cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hansaforbundet
Innflytelse
I 1340 støttet hanseatene Valdemar Atterdag da han tok makten i Danmark. Hansaen ønsket redusert makt til grevene i Holstein, som satt med Danmark i pant. Grevene kontrollerte så store områder at de truet sentrale fjernhandelsruter. Kong Atterdag avstod motvillig Skåne til Magnus Eriksson i 1343. Dette var i hanseatenes interesse, siden det var til deres fordel at ikke den samme kongen hersket over begge sider av Øresund. Eriksson var også svært mye rausere mot dem når det gjaldt tilgang til det innbringende Skånemarkedet. Også de hanseatiske privilegiene i Norge ble fornyet ved Erikssons overtakelse av Skåne. Men i 1360 angrep kong Atterdag Skåne, og Magnus Eriksson mistet både Skåne, Halland og Blekinge, men fikk til gjengjeld løfte om Valdemar Atterdags støtte mot den svenske opposisjonen. Dette ble stadfestet med en ekteskapsavtale mellom Erikssons sønn Håkon Magnusson og Valdemars datter, prinsesse Margrethe. Atterdag ville imidlertid utvide sin makt i Østersjøen, og 1361 erobret han Gotland i slaget ved Visby. Nå var ikke lenger Valdemar Atterdag til nytte for hanseatene. Tvert om representerte han en alvorlig trussel ved sin tilstedeværelse i Østersjøen og ved å sitte med makten over begge sider av Øresund.
Da forbundet var på sitt sterkeste, ble det på et møte i Köln i 1367 besluttet en felles kamp mot kongene Valdemar Atterdag av Danmark og Håkon Magnusson av Norge. De utenlandske faktoriene i Novgorod, Bergen, London og Brugge ble etterhvert kalt kontorer og direkteunderlagt forbundet.
Det er anslått at av en befolkning på rundt 10,000 i middelalderens Bergen var kanskje så mye som en tredjedel utlendinger – de fleste sannsynligvis våpenføre unge menn tilsluttet Hansaforbundet.
Dette oppmuntret hanseatene til lokalt maktmisbruk. I 1440 innkom det klager på at tyske kjøpmenn som satte opp hollenderboder på Stranden, jaget hollenderne vekk og slengte varene deres i sølen. Mer enn hundre bevæpnede hanseater skulle også ha trengt inn på Bergens rådstue tirsdag etter St. Peters dag (23. februar), og jaget rådmennene med økser og kårder. Konfliktene i Bergen toppet seg med Olav Nilsson som høvedsmann på Bergenhus. Han opprettholdt en uforsonlig linje mot hanseatene og ble avsatt i 1453; men alt i 1455 var han tilbake etter å ha presset Erik av Pommern til å gjeninnsette seg. I mellomtiden hadde han drevet som kaprer og plyndret hanseatiske skip. Vel kunne Nilsson påpeke at hanseatene bare motvillig innordnet seg norsk lov; men en tidligere sjørøver som høvedsmann kunne de ikke tolerere. I 1455 var byen vitne til at bevæpnede hanseater jaget Nilsson, biskopen og følget deres utover mot Nordnes der de søkte tilflukt i Munkeliv kloster. Mens Nilsson klatret opp i tårnet, satte hanseatene klosteret i brann. De betalte for å få gjenoppbygget klosteret, men boten til Nilssons etterlatte nektet de å betale. Nok forelå det rettskraftig dom om slik bot, men kong Christian I forfulgte ikke saken ettersom han hadde tatt opp store lån av hanseatene til krigføringen sin.
Tilbakegang og avslutning
I 1494 stengte de russiske makthaverne hansaens kontor i Novgorod. På denne tiden tapte også fiskeriene ved Skåne mye av sin betydning og i 1530-årene ble hansaens faktorier i Oslo og Tønsberg lagt ned. Dette førte til at handelen på Østlandet i større grad ble overtatt av nederlendere og dansker. Rundt 1560 ble de tyske handelsmenn og håndverkere i Bergen en del av den norske borgerstanden, og selv om hansaens kontor fortsatte sin eksistens, var makten sterkt redusert og norske borgere overtok stadig større deler av handelen med Nord-Norge.
Handelsstrukturen og systemet fortsatte derimot mange steder, men disse var bare løsere tilknyttet hverandre. Et stadig sterkere Sverige overtok mye av den tidligere tyske kontrollen i Østersjøen. Det ble i Bergen opprettet «Det Norske Kontor», hovedsakelig av hanseatiske kjøpmenn som hadde tatt borgerbrev i byen.
Dette var i praksis en direkte videreføring av det hanseatiske systemet, og det ble styrt av de samme folkene som før. Det eneste som var nytt var navnet, og at kjøpmennene i økende grad tok borgerskap i Bergen. «Det Norske Kontor»s handelsprivilegier ble formelt opphevet av Stortinget først ut på 1800-tallet.
Medlemskap
Medlemmene i hansaen og innbyggerne i hansabyene (el. hansastadene) ble kalt hanseater. En kjøpmann i hansaen ble på tysk og dansk fra 1500-tallet ofte omtalt som «pebersvend» og «Pfeffersack» etter handelen med pepper og andre krydder.
Medlemmene i Hansaforbundet var både handelsmennene og de byene (bortsett fra Dinant) hvor disse handelsmennene hadde borgerskap. Ikke alle byer med tyske handelsmiljøer var med, for eksempel ble byene, med tilhørende handelmenn, Emden, Memel, Vyborg og Narva aldri medlem av Hansaforbundet. På den annen side kunne også enkeltpersoner som kom fra andre deler bli medlem, gitt at de var født av tyske foreldre, underlagt tysk lovgivning og handelsutdannet. Forbundet arbeidet for å utvide og trygge medlemmenes felles interesser, selv om disse kunne være ganske ulike, både med hensyn til størrelse av handelsvirksomheten, og politisk med hensyn til uavhengighet fra den styrende adelen.
