cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Myrmetallfly
Utseende
Et middelsstort (vingespenn 23–28 mm), grått nattfly. Arten ligner polarmetallfly (Syngrapha hochenwarthi), men kan skilles fra denne på at forvingen ikke har antydning til rødskjær, og at bakvingens svarte ytterkant er bredere. De to artenes utbredelser overlapper ikke i Norge. Kroppen og forvingen er grå. Forvingens midtfelt er mørkgrått i den bakerste halvdelen. Mellomlinjene, som avgrenser dette feltet, er smale og lyse med mørk kant. Midt i vingen er det en liten, dråpeformet, hvit flekk. Fra den indre enden av denne går det ut en smal utløper til hver mellomlinje, slik at det mørke feltet har smal, lys kant på tre sider. Nyremerket er delvis svartkantet, ringmerket neppe synlig. Bølgelinjen langs vingens ytterkant er mørk i den fremre delen, lys i den bakre. Bakvingen er lysgul, langs ytterkanten ganske bredt svart. Den er også gråsvart i et smalt belte langs innerkanten og i et lite område ved roten.
Zivia Lubetkin
Før andre verdenskrig
Etter konferansen reiste Zivia hjem til Polen igjen.
Myrmetallfly
Levevis
Denne arten lever på myrer i barskogs (taiga)-sonen. Larvene lever på dvergbjørk (Betula nana) og blokkebær (Vaccinium uliginosum), også på finnmarkspors (Rhododendron tomentosum), men denne er sjelden i artens norske utbredelsesområde. Den overvintrer som halvvoksen larve. De voksne sommerfuglene flyr om dagen i solskinn, i juni – juli. De kan også fly i varme sommernetter og kommer da gjerne til lys. Den er en meget rask flyger.
Zivia Lubetkin
Andre verdenskrig
Zivia befant seg i den delen som skulle bli okkupert av Sovjet, da Stalin og Hitlers tropper okkuperte hver sin del av Polen. Motsatt av de fleste andre jødene flyktet hun så til den tysk-okkuperte delen av landet. Her ble hun medlem av motstandsbevegelsen.
Myrmetallfly
Utbredelse
Arten er utbredt i Nord-Europa og videre østover til Kamtsjatka, og vidt utbredt i det nordlige Nord-Amerika. I Norge er den bare kjent fra Østlandet, der den er lokal og sjelden. De fleste funnene er fra indre strøk.
Zivia Lubetkin
Andre verdenskrig
Da jødene ble tvunget inn i den nyopprettede ghettoen i Warszawa i 1940, flyttet også hun inn. Forholdene innenfor ghettomurene var grusomme og tusenvis av mennesker døde av sult og underernæring. Zivia begynte å organisere suppekjøkken sammen med andre medlemmer av motstandsbevegelsen. Til tross for at det var ulovlig drev de også med undervisning.
I 1942 begynte togene til dødsleiren Treblinka å rulle, og de aller fleste som ble med disse togene endte sine liv i gasskammeret. Motstandsbevegelsen bestemte seg for at den eneste muligheten som stod åpen for dem, var å kjempe. De mange forskjellige politiske organisasjonene samlet seg i to fraksjoner ZOB og ZZW. Zivias mann ble politisk leder av ZOB, mens Mordechai Anielewicz ble miliær leder.
Zivia Lubetkin kjempet både i den mindre opprøret i januar 1943 (der motstandsbevegelsen forhindret deportasjonen av svært mange mennesker) og det historiske opprøret i Warszawagettoen 19. april-16. mai samme år. Ved hjelp av 19-årige Simcha 'Kazik' Rotem greide hun og noen få andre å flykte fra ghettoen gjennom kloakksystemet 9.-10. mai. Et annet medlem av ledelsen var Marek Edelman, og han flyktet sammen med Zivia og Simcha 'Kazik' Rotem. Mordechai Anielewicz var død.
I 1944 kjempet Zivia Lubetkin, Marek Edelman og Simcha 'Kazik' Rotem i Warszawaoppstanden. I likhet med opprøret i Warszawagettoen ble også dette opprøret slått brutalt ned av Hitlers menn.
Etter andre verdenskrig
Til tross for at over 90 prosent av Polens jøder hadde blitt myrdet under holocaust fortsatte mordene på jødene. De ble drept av Stalins agenter, fascister og mennesker som nektet å gi tilbake jødenes rettmessige eiendom. Det førte til at de fleste jødene så seg nødt til å forlate Polen.
Zivia Lubetkin emigrerte til Israel i 1946 og sammen med andre som hadde kjempet i opprørene under krigen stiftet hun Kibbutzen Lohamei ha-Getta'ot. Senere skulle hun vitne i rettssaken mot Adolf Eichmann.
Familie
Zivia Lubetkin ble gift med Yitzhak Zuckerman (1915-81) og de fikk barna Shimon og Yael. Shimon skulle senere bli far til Israels første kvinnelige jagerflyger og hun heter Roni Zuckerman.
Litteratur
Zivia Lubetkins memoarer utkom i 1979, og på engelsk fikk de tittelen: Days of Destruction and Revolt. Ektemannens memoarer utkom etter hans død. Boka ble skrevet på hebraisk, men ble senere oversatt til engelsk. Den fikk da tittelen: ''A Surplus of Memory. Chronicle of the Warsaw Ghetto Uprising''.
Mona Elisabeth Brøther
Mona Elisabeth Brøther (født 9. januar 1952 i Oslo) er en tidligere norsk diplomat.
Hun er cand.mag. fra Universitetet i Oslo i 1978 og ble tatt opp på Utenriksdepartementets aspirantkurs i 1979. Hun tiltrådte som ambassadesekretær ved Norges ambassade i Caracas i 1981. Fra 1989 til 1989 hadde hun lederstillinger i UDs pressekontor, i kulturseksjonen i UD og deretter i seksjon for miljø og bærekraftig utvikling.
Hun var ambassadør til Chile 2000-2004 med sideakkreditering i Lima, Peru og Quito, Ecuador. Brøther ledet prosjektgruppen for formaliseringsagendaen i UD og giverlandsgruppen til Commission on Legal Empowerment of the Poor i perioden 2005-2008. Kommoisjonen ble ledet av USAs Madeleine Albright og den peruanske Hernando de Soto. Hun var i 2008-2009 fungerende ambassadør ved Norges ambassade i Caracas, Venezuela og ble i 2009 utnevnt til avdelingsdirektør og nestleder i Avdeling for kultur, norgesfremme og protokoll i Utenriksdepartementet. Fra 2012 til 2016 var hun Norges ambassadør i Canada.
Brøther er kommandør av Den Kongelige Norske Fortjenstorden. . Hun er også tildelt storkors av den chilenske Bernardo O'Higgins-ordenen.
