cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elbåt
Elbåt er forkortelse for elektrisk båt, det vil si en båt med elektrisitet som drivmotorkraft. Elbåten kan enten ha eksterne eller interne kilder for elektrisitet som trenges for motordrift. Det meste vanlige og praktiske motoralternativet er batteridrift, men den lave energitettheten innbar at den elektriske båten ikke vil ha stor rekkevidde eller høy hastighet ettersom våtflaten på skroget vil betyr høy vannmotstand. Dette har vært den største ulempen helt siden den første båten med strømdrift var sjøsatt i 1838. En rekke ulike alternativer som kontaktledninger og strømførende kabler som solcelledrift var tatt i bruk, men med begrensede potensialitet.
Det har oppstått begrenset interesse for batterielektriske båter i det tjueførste århundret, men for det meste for passasjerformål som ferjer ment for ferjetrafikksruter på korte strekninger. Interessen vokser etter hvert som det utvikles fram mer bærekraftige konsepter som muliggjør elektrisk drift uten altfor seriøse begrensninger, men elbåten for privatbruk og kommersiell benyttelse utenom passasjerfrakt forbli et nisjeprodukt. (august 2020)
Begynnelsen
Den første elektriskdrevet båtfarkosten i historien er den russiske «Elektrokhod» bygd og sjøsatt på floden Neva av tysken Moritz Hermann von Jacobi fra Königsberg under den russiske hovedstaden St. Petersburg i september 1838. I sitt hjemsted utviklet Jakobi en elmotor kalt «magnetisk apparat» gjennom bruk av magneter som drives med strøm, for å skape en bevegelseskraft i april 1834. Han hadde latt seg inspireres av artikler om elektromagnetiske bevegelsesapparater fra Storbritannia, og ble invitert av de russiske myndighetene som fattet interesse for hans oppfinnelse, til St. Petersburg. Etter å ha inngått et ekteskap russifiserte han sitt navn til Boris Semjonovitsj Iakosi. Tsar Nikolaj I var fascinerende av Iakosis oppfinnelse som kunne erstatte dampmaskiner i fremtidige skip, og gav oppfinneren sterk støtte samt en marinebåt fra den russiske Østersjøflåten. Den lånte båten ble ombygd av Iakosi som satt inn en skovlhjulmotor som kunne tilkobles hans egne maskin, som vil få elektrisitet fra et væskebatteri utviklet av den britiske kjemisten John Daniell. Hjulbåten under navnet «Elektrokhod» ble sjøsatt og utprøvd på Nevafloden den 13. september 1838 med Iakosi og ti til tolv menn om bord. Til tross for at båten kunne bevege seg motstrøms, produserte væskebatteriet sterk røyk av svovelsyre og koppersulfat som tvunget Iakosi til å avbryte forsøket. Med et nytt og bedre batteri utviklet av William Grove i Swansea dro Iakosi til sjøs med en ny og større båt i 1839. Men selv om batteriet fungerte godt oppdaget de reisende at man bare får marginale resultater; kun 4,8 knop var oppnådde. Andre som fattet interesse for muligheten om strømdrift, oppdaget i likhet med Iakosi skuffende presentasjoner som da admiral Adam von Krusenstern i 1841 utprøvd egne båt med Iakosis elmotor.
Forskjellige båter med elmotor var utprøvd utover de neste tiårene, noen ganger med tragiske følger som da en båt med 14 passasjerer forsvunnet på innsjøen Iac Inférieur, Bois de Boulogne i Paris i 1858. Til tross for at landsmannen Gaston Planté hadde utviklet en bedre batteridesign med lav røykutvikling, valgt grev Antonine de Molin å sette inn et primitivt væskebatteri i en hjulbåt, selv om dette batteriet kan produsere giftige røyk av nitrogendioksid. Båten forsvant sporløst i midten av innsjøen, og de Molin dør kort etterpå. Men fascinasjonen i bruk av strømkraft hadde vært veldig sterk gjennom 1800-tallet, og det var ikke mangel på viljestyrke om å kunne utvikle fram elektriskdrift i all slags transportmidler også til lufts og undervanns.
Gjennombruddet for elbåten kom som fornøyelseslek i 1881 under den Internasjonale Elektriske utstillingen i Industripalasset, Paris. Da hadde Gustave Pierre Trouvé oppfunnet en utenbordsmotor - den første i historien - som drives med strøm fra gjenladningsbatterier i mai 1880. Dermed kan man sette den meget enkelte og lette motoren på mindre båter med batterier montert i bunnen eller et egne hus i den åpne båten. Den første båten med Trouvés elmotor het «Le Téléphone» til ære for oppfinneren Alexander Graham Bell.
Storhetstiden
De stille og rolige fornøyelsesbåtene under utstillingen i Paris i 1881 ble en suksess. Skrittet mot båter på åpen sjø var ikke langt, den første britiske båten var «Electricity» i september 1882 da den seilte oppover og nedover Thameselven med 8 knop motstrøms. Den hadde et uvanlig futuristisk utseende som vakt sterk interesse for disse som bivånet båtturene fram til Londonbroen og tilbake, til tross for at det var en dampbukserbåt på 8 meter lengde før ombyggingen. Etterfølgeren «Beni» på 12 meter lengde kunne frakte 45 passasjerer som fornøyelsesbåt under Wienutstillingen i Østerrike-Ungarn i 1883, og var benyttet som ferje mellom Wien og Bratislava langs Donau som en del av utstillingen. Trouvrés båtene med propelldrift eller skovlhjuldrift var utbredt utover 1880-tallet.
Siemens und Halske i Tyskland var ikke sent med å følge etter med deres «Elektra» på elven Spree i Charlottenburg, Berlin i 1884 som en av flere som tok opp konkurransen med Trouvré. Anthony Reckenzaun sjøsatt båten «Volta» bygd av Alfred Yallow skipsverft i 1885, og deretter seilt ut fra Dover i England til Calais i Frankrike den 13. september 1886 - det var første gang en elbåt krysset åpen hav mellom to land. Det første sjøfartøyet som defineres som skip, er «Viscountess Bury» på 20 m lengde og 3 m bredde bygd av Electric Launch Company i Hampton, Thames med plass for 80 passasjerer i 1888. Et søsterskip som også var bygd, fikk navnet «Omnicron». Kommersiell bruk av disse strømdrevne sjøfartøyene var sterkt begrenset ettersom de fleste elbåter var knapt mer enn fornøyelsesbåter og selskapsbåter i privat regi, ettersom man får marginale ytelser som var mest egnet for rolig sjøgang. Men perioden fram til 1914, da den mer pålitelige og potensielle forbrenningsmotoren overtok, spesielt med diesel, var elbåtenes storhetstid.
