cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arundel
Arundel er en markedsby og verdslig sogn i en bratt dal i naturområdet South Downs i grevskapet West Sussex i England. Elven Arun strømmer forbi på østsiden av byen, som den har gitt navn til, og Arundel har vært et viktig krysningssted over elven. Byen er 79 km sør-sørvest for London, 29 km vest-nordvest for Brighton, og 16 km øst for grevskapshovedstaden Chichester. Større byer i nærheten er Worthing, Littlehampton og Bognor Regis. Arundel er en godt bevart by med store grønne bufferområder og en festning fra middelalderen og en katolsk katedral. Selv om byen er mindre i folketall enn de fleste andre sogn, har Arundel et museum og kommer kun på andreplass bak langt større Chichester i antallet beveringsverdige bygninger i West Sussex.
Arne Post
Han er yngre bror av sportskommentator i NRK Jann Post.
Arundel
Arundel var en av de kommuner (borough) som ble reformert ved Kommunereformloven av 1835. Fra 1836-1889 hadde byen sin egen politistyrke på tre politimenn. I 1974 ble byen en del av distriktet Arun og er nå et verdslig sogn med eget byråd. I henhold til folketellingen i 2011 hadde sognet en befolkning på 3 475 innbyggere.
Beskrivelse
Byen Arundel er et viktig bropunkt over elven Arun da den var den laveste veibro fram til åpningen av svingbroen ved Littlehampton i 1908. Festningen Arundel Castle ble bygget av normannerne for beskytte den sårbare skogkledte sletten i nord for dalen gjennom South Downs. Byen vokste opp på en skråning nedenfor festningen i sør. Elven het tidligere Tarrant og ble døpt om til Arun etter byen etter påtrykk fra fortidsminnegranskere.
Arundel ligger nord for hovedveien A27, mens Arundel stasjon betjener Arun Valley Line.
I 2004 fikk Arundel status som Fairtrade Town.
Hermann Oxfort
Hermann Oxfort (født 27. oktober 1927 i Erfurt, død 8. august 2003 i Berlin) var en tysk advokat og liberal politiker (FDP). Han var senator for justis (justisminister) og borgermester (visestatsminister) i delstaten Berlin.
Nordhordland Folkehøgskule
Nordhordland Folkehøgskule er en kristen folkehøgskole på Frekhaug i Meland kommune i Hordaland. Skolen ble etablert i 1914. Den eies av Nordhordland indremisjon. Med 186 godkjente tilskudds elever, er det den største folkehøgskolen i Norge. Skolen arrangerer årlig turer til Israel og Jordan. I tillegg til å drive folkehøgskole driver skolen også med catering, kurs og utleievirksomhet
Hermann Oxfort
Sammen med Alexander von Stahl grunnla han i 1979 Liberale Gesellschaft, som arbeidet for en gjenopplivning av FDPs nasjonalliberale tradisjon.
Han var gift med Ruth Oxfort, og hadde bl.a. datteren Livia Oxfort. Hans lidenskaper var arkeologi og historie.
Nordhordland Folkehøgskule
Fra herregård til skolegård
Frekhaug gård er nevnt i offentlige dokumenter helt tilbake til 1666. Folketellingen fra det året forteller at det var 2 menn på gården. At gården var en aktet storgård, bekreftes ved at den ble brukt som tingsted. Den 19. oktober 1711 ble Det allinnelige schatte- og sageting holdt på gården. Allmuen var misfornøyd med skatteinkrevingen og gjorde opprør. Tingmannen ble tvunget til å forlate tingstedet.
En av gårdens eiere var Curt Holtermand, som overtok gården 19. september 1780. Som skipper ble han i 1750 ble en norsk skipper holdt tilbake i Nederland beskyldt for smugling. Han ble senere frikjent og tildelt en stor erstatningssum. Det antas at han for disse pengene kjøpte Frekhaug gård. Han fikk ført opp bygget som kalles Herregården. Initialene CH står fortsatt på skjoldet over hovedinngangen på huset.
Herregården var ikke tilstrekkelig for skoledrift og fellesforeningene fikk reist enda ett bygg for å huse elever, kjøkken og klasserom. Det bygget er siden fjernet, men stod der dagens administrasjonsbygg er.
17. oktober 1914 fikk skolen sitt første elevkull på ca 50 elever. Frekhaug gård var på den tiden både skole og gård. Nordhordland ungdomsskole var den 12. av sitt slag i Norge. Olav Bjørkum var den første rektoren ved skolen. Etter utbruddet av første verdenskrig 28. juli 1914, kom økonomiske nedgangstider og bankene var restriktive med utlån. Skolen kom seg likevel gjennom perioden. I 1921 ble det konflikt mellom skolens rektor og skolens styre. Samarbeidsproblemene førte til slutt til at Olav Bjørkum sluttet ved skolen, og startet sin egen ungdomsskole på Frekhaug. Denne skolen ble senere flyttet til Hylkje, og er i dag Åsane folkehøgskole. For Nordhordland ungdomsskole førte dette til alvorlige økonomiske problemer, siden statstilskuddet til skolen fulgte rektor Bjørkum til den nye skolen.
Etter att Olav Bjørkum gikk fra rektorstillingen i 1921, ble den besatt av Olav Vikøren. Han var rektor frem til 1928. Skolen hadde trange kår og måtte drives frem dag for dag, år for år, ved hjelp dugnadsånd fra nærmiljø og indremisjonslagene. Rektor og de andre ansatte måtte ta oppdrag utover timeplan, undervisning og vakter. De måtte ut på bygdene og deltok på møter og basarer, ofte sammen med elevene. Det de mottok i form av kollekt og gaver sikret videre drift.
Vikøren sluttet som rektor i 1928, og rektorjobben ble overtatt av den 29 år gamle Olav Åmdal. Han så det som sin hovedoppgave å få tilbake statstilskuddet. Det skjedde i 1931. Dermed kunne skolen starte ekspansjon, og allerede i 1932 ble det bygget en stor murbygning med klasserom og internat. Denne er siden revet. i dag revet med.
Skoleåret 1932-33 nådde elevtallet for første gang 100 elever. Herregården som hadde fungert som gutteinternat ble ikke stort nok, og guttene måtte innkvarteres privat i bygden. I 1937 ble det reist ett nytt bygg med internat, gymsal, elevkjøkken og klasserom. Dette bygget er siden totalrenovert. Alle hyblene har når enkeltrom med dusj og toalett. Den gamle gymsalen er gjort om til festsal. Før krigen var skolen i stand til å ta imot 130 elever.