Opoptera
Opoptera er en slekt av sommerfugler som hører til gruppen uglesommerfugler (Brassolini) som trolig bør regnes til underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae). De finnes bare i Sør- og Mellom-Amerika. I motsetning til de fleste dagsommerfugler holder de seg helst inne i den mørke regnskogen og kommer sjelden ut i lyset. Uglesommerfuglene ble tidligere ofte regnet som en familie for seg, Brassolidae.
Utseende
Middelsstore til store, bredvingede, brune sommerfugler. Hos noen arter har bakvingen en kort stjert. Oversiden er brun, gjerne med et oransje skråbånd i forvingen.
Levevis
Uglesommerfuglene unngår solskinn, dels ved å holde seg inne i den tette skogen og dels ved å fly på ettermiddags- og kveldstid da det gjerne er overskyet og skumt. Larvene lever på forskjellige planter, blant andre bambus og arter i ananasfamilien (Bromeliaceae). Flere arter kan leve på bananplanter og gjøre noe skade i plantasjer. De voksne sommerfuglene blir tiltrukket til gjærende frukt.
Bror (navn)
Bror er et mannsnavn dannet som en nyere form av mannsnavnet Broder, som igjen har opprinnelse i norrøne bróðir, «bror». Bróðir var den norrøne formen av navnet.
Utbredelse
Bror navnedag i flere land i Norden:
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Sitronhai
Sitronhai er en art haier. De føder levende unger. Hunnen får mellom 4 og 17 unger annethvert år i varme og grunne laguner. De unge må klare seg selv, og blir på grunt vann i nærheten av mangrover til de blir større. Når de har nådd 1,5 til 2 meters lengde, etter 12-15 år, forlater de grunna og forflytter seg lengre ut. Man vet lite om dette stadiet. Maksimal målt lengde og vekt er 340 cm og 183 kg.
Nyere studier av genetikken kan tyde på at voksne haier reiser flere hundre kilometer for å pare seg, eller at populasjoner som er langt fra hverandre kan ha blitt adskilt nylig. Videre forskning på dette vil være viktig for å forstå sitronhaiens paringsadferd og økologi.
Sitronhaier er et populært valg for studier blant vitenskapsfolk fordi de er lette å få til å overleve i fangenskap, i motsetning til mange andre arter.
Sitronhaien er en av mange haier som lever i dypet, og er en av mange haiarter som føder levende unger. Den har fått navnet fordi når lyset treffer huden dens, får den en gulaktig farge som sitronen.
Svein Johansen (maler)
Svein Johansen (født 23. mai 1946 i Oslo) er en norsk maler, bosatt i Oslo.
Johansen er utdannet kjemiingeniør fra Oslo ingeniørskole 1967; og studerte senere ved Statens kunstakademi hos Reidar Aulie, Ludvig Eikaas og Arne Malmedal, 1971-76. Han underviste i flere år i materialbruk ved kunstakademiet, og med sin kjemifaglige bakgrunn har han gitt betydelige «maletekniske» bidrag til norske kunstnere.
Han debuterte med separatustilling på UKS, Oslo i 1975. Flere av hans utstillinger har hatt repeterende titler: Det elegiske rom I og II; Speil I, II og III. Johansen har ofte presentert bilder i serier med felles tittel, eventuelt tilføyd et romertall for å skille dem og vise en rekkefølge.
Lillehammer kunstmuseum viste i 2004 en utstilling av Johansens Vinterreise-bilder, og sier i en presentasjon : «''I perioden 1979 - 83 arbeidet han særlig med serien Vinterreise som resulterte i et 30-talls arbeider. Med utgangspunkt i nettopp vinterreiser til Berlin og Paris (særlig Versailles) malte Johansen i en rik gråtone-skala monumentale, barokke og nyklassisistiske bygninger, åpne folketomme plasser og fontener. Maleriene har en melankolsk, drømmende og tidløs grunnklang.''»
Han er innkjøpt av Nasjonalmuseet for kunst, Museet for samtidskunst (Oslo), Nasjonalgalleriet Atheneum (Helsinki) Islands Nasjonalgalleri og av de fleste norske kunstmuseer.
Loshavn
Loshavn er en uthavn ved Eikvåg utenfor Farsund i Vest-Agder, beliggende helt sørøst på Lista ved innløpet av Lyngdalsfjorden. Her finnes det kanskje best bevarte trehusmiljøet langs sørlandskysten. Stedet har en historie med særpreg, spesielt i krigsårene 1807-1814, i den såkalte kapertiden. I disse årene hadde stedet los-virksomhet og drev autorisert kapring av engelske skip langs kysten. Kaperbrevene ble utskrevet av Kongens representanter i Kristiansand.
Loshavn er et typisk eksempel på de uthavnssamfunn langs sørlandskysten som opplevde stor oppblomstring på 1700- og 1800-tallet, og som i dag fremstår som ferieparadis nesten uten fastboende.
Pine Bluff gasskraftverk
Kraftverket stod ferdig utbygd i 2001. Brenselkilden er naturgass.
Hammerfest Fotballklubb
Hammerfest Fotballklubb var en fotballklubb fra Hammerfest kommune i Finnmark. De spilte i norsk 4. divisjon i sesongen 2017. Laget spilte sine hjemmekamper på Breidablikk stadion. Klubben hadde sitt utspring i en samarbeidsavtale mellom HIF/STEIN og Indrefjord IL. Bakgrunnen for stiftelsen var målet om å utvikle et fotballag i Hammerfest som kunne sette byen på det nordnorske fotballkartet.
I mars 2017 ble det vedtatt en sammenslåing av Hammerfest Fotballklubb og Idrettslaget HIF-Stein. Sammenslåingen ble enstemmig vedtatt på begge klubbers årsmøter, og var gjeldende fra 1. januar 2018. Klubben fikk navnet Hammerfest Idrettsforening Stein, og beholdt HIF-Stein sin logo og draktfarger.
Nye Hammerfest Stadion
Den 2. november 2006 vedtok kommunestyret i Hammerfest at Nye Hammerfest Stadion skulle bygges. Den gamle og ubrukelige grusbanen i byen skulle gjøres om til et topp moderne fotballanlegg med 1 080 sitteplasser. Dette vedtaket er nå forkastet, og det er i stedet planlagt å bygge en storhall med rundt 1 000 sitteplasser.
Vinald av Nidaros
Vinald Henriksson (død juni 1402) var norsk kapellmagister og senere erkebiskop fra 1387 til sin død. I forbindelse med etableringen av det nordiske samkongedømmet var han sentral ved valget av dronning Margrete som norsk riksforstander.