Beslutninger
Beslutninger og aktive handlinger på vegne av forbundet ble fattet konsensusbasert. Når det dukket opp aktuelle saker ble medlemmene invitert til et sentralt møte, kalt Tagfahrt (egentlig «møtetur», og noen ganger etter 1358 kalt Hansetag. De lokale medlemssammenslutningene valgte da representanter, kalt Ratssendeboten «råd-sendebud» til det aktuelle møtet. Ikke alle sendte representanter, og de som reiste fikk ofte fullmakt til å representere flere. Det å bygge både lokal konsensus, og konsensus på Tagfahrt-nivået var i tråd med tradisjonen i Niedersachsen kalt Einung, hvor konsensus ble forstått som fraværet av protester. I hansaforbundet ble det forslaget som etter en diskusjon fikk tilstrekkelig oppslutning lest opp høyt for de tilstedeværende og vedtatt som bindende Rezess (resess) dersom ingen av de tilstedeværende protesterte, og de som ikke hadde lyktes å få tilstrekkelig støtte til sine forslag var forpliktet til å forholde seg i ro under denne prosedyren. Dersom en ikke lyktes å etablere konsensus på denne måten til en sak, ble konsensus oppnådd ved at noen medlemmer av forbundet ble pekt ut med fullmakt til å finne en felles løsning.
De enkelte kontorene
De ulike hanseatiske kontorene hadde sine egne kasserere, rett og segl. Som laug, ble kontorene ledet av Ältermänner (entall: Ältermann «oldermann». Londonkontoret var spesielt, da det hadde både en hanseatisk og en engelsk ältermann. I 1347 endret Brussel-kontoret sine bestemmelser for å sikre en lik representasjon av forbundets medlemmer. Fram til dette, var medlemmene delt i hver sin Drittel («tredjedel»): den vendiske og saksiske tredjedel, den westfaliske og prøyssiske tredjedel og den gotlandske, livlandske og svenske tredjedel. handelmenn fra hver tredjedel valgte to ältermänner og seks medlemmer til «åttemannsrådet» (Achtzehnmännerrat) til å administrere et kontor for en bestemt periode. I 1356 ble denne ordningen bekreftet under et hanseatisk møte for å forberede den første Tagfahrt. Denne inndelingen i tredjedeler ble tatt opp og innført i hele forbundet.
Karolinska Institutets Nobelkommitté
Karolinska Institutets Nobelkommitté (offisielt Nobelkommittén för fysiologi eller medicin vid Karolinska Institutet) er en svensk komité som utreder nominasjonene til Nobelprisen i fysiologi eller medisin. Den ble etablert i 1900. Komitéens medlemmer velges av og blant Nobelförsamlingen vid Karolinska Institutet, som også fatter det endelige valget av om hvem som vinner prisen. Den består av fem medlemmer og generalsekretæren i Nobelforsamlingen. Medlemmene av Karolinska Institutets Nobelkommitté er professorer i medisin ved Karolinska Institutet.
Hansaforbundet
De enkelte kontorene
Tagfahrt eller Hansatag var den eneste sentrale institusjonen i Hansaforbundet. Imidlertid ga inndelingen i tredjedeler de respektive medlemmene anledning til å møtes i egne møter, kalt Dritteltage til å utarbeide felles standpunkter til et kommende Tagfahrt. Medlemmene møttes også på et mer lokalt nivå, og selv om slike lokale møter ikke var formalisert innen Hansaforbundet, ble de stadig viktigere i forberedelse og gjennomføring av beslutningene fra Tagfahrt.
Fra 1554 gikk man i stedet over til den firedeling for å redusere de interne ulikhetene annen hver enhet, og slik fremme samarbeidet og kontakten innen hver del og gjøre beslutningsgangen mer effektiv. Siden antallet ble økt til fire, ble hver enhet kalt en Quartiere (kvart):
Brevik skole
Brevik skole kan vise til flere skoler i Norge:
Hansaforbundet
De enkelte kontorene
Denne inndelingen ble imidlertid ikke innført ved de mindre representasjonskontorene (kontore), som ved sine behov, som valg av ältermänner, grupperte medlemmene på ulike måter.
=== Hanseatere som konfliktløsere === Konflikter som oppstod mellom handelspartnere, byer og styremakter kunne fort føre til forsinkelser i handelen og vareleveringen. Dette betydde tapte penger for handelsmennene, derfor var det i fleres interesse at konflikter ble løst på en rask og tilfredsstillende måte.
Hanseatene løste mange konflikter gjennom megling. Konfliktene dreide seg gjerne rundt varer, logistikk og ansvarsfordeling, samt konflikter mellom byer og styresmakter og annen politikk. De hadde naturlig nok en spesiell funksjon og rolle som konfliktløsere og meglere på kontorene, som var deres hovedkontor i de ulike byene, men hanseatene var også meglere mellom byer som var i strid seg i mellom og mellom byer og styresmakter. Målet til hanseatene var naturlig nok at handelen skulle gå så smertefritt som mulig. Konflikter og uenigheter kunne føre til forsinkelser i handel og transport, noe som betydde tapte penger. Derfor var konflikthåndtering en prioritet hos hanseatene. Det ble gjerne kalt "verhansung" når hanseatene hadde meglet og funnet løsninger på konflikter. Hanseatenes funksjon som meglere var kjærkomment og et gode for de andre Hansebyene.
Hansabyer
De forskjellige kvartenes navn har blitt forkortet i denne tabellen slik:
Søylen «Territorium» viser til jurisdiksjonen som byen var underlagt på det tidspunktet; søylen «I dag en del av» oppfører hvilken stat byen idag ligger i, og søylene «Fra» og «Til» viser hvilke datoer byen ble med og/eller forlot forbundet.
Arnór Sveinn Aðalsteinsson
Arnór Sveinn Aðalsteinsson (født 26. januar 1986) er en islandsk fotballspiller som spiller for Hønefoss Ballklubb.
Breiðablik
Arnór debuterte for Breiðablik i 2004 i 1. deild karla. Han ble etterhvert et fast innslag på laget, og spilte for det meste som høyreback. I 2005 var han med på opprykket til Úrvalsdeild, hvor de har holdt seg siden. Han har vunnet toppserien en gang og cupen en gang med Breiðablik. Han fikk også med seg Europaligaspill mot blant annet Rosenborg.
Hønefoss Ballklubb
Arnór ble invitert på prøvespill til HBK i august 2011, og etter å ha imponert trenerne fikk de til en avtale hvor han kom på lån ut sesongen med opsjon på kjøp. Han debuterte for HBK 22. august 2011 mot Ranheim og fikk til sammen 11 kamper i 2011-sesongen, hvor Hønefoss rykket opp til Tippeligaen. Etter sesongslutt signerte Arnór en 2-årskontrakt med Hønefoss etter å ha tidvis imponert stort på sin høyreback.