Den tidstypiske elbåten var populært til tross for sine begrensninger, ettersom man bare hadde dampdrift med bråkende, vibrerende og røykproduserende motor i tillegg samt få eksotiske motoralternativer. Elektrisitet er helt forurensningsfritt den gang som i dag, og dermed var elbåtene foretrukket for utstillinger, fornøyelsesparker og annet for avkobling fra det hektiske hverdagslivet i slutten på 1800-tallet. Noen av utstillingsbåtene kunne være stor, som en elbåt på 16 meter lengde bygd av Oerlikon for den Internasjonale Elektrotekniske Utstillingen i Frankfurt am Main i 1891, som kunne ha plass for 100 passasjerer på tvers av elven Main. Grensen mellom de første ferjefartøyer i fast rute og elbåtene for passasjerreise som del av fornøyelsesopplevelse var ikke tydelig i 1890-tallet, Jules Verne som lagd fortellingen L`lle à hélice (Propelløya), forklart i ettertiden at inspirasjonen var da han så en bateau-mouche, en elektriskdrevet ferje i Paris.
Verdensutstillingen i Chicago 1893 var en veldig viktig begivenhet som ikke bare skulle feire 400-årsjubileet for Columbus´ ankomst til den nye verden, men også markere de store fremskrittene som hadde hendt i mellomtiden i idylliske omgivelser. Dermed ble 55 elbåter levert etter den første kjente anbudskonkurransen mellom elbåtprodusenter, da Electric Launch & Navigation Company (Elco) vant kontrakten. Disse var elleve meter lange båter med plass for tretti mennesker om bord. 1,026,346 passasjerer var om bord på båtene så lenge utstillingen varte. Dette var begynnelsen på Elcos historie som et suksessrikt båtbyggerfirma som gikk over til forbrenningsmotordrift i 1910 og skulle vinne anerkjennelse for sine motortorpedobåtene under den andre verdenskrigen. En av båtene kom til Venezia som den første barca elettrica etter å ha blitt ombygd for å ha samme utseende som en gondol. Båter med elmotor kom over hele verden etter hvert som kunstige innsjøer og kanaler ble en del av parkfornøyelsene som i Wien hvor kanalbyen Venezia var «gjenskapt» i Praterparken.
De luksuriøse Electric launches som disse båtene kalles på amerikansk-engelsk, var Elcos kjennetegn i det voksende båtmarkedet inn i det tjuende århundret, ettersom man hadde høy kvalitet på båtene og effektiv servicetilbud for sine kundene. Alene i året 1903 var over 250 elbåter bygd og levert av Elco som hadde en brosjyrekatalog over ulike båtstørrelser og båttyper - selv fiskebåter og småferjer. En av de største båtene var yachten «Utopia» på 22 meter lengde som var skildret som en miniatyr av «Titanic», for eieren Charles D. Mosher. Annetsteds verden rundt var det ikke færre elbåter, Paris hadde en egne ferjeflåte kalt «Les Libellules», som siden 1897 var under drift av La Compagnie Générale des Bateau Parisiens på Seinen - de var forgjengerne for dagens turbåtene i Paris, og var populært for turister deriblant kong Edward VII av Storbritannia.
Det er fremdeles overlevende fra denne storhetstiden, ettersom regentprins Luitpold av Bayern hadde lagt ned forbud mot bruk av forbrenningsmotor på Königsee innsjøen i Bayern av miljøhensyn, først og fremst for å ha lav motorstøy i de idylliske naturskjønne omgivelsene hvor viltet holdt til. Siden 1909 er batteriferjer blitt et fast innlegg i opplevelsene omkring innsjøen siden «Akkumulator» begynte som fergebåt med plass for 38 passasjer bygd av Siemens-Schuckert i 1909. Den har blitt etterfulgt av en rekke tradisjonelle elbåter som fortsatt den dag i dag. (august 2020)
Den dunkle tiden
Etter forbrenningsmotorens gjennombrudd som et pålitelig drivemiddel med høy potensialitet og langt større ytelser enn det som var tilgjengelige på batteriene, begynte motorbåten å innta en dominerende rolle for de neste hundre år etter århundreskiftet inn i det tjuende århundret, ettersom man etter hvert kunne frembringe motordesign som kunne brukes av alminnelige. Dette fulgt til en økt interesse for hybriddrift som da John Delmar-Morgan sjøsatt båten «Mansura» i 1911 som hadde en bensindrevet flymotor og en dynamomotor med strøm fra to tonn blysyrebatterier. Da hadde elbåten nådde grensen av sine ytelsene, ettersom «Mansura» var raskere med bensindrift enn med strømdrift. Det var blitt vanlig å bare bruke elmotoren ut og inn av havnene. Gottlieb Daimler, Rudolf Diesel og Ole Evinrude hadde sørget for at elbåten skulle havne på historiens skraphaugen.
Hybriddrift ble videreført innenfor den skipsteknologiske utviklingen med dieselelektrisk og turboelektriske drivsystemer i mellomkrigstiden, mens den batteriteknologiske utviklingen for mindre farkoster hadde mer eller mindre stoppet helt opp. Det var for liten kommersiell interesse, og så snart de rike flyttet oppmerksomheten mot motorbåten som kunne kjøres raskere og lengre, sank interessen for elbåter til et minimum i sivilbåtsmarkedet. Det var bare som fornøyelsesbåter elbåtene kunne leve videre, enten som lokalcruise i innsjøer og elver eller som lekebåter for voksne og barn. I 1922 ble fornøyelsesparken i Kensington Gardens, Lowestoft i England åpnet med en «vannpark» for såkalte «dodgem boats» - små båter som også kalles «scootaboats», som hadde samme funksjon som radiobilen med den karakteriske stangen opp til det strømførende metallgitteret i taket. De var veldig populært for barn og voksne ifølge fram til 1974.
Små fornøyelsesbåter for lek fulgt blant annet til suksess for firmaet Electri-Craft i New York, som i løpet av bare fem år fram til 1935 levert omtrent 1,000 båter til både fornøyelsesparker og private kunder. Dette var mulig ettersom Julian S. Brown valgt å gjøre båtene så enkelt og praktisk med høy pålitelighet ved å gjøre bruk av nyvinninger innenfor elmotordrift. Ofte måtte båtprodusenter levere båter utformet etter spesielle forhold som underjordiske grotteinnsjøer. Ved Hinterbrühl, i Østerrike, ligger det store grottekomplekset som rommet et stort innsjø, Seegrotte som siden 1949 var besøkt av turister på Accumot-båter. Slike båter er også sett i liknende underjordiske grotter som Han-sur-Lesse i Belgia. Noen av elbåtene som var blitt turistattraksjoner i seg selv, var satt i skytteltrafikk som båten «Le Petit Mousse» i en parkkanal i Bordeaux siden 1941 - ved år 2000 hadde over tre millioner reist på parkkanalen med båten.