Palmesøndag 1940 var det avslutningsfest på skolen. Dagen etter skulle det komme båt for å ta med seg elevene hjem til alle kanter av landet. På grunn av krigens utbrudd kom ikke båten. Elevene stod landfast på Holsnøy. Det ble satt i gang privat transport av elevene hjem uten at de måtte reise gjennom Bergen.
I 1943 rekvirerte den tyske okkupasjonsmakten skolen til gamlehjem. Elever og pleietrengende eldre måtte må dele internatet seg imellom.
I 1957 kom krav til bedre boligstandard, og bygget Nordgard ble reist. Bygget brukes i dag til internat. Rektor Åmdal går bort i 1968. Han hadde da ledet skolen i 40 år. Rektorstolen overtas av Harry Wiig Andersen. Han fortsatte utvidelsen Olav Åmdal hadde startet og setter opp et stort administrasjonsbygg i 1973. I 1983 bygges idrettsanlegg og svømmebasseng, i 1989 bygges internatet Austgard og i 1990 bygges nytt administrasjonsbygg.
I 2004 når Harry Wiig Andersen pensjonsalder og går av. Jan Inge Wiig Andersen, overtar som rektor. Skolen er Norges største folkehøgskole med en kapasitet på 186 elever. Det ble bygget større matsal, dagligstue og 6 nye elevhybler til 100 årsjubileet i 2014.
Den uavhengige staten Kroatia
Den uavhengige staten Kroatia (Nezavisna Država Hrvatska, NDH) var en stat opprettet av Aksemaktene i april 1941 etter at Kongeriket Jugoslavia ble delt mellom Tyskland og Italia. Geografisk sett dekket det mesteparten av det moderne Kroatia, Bosnia-Hercegovina, samt noe av grenseområdet mot Slovenia. Staten ble styrt av Ustaše og kjempet en trefronts krig mot de kommunistiske partisanene og kongelojale tsjetnikene.
Hank
Hank kan sikte til:
Charlottes tryllevev (2006)
Charlottes tryllevev (originaltittel: Charlotte's Web) er en amerikansk animert familiefilm fra 2006. Den er basert på E. B. Whites klassiske barnebok ved samme navn fra 1952 og er produsert av Paramount Pictures, Walden Media, The Kerner Entertainment Company og Nickelodeon Movies.
Dette er den andre filmatiseringa av boka til White, i 1973 produserte selskapet Hanna-Barbera en tegna film ved samme navn, for Paramount Pictures. En oppfølger, Wilburs store eventyr (2003) ble utgitt direkte til video.
Handlingsreferat
Om våren på en gård i Somerset County i Maine, oppdager den unge Fern Arable at faren hennes John i ferd med å drepe et kull nyfødte griser. Hun ber faren om å spare en av grisene, og Fern gir den kallenavnet Wilbur. Neste morgen sniker Wilbur inn på skolen hennes, og forårsaker oppstyr. Ettersom Wilbur vokser opp og blir større begynner han å føle seg forlatt, og ønsker seg en følgesvenn. Men han blir plaget av de andre dyrene på gården, en standhaftig sau som heter Samuel. Ett par gås som heter Gussy og Golly, to kyr som heter Bitsy og Betsy. En feig, men humoristisk, hest ved navn Ike. Samt Cavatica, en liten edderkopp som bor på samme låve som Wilbur, og en komisk rotte ved navn Templeton. De andre dyrene avslører for Wilbur at han kommer til å bli slaktes som middag for menneskene til jul. Så Wilbur og vennene hans må forsøke å finne på en plan for å unngå dette.
Huset Karađorđević
Huset Karađorđević (serbisk: Карађорђевићи; latinsk: Karadjordjevići) (alternativ stavemåte: Huset Karageorgević) er det serbiske dynastiet som hersket over Serbia og Jugoslavia i flere perioder. Dynastiet ble grunnlagt av Karađorđe Petrović. De er tronpretendenter for den serbiske og senere jugoslaviske tronen som ble avskaffet da kommunistiske partisaner kom til makten i Jugoslavia etter andre verdenskrig. Familien, som hadde regjert i Serbia og senere Jugoslavia i 58 år til sammen, ble sendt i eksil. Nærmere 60 år senere flyttet kongefamilien tilbake til Beograd 17. juli 2001.
Opprinnelsen
Sultan Murad I av Det osmanske riket beseiret serberne under fyrst Lazar i slaget ved Kosovo Polje 25. juni 1389. Sultanen ble selv drept etter slaget og ble etterfulgt av Bayezid I, som giftet seg med prinsesse Olivera Despina, datter av den falne fyrst Lazar. Etter nederlaget ved Kosovo Polje ble serberne under Lazars sønn, despoten Stefan Lazarević, trengt tilbake til et mindre område ved elven Sava. Der holdt de stand i området rundt den befestede byen Smederevo helt til byens fall i 1459, som markerte osmanernes endelige erobring av Serbia. Serbia var deretter en del av Det osmanske rike i 350 år.
Dynastiet Karađorđević ble grunnlagt av kjøpmannen og opprøreren Đorđe Petrović med tilnavnet Karađorđe eller «Svarte Georg» (1762–1817). Han hadde kjempet som frivillig i krigen mellom Russland og Det osmanske riket (1787–1791). Han ble valgt til leder for serberne under det første av to opprør mot Det osmanske riket i 1804 og etablerte en regjering i Beograd. I 1811 ble han anerkjent som arvelig leder eller hertug (вожд/vožd). Men i 1813 tok Det osmanske riket tilbake makten, og familien måtte flykte til utlandet.
«Feiden» med Obrenović-familien
Obrenović-familien spilte også en fremtredende rolle i opprørene mot Det osmanske riket. Spesielt under det siste opprøret i 1815–1817 var de meget aktive, og deres rolle sikret dem makten i Serbia. Den osmanske sultanen Abdülmecid, som ble sett på som en moderat og åpen sultan, anerkjente Miloš Obrenović I som fyrste av Serbia på slutten av 1819 og gav Serbia autonome rettigheter. Dette gjorde også at Karađorđević-familien kunne vende tilbake til Serbia. Familiens daværende overhode, Aleksandar Karađorđević, gikk inn i den serbiske hæren og fikk stillingen som adjutant for Miloš Obrenović.