Wang Li (lingvist)
Wang Li (forenklet kinesisk: 王力, tradisjonell kinesisk: 王力, pinyin: Wáng Lì, født 10. august 1900 i Bobai i Guangxi i Kina, død 3. mai 1986 i Beijing) var en kinesisk lingvist. Han regnes som en av de viktigste eksperter innen kinesisk språk.
Han studerte ved Tsinghuauniversitetet 清华 i Beijing og dro i 1927 til Frankrike for lingvistikkstudier under Joseph Vendryes. Der gjorde han ferdig sitt doktorarbeid, knyttet til sitt morsmål, den lokale dialekten i Bobai 博白.
Verdensungdomsfestivalen
Verdensungdomsfestivalen (eller World Festival of Youth and Students) er en internasjonal festival som er organisert av den venstreorienterte Verdenssambandet av Demokratisk Ungdom (World Federation of Democratic Youth) sammen med International Union of Students (IUS) fram til IUS ble lagt ned på 1990-tallet. Den største av festivalene ble avholdt i 1957 i Moskva med 34 000 deltakere fra 131 nasjoner. Denne festivalen var også den internasjonale debuten til sangen «Kvelder nær Moskva», som etterhvert har blitt kanskje den mest kjente av russiske sang.
Wang Li (lingvist)
Han er kjent for sin forskning innen middelalderkinesisk, arkaisk kinesisk og klassisk kinesisk.
Verdensungdomsfestivalen
Under den kalde krigen ble festivalene stort sett avholdt i folkedemokratier og ble benyttet i propaganda-øyemed.
Den 17. festivalen skulle etter planen ha blitt arrangert i Minsk i Hviterussland i 2009, men landet trakk seg som arrangør i 2008. Den 17. festivalen ble i stedet lagt til Sør-Afrika og ble arrangert i desember 2010.
Utena
Utena er den største byen i Utena fylke i Litauen.
Tauragė
Tauragė er den største byen i Tauragė fylke i Samogitia i Litauen. I 2011 folketallet var 26 444.
Manuel María Lombardini
Manuel María Lombardini (født 23. juli 1802, død 2. desember 1853) var president i Mexico for en kort periode mellom den 8. februar og den 20. april 1853.
Fort-de-France
Fort-de-France er hovedstaden på Martinique, et fransk oversjøisk departement i Det karibiske hav. Den er også en av de større byene i Karibia. Herfra eksporteres blant annet sukker, rom, hermetisk frukt og kakao.
Historie
I 1638 lot Jacques Duparquet, Martiniques første guvernør, festningen Saint-Louis bygge for å beskytte byen. Festningen ble snart ødelagt, men gjenoppbygget i 1669 under den nye generalguvernøren, markien av Baas.
Byen het opprinnelig Fort-Royal, og levde lenge i skyggen av Saint-Pierre, den eldste byen på Martinique. Navnet ble endret under revolusjonen til Fort-la-République, og endelig til Fort-de-France på 1800-tallet. Det opprinnelige navnet lever videre på folkemunne i den kreolske formen «Foyal».
Byen ble delvis ødelagt av jordskjelv i 1839 og av brann i 1890. Da Saint-Pierre ble tilintetgjort av vulkanen Montagne Pelée i 1902 overtok Fort-de-France posisjonen som Martiniques økonomiske sentrum, men den klarte aldri å leve opp til rivalens kulturelle renommé.
Frem til 1918 var byen delvis omgitt av sumpmark, og gulfeber herjet ofte. Sumpen er nå drenert og omskapt til forstadsområder.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Fort-de-France
Steder av interesse
I tillegg til Fort Saint-Louis, som er en operativ fransk marinebase, finnes tre andre festningsverker:
Andre severdigheter er:
Transport
Martinique Aimé Césaire internasjonale lufthavn ligger i en forstad til byen.
Ponte Preta (Rio Grande do Sul)
Ponte Preta er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Planalto (Rio Grande do Sul)
Planalto er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Frithjof Ulleberg
Frithjof Ulleberg (1911–1993) var en norsk fotballspiller. Ulleberg spilte til sammen 14 A-landskamper (som høyre half), og var med både på det berømte Bronselaget i 1936, og på det norske VM-laget i 1938.
På klubbnivå spilte Ulleberg brorparten av sin karriere for Lyn. Han tilbrakte ungdomsårene i Mercantile og gikk til Lyn i 1929.
Øvrevoll Galoppbane
Øvrevoll Galoppbane er Norges eneste galoppbane, og ligger på Eiksmarka i Bærum.
Den ble åpnet 26. juni 1932 med kong Haakon VII og dronning Maud til stede og rittmester Paul Michelet (1880–1958) som vinner på «Not Many» første dagen. Banen består av en gressbane på ca. 2000 meter i omkrets og en sandbane (dirt track) på 1375 meter i omkrets. Det mest prestisjefylte løpet som arrangeres i løpet av året er Norsk Derby. Hatteparaden samt veddeløpene har vært en årelang tradisjon. Adressen er Vollsveien 132, 1358 Jar.
Fylkesvei 40
Fylkesvei 40 (Fv40) går mellom Geilo i Hol og Larvik.
Veien var tidligere skiltet riksvei 8 (før 1992 da E8 ble innført).
Rennell
Rennell (Mu Nggava på polynesisk) er ei øy i staten Salomonøyene i Stillehavet. Det er den største øya i provinsen Rennell og Bellona. Øya er om lag 86 km lang og 15 km brei. Det er den største korall-atollen i verden.
Den østlige delen domineres av brakkvannssjøen Te Nggano (også kalt Teganosjøen), som tidligere var atollens lagune. Den er den største sjøen på øyene i Oseania, ca. 155 km². (Til sammenlikning: Randsfjorden og Tyrifjorden er begge ca. 139 km².) Sjøen inneholder mange småøyer av kalkstein.
Den vestlige delen er dekt av åser av varierende høyde. Øya har ingen elver. Vannet i Teganosjøen brukes til vasking og koking. Ellers samles drikkevann fra kilder og samletanker for regnvann.
Provinshovedstaden Tigoa ligger på Rennell.
Klima
Rennell har et typisk tropisk klima med stabilt høy fuktighet og temperatur (22-32 grader C). Årlig nedbør ligger på 3000-4000 millimeter. Det er normalt tørketid fra mai til juni-august. Øya ligger i beltet for tropiske sykloner og treffes relativt hyppig av slike.
Historie
Det er funnet spor etter bosettinger så langt tilbake som mellom 2000 og 1600 før vår tidsregning. Dagens innbyggere regner seg å være etterkommere etter folk som kom fra Wallis- og Futuna-øyene rundt år 1400 e.Kr. Europeere skal først ha kommet til Rennell og naboøya Bellona i 1793. Det har imidlertid aldri vært tale om noen fast europeisk bosetting på øya.
