal parti for hele Spania.
Joachim Rønning
Hans Joachim Rønning (født 1972) er en norsk filmregissør og reklame­produsent.
Han har hatt et langvarig samarbeid med regissør Espen Sandberg. De regisserte filmene Max Manus og Pirates of the Caribbean: Salazar's Revenge. Regissør­duoen er barndoms­venner og gikk sammen på filmskolen i Stockholm fra 1992 til 1994. I 1993 etablerte de selskapet Roenberg og drev i mange år med reklamefilm, både nasjonalt og internasjonalt. I 2006 spillefilm­debuterte de med den fransk­produserte westernkomedien Bandidas. Filmen ble innspilt i Mexico. I 2012 regisserte de den Oscar-nominerte Kon-Tiki, basert på Thor Heyerdahl og Kon-Tiki ekspedisjonen. I 2017 hadde de regi på den amerikanske produksjonen Pirates of the Caribbean: Salazar's Revenge, som er den femte i rekken av Pirates of the Caribbean-filmene.
I 2019 hadde Rønning på egen hånd regi på den amerikanske eventyr­filmen Maleficent: Mistress of Evil.
Senter for rettsinformatikk
Senter for rettsinformatikk (SERI) er en underavdeling av Institutt for privatrett ved Juridisk fakultet ved Universitetet i Oslo.
Fagmiljøet ved senter for rettsinformatikk er opptatt av juridiske problemstillinger knyttet til bruken av IKT i jussens verden, eksempelvis når selvangivelsene behandles av dataprogrammer og ikke menneskehender.
Senterleder er professor Lee A. Bygrave.
Forskning
SERIs forskning berører temaer som personvern, informasjonssikkerhet, elektronisk handel, medierett og er preget av tverrfaglighet og nær tilknytning til forskningen ved Avdeling for forvaltningsinformatikk.
Forskningen ved SERI og AFIN er organisert under et av fem forskningsområder. Forskningen har ofte et tverrfaglig preg, og den interdisiplinære tilnærmingen er en del av forskningsstrategien.
Senterets fagområder tilhører en av de raskest voksende rettslige disipliner, så vel akademisk som i det praktiske rettsliv. Gjennom oppdrag, utviklingsarbeid og andre former for samarbeid med norsk offentlig forvaltning og IKT-bransjen, tar SERI og de ansatte aktivt del i utviklingsarbeidet på mange områder.
Tverrfaglighet har alltid vært en viktig del av SERIs forskningsstrategi, og SERI ser det som en viktig forskningsoppgave å kunne bidra til forståelsen av forholdet mellom samfunnet og den informasjonsteknologiske utviklingen ut fra et rettsvitenskapelig ståsted.
Studier
SERI leverer faginnhold og undervisning til flere emner som inngår i studieprogrammer både ved Det juridiske fakultet og andre fakulteter.
Eksempler på slike emner er: Opphavsrett og beslektede rettigheter; Ytringsfrihet, medie- og nettregulering; Personvern; Privacy, Data protection and Lex Informatica.
SERI har et utstrakt samarbeid med både offentlige og kommersielle aktører.
Vissing kloster
Vissing kloster (også: Wisingh og Wysyngh) lå tett ved Voer kloster, men på den nordlige side av Gudenåen, nær Klostermølle i det nåværende Vorladegård sogn, Jylland.
Det var et nonnekloster under Benediktinerordenen trolig grunnlagt i midten eller på slutten av 1100-tallet av en av århusbispene, kanskje som dobbeltkloster til munkeklosteret Voer.
Vissing ble brent under en borgerkrig omkring 1244. Tomten etter klosteret er ikke grundig undersøkt, så det vites ikke så mye om det.
Det tilhørende jordegodset ble overtatt av biskop Ulrik Stygge i Århus, som la en del av det inn under Voer kloster. Vissing og Øm kloster eide hver halvdelen av Vosgårde, et mølleanlegg som det var konstant strid om.
Nini Theilade
Nini Theilade (født 15. juni 1915 i Poerwokerto i Sentraljava i Nederlandsk India - det som nå er Indonesia, død 13. februar 2018 i Hesselager i Svendborg Kommune i Danmark) var en solodanserinne, instruktør og balletpedagog.
