cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
James Lawrence Chaworth-Musters
Zoologi
En samling tegninger av hvaler og planter hovedsakelig fra Norge er bevart ved University of Nottingham. I Afghanistan ble en museart, Musterii, oppdaget av og gitt navn etter ham.
Gustav Machatý
Han regisserte 17 filmer og skrev manus til 10 i en karriere som varte mellom 1919 og 1955. Machatýs mest populære og innbringende film som regissør var den tsjekkoslovakisk-østerrikske produksjonen Ekstase (1933), i stor grad på grunn av filmens nakenscener med Hedy Lamarr som gjorde henne til en verdenskjent stjerne. Han arbeidet så i Østerrike og Italia før han emigrerte til USA 1936 for å jobbe på storproduksjonen Den gode jord. Etter andre verdenskrig emigrerte han til Bayern hvor han bidro med manus til ''Es geschah am 20. Juli og Suchkind 312''. På slutten av sitt liv arbeidet som foreleser på en filmskole i München fram til sin død.
James Lawrence Chaworth-Musters
Angrepet på Norge
Da andre verdenskrig brøt ut høsten 1939 befant han seg i India og reiste til Bergen der han arbeidet som visekonsul. Den norsk historikeren Olav Riste antyder at Chaworth-Musters var på oppdrag som agent i Norge før den tyske okkupasjon. Da Norge ble invadert forsøkte han å ta seg på ski østover. Haga oppgir at han befant seg på Nordmøre under invasjonen i april 1940. Krigshandlingene tvang ham tilbake til kysten, (Nordfjord ifølge Olav Riste ) og han overbeviste en fisker om å gå til Shetland med båt (fiskeskipperen var Edvin Nore fra Bryggja ved Måløy og de gikk fra Måløy 10. mai ifølge Ragnar Ulstein ). Chaworth-Musters tok med seg to britiske soldater som hadde ligget i skjul i nærheten.
Motstandsarbeid i Norge
I Storbritannia tjenestegjorde han som løytnant i marinen og arbeidet der sammen med de norske styrkene i eksil. Shetlandsfarten i regi av SOE, den hemmelige britiske enheten som drev motstandsarbeid i okkuperte områder, begynte formelt i desember 1940, men Chaworth-Musters og major Boughton Leigh hadde fra sommeren 1940 organisert ekspedisjoner med norske fiskebåter.
Ifølge Olav Riste var Chaworth-Musters den sentrale personen på britisk side i de første sabotasjetiltakene i det okkuperte Norge. Chaworth-Musters skal «straks» han kom seg over Nordsjøen ha engasjert seg i irregulær krigføring i Norge. I slutten av mai 1940 var Chaworth-Musters i Lerwick sammen med en gruppe nordmenn. I månedsskiftet mai-juni reiste tolv mann til Vestlandet med den danske båten «Hospits». Dette var den første sabotørgruppa sendt til det okkuperte Norge. I begynnelsen juni 1940 la de opp våpendepot og sprengte 17. juni rørgaten på Bjølvefossen i Hardanger. Gruppen ødela også kraft- og telefonlinjer i Hordaland. De lykkes ikke med å sprenge Bergensbanen. Han var også liaisonoffiser overfor den norske London-regjeringen (ved utenriksminister Koht og forsvarsminister Ljungberg) i saker som gjaldt SOE.
Senere var Chaworth-Musters med i etableringen av Kompani Linge. En av hans oppgaver var å avhøre personer som kom fra det okkuperte Norge til Storbritannia. Blant de mange norske flyktningene som kom over Nordsjøen så Boughton-Leigh og Chaworth-Musters flere som de mente egnet seg til sabotasjeoppgaver i Norge. Odd Starheim, Alf Lindeberg, Frithjof Pedersen Kviljo, Ruben Langmo, Gunnar Fougner og Nils Nordland kom til Storbritannia på ettersommeren og ble de første medlemmene av Kompani Linge. Kort tid etter at Martin Linge tidlig i mai 1940 kom fra Åndalsnes til Storbritannia ble han satt til å arbeide sammen med Boughton-Leigh og Chaworth-Musters for å verve og øve unge norske menn til spesialoppdrag for SOE.
Etter krigen arbeidet Chaworth-Musters på Natural History Museum i London.
Annamay Pierse
Annamay Pierse (født 5. desember 1983) er en canadisk svømmer.
Hun representerte Canada under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor hun ble nummer 6 på 200 meter bryst.
Spiritchaser
Spiritchaser er det britisk-australske bandet Dead Can Dances syvende studioalbum. Etter albumets utgivelse gikk de to medlemmene Lisa Gerrard og Brendan Perry hver sin vei, men gjenopptok samarbeidet i forbindelse med en verdensturne i 2005.
Char-à-bank
Char-à-bank er et åpent firehjulskjøretøy som på norsk er ofte betegnet som Charabang, på engelsk som Charabanc - som alle oversettes fra det franske ordet for «benkevogn». Denne benevnelsen brukes om både hestetrukket og motorisert kjøretøy med tverrgående benker etter hverandre med front forover. Vognkjøretøyet var ment for persontransport, og benevnelsen hadde overlevd meget lenge etter motorkjøretøyets inntoget ved århundreskiftet (1900) fram til midten av det tjuende århundret.
Hestekjøretøy
Betegnelsen oppsto rundt 1830 i Frankrike da et nytt hestekjøretøy var introdusert som utfluktkjøretøy for landeveistur, og man hadde derfor de reisende satt på to eller flere setebenker båret oppe av stenger, vendt mot kjøreretningen. De første vognene hadde fire hester, men i senere tid da begrepet var kommet til å omfatte hestevogner med flere benker uansett størrelse og vekt, kunne mindre varianter ha to hester og i enkelte tilfeller bare en hest. I kontrast til de fleste åpne hestevognene i midten av 1800-tallet var charabangen utformet for å frakte så mange som mulig med rom for fire til fem på hver benke, og fra 1880-tallet og framover hadde man en slags «amfi-form» på planet som lå høyt over hjulunderstellet. På den måte kunne disse på bakre benker ser over hodene på disse på lavere benker forut.
En modell bevart i Science Museum, London vist en typisk charabang brukt av Chapman & Sons of Queen`s Mews i London fra året 1890, med fem benker med plass for 22 passasjerer i tillegg til kusken. For å komme av måtte man bruke lange fotbretter enten til en trappestige eller stigtrinn. Stengene som båret opp benkene, etter hvert ble integrert med karosseriet med separate åpninger for på- og avstigning. Til å begynne med var charabangene ment for private arrangerte utflukt, men var også brukt som busskjøretøy for reiseselskaper som eide innkvarteringsfasiliteter for reisende, og var datidens svar på turistbuss og hotellbuss. De ble erstattet med sine motoriserte etterfølgerne i det første tiåret av 1900-tallet.