Under andre verdenskrig brukte USA Teganosjøen som base for Catalina sjøfly. Etter krigen blei åtte fly senka i sjøen. Lokalbefolkninga prøvde med store anstrengelser og i hovedsak ved handkraft å redde motorene til bruk som generatorer, men lyktes ikke. De kom likevel så langt at enkelte propellblad den dag i dag stikker opp av sjøen.
«Rennell» er det engelske navnet på det samoanske språket som snakkes på øya.
Jordbruk og fiske
Jordsmonn og klima gjør dyrehold på Rennell vanskelig. Det er også små muligheter for jordbruk i større skala. Det dyrkes imidlertid en del rotfrukter (kumara, taro, pana), kål, papaya og kokosnøtter, både til eget konsum og salg. Det er vanlig å dyrke et område i ni måneder, for så å la jorda ligge brakk i rundt fire år.
I 1957 satte myndighetene ut fiskearten Tilapia mozambica i Teganosjøen. Den ser ut til å trives godt i brakkvannet, og den har blitt en viktig proteinkilde for innbyggerne rundt sjøen.
Til tross for at vestdelen av øya er kledd med regnskog, er det ingen kommersiell skogdrift på Rennell. Innbyggerne henter imidlertid ut tømmer og brensel til eget bruk, samt råvarer til f.eks båtbygging, handverk og medisin.
Verdensarvsted
Den østlige tredjedelen av øya blei i 1998 tatt inn på Unescos liste over verdensarvsteder. Området er på rundt 370 km² pluss havet ut til 3 nautiske mil fra land. Teganosjøen er inkludert i området.
I begrunnelsen fra Unesco heter det at Øst-Rennell er et springbrett for artenes utvikling og vandring i det vestlige stillehavsområdet og et svært sentralt sted for studier i øyers bio-geografi.
Matando Güeros
Spor 16 til 19 er tatt fra singelen Machetazos. «Matando Güeros» er en av sangene på soundtracket til kultfilmen Gummo fra 1997.
San Marino under Sommer-OL 1996
San Marino under Sommer-OL 1996. Sju sportsutøvere fra San Marino deltok i seks sporter under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Det var niende gangen som San Marino deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer.
Barbra Streisand
Barbara Joan «Barbra» Streisand (IPA:, født 24. april 1942 i Brooklyn i New York) er en amerikansk skuespiller, filmregissør, filmprodusent, manusforfatter, komponist og sangartist.
Streisands karriere begynte med nattklubbopptredner. I 1963 vant hun en Grammy Award for årets beste plate for debutalbumet The Barbra Streisand Album. Streisand spilte deretter inn flere plater som anses som klassiske gjenskapelser av kabaret- og teatermusikk. Hun deltok i TV-spesialen My Name Is Barbra for å promotere albumet My Name Is Barbra. Det ble den første av flere TV-produksjoner. Hun begynte med moderne popmusikk mot slutten av 1960-årene til blandet mottakelse og gikk tilbake til teatermusikken i 1985 med The Broadway Album.
Hun ble nominert til Tony Awards for arbeidet i I Can Get It for You Wholesale og Funny Girl. Streisand vant Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for rolleskildringen i filmdebuten Funny Girl og har siden spilt i flere filmmusikaler. Hun vant en Oscar for beste sang med Paul Williams for låten «Evergreen (Love Theme from A Star Is Born)» fra En stjerne blir født og ble den første kvinnen som vant Oscar for å komponere en låt.
I 1983 ble hun den første kvinnen som produserte, regisserte, skrev manuset til og selv spilte i en stor studiofilm. Dette gjorde hun med regidebuten Yentl, som vant Oscar for beste originalmusikk. Dramafilmen vant også en Golden Globe for beste musikal, og Streisand ble den første kvinnelige regissøren som vant Golden Globe for beste regi. Etter Yentl regisserte hun filmene Tidevannets fyrste (1991) og Speilets to ansikter (1996). Streisand er også kjent for arbeidet med filmmusikk og har sunget fire av låtene på det amerikanske filminstituttets liste over filmhistoriens 100 beste sanger.
Barbra Streisand har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame. Hun er også en av få personer som har vunnet de fire store bransjeprisene i USA (Oscar, Tony, Emmy og Grammy). Hun er i dag en av de bestselgende artistene i verden og har solgt til sammen 245 millioner album på verdensbasis. I september 2014 ble Streisand med albumet Partners den første musikeren som toppet USAs albumliste med ett eller flere av sine album i samtlige av de siste seks tiårene.
Familie og tidlig barndom
Hun ble født Barbara Joan Streisand 24. april 1942 i Brooklyn i New York som det andre barnet til Diana (født Ida Rosen) og Emanuel «Manny» Streisand. Moren var sopransanger i oppveksten og vurderte en karriere innen musikk, men ble sekretær på en high school i stedet. Faren var lærer på denne skolen, og de giftet seg i 1930. Streisands familie er av jødisk opprinnelse: Farfar Isaak Streisand var en polsktalende jøde fra Berezjany i Galicia og han immigrerte til USA i 1898. Besteforeldrene på morssiden immigrerte fra Russland, hvor bestefaren arbeidet som skredder og kantor. Barbara Streisand ble oppkalt etter grandtante Berthe. «Barbara» er «Berthe» på jiddisk.
I august 1943 døde faren 34 år gammel av bivirkninger etter et epileptisk anfall. Familien mistet nesten alt de eide, og moren tok en jobb som regnskapsfører. Streisand har i ettertid sagt at hun følte seg utstøtt i oppveksten fordi hun ikke hadde en far. Moren giftet seg med Louis Kind i desember 1950 og fikk datteren Rosalind Kind med ham i 1951. Louis og Diana ble senere skilt.
Utdannelse og karriereambisjoner
Streisand begynte på en yeshivaskole i Brooklyn da hun var fem år gammel. Som barn drømte hun om å bli skuespiller. Streisand ble kjent i nabolaget som «jenta med den fine stemmen». Hennes første opptreden var på et foreldremøte på skolen. Streisand ble invitert til å synge i bryllup og på sommerleirer og prøvesang for en kontrakt med plateselskapet MGM Records da hun var 9 år. Da hun var 13, fikk hun hjelp av moren til å spille inn en demo de kunne sende inn til plateselskapene.