Bakgrunn
På grunn av navnet antas det at Vinald Henriksson var av tysk avstamning da han i et dokument fra 1360 kaller eg "Hænzasøn" og i hanseatiske dokumenter konsekvent omtalt som Winolt. Lite vites om Vinalds opphav, men historikeren Eldbjørg Haug har spekulert i om han var bror av kansleren Henrik Henriksson siden de begge hadde fungert som prester i Sverige tidligere, Vinald i Linköping og Henrik i Uppsala.
Teologisk virke før 1387
Han startet sitt virke som sokneprest på øya Tjørn i Elfsysla i tiden etter Svartedauen. På denne tiden var Elvesysla en del av dronning Blankas morgengave, som en del av det "mellomnordiske rike", som i en lengre periode var under egen admnistrasjon. Her vil han trolig ha kommet i kontakt med de kongelige kretsene rundt Båhus festning. Han forlot trolig denne posisjonen rundt 1363 og gikk inn i aktiv kongetjeneste.
I 1365 var han blitt medlem ved kapellgeistligheten ved Mariakirken i Oslo. Her bar han herretittel som kannik og var kongens klerk. Trolig vikarierte Vinald som kongens nærmeste i kansler Peter Eirikssons fravær. 4. mars 1375 var han blitt utnevnt til korsbror i Nidaros. Vinalds karriere et eksempel på embetskumulasjon ved kongens hjelp. Fra 1378 innehadde Vinald stillingen som kapellmagister ved Apostelkirken i Bergen, og ble dermed sikret plass i det norske riksrådet i tillegg til at han ble sysselmann av Vossasysla.
Vinald ble høsten 1386 domkapitlets i Nidaros sin electus (kandidat), og selv om domkapitlets valg ikke ble godkjent ble han providert av pave Urban VI.
Det dansk-norske kongefellesskapet
8. september 1389 ble den 8 år gamle Bugislav av Pommern hyllet som norsk konge i Nidaros under navnet Erik av Pommern.
Stein A. Ytterdahl
Stein Arve Ytterdahl (født 4. oktober 1951) er en norsk tidligere politiker (Ap) som fra 2016 til 2021 var statsforvalter i Agder. Han var ordfører i Farsund kommune fra 2007 til 2011 og rådmann i Trondheim kommune fra 2012 til 2015.
Han er utdannet som sivilingeniør ved Norges tekniske høgskole. I kommunevalget i Farsund i 2007 ble Ytterdahl valgt med over 66,1 % av stemmene i det direkte ordførervalget. Han styrte ved hjelp av en storkoalisjon av Ap, KrF, SV og Sp, og hadde med seg KrFs Magne Havaas som varaordfører. Fra januar 2012 var han rådmann i Trondheim kommune. I mai 2015 ble han utnevnt til fylkesmann i det nyopprettede Agder fylkesmannsembete.
Ytterdahl har også vært administrerende direktør i Boliden Odda og Bredero Price Norway.
Malta i Junior Eurovision Song Contest
Malta debuterte i Junior Eurovision Song Contest i 2003 i København i Danmark, med sangen «Like a Star», framført på engelsk av Sarah Harrison. Bidragene blir valgt gjennom en nasjonal finale, arrangert av den maltesiske kringkasteren PBS. I 2013 og 2014 ble bidragene valgt internt av den maltesisiske kringkasteren.
I 2013, returnerte Malta til Junior Eurovision Song Contest etter to års pause. Bidraget ble valgt internt av PBS, og valgte Gaia Cauchi og sangen «The Start» til å representere landet. Malta endte opp med å ta landets første seier i Junior Eurovision Song Contest, med 130 poeng. Det var også landets første seier i Eurovision-sammenheng.
Malta har arrangert Junior Eurovision Song Contest to ganger, like mange som Nederland og Ukraina. I 2014, ble Junior Eurovision Song Contest arrangert i Malta Shipbuilding i Marsa. Det var første gangen Malta arrangerte noen av Eurovision-konkurransene. 16 land deltok i det året, det høyeste antallet siden 2007, da 17 land deltok. I 2016, ble konkurransen avholdt i Mediterranean Conference Centre i Valletta. 17 land deltok det året.
Evje skole
Evje skole er en barneskole i Bærum kommune, Akershus. Skolen ble grunnlagt i 1865 og er dermed Bærums eldste kommunale barneskole. Den første bygningen var en trebygning i 2 etasjer som ble påbygd i 1891. 1904 ble bygningen omdannet til lærerboliger, og ny murbygning med 6 klasseværelser og sløydlokale ble oppført i nærheten. Skolen er blitt utvidet flere ganger senere. I perioden 2008 til 2010 ble skolen totalrenovert og nytt skolebygg ble tatt i bruk 7. april 2010. Nybygget er tegnet av Planforum arkitekter AS fra Sandvika.
Chin-Long Yang
Chin-Long Yang (født 5. juni 1953) er en kinesisk økonom. Han er sentralbanksjef i Kinas sentralbank.
Yang er Master of International Business fra National Chengchi University (1980), og tok i 1989 doktorgrad i filosofi ved University of Birmingham.
Han har jobbet ved sentralbanken siden 1989, og ble utnevnt til visesentralbanksjef i mars 2008. I februar 2018 overtok han som sentralbanksjef etter Perng Fai-nan.
Malte Welin
Malte Welin (født 30. mars 1896 i Rebbelberga, Ängelholm, død 3. mars 1953 i Stockholm) var en svensk nazist på 1930-tallet og en flittig organisasjonsbygger i dette tidsrommet. Hans fulle navn var Jean Malte Erian Welin «Jan» «Evian».
Welin grunnla i tur og rekkefølge organisasjonene Nationella Oppositionen, Tysklands Vänner, Nationalsocialistiska Förbundet og Riksfronten. Welin titulerte seg som dosent, men det er uklart om han virkelig hadde dosentkompetanse.
Etter et besøk hos Vidkun Quisling ble Welin høsten 1941 utpekt til svensk representant for Quislings nystartede «institutt», Det Nordiske Nasjonalsocialistiske Samband. For å bedre kunne få Quislings budskap ut i Sverige startet Welin da Nordisk Press- och annonsbyrå i Göteborg.
Christian Mørk
Christian Mørk (født 5. januar 1966) er en dansk journalist og forfatter.
Christian Mørk er sønn av skuespillerne Susse Wold og Erik Mørk. Han er født og oppvokst på Frederiksberg, men flyttet som 22-åring til USA, hvor han studerte ved Marlboro College i Vermont og siden tok en mastergrad i journalistikk på Columbia University i New York.
Etter en årrekke som filmprodusent i Hollywood vendte han tilbake til New York, hvor han var han redaktør i filmmagasinet Variety og senere skribent i avisen New York Times.
