cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dolly Parton
1976–1986
Parton var en av tre programverter (sammen med Roy Clark and Glen Campbell) på CBS-programmet Fifty Years of Country Music. I 1979 var Parton programvert i NBC prgrammet The Seventies: An Explosion of Country Music, med liveopptreden ved Ford Theatre i Washington, D.C., der publikum inkluderte President Jimmy Carter. Hennes kommersielle suksess vokste på 1980-yallet, med tre country chart nr. 1 hits, den Donna Summer-skrevne «Starting Over Again» (skrevet sammen med Bruce Sudano), «Old Flames Can't Hold a Candle to You», og «9 to 5» også skrevet av Dolly Parton og toppet både country og pop-listene tidlig i 1981. Hunn hadde en annen Topp 10 singel det året med «Making Plans», en singel utgitt fra et 1980 album med Porter Wagoner, utgitt som en del av en løsning på en rettssak mellom paret.
Inge Stenkilsson den eldre
Pavens brev om dette emnet er et av de få skriftlige bevis på Inge som svensk konge: «Ingo gloriosus Suetonum Rex» – Inge, svearnes ærerike konge. I et annet brev fra pave Gregorius VII i 1081 nevnes han derimot ikke som konge av Sverige, kun som konge av Vestgøtland, «rege wisigothorum».
«Oregon» (1874)
«Oregon» var et seilskip (fullrigger) Bygget av J. Hauge i Leirvik på Stord. Levert i oktober 1874 til skipsreder E. Berentsen, Stavanger. Solgt til Jacob Waage som eide skipet til det havarerte og ble kondemnert.
Inge Stenkilsson den eldre
En annen historisk hendelse var det såkalte trekongemøtet i 1101 i Konghelle i norske Båhuslen, nå svenske Kungälv hvor Erik Eiegod, konge av Danmark, Magnus Berrføtt, konge av Norge, og Inge den eldre, konge av Sverige, skal ha kommet sammen for utarbeide en fredsavtale. Dette møtet er blitt beskrevet av Snorre Sturlason i Magnus Berrføtts saga. De nøyaktige detaljene om hvorfor og hvor møtet ble holdt er ukjent, men resultatet ble at de ikke skulle føre krig mot hverandre, og at de skulle la grensene være slik de var hos deres forfedre. Ifølge Snorre giftet Inge bort sin datter Margret (svensk Margareta) til kong Magnus for å bekrefte freden. Etter dette fikk hun navnet ‘Margret Fredkulla’. Det siste betyr ‘Fredskvinne’.
Årstallet for Inge den eldres død og når han fratrådte tronen er svært uklare. Kildene nevner alt fra 1103 til 1118, og det er heller ikke sikkert at de to hendelsene inntraff samtidig. Hervarars sagaen forteller at «Inge styrte riket til sin dødsdag og ble sottedød.»
Han skal ha blitt gravlagt på Hångers ødekirkegård, men en gang før år 1234 ble levningene flyttet til Varnhems klosterkirke hvor han skal ligge under en umerket stein i midtgangen. I kirken finnes det en stein med inskripsjonen som Johan III av Sverige skal ha latt sette opp. Steinen forteller at Inge skal ha blitt drept av dansker i Skåne i år 1064. Den ansvarlige for steinen, Rasmus Ludvigsson, virker å ha fått sin informasjon direkte fra Lilla rimkrøniken som ikke stemmer spesielt godt overens med andre kilder. Det handler antagelig om en sammenblanding med en annen svensk eller vestgøtisk konge eller høvding.
Inge den eldre var gift med Helena, som i noen kilder blir kalt for «Maer» (= mø).
Broutonbukta
Broutonbukta (russisk: бухта Броутона, bukhta Broutona) er ei bukt heilt nord på øya Simusjir i Kurilene i Russland.
Dolly Parton
1976–1986
Temasangen til filmen 9 to 5 fra 1980, Dolly Parton spilte sammen med Jane Fonda og Lily Tomlin, klatret ikke bare til nummer 1 på the country hitlisten i februar 1981, men klatret også til nummer 1 på pop-hitlisten og "adult-contemporary" hitlisten, noe som ga henne en trippel nummer 1 hit. Parton ben av de få kvinnelige countrysangerne til å ha en nummer 1 singel både på country og pop hitlistene samtidig. Sangen mottok også en nominasjon til en Academy Award for Best Original Song. Hennes singler fortsatte å dukke opp i "the country Top 10". Mellom 1981 og 1985, hadde hun 12 Top 10 hiter; hvorav halvparten av dem var en nummer 1 hit. Hun fortsatte å opptre på pop-hitlistene også. En nyinnspilt versjon av «I Will Always Love You», fra filmen The Best Little Whorehouse in Texas (1982) var innom Top 50 det året og hennes duett med Kenny Rogers, «Islands in the Stream» (skrevet av Bee Gees og ble produsert av Barry Gibb), lå to uker som nummer 1 i 1983.
1987–2005: Country og bluegrassperiode
Sammen med Emmylou Harris og Linda Ronstadt, ga Parton ut albumet Trio i 1987, et album som fikk god kritikk. Albume "revitaliserte" Partons musikalske karriere- Albumet lå spending fem uker som nr. 1 på Billboard's Country Albums hitliste, og klatret også til topp 10 på Billboard's Top 200 Albums hitliste. Albumet solgte noen millioner kopier og ga flere Top 10 country hits, inkludert Phil Spector's «To Know Him Is to Love Him», som klatret til nr. 1. Trio vant Grammy Award for Best Country Performance by a Duo or Group with Vocal og ble nominert til "Grammy Award for Album of the Year". Etter et nytt forsøk på pop suksess med albumet Rainbow i 1987, som inkluderte singelen «The River Unbroken», endte som en kooersiell fiasko, noe som fikk Parton ttil å fokusere på innspillinger av countrymusikk. Albumet White Limozeen (1989) produserte to nummer 1 hits, «Why'd You Come in Here Lookin' Like That» og "Yellow Roses". Selv om Parton's countrykarriere virket å ha blitt gjenopplivet, var det bare for en kort stund før den nye nåværende countrymusikken kom tidlig på 1990-tallet og presset de fleste veteranartistene ut av hitlistene.