Miloš regjerte med jernhånd, og styret hans var brutalt og nærmest diktatorisk. Etter ett av flere opprør mot ham innførte han en ny grunnlov i 1835. Dette ble sterkt mislikt av naboene Østerrike, Det osmanske riket og Russland, ettersom den gav Serbia et eget flagg og utenriksdepartement. Miloš trakk senere grunnloven etter sterkt press. Serbia ble erklært som et suverent fyrstedømme med Miloš som arvelig fyrste i 1839. Like etter abdiserte han til fordel for sin sønn Milan Obrenović II, som døde kun to uker etterpå grunnet dårlig helse. Hans bror Mihailo Obrenović III etterfulgte ham som fyrste av Serbia. Han ble kastet fra tronen under et opprør i 1842 ledet av Toma Vučić-Perišić. Det ble så holdt et valg i Serbias nasjonalforsamling i Vračar 14. september 1842, som valgte Aleksandar Karađorđević til fyrste (кнез/knez) av Serbia.
Tiden som regenter fra 1842 til 1858
Aleksandar Karađorđević ble anerkjent som fyrste av Serbia av Russland og Det osmanske riket like etter valget i Vračar. Han startet så arbeidet med store reformer og etablerte mange nye institusjoner for å modernisere Serbia. Han lyktes med å innføre nye sivile rettigheter, organisere hæren, og forbedre skolevesenet. Han bygget også et nasjonalt bibliotek og et nasjonalt museum.
Under den ungarske revolusjonen i Vojvodina i 1848 sendte Aleksandar serbiske frivillige under ledelse av Stevan Knićanin for å støtte de lokale serbernes i kampen for autonomi. Samtidig begynte han også å fremme ideen om et «jugoslavisk» monarki. Sammen med dokumentet «Nacertanije» (utkastet), skrevet av Ilija Garašanin fire år tidligere, frontet Aleksandar en visjon om å frigjøre alle sørslavere fra det østerrikske og osmanske herredømmet. Dokumentet ble et fundament for den serbiske utenrikspolitikken.
Aleksandar kom allikevel i konflikt med sine egne politikere over interne uenigheter, som kulminerte i desember 1858 da nasjonalforsamlingen tvang ham til å abdisere. Etter sin abdikasjon flyttet Aleksandar til sin eiendom i nærheten av Timişoara (i dagens Romania). Etter attentatet på Mihailo Obrenović III, 10. juni 1868, ble Karađorđević-familien beskyldt av Obrenović-familien for å ha støttet og stått bak attentatet. Hverken årsaken eller personene bak attentatet ble noen gang avslørt. Aleksandar døde 3. mai 1885 og hans sønn Petar ble det neste overhodet for familien.
Petar kjempet for franskmennene under den fransk-prøyssiske krig, som endte med nederlag for franskmennene. I 1875 slo han seg sammen med den bosniske motstandbevegelsen som kjempet mot Det osmanske riket. Han giftet seg med Zorka av Montenegro 1. august 1883 og de fikk fire barn sammen, Jelena, Milena, Đorđe og Aleksandar, før hun døde 25 år gammel i 1890 da deres siste sønn Andrija ble født og straks døde. Petar giftet seg aldri igjen.
Kuppet i 1903 og tiden etter
Serbia ble fullstendig uavhengig av Det osmanske rike etter Berlin-kongressen i 1878, og i 1882 ble kongedømmet proklamert med Milan Obrenović I som konge. Hans sønn Aleksandar Obrenović kom til makten i 1889. Men den økende misnøyen med Obrenović-familiens underdanige politikk overfor Østerrike-Ungarn resulterte i nok et kupp i 1903 mot denne siste kongen av slekten. Denne gangen var det undergrunnsbevegelsen Svart hånd som stod bak. Medlemmene stormet slottet om morgenen 11. juni 1903 og jaktet på kongen og dronningen. Da de til slutt fant dem, ble de skutt og deretter partert. Likene ble så kastet ut av vinduene på slottet. Petar ble kalt tilbake fra eksil for å overta tronen for Karađorđević-familien. Under sin innsettelse uttalte Petar: «Jeg ønsker å være den sanne konstitusjonell kongen av Serbia. Grunnloven og alle dens garantier er hellige for meg og jeg skal alltid respektere dem og beskytte dem så godt jeg kan.»
Etter at Petar ble utnevnt til konge, ble Nikola Pašić hans statsminister. I løpet av sine første år som regent gjennomførte han flere reformer i grunnloven, hæren og skolesystemet. Petar var også en velutdannet mann og godt belest innen engelsk og fransk litteratur, og han oversatte selv John Stuart Mills bok «On liberty» til serbisk.
Like før utbruddet av første verdenskrig i juni 1914 overlot Petar makten til sin andre sønn Aleksandar fordi hans helsetilstand var meget dårlig. Aleksandar ble da prinsregent for sin far. Aleksandars eldre bror Đorđe av Jugoslavia ble forbigått fordi han var omgitt av mange skandaler. Den verste hendelsen, som ble avgjørende for at han mistet arveretten til tronen, var at han i 1909 sparket en tjener på slottet til døde.
Balkankrigene og første verdenskrig
Under den første og den andre Balkankrigen var kronprins Aleksandar I øverste leder for den serbiske hæren (kalt den første serbiske hæren.) Han ledet hæren til seier i slagene ved Kumanovo og Bitola, og senere i 1913 under den andre Balkankrigen i Bregalnica-slaget. Etter den andre Balkankrigen oppstod det store politiske uenigheter mellom de seirende partene. Aleksandar involverte seg i spørsmålet om hvordan Makedonia skulle administreres og presset sterkt på for at Makedonia skulle tilfalle Serbia. Kun 10 måneder etter den andre Balkankrigens slutt brøt første verdenskrig ut da Østerrike-Ungarn erklærte krig mot Serbia. Serbias strategi var å motstå Østerrike-Ungarns angrep så lenge som mulig og håpe på bistand fra sine russiske allierte. Da Russland kom med i krigen, måtte Østerrike-Ungarn overføre cirka 2/3 av hærstyrken sin for å kjempe mot russerne.
Aleksandar var øverste leder for hæren, men overlot praktisk talt alle avgjørelser til sine marskalker Radomir Putnik, Živojin Mišić, Stepa Stepanović og Petar Bojović. I begynnelsen av krigen hadde de serbiske styrkene stor fremgang, men da Bulgaria gikk inn i krigen på sentralmaktenes side, led de etter hvert store nederlag, og Aleksandar ble tvunget til retrett. Den serbiske hæren gikk over de albanske fjellene til den greske øya Korfu, hvor resten av kongefamilien også oppholdt seg under store deler av krigen. Der ble hæren reorganisert og deltok i angrepet mot de østerriksk-ungarske styrkene gjennom Makedonia. Der oppnådde den et stort gjennombrudd og klarte å presse sentralmaktene tilbake. Serberne kjempet sammen med franske styrker, mens britiske styrker angrep fra nord.
