cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Thomas More
Oppsigelse
Da konflikten over overherremellom pavedømmet og kongen nådde sitt høyeste nivå, fortsatte More å være standhaftig i støtte pavens overherredømme som etterfølger av sankt Peter, og å stå over kongen av England. Parlamentets gjeninnføring av anklagen om praemunire (lovverk som hadde til hensikt å forebygge inngrep fra fremmede domstoler i den engelske kongens jurisdiksjon) i 1529 hadde gjort det til en forbrytelse å støtte i offentligheten eller i posisjon at en autoritet utenfor riket (slik som paven) hadde noen form for lovlig jurisdiksjon som sto over kongens.
I 1530 nektet More å signere et brev fra ledende engelske geistlige og aristokrater som ba pave Klemens VII om å annulere Henriks ekteskap med Katarina av Aragón, og han kranglet også med kongen over kjetterilovene. I 1531 krevde en kongelig forordning om at presteskapet tok en ed på å anerkjenne kongen som øverste leder av den engelske kirke (Oath of Supremacy). Biskopene ved sammenkomsten i Canterbury i 1532 var enige om signere eden, men kun under trusselen om praemunire og kun etter at disse ordene var lagt til: «så langt som Kristi lover tillater». Dette var betraktet som den endelige underkastelsen av presteskapet. Kardinal John Fisher og en del andre i presteskapet nektet å signere. Henrik renset ut de fleste av presteskapet som nektet å føye seg fra framstående posisjoner i kirken. More fortsatte å nekte å signere eden og ville heller ikke støtte annulleringen av kongens ekteskap med Katarina. Imidlertid fordømte han ikke åpent kongens handlinger og holdt sine meninger private.
Den 16. mai 1532 gikk More av fra posisjonen rikskansler, men forble i kongens gunst til tross for hans avslag. Årsaken til at han gikk av ble utløst av beslutningen som ble foretatt av sammenkomsten til den engelske kirke, som var under intenst kongelig trussel dagen før.
Tiltale, dom og henrettelse
I 1533 nektet More å være tilstede ved kroningen av Anne Boleyn som dronning av England. Teknisk sett var ikke dette en handling av forræderi da More hadde skrevet til kongen hvor han tilsynelatende anerkjente Anne som dronning og uttrykte sine ønsker for kongens lykke og den nye dronningens helse. Til tross for dette ble hans avslag på deltagelse bredt oppfattet som en avvisning av Anne, og kong Henrik satte i gang reaksjoner mot ham.
Kort tid etter ble More anklaget for å ha tatt imot bestikkelser, men det ble avvist på grunn av mangel på beviser. Tidlig i 1534 ble More anklaget av Thomas Cromwell, som hadde fungert som kongens førsteminister siden 1532, for å ha gitt råd til Elizabeth Barton, «den hellige jomfru i Kent», en nonne som hadde spådd at kongen hadde ødelagt sin sjel og ville komme til en rask slutt for å ha skilt seg fra Katarina av Aragón. Det skjedde en måned etter at Barton hadde tilstått, noe som antagelig skjedde ved kongelig press, og det var sagt at det var fortielse av forræderi. Barton ble halshogd den 20. april 1534.
Selv om det var farlig for alle å ha noe å gjøre med Barton, hadde More møtt henne og ble imponert av hennes inderlighet, men han var forsiktig og ba henne om ikke å blande seg inn i statens saker. More ble innkalt for en komité fra det kongelige råd for å svare på disse anklagene om forræderi, og etter hans respektfull svar, synes det som om saken ble oppgitt.
Den 13. april 1534 ble More bedt om komme for en komite og sverge sin troskap til den parlamentariske loven Act of Succession som fjernet kongens eldste datter, Maria, fra arvefølgen og definerte henne som uektefødt, og gjorde Elizabeth, hans datter med Anne Boleyn, til tronarving. Å nekte å sverge troskap ble regnet som høyforræderi. More aksepterte parlamentet rett til å erklære Anne Boleyn som den rettmessige dronning av England, men han nektet for «den åndelige gyldigheten av kongens andre ekteskap», og fastholdt at paven var den øverste leder. Han nektet å sverge troskap til kongens overherredømme over den engelske kirke. I tillegg hadde More offentlig nektet å akseptere kongens annullering av hans første ekteskap. Også John Fisher, biskop av Rochester, nektet å sverge troskap sammen med More.
Rettssaken ble holdt den 1. juli 1535 for et panel med dommer som også inkluderte den nye rikskansleren, Thomas Audley, foruten også Anne Boleyns far, bror og onkel.
More, støttet seg på juridisk presedens og det faste utsagnet qui tacet consentire videtur («den som tier, samtykker»), forstått som at han ikke kunne bli dømt så lenge som han ikke uttrykkelig nektet for at kongen var øverste leder for kirken, og han derfor nektet å svare på alle spørsmål om hans mening om emnet.
Thomas Cromwell, som nå var blitt den mektigste blant kongens rådgivere, brakte fram riksadvokat Richard Rich for å bevitne at More hadde i hans nærvær nektet for at kongen var det lovmessige overhodet av kirken. Dette vitnemålet ble karakterisert av More som svært tvilsomt. Vitnene Richard Southwell og en herr Palmer nektet begge for at de hadde hørt detaljer fra den nevnte samtalen. Det tok juryen kun femten minutter å finne More som skyldig.
Etter at juryens dom var avlevert og før han var dømt, talte More fritt om sin overbevisning at «ingen midlertidig mann kan være overhode av åndeligheten» (ved å ta over rollen til paven). I henhold til William Ropers redegjørelse argumenterte More at Act of Supremacy var i motsetning til Magna Carta, til kirkelovene og til Englands lover, og forsøkte således å gjøre hele tiltalen mot seg ugyldig. Han ble dømt til døden ved hengning, trekking og kvartering, den vanlige måten å henrette forrædere, men kongen endret straffen til halshogging.
Henrettelsen skjedde den 6. juli 1535. Da han kom for å gå opp trappen til skafottet var rammeverket tilsynelatende så svak at den truet med å ramle sammen. More er sitert av flere for å ha sagt til en av bødlene: «Jeg ber deg, mester løytnant, se meg trygt opp...» Oppe på skafottet erklærte More at han døde som «kongens gode tjener, og for Gud først.»  Etter at More hadde gjort seg ferdig med å sitere salme 51: Miserere mei, Deus, secundum magnam misericordiam tuam. («Vær meg nådig, Gud, i din kjærlighet, stryk ut mitt lovbrudd i din store barmhjertighet!») knelte han og da skal bøddelen etter sigende ha bedt om tilgivelse, noe More gjorde ved raskt å reise seg og kysse ham.