En duett med Ricky Van Shelton, «Rockin' Years» i 1991, ble en nummer 1 hit, men Partons største kommersielle hit på 1990-tallet kom når Whitney Houston spilte inn «I Will Always Love You» til soundtracket til filmen The Bodyguard (1992). Både singelen og albumet ble en massiv suksess. Partons soundtrack-album fra filmen Straight Talk]] i 1992, ble mindre suksessfull. Men hennes album fra 1993, Slow Dancing with the Moon fikk god kritikk, klatret til nummer fire på countryalbum-listen, og til nummer 16 på Billboard 200 album chart. Hun spilte inn låten «The Day I Fall in Love» som en duett med James Ingram til filmen Beethoven's 2nd i 1993. Låtskriverne (Ingram, Carole Bayer Sager og Clif Magness) ble nominert til en "Academy Award for Best Original Song", og Parton og Ingram opptrådte med sangen ved utdelingen av priser, som også ble vist på TV. I likhet med hennes tidligere samarbeidsalbum med Harris og Ronstadt, ga Parton ut albumet Honky Tonk Angels høsten 1993 med Loretta Lynn og Tammy Wynette. Albumet ble klassifisert til "Gull" av Recording Industry Association of America og hjalp til med å gjenopplive Wynette og Lynns karrierer. I 1994, bidro Parton med sangen "You Gotta Be My Baby" på albumet til kampen mot AIDS, Red Hot + Country, produsert av "Red Hot Organization". Et akustisk album, Heartsongs: Live from Home, som inneholdt forkortede versjoner av noen av hennes hits, sammen med noen tradisjonelle sanger, ble utgitt i 1994.
Partons innspilte musikk under midten av 1990-tallet var fortsatt godt likt. Hennes nyinnspilling av "I Will Always Love You" fra 1995, som en duett med Vince Gill, fra hennes album Something Special vant "Country Music Association's Vocal Event of the Year Award". Året etter, Treasures, et album med coverlåter fra 1960 og 1970-talls hitsanger ble utgitt og inneholdt en blanding av materiale, inkludert sanger av Mac Davis, Pete Seeger, Kris Kristofferson, Cat Stevens og Neil Young. Hennes innspilling av Cat Stevens «Peace Train» ble senere re-mixet og utgitt som en "dansesinge"l, som klatret opp på Billboards "dance singles" liste. Hennes country-rock album, Hungry Again fra 1998 bestod utelukkende av hennes egne komposisjoner. Selvom ingen av albumets to singler, «(Why Don't More Women Sing) Honky Tonk Songs» og «Salt in my Tears», kom på hitlistene, fikk videoene av begge sangene mye visning på dem amerikanske TV-kanalen, CMT. Et andre og senere samarbeid mellom Dolly Parton, Emmylou Harris og Linda Ronstadt, studioalbumet, Trio II, ble utgitt i 1999. Albumets cover av Neil Youngs sang «After the Gold Rush» vant en "Grammy Award for Best Country Collaboration with Vocals". Parton ble også opptatt i Country Music Hall of Fame i 1999.
Parton spilte inn en serie med bluegrassinspirerte album, som begynte med The Grass Is Blue i 1999, som vant en Grammy Award for "Best Bluegrass Album" og Little Sparrow i 2001, med en cover av bandet Collective Soul's "Shine" som vant en Grammy Award for "Best Female Country Vocal Performance". Det tredje albumet, Halos & Horns fra 2002, inkluderte en bluegrassversjon av Led Zeppelin-sangen «Stairway to Heaven». I 2005, ga Parton ut albumet Those Were The Days som bestod av hennes tolkninger av hit-låter fra folkrock-perioden sent på 1960-tallet og tidlig på 1970-tallet, inkludert «Imagine (sang)|Imagine» av John Lennon, «Where Do the Children Play?» av Cat Stevens, "Crimson and Clover" av Tommy James and the Shondells og «Where Have All the Flowers Gone?» av Pete Seeger.
2005–idag
Dolly Parton tildelt sin andre Academy Award nominasjon for "Best Original Song" for «Travelin' Thru«», som hun skrev for filmen Transamerica fra 2005. På grunn av sangens song's (og filmens) akseptering av en transperson, mottok Parton en rekke dødstrusler. She returnerte til nummer på country hitlistene senere i 2005 ved å låne sin harmonisang ut til Brad Paisleys ballade, «When I Get Where I'm Going». I september 2007, ga Parton ut sin første singel fra sitt eget plateselskap,, Dolly Records, med tittelen "Better Get to Livin'", som klatret til nr. 48 på "Billboard's Hot Country Songs chart". Singelen ble etterfulgt av studioalbumet Backwoods Barbie, som ble utgitt 26. februar 2008, og kom opp til nr. 2 på "the country chart". Albumets debut som nummer 17 på Billboard 200 for "alle sjangere album" var det beste i hennes karriere. Backwoods Barbie produserte fire singler, inkludert tittelsporet, som egentlig ble skrevet til hennes musikal 9 to 5: The Musical, som opprinnelig var skrevet til hennes framtidige film. Etter at Michael Jackson, som Parton kjente personlig, døde, ga hun ut en video, der hun fortalte om sine følelser for Jackson og hans død. 27. oktober 2009, ga Parton ut en 4-CD box, Dolly, som inneholdt 99 sanger dekket det meste av hennes karriere. She ga også ut sitt andre live-album og live DVD, Live From London i oktober 2009, som ble filmet på hennes utsolgte konserter i Londons The O2 Arena. 10. august 2010, ga Parton ut albumet Brother Clyde sammen med sin venn Billy Ray Cyrus. Parton er med på låten «The Right Time», som hun skrev sammen med Cyrus og Morris Joseph Tancredi. 6. januar 2011, annonserte Parton at hennes nye aalbum skulle hete Better Day. I februar 2011, annonserte hun at hun skulle ut på en "Better Day World Tour" med start den 17. jul 2011, med show i det nordlige Europa og i USA. Albumets "lead-off" singel, «Together You and I», ble utgitt 23 mai 2011, og Better Day ble utgitt 28 juni 2011. I 2011, haddee Parton stemmen til karakteren "Dolly Gnome" i tegnefilmen Gnomeo & Juliet. 11. februar, 2012, etter Whitney Houstons plutselige død, uttalte Parton:, "Mine is only one of the millions of hearts broken over the death of Whitney Houston. I will always be grateful and in awe of the wonderful performance she did on my song, and I can truly say from the bottom of my heart, Whitney, I will always love you. You will be missed."