Wattwagen
I moderne tid hadde et turistselskap, Wattwagenfahrten Werner Stelling i Cuxhaven, Tyskland utviklet en egne hestevogn med samme utførsel som charabangen med tverrgående trebenker reist på vognkassen, såkalte «wattwagen» - vannvogner - som med to hester kan ta seg over våtterreng ved lavvann på og rundt øya Neuwerk, med plass for 3-4 på hver av de tre benkene.
For å kunne ta seg fram på vadehavet opptil 1,3 m i dybde har hestevognen et understell med gummihjul og fjæringsunderstell med vognkassen høyt løftet opp til 1,75 m over bakken. Man hadde før eikehjul, men med det lavere hjulunderstellet var gummihjul tatt i bruk. Tidevannet kan stige raskt, så man kunne ikke unngå høyvannet under kjøringen til og fra øyene som Neuwerk.
Dessuten måtte kuskene følger veganvisningene over mudderet for å tilbakelegge reisestrekningen på ca. 10 km fra fastlandet og dermed måtte ha spesialtillatelse for å frakte passasjerer fram og tilbake.
Motorkjøretøy
De første motoriserte charabangene skilt seg meget lite fra hestekjøretøyet selv hvis karosseriet senkes lavere med et mer robust hjulunderstell, men det var blitt lettere å ha stillastak som midtetidig vern mot værelementene som regn. De var ikke bare brukt som busskjøretøyer i privat regi, de var også benyttet av faktiske busselskaper og jernbaneselskaper som Sutherland Motor Traffic Company i Golspie, Skottland og North British Railways Company enten som rutebuss eller som matebuss. Sutherland kjøpt seg fire charabang-kjøretøyer på Albion A3-chassis i 1905 og 1906. Cross Hotel, Kingswinford kjøpt også en charabang med 24 seter i 1916 som et av de mange hotellene som trengte skyttelbuss for de reisende, og som forbli en sterk kundegruppe for denne kjøretøytypen fram til mellomkrigstiden.
Karosseriutviklingen stoppet ikke, den opprinnelige trekonstruksjonen som var videreført fra hestekjøretøyet var åpent uten plateoppbygging som ble en naturlig del av bilkarosseriet i 1910-tallet, og dermed skulle charabangen ha svingdør satt på de tidlige åpningene inn til setebenkene. Dette skyldes den tekniske utviklingen da man tok spranget fra det lettbygde og korte hestekjøretøyet til det tyngre og robuste bilkjøretøyet som besto av chassis og karosseri, sistnevnt måtte kunne motstå mye sterkere påkjenninger fra ristninger i høy hastighet på røffe veiunderlag og vibrasjoner fra motor og drivverk. Som utfluktkjøretøy og turistbuss kom charabangen mer hyppige ute på landevegene som ikke var godt preparert som i byene.
I 1905 presenterte kjøretøyprodusenten Durham-Churchill sin første charabang med 20 seter, da hadde man lukket inn benkene i et skrående plan med sidegang, knapt tre år senere kom en ny variant hvor det var mulig å ha 30 sitteplasser. Men det var Clayton & Company som adopterte navnet Karrier, som allerede i 1911 hadde en 18-seters charabang med fem sidedør på Karrier B/60 chassis. I tiden mot krigsutbruddet i august 1914 hadde kjøretøyet blitt en stor buss med badekar-liknende utseende på karosseriet og dør til hver eneste seterad som hadde erstattet trebenkene. Hver enkelt charabang var utstyrt med kalesje som kan reises ved regn.
Etter den første verdenskrigens slutt i 1918 oppsto nye krav for kjøretøyene ment for persontransport, man vil ha større reisekomfort og dermed skulle det åpne karosseriet lukkes med tak, vindu og dør. Det var ikke mulig å montere glassvinduer på hver enkelte dør uten å droppe hele karosseritypen. Dermed ble en ny type, sedankjøretøyet, introdusert i 1920-tallet. Hotellene og andre selskaper enten skaffet seg typiske busskjøretøyer med sidegang eller midtgang eller sedanbuss som var istedenfor utviklet rett ut av sedanbilen ved å forlenge disse og montere på ekstra sidedør. Noen ganger for å gjenskape charabangens setebenkene hadde man foldesete som kunne sperre sidegangen, men dette ble forbudt i flere land.
Charabang i Norge
Mange av de første busskjøretøyene i Norge som ikke betegnes som charabang eller char-à-banc, hadde samme oppbygging som de britiske charabangene som åpne buss med egne inngang til hver seterad eller setebenk. Den første bussen på Norge var tyskbygd og av type Aussichtswagen, levert fra Süddeutsche Automobilfabrik i Gaggenau, Tyskland med 20 passasjerer fordelt på fem benker i tillegg til sjåførbenken i den 5. juni 1908. Slike busser defineres som store personbiler med 3-4 seterekker som en del av den fordunkle begynnelsen på bussvirksomheten i Norge.
Europamesterskapet i badminton for blandet lag
Europamesterskapet i badminton for blandet lag ble arrangert første gang i 1972 i Karlskrona, som del av det ordinære europamesterskapet i badminton. I 2009 ble mesterskapet splittet fra hovedmesterskapet.
Mesterskapet blir arrangert av Badminton Europe.
Megumi Taneda
Hun representerte Japan under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor hun ble nummer 8 på 200 meter bryst.
Tesla Model Y
Tesla Model Y er en kompakt elbil fabrikkert av elbilprodusenten Tesla. Bilen ble avduket i oktober 2019, og startet produksjonen fra Tesla sin Fremont fabrikk i januar 2020.
Model Y ble først distribuert til det amerikanske markedet, før bilen omsider kom til Norge i august 2021 fra Teslas fabrikk i Shanghai, Kina. Den første måneden på markedet ble bilen den mest solgte i Norge med 1309 enheter. Det første kvartalet på markedet ble det solgt 4873 av Tesla Model Y i Norge. I 2022 ble det registrert 16.839 eksemplarer av bilen i Norge, og slo den 53 år gamle rekorden for VW Bobla som mest solgte bil på ett år noensinne.
Model Y er 4,75 meter lang, 1,92 meter bred (uten speil) og 1,62 meter høy.