Krigen var offisielt over da Bulgaria undertegnet våpenhvilen 29. september 1918. Etter krigen ble Aleksandar fremhevet av sine egne som en stor krigshelt og ble meget populær for sin innsats under krigen. Arbeidet med å etablere et kongerike for slaverne hadde pågått under hele krigen, og det var kun kort tid etter krigens slutt at det ble en realitet.
Opprettelsen av Kongeriket Jugoslavia
1. desember 1918 ble det nye kongeriket proklamert av Aleksandar I, som fremdeles var prinsregent for sin far Petar. Først var staten kjent som Kongeriket av serbere, kroater og slovenere. Kjernen i det nye kongeriket var de tidligere uavhengige kongerikene Serbia og dets allierte Montenegro, som etter krigen ble annektert av Serbia. Krigsgevinsten var store områder som tidligere tilhørte Østerrike-Ungarn; Kroatia, Slavonia og Vojvodina fra det ungarske kongeriket, hertugdømmet Krain, deler av Steiermark og mesteparten av Dalmatia fra keiserriket Østerrike, og provinsen Bosnia-Hercegovina, som dobbeltmonarkiet hadde annektert i 1908. Kongeriket grenset mot Italia og Østerrike i nordvest, Ungarn og Romania i nord, Bulgaria i øst, Hellas og Albania i sør og Adriaterhavet i vest.
En folkeavstemning ble holdt i provinsen Kärnten, som valgte å forbli i republikken Østerrike etter at den ved fredsslutningen ble tvunget ut av unionen med Ungarn. Den dalmatiske havnebyen Zadar (Zara på italiensk) og noen få av de dalmatiske øyene ble gitt til Italia. Byen Rijeka (Fiume) ble 12. september 1919 okkupert av en irregulær italiensk styrke under kommando av Gabriele D'Annunzio og erklært som en uavhengig stat under navnet Reggenza Italiana del Carnaro, men ble 29. desember 1920 annektert av Italia 29. desember 1920 og erklært som en fristat. Spenningene mellom de to landene fortsatte da Italia krevde mer av den dalmatiske kysten og kongeriket krevde Istria, som hadde vært en del av det tidligere østerriksk-ungarske dobbeltmonarkiet, men senere annektert av Italia. Innbyggerne var stort sett slovenere og kroater.
Men Aleksandar hadde mange interne problemer å stri med også. 28. juni 1921 godkjente Parlamentet (Skupština) en ny grunnlov. Vedtaket ble gjort til tross for en boikott fra kroatiske representanter. Den nye grunnloven sentraliserte den politiske makten og styrket den kongelige regjeringen i Beograd. Dette førte til stor misnøye blant de fleste kroatiske og slovenske politikerne, som heller ønsket en føderasjonsstat.
Ikke lenge etter at den nye grunnloven ble vedtatt døde Petar I av Serbia, 16. august 1921.
Aleksandar I
Aleksandar ble født i Cetinje i Montenegro 16. desember 1888. Han tilbrakte sin barndom i morens hjemland Montenegro og tok sin utdannelse i Genova. I 1910 fikk han store problemer med tyfoidfeber og døde nesten som følge av sykdommen. Han fikk en militær utdannelse i St. Petersburg, men klarte ikke å fullføre på grunn av sine problemer med magen. Han giftet seg med Maria av Romania 8. juni 1922, og sammen fikk de tre barn, Petar (født 1923), Tomislav (født 1928). og Andrej (født 1929).
Aleksandar underskrev en vennskapsavtale med Frankrike 11. november 1927 og søkte aktivt å skape bedre relasjoner med naboer som hadde vært landets fiender. Størst oppsikt vakte hans tilnærmelser til Bulgaria og Ungarn, og særlig med Ungarn ble det gjort forsøk på å skape bedre naboforhold. Kongeriket Jugoslavia mistenkte at kroater i eksil i flyktningleirene i Sør-Ungarn trente for å gjennomføre terrorisme mot staten. Et resultat av Jugoslavias nye politiske initiativ var at Ungarn aktivt gikk inn for å stenge disse leirene. Aleksandar gjennomførte flere statsbesøk til Bulgaria i november og desember 1933, spesielt for å diskutere Makedonia. Aleksandars anstrengelser gav resultat. Bulgaria gikk aktivt mot Den indre makedonske revolusjonære organisasjon (Vnatrešna Makedonska Revolucionerna Organizacija, VMRO), som ble styrt fra Sofia hvor lederen Ivan Mihailov hadde sitt hovedkvarter. VMRO ble i utgangspunktet sett på som en delvis harmløs organisasjon som ønsket frigjøring av makedonske områder som var under gresk og serbisk kontroll. Men i den senere tiden hadde organisasjonen stått bak flere kriminelle handlinger og begynt å bruke mer terrorlignende metoder. Etter Bulgaria gikk til aksjon mot organisasjonen, flyktet medlemmene til Tyrkia.
Attentatet
Aleksandars reformer og «sterke» styresett var årsak til dannelsen av flere opprørske nasjonalistgrupper som var imot det kongelige diktaturet. Mens han var på besøk i Marseille i Frankrike i 1934, ble han myrdet av den bulgarske nasjonalisten Velichko Kerin (ofte omtalt under sitt revolusjonspseudonym Vlado Chernosemski).
De første rapportene fra attentatet var kaotiske og direkte feilaktige. Det ble først rapportert at kroatiske nasjonalister stod bak. Senere ble det på drapsmannen funnet et tsjekkisk pass, som identifiserte ham som Petrus Kalemen. Etter dette ble hans nasjonalitet enda mer uklar. Det ble tidlig klart at passet var forfalsket, og oppmerksomheten ble rettet mot mer håndfaste bevis. Attentatmannen hadde en tatovering på sin venstre arm. I etterhånd er det forskjellige versjoner av hva den bestod av, men det er klarlagt at det var en hodeskalle med korslagte bein under, og i tillegg noen store bokstaver. En jugoslavisk journalist som så tatoveringen identifiserte den som emblemet til Den indre makedonske revolusjonære organisasjon.
