cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Holocaust i Tyskland
Etter Hitlers maktovertakelse
NSDAP under ledelse av Adolf Hitler kom til makten i Tyskland 30. januar 1933 og forfølgelsen av og utstøtelsen av landets 525,000 jøder begynte nesten med en gang. Etter at Hitler kom til makten i januar 1933 ble antijødiske tiltak innført blant annet i form av boikott av jødiske forretninger i 1933 og Nürnberglovene i 1935. En del jøder opplevde Nürnberglovene som en lettelse fordi det da ble avklart hvem som skulle regnes som jøder og jødenes situasjon i Tyskland dermed var fastlagt og stabil. Regimet ønsket å få flere jøder til å emigrere, og dette målet søkte de å nå blant annet ved å internere jøder i konsentrasjonsleirer. Mange jødiske tyskere var plaget av tanken på å emigrere blant annet fordi de følte seg som tyske og anså Tyskland som sitt hjemland, forholdene i Tyskland ble imidlertid vanskeligere og vanskeligere. Familiene ble ofte splittet ved at de yngre utvandret.
Fra mars 1933 ble jøder angrepet på gatene i Tyskland. SA fjernet fysisk jødiske tyskere fra deres offentlige stillinger, for eksempel dommere fra rettssalene og lærere fra skolene. Boikott av butikker drevet av jøder begynte 1. april 1933. En lov innført 7. april 1933 førte til at flere hundre tjenestemenn ble fjerne fra sine stillinger. Antall jødiske studenter ved universitetene ble begrenset til andelen i befolkningen, noe som var langt mindre enn antallet jødiske studenter. Gestapo ble etablert 26. april 1933. Jøder ble i september 1933 ekskludert fra kunstnerforeningen, fra teater, film og aviser. I 1935 befestet nazi-regimet sin stilling og de antijødiske tiltakene ble trappet opp blant annet med Nürnberglovene. Alle i militæret måtte ha «arisk» herkomst. Jødiske tyskere fikk forbud mot ekteskap og seksuelle relasjoner med andre tyskere. Jøder fikk ikke lov til å ansette kvinnelige hushjelper under 45 år og fikk ikke lov til å heise tysk flagg. Skilt med teksten «jøder ikke ønsket» ved innkjøringer til tettbebyggelse, utenfor butikker og kafeer. En forordning av 14. november 1935 fratok jødene stemmerett og muligheten til å ha offentlige verv eller embeter.
I forbindelse med olympiske leker i Berlin i 1936 var det opphold i angrep på jødene og en del antisemittiske skilt ble midlertidig tatt ned, mens i 1938 ble antijødiske tiltak trappet opp. Jødenes formuer ble kartlagt spesielt og politiet begynte registrering av velstående jøder. Myndighetene forsøkt å få forretninger tilhørende jøder overført til andre eiere. I 1938 ble menn pålagt å føye «Israel» til navnet og kvinner «Sara» (dersom de ikke hadde et såkalt jødisk navn fra før), slik at jøder lett kunne identifiseres ved navnet. Synagogen i München ble ødelagt 9. juni 1938. Éviankonferansen om flyktninger fra Tyskland ble avholdt 6. juli 1938. Advokater og leger av jødisk herkomst mistet i 1938 sin rett til å praktisere. I oktober 1938 ble jødenes pass stempler med «J».
Vivian Maier
Vivian Maier (født 1. februar 1926 i New York, død 21. april 2009) var en amerikansk gatefotograf, oppvokst i Frankrike.
Holocaust i Tyskland
Etter Hitlers maktovertakelse
Sommeren 1938 ble, etter ordre fra Heydrich, 18.000 jøder uten statsborgerskap deportert fra Tyskland og Østerrike til et ingenmannsland ved grensen til Polen.
Luigi Maria Bilio
Luigi Maria Bilio (født 25. mars 1826 i Alessandria i Piemonte i Kongedømmet Sardinia, død 30. januar 1884 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var knyttet til Den romerske kurie, og hadde en viktig rolle ved forberedelsen av Syllabus og encyklikaen Quanta Cura. Han var blant annet prefekt for kongregasjonen for avlater og relikvier 1876–1877, og storpønitentiar 1877–1883. Bilio tilhørte De regelbundne klerikere av St. Paulus (Barnabittene).
Holocaust i Tyskland
Etter Hitlers maktovertakelse
Med Krystallnatten i 1938 ble de antijødiske tiltakene trappet opp. Ulike grener av naziregimet, særlig Gestapo og Sicherheitsdienst (SD), hadde ulike syn i jødespørsmålet. Først i 1938 ble de antijødiske tiltakene mer samordnet. De tyske jødenes pass ble da stemplet med J etter påtrykk fra Sveits og Sverige, slik at de to landene kunne nekte jødiske flyktninger adgang uten å stenge andre tyske borgere ute. Jødiske barn ble i november nektet å gå på vanlige skoler og jøder ble fratatt førerkort. Omkring 26.000 tyske jøder ble internert. I 1939 ble jøder fratatt radioapparater. I september 1941 påla tyske myndigheter jøder i landet å bære en gul stjerne synlig på yttertøyet og jøder fikk ikke bruke offentlig transport.
Vivian Maier
Hun var datter av franske Maria Jaussaud og østerrikske Charles Maier av jødisk bakgrunn. Faren forlot moren og datteren på 1930-tallet. Da hun var 25 flyttet hun til New York, og etterhvert havnet hun i Chicago, hvor hun begynte å arbeide som barnepike, noe hun holdt på med i omtrent 40 år. I løpet av den tiden tok hun rundt 100 000 fotografier, hovedsakelig av mennesker på gatene i Chicago, men også i andre land da hun reiste noe. Selvportrettene var i form av speilbilder i speil, glass og andre blanke flater på gaten.
Luigi Maria Bilio
Han ble kreert til kardinal i 1866 av pave Pius IX.
Holocaust i Tyskland
Etter Hitlers maktovertakelse
Det tyske regimets antijødiske agitasjon forble vag og generell etter Krystallnatten: Jødedommen skulle «forsvinne» uten at dette ble konkretisert som massedrap. Dokumentet fra Wannsee-konferansen er også kamuflerende i ordbruken. Under krigen ble tyskere stilt for retten og henrettet for å ha spredd rykter om folkemord. SS-øverstkommanderende Heinrich Himmler understreket overfor SS-ledere at det skulle ties om jødeutryddelsene.
Luigi Maria Bilio
Han deltok ved konklavet i 1878 som valgte pave Leo XIII.