Caprella zygodonta
Caprella zygodonta er en art i slekten Caprella innenfor spøkelseskreps-familien (orden Caprelloidea eller «spøkelsestanglopper») - en type amfipoder. Larvene er planktoniske. De er relativt små, med to store og to små antenner. De lever bare i havet (saltvann), og er utbredt i farvannene ved det nordvestre Stillehavet.
Elbåt
Den dunkle tiden
Accumotbåten var en oppfinnelse av Franz og Otto Preinerstorfer i Gmunden, Østerrike i 1949, da disse fant fram til en enkel elmotordesign med egne 12-volts batterier, som kom i det samme tilbudet for å lette byrdene for båtoperatørene. Dette reklameres som «Akku-Mot», dermed ordet Accumot om båtene, som ofte utstyres med elektriske utenbordsmotor som kunne integreres med skroget. Den første båten var levert i 1952, deretter var en rekke ulike varianter utviklet og tilbudt for kunder - flere tusen Akkumot-motorer var solgt fram til 2005. Volvo Penta i Sverige tok opp kampen i 1960 med sin «Aquamatic» innenbordsmotor, etterfulgt av den amerikanske MotorGuide fra det samme året. Jette Mortensen fra Tivoli i København så Accumot-elbåtene i 1968, og tok kontakt med østerrikerne for å kunne erstatte de luftdrevne småbåtene med elektriskdrevne båter. Dette var en suksesshistorie for flere tiår siden de første båtene var levert. Legolandparken i Danmark hadde også båter, kalt LEG 24 fra Østerrike.
Den nye interessen
Elbåten hadde blitt redusert til benyttelse i fornøyelsesparker i etterkrigstiden, men etter hvert som det oppsto en fornyet interesse for miljøvennlige transportmidler skulle denne også komme fram fra skyggene. Amerikaneren Marshall Dixon Duffy Duffield som begynte med båtbygging i 1969, var mannen som vekte folks interesser ettersom han sto bak de såkalte «Duffy» båtene som egentlig var en fortsettelse fra golfbilen som hadde fått støyfri elmotor for å ikke sjenere golfspillere. Den første «Duffy» var båtbyggerens egne båt i 1970, da han seilt rundt med den i Newport Harbour. Disse båtene hadde blitt kalt «water-going golf carts» med rette, og i løpet av 45 år solgt Duffield 14,000 elbåter siden 1970.
Caprella zygodonta
Taksonomisk plassering
Slektens systematikk er i nyere tid beskrevet og oppdatert i 2003. Artens moderne tilhørighet i Caprella-krepsenes systematikk gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Elbåt
Den nye interessen
Det hadde oppstått et nytt marked for elbåter som har blitt etterspurt som støyfrie fritidsbåter med høy motorpålitelighet, ettersom en elmotor er generelt mindre komplisert enn en forbrenningsmotor. Oljekrisen i 1973 fulgt ikke til etterspørsel etter elbåter i USA, men det var blitt mer og mer vanlig å ha elmotorer på småbåter som da fiskere på mindre innsjøer valgt å ta i bruk elektriske utenbordsmotorer. Utover 1980-årene skulle interessen vokser slik at Elco, som hadde forlatt elbåtene i 1910, skulle returnere med sin første elbåt under båtutstillingen i Miami i 1988. Men selv om det har nå blitt mulig å selge elbåter, forbli de sterkt begrenset i sin presentasjonsevne i forholdet til motorbåten som har langt mye høyere energitetthet i sitt brensel i bensin eller diesel. Dermed måtte elbåtprodusentene konkurrerte med hverandre innenfor et smalt marked hvor man kan dekke spesielle behov og tilby elektriske alternativer innenfor realistiske bruksområder.
Men eksperimentene som hadde rådet grunnen i storhetstiden, var vendt tilbake etter hvert som nyvinninger innenfor strømdrift med elmotor, batteri og annet utnyttes og videreutvikles for maritime orientering. Den første katamaranen med elmotor var utprøvd av Admiral Gick da han kunne dokumentere at med lav vannmotstand kunne høy hastighet være mulig med liten motorytelse - med en elektrisk utenbordsmotor fant han ut at han trengte bare 200 watts energi for å nå 6 knop. Båtbyggerfirmaet Duffy etablert av Duffield satt den første elektriske katamaranen i serieproduksjon i 1990 med DuffyCat, som vil ha liten dypgang og stor overflateflate. DuffyCat 16 og 18 var en umåtelig suksess, flere tusen har blitt bygd. Fram til dette hadde hendt, var elektriske flerskrogsbåter bare sett i Frankrike som trimaranen «Watt Eau» i 1970-tallet, som var kalt «Le Premier Bus Français Propulsion Electrique» - den første flytende elektriske bussen i Frankrike.
Ordinære båtmodeller med strømdrift begynte å dukke opp i begynnelsen på 1990-årene, som 18 fts (5,5 m) Poca e-boat «Ilse Femmigje» eide av Hans og Betty Asijee i Nederland i juli 1992. De dro langs vannvegene i landet og klarte å tilbakelegge seg lange avstander - 744 kilometer i løpet av 22 dager med opplading hver natt. Da hadde ekteparet siden 1990 vært viktig i arbeidet om å etablere et tilbud hvor man kan leie ut eller selge elbåter. Entusiasmen for elbåten hadde bare så vidt begynt.
Den kom til Norge i 1995 da Stein T. Viken startet Norsk Elektrisk Båtforening. Mot det neste århundreskiftet inn i det tjueførste århundret hadde interessen manifestert seg inn i et stort marked med tusenvis av båter, for det meste fritidsbåter, og en rivende utvikling innenfor elbåtteknologien hadde for lengst oppstått. Duffy, som hadde æren for å ha startet elbåtenes renessanse som fritidsbåt, fortsatt sitt arbeid om å videreutvikle elbåten, blant annet ved å integrere propellen med roret inn i Power Rudder, som har blitt Duffy-båtenes fremste kjennetegn. Han bygd den ekstreme «Duffy Voyager» som var 18,29 meter lang og 5,8 meter bred med tynne stabilitetsflottører for rekordseiling i 1998; fra Newport Beach til Long Beach klarte båten å komme fram på 1 t og 30 minutter på 10,2 knop på åpen sjø.