Hubroveien (Oslo)
Hubroveien (2A–6E; ingen oddetallsadresser) er en vei på Veitvet i bydel Bjerke i Oslo. Det er en hesteskoformet vei på østsiden av Veitvetveien, like sør for Trondheimsveien. Det er kjørebegrensninger i veien, som går i bue rundt blokkbebyggelse.
Navnet ble vedtatt i 1958, og det finnes også andre veier med dyrenavn i området.
Blokkbebyggelsen i veien er organisert i Hubroveien borettslag.
Mohsen Makhmalbaf
Mohsen Makhmalbaf (, Mohsen Makhmalbaaf; (født 29. mai 1957) er en Iransk filmregissør, manusforfatter og filmprodusent. Han har regissert mer enn 20 spillefilmer og er sterkt forbundet med den nye bølgen innen iransk film.
Siden 2005 har Makhmalbaf levd i eksil i Paris. Han er far till filmskaperne Samira Makhmalbaf og Hana Makhmalbaf.
Navestad Idrettsforening
Navestad Idrettsforening (stiftet 1. august 1946) er et norsk idrettslag fra Navestad i Sarpsborg, som hovedsakelig driver med fotball.
Fotball
A-laget for menn spiller 2020-sesongen i 6. divisjon, etter å ha rykket ned fra 5. divisjon etter 2018-sesongen:
Willy Bjørneby
Johan Vilhelm «Willy» Midelfart Bjørneby (født 7. september 1906 i Fredrikstad, død 19. september 2002) var en norsk forfatter som ble født inn i brukseier Ole Bjørneby og konen Alfhilds familie. Han er mest kjent for boken Jeg flyktet fra England som ble utgitt på Kamban forlag i Oslo i 1941 der han beskriver sin handling som overløper fra å være britisk sersjant til å bli propagandist for tyskerne i Norge under annen verdenskrig.
Bjørneby ble født i Fredrikstad, og familien flyttet senere til Lillehammer der han tok middelsskoleeksamen i 1922-23. Før han dro til England i 1938 drev han antikvitetshandel i Lillehammer og Oslo, og studerte også gymnastikk i Oslo. I 1939 ble han gymnastikkinstruktør i den engelske hæren etter å ha meldt seg som frivillig. Etter en uenighet med en annen instruktør, og uten å ha fått gehør for sin klage til War Office, flyktet han i en gummibåt fra området ved Folkestown 26. juni 1941. Han ble plukket opp av en tysk torpedobåt etter 18 timers padling. Bjørneby kom til Norge rundt 20. juli etter å ha vært fengslet i Lille i Frankrike og forhørt i Berlin. På høsten 1941 ble han NS-medlem og fra mai 1942 var han ansatt i Nordische Gesellschaft i Lübeck. Bjørneby reiste da rundt i Tyskland og foreleste blant annet om de etter hans mening elendige sosiale forholdene i England. Etter hvert returnerte han til Norge og Lillehammer der han ble ansatt av Edmund Sala. Blant oppgavene hans var forberedelse av Salas flukt etter krigen og deltagelse i husransaking blant annet hos sin egen bror.
Bjørnebye ble under landssvikoppgjøret i 1946 dømt til 20 års straffarbeid og begrenset rettighetstap i 10 år. Dommen ble stadfestet av Høyesterett i 1947.
Olga Detenjuk
Olga Detenyuk (født 23. juni 1993) er en russisk svømmer.
Hun representerte Russland under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor hun ble utslått i forsøkene på 200 meter bryst.
Katalin Bor
Katalin Bor (født 10. februar 1990) er en ungarsk svømmer.
Hun representerte Ungarn under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor hun ble utslått i forsøkene på 200 meter bryst.
6. divisjon fotball for menn 2020
6. divisjon fotball for menn 2020 skulle være det sjuende nivået i norsk fotball 2020. Sesongen ble den 18. september 2020 avlyst grunnet koronavirusutbruddet i 2019–2020.
Solveig Kopperstad Bratseth
Solveig Kopperstad Bratseth (født 5. mai 1958) var 1.nestleder i Norsk Sykepleierforbund (NSF) fra 2011 - 2019. Hun var valgt til medlem i forbundsstyret i NSF i 2004 – 2007 og gjenvalgt som medlem i 2007 – 2011.
På landsmøtet i 2011 ble hun for første gang valgt til 1.nestleder for perioden 2011-2015, andre gang for perioden 2015-2019.
Kopperstad Bratseth er oppvokst i Herøy kommune på Sunnmøre og utdannet sykepleier ved Bergens Diakonissehjems Sykepleierhøgskole. Hun har arbeidet som sykepleier, sykepleierleder og som seniorrådgiver i NAV. Bratseth var medlem i Trondheim bystyre for KrF fra 1995 – 2007. Fra 2005 – 2013 var hun 1. vara for Sør-Trøndelag KrF på Stortinget.
Raminta Dvariškytė
Raminta Dvariškytė (født 1. februar 1990) er en litauisk svømmer.
Hun representerte Litauen under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor hun ble utslått i forsøkene på 200 meter bryst.
Harveyprisen
Harveyprisen (engelsk: Harvey Prize) er en israelsk pris som tildeles for nyvinninger i vitenskap og teknologi, samt for fredsinnsats. Prisen utdeles av Technion, Israels tekniske institutt. Den er oppkalt etter den amerikanske forretningsmannen og oppfinneren Leo M. Harvey (1887–1973).
Harveyprisen dekker forskjellige fagfelt etter en fastsatt syklus der årlige priser for vitenskap og teknologi er supplert av priser for helse hvert annet år og for fredsskapende innsats i Midtøsten hvert sjette år.
European Cup Winter Throwing 2017
Konkurransen var både for senior og U23.
Humleveien (Oslo)
Humleveien (1–19, 2–24) er en vei på Berg i bydel Nordre Aker i Oslo. Den går fra Nils Lauritssøns vei til Irisveien.
Veien fikk navn etter humpleplanten i 1932, og i nabolaget finnes også andre veier med plantenavn.
Bebyggelsen er villaer og tomannsboliger.
Velana internasjonale lufthavn
Velana internasjonale lufthavn (IATA: MLE, ICAO: VRMM), (އިބްރާހިމް ނާސިރު ބައިނަލްއަޤުވާމީ ވައިގެ ބަނދަރު), også kjent som Malé internasjonale lufthavn, tidligere kjent som Ibrahim Nasir internasjonale lufthavn og Hulhulé lufthavn, er den internasjonale flyplassen på Maldivene. Flyplassen er lokalisert på Hulhulé Island på den nordlige delen av Malé Atoll, i nærheten av hovedstadsøyen Malé. I dag har flyplassen gode forbindelser til en rekke store flyplasser verden rundt, og fungerer hovedsakelig som inngangsport for turister som skal til Maldivene. Flyplassen er administrert finansielt og administrativt av en uavhengig enhet kjent som Maldives Airports Company Limited (MACL).