Holocaust i Tyskland
Etter Hitlers maktovertakelse
Etter Adolf Eichmanns arbeid med å presse jødiske østerrikere til å utvandre, foreslo Reinhard Heydrich, sjef for RSHA, å opprette en tilsvarende ordning i selve Tyskland. I januar 1939 ble Reichszentrale für jüdische Auswanderung etablert i Berlin med Heydrich som leder etter oppdrag gitt av Göring i november 1938. Fra januar til mai 1939 ble omkring 34,000 jøder presset til å utvandre fra selve Tyskland (Altreich).
Luigi Maria Bilio
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
D’Iberville metrostasjon
D'Iberville metrostasjon er en metrostasjon på Montreals metronettverk. D'Iberville er på Linje 5. Den ligger i bydelen Villeray–Saint-Michel–Parc-Extension som ligger nordøst på Montreal-øya.
Holocaust i Tyskland
De første konsentrasjonsleirene
Etter maktovertakelsen anla Hitlers regime flere konsentrasjonsleirer der regimets motstandere ble internert. Regimet etablerte Dachau, Oranienburg, Sachsenhausen, Buchenwald og Ravensbrück før 1939. Etter 1939 ble disse en del et større nettverk av leirer der de internerte ble brukt til slavearbeid. Dachau ble etablert i 1933 som den første og der ble politiske fanger og tyske sigøynere samt vanlige kriminelle internert. Før krigen hadde Hitler-regimet opprettet leirer for politiske fanger på tysk jord, blant annet Dachau og Sachsenhausen. Senere ble blant annet krigsfanger, sigøynere og homofile holdt i disse leirene. Disse første leirene var ikke utryddelsesleirer, slike kom først i stand under krigen i okkuperte områder i Øst-Europa.
Mulighet for flukt
USA begynte omkring 1900 å innføre lover som skulle begrense innvandringen til landet. Loven av 1924 satte kvoter for opphavsland og reglene ble i 1930 strammet inn under Herbert Hoover. Konsulatene kunne nekte visum til personer som kunne bli en økonomiske byrde for det offentlige. Disse amerikanske reglene begrenset sterkt muligheten for å unnslippe forfølgelse i Europa. Før 1938 var mange land motvillige til å bli involvert i det som ble ansett som intern sak for Tyskland. Holdningen i andre land endret seg i løpet av 1938 først med Anschluss så med Krystallnatten. President Roosevelt inviterte i juli 1938 til Éviankonferansen for å diskutere utfordringen med flyktninger fra Tyskland og Østerrike, der 32 land og 24 frivillige organisasjoner møttes. Konferansen ga få resultater. Storbritannia motsatte seg mer innvandring til Palestinamandatet der innvandringen allerede var stramt svært til etter det arabiske opprøret i 1936. Europeiske land som allerede hadde tatt i mot flyktninger ville ikke ta i mot flere. USA ville ta i mot en kvote på 27,230, mens Den dominikanske republikk tilbød seg å ta i mot 100,000 - det urealistiske tilbudet var trolig et PR-fremstøt. Australias representant uttalte: «As we have no racial problem, we are not desirous of importing one.» (Vi har ikke et raseproblem og er derfor ikke interessert i å importere et.)
Østerrike
Våren 1938 hadde Eichmann forsøkte å stimulere jøder til å utvandre, fra august ville han få en raskere byråkratisk prosess og samtidig måtte jødene gi fra seg alle sine verdier for å et gyldig pass og utreiseløyve. Innen mai 1939 hadde halvparten av de jødiske østerrikerne flyktet fra landet. Heydrich foreslo å opprette en tilsvarende ordning som Eichmanns kontor i selve Tyskland. I januar 1939 ble Reichszentrale für jüdische Auswanderung etablert i Berlin med Heydrich som leder etter oppdrag gitt av Göring i november 1938. Fra januar til mai 1939 ble omkring 34.000 jøder presset til å utvandre fra Tyskland (Altreich) og omtrent samme antall fra Østerrike. I alt 126,483 jøder forlot Østerrike før holocaust etter at eiendelene deres var beslaglagt. Av de gjenværende overlevde om lag 9 000 og 65 000 ble drept.
Danzig
Nazistene kom til makten i fristaden Danzig i mai 1933. I 1937-1938 emigrerte 10 000 jødiske innbyggere fra Danzig. I 1941, før Holocaust begynte, var det bare 200 jøder igjen i Danzig. Konsentrasjonsleiren Stutthof, like øst for Danzig, var opprinnelig tiltenkt internering av etnisk polske og ble brukt til massedrap på jøder først i 1944.
Etter invasjonen av Sovjetunionen
Formelt hadde jødiske borgere av Tyskland anledning til å utvandre også etter krigsutbruddet. Deportasjon til utryddelsesleirer i det okkuperte Polen begynte høsten 1941. På dette tidspunktet foregikk det massedrap på jøder i de erobrede områdene av Sovjetunionen inkludert Litauen og de andre baltiske landene. Massedrapet begynte straks tyske styrker invaderte Sovjetunionen 22. juni 1941. Først ble bare menn myrdet, fra august ble kvinner og barn inkludert, og fra og med oktober ble til dels hele samfunn utslettet. I Generalguvernementet begynte storstilt massedrap på jøder våren 1942. Drapsanlegget i Belzec ble bygget sent på høsten 1941. I Galicia, som var okkupert av Sovjetunionen da tyske styrker invaderte, begynte masseskytingene i oktober 1941.
Vold, økonomisk press og etterhvert tvang ble brukt for å få jøder til å emigrere fra Tyskland, etter Anschluss også fra Østerrike, til blant annet Palestina. Schutzstaffel (SS) samarbeidet med sionistiske organisasjoner om utvandring til Palestina. Utvandringssentralene ble ledet av Adolf Eichmann, og arbeidet ble intensivert etter Anschluss. Polske myndigheter gjorde polske jøder bosatt i Tyskland og Østerrike statsløse, og det var da over 70 000 jøder uten pass som ikke kunne emigrere. I slutten av oktober 1938 ble 17 000 av disse passløse polske jødene sendt med godsvogner til den tysk-polske grensen. Dette var den første storstilte og koordinerte deportasjonen av jøder.
Forløp
Deportasjon fra selve Tyskland til de okkuperte områdene i øst begynte høsten 1941. På dette tidspunktet hadde ikke regimet tatt noen beslutning om å drepe alle jødene. På Wannsee-konferansen i januar 1942 kom de tyske departementene ikke med noen innvendinger mot å drepe alle jødiske tyskere. Unntak ble gjort for såkalte deljøder (tysk: Mischlinge), og RSHAs plan om å drepe også disse ble ikke noe av på grunn av blant annet motstand fra innenriks- og justisdepartementene. Samordnet deportasjon til utryddelsesleirene i øst begynte i mai 1942. Hitler godkjente midt i september 1941 deportasjon av Tysklands jødiske innbyggere etter press fra Himmler, Heydrich og regionale partiledere (Gauleiter). Fra 15. oktober gikk togtransport fra tyske og østerrikske byer og dessuten fra den okkuperte delen av Tsjekkoslovakia. Transportene gikk til Łódź, Minsk, Kaunas og Riga. Om lag 20,000 jøder ble sendt fra Tyskland til Łódź i siste halvdel av oktober - mange døde av sult, men ingen av disse første ble henrettet. Den regionale administrasjonen protesterte mot det store antallet deporterte. I januar 1942 ble jøder fra Łódź-ghettoen sendt til utryddelsesleiren Kulmhof, til å begynne med ble tyske jøder i ghettoen unntatt.