Thomas Löfkvist
Thomas «Gotland» Löfkvist (født 4. april 1984 i Visby) er sportsdirektør for det svenske kontinentallaget Team Tre Berg-Bianchi og tidligere profesjonell syklist. Han ble profesjonell i 2004, som den yngste svensken gjennom tidene, i det franske laget Française des Jeux, før han før 2008-sesongen gikk til Team High Road. Etter 2009-sesongen gikk han over til det nystartede Team Sky. Han har lenge blitt betraktet som Sveriges mest lovende syklist, og enkelte mener han til og med er en av de mest talentfulle i hele sykkelsporten. Löfkvist var den yngste deltageren i Tour de France i 2005 (61.-plass) og 2006. Det er noe uenighet blant ekspertene om det var et godt valg av lagledelsen i Française des Jeux å la ham stille i så mange ritt i så ung alder, og spesielt i et hardt ritt som Touren. Resultatene de siste årene har heller ikke vært imponerende i forhold til de høye forventningene som stilles til ham.
Barbra Streisand
Utdannelse og karriereambisjoner
Selv om hun var klar over sangtalentet sitt, ville hun først og fremst bli skuespiller. Drømmen fikk næring da hun så teaterstykket Anne Franks dagbok da hun var 14 år. Susan Strasberg, som spilte hovedrollen, gjorde inntrykk, og Streisand ønsket å etterligne spillestilen hennes. Hun leste bøker om skuespillere som Eleonora Duse og Sarah Bernhardt, skuespill av William Shakespeare og Henrik Ibsen og dramateori av Konstantin Stanislavskij og Anton Tsjekhov.
Hun gikk på Erasmus Hall High School i Brooklyn fra 1955 til 1959. Her ble hun æresstudent i tre fag. Skolen lå i nærheten av en kino som viste kunstfilmer, noe Streisand interesserte seg for. Streisand fikk sin første sceneerfaring sommeren 1957 som statist på Playhouse i Malden Bridge i New York. Deretter hadde hun også mindre roller i teaterstykkene Picnic og Desk Set. Streisand dro tilbake til Brooklyn for å fortsette utdanningen, men valgte bort dramatimene for å prøve seg på praktisk sceneerfaring. Etter high school dro hun til New York for å få roller. Moren var misfornøyd med datterens karrierevalg, men det ga Streisand styrke til å fortsette: «Jeg ville bevise for moren min at jeg kunne bli en stjerne.»
Thomas Löfkvist
Som rytter er Löfkvist er typisk sammenlagtkandidat, med gode ferdigheter på tempo og i bakkene.
Barbra Streisand
1960–1962: Gjennombrudd og platekontrakt
Streisand arbeidet som dørvakt under en oppsetning av The Sound of Music i 1960 da hun hørte at castingansvarlig var på utkikk etter flere sangere. Selv om hun ikke fikk noen rolle i stykket, oppfordret regissøren henne til å inkludere sangtalentet på CV-en. Forslaget fikk Streisand til å vurdere en sangkarriere i tillegg til skuespillerkarrieren. Hun spurte kjæresten Barry Dennen om å ta lydopptak av henne som hun kunne tilby eventuelle arbeidsgivere. Streisand deltok på en sangkonkurranse på Lion, en nattklubb for homofile i Greenwich Village. Streisand sang to låter der og vant konkurransen. Hun ble invitert tilbake og opparbeidet seg et renommé på nattklubben. Etter hvert endret hun navnet sitt fra «Barbara» til «Barbra», siden den andre a-en i navnet aldri ble uttalt.
Hun ble etter hvert invitert til en opptaksprøve for nattklubben Bon Soir og fikk sin første ordentlige spillejobb i september 1960 da hun var åpningsnummeret til komikeren Phyllis Diller. Streisand utviklet sin særegne stil etter at kjæresten viste frem platesamlingen sin med artister som Billie Holiday, Mabel Mercer, Ethel Waters og Édith Piaf. Hun fikk en ny respekt for popsangkunsten og bestemte seg for å satse på sangkarrieren. Ifølge forfatteren Christopher Nickens begynte hun å skape følsomme figurer når hun sang, noe som ga sangstemmen et større følelsesregister.
Hun kunne nå synge med både en dramatisk, munter og leken stemme. Hun fikk større selvsikkerhet og kommuniserte bedre med publikum når hun snakket mellom sangene, og Brooklyn-humoren fikk god kritikk. I løpet av de neste seks månedene ble sangstemmen sammenlignet med artister som Judy Garland, Lena Horne og Fanny Brice, og hennes evne til å sjarmere publikum ble mer sofistikert og profesjonell. Streisand ga imidlertid ikke opp drømmen om å bli skuespiller og fikk en liten rolle i den satiriske komedien Another Evening with Harry Stoones i 1961. Teaterstykket fikk svært dårlig kritikk og ble avlyst dagen etter premieren. Hun fikk hjelp av manageren Martin Erlichman til å få tak i nye spillejobber og fikk god tilbakemelding for konsertene hun holdt i Detroit og St. Louis. Erlichman var fortsatt manageren hennes per 2016.
Thomas Löfkvist
De senere årene har Löfkvist fått tilnavnet "Gotland" på grunn av sitt fødested, men som ung gikk han under navnet "Little Onion".
Planarier
se teksten
Thomas Löfkvist
2003 - 2007
Löfkvist vant den siste etappen i Circuit de la Sarthe 2004 og vant da også rittet sammenlagt. Det er kun Bernard Hinault og Greg Lemond som har vunnet dette rittet i en yngre alder enn Löfkvist. Franck Bouyer ble nummer to, 19 sekunder etter svensken. Fire dager senere ble rekkefølgen den motsatte, da Franck Bouyer slo Löfkvist med ett sekund i den franske semiklassikeren Paris-Camembert.
Han deltok i OL i Aten, der han ble nummer 34 av 37 syklister i temporittet. Han startet på landeveisrittet i OL, men brøt.
Löfkvist ble nummer to på Vuelta a Españas 14. etappe i 2007 til Villacarrillo. Det var Sveriges beste innsats i Spania rundt på 25 år.
Planarier
Planarier er en gruppe flatormer. De har tredelt tarm.