Juleevangeliet
Juleevangeliet er fortellingen om Jesu fødsel, og er nedskrevet i Bibelens evangelium etter Lukas, kapittel 2, vers 1 til 20.
Julevangeliet leses i kirkene på julaften, julnattsmessen og noen steder også på juledag, mange ganger også under skoleavslutninger før jul, og ved julespill, og som handler om Jesu fødsel. I samband med opplesning av julevangeliet er det vanlig å også lese profeten Jesaja, Jes. 9,2-7, ettersom han etter kristen tolkning spådde at Jesus skulle fødes.
Bibeltekst
Det som leses er Lukasevangeliet 2,1-20. Luk 2,1-14 har følgende tekst:
Ethel Rosenberg
Ethel Greenglass Rosenberg (født 28. september 1915 i New York, henrettet 19. juni 1953 i Sing Sing) var en amerikansk kommunist. Hun ble sammen med sin mann Julius Rosenberg anklaget for spionasje for Sovjetunionen, og ble dømt til døden for landsforræderi og henrettet i den elektriske stol.
Nikita Khrusjtsjov skrev i sine memoarer at ekteparet Rosenberg hadde overlatt atomhemmeligheter til Sovjetunionen. Rosenberg ble født som Ethel Greenglass i en jødisk familie, og hadde planer om å bli skuespiller og sanger, men fikk isteden en sekretærjobb. Etter at hun ble involvert i arbeidskonflikter ble hun medlem av Young Communist League, hvor hun møtte Julius Rosenberg. De hadde to sønner.
Aktoratets hovedvitne, Ethels bror David Greenglass, vitnet mot ekteparet med utgangspunkt i en avtale om påtaleunnlatelse for hans kone, Ruth Greenglass, og fengselsstraff i stedet for dødsstraff for sin egen del.
A-Ting Chou
A-Ting Chou (født 4. november 1942) er en kinesisk økonom. Han var visesentralbanksjef i Kinas sentralbank fra 2007 til 2012.
Chou har en bachelorgrad fra National Taiwan University i 1965. Han har jobbet i sentralbanken siden 1980, mest i Taiwan, men også en periode i London.
Han ble utnevnt til visesentralbanksjef i februar 2007, og Tzung-Ta Yen overtok stillingen i februar 2012.
Göteborgsvarvet
Göteborgsvarvet er en årlig 21 kilometer lang løpskonkurranse i Göteborg i Sverige. Den ble arrangert for første gang i 1980.
Deltakerrekorden er 40 523 løpere (2009).
Eva Haalke
Eva Haalke (født 2. april 1912 i Trondheim, død 24. oktober 2003 i Oslo) var en norsk ballettpedagog, kjent for å ha lært opp landets fremste dansere.
Selv var hun skolert hos Love Krohn (1921) og Alfhild Grimsgaard, og ble etter å ha danset i Oslo og Stockholm, raskt ansett som en av våre ypperste dansere. Blant annet var hun norsk representant ved Concourse International de la Danse i Brussel (1939). Hun tok videreutdanning og underviste hos Vera Volkova i London (1947–50). Tilbake i Oslo drev hun egen ballettskole (1950–2001). Blant elevene nevnes Bjørg Pahle, Guri Pahle Glad, Vibeke Gurholt, Marte Sæther, Espen Giljane og Willy Simensen. Hennes virke ble portrettert av Per Simonnæs i dokumentaren Pan (NRK, 1980).
Kymmenedalen
Kymmenedalen (finsk: Kymenlaakso) er et av Finlands 19 landskap. Administrasjonssetet i landskapet er Kotka, ved utløpet til Kymmene älv i Finskebukta. En av landskapets kommuner (Pyttis) er tospråklig, men de svensktalende i landskapet utgjør bare 0,8 % av befolkningen. Kymmenedalen grenser til landskapene Nyland, Päijänne-Tavastland, Södra Savolax og Södra Karelen. Mot sørøst grenser det til tidligere finske områder som var en del av Viborgs län og som nå er en del av distriktet Vyborg rajon i det russiske Leningrad oblast.
Kulestøt
Utøveren som støter kule blir kalt en «kulestøter», men blir også kalt en «kaster». Kulestøt har vært en olympisk øvelse siden de første moderne leker i 1896 for herrer og siden 1948 i London for damer. Det kåres verdensmestere i kulestøt i friidrettens verdensmesterskap både utendørs og innendørs. Kule inngår også i herrenes tikamp og damenes sjukamp.
Kymmenedalen
Kommuner og regioner
Kymmenedalen består av syv kommuner hvorav tre er byer. I de siste årene har det vært én kommunesammenslåing. Den 1. januar 2009 ble kommunene Anjalankoski, Elimä, Jaala, Kuusankoski og Valkeala slått sammen med Kouvola.
Kulestøt
Kula - vekt og størrelse
Ei kule kan være laget av jern, stål, eller annet materiale, men det kan ikke være lettere enn kobber. Kulene forekommer i forskjellige størrelser med ulik vekt, og alderen på utøveren bestemmer hvor stor kule man skal støte. Det er lov å konkurrere med tyngre kule enn alderen tilsier, men i et offisielt mesterskap for aldersklassene skal regler for fordeling følges. I veteranklassene reduseres vekten på kulene etter alder.
Kymmenedalen
Kommuner og regioner
Kommunene i landskapet utgjør to økonomiske regioner. Nedenstående oversikt viser hvordan kommunene fordeler seg på de to økonomiske regionene. Byene er oppført med fet skrift.
Kulestøt
Kula - vekt og størrelse
Tabellen viser vektfordelingen etter alder fra 11år til senior:
Konkurransekula for senior menn på 7,26 kg kan ha en diameter fra 110 mm til 130 mm, mens konkurransekula for senior kvinner på 4 kg kan ha en diameter fra 95 mm til 110 mm. Utøverens håndstørrelse og individuell preferanse vil avgjøre valg av kule.
Sko
Kastskoene for kulestøt er tilpasset de to sentrale teknikkene. Hinketeknikken krever sko med en flat struktur. Skoene for rotasjon er like diskosskoene, med avrundet såle under tåballen, med hard struktur. På 1990-tallet kom Nike med en modell de kalte «Zoom Rotation», som tok en stor del av markedet for rotasjonskastere (kulestøt, diskos og slegge). Nå har de fleste konkurrentene utarbeidet fullt konkurransedyktige modeller.