I løpet av november 1941 ble 7000 jøder sendt fra Tyskland, Wien og Brno til ghettoen Minsk. For å få plass til jødene fra vest henrettet Sicherheitspolizei (Sipo) og SD 6624 hviterussiske jøder 7 til 11. november og ytterligere 5000 20. november. Opprinnelig var det planlagt å deportere 25,000 til Minsk, men opplegget ble avbrutt etter protester fra armégruppe sentrum (tysk: Heeresgruppe Mitte) som ville bruke all tilgjengelig transportkapasitet i forbindelse med slaget om Moskva. Til Kaunas kom det 25-29. november 4934 jøder fra Tyskland og Østerrike, og disse ble umiddelbart skutt og drept Einsatzkommando 3 (Sipo og SD). I november 1941 fikk firmaet Topf i Erfurt bestilling fra SS' hovedkontor på et stort krematorium som skulle settes opp i Mogilev (Mahiljow). Planen var trolig å frakte en del av de europeiske jødene langs til Mahiljow for avliving. Tre ovner var klare til levering i august 1942, men disse ble omdirigert til Auschwitz. Jødene i Mahiljow ble tvunget inn i en getto fra 25. september 1941, deretter ble jøder fra gettoen drept jevnlig på Erich von dem Bach-Zelewski ordre.
Jødene som ble sendt med tog fra Berlin 27. november 1941 ble massakrert rett utenfor Riga tidlig på dag 30. november. Disse henrettelsene skjedde i strid med Himmlers ønske. Henrettelsene ble organisert og ledet av Friedrich Jeckeln, HSSPF for «Ostland». Etter dette ble ikke tyske jøder deportert til Riga drept umiddelbart og ble i stedet holdt i leirer utenfor byen. Forholdene i leirene gjorde at mange døde etter kort tid, noen ble skutt og drept av vaktene, andre ble henrettet i Bikerniki-skogen. Deporterte fra Köln 10. desember fikk som de første slå seg ned i ghettoen i Riga, og 14 transporter kom deretter. Ifølge noen øyenvitner ble alle som kom med tog sent i desember 1941 straks henrettet. Ifølge noen vitner skal Einsatzkommando 2 ha skilt ut og henrettet svake og syke.
Omtrent 20.000 jøder fra Frankfurt, Luxembourg, Køln, Berlin, Praha og Wien ble transportert til Łódź fra 15. oktober til 3. november og stuet sammen under kummerlige forhold i Ghetto Litzmannstadt. I slutten av november og tidlig desember 1941 ble flere tusen deporterte fra Berlin, München, Frankfurt, Breslau og Wien henrettet i Kaunas og Riga. Den sivile administrasjonen i Latvia protesterte mot disse tiltakene. Himmler protesterte også og han hadde gitt Heydrich tydelig beskjed om at ingen fra Berlin skulle henrettes. Toppledelsen i Berlin hadde i utgangspunktet ikke gitt noen konkrete instrukser om hva som skal skje med jødene når de kom frem. Dette var den type «problemer» Heydrich tok opp når han inviterte til Wannsee-konferansen, opprinnelig planlagt til tidlig desember 1941.
Ettertiden
Ved den tyske kapitulasjonen i 1945 var det 50,000 jøder i live innenfor selve Tyskland (grensene før 1938). Noen få tusen hadde holdt seg skjult eller overlevd med falske dokumenter. Flere tusen hadde unnsluppet deportasjon fordi de var i blandingsekteskap. De fleste som overlevde var internert i arbeids- eller konsentrasjonsleirer i Tyskland. Etter at den sovjetiske inntok Polen og de tidligere tyske områdene øst for Oder-Neisse økte tallet til 157 000 med displaced persons («DP», personer uten noe hjemsted å reise tilbake til). Etter angrep på overlevende jøder i Polen i 1947 økte tallet på DP til 182 000. De fleste jødiske DP endte opp i den amerikanske okkupasjonssonen.
Innledningsvis ble de jødiske DP innkvartert i leirer der de var i mindretall blant befridde tvangsarbeidere, tyske flyktninger fra øst og nazistiske kollaboratører fra Øst-Europa. Denne kompliserte blandingen førte til hyppige anti-jødiske voldsepisoder. Amerikanske okkupasjonsmyndigheter plasserte derfor jødiske overlevende i egne leirer etter noen måneder. Senere gjorde britiske okkupasjonsmyndigheter, med blant ansvar for Bergen-Belsen, samme tiltak. Britiske myndigheter vegret seg mot å gi jødene en spesiell status fordi de fryktet dette ville styrke sionismen. Jøder som flyktet fra østområdene foretrakk den amerikanske sonen der de fikk bedre behandling. Etter hvert kom det hjelp til leirene, hvor det var mange barn og foreldreløse, fra USA og Storbritannia, blant annet skaffet av jødiske organisasjoner der.
Jødiske skoler og offentlighet kom i gang i leirene. Det ble blant annet gitt ut aviser på jiddisch i Bergen-Belsen og i Eschwege-leiren ved Kassel. Den sionistiske bevegelsen dominerte de politiske diskusjonene. I april 1946 svarte 119 000 av 138 000 spurte at de helst ville reise til Palestina. Fra april 1948 falt tallet på jødiske DP raskt og etter et halvt år var det 80 000 igjen i Tyskland. En del jøder utvandret til USA der en egen DP-lov la til rette. Flere tusen ble værende i leirer i Tyskland til midt på 1950-tallet, andre sluttet seg til restene av det jødiske fellesskapet i Tyskland. Ifølge David Cesarani er gjenopplivingen av det jødiske samfunnet i Vest-Tyskland det mest bemerkelsesverdige ved tiden etter holocaust. De fleste overlevende tyske jøder var eldre som hadde blitt internert i Theresienstadt eller var i blandingsekteskap. Frem til 1959 vendte 12,000 jødiske utvandrere tilbake til Vest-Tyskland. Tidlig i 1960-årene var det 23 000 jøder i Tyskland, i 1980-årene hadde tallet økt til 30 000.