Olufine Sullustad
Olufine Martine Elisabeth Sullustad (født 28. mai 1832 i Bergen, død 19. november 1900 i Kristiania) var en norsk skuespillerinne.
Familie
Olufine Sullustad var datter av artillerifyrverker Ole Martin Sullustad og Sophie Dahm (tidligere gift Parelius), og halvsøster av skuespiller Sofie Parelius. Hun ble 20. september 1859 gift med skuespiller Georg Herman Krohn. De var foreldre til skuespiller Lully Krohn (1862–1947), tegner Olaf Krohn (1863–1933), ingeniør Georg Monrad Krohn (1865–1934) og skuespiller Michael Krohn (1867–1918). Sønnen Georg Monrad Krohn ble far til skuespilleren Lillebil Ibsen (1899-1989).
Liv og virke
Olufine Sullustad var i 1853 elev ved Den norske dramatiske skole i Christiania. Med elever herfra spilte hun i mai 1853 i Drammen i en oppsetning av den franske vaudevillen Den Yngste i Familien eller Kjærlighed kommer som Julekvelden paa Kjærringen, hvor hun gestaltet rollen som Isaure. Samme aften spilte hun rollen som Sigrid i Til Sæters, hvor hennes opptreden skapte stor begeistring.
Hun var et par år virksom ved Kristiania norske Theater før hun vårsesongen 1855 kom til Christiania Theater. Hennes debut ved Christiania Theater fant sted 22. februar 1855, i rollen som Gjertrud i den musikalske farsen Talismanen.
I perioden 1857-1859 var Sullustad ved Det norske Theater i fødebyen Bergen. Deretter vendte hun tilbake til Kristiania norske Theater. Hun hadde i juli 1854 og august 1856 gjesteopptredener i Bergen. I 1862 trakk hun seg tilbake fra scenen.
Marta Molinas
Maria Marta Molinas Cabrera (født 1. juni 1968 i San Antonio, Paraguay) er en paraguyansk forsker. Hun er professor i teknisk kybernetikk ved NTNU.
Molinas har sin utdannelse fra Japan, der hun tok en mastergrad i elektromekanisk teknologi (Master of Engineering) ved University of the Ryukyus i Okinawa i 1997.
I 2000 fullførte hun graden Doctor of Engineering ved Tokyo institutt for teknologi, med avhandlingen Power System Stability Control based on Phase Angle Regulation. I løpet av stipendiattiden hadde hun et seks måneder langt studieopphold ved University of Padova i Italia.
I 2004 kom hun første gang til NTNU og arbeidet som post.dok. i perioden 2004–2007, først ved Senter for fornybar energi (SFFE-NTNU), deretter ved Institutt for elkraftteknikk.
I 2008 ble hun ansatt som professor ved Institutt for elkraftteknikk (2008–juli 2014), og fra august 2014 er hun professor ved Institutt for teknisk kybernetikk, NTNU.
Ved siden av professorstillingene har hun hatt engasjement ved andre utdannings- og forskningsinstitusjoner. I perioden 2008–2009 var hun JSPS Postdoctoral Fellow ved The National Institute of Advanced Industrial Science and Technology (AIST) i Tsukuba, Japan, og fra juli 2013 til juli 2014 gjesteforsker ved Columbia University, New York.
Hun er også tilknyttet forsker (affiliated scientist) ved et av NTNUs sentre for fremragende forskning: NTNU AMOS - Centre for Autonomous Marine Operations and Systems.
Vektløfting under Sommer-OL 2016 – Menn +105 kg
+105 kg for menn i vektløfting under Sommer-OL 2016 fant sted den 16. august 2016 på Riocentro i Rio de Janeiro.
Dorothy Thompson
Dorothy Celene Thompson (født 9. juli 1893, død 30. januar 1961) var en amerikansk journalist, korrespondent og radio-kommentatoren som i 1939 ble utropt av Time magazine som den mest innflytelsesrike kvinne i Amerika, ved siden av Eleanor Roosevelt. Hun ble kjent som den første amerikanske journalist som ble utvist fra Nazi-Tyskland i 1934, og som en av de få kvinnelige nyhetskommentatorer i radio i løpet av 1930-tallet. Hun har blitt omtalt som amerikansk journalistikks «First Lady».
Liv og karriere
Dorothy Thompson ble født i Lancaster, New York State, i 1893 som ett av tre barn til Peter og Margaret (Grierson) Thompson. Hennes søsken var Peter Willard Thompson og Margaret Thompson (senere Mrs. Howard Wilson). Hennes mor døde da Dorothy var syv år (i april 1901), og Peter, en metodist-prest oppdro sine barn alene. Peter giftet seg snart seg på nytt, men Dorothy bodde ikke sammen med hans nye kone, Elizabeth Abbott Thompson. I 1908 sendte Peter henne til Chicago for å bo sammen med sine to søstre for å unngå en ytterligere konflikt. Her gikk hun på Illinois Institute of Technology i to år før hun ble overført til Syracuse University. I Syracuse studerte hun politikk og økonomi, og ble uteksaminert i 1914. Fordi hun hadde fått utdannelse, i motsetning til mange kvinner på den tiden, følte hun at hun hadde en sosial forpliktelse til å kjempe for kvinners stemmerett i USA, noe som ble basis for hennes brennende politiske overbevisninger. Kort tid etter endt utdanning flyttet Thompson til Buffalo, New York og ble involvert i kvinners stemmerettkampanje. Hun arbeidet der frem til 1920, da hun dro til utlandet for å forfølge sin journalistiske karriere.
Journalist i Europa
Etter at han hadde arbeidet for kvinners stemmerett i USA flyttet hun til Europa i 1920 for å forfølge sin journalist-karriere. Hun ble under denne tiden også interessert i sionist-bevegelsen. Hennes store gjennombrudd kom da hun besøkte Irland i 1920 og var den siste til å intervjue Terence MacSwiney, en av de store lederne i Sinn Féin. Det var det siste intervjuet MacSwiney ga før han ble arrestert få dager senere og døde to måneder etter arrestasjonen.