Eksperimentene
Det hadde alltid vært eksperimenter med forskjellige drivsystemer og forskjellige ideer om hvordan å skape en motorbåt med elektrisitet som ikke trenges å komme fra gjenladningsbatterier. Den dype fascinasjonen bak bruk av elektrisitet som kunne sørge for konstante ytelsesegenskaper hadde lokket mange oppfinnere og konstruktører til å prøve seg gjennom tiårene fram til 2020. Oftest var det ikke oppnådde meget, ettersom brukspotensialet enten var for liten eller uoppnåelig uten tidsforbruk og teknologisk avansement. Men det gav opphavet for en rekke fascinerende sjøfarkoster, spesielt de solcelledrevne båtene som forbli en futuristisk kuriositet.
Først ut er de kabelelektriske båtene for lastefrakt og fergeoppdrag som har sin begynnelse i etableringen av overhengende kontaktledninger som er strømførende, i kjøringsretningen fram og tilbake, for både trolleybussen og trikken i 1880-tallet. Den første kabel-elektriske båten i historien var «Frank W. Hawley» som var ombygd fra den tidlige dampbåten «Ceres» av selskapet Cataract General Electric Company i Niagara Falls, hvor direktøren lånte sitt navn til båten. 19. november 1893 åpnet den for publikum og ble satt i trafikk på Erie Canal fra New York. Under prøvedriften viste det seg at det er vanskelig å følge luftledningen gjennom slusene, under broene og når kanalbredden var for stor. Dessuten hadde en finanskrise oppstått i 1893 slik at interessen raskt ble oppgitt. Men luftledningsdrift med strømførende kontaktledninger langs kanalene som var viktige transportårer i Europa og Nord-Amerika, produserte et av de meste økonomiske effektive transportsystemer i Bourgognekanalen i Frankrike i 1893. I mer enn tjue år var kanalen selvgenerende ved å utnytte turbiner montert i slusene slik at når disse åpnes og fylles opp, kunne gratis elektrisitet overføres til luftledningen som var reist langs kanalbredden, hvorfra lasteprammene kan med en strømavtager hentet strøm til elmotorene. Dette transportsystemet var nærmest kostnadsfritt. Slike båter kalles «trolleyboats» på engelsk.
I 1895 ble strømdrift innført av transportselskapet Compagnie de Touage de la Basse Seine et de l`Oise med fire båter, «Ampère», «Arago», «Paris» og «Conflans», som var kjettingsdrevne båter som trekke seg og sin last ved å vinsje opp stålkjettinger fra bunnen i kanalen eller elven. Den vanlige trekkekraften var med dampkraft, men ved å bruke elektromagnetisk kraft på trommet var større adhesjonskraft mulig på stålkjettingen. De fire båtene som betegnes på fransk som toueurs magnétiques à hélice, gikk ut av tjeneste i 1927. Da den kabelelektriske fergen KF «Hisarøy» ble satt på fergeruten mellom Mjånes og Hisarøy i Sogn og Fjordane i Norge, 2013, var ideen fra Frankrike om å ha strømførende kabler eller kjettinger undervanns tatt i bruk på nytt. Dermed kan moderne kabelferger med eller uten batteriassistanse bruke isolerte strømførende kabler for å drive vinsjene, betegnes teknisk sett som kabelelektrisk ferger som også omfattet disse med luftledningsdrift. Solcellen oppsto allerede i 1839 da optikeren og forskeren Alexandre Edmond Becquerel oppdaget den fotovoltaisk effekten ved å dokumentere at elektrisk strøm kan oppstå når materialet utsettes for sollys. Etter hvert som bedre materialer utvelges og en fordypelse i studiene av dette fenomenet tok seg til, ble det klart at brukspotensialet vil være uendelig ettersom man med sollys kan ha sikker energitilgjengelighet for et fremdriftsmiddel. Det første selvkjørende kjøretøyet med solcelledrift var en liten modellbil kalt Sunmobile i 1955. Den første båten som hadde solcellepaneler som produsert strøm for elmotoren, er «Solar Craft I», en ultralett katamaran på bare 17,2 kg tross sine dimensjoner som 2,5 m i lengde som var bygd og sjøsatt av Alan T. Freeman fra Rugby i England. Den første seilingen var den 19. februar 1975. Etter konstant testing og improvisering kunne han reise ut i 10. mai 1978 og tilbakelegge seg 6,6 kilometer i løpet av to timer. Under det samme toktet oppdaget Freeman hvor sterkt sårbart solceller er mot eksterne forstyrrelser som kan blokkere ut sollys.
Hybriddrift blir etter hvert attraktivt for båtoperatørene som da båtkonstruktør Robert Dane i selskapet Solar Sailor Holdings levert en katamaranferge på 24 meter lengde, «Solar Albatross», til Hongkong for utprøvning i 2011. Til sammen var fire hybridbåter med «solcelleseil» tatt i bruk av Kai Sai Chau golfklubb for transport til en golfbane på tre øyer utenfor øya Hong Kong. Seilbåter og motorbåter med seilassistanse kan deretter ha solcelleseil enten som fast solcellepanel eller fleksibel solcellepanel. Dette vurderes for større skip i fremtiden.
En av de meste kjente solcelledrevne båter er «Tûranor PlanetSolar», som seilte Jorden rundt fra 27. september 2010 til 4. mai 2012 under en av de meste epokevekkende jordomseilinger i historien. Selve båten på 31 meter lengde og 15,2 meter bredde er av en uvanlig design med bølgekuttende baug, trimaranskrog og veldig stor overflateflate for å ha 537 m² solcellepaneler. Det var mulig å seile uavbrutt hele natta ettersom det var 8,5 tonn litium-ion batterier om bord, som lades opp hele dagen under sollyset. Utover de neste årene blir båten eller skipet pga. størrelsen oppgradert blant annet med hydrogentank.
Thaísa Menezes
Thaísa Daher de Menezes (født 15. mai 1987 i Rio de Janeiro) er en brasiliansk volleyballspiller som deltok i de olympiske leker 2008 i Beijing og 2012 i London.
Hun ble olympisk mester i volleyball under OL 2008 i Beijing. Det brasilianske kvinnelandslaget vant turneringen foran USA og Kina.
Fire år senere, under OL 2012 i London vant hun en ny olympisk gullmedalje i volleyball. Brasil vant kvartfinalen med 3-2 over Russland, og i semifinalen vant de med 3-0 over Japan. Finalen mot USA endte 3-1 til Brasil.
Hun vant også gull i de Panamerikanske leker 2011 i Guadalajara i Mexico. Brasil vant volleyballturneringen for damer foran Cuba og USA.
Nybuelvi kraftverk
Nybuelvi kraftverk er et vannkraftverk i Todalen i Nesbyen kommune i Viken.
Kraftverket eies av Småkraft AS. Det ble satt i drift uke 15, 2016.