Konkurranser
Av mesterskap som arrangeres med kulestøt er de olympiske sommerlekene det største en kulestøter kan vinne. Friidretts-VM har vært arrangert siden 1983, først i 4-årsintervaller, deretter annethvert år fra 1991. Hvert kontinent har sine mesterskap, Nord- og Sør-Amerika arrangerer Panamerikanske leker hvert 4. år. Europamesterskapet arrangeres også hvert 4. år. De andre kontinentmesterskapene holder også høy standard, Asia, Oseania og Afrika, men av de nasjonale mesterskapene er USA i en særstilling. Vinneren av kulestøt i det amerikanske mesterskapet har nesten alltid vært en av favorittene til å vinne påfølgende internasjonale mesterskap, men siden konkurransen er så tøff, må utøverne toppe formen til det nasjonale og kan ha problemer med å holde på formen.
Historie og teknisk utvikling
Mennesket er skapt med en kropp som er godt egnet til å overføre kraft til gjenstander. At mennesket alltid har kastet steiner av ulik størrelse er klart, og de så nok fort nytten av å kunne kaste forholdsvis tunge steiner langt ettersom dette var gode våpen og avstand til byttedyr skapte økt sikkerhet. Kasting av store, runde steiner kan regnes som øvelsens opprinnelse.
De første konkurranser
Kulestøt har trolig sin opprinnelse som konkurranseidrett fra kelternes styrkekonkurranser, med kasting av tunge steiner og stokkekast (caber tossing). I de skotske  «Highland Games» – Høylandslekene utviklet de ulike kraftkastene seg. I middelaldertider kastet og rullet artillerisoldatene  kanonkuler fra lagerhaugen til  kanonene. Kanonkulene skal ha vært 12, 16 og 22 pund. På 1100-tallet skal kulestøt ha vært en populær konkurranseform både i Skottland, Bayern og Sveits.
NFIFs nettdokument om de ulike kastøvelsene presenterer at den første målte og registrerte rekorden er fra 1827, da skotten William Goodfellow, en profesjonell utøver fra høylandslekene presterte 11.43 m med en 16 punds kanonkule. For enhånds kast med kanonkulene ble 10 kg (22 pund) for mye, og størrelsen på de 16 punds kanonkulene var mer gunstig. De skotske høylandslekene hadde et offisielt politisk opphør fra 1746 til 1831, men det ble likevel arrangert uoffisielle konkurranser. Det var likevel først etter at lekene ble offentlig revitalisert at de profesjonelle utøverne kunne tjene nok til å satse på trening og turnering igjen.
På samme tid utviklet amatøridrettsutøvere i England seg, og de første amatørkonkurransene begynte i 1850-årene. Rammene for kulestøtkonkurransene ble definert i 1857, der den offisielle vekten på kula skal være 16 Pounds (7,257 kg), og diameteren på kastringen skal være 7 fot (2,135 m) in 1857. Kulestøt er nevnt som en av øvelsene i Queenborough (1859), og fra 1860 ble de beste kulestøtresultatene notert i en utgivelse kalt «World best lists of the year». De britiske amatørlekene hadde kulestøt på programmet fra starten i 1866. I de tradisjonsrike universitetskonkurransene mellom Oxford og Cambridge ble det konkurrert i en Oxford-versjon av kulestøt, tohåndskast, i tillegg til det vanlige enhåndsstøtet. Det var stor forskjell på amatørene og de profesjonelle utøverne fra Høylandslekene. Den profesjonelle Donald Dinnie (1,85 m og 100 kg) støtte 13,89 m i 1867, over 2 meter lenger enn de beste amatørene på den tiden. På et oppvisningsstevne i Perth i 1868 nådde han 15.08 m, det året støtte den beste amatøren, John Stone, 11,55 m.
Det første offisielle kulestøtresultat av en amatørkaster er på 10,97 m, av engelskmannen Hugh Williams, i London den 28. mai 1860. Etter at Edgar Bor ble engelsk amatørmester 12,929 m, tok det 10 år og en ny teknikk med et sidelengs hopp før George Ross ble første amatør over 13 meter. I 1887 ble 14 meter passert i offisielle konkurranser, og canadieren George Gray, og iren Dennis Hogan starter det som skulle bli flere år med dominans innen kulestøt for amatører, og ledet «verdens beste-lista» 18 ganger seg imellom. Utvandrere fra Skottland og Irland tok med seg sin tradisjoner til Amerika, og tradisjonene fra høylandslekene ble svært populære også i USA og Canada. Mot slutten av 1800-tallet var forskjellene mellom de profesjonelle kulestøterne og amatørene nesten borte. Amatører begynte å spesialisere seg på kulestøt, mens de profesjonelle utøverne fra høylandslekene måtte beherske en rekke kraftøvelser. De amerikanske amatørene var ledende i utviklingen av kulestøt.
Olympisk øvelse
Kulestøt har vært en olympisk øvelse siden de første moderne Olympiske leker i 1896. Tidlig på 1900-tallet ble kulestøtkonkurranser også arrangert med støt med begge hender, der man la sammen resultatene med høyre og venstre hånd for å kåre en vinner. Dette var en olympisk øvelse en gang, i Stockholm 1912, da i tillegg til vanlig kulestøt med dominerende hånd. Stil, orden og klare regler for utførelse var viktig. Kasteren skulle stoppe ved ringen, hilse til dommeren, entre ringen bakfra, og stå i full balanse ringen til dommeren gav klarsignal etter utført støt for så å forlate ringen. Deler av disse reglene er med enda (se regler over). Det var vanlig med damenes kåring, der damenes pris ble gitt til den mest elegante og sjarmerende gentleman.
Den første olympiske mesteren, amerikaneren Robert Garrett imponerte ikke med sine 11,22 m, siden verdensrekorden på denne tiden var godt over 14 meter. Paris-OL 1900 var betraktelig bedre med 14.10 m av Richard Sheldon fra USA. Giganten Ralph Rose konkurrerte for første gang under St. Louis i 1904 og vant med verdensrekordlengden 14.80 m. Han vant igjen i 1908, satte verdensrekord på 15,56 m i 1909, men tok bare sølv bak landsmannen Patrick McDonald i 1912 i Stockholm. Rose’s rekord fra 1909 stod i nær 19 år. Rose vant for øvrig øvelsen kulestøt med begge hender i 1912, det eneste OL der denne varianten ble arrangert.
Cyanide (Metallica)
«Cyanide» er den 42. singlen av det amerikanske metal-bandet Metallica, og den 3. fra deres niende studioalbum, Death Magnetic. Metallica spilte denne sangen for første gang på Ozzfest 2008 i Dallas 9. august 2008. Den var også den første sangen som ble fremført fra albumet Death Magnetic.