På grunn av sin suksess i utlandet, ble hun ble utnevnt til Wien-korrespondent for Philadelphia Public Ledger. Mens hun arbeidet i Wien, fokuserte hun på å bli flytende i tysk. Hun møtte og arbeidet sammen korrespondentene John Gunther og G. E. R. Gedye. I 1925 ble hun forfremmet til sjef for Sentral European Services for Public Ledger. Hun trakk seg tilbake i 1927, og ikke lenge etter oppnevnte New York Post henne som sjef for Berlin-kontoret i Tyskland. Her fikk hun førstehånds kjennskap til framveksten i det nasjonalsosialistiske Nazipartiet. I henhold til hennes biograf, Peter Kurth, var Thompson «den ubestridte dronningen i det utenlandske pressekorps, den første kvinne til å lede en utenlandsk nyhetskontor av betydning.»
I løpet av denne tiden fikk Thompson mange litterære venner, spesielt blant de forviste tyske forfattere. Blant hennes bekjente fra denne perioden var Odon von Horvath, Thomas Mann, Bertolt Brecht, Stefan Zweig og Fritz Kortner. Hun utviklet et nært vennskap med forfatteren Carl Zuckmayer. I Berlin ble hun involvert i et lesbisk forhold med den tyske forfatterinnen Christa Winsloe.
Thompsons mest betydningsfulle arbeid i utlandet fant sted i Tyskland i begynnelsen av 1930-tallet. Mens hun arbeidet i München møtte hun og intervjuet Hitler for første gang i 1931. Dette ble grunnlaget for hennes neste bok, I Saw Hitler. I den skriver hun om farene dersom Hitler vant makten i Tyskland. Hun beskrev Hitler på følgende :
Nasjonalsosialistene fant både boken og hennes artikler støtende og i august 1934 ble hun utvist fra Tyskland. Hun var den første journalisten til å bli kastet ut. Senere, da den fulle styrken av Nazismen hadde feid over Europa, ble Thompson bedt om å forsvare sin «Lille Mann»-karakteristikk, da det nå fremsto som hun hadde undervurdert Hitler.
I New York Tribune
I 1936 begynte Thompson å skrive en spalte On the Record, en meget vellykket New-York Tribune syndikert avisspalte. Det ble lest av over ti millioner og ble trykt i mer enn 170 aviser. Hun skrev også en månedlig spalte for Ladies' Home Journal i 24 år (1937–1961). Tema i disse spaltene var fjernt fra krig og politikk, med fokus på hagearbeid, barn, kunst og andre emner rettet mot kvinner.
Radio og Grynszpan-saken
Omtrent på samme tid som hun startet On the Record, ble Thompson ansatt i NBC som nyhetskommentator for deres radiokanal (1936 til 1938). Hennes radiosendinger kom til å bli noen av de mest populære i USA, noe som gjorde henne til en av de mest ettertraktede kvinnelige radiostemmer i sin tid. Da Hitler invaderte Polen i 1939 gikk Thompson på lufta i femten dager og netter.
Berømmelse og kontrovers
I 1939 ble Thompson omtalt på forsiden av Time, med et medfølgende bilde av henne foran en NBC mikrofon. Artikkelen omtalte henne sik:
I 1941 skrev Thompson en berømt artikkel for Harper's Magazine, «Who Goes Nazi?»
Thompson var hovedtaler på Biltmore Conference i 1942 og var på denne tiden ansett som en av de mest effektive talspersoner for sionismen. Hun endret imidlertid sin oppfatning radikalt etter en tur til Palestina i 1945. Der kom hun i vanskeligheter og anklager om antisemittisme, som hun sterkt avviste, etter å ha blitt advart om at en fiendtlig holdning mot Israel i amerikanske aviser var ensbetydende «et yrkesmessig selvmord». Hun konkluderte til slutt med at sionisme var en oppskrift på en evigvarende krig.
Familieliv
Thompson var gift tre ganger, der den mest kjent var hennes andre mann Sinclair Lewis. I 1923 hun giftet hun seg med sin første mann, ungarske Joseph Bard, de ble skilt i 1927. Hun giftet seg med Lewis i 1928, og kjøpte et hus i Vermont. De fikk en sønn, Michael Lewis, født i 1930. Paret skilte seg i 1942. Hun giftet seg med sin tredje ektemann, artisten, Maxim Kopf, i 1945, og de forble gift til Kopf døde i 1958.
I populærkulturen
Hennes ekteskap med Sinclair Lewis var gjenstand for Sherman Yellens Broadway skuespill Strangers, der hun ble spilt av Lois Nettleton. Spillet åpnet Mars 4, 1979 og stengt etter ni forestillinger.
Mette Edvardsen
Mette Edvardsen (f. 1970) har jobbet med og i det utøvende kunstfeltet som danser, koreograf, og kunstner for en rekke kompanier, og under eget navn siden 2002.
Christine Magnuson
Christine Magnuson (født 17. oktober 1985) er en amerikansk svømmer.
Mette Edvardsen
Edvardsen begynte å jobbe som danser for Les Ballets C. de la B. i Belgia i 1996. Hun har samarbeidet om flere produksjoner for kompaniet, først med koreograf Hans Van den Broeck (1996–2000), deretter med Christine de Smedt (2000–2005). Mette Edvardsen har også medvirket i prosjekter av Mårten Spångberg, Fransesco Scavetta, Bock/Vincenzi, Thomas Hauert/Zoo, Lynda Gaudreau og flere.
Christine Magnuson
Hun representerte USA under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor hun tok sølv på 100 meter butterfly. Hun tok også sølv på medleystafetten.
Mette Edvardsen
I 2015 ble kunstnerskapet hennes presentert gjennom et retrospektivt program på Black Box teater i Oslo. I 2016 mottok hun den norske Ibsenprisen for forestillingen We to be som hadde premiere 25. mars 2015 på Black Box Teater og var en del av det retrospektive programmet. Den nasjonale Ibsenprisen har blitt delt ut hvert år siden 1986 og deles ut på bakgrunn av en dramatisk tekst som har hatt urpremiere eller norgespremiere ved et profesjonelt norsk teater i løpet av foregående kalenderår. Juryen begrunnet prisen slik:
"«We to be er en metatekst som benytter seg av teatersituasjonen som dramatisk utgangspunkt. Edvardsen fletter fiksjon og virkelighet sammen i en kompleks og presis dialog om og med scenerommet, dets publikum og selve teatret som situasjon. Sceneteksten kan ses på som et kunstprosjekt som forsker i og på tid og rom, nærmere bestemt teatret i black box’en.  We to be er lokal gjennom sin her-og-nå-forankring, men knytter seg samtidig til et globalt rom og en internasjonal scenekunstkontekst ved å være skrevet på engelsk. Nettopp språkets musikalitet er slående sterk og ordvalgene er presise. We to be springer ut fra Edvardsen som aktiv koreograf og danser, men juryen finner at teksten samtidig rommer et stort tolknings- og realiseringspotensiale utover henne som scenekunstner.»"