I 2013 kom Parton sammen med Lulu Roman for en nyinnspilling av «I Will Always Love You» til Romans album, At Last. I 2013, kom Parton og Kenny Rogers sammen igjen for en innspilling av tittelsangen til hans album You Can't Make Old Friends. For dette ble de nominert på 2014 års Grammy Awards til Grammy Award for "Best Country Duo/Group Performance". I 2014, dro Parton ut på "Blue Smoke World Tour" til støtte for hennes førtiandre studioalbum, Blue Smoke. Det var hennes første album som ble utgitt i Australia og New Zealand den 31. januar for å være utgitt ved konsertene i februar, og gikk opp til Topp 10 i begge land. Albumet ble utgitt i USA den 13. mai og debuterte som nummer 6 på Billboard 200 listen, hvilket ble hennes første Topp 10 album og hennes beste album på hitlistene. Det klatret også til nummer 2 på U.S. country chart. Albumet ble gitt ut i Europa den 9. juni, kom opp til nummer 2 på UK album chart. 29 juni 2014, opptrådte Parton for første gang på Glastonbury Festivalen der hun fremførte låter som "Jolene", "9 to 5" og "Coat of Many Colors" for en tilskuerskare på over 180.000. 6. mars 2016, annonserte Parton at hun skulle dra ut på turnê, til støtte for sitt nye album, Pure & Simple. Turnêen var en av Partons turnêer i USA i de siste 25 årene. 64 ble planlagt were planned i USA og Kanada, der de ville besøke steder der de ikke hadde opptrådt på tidligere turnéer. Høsten 2016 ga hun ut «Jolene«» som en singel sammen a cappella gruppen Pentatonix og opptrådte på "The Voice" sammen med Pentatonix og Miley Cyrus i november 2016. Også i 2016, var Parton en av de tretti artistene som opptråde med «Forever Country«», en blanding av mange sanger, som f.eks. «Take Me Home, Country Roads», «On the Road Again» og hennes egen «I Will Always Love You». Sangen feirer 50 år med CMA Awards (Country Music Association Awards). Under selve seremonien, ble Parton æret med "Willie Nelson Lifetime Achievement Award", hvilken ble presentert av Lily Tomlin og ble etterfulgt av en hyllning der Jennifer Nettles, Pentatonix, Reba McEntire, Kacey Musgraves, Carrie Underwood og Martina McBride. I 2017 opptrådte Parton på Rainbow, fra det tredje studioalbumet til Kesha der Dolly opptrer i en duett, «Old Flames Can't Hold a Candle to You». Låten ble skrevet sammen med Keshas mor, Pebe Sebert. Låten var tidligere en hit for Parton og ble inkludert på hennes 1980 album Dolly, Dolly, Dolly. Hun samarbeidet også med låtskrivningen og la til sang på «Rainbowland» på Younger Now, det sjette albumet med grand-datteren Miley Cyrus.
25. juni, 2019, listet The New York Times Magazine Parton som en av hundrevis av artister som fikk sitt materiale ødelagt i brannen i Universal Studios i Hollywood i 2008. I juli 2019, opptrådte Parton ved en uannonsert forestilling ved Newport Folk Festival i Rhode Island og opptrådte med flere sanger akkompanert by the Highwomen og Linda Perry. I 2020, fikk Parton stor oppmerksomhet etter å ha lagt ut fire bilder som she som skulle vise hvordan hun ville presentere seg selv på de sosiale plattformene LinkedIn, Facebook, Instagram and Twitter. Den originale posten på Instagram gikk viralt etter at kjendiser postet deres egne versjoner av den såkalte "Dolly Parton utfordringen" på sosiale media. 10 April 2020, gjenutgav Parton 93 sanger fra 6 av sine klassiske album, Little Sparrow, Halos & Horns, For God and Country, Better Day, Those Were The Days og Live and Well og alle er spillbare online. 27. mai 2020, utga Parton en helt ny sang, «When Life Is Good Again«». Denne sangen ble gitt ut for å hjelpe folk å holde motet oppe om de var rammet av 2020 COVID-19 pandemien. Parton ga også ut en musikkvideo for «When Life Is Good Again» som fikk premiere på "Time 100" 26 May 2020.
In august 2020 annonserte Parton en plan om å gi ut sitt første "holiday album" på 30 år. A Holly Dolly Christmas kom ut i oktober 2020. 6. desember 6, sendte CBS en "Christmas special" med navnet "A Holly Dolly Christmas", der Parton opptrådte sanger fra sine album.
I 2022, ble Dolly valgt for inntak i Rock and Roll Hall of Fame. Parton takket først nei til nominasjonen, da hun trodde at Rock and Roll Hall of Fame var kun "for the people in rock music", men etter å ha lært at set ikke var sånn, sa Parton at hun ville akseptere dersom hun ble innvalgt. Ii mai ble hennes induksjon annonsert, til slutt, den 5. november 2022, ble hun indusert i Rock and Roll Hall of Fame. I oktober 2022 fastslo Parton i et intervju at hun ikke lenger ville turnere, men ville fortsette å spille live iblant. 17. januar, 2023, annonserte Parton at hun ville utgi sitt første rock-album, med tittelen Rock Star, senere samme år, i et intervju på The View.
Familie
Dolly Parton det fjerde av 12 barn. Hennes søsken er: Willadeene, David Wilburn, Coy Denver, Robert Lee, Stella Mae, Cassie Nan, Randel Huston (død), Larry Gerald (død), tvillingene Floyd Estel (død) og Frieda Estelle og Rachel Ann.
6. mai 2016, annonserte Parton at hun og mannen skulle fornye sine ekteskapsløfter ved sitt 50års bryllupsjubileum senere in måneden.
Parton og Dean har hjulpet til med å oppdra flere av Partons yngre søsken i Nashville og instruert sine nieser og nevøer til å kalle Dean og Parton "Uncle Peepaw" og "Aunt Granny", det siste navnet var et navn som ga navn til Parton's Dollywood restauranter. Parton er gudmor til skuespiller og sanger og låtskriver Miley Cyrus.
Diskografi
Albumliste
Singler (topp 10 på Hot Country Songs)
Santa Monica – UCLA Medical Center
Santa Monica–UCLA Medical Center er et sykehus i Santa Monica i California i USA.
Historie
Sykehuset ble åpnet i 1926 og er en del av UCLA Health System. Det er også internasjonalt kjent for sitt voldtektssenter, Rape Treatment Center, og senter for seksuelt misbrukte barn, Stuart House.
Badestamp
En badestamp er et slags minibasseng vanligvis laget av tre, med en vedovn oppi bassenget til å varme opp vannet, ofte er den plassert slik at man kan pumpe inn sjøvann i den. Den er utstyrt med benker oppi, slik at man kan sitte og nyte et varmt bad.
De er vanligvis et par meter i diameter.
Sõrve fyr
Fyrtårnet er 52 meter høyt, men lyser fra 53 meter over havnivået. Lyset er synlig fra 15 nautiske mil avstand. Det skriver seg tilbake til 1654, men fikk dagens bygg i 1945.
Song to Woody
«Song to Woody» er en av de første sangene skrevet av den amerikanske singer-songwriter Bob Dylan.