More hadde bedt om at hans adopterte datter Margaret Clement (født Giggs) bli gitt hans hodeløse lik for gravleggelse. Hun var det eneste medlemmet av hans familie som var vitne til henrettelsen. Han ble gravlagt i kapellet St Peter ad Vincula ved Tower of London i en umerket grav. I pakt med vanlig praksis for forrædere ble hans hode plassert på stake over London Bridge i en måned. Mores datter Margaret klarte senere å redde hodet. Det er antatt at det er lagt i Roper-hvelvet i kirken St. Dunstan's i Canterbury, kanskje sammen med levningene av Margaret og hennes ektemanns familie. Det har også blitt hevdet at kraniet er gravlagt i graven som ble reist for More i Chelsea Old Church.
Verker
More var en framstående akademiker, forfatter, og kritiker. Hans skrifter og lærdom ga ham et omdømme som en av de fremste kristne tenkerne i renessansens Vest-Europa. More var en god venn med den nederlandske humanisten Erasmus av Rotterdam, som dediserte sitt mesterverk Dårskapens pris til More. Tittelen på verket er et ordspill på Mores navn; dårskap heter moria på gresk. Erasmus, som hadde en omfattende brevveksling med mange av de fremste akademikere, beskrev ofte More som en eksemplarisk lærd og forsker. Erasmus og More var samstemte at kirken trengte en reform som kunne gi trosutøvelsen en ny kraft. Begge mente at det beste virkemiddelet var å gå tilbake til de opprinnelige bibeltekstene og de eldste kirkefedrene, og gjennom kritisk lesning og nye oversettelser komme fram til den opprinnelige meningen og ektheten i kirkens lære, samtidig som man kunne renske ut forvrenginger og feiltolkninger.
Rikard den tredje
Thomas More skrev et historieverk om kong Rikard den tredje mellom 1512 og 1519. Det ble aldri fullført, men utgitt etter hans død. Verket, History of King Richard III, ble skrevet i to versjoner, både på engelsk og på latin. Begge begynner med at Rikards bror Edvard IV dør den 9. april 1483, og forteller relativt detaljert om hendelsene i tre urolige månedene som fulgte og som endte med at Rikard ble kronet som konge den 6. juli. Ved dette tidspunktet stopper den latinske versjonen. Den engelske versjonen fortsetter ved fortellingen om de antatte mordene på Rikards befaling av Edvards sønner, de rettmessige arvingene til den engelske tronen. Deretter noen få sider inn i neste episode, avhoppingen av Rikards fremste allierte, hertugen av Buckingham, før framstillingen brått avsluttes.
Til tross for at verket er ufullført, har den engelske versjonen hatt et høyt omdømme og vært meget innflytelsesrikt. Det var ikke utgitt ved Mores henrettelse i 1535, men fra 1543 ble det utgitt i en rekke populære utgivelser, en del kannibalisert, men ble også utgitt i More’s English Works, 1557. I særdeleshet ble det lest og beundret av William Shakespeare, som benyttet det som sin hovedkilde og historiografiske modell for sitt historiske drama Richard III (The Tragedy of King Richard the Third), utgitt i tidsrommet 1592-1593. Shakespeares Rikard III er i all vesentlighet Mores Rikard III og mellom dem etablerte disse to forfatterne hva som fortsatt har blitt stående som den populære forståelsen av Rikard III av England; en mann som både var fysisk som moralsk deformert, men fast bestemt på å ta tronen uansett hva det måtte koste av menneskeliv.
Verket møter ikke den kritiske standarden av moderne historieskriving, men er karakterisert av å være et produkt av sin tid, forfattet av en humanist fra renessansen. Det er en fargerik, delvis fiktiv biografi, mer bemerkelsesverdig for sine litterære kvaliteter og i overensstemmelse til idealene fra antikkens Hellas og Roma. En av Mores seneste biografer, Richard Marius, kaller verket «kanskje det beste han noen gang skrev» til tross for at More også var forfatter av en av de mest innflytelsesrike verker i form av Utopia. Men Utopia ble skrevet utelukkende på latin, og selv om han som mange andre latinske forfattere i renessansen var bemerkelsesverdig dyktig i dette språket, var det likevel hans andre språk, mens engelsk var hans morsmål. I den engelske versjonen utøvde det som en annen biograf, Paul Murray Kendall, karakteriserte som «slående vitalitet av ... [hans] litterære talent.»
Utopia
George M. Logan har fremmet at Mores Utopia er et alvorlig verk innen politisk filosofi, til tross for dens vidd og indirekte vesen, og at den legemliggjør Mores gjennomgående sympati for idealene til Erasmus’ kristne humanisme. Utopia er først og fremst, argumenterer Logan, en leksjon i form av praktiske eksempler i metodikken til gresk teori, både Platon som Aristoteles. Det er en metodikk som den i betydelig grad redefinerer og samtidig innebærer en kritikk av de substansielle konklusjonene til både stoiske og greske tradisjoner. Boken er således ikke hovedsakelig et normativt verk som omformulerer idealene til den kristne humanisme eller advarer mot radikal idealisme, men utforskning av en særskilt metode for politiske undersøkelser og implikasjonene av denne metoden for normativ teori.
More benyttet denne romanen for å beskrive en fiktiv stat slik at han fritt kunne diskutere spørsmål som var kontroversielle i samtiden. More baserte Utopias politiske system på klostersystemets samfunn slik det beskrives i Apostlenes gjerninger i Det nye testamente. Utopia foregrep og bidro til grunnlegge utopiske tekster som en litterær sjanger som har fått mange etterfølgere. Tidlige verker som var påvirket av Utopia var blant annet New Atlantis av Francis Bacon, Erewhon av Samuel Butler, og Candide av Voltaire. Selv om sjangeren bygde på fenomen som var typiske for renessansen, eksempelvis den klassiske romerske retorikken og forestillinger om en ideverden som finnes hos Platon, forble sjangeren populær i det minste til og med opplysningstiden, har overlevd i moderne science-fiction.