Prisen er på 150 000 kroner og en statuett av Nina Sundbye.
Hun er utdannet fra blant annet Ecole International de Theatre J. Lecoq og Ecole Magenia, Paris (1991–1994) og Universitetet i Oslo.
I 2018 startet Edvardsen forlaget Varamo Press sammen med Varamo Press.
Grumman JF Duck
Grumman JF "Duck" var et en-motors amfibiefly, en todekker, bygget av Grumman Aircraft Engineering Corporation for den amerikanske marine på 1930-tallet.
Konstruksjon og utvikling
Grumman Duck JF ble bygget fra 1934 til 1936, da produksjonen ble konsentrert om  J2F Duck og senere varianter.
På en Duck er pongtongen en del og skroget, den er nærmest en fly-båt, selv om den også ligner et "vanlig" fly med en ekstra flottør under skroget. Den generelle utformingen ligner de tidligere Loening flybåter hvis prototype fløy første gang 24, april 1933 av Grummans test pilot Paul Hovgard
Bruk av flyet
Den amerikanske marine bestilte 27 Duck og fikk de første levert i mai 1934. Denne første serien hadde fester for montering av et maskingevær ved baksetet, pekende bakover samt et enkelt bombefeste under hver vinge, istand til å holde en dypvannsbombe på 45.4 kg). Hovedflottøren var også en Grumman-konstruksjon .(Grumman Model "A") og som på prototypen, hadde den opptrekkbart understell som gjorde at Duck var et virkelig amfibium. Disse Duck ble brukt til ulike formål. som speiding, foto-oppdrag, taruing av slepemål, søk og redning.
Fort Rupert
Fort Rupert var et befestet handelsfaktori ved James Bay. Det ble anlagt i 1668 under navnet Fort Charles, to år før Hudson Bay-kompaniet ble opprettet.
Posten ble etablert av Médard des Groseilliers, som første europeiske bosetning i det nordlige Canada. Faktoriet ble i 1670 Hudson Bay-kompaniets første handelsstasjon ved Hudson Bay.
I 1776 kom engelskmennene kom tilbake og anla en ny handelsstasjon på stedet, kalt Rupert House eller Fort Rupert. Idag ligger det lille samfunnet Waskaganish der.
Stigmodera
Stigmodera er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).
Utseende
Middelsstore, nokså fargerike praktbiller. Denne slekten er ganske variabel i fargen. Pronotum er svart, gjerne med metallisk glans, dekkvingene kan være mer eller mindre røde, eller metallisk grønne. Felles for alle artene er at dekkvingene er meget tett og grovt punkterte, punktene er ofte svarte.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Systematisk inndeling
Inndelingen følger. Avgrensingen av denne slekten kan variere mye - noen ganger blir alle de australske artene i gruppen Stigmoderini plassert her, andre ganger blir Stigmodera slått sammen med Temognatha. Stigmodera blir her forstått i snever forstand.
Eugnamptus
Eugnamptus er en slekt av biller i gruppen snutebiller (Curculionoidea). Deres mest slående trekk er at mange arter ruller sammen blader til en sigarlignende rull der larvene utvikler seg. De fleste artene lever i tropiske skoger, men noen arter finnes i de aller fleste områder.
Utseende
Små til middelsstore biller (ofte 2 – 6 mm), kroppen gjerne mer eller mindre pæreformet, oversiden glatt eller fint hårete, som oftest mørke på farge, ofte med metallglans. Hodet er i midten trukket ut til en snute som vanligvis er lengre, ofte mye lengre, enn resten av hodet. Fasettøynene er runde og utstående. Brystskjoldet (pronotum) er omtrent så langt som bredt, framover tilsmalnet, med rundede sider. Hos noen arter har det en kraftig, framoverrettet pigg på siden. Dekkvingene er mye bredere enn brystskjoldet, med tydelige skuldre, parallellsidige eller bredest i den bakerste delen. Beina er kraftige og middels lange.
Levevis
Snutebladrullerne er uvanlige i og med at billene legger forholdene spesielt til rette for avkommet sitt ved å bygge hus til dem.
UTbredelse
Gruppen er utbredt i Nord-Amerika og Asia.
Hukenveien (Oslo)
Hukenveien (27–31, 10–28) er en vei mellom Grorud og Ammerud i bydel Grorud i Oslo. Den går nordvestover fra Bergensveien ved nummer 72, og blir til Ammerudveien ved Huken, der Huken pukk- og asfaltverk lå i svingen hvor Hukenveien møter Ammerudveien.
Lillomarka barnehage ligger i nr. 12. Motorsykkelklubben MCEK har klubbhus i nr 31
Huken
Veien fikk navn i 1953 etter den tidligere husmannsplassen Huken under Grorud prestegård. Plassen er fortsatt bebodd i Hukenveien 10 (med gnr. 94 bnr. 386). De originale byggene er borte.
Huken Pukk- og asfaltverk
Huken Pukk- og asfaltverk lå i Ammerudveien 300, i svingen der Ammerudveien blir Hukenveien. Anlegget bestod av et pukkverk og et asfaltverk etablert i 1958 til lagt ned i 2018.
Little Big
Little Big er et russisk band som spiller musikk innen sjangre som rave, hiphop, punk og pop. Bandet ble etablert i St. Petersburg i 2013 og består av Ilja Prusikin, Sonja Tajurskaja, Anton Lissov og Sergej Makarov. Gruppen er kjent for sine vulgære låter og dristige og kontroversielle musikkvideoer. Gruppen skulle ha representert Russland i Eurovision Song Contest 2020 i Rotterdam i Nederland med sangen «Uno». 18. mars 2020 avlyste imidlertid EBU konkurransen på grunn av koronaviruspandemien i Europa vinteren 2020.
Bakgrunn
Bandet debuterte 1. april 2013 med debutsingelen «Every Day I'm Drinking». De hadde sin første offentlige opptreden 2. juli samme år på clubbed A2, da de åpnet for den sørafrikanske hiphopgruppen Die Antwoord.
I 2014 ga Little Big ut sitt første album og startet å turnere i Russland og det øvrige Europa, samt Nord-Amerika.