Sporet er fra hans selvtitulerte debutalbum Bob Dylan fra 1962. Sangen meddeler Dylans verdsettelse av folkemusikklegenden Woody Guthrie, og er basert på Guthries sang, «1913 Massacre». Sangen refererer også til ikoner som Cisco Houston og Leadbelly, som lagde musikk som Dylan verdsatte.
Konsentrasjon (psykologi)
Konsentrasjon av latin cocentrare i betydningen samling, fortetting. Konsentrasjon er å samle tankene rundt en endelig mengde av tanker og/eller sanseinntrykk, slik at andre tanke/sanse inntrykk blir undertrykket.
Teddy Pendergrass
Theodore DeReese «Teddy» Pendergrass sr. (født 26. mars 1950, død 13. januar 2010) var en amerikansk R&B/soul-sanger og låtskriver. Han var også kjent under navnene Teddy P, TP, og Teddy Bear. Pendergrass ble kjent som sanger i Harold Melvin & the Blue Notes på 1970-tallet før han gjorde solokarriere på slutten av 80-tallet.
Konsentrasjon (psykologi)
Endel personer diagnostisert med Aspergers syndrom har imidlertid også forhøyet konsentrasjonsevne sammenlignet med til normalbefolkningen, og kan ha meget velutviklede evner på spesielle områder. Populærkulturelle eksempler på dette er Lisbeth Salander i Millennium-trilogien til i Stieg Larsson og Raymond Babitt i filmen Rain Man.
Teddy Pendergrass
Pendergrass ble lam fra livet og ned i en bilulykke i 1982.
Barndom og ungdom
Han ble født Theodore DeReese Pendergrass søndag 26. mars 1950 i Philadelphia. Han var det eneste barnet til Jesse og Ida Geraldine (født Epps) Pendergrass. Da Pendergrass var veldig ung, forlot faren familien; Jesse ble knivstukket 13. juni 1962. Pendergrass vokste opp i Philadelphia og sang ofte i kirken. Han drømte om å være pastor og fikk sitt ønske da han i en alder av 10 ble ordinert til minister (ifølge forfatteren Robert Ewell Greene). Pendergrass tok også opp trommer i løpet av denne tiden og var junior diakon i sin kirke.
Pendergrass gikk på Thomas Edison High School for Boys i Nord-Philadelphia. Han sang med Edison Mastersingers. Han droppet ut av skolen da han var ten-åring og gikk inn i musikkbransjen der han spilte inn sin første sang "Angel with Muddy Feet". Innspillingen var imidlertid ingen kommersiell suksess. Pendergrass spilte trommer for flere lokale Philadelphia-band, og ble til slutt trommeslager av The Cadillacs (Ikke Harlem-gruppen med samme navn). I 1970 ble han oppdaget av The Blue Notes' grunnlegger Harold Melvin (1939–1997), som overbeviste Pendergrass om å spille trommer i gruppen. Imidlertid begynte Pendergrass å synge med under en forestilling, og Melvin gjorde ham til forsanger. Blue Notes fikk en innspillingskontrakt med Philadelphia International Records i 1971. Det var starten på Pendergrasss' samarbeid med Kenny Gamble og Leon Huff.
Harold Melvin and the Blue Notes 1970-1975
Gruppen toppet hitlistene med flere utgivelser de neste årene, inkludert «The Love I Lost», en sang som gikk forut for den kommende discomusikken, balladen «Hope That We Can Be Together Soon» og sosialt bevisste singler som «Wake Up Everybody» og «Bad Luck». En av gruppens singler var deres versjon av Philly soul-klassikeren «Don't Leave Me This Way», som ble til et disco-hit da Motown-artisten Thelma Houston ga ut sin versjon i 1976. I 1975 lå Pendergrass og Harold Melvin i strid, hovedsakelig over økonomiske anliggender og personlighetskonflikter. Til tross for at Pendergrass sang de fleste av gruppens sanger, kontrollerte Melvin gruppens økonomi. På et tidspunkt ønsket Pendergrass at gruppen skulle bli omdøpt til «Teddy Pendergrass and the Blue Notes» fordi fans fortsatte å forveksle ham med Melvin. Pendergrass forlot gruppen i 1975, og Blue Notes slet med å finne hans arvtager. De forlot til slutt Philadelphia International og havnet i skyggen av andre artister. Dette varte frem til Melvins død i 1997. Så sent som 2014 har en versjon av gruppen turnert med de gamle sangene under navnet Harold Melvins Blue Notes.
Tidlig solosuksess
I 1977 ga Pendergrass ut sitt selvtitulerte album, som solgte til platinaog blant annet inneholdt discohiten «I Don't Love You Anymore». Oppfølgersingelen, «The Whole Town's Laughing at Me», ble en topp 20-hit på R&B-listen. Selv om den ikke ble gitt ut som single, var også uptempo-låten «You Can't Hide from Yourself» og «The More I Get, The More I Want», samt balladen «And If I Had», hits. Debutalbumet ble raskt fulgt av Life Is a Song Worth Singing fra 1978. Dette albumet var enda mer suksessfull og inneholdt singlene «Only You» og nummer 1 R&B-hiten «Close the Door"». Albumets popularitet ble fremmet av disco-hiten «Get Up, Get Down, Get Funky, Get Loose», balladen «It Don't Hurt Now», og midt-tempolåten «When Somebody Loves You Back». R&B-utgivelsen, som solgte til platina, ble fulgt opp i 1979 av to suksesser, albumet Teddy (som ble nummer én på Billboards R&B-liste i åtte uker og kåret til årets nest største R&B-album), og konsertutgivelsen Live Coast to Coast. Hitlåter inkluderte «Come Go with Me», den erotiske balladen «Turn Off the Lights» og uptempo-låten «Do Me». Albumet ''TPææ fra 1980 inkluderte «Love TKO», Stephanie Mills-duettversjonen av «Feel the Fire» og Ashford & Simpson-komposisjonen «Is It Still Good to You». Mellom 1977 og 1981 landet Pendergrass fem påfølgende platinaalbum, som på det tidspunktet var rekord for en rytme- og bluesartist.