Danmark under EM i svømmesport 2008
Danmark deltok under EM i svømmesport 2008 i Eindhoven, Danmark fra 13. til 24. mars 2008.
Caprella soyo
Caprella soyo er en art i slekten Caprella innenfor spøkelseskreps-familien (orden Caprelloidea eller «spøkelsestanglopper») – en type amfipoder. Larvene er planktoniske. De er relativt små, med to store og to små antenner. De lever bare i havet (saltvann), blant annet i farvannene ved Japan.
9. serierunde i Tippeligaen 2016
Kampfakta
'''Søndag 8. mai 2016'''
Caprella soyo
Arten kan bli hele 30 mm lang, som gjør den til en av de lengste i denne slekten. Den lever på sand- og grusbunn helt ned til 300 meters dyp.
9. serierunde i Tippeligaen 2016
Kampfakta
<div id="Odd v Bodø/Glimt">
<div id="Strømsgodset v Lillestrøm">
<div id="Vålerenga v Sarpsborg 08">
<div id="Viking v Tromsø">
NM i bryting 2018
NM i bryting 2018 ble arrangert i Bodø 3. februar. Arrangør var Bodø BK. Kongepokalene ble vunnet av Oskar Marvik og Hedda Haug Strand.
9. serierunde i Tippeligaen 2016
Kampfakta
<div id="Rosenborg v Stabæk">
Gracilaclopus
Gracilaclopus er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae).
Levevis
Larvene og leveviset til disse billene er ukjente. De fleste kjente eksemplarene er hanner, kanskje fordi hunnene ikke kan fly og tilbringer mesteparten av livet under jorden. Hannene kommer av og til til lys om natten.
Utbredelse
Slekten er bare kjent fra et lite område i det nordvestlige Argentina, i moderat høytliggende områder på østsiden av Andesfjellene.
Systematisk inndeling
Aclopinae av og til regnet som en familie for seg, Aclopidae.
Kilder
(Coleoptera: Scarabaeidae) in Argentina and Chile. Zootaxa 3409: 1-29.
Liste over Norges landskamper i fotball for herrer 1930–1934
Liste over Norges landskamper i fotball for herrer 1930–1934 inneholder samtlige landskamper spilt av i kronologisk rekkefølge i perioden fra januar 1930 til desember 1934.
Svartryggfruktdue
Svartryggfruktdue (Ptilinopus cinctus) er en fugl i duefamilien i slekta Ptilinopus.
Szentendreøya
Szentendreøya (ungarsk: Szentendrei-sziget, tysk: St. Andrä-Insel) er ei øy i Donau i det ungarske komitatet Pest. Den deler den smalere vestlige armen av Donau fra det østlige hovedløpet. Øya er del av nasjonalparken Duna-Ipoly.
Szentrendreøya er 38 kilometer lang og har et flateinnhold på 56 kvadratkilometer. Den nordlige spissen finnes like nedenfor Visegrád, på Donaukneets østside. Ved den vestlige bredden av Donau finnes byen Szentendre.
Tverråni kraftverk
Tverråni kraftverk er et vannkraftverk i Todalen i Nesbyen kommune i Viken.
Det er et elvekraftverk som utnytter et fall på 308 meter i Tverråne, en sideelv til Todøla.
Installert effekt er 3 MW fra en peltonturbin. Årsproduksjon er 7,9 GWh.
Kraftverket eies av Småkraft AS.
Paula Pequeno
Paula Renata Marques Pequeno (født 22. januar 1982) er en brasiliansk volleyballspiller som deltok i de olympiske leker 2008 i Beijing og 2012 i London.
Pequeno ble olympisk mester i volleyball under OL 2008 i Beijing. Det brasilianske kvinnelandslaget vant turneringen foran USA og Kina.
Fire år senere, under OL 2012 i London vant hun en ny olympisk gullmedalje i volleyball. Brasil vant kvartfinalen med 3-2 over Russland, og i semifinalen vant de med 3-0 over Japan. Finalen mot USA endte 3-1 til Brasil.
Hun vant også gull i de Panamerikanske leker 2011 i Guadalajara i Mexico. Brasil vant volleyballturneringen for damer foran Cuba og USA.
Ole Krarup
Ole Krarup (født 17. mars 1935 i Aarhus, død 7. oktober 2017 ) var en dansk jurist og politiker (EL). Han var professor i rettsvitenskap og medlem av Europaparlamentet for Folkebevægelsen mod EU 1994–2006. Hans fetter er Søren Krarup, politiker for Dansk folkeparti.
Bakgrunn
Ole Krarup var sønn av Per Krarup (1906-1977), fetter til presten og politikeren Søren Krarup, og sønnesønn av historikeren Alfred Krarup (1898-1942). Han ble utdannet cand.jur. fra Københavns Universitet i 1959. Fra 1959 til 1961 var han ansatt i det danske Indenrigsministeriet. I 1969 ble han dr.jur. på avhandlingen Øvrighedsmyndighedens grænser.
Professor
Samme år ble han ansatt som professor i rettsvitenskap. På universitetet var han fagansvarlig for fagene forvaltningsrett, statsrett, arbeidsrett og samfunnsjuss. Fra 1972 til 1983 var han bestyrer av Retsvidenskabeligt Institut B.
Parallelt med virksomheten på universitetet var han som advokat engasjert i en rekke profilerte saker av politisk betydning, blant annet:
Politiker
Ole Krarup var medlem av danske Socialistisk Folkeparti fram til 1968. Deretter ble han medlem av Venstresocialisterne fram til dannelsen av Enhedslisten i 1989.
Ole Krarup ble første gang valgt til Europaparlamentet i 1994 og gjenvalgt i 1999 og 2004. I oktober 2005 ble han imidlertid utsatt for en alvorlig trafikkulykke i Strasbourg. Han ble påkjørt mens han var på vei på sykkel til parlamentet, og pådro seg åpent kraniebrudd og indre blødninger. Ved årskiftet 2006/2007 overtok Søren Søndergaard hans plass i Europaparlamentet.
Krarup var kandidat for Enhedslisten i Nordsjælland ved folketingsvalgene i 2007 og 2011, men forlot valgkampen i 2011 etter en episode under en paneldebatt da han fiket til en av de andre deltagerne. Episoden ble beklaget, og forklart både med hans høye alder og traumet han pådro seg ved ulykken.