Attentantmannens fingeravtrykk ble sendt fra Paris til Sofia og derfra til Beograd. Den 17. oktober ble det offentliggjort at Vlado Chernosemski var drapsmannen. Like etterpå ble det foretatt flere arrestasjoner i Frankrike med påfølgende avhør. Alle de anholdte var kroater. I disse avhørene kom det fram at Ante Pavelić var implisert. Jugoslavia fremmet anklager mot Ungarn. Ungarns utenriksminister Tibor Eckhardt forsvarte seg med å peke på Jugoslavias indre problemer, der kroater og makedonere følte seg undertrykt av serberne. Han påstod videre at attentatet var planlagt av kroatiske samfunn i Buenos Aires og i Youngstown, Ohio, og ikke i Ungarn. Avisen The Daily Mail lanserte i oktober 1934 en teori om en forbindelse mellom drapene på Aleksandar og den franske utenriksministeren Louis Barthou og drapene på Ion Duca i Romania og Engelbert Dollfuss i Østerrike. Avisen spekulerte også i at den rumenske utenriksministeren Nicolae Titulescu var nestemann. Det er antydet at kildene for denne informasjonen var et intervju med den anti-nazistiske M. Koester etter attentatet på Duca. Det ble også påstått en tysk involvering, men denne ble aldri bevist.
Det kom også beskyldninger mot Frankrike om at politiet med vilje hadde latt Chernosemski komme lett til. Men det viste seg at det franske politiet i panikk hadde avfyrt flere skudd inn i folkemengden. Den franske regjeringen var sparsomme med opplysninger. Vitner beskrev at Chernosemski hadde avfyrt ti skudd mot Aleksandar. Barthou, tre kvinner og et barn hadde blitt skutt med «ukjente revolvere», ifølge den franske regjeringen. Disse «ukjente revolverne» hadde samme kaliber som politiets våpen. Ingen av de andre stormaktene Italia, Tyskland eller Storbritannia bistod i etterforskningen. Frankrike sluttet også etter en stund å etterforske og la ikke mye ressurser i saken.
Ettersom kong Aleksandars sønn og rettmessige tronarving Petar II kun var elleve år da Aleksandar døde, ble Prins Pavle prinsregent.
Petar II
Petar II ble født 6. september 1923 og var eldste barn av Aleksandar og Maria. Hans faddere var Georg VI av Storbritannia og hans dronning Elizabeth. Han var mye i England under oppveksten og gikk på Sandroyd School i Wiltshire frem til sin fars død i 1934. Da var han kun elleve år. Etter farens død sluttet han på skolen og vendte hjem til Jugoslavia. Hans rådgivere bestemte at et regentskap skulle styre landet frem til han ble myndig. Hans onkel Pavle av Jugoslavia ledet denne gruppen. Noen år senere begynte andre verdenskrig. De fleste av Jugoslavias naboland gikk inn i krigen sammen med aksemaktene, og presset økte på Jugoslavias regjering. Til tross for stor motstand blant sine egne følte Prins Pavle seg presset til å undertegne en avtale med aksemaktene for å unngå invasjon av Jugoslavia. Men samtidig som hans delegasjon vendte tilbake til Beograd 27. mars 1941, gjennomførte general Dušan Simović et statskupp støttet av britene. Prins Pavle og hans delegasjon ble sendt i eksil, og Petar kom til makten.
Noen få dager senere angrep Tyskland Jugoslavia, og Petar og hans familie måtte flykte. Først reiste de til Hellas og videre til det britiske mandatområdet Palestina. Derfra reiste de til Kairo i Egypt. I juni 1941 ankom familien til England. Der fullførte Petar sin utdanning ved University of Cambridge. Etterpå gikk han inn i Royal Air Force. I 1944 giftet han seg med prinsesse Alexandra av Hellas. Sammen fikk de i 1945 en sønn, Aleksandar. Etter krigens slutt ble Petar avsatt av kommunistene som konge av Jugoslavia, men han nektet å abdisere. Han bodde en stund i England før han etter hvert flyttet til USA. Der levde han stort sett skjermet fra offentligheten og døde i Denver i Colorado 3. november 1970 etter en feilslått levertransplantasjon. Han hadde i lengre tid kjempet mot alkoholisme. Han ble gravlagt i Illinois ved St. Sava Monastery Church. Han er til dags dato den eneste europeiske monarken som er gravlagt i Amerika.
Prinsregent Pavle
Prins Pavle ble født 27. april 1893 som eneste sønn av Arsen Karađorđević, en yngre bror av Petar. Han giftet seg med Olga av Hellas og Danmark i 1923. Georg VI av Storbritannia var hans forlover i bryllupet, som stod i Beograd. Pavle var medlem av Hosebåndsordenen og tok sin utdanning ved University of Oxford. Han ble prinsregent for Petar II 9. oktober 1934 etter Aleksandars død. Etter at han ble avsatt ved statskuppet i 1941, ble han sendt til husarrest i Sør-Afrika, hvor han ble holdt av britene til krigens slutt. Pavle døde i Paris 11. september 1976 uten noen gang å ha vendt tilbake til Jugoslavia. Hans eneste datter, Jelisaveta Karađorđević, samlet informasjon fra Special Operations Executive filene fra Foreign and Commonwealth Office i London og utgav dem i Beograd i 1990 i form av en biografi om hennes far.
Andre verdenskrig
Vestlige diplomaters forsøk på å gjenforene partisanene og motstandsbevegelsen som var lojal mot kongehuset endte i Tito-Šubašić-avtalen i juni 1944. Men kommunistene lanserte Tito som «nasjonal folkehelt» og innsatte ham som enehersker med tittelen statsminister.
Karađorđević-familien ble fratatt sitt statsborgerskap og ble nektet å vende hjem til Jugoslavia. Den 29. november 1945 erklærte partisanene Den demokratiske føderasjonen Jugoslavia og avskaffet dermed det jugoslaviske monarkiet for godt.
Tiden etter
Deler av Karađorđević-familien har til dels deltatt aktivt i den serbiske politikken. Spesielt Jelisaveta Karađorđević har gjort seg bemerket. Hun har arbeidet med menneskerettigheter og stilte også som presidentkandidat under valget i Serbia i 2004.