Pendergrass popularitet ble massiv på slutten av 1978. Han manager Shep Gordon utviklet en plan for Pendergrass neste turné som gikk ut på å spille for bare kvinnelige publikum, og startet en trend som fortsetter i dag kalt «kun kvinner-konserter». Med fire platinaalbum og to gullalbum var Pendergrass på vei til å være det media kalte «den svarte Elvis», ikke bare når det gjelder hans crossover-popularitet, men også på grunn av at han kjøpte et herskapshus i likhet med Elvis' Graceland, som ligger like utenfor hjembyen Philadelphia. Tidlig i 1982 var Pendergrass kanskje den ledende mannlige R & B-artisten på sin tid, tilsvarte Marvin Gayes popularitet og overgikk Barry White og alle andre innen R&B-feltet. I 1980 ga Isley Brothers ut «Don't Say Goodnight (It's Time for Love)» for å konkurrere med Pendergrass' «Turn Off the Lights», noe som viste Pendergrasss innflytelse på det stille stormformatet av svart musikk.
Bilulykke
18. mars 1982, i East Falls-delen av Philadelphia på Lincoln Drive nær Rittenhouse Street, var Pendergrass involvert i en bilulykke. Det så ut som om noen hadde tuklet med bremsene til den nye Rolls-Royce Silver Spirit han nettopp hadde mottatt. Pendergrass og hans passasjer Tenika Watson, en transgender-prostituert som vitnet om at Pendergrass var edru og uforstående til hvorfor bremsene ikke fungerte, ble innestengt i vraket i 45 minutter. Mens Watson kom bort fra kollisjonen med mindre skader, fikk Pendergrass en ryggmargsskade som gjorde ham lam fra brystet og ned. Han begynte å trene seg opp med fysikalsk behandling.
Senere solokarriere
I august 1982 ga Philadelphia internasjonalt ut This One's for You, som ikke ble en suksess, i likhet med 1983s Heaven Only Knows. Begge albumene inneholdt materiale Pendergrass hadde spilt inn før kollisjonen. Albumene fullførte kontrakten med Philadelphia International. Da Pendergrass bestemte seg for å gå tilbake til studioet for å jobbe med ny musikk, hadde han problemer med å finne en ny platekontrakt. Etterhvert signerte han en kontrakt med Asylum Records og ga ut Love Language i 1984. Albumet inkluderte popballaden «Hold Me» med en da ukjent Whitney Houston. Den nådde nr. 38 på Billboard-albumlisten og ble sertifisert gull av RIAA.
13. juli 1985 gjorde Pendergrass comeback på scenen under Live Aid-konserten i Philadelphia foran et live publikum på over 99,000 og anslagsvis 1,5 milliarder TV-seere. Det var 35-åringens første liveopptreden etter ulykken. Pendergrass fremførte Diana Ross-sangen «Reach Out and Touch (Somebody's Hand)». I 1988 scoret Pendergrass sin første R&B nummer én-hit på nesten et tiår da sangen «Joy» fra albumet med samme navn, ble gitt ut. Det var hans siste Hot 100-rangerte single, og toppet på nummer 77. Albumet ble sertifisert gull av RIAA samme år. Pendergrass stemme ble også hørt på jinglene til en daværende lokal radiostasjon i Philadelphia, WSNI-FM. Pendergrass fortsatte å spille inn gjennom 1990-tallet. En av sangerenes siste hits var den hip-hop-skjeve «Believe in Love», utgitt i 1994. I 1996 spilte han sammen med Stephanie Mills i turnéproduksjonen av gospelmusikalen Your Arms Too Short to Box with God. I 1998 ga Pendergrass ut sin selvbiografi med tittelen Truly Blessed.
Pendergrass opptrådte på en konsert på Wiltern Theatre i Los Angeles 14. februar 2002 med tittelen «The Power of Love». Konserten ble til albumet From Teddy, With Love, som ble gitt ut på plateselskapet Razor & Tie senere samme år. Det var hans andre (etter Live! Coast to Coast) og siste live-album. I sine senere år har Pendergrass' «Wake Up Everybody» blitt covret av en lang rekke artister fra Simply Red til Patti LaBelle og ble valgt som et samlingsrop under presidentkampanjen i 2004 av Kenneth «Babyface» Edmonds for å mobilisere velgere. I tillegg har Little Brother, Kanye West, Cam'ron, Twista, Ghostface, Tyrese Gibson, 9th Wonder, DMX og DJ Green Lantern gjort bruk av verkene hans.
I 2006 kunngjorde Pendergrass at han trakk seg tilbake fra musikkbransjen. I 2007 gjorde han en kort opptreden for å delta i Teddy 25: A Celebration of Life, Hope & Possibilities, en 25-årsjubileums prisutdeling som markerte Pendergrass' bilulykke, men også samlet inn penger til hans veldedighetsorganisasjon, «The Teddy Pendergrass Alliance», og hedret dem som hjalp Pendergrass etter ulykken.
Død
5. juni 2009 gjennomgikk Pendergrass vellykket kirurgi for tykktarmskreft og kom hjem for å hvile seg. Noen uker senere kom han tilbake til sykehuset med luftveisproblemer. Syv måneder senere, 13. januar 2010, døde han av åndredrettssvikt med sin kone Joan ved sin side på Bryn Mawr Hospital i Bryn Mawr, Pennsylvania. Han var 59 år. Han ble gravlagt på West Laurel Hill Cemetery i Bala Cynwyd, Pennsylvania.
Suurupi fyr
Suurupi fyr er et fyrtårn ved Finskebukta i Estland, beliggende ytterst på halvøya Suurupi som hører til Harku kommune i Harju fylke nord i landet, 20 km vest for Tallinn.
Fyrtårnet er 22 meter høyt, men lyser fra 66 meter over havnivået. Lyset er synlig fra 15 nautiske mil avstand. Det skriver seg tilbake til 1760, men dagens tårn ble reist i 1951.
Pyrgomorphidae
Utseende
Middelsstore til store, oftest tunge og trege, gjerne grønne gresshopper. Hoppebeina er forholdsvis dårlig utviklet, disse artene hopper sjelden. Hodet er noe kjegleformet, antennene nokså kraftige. Mange arter har påfallende fargemønstre i rødt, hvitt eller blått. De fleste har reduserte vinger.
Levevis
thumb|left|300px| Dictyophorus spumans, et eksempel på en fargerik art Pyrgomorphidae er planteetere og finnes gjerne krypende rundt i vegetasjonen. De er vanligvis temmelig trege insekter, som stoler på kamuflasje eller giftighet for å unngå å bli spist. Noen er utmerket kamuflert og ligner kvister, mens andre har skrikende farger som signaliserer at de er giftige. Dersom de blir truet, kan de sprute irriterende væske eller skille ut et giftig skum. Disse stoffene kan også være temmelig giftige for mennesker. De legger vanligvis eggene sin epå bakken, men noen ganger i råtnende ved, eller i jordsmonnet som har dannet seg rundt epifytter på trestammer. Noen arter kan leve delvis i vann. En del arter er selskapelige.