Warrant officer
Royal Navy
Opprinnelsen til warrant officers er fra Royal Navy. På seilskipenes tid fantes det tre typer av befal: sjøoffiserer som var utnevnt av Admiralitetet, warrant officers som var utnevnt av Navy Board og petty officers eller underbefal som var utnevnt av skipssjefen. Blant warrant officers fantes styrmannen, proviantforvalteren, skipskirurgen og skipskapellanen samt høybåtsmannen, skipstømmermannen og overkanoneren. De fire høyeste nivåene warrant officers ble offiserer i 1843. Etter hvert tilhørte flere yrkesgreiner warrant officer-korpset. I 1949 ble warrant officers i Royal Navy branch officers og i 1956 special duties officers. Den høyeste grad som kunne oppnås var kommandørkaptein. I 1998 ble de slått sammen med sjøoffiserskorpset. 1980 ble graden Warrant Officer introdusert for den høyeste sjøunderoffisersgrad som tidligere var kjent som Fleet chief petty officer.
British Army
I British Army ble warrant officers introdusert omtrent i 1880, da de underoffiserer på de høyeste nivåene begynte å bli utnevnt av krigsministeren. I dag er det to grader av warrant officers; class 1 som er sersjantmajorer (OR-9) og class 2 som er kommandersersjanter (OR-8). De har tilhørighet til sersjantmessen.
United States Navy
United States Navy arvet systemet med warrant officers fra Royal Navy. I dag er alle warrant officers i U.S. Navy gradert som chief warrant officers. De er tekniske spesialister rekruttert fra de høyere underoffisersgrader.
United States Army
I United States Army ble warrant officers introdusert i 1916 da Army field clerks og Quartermaster Corps field clerks ble warrant officers. I dag er U.S. Armys warrant officers teknisk eksperter og leder i kamp. De tilhører 17 våpenarter og 67 yrkesgreiner.
United States Air Force
United States Air Force avskaffet warrant officers i 1959.
Dynnsmerling
Dynnsmerling (Misgurnus fossilis) er en ferskvannsfisk.
Kroppen er langstrakt, og fremre del har et rundt tverrsnitt, mens bakkroppen er flattrykt fra sidene. Vanlig lengde er 15–25 cm, og maksimal lengde er 30 cm. Munnen er liten og sitter på undersiden av hodet. Den har tre par skjeggtråder langs overkjeven og to par langs underkjeven. Det er ingen bevegelig pigg under øyet. Den har en rødbrun grunnfarge med mørkebrune flekker som danner langsgående bånd. Buken er lys.
Dynnsmerlingen er spesialisert til å leve i små ansamlinger med stående vann. Den finnes i små tjern, dammer, grøfter og kroksjøer. Om dagen ligger den nedgravd i gjørmebunnen, mens den om natta jakter på snegler, muslinger og insektlarver. Gytetiden er i april–juni. Under paringen slynger hannen og hunnen seg om hverandre. Eggene festes til planter. Hvis dammen tørker ut eller bunnfryser, kan dynnsmerlingen grave seg ned i slammet og overleve til vannet kommer tilbake.
Den kan leve i vann med lite oksygen ettersom den svelger luft ved overflaten, tar opp oksygen i tarmen og slipper ut karbondioksid gjennom gattåpningen. Dynnsmerlingen blir svært urolig ved endringer i lufttrykket og er blitt brukt som et slags barometer til å spå været. Den kan også ta opp oksygen gjennom huden, og i regnvær hender det at den kryper på land for å komme seg til en ny dam.
Dynnsmerling er utbredt i Mellom-Europa i elvene som renner til Nordsjøen og Østersjøen fra Meuse til Neva, Ladoga og Det karelske nes. Den finnes også i elvene som renner til nordlige del av Svartehavet fra Donau til Kuban, og i Volga og Ural som renner til Det kaspiske hav. Arten er innført til Rhône og kanskje andre steder. I Danmark finnes dynnsmerling kun i Sønderjylland, og arten mangler i Norge, Sverige og Finland.
Artsdatabanken regner dynnsmerling som en dørstokkart i Norge. Det vil si at det er en viss mulighet for at arten kan spre seg til Norge.
To nærstående arter fra Asia, kinesisk værål (Misgurnus anguillicaudatus) og Paramisgurnus dabryanus, brukes som akvariefisker og finnes forvillet i Europa.
Engelsk 2. divisjon 1931–32
'''Engelsk 2. divisjon 1931–1932''' var den 36. sesongen i Football Leagues 2. divisjon. vant og rykket opp til 1. divisjon sammen med som kom på 2.-plass.
==Tabell ==
Nedrykk fra 1. divisjon og opprykk fra 3. divisjon
De to beste klubbene i 2. divisjon rykket automatisk opp til 1. divisjon og de to dårligste klubbene i 1. divisjon rykket automatisk ned til 2. divisjon.
Engelsk 1. divisjon 1931–32:
Sumbafruktdue
Sumbafruktdue (Ptilinopus dohertyi) er en fugl i duefamilien i slekta Ptilinopus.
Engelsk 2. divisjon 1931–32
Nedrykk fra 1. divisjon og opprykk fra 3. divisjon
Engelsk 3. divisjon nord 1931–32:
Josef Gull
Josef Gull (født 5. desember 1820 i Segesvár/Schäßburg i Schäßburg, døde 23. juni 1899 samme sted - i Østerrike-Ungarn) var en politiker fra Transilvania, som var borgermester av Sighișoara mellom 1866 og 1881. Han tilhørte Siebenbürgen-sakserne.
Bakgrunn
Etter at han ble ferdig med gymnaset i hjembyen, reiste han til Târgu Mureș for å studere rettsvitenskap, studier som han avsluttet ved å få advokat bevilling i 1844. Han reiste tilbake til hjembyen, men bestemte seg for å ikke arbeide som advokat. Han arbeidet som honorær sekretær for bymagistraten.
Politiker
I 1848 satt han til Riksdagen i Cluj som vararepresentant for Karl Gooß den eldre. På samme måte som Sighișoaras representant- den senere evangeliske biskopen for Transilvania Georg Daniel Teutsch- var han for en betinget sammenslåing av Transilvania med Kongedømmet Ungarn, og de reiste sammen som representanter med like rettigheter til Riksdagen i Pest. Men de forlot Riksdagen fordi deres krav for å holde unionen sammen ikke ble akseptert.
Han reiste hjem til Sighișoara og kjempet sammen med bygarden i borgerkrigen på den østerrikske siden. Som adjutant for bygardens leder deltok han i slaget ved Ibașfalău. Gull klarte ikke å overtale Stephan Ludwig Roth til å flykte da denne ble vist frem i Sighișoara bundet, på vei til den sikre død i Cluj, fordi Roth sa at han ikke var en kujon.
Gull var også aktiv på det evangelisk-kirkelige området, idet han var en av samarbeiderne og fremmerne av den nye kirkelige grunnloven i Transilvania. Han ble valgt inn i det nasjonale kirkerådet til den transilvanske evangeliske kirken, en stilling som han hadde til sin død.