Bakgrunn
Nini Theilade var datter av translatør Hans Theilade som var dansk, og av Joanna Catarina. Moren var halvt fransk, og dessuten av blandet indisk, tysk, fransk og polsk opprinnelse og angivelig oldebarn av «maharajaen av Java» (muligvis sultanen av Yogyakarta ).
Danserinne, balletpedagog
Hun underviste europeiske barn på basis av en rytmikkpedagogisk utdannelse fra Jacques Dalcrozes institutt i Sveits.
I 1926 kom familien til Danmark, og Nini ble innskrevet på Asta Mollerups balletskole. Hun ble avvist ved opptaksprøven til Det Kongelige Teaters Balletskole på grunn av for svake ankler. Hun ble i stedet elev hos svenske Carina Ari og senere i Paris hos den kjente Madame Egorova, som trente de store stjerner fra Parisoperaen og fra Ballets Russes.
I 1969 flyttet hun og hennes annen ektemann, Arne Buchter Larsen, til Thurø, og her opprettet hun et ballettakademi: Thurø Balletakademi. Sognerådet ved sognerådsformann Mads Madsen støttet akademiet, men på grunn av svingende økonomisk støtte til skolen på Thurø tok hun i 1978 imot en invitasjon om å opprette en treårig utdannelse i Lyon under navnet Academie de Ballet Nini Theilade.
Nini Theilade var inntil et uheldig fall i 2013 aktiv som underviser, hvor hun var tilknyttet Idrætsskolerne i Oure. Hun underviste i mange år på skuespillerskolen i Odense.
I løpet av 2005 fortalte Nini Theilade sine erindringer til Lone Kühlmann, og disse ble utgitt den 10. mai 2006 under tittelen Dansen var det hele værd. I 2009 utkom dokumentarfilmen Nini av filminstruktør Lone Falster på DVD.
Kunståret 1940
Kunståret 1940 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1940.
Klimaksfasen
Klimaksfasen er en av de tre suksesjonsfasene. Under klimaksfasen er biomassen på det største og det etableres vegetasjonstyper der artene har tilpasset seg hverandre i forhold til kampen om ressurser. Hva slags type klimaksfase det blir i et område er avhengig av jordforholdene og klima. En løvskog, barskog eller en fjellbørkskog er eksempler på klimakssamfunn i Norge.
Etter noen hundre år er det stabile økosystemet etablert på nytt. Gamle og døde trær gir næring til et mangfold av sopp, moser, instekter & fugler.
Selvladende skytevåpen
Denne artikkelen handler om selvladende skytevåpen, som ikke må forveksles med helautomatiske skytevåpen Et selvladende skytevåpen eller halvautomatisk (noen ganger kalt «semi-automatisk skytevåpen») er et repetervåpen hvor man avfyrer et nytt prosjektil for hver gang man trykker inn avtrekkeren, ved at drivkraften fra patronen automatisk trekker ut den avfyrte patronen og lader en ny patron inn i kammeret. Samtidig gjøres mekanismen klar for et nytt avtrekk, men man må likevel fysisk slippe avtrekket ut igjen før man på nytt kan avfyre et skudd. Ved bytte av magasin vil det også være nødvendig å foreta et ladegrep, med mindre magasinbyttet gjøres mens det fremdeles befinner seg et skudd i kammeret.
Sivil bruk
I dag er selvladende rifler, hagler og pistoler i utstrakt bruk til jakt- og konkurranseskyting. I Norge foregår så godt som all konkurranseskyting med pistol med selvladende mekanismer. Selvladende rifler og hagler har også blitt mer populære til jakt, og selvladende rifler brukes i konkurranseskyting administrert av DSSN og NROF.
Militære skytevåpen
De fleste moderne militærvåpen har en selvladende mekanisme som basis, men har som regel i tillegg en mekanisme som gir mulighet for å avgi helautomatisk ild. Dette kan man se ved at de fleste militære våpen som maskinpistoler, maskingevær og angrepsrifler har en omstiller for å velge mellom normal selvladermekanisme og kontinuerlig ild (helautomatisk) (på engelsk kalt «selective fire»).
Tonnasje
Tonnasje beskriver en skipsstørrelse eller en skipskapasitet, for et enkelt skip, for et rederi eller innen en flaggstat. Skipstonnasje defineres forskjellig avhengig av sammenhengen ordet brukes i.
Handelsflåten er den skipsflåten som seiler under en stats flagg, og for den samlede skipsflåten i verden utgjør disse en samlet flåtekapasitet.