Rettsoppgjør
De allierte besluttet i 1944 å rettsforfølge ledende nazister og etablerte på den bakgrunn det internasjonale militærtribunalet i Nürnberg i oktober 1945. De følgende året ble 22 ledende personer i det tredje riket stilt for retten. De allierte var mest opptatt av å bevise at Tyskland hadde drevet en aggressiv krig. Tiltalen omhandlet krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten der det siste var en ny type kriminell handling. Holocaust var i tiltale inkludert i en lang liste illgjerninger. Nürnberg-tribunalet etablerte som prinsipp at lederne kunne holdes ansvarlige og at ordrer bare var en formildende omstendighet og ikke fritok fra straffeansvar.
Pekka Haavisto
Pekka Olavi Haavisto (født 23. mars 1958 i Helsingfors) er en finsk politiker for Gröna förbundet. Han var medlem av Riksdagen fra 1987 til 1995 og er fra 2007 igjen riksdagsmann. Haavisto var fra 1995 til 1999 miljøminister og minister i utenriksdepartementet i regjeringen Lipponen I. Han var fra 1993 til 1995 partileder i Gröna förbundet og var fra 2000 til 2006 leder i Det europeiske grønne partiet.
Haavisto har arbeidet for FN og FNs miljøprogram (UNDP). Fra 2005 til 2007 var han EUs spesialrepresentant for Sudan og Darfur, hvoretter han var FN-rådgiver for fredsprosessen i Darfur.
I 2012 stiller Haavisto til presidentvalget i Finland. Han kom på andreplass med 18,8 % av stemmene i første runde og gikk videre til andre valgomgang. I den avgjørende valgomgangen tapte han for Sauli Niinistö.
Smelror kapell
Smelror kapell er et lite kapell bygget i stein, som ligger i bygda Smelror på fastlandssiden av Vardø, i Vardø kommune, Finnmark.
Kapellet er i privat eie. Ingolf Klyde startet byggingen rundt år 2000, og bygget kapellet på egenhånd. Han brukte tre sommerferier på å bygge opp og utsmykke det lille steinkapellet, og stein hentet han fra et nærliggende steingjerde og fra sjøkanten i Bussesundet.
Kapellet har en liten klokke som tidligere har hengt i et nonnekloster, og ble kjøpt inn på et antikkmarked. Under et besøk i London kom Klyde og hans kone over en Kristusfigur på et marked, og det ble med hjem til kapellet. Blyglassvinduet er utformet av en glassmester i Stavanger.
FC Saint-Éloi Lupopo
Football Club Saint-Éloi Lupopo (stiftet 1939) er en kongolesisk fotballklubb fra Lubumbashi.
Vidigueira
Vidigueira er en kommune (concelho) i Distrito de Beja i den portugisiske regionen Alentejo. Kommunens areal er 316,0 km² og i 2011 hadde den 5 932 innbyggere.
Kommunens sogn
Vidigueira består av fire sogn (freguesias):
Berns
Berns eller Berns salonger er en restaurant og underholdningsscene ved Berzelii park i det sentrale Stockholm i Sverige.
Huset ble oppført 1862–1863 av konditoren Heinrich Robert Berns etter arkitekt Johan Fredrik Åboms tegninger. Innvielsen fant sted 1. august 1863. Med sin medarbeider Magnus Isæus (1841–1890) utvidet han i 1885 bygningen med ytterligere en salong, vinkelstilt mot den opprinnelige, og samtidig skiftet man navn fra Berns Salong til Berns Salonger.
De staselige salongene med forgylling, speil, lektere og store vinduer mot parken har bygningens fulle takhøyde. August Strindbergs Röda rummet og Götska rummen er oppkalte etter salonger på Berns (röda rummet var en samlingsplass för Stockholms ungkarer i 1870-årene).
Berns’ salong var en av Europas store restauranter på sin tid og spilte en stor rolle i Stockholms uteliv. I 1866 viste man her cancan for første gang for et svensk publikum og her opptrådte internasjonale stjerneartister som Josephine Baker, Miriam Makeba, Liza Minnelli, Frank Sinatra, Marlene Dietrich og Louis Armstrong. Også mange svenske underholdere som Hasse och Tage og Joe Labero har opptrådt i Berns salonger.
I 1980-tallet ble det foretatt en gjennomgripende renovering; da tillkom konferanselokaler i kjelleren, og et rilgrensende hotell ble integrert.
Henri-Marie-Gaston Boisnormand de Bonnechose
Han var erkebiskop av Rouen 1858–1883.
Han ble kreert til kardinal i 1863 av pave Pius IX, med San Clemente som tittelkirke.
Han deltok ved konklavet 1878 som valgte pave Leo XIII.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Alf Andreas Øverli
I 1951 ble Øverli valgt inn i kommunestyret til Mo bykommune, og kom senere inn i bykommunens formannskap. Øverli var varaordfører (1964–1965), og deretter ordfører i Rana kommune (1965–1976).
Øverli startet sin yrkesmessige karriere som journalist og akkvisitør i Rana Blad. Fra 1960 til 1976 var Alf Andreas Øverli sosialsjef i Mo bykommune og Rana kommune.
Bistand
Bistand, eller utviklingssamarbeid, beskriver overføringer fra ett eller flere land, offentlige, private eller overnasjonale organisasjoner til enkeltland eller grupper av mottagerland. Det kan skje i form av finansiell støtte, materiell støtte, eller overføring av personell og kunnskap. Mottakeren er ofte et utviklingsland. Tidligere ble dette kalt utviklingshjelp, eller u-hjelp. Bistand kan komme i form av nødhjelp i en humanitær krise, eller med formål å skape langsiktig økonomisk og sosial utvikling. Historisk har bekjempelse av fattigdom vært det viktigste målet med bistanden. Forskning tyder på at bistand har liten eller ingen virkning på økonomisk vekst, utviklingsøkonomen Angus Deaton mener at bistand kan være direkte ødeleggende for innbyggere i mottakerlandene.
Normalt brukes begrepet bistand om overføringer fra stat til stat, men begrepet dekker også privat bistand. Gjennom de siste 20 år har den offisielle bistanden (den som gis av regjeringer) ligget mellom 50 og 60 milliarder dollar. USA er verdens største bidragsyter i absolutte tall (15,7 milliarder dollar i 2003), men den minste blant de utviklede landene i forhold til bruttonasjonalprodukt (0,14 % i 2003). FN har satt 0,7 % av bruttonasjonalprodukt som mål for størrelsen av utviklingshjelp. I øyeblikket lever kun fem land opp til dette målet, deriblant både Sverige (1,03 %), Danmark (0,87 %) og Norge (1,07 %). Globalt sett er Norge det landet som gir størst andel av bruttoinntekt til utviklingshjelp, med sine 5,7 milliarder dollar i 2013 (en økning på 17 % fra 2012). Norge var også et av verdens første land til å gi bistand.