Kulestøt
Olympisk øvelse
James Fuchs (USA) utvikler teknikken noe ved å gå noe dypere i hinket, og legge på mer fart. I 1949–50 flytter han verdensrekorden fire ganger til 17,95 m. I 1953 kommer Parry O'Brien med en mer revolusjonerende teknisk utvikling i det han snur ryggen til kastretningen. O’Brien når Rose i olympiske bragder med 2 gull i 1952 og 1956 og sølv i 1960, i tillegg til fjerdeplass i 1964. Han satte 10 offisielle verdensrekorder, brøt både 18 m og 19 m, men nådde aldri 20 meter. Igjen tok amerikanerne fordel av å ha tekniske pionerer, og Bill Nieder brukte den nye teknikken til å passere 20 m og vinne 1960-lekene. Neste amerikaner som tok til seg den nye teknikken var den store texaneren Randy Matson. Verdensrekord på 21,78 m I 1967, og OL-gull i Mexico by året etter. Polakken Wladyslaw Komar overrasket med ny olympisk rekord (21,18 m) i de tragiske München-lekene i 1972. Rekordtett konkurranse med 1 cm til amerikaneren George Woods (sølv) og ytterligere 3 cm østtyskeren Hartmut Briesenick (bronse).
Den nye tekniske utviklingen med rotasjon gav ingen umiddelbar uttelling i de olympiske leker. I Montreal, 1976 vant Udo Beyer (DDR) med 21,05 m, mens rotasjonskasteren Baryshnikov fra Sovjetunionen, ble nummer tre. Den beste kulestøteren på denne tiden, amerikaneren Brian Oldfield var profesjonell kulestøter i USA, og fikk ikke konkurrere i OL. I boikottlekene i Moskva vant Ukraineren Volodymyr Kyselov for Sovjet med ny olympisk rekord på 21,35 m. I 1984 (Los Angeles) ble det for første gang italiensk, da Alessandro Andrei tok gullet. I 1988 hadde Ulf Timmermann «sitt år», han passerte 23-metersgrensen og vant Korea-lekene i konkurransens siste støt, og passerte Randy Barnes med det som fortsatt er olympisk rekord: 22,47 m. Barnes var svært skuffet, men uttalte at: «En som har slike nerver fortjener å vinne!».
I OL 1992 overrasket 23 år gamle Mike Stulce med å komme fra en 2 års dopingsuspensasjon til å bli olympisk mester, for så å teste positivt igjen kort tid senere. Barnes sonet sin dopingdom under 1992-lekene. Han hadde satt innendørs verdensrekord med 22,66 m i 1989 og dagens verdensrekord med 23,12 m i 1990, før han testet positivt på nytt, året etterpå. I hundreårslekene på hjemmebane lå det an til å bli en stor kamp mellom verdensmester John Godina og Randy Barnes. Endelig hadde rotasjonskasterne tatt kontroll i et OL. I et oppvarmingskast ble Barnes truffet av Godinas kule i ryggen. Barnes var i super form, men lå bare som nummer 6 etter 5 støt i finalen. Godina ledet, og Barnes matte gjøre som Timmermann gjorde 8 år tidligere, ta ut alt i siste støt. Han traff med teknikken og kula landet på 21,62 m. For første gang på 100 år var det en rotasjonskaster som vant kulestøt.
I Sydney 2000 ble det finsk gull, 84 år etter det første, med Arsi Harju, som roterte til 21,29 m, og slo favoritten Adam Nelson (USA), og i 2004, med OL tilbake i Hellas, hinket Jurij Bilonog til gull over rotasjonskasteren Nelson, som fikk sitt andre sølv på like mange forsøk.
O'Brien-teknikken
Det var banebrytende da Parry O'Brien snudde ryggen til kastretningen, og hinket baklengs gjennom ringen. Teknikken førte til at O’Brien flyttet verdensrekorden ti ganger fra 18.00 meter i 1953 til 19,30 meter i 1959. Teknikken ble raskt kopiert av andre, og 1960-tallet ble fullstendig dominert av amerikanske kulestøtere, Bill Nieder, Dallas Long og Randy Matson vant hver sin tittel i 10-årets olympiske leker, og alle bidro til å flytte verdensrekorden. Nieder ble først over 20 meter (20.06 m), Long ble først over 20,50, med 20,68 m, og Matson flyttet rekorden til 21.52 m og ytterligere til 21,78 m i 1967.
Baryshnikov-teknikken
I overgangen til 1970-tallet var både russere og amerikanere i gang med å eksperimentere med en ny, roterende teknikk. I Europa er rotasjonsteknikken ofte referert til som «Baryshnikov», etter den russiske kasteren Aleksandr Baryshnikov. I USA er det Brian Oldfield som blir kreditert for rotasjonsteknikken. Begge tok i bruk teknikken tidlig på 1970-tallet, men Oldfield ble betraktelig bedre, og støtte fantastiske 22,86 m i El Paso, Texas, 10. mai 1975. I denne konkurransen flyttet Oldfield verdensrekorden 3 ganger: 21,94 m, 22,25 m og 22,86 i tredje forsøk, hvorpå han gav seg. Tre støt tre rekorder. På denne tiden var det en profesjonell liga med friidrettsutøvere i USA, og siden Oldfield var profesjonell ble ikke rekorden ratifisert av IAAF.
Det gjorde at Baryshnikov er den som er offisielt kreditert som verdens første 22 meterskaster, fra 1976. Da den østtyske hinkestøteren Udo Beyer, to år senere støtte sine lange støt, ble de offisielle verdensrekorder: 1978: 22,15 m, 1983: 22,22 m og til slutt 22,64 m i 1986 (alle rekordene var kortere enn Oldfields rekord]. 12. september 1976 støtte en annen østtysker, Rolf Oesterreich 22,11 m på et lokalt stevne i Zschopau. Av politiske grunner ble ikke resultatet registrert og ble ikke bokført verken som offisielt resultat eller som verdensrekord.
1980-tallet ble dominert av europeiske hinkere, østtyskerne Beyer og Ulf Timmermann og den italienske politimannen Alessandro Andrei. 12. august 1987 hadde Andrei en «Oldfield opplevelse» og brøt verdensrekorden 3 ganger i samme konkurranse: 22,72 m, 22,84m og 22,91 m, på hjemmebane. De tre vant hver sitt OL-gull, Beyer i 1976, Andrei i 1984 og Timmermann i tidenes beste OL-finale i Seoul 1988, med olympisk rekord på 22,47 m. Timmermann brøt den utrolige 23 m grensen med 6 cm 22. mai 1988. Nøyaktig to år senere (23. mai 1990) roterte amerikaneren Randy Barnes til 23.12 m i Colorado, og støtte verdens nest lengste støt, seks dager senere: 23.10 m i California. I denne perioden hadde Barnes treningsstøt på opp mot 24 meter (det ligger opptak av et av disse utrolige treningsstøtene på internett - Barnes stod aldri i ringen på trening, men det er et teknisk studium å se støtet)
Hink vs rotasjon
På høsten i rekordåret 1990 testet Barnes positivt på en dopingprøve levert i Malmö i Sverige og måtte sone under OL 1992. Barnes’ treningskamerat og en av svært få amerikanere med hinketeknikk, Mike Stulce var akkurat ferdigsonet fra en dopingdom og vant suverent med 74 cm (21.70 m). På statistikken over de ti beste i verden er bare 3 av 10 resultat med hinketeknikken (Timmermann, Andrei og Beyer). I VM 1998 var det 8 roterende og 4 hinkende utøvere i finalen (CJ Hunter roterte til VM-gull over hinkeren Oliver Buder i siste omgang). Siden 1990 er det bare amerikanske roterende kulestøtere som har støtt over 22 m (Kevin Toth, Christian Cantwell, Adam Nelson, Reese Hoffa og John Godina), men hinkteknikken henger med: Sør-Afrikaneren Janus Robberts støtte 21,97 m i 2001, og ukraineren Jurij Bilonog vant OL i 2004, begge hinker.