Religiøse skrifter og polemikk
I 1520 publiserte den tysk protestanten Martin Luther tre verker i rask rekkefølge: det politiske «Til den tyske nasjons kristne adel» (august 1520), en oppfordring om et nasjonalkonsil som skal iverksette reformer; alle stender er like da alle døpte har del av det alminnelige prestedømme; det dogmatiske «Om kirkens babylonske fangenskap» (oktober 1520, på latin), som angrip katolsk sakramentslære og reduserte sakramentenes antall fra syv til to (dåp og nattverd); det etiske «Om et kristenmenneskes frihet» (november 1520), som framhevet at Guds nåde kun kan erfares ved troen (Sola gratia, Sola fide). I disse tekstene fremmet Luther sin lære om frelsen gjennom nåde alene, avviste bestemte katolske praksiser, og angrep overgrep og utskeielser i den katolske kirke.
I 1521 svarte kong Henrik VIII formelt på Luthers kritikk med den latinske avhandlingen Assertio Septem Sacramentorum (Forsvar av de sju sakramentene). Etter sigende var More involvert i skriveprosessen og bidro til dens framstilling, skjønt graden av hans deltagelse har vært diskutert siden. Teksten ble dedisert til pave Leo X, som viste sin takknemlighet ved å belønne kongen med tittelen Fidei Defensor (Troens forsvarer) i oktober samme år for at han slått tilbake mot kjetteren Luther. Tittelen ble trukket tilbake etter at Henrik VIII brøt med den katolske kirke på 1530-tallet, men ble gitt på nytt til hans etterkommere av det engelske parlamentet.
Luther svarte på Assertio med teksten Contra Henricum Regem Angliae som imøtegikk kongen, og samtidig kom med en del nedsettende karakteristikker av ham. På kongens anmodning skrev More en tilbakevisning: Responsio ad Lutherum, som ble publisert mot slutten av 1523. I denne teksten forsvarte More pavens overherredømme, sakramentene og andre kirketradisjoner. Heller ikke More holdt polemikken i en sivilisert tone, og beskrev Luther blant annet som en «ape», en «drukkenbolt», og en «lusen liten munk».
I prosessen å konfrontere Luther bekreftet Mores teologiske konservatisme. Deretter unngikk han enhver kritisk hentydning av kirkens autoritet. I 1528 publiserte More ytterligere en religiøs polemikk, A Dialogue Concerning Heresies (En dialog angående vranglære), som forsikret den katolske kirke var den ene og sanne kirke, etablert av Kristus og apostlene, og bekreftet gyldigheten av dens autoritet, tradisjoner og praksis. I 1529 førte sirkuleringen av Simon Fishs Supplication for the Beggars (Bønn for tiggere), et undergravende skrift som anklaget den katolske kirke for det meste, inkludert forræderi og mord, til More svarte med Supplication of Souls (Bønn for sjelene). Mores svar, som ble trykket i oktober 1529, kom i to bøker. Mores lange, logikkdrevne svar var ti ganger lengre enn Fishs pamflett på seksten sider.
I 1531, året etter at Mores far døde, utga William Tyndale teksten An Answer unto Sir Thomas More’s Dialogue som et svar på Mores Dialogue Concerning Heresies. More svarte på denne med rundt en halv million ord: Confutation of Tyndale’s Answer. Dette motsvaret var i formen av en tenkt dialog mellom More og Tyndale og hvor More svarte på hver av Tyndales kritiske anmerkninger mot de katolsk ritene og doktrinene. More, som verdsatte struktur, tradisjon og orden i samfunnet som sikring mot tyranni og feil, mente heftig at Luthers tenkning og den protestantiske reformasjonen var generelt farlig, ikke bare for den katolsk tro, men for stabiliteten i samfunnet som helhet.
Brevskrivning
De fleste av de betydelige renessansehumanister var profilerte brevskrivere, og Thomas More var intet unntak. Som med hans venn Erasmus av Rotterdam er det imidlertid bare en liten andel av hans korrespondanse (omtrent 230 brev) som har overlevd. Disse omfatter alt fra personlige brev til offisielle regjeringskorrespondanse (de fleste på engelsk), brev til humanistiske lærde (på latin), flere avhandlinger i brevform, poetiske epistler, brev med innledninger (en del fiktive) til flere av hans egne verker, brev til Mores barn og deres lærere (på latin), og såkalte fengeselsbrev (på engelsk) som han utvekslet med sin eldste datter Margaret mens han satt fengslet i Tower of London i påvente av sin henrettelse. More var også engasjert i en del kontroverser, mest kjent med den franske poeten Germain de Brie, som kulminerte med utgivelsen av de Bries Antimorus (1519). Imidlertid blandet Erasmus seg inn og avsluttet disputten.
More skrev også om mer åndelige emner. Blant disse er A Treatise on the Passion of Christ; A Treatise to Receive the Blessed Body; og De Tristitia Christi (Kristi smerte). More skrev siste mens han satt i Tower og London og dette manuskriptet ble reddet fra konfiskering ved bestemmelse fra kongen, ved hans datters testamente gikk det til spanske hender via Fray Pedro de Soto, skriftefar til keiser Karl V av Det tysk-romerske rike. Mores venn Luis Vives mottok det i Valencia hvor det har forblitt værende i samlingen til museet Real Colegio Seminario del Corpus Christi.
Helligkåring
I Den katolske kirke ble han regnet som martyr siden kort tid etter sin død, men først i 1886 ble han formelt saligkåret sammen med John Fisher. De to ble helligkåret sammen i 1935 av pave Pius XI, og feires sammen den 22. juni. I 2000 ble han formelt erklært å være skytshelgen for advokater, politikere og statsledere. More ble opptatt i den anglikanske kirkes kalender over helgener i 1980.
Ettermæle
Det faktum at More nektet å komprimere på sine religiøse standpunkter, selv da han ble truet med undergang og død, gjorde ham umiddelbar til en helt blant katolikker. Selv mange protestanter mente at han ble dømt på falskt grunnlag og at henrettelsen var urettferdig. Den standhaftighet og mot som More opprettholdt sine meninger og sin verdighet under fengsling, rettssak og henrettelse, bidro til mye av hans posthume omdømme. Hans venn Erasmus forsvarte Mores karakter som «mer ren enn snø».
Mens katolske lærde fastholdt at More benyttet ironi i sitt verk Utopia, og at han forble en ortodoks kristen, har den marxistiske teoretikeren Karl Kautsky betraktet boken som en skarp kritikk av den økonomiske og sosiale utnyttelsen av det førmoderne Europa, og More påvirket således den tidlige utviklingen av sosialistiske tanker.