Reidar Vinje Stensvold
Reidar Vinje Stensvold (født 23. november 1961) er en norsk musiker og låtskriver.
Toli
Toli eller Tuoli (kinesisk: 托里县; pinyin: Tuōlǐ Xiàn; uighur: تولى ناھىيىسى / Toli Nahiyisi) er et fylke i prefekturet Tacheng i den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 81,984 innbyggere i 1999.
Vatsayayana Mallanaga
Mallanaga Vātsyāyana er navnet på en indisk filosof som levde i India en gang på 200-tallet e.Kr. i antagelig Pataliputra, det vil si dagens Patna. Han er tilskrevet som forfatteren av Kama Sutra, den mest kjente boken i verden om menneskelig seksualitet. Han bør ikke forveksles med Pakṣilasvāmin Vātsyāyana, forfatteren av Nyāya Sutra Bhāshya, den første bevarte kommentaren på Akshapada Gotamas Nyāya Sūtras.
Chondrorrhina picturata
Chondrorrhina picturata er en bille som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utbredelse
Arten er utbredt i Zimbabwe.
Systematisk plassering
Inndelingen av denne gruppen har variert mye. Ofte blir noen av artene ført til slekten Taeniesthes.
Golofa obliquicornis
Golofa obliquicornis er en bille som hører til familien skarabider (Scarabaeidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En stor, blank hornbille. Hannen er brunrød, hunnen brunsvart. Hannen har et krumt horn på hodet, dette er oftest middels langt, og et kraftig, svart, i spissen avrundet horn på pronotum.
Levevis
Disse billene er stort sett nattaktive, og i alle fall noen av artene kommer til lys. De har også blitt observert om dagen, spisende på bambus. Forøvrig vet man ganske lite om biologien til denne slekten, til tross for at slekten er vidt utbredt og artene ganske oppsiktsvekkende. De voksne billene kommer gjerne til lys.
Utbredelse
Arten er utbredt i Mellom-Amerika (Mexico, Costa Rica).
Leslie Ayres
Leslie Ayres (født 11. august 1944) er en engelsk figurativ maler som er bosatt i Valdres. Ayres er opptatt av det skulpturelle i landskapsmalerier, og er spesielt kjent for «Alpine Landskap». Han er også kjent for sine malerier av mennesker. Det skulpturelle bildene er viktig viktig, ikke minst i menneskets møte med naturen. Han gir oss naturen i fjellet med hele dets tosidighet; innbydende og truende, vakkert og goldt, livfullt og monotont. Under det hele ligger en grunntone av alvor. Utsmykkinger som illustrerer dette er utsmykkingen av inngangen til Valdres videregående skole i Nord-Aurdal, og en malt veggskulptur i limtre på Seljelia Senter på Gjøvik. Han har hatt en rekke utstillinger i Oppland, i Oslo, i Sverige og i Danmark. I 1985 og i 1996 fikk han Oppland fylkes kunstnerstipend.
Ayres mener selv at hans bilder kommer fra klatreturer i fjellheimen, og i disse turene møter han en annen virkelighet og en kan ane urkreftene vi selv er en del av. Han plasserer den som observerer hans kunst i en setting hvor det er mulig å oppleve en følelse av å være tilstede, og hvor fjellets mektighet overrumpler. Bildene hans viser den norske fjellheimen med en åpenhet, nysgjerrighet og nakenhet.
Kunstneren er utdannet som billedkunstner i Coventry, Liverpool og London. I Coventry studerte han teknisk illustrasjon ved Coventry College of Art i perioden 1963-1965, i Liverpool studerte han ved Liverpool College of Art i 1970 og i London studerte han ved Slade School of Fine Art ved London University i 1972. Under studiene valgte han å legge likevekt på skulptur og maleri. Ved Slade School ble det spesialisering i menneskets form.
Ayres arbeider også med veiledning i friluftsliv, fjellklatring, isklatring og fjellskiløping, og har internasjonal kompetanse som tindeveglelder.
Dovre
Dovre er en kommune i Gudbrandsdalen i Innlandet fylke. Den grenser i nord til Oppdal (Trøndelag), i øst til Folldal, i sør til Sel og Vågå, og i vest til Lesja. Store deler av kommunen ligger høyt over havet og inkluderer Snøhetta og nordlige deler av Rondane. De fleste innbyggerne bor på Dovre, Dombås, Hjerkinn og på Dovreskogen.