Ofte skilles det mellom bilateral og multilateral bistand. Bilateral bistand er den bistanden som overføres fra et giverland til et mottakerland direkte. Multilateral bistand gis av flere til én mottaker som så er ansvarlig for å overføre bistanden til en eller flere mottakere. Midler som gis til FN, er et typisk eksempel på multilateral bistand, der stater gir midler til verdensorganisasjonen, og som FN så bruker på bistandsarbeid. Slik multilateral bistand kan enten være bundet, dvs. gitt til et spesifikt fomål, eller ubundet, dvs. at den organisasjonen som videreformidler bistanden står fritt til å disponere midlene etter eget ønske.
OECDs utviklingskomité, DAC, definerer hva som kan anerkjennes som bistand, og hva som ikke kan telles med. Blant hva som anerkjennes som bistand, er flyktningetiltak, herunder også flyktningetiltak i giverlandet de første tolv månedene en flyktning fra et mottakerland er i giverlandet samt midler som brukes til å returnere flyktninger. er I Norge faller denne utgiftsposten under statsbudsjettets kapittel 167, som er en del av Utenriksdepartementets budsjett. I regjeringens proposisjon 1 S 2015 (Delen av regjeringens foreslåtte statsbudsjett som omhandler utenriksdepartementet), var beløpet satt til 1 615 698. En del av den norske utviklingshjelpen forvaltes av Norad, Direktoratet for utviklingssamarbeid.
Bunden bistand
Bunden bistand er en form for bistand hvor «leveranser finner sted uten åpen internasjonal anbudsinnbydelse.» Fraværet av internasjonal konkurranse kan resultere i overprising, og dermed dårligere utnyttelse av bistandmidlene. Binding av bistanden fratar samtidig mottaker muligheten til fritt å velge leverandør. Bunden bistand er det motsatte av ubunden bistand.
Det skilles gjerne mellom tre former for bunden bistand. Ved enkel binding får mottakerlandet finansiell bistand mot at midlene blir brukt i giverlandet. Hvis mottaker ønsker produkter fra en sektor hvor giverlandet har konkurransedyktige bedrifter, blir ikke realverdien av bistanden redusert nevneverdig. Dette har vært brukt som argument for mer binding av norsk bistand, da norske produsenter er konkurransedyktige innenfor flere sektorer som kan være interessante for utviklingsland. Dette gjelder for eksempel petroleum, vannkraft og kunstgjødsel. Den andre formen er dobbel binding. Det betyr at giver også bestemmer hvilke typer varer eller tjenester midlene kan brukes til. Dette kan fort bli resultatet i en liten økonomi som Norges, med få konkurransedyktige sektorer. Den tredje formen er såkalt trippel binding, hvor også leverandørfirma var bestemt av giverlandet. Med få bedrifter i hver sektor ville dette fort bli resultatet av dobbel binding.
Bunden bistand har også blitt definert som «varer som blir kjøpt i giverlandet.» Dette er en upresis definisjon som ikke tar hensyn til at bedrifter i giverlandet kan vinne en anbudskonkurranse.
Ubunden bistand er bistand som blir gitt til utviklingsland uten at giverlandet stiller krav om at midlene skal brukes til innkjøp av varer eller tjenester i giverlandet. Ubunden bistand er det motsatte av bunden bistand.
Every Thing Will Be Fine
Every Thing Will Be Fine er en amerikansk spillefilm fra 2015, regissert av Wim Wenders. Filmmanuset er skrevet av Bjørn Olaf Johannessen. Filmen er produsert i 3D og spilt inn i Canada. Den er en samproduksjon mellom Canada, Frankrike, Tyskland Norge og Sverige.
Mottagelse
Aftenpostens anmelder mente filmen ble for stillestående.
Bernardo Corradi
Bernardo Corradi (født 30. mars 1976 i Siena) er en italiensk fotballspiller. Han spiller for Udinese Calcio.
Andrew Bird
Andrew Bird (født 11. juli 1973) er en amerikansk musiker, låtskriver og multi-instrumentalist, som også plystrer. Han har gitt ut et titall plater med musikk inspirert av irsk folkemusikk, bluegrass, jazzmusikerne  Johnny Hodges, Lester Young og Fats Waller og impresjonistiske komponister som Claude Debussy, Maurice Ravel og Bela Bartok. Han besøkte Oslo i 2005 og opptrådte på Øyafestivalen i 2009.
Lock Up Your Daughters
Lock Up Your Daughters er et uoffisielt konsertalbum av heavy metal-bandet Motörhead.
Stone Island
Stone Island er et italiensk klesmerke grunnlagt av designeren Massimo Osti i 1982. Hovedkvarteret til Stone Island ligger i Bologna i Italia. Plaggene har en logo formet som en kompassrose på venstre arm. Selskapet har siden 2020 vært heleid av klesfirmaet Moncler.
V tumane
V tumane (originaltittel: В тумане) er en russisk film fra 2012, regissert av Sergej Loznitsa.
Handling
Filmen er en tilpasning av en novelle skrevet av Vasil Bykaw, og er lagt til 1942 i Hviterussland under den tyske okkupasjonen. Men tyskerne møter sterk motstand fra partisaner, og blir hatet av det meste av lokalbefolkningen. Partisanene mistenker Sushenya, en lokal innbygger for samarbeid med nazistene fordi han er den eneste løslatte blant en gruppe arbeidere som sporet av et tysk tog.
To partisanere fanger Sushenya og fører ham til en skog, hvor de planlegger å skyte ham. Men de havner i en felle satt av tyskerne som skader Burov, en av partisanene, alvorlig. Sushenya forsøker å redde den skadde partisanen, og bærer ham til den nærmeste landsbyen for å skaffe hjelp. Likevel er Sushenya fremdeles under mistanke for å være en nazi-sympatisør.
Ingen grenser
Ingen grenser er en norsk dokumentar- og realityserie som gikk på NRK1 fra 2010 til 2011 og på TV 2 i 2013. Lars Monsen var ekspedisjonsleder for de to første sesongene som gikk på NRK, mens Odd-Bjørn Hjelmeset var ekspedisjonsleder for TV 2s versjon. Her skulle elleve deltakere med ulike fysiske funksjonshemninger ta seg fram til et ekspedisjonsmål i villmarka ved hjelp av muskelkraft og viljestyrke. Ekspedisjonslederen skulle forøkte å motivere deltakerne til å fortsette når de støtte på hindringer eller ville gi opp. Programmet gikk på søndagskvelder.