Skadedyr
De fleste Pyrgomorphidae er ikke regnet som skadedyr, men enkelte kan gjøre noe skade på dyrkede vekster.
A/S SABA
A/S SABA, senere kalt SABA Mölnlycke A/S (1986–1996), Sca Mölnlycke og Sca Hygiene Products, var en norsk bedrift som produserte hygieneprodukter som menstruasjonsbind, tamponger, bleier og inkontinensprodukter og våtservietter. Bedriften ble etablert i 1945 på Råel i dagens Tønsberg kommune i Vestfold. Saba hadde en periode flere hundre ansatte og ble regnet som en hjørnesteinsbedrift i distriktet.
Pyrgomorphidae
Utbredelse
Denne familien er utbredt i tropene over det meste av verden. De fleste artene lever i Afrika og på Madagaskar, mens de fleste slektene finnes i Sørøst-Asia.
A/S SABA
I 1968 ble Saba kjøpt opp av det svenske industriselskapet Mölnlycke AB. I 1996 tok SCA (Svenska Cellulosa Aktiebolaget) over Mölnlycke, og dermed også Saba. Produksjonen i Tønsberg opphørte i 2002, og i 2007 flyttet de siste ansatte fra Tønsberg til hovedkontoret i Oslo.
Historie
I 1940 begynte Arne Gravdahl, som drev transportforretning og landhandel i Andebu, med produksjon av moderne sanitetsbind. De første fabrikkproduserte damebindene kom i handelen omkring 1900, men engangsbind overtok først i løpet av 1950-tallet for hjemmestrikkede kluter og tidligere tiders ofte improviserte menstruasjonsbeskyttelse. Gravdahl startet opp sammen med Olav Breian i en garasje på Øvre Råel i daværende Sem kommune, ca. tre km utenfor byen. Fem år seinere etablerte Arne Gravdahl sammen med Gunnar Nissen Brager (1903 –1988 ) fra Røa i Oslo Saba-fabrikken i det som opprinnelig hadde vært en harpunsmie. I 1951 ble en ny bygning tatt i bruk, men da den ble ødelagt i brann i 1952, ble det reist en bygning på 1000 m2, i mur og med nye maskiner.
I 1968 ble familiebedriften kjøpt av den svenske konkurrenten Mölnlycke, et selskap utenfor Göteborg som ble grunnlagt som veveri i 1849. Saba hadde innledet samarbeid med Mölnlycke allerede i 1960,, da for enerett til salg av tampongmerket «o.b.» i Norge. I 1962 ble det inngått en samarbeidsavtale om produksjon og salg av bleier. Fra 1968 inngikk Saba som datterselskap av det svenske industriselskapet. Saba produserte, markedsførte og solgte Mölnlyckes produkter i Norge. Mölnlycke ble på sin side kjøpt av SCA-konsernet i 1975.
Virksomheten ved Saba ble fra slutten av 1960-tallet inndelt i divisjoner. I Tønsberg var det på 1980-tallet fire: Konsumentdivisjonen (markedsføring), sentraladministrasjonen (personal- og økonomiavdeling), produksjonsdivisjonen og engineeringsdivisjonen (utvikling og konstruksjon av maskiner). I Halden ble det laget teknisk-kjemiske produkter som hår- og hudpleiemidler, rengjøringsmidler, lim og annet.
Administrerende direktør i 1988 var Trygve Nagel-Johansen.
I 1996 tok SCA over Mölnlycke og Saba. I 1999 bestemte SCA seg for å skille ut engineeringen og solgte konstruksjonsdivisjonen i Tønsberg til det italienske selskapet GDM, som lager maskiner for engangsbleier.
Produkter
I 1954 utviklet fabrikken i Tønsberg «Saba de-Luxe – bindet med bomull». Det var et sanitetsbind med defibrert cellulose og bomull og var betydelig bedre enn konkurrentenes produkter. Nyvinningene førte til økt salg, fra 400.000 10-pakninger i 1954 til ca. 4,5 millioner 10-pakninger i 1960, og virksomheten vokste med nye produkter og større anlegg. Tidlige engangsbind ble brukt sammen med et diskret hoftebelte eller festet med nåler. Siden kom «Saba Self Sit», bind som ikke skulle knyttes fast, men isteden hadde et lag skumgummi for å holde seg på plass i tettsittende underbukser. Andre bindvarianter var tynne truseinnlegg og tykkere typer til bruk om nettene.
Fram til 1960-tallet ble menstruasjon betraktet som noe høyst privat det var upassende å snakke offentlig om. Hygieneproduktene ble på 1950-tallet vanligvis ikke utstilt i butikkene, men isteden solgt diskret under disken. Noen rev også av merkene og la produktene i gråpapir. Sabas aktive reklame vakte derfor oppsikt flere steder, ikke minst gjennom den omreisende «Saba-bussen»; den hadde fast kjøring til grossister i papir, parfyme og trikotasje på Østlandet. Opprinnelig var det forbudt å selge tamponger i Norge av frykt for helseskade, ble loven ble opphevet sist på 1950-tallet. Inntil da hadde bind stort sett blitt solgt på apotek og i damekonfeskjonsforretninger, men var blitt kjent og vanlig til salgs i norske dagligvarebutikker.
Det største produktet tidlig på 1990-tallet var barnebleier. Voksenbleier og sanitetsbind var også viktige, sammen med bygging av industrimaskiner for å lage bleier, bind og annet.
Ansatte og omsetning
I 1954 hadde Saba ansatt 30 personer på Råel, de fleste kvinner, i 1959 60 og i 1961 90. I 1970 var det ansatt omkring 375 personer, og omsetninga var på 70 millioner kroner. I 1979 var det en årsomsetning på 370 millioner kroner, en tredobling på seks år. Bedriften hadde da 400 ansatte og eget velferdsbygg med idrettshall. I 1988 hadde bedriften 800 ansatte og en omsetning på 1,1 milliarder kroner. Tidlig på 1990-tallet arbeidet det 620 mennesker i den norske delen av Saba Mølnlycke, hvorav rundt 80 som selgere og annet ved Oslo-kontoret. Samlet omsetning var 1,3 milliarder kroner i året. I 1995 var det 540 ansatte.
Mølnlycke-konsernet hadde i 1988 en total omsetning på 21 milliarder kroner og 21 315 ansatte.
SCA Hygiene Products i dag
SCA Hygiene Products AS er i dag (2015) et selskap som lager og selger mykpapir, bleier, inkontinensbeskyttelse og menstruasjonsbind. Det er del av SCA, et globalt Industrikonsern som i tillegg til personlige hygieneprodukter og mykpapir også produserer emballasjeløsninger, avispapir og sagd heltre. SCA ble startet i 1929 og har hovedkontor i Stockholm.