Etter å ha blitt lovprist «som en kommunistisk helt av Karl Marx, Friedrich Engels, og Karl Kautsky» grunnet den kommunistiske holdningen til eiendom i Utopia, under Sovjetunionen ble navnet til Thomas More plassert på niende posisjon fra toppen av Moskvas frihetssøyle (Obelisken av revolusjonære tenkere), ble reist ved Kreml på Lenins forslag, og revet den 2. juli 2013 under Vladimir Putins tredje presidentperiode. Utopia inspirerte også sosialistiske idealister som William Morris.
I litteraturen og populærkulturen
William Roper (død 1578) var en engelsk advokat og parlamentsmedlem, gift med Mores datter Margaret, og skrev en anerkjent biografi over sin svigerfar. Det var en av de første biografier på moderne engelsk, men først publisert i 1626.
På 1900-tallet ble Thomas More framstilt av den agnostiske dramatikeren Robert Bolt som en tragisk helt i hans stykke A Man for All Seasons fra 1960. Tittelen er tatt fra hva Robert Whittington skrev om More i 1520:
I 1966 ble skuespillet filmatisert med samme tittel, på norsk oversatt som En mann fremfor alt. Den var regissert av Fred Zinnemann, og tilpasset for filmlerretet av dramatikeren selv. Filmen hadde Paul Scofield i rollen som Thomas More, og som også hadde den på scenen. Han uttalte at det var «den aller vanskeligste figur jeg noensinne har spilt.» Filmen vant seks Oscar-priser, inkludert Beste film og Beste mannlige hovedrolle. I 1988 både spilte og regisserte Charlton Heston en TV-film som gjeninnførte figuren «en vanlig mann» som hadde blitt fjernet fra den prisbelønte filmen fra 1966.
Den katolske science-fiction-forfatteren R. A. Lafferty skrev sin roman Past Master som en moderne utgave av Mores Utopia, som han så på som en satire. I denne romanen reiser figuren Thomas More i tiden til året 2535 hvor han ble gjort til konge av verden Astrobe, kun for å bli halshogd etter å ha styrt i kun ni dager. En figur i romanen sammenlignet More gunstig til bort imot hver eneste betydelig historiske figur: «Han hadde et fullstendig ærlig øyeblikk helt mot slutten. Jeg kan ikke tenke på en eneste annen som noen gang hadde ett.»
Karl Zuchardts tyske roman Stirb du Narr! («Dø din tåpe!»), som handler om Mores strid med kong Henrik, framstiller More som en idealist dømt til å tape i maktkampen med en hensynsløs hersker og en urettferdig verden.
Forfatteren Hilary Mantel framstiller More som en usympatisk forfølger av protestanter, og er en alliert av Habsburgmonarkiet i hennes prisbelønte roman fra 2009, Ulvetid. Den er fortalt i perspektivet til Thomas Cromwell, som er hovedfigur i Mantels romanserie fra denne tidsepoken og hvor Ulvetid er den første.
Litteraturanalytikeren James Wood har i sin essaysamling The Broken Estate: Essays on Literature and Belief (2010) en kritisk vurdering av More og omtaler ham som «grusom i straff, unnvikende i argument, energisk etter makt, og undertrykkende i politikken.»
Claire Wolfe og Aaron Zelmans sakprosabok The State vs. the People: The Rise of the American Police State fra 2001 har en sammenlign mellom Mores Utopia og Platons Staten. Forfatterne er i uvisse om More er ironisk i sin bok eller om han ektefølt fremmet en politistat.
Andre biografer, slik som Peter Ackroyd, har kommet med et mer sympatisk bilde av More som både en sofistikert filosof og en forfatter, foruten også som en nidkjær katolikk som er overbevist om den hellige stols autoritet over kristendommen.
Hovedpersonen i Walker Percys filosofiske romaner, Love in the Ruins (1971) og The Thanatos Syndrome (1987), er «doktor Thomas More», en motvillig katolikk og en etterkommer av den historiske Thomas More.
More er fokuset i Al Stewarts sang «A Man For All Seasons» fra hans album fra 1978, Time Passages. Det amerikanske bandet Far har en sang kalt «Sir» med referanser til Thomas More, som finnes på begrensede utgaver og en gjenutgivelse i 2008 av deres album Quick fra 1994. I tillegg har sangen «So Says I» av indierockebandet The Shins hentydninger til en sosialistisk fortolkning av Mores Utopia.
Jeremy Northam portretterte More i TV-serien The Tudors som en fredelig mann, foruten også som en hengiven katolikk og en kjærlig familiemann. Han viste også at More avskydde protestantismen, som brente både Martin Luthers bøker og engelske protestanter som hadde blitt dømt for kjetteri. Portrettet har ahistoriske elementer, slik hele TV-serien har det, ved at More verken personlig førte til eller var tilstede ved Simon Fishs henrettelse ettersom Fish faktisk døde av byllepest i 1531 før man kunne dømme ham i en domstol, skjønt Mores Supplycatyon of Soulys, utgitt i oktober 1529, var et svar på Fishs Supplication for the Beggars. Det er faktisk ingen bevis for at More noen gang var tilstede ved henrettelsen av noen kjettere. TV-serien neglisjerte å vise uttalte insistering på at Richard Richs vitnemål om at More bestridte kongens tittel som øverste leder for kirken i England var falsk forklaring.
I 2002 ble Thomas More plassert som nummer 37 i BBCs avstemning over de hundre største briter.
Westminster Hall
En plakett midt på gulvet i Londons Westminster Hall minnes Mores rettssak for forræderi og fordømmelsen til henrettelsen i den opprinnelige delen av Palace of Westminster. Bygningen, som huser parlamentet, vil ha vært velkjent for More, som tjenestegjorde i flere perioder som parlamentsmedlem og var ordstyrer i Underhuset før han ble utnevnt som rikskansler
Crosby Hall
Kronen konfiskerte Mores hjem og eiendom langs Themsen i Chelsea etter at han var henrettet. Crosby Hall, som var en del av Mores bolig i London, ble til sist lokalisert og rekonstruert i Chelsea av konserveringsarkitekt Walter Godfrey i 1910. Den ble ombygd på 1990-tallet, den hvite steinbygningen står midt blant moderne murstrukturer som forsøker å gjenskape stilen til Mores tidligere herrehus på stedet. Crosby Hall er privat eid og lukket for publikum. De moderne strukturene står ved Themsen og inkluderer en inngang som viser Mores våpenskjold, heraldiske dyr og et sitat på latin. Boliggårdene og en park dekker den tidligere hagen. Roper's Garden er parken på toppen av del av Mores hageanlegg. Det er ingen andre levninger av Mores eiendom.