Den hadde svært høye seertall da den gikk på NRK. Andre sesong ble i snitt sett av 1,2 millioner og siste episode tippet over 1,4 millioner seere, noe som gav en seerandel på 67,2 prosent. Programmet oppnådde ikke like stor suksess etter at det ble flyttet til TV 2. Det mistet nesten en million seere og ble i snitt liggende på drøyt 300 000.
Sendinger
Den første Ingen grenser-ekspedisjonen ble gjennomført 20. august – 20. september 2009. I løpet av 30 dager krysset deltakerne Nordkalotten og tilbakela nærmere 500 kilometer for egen maskin gjennom Sverige og Norge. Serien hadde sendestart på NRK1 7. mars 2010 og vant samme året Gullruten i kategorien beste reality. Under samme kåring vant programleder Lars Monsen folkets pris. Serien fikk også Medierosen våren 2010, og deltakerne Siv Toverød og Tare Teksum ble kåret til Årets trønder.
Den andre ekspedisjonen ble gjennomført 20. juni – 20. juli 2011. Denne gangen startet Lars Monsen og de elleve ekspedisjonsdeltakerne ved svenskegrensa i Femundsmarka. Målet var å ta seg fram til toppen av Snøhetta i løpet av 30 dager. Serien hadde sendestart på NRK1 1. januar 2012. Sesongen to ble kåret til årets reality under Gullruten 2012, mens Kari Sangro Olestad ble kåret til årets deltaker.
I 2013 startet den tredje ekspedisjonen. Den gikk på TV 2 med tidligere langrennsløper Odd-Bjørn Hjelmeset som ekspedisjonsleder. Serien hadde sendestart den 2. oktober 2013.
So mnoju vot tjto proiskhodit
So mnoju vot tjto proiskhodit (originaltittel: Со мною вот что происходит) er en russisk film fra 2012 regissert av Viktor Sjamirov.
Skiskyting under Vinter-OL 2010 – Stafett menn
4 x 7,5 km stafett menn var en av øvelsene i skiskyting under Vinter-OL 2010, og ble avholdt i Whistler Olympic Park 26. februar 2010.
Tyskland er regjerende olympisk mester i øvelsen med utøverne Ricco Groß, Michael Rösch, Sven Fischer og Michael Greis.
Bohuskysten
Bohuskysten (svensk: Bohuskusten) er den nordlige delen av den svenske vestkysten, fra Svinesund til Öckerö i Bohuslän. Bohuskysten er kjent for sin skjønnhet, salte bad, klipper og mange soltimer. Det går til og med an å finne korallrev her. Største by ute ved kysten er Uddevalla.
Skakadalen kraftverk
Skakadalen kraftverk var et vannkraftverk i Vang kommune i Innlandet.
Bohuskysten
På 1800-tallet begynte turismen i Bohuslän. Den rike bybefolkningen kom til de pittoreske fiskersamfunnene langs Bohuskysten for salte bad og tangbad. Seiling, fiske, Bohusleden, helleristninger og mye mer lokker turistene nå for tiden.
Skakadalen kraftverk
Storstølen ligger ved en fjellbekk. Det er lagt vannrør med 55 meter fallhøyde ned til en liten kraftverksbygning.
Kraftverket er registrert tatt i bruk i 1995. I 2022 ble det observert at utstyret var demontert, da ble det avregistrert av NVE.
Restene av utstyret tyder på at det var gjenbruk av et eldre aggregat.
Oscar for beste kostymedesign
Oscar for beste kostymedesign (engelsk: Academy Award for Best Costume Design) er en av Oscar-prisene som blir delt ut av Academy of Motion Picture Arts and Sciences (AMPAS). Prisen har vært delt ut hvert år siden den 21. Oscar-utdelingen og ble delt ut i to underkategorier (svart-hvitt og farger) frem til 1957. I 1958 og 1959 ble kategoriene slått sammen før de så ble delt igjen mellom 1960 og 1967. Siden 1968 har prisen bare bestått av én kategori. Kostymedesigneren Edith Head har rekorden for flest priser og nominasjoner i priskategorien. Hun har vunnet åtte ganger og vært nominert 35 ganger.
Vinnerne er markert med gul bakgrunn. Årstallet i første kolonne representerer det gjeldende filmåret. Oscar-utdelingen blir vanligvis avholdt året etter.
Hasdrubal (død 221 f.Kr.)
Hasdrubal (= «Baal hjelper» ) var svigersønnen til Hamilcar Barca, som fulgte den sistnevnte i hans kampanje mot det regjerende aristokratiet i Karthago mot slutten av den første punerkrigen, og hans erobring av Hispania. Etter Hamilcars død i 228 f.Kr., overtok Hasdrubal kommandoen, og utvidet og konsoliderte det nyerobrede området med effektiv diplomati. Han grunnla også den nye provinsens hovedstad Karthago Nova (Cartagena), og inngikk en avtale med romerne der Ebro skulle bli grensen mellom de to rikene. Hasdrubal ble drept av en keltisk snikmorder i 221 f.Kr.
Bellview Airlines Flight 210
Bellview Airlines Flight 210 var en innenriks passasjerflyvning fra Murtala Muhammed internasjonale lufthavn i Lagos til Nnamdi Azikiwe internasjonale lufthavn i Abuja i Nigeria, operert av Bellview Airlines. 22. oktober 2005 styrtet flyet, en Boeing 737-200 like etter take-off i Lagos.
Årsakene til ulykken er fortsatt ikke kjent, men dårlig vær kan ha spilt en rolle. Det ble også etterforsket om det var en eksplosjon ombord, men testene var negative.
Alle 117 ombord døde i styrten.
Germán Lauro
Germán Luján Lauro (født 2. april 1984 i Buenos Aires) er en argensinsk kulestøter og diskoskaster. Han har flere gullmedaljer fra søramerikamesterskapet i friidrett og Iberoamerikanske mesterskapet i friidrett, og kom på sjetteplass ved VM i friidrett innendørs 2012.
Karriere som junior
Som junior- og U23-utøver har Lauro mange titler på regionalt nivå. I ungdomsklassen vant han både kule og diskos ved Søramerikamesterskapet i friidrett 2000. Året etter vant han gull i diskos ved Søramerikamesterskapet i friidrett for juniorer, og han fikk syvendeplass i diskos, men ble slått av venezuelanske Héctor Hurtado i diskos ved Panamerikanske mesterskapet i friidrett 2001 for juniorer, og fikk dermed sølv.
Ved Søramerikamesterskapet i friidrett for juniorer 2002 i Brasil fikk han sølv i både kule og diskos, bak brasilianske Gustavo de Mendonça i begge øvelser, og året etter fikk han bronse i diskos samme mesterskap, og fjerdeplass i kulestøt.