Thomas Löfkvist
2008
Sesongen 2008 åpnet svært bra for Thomas Löfkvist. Han ble nummer tre i UCI ProTour-rittet Tirreno-Adriatico etter Fabian Cancellara og Enrico Gasparotto, og vant dessuten konkurransens ungdomstrøye. Löfkvists beste etappeplassering i rittet var tredjeplassen på femte etappe, en tempoetappe, etter Fabian Cancellara og David Zabriskie. I klassikeren Milan-Sanremo, noen få dager etter Tirreno-Adriatico, gikk Löfkvist i et brudd sammen med blant andre Paolo Bettini og Davide Rebellin. Bruddet holdt lenge avstand ned til hovedfeltet og hadde på det meste rundt 40 sekunders ledelse på hovedfeltet. Gruppen ble hentet rett før siste bakke og Löfkvist trillet inn til en 86.-plass.
I Tour de France kjørte han i ungdomstrøya på fem etapper.
Pontão
Pontão er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Barbra Streisand
1960–1962: Gjennombrudd og platekontrakt
I 1961 og 1962 spilte hun på nattklubben Blue Angel på Manhattan. Mens hun opptrådte der, ble hun oppdaget av teaterregissøren Arthur Laurents. Han ba henne om å prøvespille for en ny musikalkomedie han regisserte, I Can Get It for You Wholesale. Streisand fikk rollen som den gammeldagse sekretæren til hovedpersonen, spilt av Elliott Gould. Musikalen hadde premiere 22. mars 1962 på Shubert Theatre i Manhattan og fikk god kritikk. Howard Taubman fra The New York Times var fornøyd og skrev at Streisand var «kveldens funn… ei jente med et klønete uttrykk, en høy, hissig stemme og en rykkevis latter. Miss Streisand er en naturlig komiker.» Hun ble nominert til en Tony Award for rolletolkningen, og musikkopptak fra premieren ble utgitt på et eget musikkalbum.
Streisand dukket opp på talkshowet The Tonight Show mange ganger i begynnelsen av 1960-årene og ble en favoritt blant publikum. I mai 1962 fremførte hun en langsom og trist versjon av sangen «Happy Days Are Here Again» på The Garry Moore Show, og det ble signaturlåten i starten av karrieren. Streisand ble også god venn med entertaineren Liberace og har vært åpningsnummeret hans ved flere anledninger. 1. oktober 1962 skrev hun under en platekontrakt med Columbia Records, og hun fikk frihet til å ta egne valg med musikken. Det var en bindende kontrakt på ett år og kunne fornyes på selskapets forgodtbefinnende.
Léonie Sonnings musikkpris
Léonie Sonnings musikkpris (dansk: Léonie Sonnings musikpris), ofte omtalt som Sonnings Musikpris, er en internasjonal musikkpris som ble stiftet i 1965 av Léonie Sonnings musikfond. Dette er den største danske musikkprisen og utdeles hvert år til en internasjonalt kjent komponist, musiker, dirigent eller sanger som hører til blant de beste innen sitt felt. En forbindelse til Danmark er ønsket, men det er ingen betingelse. Fra 2007 er prisen på DKK 600 000.
Gjølsjøen naturreservat
Gjølsjøen naturreservat er et våtmarksområde i Marker kommune som ble vernet i 1992. Området har en spesiell og dyregeografisk interessant hekkefuglfauna. Sjøen er også et viktig trekkområde og det er satt opp et observasjonstårn i det sørvestlige hjørnet. Et nytt tårn ble bygget i nordvest i nærheten av gården Lømbo i 2009. Reservatet dekker et areal på 1198 dekar, hvorav ca. 211 dekar er landareal.
Léonie Sonnings musikkpris
Bakgrunn
Léonie Sonning (1894–1970), enken til den danske forfatteren Carl Johan Sonning (1879–1937), skjenket i 1965 tre gods til «Léonie Sonnings musikfond», og det er inntektene av disse som genererer midler til utdeling av prispengene og stipendiene. Prisoverrekkelsen foregår som regel i København i anledning en konsert holdt av prismottakeren. Allerede i 1959, før prisen var offisielt stiftet, ble Igor Stravinskij tildelt en Sonning musikkpris.
Léonie Sonnings musikfond tildeler også stipend til unge skandinaviske musikere.
Léonie Sonnings musikkpris må ikke forveksles med Sonningprisen som deles ut av Carl Johan Sonnings Sonningfond.
Barbra Streisand
1963–1967: Debutalbum, Funny Girl og TV-spesialer
I januar 1963 spilte Barbra Streisand inn låtene som utgjorde debutalbumet The Barbra Streisand Album. Albumet ble utgitt 25. februar 1963 av Columbia Records. Den inneholdt artistens egne tolkninger av elleve klassiske poplåter, stort sett hentet fra nattklubbrepertoaret. AllMusic roser kvaliteten, renheten og styrken i Streisands sangstemme. Streisand vant to Grammy Awards for albumet, henholdsvis årets beste plate og beste kvinnelige sangprestasjon. Hun var for en lang tid den yngste vinneren av disse prisene. Grammy-seirene løftet salget av platen, og hun ble den bestselgende kvinnelige artisten i USA. Det året slapp hun også andrealbumet The Second Barbra Streisand Album med elleve nye sanger fra repertoaret. Hun ble omtalt som den «mest spennende nye stjerna siden Elvis Presley», og 1963 ble døpt «Barbra Streisands år». Streisand fikk begrenset med studiotid på debutplaten og foretrakk å synge live:
miniatyr|Promobilde for TV-spesialen [[My Name Is Barbra (TV-spesial)|My Name Is Barbra. CBS Television]]
I 1964 hadde hun hovedrollen i scenemusikalen Funny Girl, som var løst basert på livet og karrieren til den amerikanske film- og teaterstjernen Fanny Brice og forholdet hennes med entreprenøren og gambleren Nicky Arnstein. To av Streisands signaturlåter, «People» og «Don't Rain on My Parade», er fra denne musikalen. Hun fikk god kritikk for rolletolkningen og ble nominert til en ny Tony Award for innsatsen. Det året slapp hun også albumene The Third Album og People, som også ble salgsuksesser i USA. People nådde førsteplassen på Billboard 200 og ble nominert til en Grammy Award for årets plate. Streisand vant selv sin tredje Grammy for stemmearbeidet på albumet. AllMusic skriver at hun var tilbake i form med People, og at den brakte tilbake «noe av fantasien fra debutalbumet». Biografen James Spada skrev at «People inneholdt låter med en uvanlig musikalsk og narrativ dybde som satte lys på fylden stemmen hennes fortsatte å tilegne seg». 4. oktober 1964 var hun gjest på The Judy Garland Show og sang «Happy Days Are Here Again» sammen med Judy Garland i en mashup med Garlands «Get Happy». Streisand ble nominert til en Primetime Emmy Award for gjesterollen.