Den norske rekordholderen Lars Arvid Nilsen var ekspert på hinketeknikken, han kastet 21,22 m i 1986. På den norske topp ti listen er det bare en rotasjonskaster (Jan Sagedal), og tradisjonen med rotasjon i kulestøt har aldri fått feste i Norge. I Norge ser det ut til at det er flere jenter som er villige til å satse på rotasjonsteknikken enn gutter. I Europa forøvrig er rotasjonsteknikken blitt vanlig og kan nok sies å være den verdensdominerende teknikken.
Kvinner
Tidlig på 1900-tallet var kvinner og kraftidretter for mange en motsetning, men kvinner begynte å konkurrere i kulestøt fra 1907. Først benyttet kvinnene en 3.6 kg kule, siden med 5 kg kule, før det i 1924 ble bestemt at kulens vekt skulle være 4 kg. Etter andre verdenskrig er det Øst-Europa som har dominert kulestøt for kvinner. På statistikken over de ti beste i verden er det en vesttysk kvinne, to kinesere og sju fra Øst-Europa. Dagens verdensrekord på 22,63 m av Natalya Lisovskaya tilhører rekordene som trolig vil stå svært lenge, eller bli fjernet i en fornyelse av øvelsen og rekordene. Siden 1990 er det bare fire kvinner som har vært over 21 meter, og den klart beste av disse, Vita Pavlysh fra Ukraina, var fortsatt en meter fra rekorden.
Fysiske krav
Det er svært krevende å skulle bli god i kulestøt. Øvelsen synes å ha klare antropometriske krav, og den ideelle mannlige kulestøteren er fra 188 cm til 200 cm høy, og fra 115 til 135 kg. Det har vist seg at rotasjonskastere kan være inntil 10 cm kortere, og likevel prestere lange støt. Det er alltid unntak til en regel. Hviterusseren Mikhail Domorosov støtte 21.44 i 1984. Han var 178 cm og 107 kg, og skal ha vært hinkestøter. Briten Carl Myerscough roterer med sine 209 cm og 150 kg, og gjør det godt: 21,92 m fra 2003. I tillegg til teknikken som krever balanse, timing og eleganse må kasteren ha ekstrem maksimal styrke, eksplosiv styrke og spenst. Det er ikke uvanlig for en mannlig kulestøter på høyt internasjonalt nivå å ha følgende testresultater fra ulike deler av treningen: 40 meter sprint på under 4,80 sek, stille lengde opp mot 3,50 m,  benkpress over 200 kg,  knebøy over 300 kg,  rykk over 140 kg. De ekstreme fysiske kravene får mye av skylden for at kulestøt er belastet med mange dopingsaker. Resultatutviklingen tyder på at dopingtester og dopingdommer ikke ble effektive før på 1990-tallet, og dagens kastere blir sammenlignet med resultater som kan antas å være kunstig høye på grunn av prestasjonsfremmende midler.
Teknikkbeskrivelser
Alle teknikkbeskrivelser her tar utgangspunkt i en tenkt, høyrehendt utøver.
Bakgrunnen for støtteknikken er at så tunge gjenstander ikke kan kastes som en ball, men må skyves fremover fra skulderen.
1991
1991 (MCMXCI) i den gregorianske kalenderen var et år uten skuddag som begynte på en tirsdag.
Kulestøt
Novice teknikker
Kulestøt kan utføres som et stille støt, uten tilløp. Da står utøveren sidelengs forrest i ringen, med venstre fot ved planken. Utøveren legger kulen mot halsen, dreier overkroppen bakover til høyre og får kroppsvekten over høyre bein. Dette er utgangsposisjonen for selve kastbevegelsen fremover. Høyre fot dreies og skyver mot venstre. Det er kraften fra høyre beinet som gir stor uttelling på resultatet, men den må times med bruk av overkroppen og kastarmen. Kraften overføres via en kraftfull sentralbevegelse fra hoften, forplanter seg til høyre skulder som også roterer mot venstre og fremover, og møter en blokk (et stem) fra kroppens venstre side. Dette overfører den horisontale bevegelseshastigheten fra bein og hoft, via høyre skulder, til armen, fingrene og til kula. Alle teknikker skal ideelt sett ende opp i en avslutning tilnærmet lik dette.
En enklere teknikk med tilløp er et løpende 3-stegs tilløp, der kasteren står jamsides på begge bein, med fronten mot kastretningen. Bevegelsen begynner med et kort steg med venstre fot, går over til et hoppende steg der overkroppen dreies bakover mot høyre, og høyre bein lander kort tid før venstre bein er i bakken ved planken. På dette tidspunkt er kasteren i en posisjon nær den beskrevet i det stille støtet over, og videre bevegelse følger samme prinsipp.
Den mest brukte nybegynnerteknikken er en hinkende bevegelse der utøveren står med vestre side mot kastretningen. Venstre fot brukes som pendel i et sidelengs hink på høyre bein, overkroppen holdes igjen og dreies mot høyre. Landingen på høyre bein skjer korttid før venstre fot når bakken ved planken. Herfra er bevegelsen tilnærmet lik utkastet beskrevet over. Den ble introdusert i 1870-årene og trolig er engelskmannen George Ross den første som tok dette sidelengs hinket i bruk, og passerte med det 13 meter. Denne noe enkle kastteknikken var ledende helt frem til 1950-tallet.