Også Tomislav av Jugoslavia, yngre bror av Petar II, var aktiv i politikken i Jugoslavia og Serbia. Han bodde i West Sussex fra han var 17 år frem til 1992 da han ble den første av Karađorđević-familien som slo seg ned permanent i Serbia. To år tidligere hadde han takket nei til å være presidentkandidat for Det demokratiske partiet i Serbia. Han ble en populær person i Serbia, mye takket være hans hyppige besøk til serbiske soldater i Republika Srpska og Krajina under Jugoslavia-krigene. Etter at han åpent kritiserte Slobodan Milošević for å ha «sviktet» serberne i Krajina etter Operasjon Storm, ble hans nærvær i mediene kraftig begrenset. Han var mye plaget av sykdom i sine siste år, men nektet allikevel å la seg operere i utlandet under NATOs bombeangrep i mars 1999 mot Den føderale republikken Jugoslavia. Til tross for at han var svekket av sykdom, besøkte han ofte steder som hadde blitt bombet rundt omkring i Serbia. Han døde 12. juli 2000 og ble begravet ved familiens gravsted i Oplenac i Serbia. Han var det siste gjenlevende barnet til Aleksandar I av Jugoslavia.
Schoppershof undergrunnsstasjon
Fra stasjonen åpnet i januar 1996 og frem til utvidelsen til Herrnhütte sto ferdig i november 1999 var stasjonen endestasjon for linje U2.
Huset Karađorđević
Tiden etter
Bortsett fra i Serbia, oppholder store deler av Karađorđević familien seg enten i England eller USA.
Et nytt monarki?
Kronprins Aleksandar har uttalt at Serbia ville tjene på å bli et konstitusjonelt monarki og at dette ville bidra til stabilitet og gjenforening i landet. Men Aleksandar har likevel lovet å holde seg unna politikken og har stort sett arbeidet med familiens humanitære arbeid.
Noen av de politiske partiene som støtter monarkiet er Srpski pokret obnove (Det serbiske fornyelsespartiet), 67 % av Det demokratiske partiet er for monarkiet, og det har også støtte fra den serbisk-ortodokse kirken.
Den avdøde tidligere statsministeren Zoran Đinđić ble ofte sett sammen med kronprinsen og hans familie, og han støttet deres kampanjer og prosjekter. Hans politiske parti har dog aldri offisielt støttet kongefamilien.
Kronprinsen har i økende grad deltatt i offentlige tilstelninger sammen med lederne for republikken Sebia og utenlandske diplomater. 11. mai 2006 holdt han en mottagelse på slottet for delegater som deltok i avstemningen om Serbia og Montenegro. Flere internasjonale representanter deltok også på denne mottagelsen, blant dem representanter fra Slovenia, Polen, Brasil, Japan, USA og Østerrike. Aleksandar holdt også en tale med statsministrene Vojislav Koštunica og Milo Đukanović tilstede. Der sa han:
Rett etter at valgresultatet forelå sendte Aleksandar ut en pressemelding:
Det har versert mange spekulasjoner omkring et eventuelt gjeninnført monarki, men ingenting er offisielt, og serbiske politikere vegrer seg for å uttale seg om sine syn og standpunkter på et nytt monarki.
I januar 2007 lot Aleksandar seg intervjue av magasinet Lider, som utgis samtidig i Moskva og Beograd. Der trakk han bl.a. frem Norge som et eksemplar på hvordan et monarki er bra for folket:
I samme intervju argumenterer Aleksandar for at den stabiliteten som monarkiet etter hans mening vil bidra til, vil være et godt argument for medlemskap i EU og vil kunne fremskynde denne prosessen.
Etter valget i Serbia appellerte Aleksandar politikerne om «først og fremst å tenke på folkets beste». Han kommenterte også den store valgdeltagelsen og mente at dette var et stort skritt for demokratiet i Serbia.
Tronfølge
Monarkiet i Jugoslavia ble offisielt oppløst i 1945, og etter at Jugoslavia ble oppløst i 2003 er kravene om tronen rettet mot Serbia.
St. Andrew’s (Birmingham)
St. Andrew's er den engelske fotballklubben Birminghams hjemmebane. Arenaen, som ble åpnet i 1906, ligger i Birmingham, West Midlands. Anlegget har blitt utvidet i perioden 1993–1999 og har nå plass til 30 016 tilskuere (bare sitteplasser). De fire tribuneseksjonene heter: Main Stand, Spion Kop, Tilton Road End og Railway End.
Banens mål er 100 x 67 meter, og tilskuerrekorden er på 66 844 i en FA-cupkamp mot Everton den 11. februar 1939. Birmingham City har planer om å erstatte St. Andrew's med en arena som tar 50 000 tilskuere. Denne arenaen skal hete City of Birmingham Stadium.
Den 11. mai 1985 ble en tilskuer drept på St. Andrew's da en vegg veltet. Grunnen til at veggen ga etter skyldes bråk mellom Birminghams supportere og supportere fra det gjestende lag, Leeds United.
Wilhelm av Preussen
Friedrich Wilhelm Victor August Ernst (født 6. mai 1882 i Potsdam, død 20. juli 1951 i Hechingen) var Det tyske keiserrikets og Preussens kronprins 1888–1918.
Bakgrunn
Wilhelm var eldste sønn til keiser Wilhelm II og hans hustru Auguste Viktorias.
Offiser
Som de fleste tyske prinsene gjorde Wilhelm karrière i militæret og ble general i infanteriet. Da første verdenskrig brøt ut, var han øverstkommanderende for den 5. tyske armeen og hadde innledningsvis framgang på Vestfronten. Han mislyktes imidlertid ved slaget ved Verdun, etter å ha prøvd å ta byen også i 1914.
Etter første verdenskrig
Da den tyske novemberrevolusjonen brøt ut i 1918, gikk han sammen med faren i landflyktighet i Nederland, hvor han blant annet skrev memoarene Erinnerungen (1922).
I 1923 vendte han tilbake til Tyskland og hadde planer om å stille som motkandidat til Paul von Hindenburg i presidentvalget i 1932, men ble nektet dette av sin far. I forbindelse med den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i 1933, deltok han i mars samme år i den høytidelige seremonien i Garnisonskirken i Potsdam, hvor nasjonalsosialistene markerte kontinuiteten fra det wilhelminske keiserdømmet, det andre riket, og til deres eget såkalte tredje rike. Etter at hans venn Kurt von Schleicher, den tidligere tyske kansleren, ble myrdet under de lange knivers natt i 1934, trakk han seg fra all politisk virksomhet. Da han innså at Hitler ikke hadde noen planer om å gjeninnføre monarkiet, kjølnet forholdet til ham.
Etter farens død i 1941 ble han familiens overhode, men hadde frasagt seg rettighetene til tronen i 1918.