I U23-klassen fikk han bronse i diskos ved Søramerikamesterskapet i friidrett 2004, og han fikk gull i både kule og diskos ved Søramerikamesterskapet i friidrett 2006 i samme klasse.
Karriere som senior
Han deltok for første gang i seniorklassen i sørafrikamesterskapet i 2006 i Colombia, og vant gull i kule med 18,97 meter. Han slo med det chilenske Marco Antonio Verni, som vant dette mesterskapet både i 2001, 2003 og 2005. Også ved Søramerikamesterskapet i friidrett 2007 vant han gull, denne gang i både kule og diskos. Ved Panamerikanske leker 2007 i Brasil fikk han fjerdeplass i diskos (56,08 meter) og femteplass i kulestøt (19,49 meter), og han deltok i sitt første VM dette året; VM i friidrett 2007 i Osaka i Japan. I VM greide han 19,19 meter i kvalifiseringsrunden, og gikk ikke videre til finalen.
Ved Iberoamerikanske mesterskapet i friidrett 2008 i juni fikk han bronse i kulestøt, bak hhv. Borja Vivas og Reinaldo Proenza. I august deltok han ved sommer-OL 2008 i Beijing, men ble slått ut i kvalifiseringsrunden, med 19,07 som lengste støt.
I 2009 vant han igjen gull i både kule og diskos ved Søramerikamesterskapet i friidrett, som denne gangen ble arrangert i Lima i Peru. Han deltok også ved VM i friidrett 2009, men fikk ingen gyldige støt i kvalifiseringen, og endte på sisteplass. Ved det Iberoamerikanske mesterskapet i friidrett 2010 i Spania fikk han sølv i kule, bak Marco Fortes, til tross for ny personlig rekord på 20,43 meter, og han måtte nøye seg med fjerdeplass i diskos med 59,66 som lengste kast.
Han fikk gull i kulestøt og sølv i diskos (bak Ronald Julião) ved Søramerikamesterskapet i friidrett 2011. Igjen ble han slått ut i kulestøt i kvalifiseringen ved VM i friidrett 2011, men i oktober fikk han bronse ved Panamerikanske leker i Mexico. Kan støtet 20,41 i finalen, kun 2 cm bak sin personlige rekord fra året før, men måtte se seg slått av Dylan Armstrong (21,30) og Carlos Véliz (20,76).
I juni 2012 deltok han ved det Iberoamerikanske mesterskapet i friidrett i Venezuela, der han vant både kulestøt- og diskoskonkurransen. Han satte ny personlig rekord i diskos med 63,55 meter, og slo Ronald Julião (61,67) med nesten to meter.
Andy Powell
Andrew Powell (født 19. februar 1950 i Stepney, London) er en britisk musiker. Han er kjent som gitarist for bandet Wishbone Ash og er den eneste som er igjen av originalbesetningen. Han er også kjent som en av grunnleggerne bak en ny unik teknikk i rocken kalt «doble gitarharmonier» sammen med Ted Turner. Han har også jobbet med flere kjente artister som George Harrison, Ringo Starr og bandet Renaissance blant flere.
Liv og virke
Powell begynte å spille gitar som han hadde lånt da han var elleve år og var inspirert av den instrumentale musikken til The Shadows og deres ledende gitarist Hank Marvin. Senere har Powell blitt kjent for sitt gitarspill med gitaren «Gibson Flying V». Han startet å spille i lokale band som hadde flere musikalske stilarter. I 1969 svarte han på en annonse i musikkmagasinet «Melody Maker» hvor det ble arrangert en audition etter en gitarspiller for et da navnløst band. Han og den andre gitaristen Ted Turner svarte på den samme annonsen hvor Powell så foreslo at bandet burde prøve begge gitaristene for å teste hvordan det ville høres ut. Dette skulle senere komme til å bli Wishbone Ash' varemerke og en ny unik teknikk i rocken kalt «doble gitarharmonier» som senere skulle påvirke andre band, som for eksempel Iron Maiden. Bandet utga sitt første album Wishbone Ash i 1970.
Wishbone Ash' tredje album Argus fra 1972 ble av Melody Maker kåret til det beste britiske albumet dette året og Powell havnet på flere lister over gode gitarister i mange aviser og magasiner. I tillegg til bandet har han laget instrumentale komposisjoner som har blitt brukt som kjenningsmelodier for radio og TV (inkludert programmet «Today Show» og for VM i fotball). I 1995 var Powell den eneste som var igjen av de opprinnelige besetningsmedlemmene og var fast bestemt på å være en kontinuitetsbærer og drive bandet fremover med støtte av en trofast tilhengerskare. Han er i dag opptatt med omfattende turnévirksomhet med bandet og har planer om flere utgivelser fra sin base i Connecticut i USA.
Romeo Neri
Romeo Neri (født 26. mars 1902 i Rimini, død 23. september 1961 samme sted) var en italiensk turner. Han var med i tre OL og et turn-VM for Italia.
Hans første OL var i 1928, her fikk han sølv i svingstang, bak sveitsiske Georges Miez. Sveits vant denne konkurransen. I tillegg kom han på 4.-plass i ringer og sammenlagt. Sammenlagt var han kun 0,125 poeng fra bronsen; Leon Štukelj fikk 244,875, mens Neri fikk 244,750 poeng. Han ble beste italiener sammenlagt. Hans neste OL var i 1932 i Los Angeles, her vant han tre gullmedaljer; i lagkonkurransen, den individuelle mangekampen og i skranke. Han kom på 4.-plass i frittstående. Under OL i 1936 vant han ingen medaljer, men Italia fikk her 5.-plass i lagkonkurransen.
I VM-sammenheng har han to medaljer; sølv i mangekampen, der sveitsiske Eugen Mack vant, og bronse i hopp fra VM i 1934.
På nasjonalt nivå har han fire mesterskap i turn, han ble italiensk mester i 1928 til 1930, samt i 1933.
Karl Max von Lichnowsky
Karl Max fyrste av Lichnowsky, også Carl Max (født 8. mars 1860 i Kreuzenort, Schlesien, død 27. februar 1928 i Kuchelna) var en tysk diplomat og fra 1912 til 1914 ambassadør til Det forente kongerike Storbritannia og Irland.
Bakgrunn
Karl Max von Lichnowsky nedstammet fra den slesisk-moraviske adelsslekt Lichnowsky. Hans foreldre var Karl Fürst Lichnowsky og Marie fyrstinne av Croÿ, en datter av fyrst Philipp Franz von Croÿ.
Karriere
Kort etter at han trådte inn i den prøyssiske hær vekslet Lichnowsky over til den diplomatiske tjeneste, og var fra 1887 postert etter hverandre til Stockholm, Konstantinopel, Dresden og București. Lichnowsky banet veien for Bernhard von Bülows utnevnelse til Roma og Philipp zu Eulenburgs til Wien, og var fra 1899 Vortragender Rat og Personaldezernent ved utenriksministeriet i Berlin.