Hinketeknikken
Kulestøtet begynner med at utøveren stiller seg med ryggen mot kastretningen, plasserer høyre fot mot metallringen, legger kula på plass mot halsen og legger tyngden over høyre bein. I forberedelsen til hinket er det ofte individuelle løsninger på hvordan man setter i gang bevegelsen. Målet er å få til et lavt, rytmisk hink bakover gjennom ringen. På engelsk heter teknikken «the glide technique», og kanskje er det et bedre uttrykk enn hink, for det beskriver viktigheten av å holde tyngdepunktet lavt og få en raskt, og jevn bevegelse med forholdsvis høy horisontal bevegelseshastighet. Venstre fot brukes både som motbevegelse til skyvet i hinket, og som pendel i fartsretningen mot planken. En vanlig feil i denne fasen er å sitte inn med baken, det gjør at utøveren ikke klarer å lande med hofta under kroppen og med det, tyngden over høyre bein. Tyngdepunktet skal fortsatt ligge over høyre bein i midten. Venstre arm og skulder er avgjørende for å få dette til, gjennom å aktivt henge igjen i hinkefasen. Man lander så dypt i høyre kne at venstre fot, som nå er strukket mot planken, får kontakt med ringens overflate.
I denne fasen fra landing i midten av ringen arbeider noen med mye rotasjon fra høyre fot, kne, hoft og overkropp mot venstre og en blokk (stem) med hele kroppens venstre side fra fot til skulder. Venstre arm er igjen aktiv, og føres utover mot venstre, og rundt i det den leder kroppens rotasjon mot utkastet. Lårets knestrekkere (i hovedsak lårmuskelen, den firehodete knestrekker), og hofteleddsstrekkerne (i hovedsak den store setemuskelen) arbeider for å få et løft frem mot utkastet, og skyve hoften kraftfullt mot kastretningen. Venstre arm kommer nå rundt forbi brystet, trekkes bøyd inn ved kroppen venstre side og åpner hele brystet mot kastretningen. Sentralbevegelsen fra hoften forplanter seg i en serie av strekkreflekser via bukmusklene, brystet, skulder (deltamuskelen), og armen skytes fremover og kroppen følger etter.
Den horisontale bevegelseshastigheten som ble initiert av hinket og akselerert av et aktivt strekkapparat i høyresiden i midten, overføres nå via et delvis vertikalt løft gjennom blokka i venstresiden ved planken. Ved at utøveren har holdt hoften under kroppen og kula, vil bevegelsesenergien forplante seg gjennom brystet som nå åpnes mot kastretningen og over til kula ved høyre skulder. Utøveren vil følge kulen så langt ut over stopp-planken som mulig, og gir kula et siste smekk med fingrene. De fleste vil måtte fullføre bevegelsen i kroppens høyre side, ved at kroppen løftes klar av bakken og rotasjonen i kroppen gjør at beina bytter plass ved planken (noen kaller denne avsluttende fasen for fotombytte). Høyre fot lander, gjerne hardt mot planken og kasteren skal kunne lande i balanse og klare å stå i ringen.
De ulike delene av kastet skal henge sammen i en jevn, rytmisk og akselererende bevegelse. For å øve inn den viktige overføringen av bevegelseshastigheten til kula, kan det være nyttig å øve lenge på å støte uten den avsluttende fotombyttet. Dette er en teknikk man ser brukt av spesielt tyske høyvokste kvinner (blant annet Astrid Kumbernuss, 185 cm, og Nadine Kleinert 190 cm). Det har vist seg vanskelig å tilføre nok kraft til den tunge 7,26 kg kula uten å kaste med fotombytte.
Alternativ løsning fra midten av ringen er et ekstremt løft som de ukrainske kulestøterne (blant annetAleksandr Bagach og Jurij Bilonog har spesialisert seg på. De fokuserer ikke så mye på rotasjon i høyresiden, eller å få venstre arm ut, og rundt. De trykker direkte med høyresiden i en kraftfull, strekkende bevegelse. Teknikken synes å kreve større beinstyrke (et kraftig strekkapparat i kroppen) og ikke minst en meget sterk rygg, da bevegelsen synes å utsette spesielt ryggsøylen for en ugunstig bevegelse med en vridning sidelengs fra høyre mot venstre.
Rotasjonsteknikken
I utgangsposisjon for kulestøt med rotasjon står utøveren med ryggen mot kastretningen, litt bredere enn skulderbredde mellom beina og balansen jevnt fordelt på begge bein. Kula legges noe lenger bak på halsen, eller nakken enn det en utøver gjør med hinketeknikken. Bøyde knær gir en posisjon som er godt egnet for å flytte vekten til venstre side, dreie og rotere rundt venstrefot. Høyre fot står igjen en liten stund etter at venstre fot starter å dreie, før den kommer bredt rundt venstre i rotasjonen og pendelkraft brukes for å få en effektiv rotasjon i midten av ringen. Dette er den vanligste løsningen på starten. Hvor dypt utøveren står og rytmen i tyngdeoverføringen fra venstre til høyre bein er individuelt. De som velger å stå noe høyere i starten nytter fallet i tyngdepunktet inn mot midten, og søker en forsterket plyometrisk (hoppende) effekt av dette i utkastet.
Amphithéâtre des Trois Gaules
Amphithéâtre des Trois Gaules (Amfiteatret de tre Gallia) er oppført i år 19 i Lugdunum, dagens Lyon. Teatret ble utvidet fra 130 til 136, da bredden ble økt fra de opprinnelge 25 meter til 105 meter. Det kunne dermed gi plass til 20 000 seter, noe som var tilstrekkelig for hele befolkningen i Lugdunum og områdene omkring.
Kulestøt
Rotasjonsteknikken
Høyre bein skal søke tidlig kontakt med midten av ringen, her skal tyngden ligge over høyre bein, og rotasjonen initieres så fort som mulig. Høyre fotsåle vil rotere best med en liten kontaktflate mot ringen, følgelig roterer kasteren på tåballen av foten. Høyresiden roteres til venstre fot når bakken ved planken, overkroppen og kula skal være noe passive i denne fasen, og kraften skal skapes fra beina. Når begge bein har bakkekontakt i denne posisjonen kalles ofte for «tobeinsfasen», og er den fasen kasteren akselererer kraften i støtet. De som starter noe lavere har litt høyere horisontal bevegelseshastighet og vil rotere høyresiden kraftig mot blokken i venstre fot. De som har et mer tyngdepunktsfall inn mot midten, roterer også, men nytter tobeinsfasen til et vertikalt hopp. Det er i praksis nyanser i forskjell på disse to løsningene, og et utrent øye vil nok ikke kunne identifisere forskjellene. Begge bevegelsesløsninger er avhengige av å få kroppen godt bak kula før utkastet.
Amphithéâtre des Trois Gaules
Teatret ble anvendt til religiøse og politiske formål. De senere helgenkårete martyrer Blandina og Pothinus ble henrettet her i 177. Et monument til minne om dette ble reist i 1986 da pave Johannes Paul II besøkte Lyon.
In flagrante delicto
In flagrante delicto (eller in flagrante) er en måte å si «på fersk gjerning» på, og gjelder tilfeller der en kriminell er tatt mens forbrytelsen pågikk.