Mot slutten av 1964 underskrev hun en kontrakt med TV-kanalen CBS om fem TV-spesialer med henne i hovedrollen. I mai 1965 slapp hun det sjette studioalbumet My Name Is Barbra i forbindelse med TV-spesialen My Name Is Barbra. TV-episoden ble vist på CBS 28. april 1965 og var en konsert med Streisand fordelt på tre akter. Den vant fem Primetime Emmy Awards, og Streisand vant en egen pris for arbeidet. Rick DuBrow fra United Press International kalte TV-spesialen «et høydepunkt i amerikansk showbusiness. Hun er så god at det er sjokkerende. (…) Hun er kanskje den mest talentfulle og mest populære underholdningsartisten som dette landet noen gang har hatt.» Musikkalbumet fikk også god kritikk, og Streisand vant en ny Grammy Award for innsatsen. Det året slapp hun også oppfølgeralbumet My Name Is Barbra, Two… i forbindelse med reprisen til programmet. Den fikk blandet kritikk.
Det året gjentok hun også rollen i Funny Girl for oppsetninger i London. 12. juni 1966, i løpet av oppholdet i London, holdt hun veldedighetskonserten «A Very Informal History of the American Musical Theater: 1926–1966» ved USAs ambassade. Etter dette bega hun seg ut på sin første konsertturné i USA, An Evening with Barbra Streisand. Hun hadde planlagt å holde 20 konserter fordelt på 20 byer i USA, men 16 av konsertene ble avlyst da hun ble gravid. Streisand holdt fire konserter i henholdsvis Newport, Philadelphia, Atlanta og Chicago.
I 1967 slapp Streisand to studioalbum på et relativt kort tidsrom, Simply Streisand og A Christmas Album. Simply Streisand er en samling av amerikanske standardlåter, mens juleplaten A Christmas Album var en samling av klassiske julesanger. Den sistnevnte ble den mest populære av de to og solgte til fem platinaplater i USA. Den er i dag sett på som en av hennes mest populære utgivelser. William Ruhlmann fra AllMusic skriver at «Streisand ga sangstemmen sin nok personlighet uten å gjøre låtene ugjenkjennbare. De forsøkte å lage en tidløs klassiker, og det fikk de til.»
I april det året spilte hun inn sin tredje TV-spesial, The Belle of 14th Street. Denne spesialen skulle skille seg fra de to forrige, og hun forsøkte å gjenskape en klassisk vaudevillerevy med sanger, sketsjer og kostymer fra den epoken. «Vi skulle ikke gjøre narr av det eller lage camp ut av det, men gjøre det slik som de gjorde det.» The Belle of 14th Street skulle også bli et ensembleprosjekt i stedet for enmannsshowet de andre episodene var. TV-spesialen fikk dårlig kritikk, og Newsday kalte det «et rystende, stilistisk virvar». 17. juni 1967 holdt hun en konsert i Central Park i New York, hvor hun sang flere av hitlåtene sine. Sangene ble utgitt på Streisands første konsertalbum A Happening in Central Park i 1968, som solgte til gull i USA. Konserten ble sendt på CBS som en av Streisands TV-spesialer i 1968.
1968–1972: Filmroller og forsøk på moderne popmusikk
Streisand gjentok rollen som Fanny Brice i filmdebuten Funny Girl i 1968 og fikk god kritikk for rolleskildringen. Roger Ebert fra Chicago Sun Times skrev: «Hun har den beste timingen siden Mae West og er mer moro å se på enn noen andre siden unge Katharine Hepburn. Hun synger faktisk ikke sangene; hun spiller dem. Hun gjør ting med hendene og ansiktet sitt som er individuelt. Det er den eneste måten å beskrive dem på.» Streisand vant Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for skildringen og delte prisen med Katharine Hepburn for Løven om vinteren. Hun vant også en Golden Globe og ble nominert til en ny Grammy Award for arbeidet med filmmusikken. Mario Tarradell fra The Dallas Morning News skrev følgende om rolleskildringen.
I 1969 ga hun ut studioalbumet What About Today?, som var Streisands første forsøk på moderne popmusikk. Albumet inneholdt låter som tidligere ble spilt inn av blant andre The Beatles, Paul Simon og Buffy Sainte-Marie. AllMusic skriver at Streisand ikke forsto materialet hun arbeidet med. Det året grunnla hun også filmselskapet First Artists med Sidney Poitier og Paul Newman. Å opprette et eget filmselskap var en måte å omgå den besværlige prosessen om å overbevise filmdirektørene i Hollywood om å investere i deres «mer kreative filminstinkter».
De to neste filmene hennes var i likhet med Funny Girl basert på Broadway-musikaler. Hun ble nominert til en Golden Globe og en BAFTA-pris for rollen som forretningskvinnen Dolly Levi i Hello, Dolly! (1969) og spilte den klarsynte kjederøykeren Daisy Fuller i fantasyfilmen På en klar dag (1970). Streisand ble også nominert til en Golden Globe for komedien Uglen og pusekatten (1970) om en fotomodell (Streisand) som går på nervene til en bokhandler. 19. april 1970 vant hun æresprisen Broadway's Star of the Decade fra Tony Award-akademiet for arbeidet sitt det foregående tiåret.
Barbra Streisands første samlealbum, Barbra Streisand's Greatest Hits, ble utgitt i januar 1970. Den inneholdt flere av hitlåtene hennes, blant annet «People» og en live-versjon av «Happy Days Are Here Again». I året som fulgte, slapp hun to nye studioalbum, Stoney End og Barbra Joan Streisand, som solgte til henholdsvis platina og gull i USA. Stoney End fortsatte Streisands overgang til moderne popmusikk, og tittelsporet «Stoney End» ble en slager i USA. AllMusic skriver at «Stoney End omdefinerer Streisand som en effektiv pop/rock-sanger, noe det siste albumet hennes, What About Today?, ikke klarte.»