SCA Hygiene Products markedsfører blant annet «Libero», «Libresse», «Tena», «Tork» og «Edet». Saba-navnet er beholdt som varemerke for hygieneartikler solgt i det sentralamerikanske markedet.
Annet
Etter at virksomheten ble lagt ned på Råel, har de gamle kontor- og fabrikklokalene vært utleid som kontorer og lager for bedrifter og privatpersoner. Saba-bygget, også kalt BASA-bygget av utleierne, ble rammet av brann sommeren 2015.
Saba Mölnlycke var sponsor for det norske kvinnelandslaget i fotball da nordisk mesterskap ble arrangert i Norge i 1979. Bedriften fortsatte støtten på 1980-tallet da serien for norsk kvinnefotball fikk navnet «Saba-serien».
Ruger MP9
Ruger MP9 er en maskinpistol fra Sturm, Ruger.
All Kinds of Everything
«All Kinds of Everything» (norsk oversettelse: alle slag av alt) er en irsk slagerballade som vant Eurovision Song Contest 1970 for Irland. Sangen ble sunget av Dana, mens melodi og tekst er skrevet av Danny Lindsay og Jackie Smith. Dette var Irlands første seier i konkurransen, og balladen ble en stor kommersiell suksess etter konkurransen. Blant annet toppet den singellistene i Irland, Belgia og Storbritannia.
Ruger MP9
Den ble introdusert i 1995 for salg til politi- og militærstyrker i USA, men laget allerede tidlig på 1980-tallet av Uziel Gal. Den er ganske lik til Uzi, med teleskopisk sluttstykke, men skyter med sluttstykket lukket. Den er utstyrt med et utskiftbart løp som er raskt å bytte. Den har også integrert teleskopisk foldestokk, og har en omstiller mellom sikring, hel- og halvautomatisk ild. Den ble produsert i et lite begrenset antall, og kom kamret for ammunisjon i kaliber 9 x 19 mm Luger.
All Kinds of Everything
Eurovision Song Contest
«All Kinds of Everything» var ett av åtte bidrag som deltok i den irske nasjonale finalen søndag 1. mars. Der vant sangen en klar seier og ble Irlands bidrag til Eurovision Song Contest 1970 i Amsterdam 21. mars.
Ruger MP9
Ruger MP9 har blitt betegnet som en forbedret Uzi.
All Kinds of Everything
Eurovision Song Contest
I den internasjonale finalen deltok bare tolv land. Blant annet hadde hele Norden trukket seg i protest mot konkurransens form og fordi fire land hadde vunnet konkurransen året før. Dana var sist ut på scenen, og det var Nederlands egen dirigent, Dolf van der Linden, som dirigerte det irske bidraget. På forhånd var Storbritannia favoritt med Mary Hopkin og sangen «Knock Knock, Who's There?». Avstemningen ble en kamp mellom Storbritannia og Irland, og til slutt vant «All Kinds of Everything» med 32 poeng – seks poeng foran Storbritannia.
«All Kinds of Everything» var en langt roligere vinnerlåt sammenlignet med de mer energiske fremførelsene som hadde dominert Eurovision Song Contest årene før. Dette var Irlands første seier i Eurovision Song Contest, og siden har Irland vunnet ytterligere seks ganger. Med det er Irland det mestvinnende landet i Eurovision Song Contest. Bidraget var også politisk følsomt, siden Dana, som kom fra Derry i Nord-Irland, representerte republikken Irland og ikke Storbritannia.
I teksten synger Dana synger om alle tingene som minner henne om kjæresten – enten det er måker, fiskere, fly, morgendugg eller postkort. Hun avslutter hvert vers med å si at «alle slag av alt minner meg om deg».
Innspilling
Dana spilte inn «All Kinds of Everything» etter den nasjonale irske finalen. Arrangør var Phil Coulter, som hadde komponert de britiske Eurovision-sangene «Puppet on a String» og «Congratulations». Ray Horrock produserte singelen. Den ble utgitt 14. mars 1970 på selskapet Rex, der Dana tidligere hadde utgitt fire singler. Rex ble senere en del av plateselskapet Decca Records.
«All Kinds of Everything» ble en stor hit i Irland allerede før den internasjonale finalen. Den gikk også til topps på singellistene i Belgia og Storbritannia, og det samlede salget av Danas «All Kinds of Everything» er anslått til to millioner eksemplarer. Singelen ble også utgitt i Australia, men ble mindre populær enn coverversjonen med vokalisten Pat Carroll fra Melbourne.
Annet
I 1997 deltok Dana – under sitt fulle navn, Dana Rosemary Scallon – i det irske presidentvalget. Under valgkampen ba Independent Television & Radio Commission at irske radiostasjoner om ikke å spille sangen, siden det kunne gi Scallon en fordel overfor de andre kandidatene. Stasjonene som likevel valgte å spille sangen, ble bedt om å redusere dekningen av Danas kandidatur med tre minutter for hver gang de spilte låten (som er tre minutter lang).
Under valget ble journalist Vincent Browne kritisert for å ha intervjuet Dana på en konfronterende måte. Hans unnskyldning tok form av en fremføring av «All Kinds of Everyting» under en påfølgende paneldiskusjon på radio.
Norsk versjon
Fredrik Friis har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Alt det jeg ser omkring».
Listeplasseringer
Listeplasseringer for «All Kinds of Everything», fremført av Dana:
Eksistensialisme
Eksistensialisme er en filosofisk bevegelse som fokuserer på det konkrete individets eksistens. Den avviser essensialistiske teorier om menneskets natur, noe som uttrykkes i det kjente eksistensfilosofiske slagordet «eksistens går foran essens», et utsagn som peker på at man ikke kan definere menneskenes essens uten å ta hensyn til det konkret levde liv. Dette innebærer at ethvert menneskes essens vil være avhengig av dets faktiske eksistens, noe som igjen innebærer at ens essens, i den grad man kan snakke om noe slikt, ikke er noe uforanderlig. Som man ser, setter eksistensialismen stort fokus på menneskets grunnleggende frihet, og på den kontrasten mellom det meningsfylte livet vi lever til daglig og vår jordlige eksistens' meningsløshet. Dette er en tankeretning som er opptatt av menneskets liv, med vekt på ansvar, frihet og valgmuligheter.