19. desember 2015 slapp de oppfølgeralbumet, Funeral Rave. 21. mai 2016 ble gruppens musikkvideo til sangen «Big Dick» kåret til den «mest trashy» videoen under Berlin Music Video Awards 2016. Videoen er full av seksuelle bilder og hint. Høsten 2018 gikk gruppen viralt med videoen til låten «Skibidi». Videoen har en dans som ble populær da andre forstøte å imiterte den gjennom «Skibidi Challenge».
2. mars 2020 kunngjorde den russiske tv-kanalen Pervyj kanal at Little Big skulle representere Russland i Eurovision Song Contest 2020 i Rotterdam i Nederland. Gruppen skulle ha deltatt med sangen «Uno». På grunn av koronavirusutbruddet i Europa vinteren 2020 valgte imidlertid EBU å avlyse konkurransen for å hindre spredning av koronaviruset SARS-CoV-2 og den medfølgende sykdommen COVID-19.
Bandet driver sitt eget platemerke, kalt Little Big Family. I tillegg til seg selv, har de også band som The Hatters, Tatarka, Хлеб og Lizer i stallen.
Musikkstil
Little Big har blitt svært kjente i Russland, og er kjente for sin dristige og vulgære musikkvideoer, og de blir ofte kalt Russlands svar på Die Antwoord. Selv kaller Little Big seg for et satirisk kunstprosjekt som støtter seg på musikken, det visuelle og på showet. De er kjent for å gjøre narr av nasjonale stereotypier om Russland. Gruppen filmer og produserer alle sine musikkvideoer selv.
Selv om bandet ofte sammenlignes med Die Antwoord, sier bandet selv at de har hentet inspirasjon av en rekke ulike musikere – alt fra Cannibal Corpse, NOFX, Red Hot Chili Peppers, Rammstein og The Prodigy, til Mozart og Vivaldi.
Hummerkloa (Oslo)
Hummerkloa (1–9) er en vei på Ulvøya i bydel Nordstrand i Oslo. Det er en tverrvei på begge sider av Fjordveien.
Navnet ble vedtatt i 1934.
Nummereringen er her mer eller mindre sammenhengende istedenfor at oddetall og partall er på hver sin side av veien.
Verdenscupen i stuping
Verdenscupen i stuping ble arrangert første gang i 1979 i The Woodlands, og arrangeres hvert år. Hvert fjerde år fungerer mesterskapet som prøve-OL og fungerer også som kvalifisering til dette OL.
Mesterskapet blir arrangert av FINA.
Medaljetabell
Per 2021
VM i sykkelcross 1958
VM i sykkelcross 1958 (verdensmesterskapet i sykkelcross) ble arrangert i Limoges i Frankrike i 1958.
Fredrikshald Fotballklubb
Fredrikshald Prishtina Fotballklubb (stiftet 15. juni 2013) er en norsk fotballklubb fra Halden i Østfold, som også spiller i eliteserien i futsal.
Fotball
A-laget for menn spiller 2020-sesongen i 6. divisjon, etter å ha rykket opp fra 7. divisjon etter 2015-sesongen:
Futsal
Klubbens futsallag spiller 2019/20-sesongen i Eliteserien, etter å ha rykket opp fra 1. divisjon via playoff i Bodøhallen i 2017/18-sesongen.
Mederen Darius
Mederen Darius (Dareios) er en hersker som først omtales i den bibelske Daniels bok kap. 6:1. Darius er den latinske og internasjonale varianten av navnet, mens Dareios er den greske varianten og benyttes av norske forskere. Mederen Darius plasseres i sammenheng med Kyros' erobring av Babylon. Det er foreløpig ingen entydige svar på hans identitet.
Den historiske bakgrunn
Da perserkongen Kyros II erobret Babylon i år 539/538 f.Kr., hadde Nabonidus nylig returnert fra Arabia (ca. 542 f.Kr.). Sønnen Belsassar hadde da i lang tid vært konge i sin fars fravær. Nabonidus kom som følge av ett sterkt ønske om å bygge opp igjen ett tempel som lå i byen Harran inne på persisk territorium. Det finnes flere dokumenter som bekrefter det. Han skriver selv at han returnerte for å sette dette i verk. Det er nettopp i denne delen av historien at forskerne deles i synet om hva som hendte.
Ett mindretall forskere favoriserer versjonen kjent fra Kyrossylinderen og the Verse Account of Nabonidus, der det blant annet står at Nabonidus prøvde å egge opp sine allierte mot Kyros ved å sende sin løgnaktige propaganda ut i hele riket. Denne propagandaen finner vi i Nabonidussylinderne. Med dette tatt i betraktning, kom Kyros mot babylonerne, med mederne ved sin side, som følge av at Nabonidus til slutt erobret Harran og bygde opp igjen tempelet Ehulhul. Xenofons versjon av historien om Kyros har likheter med denne fremstillingen, først og fremst ved at han nevner Nabonidus' propagandakampanje mot mederkongen Kyaxares II, Astyages' sønn. Ett mindretalls forskere mener Kyaxares er den som passer best som identifikasjon av mederen Darius. I fortellingen har Kyros posisjon som hans underordnede, i likhet med framstillingen av mederen Darius og Kyros i Daniels bok. Nabonidus skildrer ett lignende maktforhold mellom mederne og perserne: "Men Marduk talte til meg: "Mederen du nevnte, han, landet hans og kongene som marsjerer ved hans side vil ikke være mer." Det er likevel mye i Xenofons versjon som er kritikkverdig og som bør modereres. Konsensus blant forskerne går i en helt annen retning. De hevder at den Kyros vennlige propagandaen ønsket å oppnå anerkjennelse for Kyros som konge i Babylon. Her støtter de seg blant annet til Herodot, som ikke ville være blant dem som ukritisk hyllet Kyros. Nabonidus blir ofte kalt "arkeologiens far", etter at han påviste at også måneguden Sin ble tilbedt i ett visst område etter en arkeologisk utgraving i noen ruiner. Herodot kalles gjerne "historiens far" på grunn av sin evne til historiekritikk.
I Verse Account of Nabonidus blir plottet mot Kyros framstilt slik: Kolonne v [v.1] ... lovordet til Herrenes Herre og navnene på landene som Kyros ikke har erobret skrev han på denne stele, [v.2] mens Kyros er kongen i verden hvis triumfer er sanne og hvis åk kongene i alle landene drar. Nabonidus har skrevet på steintavlen sin: "Jeg har fått ham til å bøye seg for mine føtter, jeg har personlig erobret landene hans, eiendelene mine tok jeg med til boligen min."