På trafikknutepunktet Dombås møtes Dovrebanen og Raumabanen, i tillegg til hovedveiene E6 og E136.
Geografi
Kommunen er kjent for et rikt plante- og dyreliv, kanskje spesielt moskusen som også er avbildet i kommunevåpenet. Det er også bestander av villrein og jerv i kommunen. Deler av kommunen inngår i tre nasjonalparker: Dovrefjell-Sunndalsfjella nasjonalpark, Rondane nasjonalpark og Dovre nasjonalpark.
Klima
Dovre har innlandsklima med lite nedbør, kalde vintrer og relativt kjølige somrer, grunnet kommunens høyde over havet. Det er betydelige forskjeller mellom dag- og nattetemperaturen i sommerhalvåret. Normalverdier for perioden 1961−1990 er gitt i tabellen nedenfor.
Kommunevåpen
Moskusen er et sentralt symbol for kommunen, og inngår i kommunevåpenet. Den representerer styrke, stolthet og stahet, som også kjennertegner en dovring.
Severdigheter
Dovre kommune har mange severdigheter, blant annet fjellområdet Snøhetta, ferdselsvegene Pilegrimsleden og Vårstigen, og Tofte kongsgård, omtalt i Snorre og tidligere skysstasjon rundt 10 km sørøst for Dombås. Utsiktspaviljongen «Viewpoint Snøhetta» på Hjerkinn er tegnet av Snøhetta arkitektkontor. Skulpturen Mental genbank av Per Inge Bjørlo ligger på Hjerkinn, og er en del av Skulpturstopp.
Kommunens tusenårssted er Dombås Kino og Kulturhus.
Nastja
Nastja (originaltittel: Настя) er en russisk film fra 1993, regissert av Georgij Danelija.
Handling
Anastasia Plotnikova er en snill, beskjeden, lite iøynefallende ung kvinne som bor sammen med sin konstant syk mor, en vaktmester, som drømmer om å endelig se datteren sin sammen med en passende ung mann. Men denne drømmen har fremdeles ikke gått i oppfyllelse.
Fylkesvei 818 (Østfold)
Fylkesvei 818 i Østfold gikk mellom Svenneby i Eidsberg og Ørje i Marker. Veiens lengde var 16,7 km. Veien gikk blant annet forbi den populære badeplassen ved Lundebyvannet.
Veien var del av E18 fram til ny tofelts vei ble åpnet i 1998 (Melleby – Trollbergtjern) og 2003 (Trollbergtjern – Ørje). Da motortrafikkveien Momarken–Melleby ble åpnet 1. oktober 2014, ble den tidligere strekningen mellom Melleby og Svenneby overført til fylkesvei 128. Da motortrafikkveien ble tatt i bruk til riksgrensen, ble også resten av veien overført til Fv128.
Thorvald Bindesbøll-medaljen
Medaljen tildeles en person som har gjort en stor innsats av høy kvalitet innenfor brukskunst og industriell grafikk. Utmerkelsen ble innstiftet i 1979 da det var 75 år siden trykkingen av Thorvald Bindesbølls Carlsberg Pilsner-etikett. Den ble tildelt første gang i 1981.
Medaljør Frode Bahnsen utførte stemplene til medaljen i 1982 etter maleren Poul Gernes' modell.
Utmerkelsen blir delt ut ut på Akademiets stiftelsesfest i mars på Charlottenborg.
Eustaquio Ilundain y Esteban
Eustaquio Ilundain y Esteban (født 20. september 1862 i Pamplona i Spania, død 10. august 1937 i Sevilla) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Sevilla 1920–1937.
Han ble kreert til kardinal i 1925 av pave Pius XI.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Tuberculosodus
Tuberculosodus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En liten, matt, mørkt brunlig trebukk med lysere tegninger. Antennene er omtrent så lange som kroppen, med lange hår på innersiden. Pronotum har rundede sider uten tenner, dekkvingene er jevnbrede. Pronotum og dekkvingene har tegninger dannet av lyse skjell.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved.
Utbredelse
Arten lever i Laos.
Simen Johan Ringen
Simen Johan Ringen (født 1993 i Mandal, Vest-Agder) er en norsk styrkeløfter, som konkurrerer for Kristiansand Atletklubb. I 2011 ble han norgesmester i både styrkeløft og benkpress i klasse ungdom -120 kg. Han satte også nordisk rekord i benkpress i samme klasse.