Chelsea Old Church
Over en liten park og veien Old Church Street fra Crosby Hall står kirken Chelsea Old Church, en anglikansk kirke med et sørlig kapell som More bestilte og hvor han sang i kirkekoret. Med unntak av hans kapell ble kirken i stor grad ødelagt under den andre verdenskrig og gjenoppbygd i 1958. Kapitélen i middelalderbuen som knytter kapellet til hovedhelligdommen viser symboler assosiert med More og hans kontor. På den sørlige veggen til helligdommen er den grav og gravskrift han reiste for seg selv og sine hustruer. Den gjengir detaljer om hans slekt og hans bedrifter på latin, inkludert hans rolle som fredsmekler mellom kristne nasjoner i Europa foruten en merkelig endret del om hans kjetteri. Da More var tilstede ved nattverden ville forlate stedet ved døren til venstre for den. Han er imidlertid ikke gravlagt her, og heller ikke er det helt sikkert hvem hans familie ble det. Kirken er åpen for offentligheten ved bestemte tider. Utenfor kirken mot Themsen er det en statue av More, gjort av L. Cubitt Bevis og reist i 1969 (se bilde). Den minnes More som en «helgen», «lærd» og «politiker». Baksiden av statuen viser hans våpenskjold. I nærheten, ved Cheyne Row, ærer den katolske kirken Our Most Holy Redeemer & St. Thomas More ham som en martyr.
Tower Hill
En plakett og en liten hage minnes stedet for den berømte henrettelsen på Tower Hill i London, rett på utsiden av Tower of London, foruten alle de som ble henrettet her, mange som religiøse martyrer eller som samvittighetsfanger. Mores lik, unntatt hans hode, ble uten seremoni gravlagt i en umerket massegrav nedenfor kirken St Peter ad Vincula, innenfor murene av Tower of London, noe var skikken for forrædere som ble henrettet ved Tower Hill. Kapellet er tilgjengelig for besøkende ved Tower.
St Katharine Docks
Thomas More er minnet ved steinplakett i nærheten av St Katharine Docks, rett øst for Tower hvor han ble henrettet. Gaten hvor den er lokalisert ble tidligere kalt for Nightingale Lane, en forvanskning av «Knighten Guild», avledet for den opprinnelige landeiern. Det er nå omdøpt til Thomas More Street i hans ære.
St Dunstan's Church og Roper House, Canterbury
St Dunstan's Church, en anglikansk sognekirke i Canterbury, har Mores hode, rettet av hans datter Margaret Roper, hvis familie bodde i byen Canterbury nedenfor og over gaten til deres sognekirke. En stein umiddelbart til venstre for alteret marker det forseglete hvelvet til familien Rober nedenfor Nicholas Chapel, i seg selv til høyre for kirkens helligdom eller hovedalteret. St Dunstan's Church har omsorgsfullt undersøkt, bevart og forseglet gravhvelvet. Den siste arkeologiske undersøkelsen avdekket at hodet til More hviler i en nisje adskilt fra andre lik, muligens fra et senere inngrep. Utstilling i kapellet viser de arkeologiske funnene i bilder og skrift. En liten plakett marker det tidligere hjemmet til William og Margaret Roper; et annet hus i nærheten ved navn Roper House er nå et hjem for døve.
Verker
Note: Referansen «CW» henviser til det relevante bindet av Yale Edition of the Complete Works of St. Thomas More (New Haven & London 1963–1997)
Utgitt i løpet av Mores levetid
(med dato for utgivelsen)
Utgitt etter Mores død
(med sannsynlig dato for komposisjonen)
Tyrifjorden rundt
Tyrifjorden rundt var et norsk sykkelritt arrangert av sykkelklubben IK Hero fra Oslo. Det var drøyt 200 km langt og gikk rundt Tyrifjorden som har 171 km omkrets, med start ved Ullevaal Stadion og ankomst Rådhusplassen (Oslo). Etter søndagens ritt var det Torshovsløpet på mandag. Vinnere av Tyrifjorden rundt var: Rittet er fra 2014 et Turritt med start og mål Sandvika By. Rittet har 64,145 og 245 km transe. Rittet arrangeres av BOC/ Rye. Relansering av Tyrifjorden Rundt fra Sandvika 145 km.
Fylkesvei 4248
Fylkesvei 4248 går mellom Tørneskog og Sogndalstrand i Sokndal. Veien er 1,8 km lang.
Kettil Karlsson (Vasa)
Kettil Karlsson (Vasa) (født 1433, død 11. august 1465) var først biskop og siden riksforstander av Sverige under Kalmarunionen fra februar 1464 til 1465, avbrutt av et seks måneders mellomspill av Karl Knutsson (Bonde) som konge.
Kettil Karlsson var biskop i Linköping fra 1459 til 1465. I 1464 ledet han et opprør mot kong Christian I av Danmark og Sverige, satt deretter en kort tid som riksforstander, men hjemkalte i juli Karl Knutsson (Bonde) til embetet som konge, men overtok for andre gang i februar 1465.
Han var sønn av Karl Kristiernsson (Vasa) og Ebba Eriksdotter (Krummedige).
Han døde under en pestepidemi den 11. august 1465.
2G
2G er en betegnelse for andre generasjons mobiltelefoni, det vil si den første digitale mobile taletelefonien som etterfulgte analoge systemer (NMT m.fl.). 2G-tjenester innebærer taletelefoni samt kapasitet for enkle dataoverføringer (f.eks. SMS) over mobiltelefon. Tyngre dataoverføringer krever dekning for 3G eller 4G mobilteknologi, mens TV på mobilen krever egne, mobile kringkastingsteknologier.
Utbyggingen av 2G fra 1992 ved hjelp av GSM-teknologien innebar et stort framskritt ved at mobiltelefonene for første gang kunne overføre tekst og annen data med 9 til 38 kbps datakapasitet. Midt på 1990-tallet ble det utviklet tilleggsteknologier som økte datakapasiteten i GSM, først og fremst britiske GPRS, også kalt 2,5G, og svenske EDGE, med henholdsvis 170 og 236 kbps teoretisk datakapasitet. Økningen i overføringshastighet muliggjorde utviklingen av internettjenester på mobilen ved hjelp av WAP (Wireless Application Protocol).
3G-utviklingen fra omkring 2000 har ytterligere økt mulighetene for dataoverføring, både internett på mobilen og nedlasting av bilde og film, samt streaming av TV-sendinger.