I april 1972 holdt hun en konsert i Los Angeles til støtte for George McGoverns presidentkampanje. Konsertalbumet Live Concert at the Forum ble utgitt i oktober 1972. Det året spilte hun også Judy i What's Up, Doc?, som var en hyllest til screwballkomediene fra 1930-årene. Filmen fikk kultstatus, og Streisand fikk god kritikk for rollen. I 1972 spilte hun også den unge professorfruen Margaret Reynolds i Barbra slår seg løs. Filmkritikeren Roger Ebert skrev: «Dette er en Barbra Streisand-film, og dermed vet vi at hovedpersonen ikke vil (kan) være stereotypisk; man har nemlig ikke sett noen som Streisand i filmer før. (...) Hun skaper en kvinne som føler seg fri til å være seg selv, uansett hva andre tenker om henne. Dette er en kvinne (...) man sjelden ser i amerikanske filmer.» Filmen ble produsert av First Artists, og Streisand fikk lære seg mer om filmproduksjon. Streisand grunnla filmselskapet Barwood Films i 1972, og Barbra slår seg løs ble selskapets første produksjon.
1973–1979: Våre beste år og forsøk på rock og disco
I 1973 ga hun ut et nytt album i forbindelse med den femte TV-spesialen Barbra Streisand…and Other Musical Instruments. Albumet solgte dårlig og ble Streisands minstselgende plate noensinne. TV-spesialen ble sendt 2. november 1973 og fikk lave seertall og dårlig kritikk. Dette ble Streisands siste TV-program under kontrakten med CBS. Det året hadde hun også hovedrollen i den romantiske dramafilmen Våre beste år. Den handler om et kjærestepar (Streisand og Robert Redford) som prøver å holde sammen til tross for motstridende interesser og politiske syn. Streisand fikk god kritikk for rolletolkningen og ble nominert til en Golden Globe, en BAFTA-pris og en Oscar for beste kvinnelige hovedrolle. Variety roste Streisands «overlegne dramatiske allsidighet», mens Roger Ebert skrev at «hun er den smarteste, kjappeste kvinnelige skuespilleren i dag. [Hun] bebor rollefigurene sine med en voldsom energi, men kan likevel være rørende sårbar.»
Hun fikk også god kritikk for å synge filmlåten «The Way We Were», som vant Oscar for beste sang i 1974. Streisand spilte også inn sin egen versjon for studioalbumet The Way We Were. Den besto av seks sanger som ble spilt inn i 1970 for et skrinlagt album som skulle hete The Singer, samt låter fra TV-spesialen The Belle of 14th Street. To av låtene som ikke ble med i The Way We Were, ble senere utgitt på samlealbumet Just for the Record... i 1991. Albumet gikk til toppen av USAs albumliste og solgte til to platinaplater med to millioner solgte eksemplarer. Streisands versjon av «The Way We Were» ble kåret til «årets popsingel» av musikkmagasinet Billboard, som senere også kåret den til musikkhistoriens 90. beste sang. Det ble også artistens første singel som nådde toppen av Billboard Hot 100.
I løpet av 1974 og 1975 slapp hun to studioalbum og spilte i to filmer. Musikkalbumet ButterFly inneholdt Streisands vri på moderne popsanger, blant annet fra artister som David Bowie, Bob Marley og Buck Owens. Platen Lazy Afternoon var en blanding av standardmusikk, pop og disco, og singelen «Shake Me, Wake Me (When It's Over)» markerte Streisands første forsøk på discomusikk. Hun spilte en husmor i komedien Ikke tråkk i salaten (1974) og ble nominert til en Golden Globe for arbeidet med Funny Lady (1975). Funny Lady var oppfølgeren til Funny Girl og tok for seg Fanny Brices ekteskap med låtskriveren Billy Rose. TV-spesialen Funny Girl to Funny Lady gikk på ABC for å promotere filmen, og inntektene gikk i hovedsak til veldedighet for Special Olympics.
I 1976 produserte hun rockemusikalen En stjerne blir født for First Artists, en nyinnspilling av to filmer med samme tittel. Streisand spilte også hovedrollen som sangeren Esther Hoffman, som blir forelsket i en avdanka rockestjerne. Hun fikk blandet kritikk for rolletolkningen. Roger Ebert mente hun var et feil valg for rollen, mens Variety skrev at det var Streisands beste filmarbeid til da. Hun samarbeidet med Paul Williams om å skrive sangen «Evergreen (Love Theme from A Star Is Born)» til filmen. Streisand vant tre Golden Globes for arbeidet, samt Oscar for beste sang for «Evergreen». Hun ble den første kvinnen som vant en Oscar for å komponere en låt. Sangen vant også Grammy Awards for beste sang og beste kvinnelige vokalprestasjon.
Hun slapp studioalbumet Classical Barbra i februar 1976. Den inneholdt klassiske sanger som ble komponert av europeiske komponister, og sangene ble sunget på ulike språk. Det året fikk Streisand også en stjerne på Hollywood Walk of Fame. I juni 1977 ble Superman utgitt, som blant annet inneholdt hitlåten «My Heart Belongs to Me» og duetten «New York State of Mind» med Billy Joel. Musikkmagasinet Rolling Stone kalte Superman artistens beste album på lenge, men mente at den manglet fokus og hadde et «kjøpesenterpreg» over seg.
Platen Songbird ble sluppet i mai 1978, og solgte til platina i USA. På albumet sang hun en versjon av låten «You Don't Bring Me Flowers», som først hadde blitt spilt inn av Neil Diamond. Plateselskapet Columbia Records slapp en duettversjon av låten med Streisand og Diamond i 1978. Den gikk til toppen av singellisten i USA. Filmprodusenten Jon Peters, som var sammen med Streisand på den tiden, spurte henne om å spille hovedrollen i thrilleren Eyes of Laura Mars. Hun takket nei fordi hun ikke likte den voldelige tonen i filmen, men var likevel interessert i å synge filmlåten «Prisoner (Love Theme from Eyes of Laura Mars)». Samlealbumet Barbra Streisand's Greatest Hits Vol. 2 ble utgitt i november 1978 og solgte til fem platinaplater i USA.
I 1979 spilte hun en forretningskvinne som prøver å tjene penger på en avdanka bokser i komedien Én midt i trynet. Hun sang filmlåten «The Main Event», som vant publikumsprisen People's Choice Award i 1980. Hun var i utgangspunktet usikker på å prøve seg på dansepop igjen, men ble overbevist da sønnen hennes oppfordret henne. Det året slapp hun også konseptalbumet Wet med «vann» som rød tråd. Musikkalbumet fikk blandet kritikk, men solgte likevel til platina i USA. Den store slageren fra albumet var «No More Tears (Enough Is Enough)», en discoduett med Donna Summer. Duetten var egentlig to låter som ble slått sammen til én for å passe inn i konseptet. Sangen lå på 1.-plass i USA og på 3.-plass på VG-lista i Norge.