Telewizja Polska
Telewizja Polska Spółka Akcyjna (TVP S.A., kort TVP; Polsk televisjon) er Polens offentlige fjernsynsselskap. Dets søsterselskap på radiosiden er Polskie Radio. TVP får omkring en tredjedel av sine inntekter gjennom innkreving av lisensavgift, og får ellers inntekter fra reklame og sponsing.
De regulære fjernsynssendingene startet i 1952, og fargesendinger startet i 1971. I 1992 ble radio og fjernsyn skilt i to separate selskaper. TVP ble medlem av Den europeiske kringkastingsunionen i 1993. Selskapet hadde et fjernsynsmonopol frem til 1990-tallet.
Kanaler
TVP produserer to riksdekkende kanaler:
I tillegg produserer TVP en rekke lokale kanaler og noen nisjekanaler:
Barneproduksjoner
Utenfor Polen er Telewizja Polska spesielt kjent for barneproduksjoner av høy kvalitet. Telewizja Polska har også samarbeidet med kringkastingsselskaper i andre land om flere slike produksjoner.
École du personnel navigant d’essais et de réception
École du personnel navigant d’essais et de réception (EPNER) er den franske testpilotskolen basert på Istres Air Force Base, Frankrike. Som en av de fem beste testpilotskolene på den vestlige halvkule, opprettholder EPNER nære relasjoner med tre skoler: Empire Test Pilots School (ETPS), U.S. Air Force Test Pilot School (USAFTPS) og United States Naval Test Pilot Skole (USNTPS).
Masoreter
Masoretene (eller massoretene, på hebraisk ) var dyktige skribenter som blant annet lagde avskrifter av den hebraiske og arameiske delen av De hellige skrifter som utgjør den hebraiske Bibelen. De var hovedsakelig lokalisert på tre steder: Tiberias, Israel og Babylon. Hver gruppe utarbeidet et system for grammatikk og uttale, for å «standardisere» det som inntil da var blitt overlevert muntlig fra generasjon til generasjon. Det mest kjente systemet ble utarbeidet av masoretene i Tiberias ved Galilea-sjøen.
Inntil det sjette århundre e.Kr. hadde de hellige hebraiske skrifter (det gamle testamente) kun vært nedskrevet som konsonanttekst; Vokalene ble overlevert muntlig. Men på den tiden var det mange jøder som ikke lenger var fortrolige med hebraisk, og forståelsen av konsonantteksten stod i fare. For å beskytte teksten utviklet de et skriftlig vokalsystem. Masoretene var meget nøye med ikke å gjøre endringer på den opprinnelige teksten, så de utviklet derfor vokalsystemet som prikker og streker som ble tilføyd over, under og midt i bokstavene i konsonantteksten (se niqqud). De utviklet også et komplisert system som tjente som tegnsetting og som ville hjelpe leseren til en mer korrekt uttale.
Hvis masoretene oppdaget feil eller unøyaktigheter i teksten, forårsaket av tidligere avskrivere, så endret de ikke teksten men skrev en anmerkning i margen. De laget statistikk over ord og uttrykk og utviklet et innviklet kodesystem som skulle hjelpe avskriverne til å lage en så nøyaktig som mulig avskrift. For eksempel så talte de hvert ord og hver bokstav når de laget en avskrift, og de kontrollerte at det midterste ordet og den midterste bokstaven på siden var lik originalen; de til og med avmerket det midterste ordet og den midterste bokstaven i hele pentateuken – alt dette for å lage en så nøyaktig som mulig avskrift. Hvis de fant en feil så skar de ut hele avsnittet eller kastet hele siden, og begynte på nytt.
Det mest kjente systemet ble perfeksjonert av masoret-familiene Ben Asher og Ben Naftali i Tiberias, i det niende og tiende århundre e.Kr. Vi har i dag håndskrifter som stammer fra Ben Asher, men ikke noe fra Ben Naftali. Aleppo-kodeksen er utarbeidet av Ben Asher-familien.