Teknologier
Mobiltelefoni er teknisk sett overføring i tale i form av digitale informasjonspakker, som skilles fra hverandre i nettet ved enten å sendes i kodet (CDMA) eller tidsdelt (TDMA) kanalaksess.
Den vanligste 2G-teknologien (standarden) er i dag GSM (Global System for Mobile Communication) som bygger på TDMA kanalaksess. GSM-standarden ble utviklet i Norge og Sverige tidlig på 1980-tallet, og la grunnlaget for mobilindustrien ved Ericsson og Nokia. Den ble tidlig standardisert i Europa. I alt 81 % av alle mobilabonnement i verden i 2008 baserer seg på GSM.
Andre systemer omfatter først og fremst varianter av CDMA kanalaksess, særlig i Kina og Japan (W-CDMA), som 17,5 % av abonnentene globalt bruker. 2G-teknologien til noen operatører i Japan kalles PDC og har 0,5 % markedsandel på verdensbasis, mens den i Amerika og Kina kalles IS-95 eller cdmaOne.
Frekvensplassering og utvikling
2G-tjenester tilbys i mobilnettverk i ulike frekvenser,dvs i ulike deler av det elektromagnetiske spekteret.
GSM sendes normalt i 900 MHz-båndet (860-970 MHz), men kan også sendes i 1800 MHz-båndet. GSM ble videreutviklet på 1990-tallet til å gi større overføringskapasitet, såkalt 2,5G. Dette ble først lansert i Storbritannia (GPRS) og Sverige (EDGE). Disse teknologiene er direkte utviklinger av GSM som anvendes i GSM-lisensene (GSM-båndene) hos hver enkelt operatør.
Omkring år 2000 ble det i Europa lansert en ytterligere kraftig overføringsteknologi på basis av GSM-teknologi, nemlig UMTS eller Tredje generasjons mobiltelefoni – 3G. Denne krever større båndbredde – minst 5 MHz for hver bærer (carrier) – og ble derfor av plasshensyn tidlig lagt i enten 1800 MHz-båndet eller 2100 MHz-båndet. Men UMTS-teknologien kan også sende tjenester i 900 MHz-båndet.
2G i Norge
Norge var et pionerland i utvikling av mobiltelefoni, med NMT første generasjons (analogt) system utbygd allerede fra andre halvdel av 1970-tallet. GSM ble introdusert av NetCom i februar 1993 og Telenor i mars 1993. Senere kom Teletopia (nå MTU) med eget nett og fra 2007 bygger også Network Norway opp et tredje GSM-nett i Norge. Andre tilbydere leverer tjenester ved å leie aksess til de tre operatørenes nettverk, og det var 1. juli 2007 i alt 34 mobiltilbydere i Norge.
Dekningen er meget god, NetCom oppgir 98 % befolkningsdekning mens Telenor oppgir 99,86% befolkningsdekning og 86,33 % arealdekning. De to operatørene har henholdsvis 3 600 og 5 800 basestasjoner for GSM i Norge, pluss forsterkere i tunneler osv. (repeatere). Det er også dekning på Svalbard og på oljeplattformene i Nordsjøen. Telenor har dessuten 3G-dekning på Svalbard og turbo-3G HSDPA-dekning i Longyearbyen.
2G i verden
Dekningen av 2G mobiltelefoninett er svært ulikt fordelt i verden, men det er bare tre stater som ikke har noe offisielt nettverk: Nord-Korea, Myanmar (Burma), og Somalia. Sistnevnte land har dog uoffisielle nettverk som virker i de større byene. Landene Afghanistan, Angola, Bhutan, Guinea, Guyana, Den sentralafrikanske republikk og Turkmenistan har bare dekning i hovedstadsområdet.
Andre områder som ikke har dekning omfatter de fleste områder av Sahara, indre Australia, vestlige Kina, Sibir, Grønland, Borneo og Amazonas, samt den indonesiske delen av Ny-Guinea (Irjan Jaya).
Følgende land har størst mobildekning for 2G taletelefoni:
Over 80 % arealdekning Over 60 % arealdekning Over 40 % arealdekning
Markedsandeler for 2G-teknologiene
Markedsandelene for mobiltelefoniteknologier i 2008 er:
Heidi Grande Røys
Heidi Grande Røys (født 6. mai 1967 i Kalvåg i Bremanger) er en norsk politiker (SV). Røys har bakgrunn som barnehagestyrer og lokalpolitiker i hjemfylket.
Grande Røys er utdannet førskolelærer ved Bergen lærerhøgskole i 1989. Hun representerte SV i Flora formannskap og bystyre og har hatt en rekke verv i SV lokalt både i Flora kommune og på fylkesnivå. I 1999–2000 var hun politisk rådgiver for stortingsgruppen til SV. Hun ble innvalgt på Stortinget fra Sogn og Fjordane i 2001 og ble med det den første stortingsrepresentanten fra Sogn og Fjordane for SV. Under stortingsvalget 2005 ble Grande Røys ikke gjenvalgt. 17. oktober ble hun utnevnt til statsråd i det nyopprettede Fornyings- og administrasjonsdepartementet i Jens Stoltenbergs andre regjering. Etter valget i 2009 ble hun erstattet av Rigmor Aasrud og gikk selv tilbake til arbeid som barnehagestyrer i Florø.
Sharjah
Sharjah (arabisk: الشارقة) er et emirat (en delstat) i De forente arabiske emirater. Det ligger hovedsakelig ved Persiagulfen, men har også besittelser som enklaver i og rundt emiratet Fujairah ved Det indiske hav. Hovedstaden er byen Sharjah, som i praksis har blitt en nordlig forstad til millionbyen Dubai.
Sharjah er det tredje største av de syv emiratene. Det har kyst både ved Persiagulfen og Omanbukten i Indiahavet. Landarealet er 2 590 km², noe som tilsvarer 3,3 % av emiratenes totalareal. Sharjah strekker seg 16 km langs Persiagulfen og har 80 km landgrense. Emiratet har 636 000 innbyggere (2003).
Fylkesvei 2242
Fylkesvei 2242 går mellom Dalholen og Kroktjønnbekk i Folldal kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 705 (Hedmark).
Sharjah
Sharjah har tre enklaver på østkysten mot Omanbukten: Kalba, Khor Fakkan og Dibba al-Husn. Inne på Sharjahs territorium ligger en Omansk enklave på 75 km², kalt Madha; inne i Madha ligger igjen en liten enklave tilhørende Sharjah. Denne heter Nahwa og har omtrent 50 innbyggere. Det er ikke grensekontroll mellom Emiratene og Oman rundt og inne i denne minste omanske enklaven.