Han hadde overtatt som ambassadør i Wien i 1902, etter Philipp zu Eulenburg, men ble tvunbget til å trekke seg tilbake fra utenrikstjenesten i 1904, anklaget for å ha agert for uavhengig fra utenriksministeriet etter en rekke konflikter med Friedrich von Holstein, en sentral tjenestemann der. I 1904 giftet han seg med grevinne Mechthilde von und zu Arco-Zinneberg.
Etter at han tok sin avskjed publiserte han i demokratiske tidsskrifter. Keiser Wilhelm II må ha misforstått hans artikkel Deutsch-englische Mißverständnisse (1912), og utpekte ham - som da hadde vært ute av diplomatiet i åtte år - til tysk ambassadør i London.
Han forsøkte å oppnå en forståelse mellom Det tyske rike og Storbritannia, og oppfordret sin regjering til tilbakeholdenhet i støtten til Østerrike-Ungarn. Hans synspunkter fikk imidlertid lite gehør hos keiser Vilhelm II og rikskansler Bethmann Hollweg. Lichnowskys berømte telegram til Berlin den 28. juli 1914 avsluttet med setningen:
Ved utbruddet av første verdenskrig reiste fyrst Lichnowsky tilbake til Tyskland. For å forsvare sine holdninger forfattet han et privat memorandum. Da dette skriftet ble offentliggjort av en gruppe krigsmotstandere mot hans vilje og sogar oversatt til engelsk, mistet han sitt sete i Overhuset og trakk seg tilbake fra politikken.
Bilabial nasal
En bilabial nasal er en konsonantlyd som brukes i nesten alle språk. Symbolet i det internasjonale fonetiske alfabetet som representerer denne lyden er, og det tilsvarende X-SAMPA-symbolet er <tt>m</tt>. Den bilabiale nasalen forekommer i norsk, hvor den representeres ved «m» i mann og kam.
Egenskaper
Den bilabiale nasalens egenskaper:
Joachimsthaler
Joachimsthaler var en tysk-østerriksk sølvmynt utmyntet av grev Stefan von Schlik i årene 1519–30 i St. Joachimsthal (tsjekkisk: Jáchymov) i Kongeriket Böhmen.
I middelalderen var det gullmangel i Europa, på tross av gullimportert fra Afrika. Som følge av dette var mesteparten av myntene i sirkulasjon av sølv. Fra 1481 ble det i Sør-Tirol i Østerrike utmyntet en sølvmynt, Guldengroschen, med samme verdi som en gylden. Grunnet rike sølvforekomster i Joachimsthal begynte von Schlik i 1519 å utmynte denne sølvmynten, etter modell av den sørtirolske guldengroschen. Produksjonen nådde sitt høydepunkt omkring 1530, hvoretter spanskamerikansk sølv fra Andesfjellene og Mexico overtok.
Joachimsthaleren ble på folkemunne forkortet til thaler på tysk, og dette gav navn til alle senere talere/thalere. Dette gav videre opphav til tsjekkisk og slovensk tolar; italiensk tallero; lavtysk, dansk, norsk og svensk daler/dalar; arabisk og amharisk talari; samt samoansk tala, og antageligvis gambisk dalasi.
Wikitravel
Wikitravel er et wiki-prosjekt for å lage en reiseguide for hele verden. Den engelskspråklige versjonen startet 24. juli 2003.
Den 20. april 2006 meddelte Wikitravel at de gikk sammen med World66. Wikitravel eies av Internet Brands.
I 2007 vant Wikitravel Webby Awards.
Jørgen Hasle Johansen
Jørgen Hasle Johansen (født 1986) er en norsk friidrettsutøver fra Larvik. Han konkurrerer nå for idrettslaget Norna-Salhus. Tidligere løp han for Larvik Turn.
Hasle Johansen løper både 800 meter og 400 meter, men satser mest på 800 meter.
Han vant en sølvmedalje på 800 meter i senior-NM på Lillehammer i 2009.
The Birthday Party
The Birthday Party er et uoffisielt konsertalbum av heavy metal-bandet Motörhead.
David Suzuki
David Takayoshi Suzuki (født 24. mars 1936 i Vancouver) er en canadisk zoolog, universitetsprofessor, kringkastingsmann og miljøforkjemper. Han er særlig kjent for sine radio- og fjernsynsprogrammer om natur og miljø.
Suzuki avla i 1961 doktorgrad i zoologi ved University of Chicago. Han arbeidet som professor i genetikk ved University of British Columbia fra 1963 til han ble pensjonist i 2001.
Fra midten av 1970-tallet begynte han å medvirke i programmer om natur og miljøspørsmål i radio og på fjernsyn. Han forfattet også bøker om disse emnene. For det canadiske publikum ble Suzuki kjent som vert for CBC Televisions vitenskapsmagasin The Nature of Things, en programserie som er sendt i over 80 land. Han er også kjent som miljøforkjemper og som kritiker av regjeringers manglende vilje til å beskytte miljøet. Suzuki har engasjert seg i spørsmålet om klimaendring og medvirket i 1990 til etableringen av David Suzuki Foundation, som har som mål å finne fram til måter menneskelige samfunn kan eksistere i balanse med naturen.
Suzuki var fra 1983 til 1991 styremedlem i Canadian Civil Liberties Association.
Suzuki har mottatt en rekke utmerkelser for sitt virke. Han er følgesvenn av Canadaordenen og har mottatt Britisk Columbia-ordenen. Suzuki ble i 2009 tildelt Right Livelihood Award. Han har også mottatt Kalingaprisen. Suzuki er æresdoktorer fra 25 universiteter i Canada, USA og Australia.
Greem Bell
Greem Bell er en flystripe på Graham Bell-øya i Franz Josef Land i Nordishavet (russisk:Ostrov Greem-Bell) Russland 1 372 km nord for Khatanga (Kallesignal XLDG). på 81°N. Flystripen har vært ute av drift siden 1994, og den er blitt overlatt til naturen.
Den er Russlands nordligste flyplass. Den hadde isdekket rullebane og var operativ bare i vintermånede, fra slutten av november til begynnelsen på mars.
Joachimsthal
Joachimsthal, noen ganger skrevet Joachimstal, kan vise til:
Encyrtidae
Encyrtidae er en gruppe som hører til blant parasittvepsene og er en familie i ordenen vepser. Gruppen er artsrik og omfatter rundt 3700 kjente arter fordelt på ca. 450 slekter. Det er funnet 765 arter i Europa, og det er nå funnet 123 arter i Norge, ,.