Eksempel på hebraisk tekst med og uten masoretisk punktsetting (Første mosebok 1:1):
Marsamxett-havna
Marsamxett-havna ( maltesisk uttale:  <span class="IPA" title="Representation in the International Phonetic Alphabet (IPA)">[mɐr.sɐmˈʃɛt] ), historisk, også referert til som Marsamuscetto, er en naturlig havn på øya Malta. Det ligger nord for den større Grand Harbour. Havnen brukes mer til fritidsbruk enn Grand Harbour.
Beskrivelse
Havnemunningen vender mot nordøst og er avgrenset iU nord av Dragut Point og Tigné Point. Langs den nordvestlige kysten ligger byene i Sliema, Gżira og Ta' Xbiex. Havnen strekker seg deretter inn i landet mot Pietà og Msida. På Gżira ligger Manoel Island som nå er forbundet til fastlandet med en bro. Den sørøstlige kysten av havnen dannes av Sciberras-halvøya, som omfatter av byene Floriana og Valletta. På spissen ligger et fort fra det 16. århundre, Fort St. Elmo. Sciberra-halvøya skiller Marsamxett fra den større parallelle naturlige havnen, Grand Harbour.
I likhet med  Grand Harbour ligger Marsamxett i et svakt stigende terreng. Utviklingen har vokst opp rundt de to havnene og opp bakkene slik at hele området er en stor er en stor sammenslutning. De fleste av Maltas befolkning bor innenfor en tre kilometer radius av Floriana. Dette er nå en av de tettest befolkede områdene i Europa. Havnene og de omkringliggende områder utgjør Malta, Nord - og Sør-Havnen. Sammen omfater disse distriktene 27 av  68kommuner. De har en befolkning på 213 722 som utgjør over 47% av den totale befolkningen på de Maltesiske øyene.
Historie
I 1551 landet osmanene på Marsamxett og marsjerte mot Grand Harbour, men gikk ikke til angrep da de fant det sterke forsvarsbygget som var bygget av Johannesordenen. Denne trefning ble etterfulgt av et mislykket angrep mot Mdina, og en vellykket trefning mot Gozo og erobringen av Tripoli. Etter dette angrepet ble Fort St. Elmo bygget for å beskytte både Marsamxett og Grand Harbour.
En mye større Osmansk invasjonen kom i 1565, under den Store Beleiringen av Malta. Under beleiringen var den osmanske flåten basert på Marsamxett og kanoner ble plassert på Tigné Point for å bombardere Fort St. Elmo. Under angrepet ble den osmanske admiral Dragut drept av streifesskudd. Beleiringen opphørte tilslutt og Orden og Malteserne gikk av med seieren. En ny by ble bygget på Sciberras Peninsula som fikk navnet Valletta etter Jean Parisot de la Valette, stormester i Johannesordenen som var initiativtakeren. Forstaden Floriana ble senere bygget utenfor byen, og den er etterhvert blitt en egen by.
I 1592 ble det bygget en bygning i tre, et karantenesykehus  på Manoel-øya, den gang kjent som l'Isola del Vescovo. Det ble nedlagt et år senere, men et permanent Lazzaretto ble bygget i stedet i 1643, som ble forbedret en rekke ganger før det ble nedlagt i 1929.
Mellom 1723 og 1733 ble Fort Manoel bygget på Manoel-øya, mens Fort Tigné ble bygget på Tigné Point i 1793. Britiske brakker ble også bygget på Tigné Punktet, men disse har siden blitt revet. Under andre verdenskrig brukte britene Marsamxett, spesielt Manoel-øya som en ubåtbase, referert til som HMS «Talbot»! eller HMS «Phœnicia». Fort Manoel ble så tatt i bruk igjen, men ble bombardert av Luftwaffe bombefly som forårsaker mye ødeleggelse.
Byene Sliema, Gżira og Ta' Xbiex på den nordlige enden av havnen er blitt sterkt utviklet i de senere år. Marsamxett-Havnen  brukes nå i hovedsak av mindre skip i forhold til Grand Harbour. Det finnes en rekk marinas inkludert i området, et nytt verft, samt terminal for turist-cruise-båtene som opererer fra Sliema
Hans Jacob Stabel
Hans Jacob Stabel (født 27. august 1769 på Onsøy, død 7. januar 1836 på Toten ) var prest og medlem av Riksforsamlingen på Eidsvoll i 1814.
John Sewell
John Sewell (født 23. april 1882, død 18. juli 1947) var en britisk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm og 1920 i Antwerpen.