Bevegelsen var spesielt populær på midten av 1900-tallet, da filosof og forfatter Jean-Paul Sartre utviklet sin versjon av eksistensfilosofien. Andre filosofer, som Søren Kierkegaard og Friedrich Nietzsche, samt visse forfattere som Franz Kafka og Fjodor Dostojevskij, hadde tidligere behandlet eksistensielle problemer, uten å like uttrykkelig kalle seg eksistensfilosofer. Martin Heidegger, med sin eksistensielle fenomenologi, som bygde videre på og kritiserte Edmund Husserls fenomenologi, var også en stor inspirasjonskilde for Sartre. Hans hovedverk Væren og tid er, sammen med Sartres Væren og intet, blant eksistensfilosofiens viktigste verker. Andre viktige filosofer i denne tradisjonen er Simone de Beauvoir, Maurice Merleau-Ponty og Albert Camus.
Bakgrunn for begrepet «eksistensialisme»
Selv om mange regner Kierkegaard selv som oppfinneren av begrepet eksistensialisme, er det mest sannsynlig at Kirkegaard fikk begrepet (i alle fall begrepet "eksistensiell" som beskrivelse for filosofien hans) fra den norske lyrikeren og litteraturkritikeren Johan Sebastian Cammermeyer Welhaven. Denne påstanden kommer fra to hold. Den norske filosofen Erik Lundestad viser til Frederik Christian Sibbern (daværende dekanus ved det filosofiske fakultet i København). Denne skal ha hatt to samtaler i 1841, først med Welhaven og deretter med Kierkegaard. I samtale med Sibbern er det at Welhaven skal ha funnet «et ord som han mente dekket en tenkning som sto i et nært og positivt forhold til livet, et slikt forhold betegnet han som existensielt». Dette skal så ha blitt bragt videre av Sibbern til Kierkegaard. Den andre begrunnelsen kommer fra den norske idéhistorikeren Rune Slagstad. Han mener å kunne dokumentere at Kierkegaard selv sa at termen «eksistensiell» var lånt fra Welhaven, fordi han en gang skal ha uttalt «Hegelianerne ikke studere[de] Philosophien existentielt, for at jeg skal bruge et udtryk af Welhaven, da jeg engang talte med ham om Philosophien».
Eksistens
Eksistens betegner individets levde liv og dets måte å være i verden. Selv om det kan virke paradoksalt å utvikle abstrakte teorier samtidig som man fastholder hvor viktig det er å ta utgangspunkt i det konkret levde liv, mener de fleste eksistensfilosofer at det finnes trekk som går igjen i hvert individs jordlige eksistens.
Hva disse trekkene er forstås best med utgangspunkt i ordet "eksistens", som kommer fra det latinske "existare", som kan bety noe i retning av "å stå ut av". Dette betegner en form for avstand fra det meningsløse, som gjør mennesket i stand til å projisere mening inn i verden. Bruken av ordet projisere henger også sammen med ordet prosjekt, da det hevdes at ethvert individ belyser verden gjennom sitt prosjekt. Denne projiserte meningen er skjør, og står i konstant fare for å bryte sammen av en hvilken som helst grunn, fra en tragedie til et innsiktsfullt øyeblikk. I et slikt øyeblikk står den enkelte ansikt til ansikt med tilværelsens meningsløshet, og det er i disse øyeblikkene vi er som mest sårbare. Et av hovedtemaene i eksistensfilosofi er dermed hvordan vi best kan møte det absurde, og hvilke konsekvenser vi kan trekke ut av det. Albert Camus mente for eksempel at "det finnes bare ett virkelig seriøst filosofisk problem, og det er selvmord".
Eksistens går forut for essens
Et av eksistensialismens "slagord" er at eksistens går forut for essens. Betydningen av slagordet forstås best i kontrast til en påstand om at essens går forut for eksistens, eller altså at det å være menneske innebærer en form for determinisme, hvor noe slikt som en menneskelig natur eller en gud eller noe lignende har bestemt hva det betyr å være menneske. I en slik oppfatning av mennesket er det én spesifikk ting som er spesielt knyttet til det å være menneske, og dette vil i stor grad være førende for hvordan vi bør leve. En typisk påstand kan for eksempel være at mennesket er essensielt egoistisk eller rasjonelt. Selv om det var Sartre som først lanserte slagordet, finner vi dette temaet behandlet hos de fleste eksistensfilosofer, fra Kierkegaard til Heidegger.
At mennesket definerer seg selv misforstås ofte som en tanke om at det er opp til enhver å nær sagt "ønske" seg det han vil være, og så blir han det. Slik Sartre ser det, er dette dog en form for Ond tro. Det som menes er at mennesket er (1) definert i den grad han handler, og (2) at han er ansvarlig for sine handlinger. For eksempel er en mann som handler ondt mot andre mennesker nettopp derved definert som en ond mann. Samtidig er det han (og ikke for eksempel genene hans) som er ansvarlig for handlingene. Som Sartre sier i Eksistensialisme er humanisme: "Mennesket eksisterer først og fremst, møter seg selv, veller opp i verden – og deretter definerer han seg selv". Dette innebærer også det mer positivt terapeutiske aspektet som går ut på at vi kan velge å handle på en annen måte, en god måte, og så blir vi – ved disse handlingene – gode. Dette innebærer at mennesket ikke er noen av delene, verken godt eller ondt, essensielt.
Angst
I denne sammenheng ser man at angst skiller seg fra frykt i det at frykten har et objekt, og dermed kan være konstruktiv: Man kan gjøre noe for å motvirke det man frykter, men angsten, siden den er for intet, kan ikke inspirere en til å skape. Bruken av ordet "intet" betegner i denne sammenhengen det faktum at man, i angsten, ikke er klar over hva det rent konkret er man engster seg for, siden det ikke er noe objekt. Angsten kan være for en konsekvens av en mulighet, blandet med erfaringen av at man siden man har handlet fritt er ansvarlig for konsekvensen: det er ingen ting i deg som har handlet i ditt sted. Selv om eksempelet med stupet er et mer ekstremt eksempel, hevdes det som regel at angsten er en gjennomgående tilstand, eller i hvert fall en mulighet, ved ethvert valg, og at den er et resultat av kombinasjonen av det absurde, det at verden ikke er "rettferdig, og sørger for at gode handlinger får gode konsekvenser, og den friheten og ansvaret vi har for våre egne handlinger og deres konsekvenser.
Søren Kierkegaard behandlet begrepet inngående i sin bok Begrebet Angest fra 1844. Også her knyttes begrepet opp til friheten, men Kierkegaard tillegger det også en visse formativ kraft i sammenheng med et menneskes individuasjon: Når barnet opplever angsten i møte med mulighetene for å måtte stå til rette for det det har gjort, skjer det samtidig ifølge Kierkegaard noe som markerer begynnelsen på barnets individuasjon; barnet opplever seg selv som fritt, og som i stand til å handle på egen hånd.