Amanda Andrade
Amanda Claudino de Andrade (født 20. desember 1989) er en brasiliansk håndballspiller, som er venstre bakspiller på det brasilianske landslaget
Hun ble tatt ut til å representere Brasil under Håndball-VM 2013 for kvinner i Serbia og Håndball-VM 2015 i Danmark.
Christine Marie Lewenhaupt
Christine Marie grevinne Lewenhaupt (1790–1845) var en svensk adelsdame og godseier i Norge.
Hun var datter av generalmajor Charles Emil grev Lewenhaupt (1751–1832) og Christina Maria friherrinne Alströmer (1762–1840). Den 19. september 1823 giftet hun seg i Alingsås i Sverige med norsk statminister i Stockholm Mathias Sommerhielm. Ekteskapet var hans tredje. Paret slo seg ned på Tomb herregård i Råde.
Godseier
Etter at Sommerhielm døde i 1827, overtok hun driften av godset, og fikk snart innløst sølvtøyet og nedbetalt pantegjeld på gården, blant annet ved å overlate Sommerhielms store bibliotek til kongen.
Hun omgikkes den svenske forfatterinnen Fredrika Bremer, som bodde på Tomb i årene 1839–1844, og her skrev sitt mest berømte verk Grannarne. Her skildrer Bremer grevinnen i skikkelse av generalskan Mansfelt.
Grevinnen var praktisk anlagt, og viste forståelse for bredere folkeopplysning og bedre skoletilbud enn det som var vanlig i hennes samtid. Allerede i sitt første år på Tomb, tok hun initiativ til opprettelsen af et legat, som skulle finansiere en fast folkeskole for Tomb og godsets nærliggende bruk.
Den nest siste hvile
Grevinnen ble bisatt i Det Lütsowske Gravkapell ved Råde kirke, sammen med ektemannen og hans tidligere koner. I testamentet hadde hun besluttet, at gravkapellet skulle lukkes etter hennes død. I 1939 ble rummet allikevel gjenåpnet, men til tross for lysten til å anvende gravkapellet som sakristi, mente Riksantikvaren at kistene burde restaureres og forbli hvor de var. I 1984 fikk allikevel restene et foreløbig endelig hvilested i en særlig oppført bygning ved Tomb kirke, nær det gamle godset. Her ble innholdet fra de sommerielmske kistene plassert i et felles kammer mot nord. Utgiftene til oppførelsen av det nye gravminnet, samt flytningen av Sommerhielms rester og general Lützow sarkofag, ble finansiert av det Sommerhielmske Legat.
EM i boccia 2005
Europamesterskapet i boccia 2005 var det fjerde i rekken, og ble arrangert i perioden 15. - 23. juni 2005 i Guimarães i Portugal. Arrangør var BISFed - Boccia Boccia International Sports Federation, og mesterskapet ble arrangert i Multiusos de Guimarães.
Rosenfruktdue
Rosenfruktdue (Ptilinopus porphyreus) er en fugl i duefamilien i slekta Ptilinopus.
EM i boccia 2005
135 deltakere fra 23 land deltok.
BC1
Elisabeth Wilhelmsen deltok også for Norge, og kom på 24.-plass av de 32 som deltok.
BC2
Roar Femtegjeld og Alf Reidar Olsen deltok for Norge, og kom på henholdsvis 11. og 26.-plass av de 34 som deltok.
Slaget ved Villinghausen
Slaget ved Villinghausen (eller Vellinghausen) ble utkjempet 15. og 16. juli 1761 mellom en stor fransk armé og en samlet prøyssisk-hannoveriansk-britiske armé ledet av hertug Ferdinand av Braunschweig.
To franske arméer, under to marskalker, Duc de Broglie og Prince de Soubise møtte opp i juli 1761 for å tvinge hertug Ferdinand av Braunschweig-Lüneburg ut av den viktige byen Lippstadt. De allierte prøyssisk-hannoveriansk-britiske styrkene satte linjene sine opp langs en rekke åser, med venstresiden fast ved elven Lippe (i nord) og Ahse sentralt. Den franske arméen rykket fram den 15. juli og troppene til Broglie i nord klarte å presse de tyske troppene under Wutginau. De britiske styrkene under Granby like sør for Wutginau holdt stillingen sin og det franske angrepet stoppet opp. Begge sidene fikk forsterkinger i løpet av natten og Ferdinand forsterket venstreflanken i større grad enn den høyre.
Morgenen etter fortsatte Broglie angrepet mot den allierte venstreflanken, og ventet på at Soubise skulle angripe den svekkede høyreflanken. Soubise klarte bare å gjøre noen få mindre angrep til høyre, blant annet fordi begge de franske kommandantene hadde samme rang og derfor var motvillige til å ta ordre fra hverandre. Allierte forsterkinger under Wolff kom kort tid etter langs Lippe og gikk til angrep på den franske flanken. Dette stoppet angrepet til Brogliew og tvang mennene hans i retrett. Rundt middagstider var franskmennene i full tilbaketrekking og slaget var over.
1. divisjon ishockey for menn 1982/83
1. divisjon ishockey for menn 1982/83 var den 44. sesongen på øverste nivå i norsk ishockey. Furuset vant seriemesterskap etterfulgt av Sparta Sarpsborg, Vålerengen og Sportsklubben Djerv. Fire første til NM-sluttspill, Storhamar Hockey som var tilbake i 1. divisjon for andre gang til nedrykkskval, Hasle/Løren rykket ned i 2. div Sportsklubben Djerv gikk konkurs og Siddis takket nei til opprykk. Den kommende sesongen ble spilt med 8 lag.
José Luis Palomino
José Luis Palomino (født 5. januar 1990) er en argentinsk fotballspiller som spiller for den italienske klubben.
Golfbil
Golfbil er et bilkjøretøy ment for transport av golfspillere på golfbanen og som kan være rommelig for flere golfspillere samtidig uten at de forstyrrer hverandre. Golfspillerne har et golfsett med seg for å takle de varierte forholdene under spillet, som må tas med i tunge golfbagger og som i eldre tid måtte bæres av en partner eller tjener. På mindre golfbaner kan man bruke golftraller, men på større golfbaner har det blitt nødvendig å bruke motortransport som ikke sjenerer andre golfspillere og forårsaker skader på gressunderlaget eller skader hindrene.