Det er konsensus at framstillingen i Nabonius-krøniken er mer korrekt. Nemlig at Kyros faktisk erobret Media f.eks.: Kolonne ii [ii.1] [Det sjette året: notat Astyages] mønstret (sin hær) og marsjerte mot Kyros, kongen av Anšan, for å erobre [...] [ii.2] Hæren gjorde opprør mot Astyages, og han ble tatt til fange. D[e overga ham] til Kyros. ([...]) [ii.3] Kyros til Ekbatana, kongebyen. Sølvet, gullet, varene, eiendommen, [...] [ii.4] som han bar ut som bytte (fra) Ekbatana, tok han med til Anšan. Varene (og) eiendommen til hæren til [...]. En sammenligning med Herodots historie viser en tydlig likhet til Nabonidus' versjon. Ktesias gir en lignende versjon. Om enn Ktesias skriver mye feilaktig om Kyros, så er han en av få oldtidsforfattere som faktisk navngir en sønn av Astyages. Denne Parmises var bror til Amytis, Astyages' berømte datter. Om dette navnet vites det lite. Konsensus er at navnet kobles som en mannlig versjon av kvinnenavnet Parmys.
Det er likevel konsensus at Astyages var død på den tid Kyros erobret Babylon og at en annen var konge i Ekbatana, medernes by. Konsensus er at dette må ha vært Kyros. Det stemmer i så fall ikke med ovenfor nevnte sitat fra Nabonidus-krøniken, om at Kyros skulle ha plyndret Ekbatana og ført rikdommene til Anshan.
Setsuko Hara
Setsuko Hara (原 節子 Hara Setsuko, født Aida Masae (会田 昌江); 17 juni 1920 i Yokohama, død 5 september 2015 i Kanagawa) var en japansk skuespillerinne.
Mederen Darius
Mederen Darius og de ulike forklaringene på hans identitet
I Behistuninnskriftene er det navngitt en Fraortes, som hevder å være av Kyaxares' familie. Forskerne er delt i synet på om det her tenkes på Kyaxares I eller Kyaxares II, viss identitet ennå ikke er fastslått. Uttrykket "familie", oldiranske taumâyâ, som i greske dynasti, tyder den herskende familie, altså til den umiddelbare arverekkefølge. Konsensus blant forskerne er at det likevel siktes til Kyaxares I. Fraortes gjorde opprør samtidig som perserkongen Darius I tok makten i Babylon. Det vil si at det er lite sannsynlig at denne Fraortes var kongen ovenfornevnt som styrte fra Ekbaktana. Darius I slo straks ned på dette opprøret.
Derutover er det i Daniels bok en god del man får vite om Darius. I Daniels bok settes et sted navnene Darius og Kyros ved siden av hverandre. Derav kan det sluttes at bokens forfatter ikke betrakter disse som en og den samme person, for der er det tale om kong Darius og perserkongen Kyros. Ettersom Kyros utvilsomt var den persiske konge, må Darius ha vært å forstå som en annen konge. I Bibelen er mederen Darius på en indirekte måte plassert i Media og ikke i Babylon. Dette støttes til dels av Josefus, som skriver at Daniel ble ført til Media. Dermed blir det litt villedende å forsøke å plassere mederen Darius i Babylon, som vi skal se forsøk på nedenfor.
Det er gjort forsøk på å finne ut av hvem denne Darius er i andre historiske kilder vedrørende den aktuelle periode. Erobreren av Babylon var Gobryas, guvernør av Gutium, en general av Kyros den store, konge av Persia. Konsensus er at det ikke finnes en slik person som mederen Darius, nevnt i Daniels bok 6:1, kjent fra andre kilder. Det finnes en henvisning til en Darius som går forut for Kyros' etterfølger som konge av Persia, Dareios (Darius den store), men kilden er ukjent.
Forfatteren av Daniels bok følger ett skjema om fire kongedømmer hvor Media hadde forrang før Persia. John J. Collins har foreslått at det er meget sannsynlig at mederen Darius ble diktet opp for passe inn i dette skjemaet.
George R. Law har samlet en liste over sannsynlige kandidater til hvem mederen Darius kan være:
Fra kileskrifttekster fremgår det at Kyros ikke straks etter erobringen av Babylon tok tittelen som konge av Babylon. Historikere antar at han først kan ha benyttet tittelen vasall, en såkalt satrap eller stattholder i Babylon. Darius innsatte ifølge bibelske beretninger på sin side 120 satraper (stattholdere) over det nye storriket. Dessuten ble ikke tittelen konge i oldtiden utelukkende reservert for ekte monarker, men kunne også brukes av regionale herskere, stattholdere eller vasaller.
Noen historikere identifiserer Darius med en mann ved navn Gubaru /Gobryas II- som nevnt som et alternativ ovenfor, men også Gobryas I kunne være en kandidat ifølge enkelte. Gubaru ble innsatt som stattholder i Babylon og regjerte i pakt med gamle kilder med stor myndighet og selvstendighet, slik at ordet konge godt kunne passe, og da er Darius bare å forstå som en annen herskertittel i ordets persiske betydning– «den mektige». I dette tilfelle er mederen Darius ikke å forveksle med noen av de akhemenidiske konger av samme navn, Dareios I, Dareios II eller Dareios III.
Mandy Loots
Mandy Loots (født 3. august 1978) er en sørafrikansk svømmer.
Hun representerte Sør-Afrika under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor hun ble utslått i forsøkene på 100 meter butterfly.
Ferdinand von Wrangel
Ferdinand von Wrangel (russisk: Фердинанд Петрович Врангель, Ferdinand Petrovirsv Vrangel; født 29. desember 1794 i Pskov i Russland, død 6. juni 1870 i Dorpat (Estland ) var en russisk friherre, admiral og sjøfarende.
Bakgrunn
Ferdinand von Wrangel kom til verden i Pskov som det tredje av seks barn til den russiske major Peter von Wrangel (1760–1807) og hans hustru Dorothea, født von Freymann (1768–1806). Sine første leveår tilbragte han på foreldrenes gods i Waimel-Neuhof i guvernementet Estland. Etter foreldrenes tidlige død ble han ivaretatt på sjøkadettskolen i St. Petersburg.
Karriere
Han deltok i 1817-1819 på Vasilij Golovnins jordomseiling, der han foretok hydrografiske undersøkelser i Beringstredet. Da ble han godt kjent med den senere oppdagelsesreisende Friedrich Benjamin von Lütke, som han ble livslang venn med, og hans medreisende, den fremtidige forskningsreisende Fjodor Matjusjkin (1799–1872).