Sharjahs hovedstad, med samme navn som emiratet, har 519 000 innbyggere, og ligger ved Persiagulfen. Byen er sentrum for handel og forvaltning, og ikke minst et stod hvor svært mange indiske gjestearbeidere bor, som følge av lavere boligpriser her enn i Dubai. Byen har også mange museer, og er kjent for sine mange vakre moskéer. Byen regnes som et kulturelt sentrum i emiratene.
Det finnes en internasjonal flyplass i emiratet, kjent for sin samling av gamle sovjetiske fly. Emiratet utga egne frimerker 1963-72.
Historie
Byen og området var allerede for 5 000 år siden et økonomisk tyngdepunkt i regionen. I 1727 erklærte staten sin uavhengighet, under ledelse av den fremdeles herskende Qasimi-klanen. I 1820 inngikk Sharjah, sammen med fire tilsvarende nabostater, en fredsavtale med det britiske imperiet. Avtalen innebar at britene fikk kontroll med et urolig havområde med mange arabiske pirater, og betød på den annen side at britene tok rollen som garantist for emiratenes uavhengighet vis-à-vis regionens stormakt Det osmanske rike.
Da britene trakk seg ut fra regionen i perioden 1968-71 forsøkte ni emirater å danne en forbundsstat. To av disse valgte å stå alene: Bahrain og Qatar. Seks av de øvrige dannet De forente arabiske emirater 2. desember 1971, mens den syvende (Ras al-Khaimah) sluttet seg til unionen 11. februar 1972. På denne tiden ble også emiratet Fujairah skilt ut fra Sharjah, og ble med dette landets sjuende emirat.
Emirer
Sharjah styres av Sultan ibn Muhammad al-Qasimi, medlem av De forente arabiske emiraters råd og emir av Sharjah. Listen over tidligere sjeiker omfatter:
Tjörn
Tjörn er en øy i landskapet Bohuslän på vestkysten av Sverige. Øya utgjør mesteparten av Tjörn kommune. Tjörn er Sveriges syvende største øy med en areal på 149 km².
Rohtak
Rohtak (tidligere kalt Rohtashgarh, hindi:, panjabi: ) er en by og et kommunestyre i distriktet Rohtak i den nordvestindiske delstaten Haryana. Byen er administrativ hovedstad i dette distriktet, og ligger 70 km nordvest for Indias hovedstad New Delhi.
Historie
Gjennom freden i Surjit Arjungaon den 30. desember 1803 ble Rohtak til britisk område og inngikk i Nordvestprovinsene (eng. Northwestern provinces and Oudh) av Britisk India. Under det indiske opprøret i 1857 gikk såkalte nawaber fra nærliggende Farrukhnagar, sammen med nawaber fra Jhajjar og Bahadurgarh, høvdingene av Hissar og Sirsa og Meo-stammefolket for å overta Rohtak helt fra britiske styrker for en stund. De angrep og plyndret en sivil stasjon, og satte fyr på alle offentlige dokumenter. Etter at opprøret mislyktes, kom styrker fra Punjab inn og nawabene fra Jhajjar og Bahadurgarh ble fanget. De første fangene ble henrettet i Delhi, mens de siste klarte å rømme i eksil til Lahore.
Geografi
Byen ligger i gjennomsnitt 220 moh.. National Highway 10 (NH 10) som forbinder Delhi med Fazilka i Punjab, går gjennom byen. Distriktet dekker et område på 1668,47 km². Av dette arealet er 83 % kultivert. Det dyrkes mest hvete, kikert, sukkerrør og perlehirse. Det er ingen stor elv som renner gjennom distriktet. Vannstanden i bakken er relativt høy. Mange deler av distriktet står overfor problemet med brakkvann og vannavstøting. Vannspeilets dybde i bakken ligger mellom 4 og 40 fot (12 m).
Demografi
Ved folketellingen i 2001 hadde Rohtak et innbyggertall på 286 773. Av disse var rundt 54 % menn og 46 % kvinner. Gjennomsnittlig lesekyndighet i byen var da 72 %, noe som var høyere enn landsgjennomsnittet på 59,5 %. Mannlig lesekyndighet var 77 %, mens kvinnelig lesekyndighet var 67 %. 12 % av befolkningen var barn under 6 år.
Økonomi
Økonomien i distriktet baserer seg i all hovedsak på jordbruksdrift. Rundt 52 % av alle arbeidere er knyttet til jordbruk, mens nærmere 8 % arbeider i hytte- og husbransjer. Resten driver med andre ting.
Corrado Ursi
Corrado Ursi (født 26. juli 1908 i Andria i Italia, død 29. august 2003 i Napoli) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var erkebiskop av Napoli 1966–1987.
I 1967 ble han kreert til kardinal av pave Paul VI. Han deltok i konklavet august 1978 som valgte pave Johannes Paul I, og i konklavet oktober 1978 som valgte pave Johannes Paul II.
Bakgrunn
Corrado Ursi var sønn av en baker. Han ble døpt dagen etter fødselen i sognekirken San Agostino på hjemstedet.
Corrado Ursi studerte fagene katolsk teologi og filosofi i Andria og Molfetta.
Prest
Han ble presteviet 25. juli 1931, og virket deretter som viserektor og så rektor ved det pavelige katolske presteseminar i Molfetta og som sjelesørger i en rekke menigheter. I løpet av denne tiden ble 400 prester ordinert fra dette seminaret.
Biskop, erkebiskop
Pave Pius XII utnevnte ham 29. juli 1951 til biskop av Nardò. Han mottok bispevielsen 30. september samme år av den senere kardinal Carlo Confalonieri som da var sekretær for Den hellige kongregasjon for seminarer og universiteter. Pave Johannes XXIII promoverte ham den 30. november 1961 ledelsen for erkebispedømmet Acerenza.
Corrado Ursi deltok fra 1962 til 1965 på det annet vatikankonsil.
Erkebiskop av Napoli, kardinal
Corrado kardinal Ursi fratrådte av aldersgrunner ledelsen av erkebispedømmet Napoli i 1987. Han ble deretter æresborger av Napoli. Kardinal Ursi døde den 29. august 2003 i en alder av 95 år i Napoli og ble bisatt i Capodimonte-basilikaen. Inntil han døde var han den siste gjenlevende kardinalen som var blitt kreert ved konsistoriet av 1967.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Embargo
Embargo (fra spansk: embargar, som igjen kommer fra vulgærlatin: imbarricare (barra: «skranke», jf. engelsk: «bar») er betegnelsen på en reaksjonsmåte i internasjonal politikk og handel, jf. boikott. Ved embargo er det forbudt å handle med et land. Hensikten er å endre landets politikk. Embargo brukes vanligvis som et straffetiltak ved brudd på internasjonale traktater.