Flakong
Referanser
Fiasco
Hans Jacob Stabel
Stabel ble født på prestegården i Onsøy, hvor hans far Johannes Bruun Stabel var sogneprest. Selv ble han cand. theol. i 1792 og fikk stilling som personalkapellan i Onsøy. Fra 1799 var han residerende kapellan i Slidre i Oppland, til han i 1806 ble sogneprest i Sør-Aurdal. Her ble han i seksten år inntil han ble sogneprest i Kristiansand, 1822-25. Deretter sogneprest i Østre Toten fra 1825 til han døde på prestegården i 1836.
John Sewell
Sewell ble olympisk mester i tautrekking under OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det britiske laget som representerte City of London Police. Det var fem lag som gjorde opp om den olympiske tittelen i tautrekking i 1920. Det var siste gang den var med som olympisk sport. Storbritannia beseiret USA i kvartfinale, Belgia i semifinale og Nederland i finalen. Sewell var også med på det britiske laget City of London Police åtte år tidligere, under i OL 1912 i Stockholm, som tapte finalen mot Sveriges lag fra Stockholmspolitiet.
Hans Jacob Stabel
På Eidsvoll representerte Stabel Christians Amt og ble regnet til Selvstendighetspartiet.
Han hadde ikke noe eget program for møtet på Eidsvoll, men hadde underskrevet Lauritz Weidemanns grunnlovsforslag, og sentralt i dette forslaget var den såkalte «innfødsretten». Kun innfødte nordmenn skulle få embeter, av frykt for at Storting og embetsverk skulle tas over av utenlandske embetsmenn.
Havniøye
Havniøye (Petromyzon marinus) er en kjeveløs fiskeart i gruppen niøyer. Den blir inntil 90 cm lang og 2,5 kg tung. Havniøye lever av blod og kroppsvæske fra andre fisker som den suger seg fast til. Den er en anadrom art.
H.C. Andersens Boulevard (København)
Gaten het opprinnelig Vester Boulevard, men i anledningen av 150-året for H.C. Andersens fødsel i 1955 ble den døpt om til sitt nåværende navn. Inntil da hadde den nåværende Kjeld Langes Gade navnet H.C. Andersens Gade.
Arkeologiåret 1824
Arkeologiåret 1824 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1824.
Help! Help! Police!
'Help! Help! Police!' er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Edward Dillon.
Handling
Når George ser Trask klatre inn i Eves vindu, følger han etter men blir snart pågrepet av en detektiv - som motvillig løslater George på grunn av Evas bønner. Senere blir Marian Trevor angrepet av Trask, men sigaretten hans starter ved et uhell en brann. Geoge redder Eve, men hun anklager ham for å ha begått tyveriet, brannstiftelse og bortføring som Trask egentlig hadde stått bak. George blir snart sluppet løs etter en kausjon, men blir nødt til å få tak i Trask før det er for sent.
The Hellion
The Hellion er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av George L. Cox.
Handling
Joseph og Helen Harper, som har brukt opp alle pengene som deres niese Blanches fikk i arv, bekymrer seg for at Blanches forlovede - den velstående George Graham - ikke lenger vil gifte seg med henne når han oppdager at hun har blitt sinnssyk av sorg etter å ha hørt en rapport om at han skal ha dødd under krigen. Når George kommer tilbake, og får vite om situasjonen, ansetter han detektiver for å etterforske situasjonen.
Harper-ekteparet overbeviser derfor kabaret-danserinnen Mazie Del Mar, som ligner veldig mye på Blanche, om å etterligne henne og gifte seg med George. Mazie. Men Mazie ønsker egentlig å stikke av fra kabaret-eieren Signor Enrico, som bruker hypnose for å kontrollere henne. Men hun blir snart ordentlig forelsket i George. Etter at Enrico kidnapper Blanche, i den tro at hun er Mazie - og uten hell prøver å hypnotisere henne - slåss de, og Blanche blir myrdet.
Distipsidera
Utseende
Midelsstore (ca. 20 millimeter), slanke og langbeinte sandjegere, svarte, gjerne med noen hvite flekker. Kjevene er store og sigdformede, fasettøynene store og rundede. Pronotum er litt smalere enn hodet, noe avsmalnende forover. Dekkvingene er jevnbrede.
Levevis
Artene finnee gjerne på trestammer, der de jakter på andre insekter.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia og Ny-Guinea.