Han hadde kontakt med tyske antinazistiske motstandsmenn, som hadde tenkt seg at man etter et vellykket kupp mot Hitler akulle iinnsette kronprinsen som representant for det nye Tyskland. Kuppforsøket den 20. juli unndro han seg imidlertid delaktighet i, og bad også sin sønn Louis-Ferdinand om å holde avstand.
Etter krigsslutt ble han tatt til fange av marokkanske soldater i Vorarlberg og på ordre av den franske general Jean de Lattre de Tassigny holdt fanget i tre uker i Lindau. Fra dette fangenskapet vendte han tilbake, ifølge sin hustru, som en brudden mann. Deretter ble han i flere år holdt i arrest i sitt selvvalgte bosted i Hechingen; han fikk ikke bevege seg fritt der utover en omkrets på 25 km. Der levde han til oktober 1945 på Burg Hohenzollern som ikke egnet seg som noe sted å bo, deretter i en stor villa, og ett år etter og frem til sin død i et mindre 5-roms huss.
Hallingdal Folkehøgskule
Hallingdal Folkehøgskule er en frilynt folkehøgskole i Gol i Buskerud. Skolen har kapasitet til å ta imot ca 90 elever og er organisert som en selveiende forening. Skolen ble etablert i 1959.
Linjer ved denne skolen er:
Tsjetniker
Tsjetniker (serbisk: četnici, четници) var medlemmer av en serbisk nasjonalistisk og kongelojal geriljagruppe som tok sitt navn fra en serbisk bevegelse som motsatte seg Det osmanske riket på 1800-tallet. Under andre verdenskrig benyttet også Den jugoslaviske kongelige hæren i faderlandet navnet.
Senere, blant annet under Jugoslavia-krigene, har ordet blitt brukt til å beskrive serbiske paramilitære enheter.
Acanthocercus
Acanthocercus er en slekt med agamer. De fleste artene lever på Afrikas horn og Den arabiske halvøy, men den trelevende Acanthocercus atricollis har en vid utbredelse i det østlige og sørlige Afrika.
Medlemmene i denne slekten ble tidligere regnet til Agama, men S.M. Moody viste i 1980 at denne slekten var parafyletisk, og fordelte artene på fire slekter. En av disse slektene ble kalt Stellio. Det har seinere vist at dette navnet er ugyldig av tekniske årsaker (nomen dubium), og at artene i Stellio tilhørte to ulike klader. På grunn av dette er de asiatiske artene nå plassert i Laudakia, og artene fra Afrika og Arabia i Acanthocercus.
Vitenskapelig ansatte
Vitenskapelig ansatte (eller akademisk ansatte) er en norsk samlebetegnelse på personer i akademiske stillinger ved universiteter, høyskoler, frittstående forskningsinstitutter, og andre vitenskapelige institusjoner. Vitenskapelig ansatte driver med forskning, undervisning eller begge deler. Utover dette regnes universitets- og forskningbibliotekarer i universitetssektoren som vitenskapelig ansatte. Også uttrykket universitetslærer er brukt som en uformell samlebetegnelse på kombinerte forsknings- og undervisningsstillinger, fra universitetslektor og opp til professor.
På amerikansk engelsk brukes samlebetegnelsen faculty om vitenskapelig ansatte. På britisk engelsk brukes betegnelsen academics (akademikere).
Vitenskapelige institusjoner har som hovedregel også ansatte som ikke er akademikere, som jobber med ulike typer drift av institusjonen, slik som administrasjon, renhold, vakthold eller som ulike typer assistenter for vitenskapelig personale; disse betegnes som teknisk-administrativt ansatte.
Vitenskapelig ansatte blir noen ganger feilskrevet som «vitenskapelige ansatte».
Vanlige stillingstyper i Norge
SKO = Stillingskode
Sammenligning av stillinger i universitetssektoren i ulike land
Tabellen er en grov sammenligning av de vanligste stillingstypene, men det er store variasjoner i hvordan en del titler (f.eks. Lecturer) brukes.
Pune
Pune (marathi ) er en by i India. Byen ligger i delstaten Maharashtra. Pune hadde 3,337,481 innbyggere i 2009. Byen er et sentrum for handel, samferdsel og kultur. Pune har en solid industri. Byen er kjent som en universitetsby. Den har også flere militære anlegg og skoler. Pune var en hovedstad for marathafolket fra 1714—1817. 5. mars 2008 åpnet Jotun (konsern) sitt første produksjonsanlegg i India i Ranjangaon utenfor Pune.
Dục Đức
Dục Đức, Nguyen Phuoc Ung Chan (født 1852 i Huế, død 1883 samme sted) var keiser tilhørende Nguyen-dynastiet i Vietnam i bare tre dager 20. til 23. juli 1883.
Han var nevø til og ble adoptert av den forrige keiseren Tự Đức, som ikke kunne få barn etter at han hadde hatt kopper. Dục Đức ble da franske styrker var i ferd med å erobre hele Vietnam, etter at Cochinkina tidligere var erobret i 1867. Han ble ikke ansett til å være sterk nok til å stå imot presset fra Frankrike og ble betraktet mer som en levemann. Han ble derfor avsatt av ledende mandariner og stengt inne i en bygning til han sultet ihjel.
Sønnen Thành Thái ble imidlertid keiser fem år senere.
Hardanger Folkehøgskule
Hardanger Folkehøgskule er en folkehøgskole i Lofthus i Hordaland. Skolen tar årlig imot vel 75 elever og eies av Hardanger Høgskulelag. Skolen ble etablert i 1869, og flyttet til Hordatun på Lofthus i 1917. Skolen ble gjenoppbygget etter en brann i 1937. Rektor ved skolen er Trond Instebø.
Linjefag ved denne skolen er:
Rennweg undergrunnsstasjon
Rennweg er en undergrunnsstasjon på Nürnbergs undergrunnsbanenettverk. Rennweg er på linjen U2 og forsterkerlinjen U21.
Terry Neill
William John Terence «Terry» Neill (født 8. mai 1942, død 28. juli 2022) var en nord­irsk fotball­spiller og -manager.
Født i Belfast, så spilte han i sine unge år for Bangor FC, før han flyttet til Arsenal FC i 1969. Han lagde mål i sin første kamp for Arsenal mot Sheffield Wednesday, og ble en dyktig midt­stopper (men han spilte også sideback). Han ble fast både på Arsenal-laget og på det nord­irske landslaget på 1960-tallet, og kom til å bli kaptein på begge lagene. Han ble Arsenals yngste kaptein i en alder av 20 år, og spilte totalt 255 kamper for Arsenal og 59 landslags­kamper for Nord-Irland.