En av de mest kjente tilfelle av embargo var under Napoleonskrigene hvor Frankrike under Napoleon forsøkte å lamme Storbritannia økonomisk ved en embargo. Denne handelsblokaden fungerte ikke i praksis og var tildels like skadelig for de nasjonene som oppholdt den.
Embargoer kan bety begrense eller forby eksport eller import, opprette bestemte kvanta, påføre bestemte tollsatser, skatter, forby frakt eller transport med bestemte befordringsmidler, fryse eller konfiskere last, aktiva, bankinnskudd, begrense transport av særskilt teknologi eller produkter, særlig høyteknologiske, eksempelvis til CoCom under den kalde krigen.
Manu Chao
Manu Chao (født 21. juni 1961 i Paris i Frankrike; egentlig Jose-Manuel Thomas Arthur Chao, noen ganger kreditert som Oscar Tramor) er en fransk sanger.
Han ble født av spanske foreldre som bodde i Frankrike, og vokste opp i Boulogne-Billancourt og senere i Sèvres, i Paris-området. Han ble tidlig interessert i Chuck Berrys musikk og i spanske revolusjonære sanger, og utviklet en eklektisk musikksmak og -stil. I 1985 var han med i en rock/rhytm'n'blues-gruppe kalt Hot Pants.
Chao var medlem av bandet Mano Negra, som han grunnla sammen med broren Antoine Chao, i perioden 1987–1998. Gruppens første album het "Patchanka", og kom ut i juni 1988.
Chao synger på fransk, spansk, arabisk, portugisisk, engelsk og wolof. Ofte benytter han flere språk i en sang.
Kevin Kurányi
Kevin Dennis Kurányi (født 2. mars 1982 i Rio de Janeiro) er en tysk fotballspiller som for tiden er klubbløs. Han har tidligere spilt for det. Han kom til FK Dinamo Moskva fra tyske Schalke 04 i juli 2010 på free transfer. Han startet sin karriere i den brasilianske klubben Serrano Futebol Clube. I 1997 ble han solgt til Sporting 89 San Miguelito i Panama. I juli 2000 gikk han til Vfb Stuttgart før han i 2005 ble solg til Schalke 04 for 6,9 mill. €. Han har pr november 2011 52 A-landskamper for Tyskland og scoret 19 mål.
Rakkestad stadion
Rakkestad stadion er hjemmebanen til R.I.F (Rakkestad Idrettsforening). Stadionet ligger bak gamle Bergenhus skole som ligger ca. 100 meter fra Bergenhuskrysset.
Historie
Rakkestad stadion ble bygd i 1952. Før det var det en lagård, skog og jorde der. Lagården var eid av Thorvald Lind. Stadionet ble bygd på dugnad. De hadde ikke så mange maskiner på den tiden, så de brukte spader og trillebårer. De kjørte ned jord bak gamle Bergenhus skole med lastebil ned på banen. Den første kampen var på sommeren 1952. Den var mellom Rakkestad og Mysen, og Mysen vant 2-0. Klubbhuset ble bygd på dugnad i 1989.
Buskfuru
Buskfuru (Pinus mugo) er en art i furuslekten av furufamilien. Buskfurua vokser i fjellområdene på Balkanhalvøya, i Pyreneene og Alpene, og nordover i Tyskland og Polen. Arten med varianter vokser i opp til 2400 meters høyde.
Beskrivelse
Busk- og bergfuru blir enten behandlet som to separate arter hhv. P. mugo og P. uncinata, eller som to underarter hhv. P. mugo ssp. mugo og P. mugo ssp. uncinata.
Buskfuru (P. mugo subsp. mugo) er inntil 4 meter høy, og er mye dyrket for å binde sand eller jord i utsatte strøk. Den har kort stamme og oppoverpekende, bøyde grener. Barken går over i grått, årsskuddene er gråsvarte eller gråbrune. Spisse, runde knopper har kvae, mens de grønne nålene er inntil 8 cm lange. Konglene er inntil 5 cm lange og regelmessige. Frøet er svart, 2–4 mm med en 7–12 mm vinge. Konglene faller av raskt etter frøene er blitt sluppet, eller etter 1–2 år.
Bergfuru (P. mugo subsp. uncinata) er inntil 20 meter høy, og har sylindrisk krone. Nålene er lyse- til mørkegrønne, rette 23–75 mm lange, 0,9–2,1 mm vide og sitter sammen to og to. Konglene er skjeve og kongleskjellene uregelmessige, de har frøsprekker mellom seg og er mørkebrune. Konglene kan bli 7 cm lange, og nedre kongleskjellet har en stor bakoverbøyd hake eller tapp. Frøet er 3–4 mm med en 7–12 mm vinge.
Trærne viser en stor variasjon av former, og naturlig hybridisering mellom de to underartene er vanlig og forekommer i områder hvor utbredelsen deres overlapper.
Alpefuru (P. mugo subsp. rotundata) er hybriden mellom buskfuru og bergfuru. Den blir inntil 20 meter høy, og kan være busk- og treformet. Konglene har skjev grunn, men er relativt regelmessige i sin form. Skjellene er tette med lite frøsprekker, kan bli 6 cm lange. Den forviller seg lett og slår seg til i Nord-Europa. Nedre kongleskjell har en stor bakoverbøyd hake eller spiss.
Kampala
Kampala er hovedstaden i Uganda. Med 1 208 544 (2002) innbyggere er Kampala den største byen i Uganda. Byen er en del av det større Kampala distrikt og ligger 1189 meter over havet.
Buskfuru
Naturlig utbredelse
Buskfuru er utbredt i de sentrale Alpene, øst til Karpatene og sørøst gjennom Balkan samt en isolert bestand i Appenninene i det sentrale Italia. Vokser vanligvis i høyder mellom 1400 og 2500 moh, men kan i noen tilfeller vokse enda høyere (2700 moh i Bulgaria). Bergfuru vokser i det sørøstlige Frankrike og langs Pyreneene på grensen mellom Frankrike og Spania, normalt mellom 1000 og 2300 moh, unntaksvis i kaldere områder ned til 200 moh. .