Golfbilene
De første golfbilene kom på 1930-tallet, først og fremst for eldre golfspillere og funksjonshemmende golfspillere. Disse golfbilene kan ha bensinmotor, men elmotor som sørger for lav motorstøy og støhet under kjøring ettersom golfbilen ikke skal kjøre raskere enn 24 km/t (15 mph) og ha plass for to til fire mennesker medbrakt deres golfutstyr, er mest populært. Vekten har blitt standardisert til mellom 900 pund og 1000 pundsvekt, det vil si 410 til 450 kg. Golfbilen kan være 2,4 m lang og 1,2 m bred med en høyde på 1,8 m med stillastak som et åpent kjøretøy, og som regel har den fire hjul selv om det finnes varianter med tre hjul eller enda flere hjul.
Det finnes forskjellige varianter av golfbiler ettersom disse selges i flåteordrer eller som privatordrer etter forskjellige spesifikasjoner og forskjellige kundeanvisninger. Noen av disse kan benyttes som offroadskjøretøyer på mer røft underlag.
Golfbilens praktiske natur som et enkelt transportmiddel uten krav til rekkevidde og hastighet har gitt den utspredning langt utenfor golfbanene, og i flere amerikanske byer som Peachtree City, Georgia har den blitt et vanlig urbant transportmiddel – og på øyer med restriksjoner på bilbruk som Santa Catalina Island i California er golfbilen blitt et vanlig lokalt transportmiddel. Som konsekvens blir golfbilen videreutviklet inn i en egne kjøretøykategori, Neighborhood Electric Vehicle som lokal bilkjøretøy i nærmiljø. Disse skilte seg ut ved å ha bilkomponenter på seg og er mellomleddet mellom golfbilen og den ordinære bilen. Det finnes større golfbiler som fungerer som buss med mer enn seks passasjerer for sightseeing slik som de minste batterielektriske bussene.
Men den klassiske golfbilen som et åpent kjøretøy hvor man kan sitte ut i det frie, har forblitt den meste populære varianten blant golfbilene, ettersom disse har stor brukspotensial og er ofte benyttet som VIP-transport for politikere og høytstående samfunnsrepresentanter i flere land.
Golfbilvett
I Norge er golfbiler tillatt på golfbaner i nyere tid, men har tidligere vært forbudt og bare reservert for funksjonshemmende golfspillere, ettersom det norske golfforbundet har vært av den oppfatning at golf skal være en mosjonsidrett. Bruk av golfbil har ført til en rekke regler under fellesbegrepet «golfbilvett». Golfbilen kan være ustabil og kan lett velte, så sjåføren må dermed ikke kjøre uansvarlig på golfbanen, både av hensyn til egen sikkerhet og til banepleie ettersom det finnes områder som greeneområder, teesteder, bunkere og vannhinder som våtmark som man ikke kan ferdes på med golfbiler. De fleste golfbaner som tillater golfbiler, har anviste veger og kjørestrekninger som kan benyttes.
Fyllekjøring er selvfølgelig ikke tillatt, hverken utenfor eller innenfor golfbanen. På Stabbestad ved Kragerø ble dette sanksjonert sommeren 2016 da en britisk spiller ble bøtelagt med 125.000 kroner i bot.
Desertaclopus
Desertaclopus er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
Små (5-8 millimeter), litt spinkle, blanke, brunlige skarabider. Undersiden er tett kledt med lange hår, oversiden nesten naken. Hodet har en fremstikkende overleppe (labrum), mandiblene stikker også fram på sidene av denne. Pronotum har rundede sider. Beina er lange, tynne og piggete. Antennene er korte og 9-leddete med en tre-leddet klubbe. Dekkvingene er ganske tett punkterte.
Levevis
Larvene og leveviset til disse billene er ukjente, men de holder til i tørre områder. De fleste kjente eksemplarene er hanner, kanskje fordi hunnene ikke kan fly og tilbringer mesteparten av livet under jorden. Hannene kommer av og til til lys om natten.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Chile og Argentina, helst i moderat høytliggende områder på begge sider av Andesfjellene.
Systematisk inndeling
Aclopinae av og til regnet som en familie for seg, Aclopidae.
Kilder
(Coleoptera: Scarabaeidae) in Argentina and Chile. Zootaxa 3409: 1-29.
Moniky Bancilon
Moniki Karla Novais Bancilon (født 7. mai 1990 i Aracaju) er en brasiliansk håndballspiller, som spiller for den rumenske klubben.
Hun ble tatt ut til å representere det brasilianske håndballandslaget under Håndball-VM 2011.
Ra (film)
Ra er en norsk dokumentarfilm fra 1972. Filmen er laget av Thor Heyerdahl og inneholder autentiske opptak fra hans seilaser med sivbåtene «Ra» og «Ra II».
Heyerdahl ønsket å prøve ut teorien om at det kunne ha vært kontakt mellom det afrikanske og det søramerikanske kontinentet allerede i oldtiden, tusenvis av år før Christofer Columbus. Filmen dokumenterer de to seilasene over Atlanterhavet, den første med «Ra» som ikke nådde helt fram og den andre med «Ra II» som i juli 1970 nådde fram til Barbados etter 57 dager og 6100 km til havs. Heyerdahl beviste at det kunne være mulig med en tolv meter lang båt laget av papyrus å krysse Atlanterhavet. Avreisen fant sted den 25. mai 1969 fra Safi i Marokko. Båten "Ra" fikk dette navnet til ære for den egyptiske solguden, og var en kopi av gamle egyptiske modeller - og med det samme var utstyret om bord. Heyerdahl brukte leirkrukker til å lagre maten de trengte underveis.
Heyerdahls følgesvenner var navigatøren Norman Baker fra USA, legen Yuri Senkevich fra Sovjetunionen, Santiago Genovés fra Mexico, Georges Sourial fra Egypt, kamera-mannen og fotografen Carlo Mauri fra Italia, og papyrus-eksperten Abdullah Djibrine fra Tsjad. Andre passasjerer var apen Safi (oppkalt etter byen som de reiste fra, i Marokko) Men den 18. juli 1969 stoppet Heyerdahl det første forsøket deres. Mannskapet ble plukket opp av en amerikansk yacht, og brakt til land. Den andre ekspedisjonen begynte i mai 1970, cirka ett år etter den mislykkede første ekspedisjonen, når Heyerdahl hadde fått bygget sitt andre papyrus-fartøy. Denne "Ra II", denne gangen bygget av indianerne, som hadde lang erfaring med å bygge sivbåter. Denne nye båten var tre meter kortere enn den første Ra-båten, lettere og mer stabil enn den første «Ra». Etter mer enn 6 000 kilometer, og 57 dager til sjøs, nådde de endelig Barbados.
Filmen hadde premiere på norske kinoer 5. oktober 1972. Den ble nominert til Oscar for beste dokumentarfilm, men nådde ikke helt til topps..
Alessandra Medeiros
Alessandra Medeiros da Oliveira (født 7. oktober 1981 i Rio de Janeiro) er en brasiliansk tidligere håndballspiller.