Mot slutten av 1960-tallet ble Neill plaget av skader og gulsott, og kunne ikke være med i liga­cup­finalen i 1969 (Arsenal tapte). Selv om han bare var 28 år gammel, så ble han i 1970 ansatt av Hull City som spillende manager, en av tidenes yngste i den engelske liga. Senere ble han også spillende manager for det nord­irske landslaget. Han gav seg som aktiv spiller i 1973, og forlot Hull ett år senere for å ta over som manager i Arsenals største rival Tottenham Hotspur, der han erstattet Bill Nicholson. Han ledet Spurs i to år, og var nær på å rykke ned med laget.
Neill trakk seg tilbake fra fotballen og åpnet sportsbarer i Hendon og Holborn, i det sentrale London.
Don’t Shoot Me I’m Only the Piano Player
Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player er et album av Elton John. Albumet ble gitt ut i 1973 og ble produsert av Gus Dudgeon. For andre gang på rad gikk et Elton John-album på 1.-plass på listene i USA.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Bernie Taupin og Elton John.
Öjersjö
Öjersjö er et tettsted i Partille kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 3 543 innbyggere.
Historie
Opprinnelsen til navnet Öjersjö har ikke noe med sjø å gjøre. Det kommer av Øiars röjning (norsk: Øiars rydning) En nybygger ved navn Øiar ryddet seg jord i området på 1400-tallet for å skape seg en boplass. Etter alle år har navnets opprinnelse gått i glemmeboken, og ordet sjø har i stedet sneket seg inn i stedsnavnet.
Öjersjö er i dag blant de dyreste boligområdene i Partille kommune. Beliggenheten ved Kåsjön og Knipeflågbergens naturreservat, som igjen grenser til Delsjöområdets naturreservat, gjør Öjersjö til et attraktivt boområde. Kåsjön er i dag Partille kommunes drikkevannsreservoar.
Befolkningen har økt med 25 prosent fra 2000 til 2007, fra 2 690 innbyggere til 32 361. Ifølge kommunen forventes innbyggertallet å stige med ytterligere 15 prosent innen 2012.
Kommunikasjon
Til Göteborg tar det ca. 10 minutter med bil og 18 minutter med buss. Det er ca. 12 km til Landvetter lufthavn.
Svanvik (Bohuslän)
Svanvik er et tettsted i Orust kommune i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 293 innbyggere.
Fylkesvei 86 (Oppland)
Fylkesvei 86 i Oppland gikk mellom Helsetsvingen i Vestre Toten og Valle i Østre Toten. Veien var 8,2 km lang.
Sankt Leonhard undergrunnsstasjon
St. Leonhard er en undergrunnsstasjon på Nürnbergs undergrunnsbanenettverk. St. Leonhard er på linjen U2 og forsterkerlinjen U21.
Megadeth
Megadeth er et thrash metal-band fra Los Angeles i USA. Stilen har opp gjennom årene utviklet seg fra å være et speed/thrash metal-band til et alternativt heavy metal-band på 90-tallet.På senere album har Megadeth gått over til en renere heavy metal-stil med thrash og speed metal-elementer. Til dags dato er det bare Dave Mustaine som har vært medlem siden begynnelsen. Megadeths offisielle maskot heter Vic Rattlehead.
Action Quake 2
Action Quake 2 er en populær modifikasjon til spillet Quake II. Spillet forsøker å gjenskape farten og spenningen fra din favoritt actionfilm, hvor én kule faktisk kan drepe en person. Men oddsen for å overleve er naturligvis bedre hvis man fortsetter å skyte. Det ble laget en hel del bra maps og lagt til mye av det man anser som en selvfølge i en god actionfilm, utstyr som kevlarvest (kevlar jacket) og skarpskytterrifle er en av de mer populære utrustningene i spillet.
«AQ2», er antakeligvis det første eksemplet på et semi-realistisk førstepersons skytespill, semi-realistisk vil si at det forekommer ting som ikke lar seg gjøre i det virkelige liv, men som likevel er designet for å emulere det virkelige liv. For eksempel hvis foten blir truffet vil spillfiguren få 'leg damage', dvs. at man i tillegg til å blø vil få redusert bevegelse som man kan bli kvitt ved å bandasjere i 6 sekunder. I det virkelige liv vil det selvfølgelig ikke la seg gjøre å stoppe en blødning fra et skuddsår og fortsette i samme tempo etter bandasjering i 6 sekunder.
Megadeth
Metallica
Da Lars Ulrich søkte etter en permanent gitarist for Metallica i en lokalavis i 1982, svarte Dave Mustaine og møtte opp på en audition, hvorpå han ble opptatt i bandet. Året etter forlot han det igjen på grunn av uoverensstemmelser. Mustaine og Metallica har imidlertid spilt sammen i 2011 med Anthrax, Slayer, Megadeth og Metallica som The Big 4.
Action Quake 2
I et forsøk på å lage en «oppfølger» til suksessen «AQ2» ble Reaction Quake 3 til, men spillet oppnådde aldri den samme suksessen og har til dags dato ikke vært annet enn en skygge av det opprinnelige spillet fra 1998. Det har også kommet «action»-modifikasjoner til andre spill, blant annet Action Half-Life, som er en mod til det kjente spillet Half-Life. Action Unreal Tournament var også under utvikling, men ble ikke gjort ferdig.
Spillets slagord er: "All the fun and speed of your favorite action movie, without the cost of a ticket!".
Våpen og artikler
I flerspillermodus kan hver spiller velge et våpen og en spesiell artikkel. Hver spiller får også en MK23 pistol og en kniv uavhengig av valg.
Megadeth
1983–1984
Dave Mustaine ble kjent med bassisten David Ellefson, som på dette tidspunktet var atten år gammel. Siden både Mustaine og Ellefson heter David til fornavn, endte Mustaine opp med å kalle Ellefson for «Dave jr.» De fant siden en trommeslager, Lee Rausch og en ekstra gitarist, Kerry King. Megadeth sin første konsert ble holdt 15. februar 1984.
De vurderte å kalle bandet «Fallen Angel» som var navnet på et tidligere prosjekt av Mustaine, men navnet endte på Megadeth. Navnet tok de fra uttrykket «Megadeath» som betyr «en million døde», men valgte å droppe a-en for å gjøre det til «sitt eget».