cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tonelag
Siden tonelag to bare kan realiseres over to stavelser, ser tonelag ut til å være knyttet til foten.
The Gutter Twins
The Gutter Twins er et alternativt rockeband fra Los Angeles, USA som ble etablert i 2003 av Greg Dulli og Mark Lanegan.
The Gutter Twins har lansert et album som heter Saturnalia. Saturnalia klarte seg overraskende bra og på sitt høydepunkt nådde den på 117.-plass på Billboard 200 og 54.-plass på UK Albums Chart. I mars 2008 spilte bandet på The Late Show with David Letterman.
Río Fuerte (Sinaloa)
Río Fuerte er ei elv i delstaten Sinaloa i det vestlige Mexico. Den dannes av de seks elvene som har skapt canyonene i Barranca del Cobre, og renner ut ved byen Los Mochis i Californiabukta.
Øverst i elva er den utbygd med Huites-demningen, også kjent som Luis Donaldo Colosio (422 MW). Lengre nede er den utbygd med Miguel Hidalgo-demningen, og sørvest for denne, i ei sideelv, ligger Josefa Ortiz de Dominguez-demningen. Langs elva er det et rikt, irrigert jordbruk.
Hambantota (distrikt)
Hambantota er et administrativt distrikt i Sri Lankas sørprovins. Hele området er befolket av singalesere, den største befolkningsgruppen i landet.
Distriktet dekker et område på 2.609 km². En beregning/fremskriving av folkemengen pr. 2004 lander på 526.100 innbyggere.
Av noe større byer kan nevnes Hambantota (11.500 innbyggere, provinssetet) og Tanggalla (10.500).
Ampara-distriktet vender mot Indiahavet i sørøst. I nordøst har det grense mot distriktet Ampara, mot nord mot Monaragalla, Ratnapura, og mot vest mot Matara.
Den 26. desember 2004 ble distriktet rammet av tsunamier utløst av en rekke undersjøiske jordskjelv langs en linje fra vest for Sumatra til Andamanene. (Se Jordskjelvet i Indiahavet 2004).
Planeten Jordens år
Planeten Jordens år (IYPE), International Year of Planet Earth, er en internasjonal markering som er erklært av den 60. FNs hovedforsamling og som vil spenne over de tre årene 2007-2009 med 2008 som hovedåret.
FN har til hensikt å reise $20 millioner fra industri og regjeringer. Halvparten av dette skals bruke på forskning og halvparten på "outreach" aktiviteter. Det vil bli den største internasjonale satsingen noensinne for å styrke geovitenskapene.
I forbindelse med satsingen vil den 33. IGC-konferansen arrangeres i Oslo fra 6. til 14. august 2008 som også er valgt til Polaråret.
Ampara (distrikt)
Ampara eller Amparai er et administrativt distrikt i Sri Lankas østprovins. Nesten hele området er befolket av singalesere, den største befolkningsgruppen i landet.
Distriktet dekker et område på 4.415 km². En beregning/fremskriving av folkemengen pr. 2004 lander på 605.400 innbyggere.
Av noe større byer kan nevnes Kakmunai (98.700 innbyggere) og Amparai (18.300).
Ampara-distriktet vender mot Bengalbukta i øst. I nord har det grense mot distriktet Batticaloa, mot vest mot Polonnaruwa, Kandy, Badulla og Monaragalla, og mot sørvest mot Hambantota.
Den 26. desember 2004 ble distriktet rammet av tsunamier utløst av en rekke undersjøiske jordskjelv langs en linje fra vest for Sumatra til Andamanene. (Se Jordskjelvet i Indiahavet 2004).
Fabrikkhallen
Fabrikkhallen ligger i Malmøgata 2 i Oslo og er et konsertlokale for hovedsakelig lokale artister, men også større internasjonale artister ved anledning. Fabrikkhallen var originalt ment å brukes som en industribygning da nazistene tapte 2. verdenskrig og avsluttet sitt bruk av bygningen som sentral for gestapo-offiserer. Etter 11 år som symaskinfabrikk ble hallen omrenovert til bruk som statsbygg, men planene ble endret og det har siden 1956 vært privateid av en rekke forskjellige firmaer og investeringer. Det blir hovedsakelig brukt som uteleiested for diverse event-firmaer og konsertlokale.
Fabrikkhallen var først et kjent sted i Oslo for jazz- og blues-artister, men ble senere mer populært for rock'n'roll og soul
I dag er det fortsatt fokusert innen de samme musikkformene, men også flere innslag av pop-musikk. Det er også blitt et populært sted for moteshow og lanseringsfester for filmer, cd-er, bøker osv.
Heil dir im Siegerkranz
Heil dir im Siegerkranz («Hill deg i seierskrans») var Det tyske rikes keiserhymne fra 1871 til 1918. Noen egentlig nasjonalsang var det likevel ikke.
Tidligere hadde den vært en nasjonalsang for Preussen, men melodien var avledet fra den britiske God Save the King/Queen, og av den grunn ble sangen aldri populær over hele Tyskland. Ikke bare fikk den ikke støtte hos de fleste tyske nasjonalister, men ble heller aldri anerkjente av de sørtyske statene som Bayern eller Württemberg. Etter den første verdenskrigen ble det tyske rike avviklet, og Das Lied der Deutschen ble nasjonalsangen til Weimarrepublikken. Die Wacht am Rhein var en annen hymne som ble benyttet av det tyske rike som også kan bli betegnet som en nasjonalsang i den samme perioden.
Teksten er skrevet av Heinrich Harries i 1790, opprinnelig til fødselsdagen til kong Christian VII av Danmark og Norge, og melodien var som nevnt britisk.
Tekst
1. 2.
3.
4.
5.
6.
De svarte ridderne
De svarte ridderne er en underholdningsbokserie skrevet av Margit Sandemo. Serien består av 12 bøker og handler om overnaturlig ting og kjærlighet. Serien handler også om hovedfigurene Antonio, Jordi, Unni og Morten, som er etterkommere av riddere, og deres kamp mot en forbannelse og for kjærlighet.
Morten, 24 år, Unni, 21, og Antonio, 27 år, finner ut at de har snublet over noe skremmende som later til å ha røtter langt tilbake i tiden. I slektene deres dør den førstefødte i en alder av 25 år. De blir trukket inn i en heksegryte av vonde drømmer, advarende innskrifter på pergamentruller, svarte ryttere og hatefulle munker. Et merkelig tegn dukker opp overalt.
Alle tre blir utsatt for angrep fra høyst levende personer. Morten blir meget alvorlig skadet. Antonios storebror Jordi har dødd fire år tidligere, 25 år gammel. Han var Unnis store kjærlighet. Etter hans død vil den onde arven gå videre til Antonios eventuelle barn, så han akter ikke å få noen.
Men så møter de Jordi som lever et slags frostomhyllet halvliv etter å ha sluttet en pakt med fem spanske riddere fra en forgangen tid. På grunn av hans interesse for deres bitre skjebne har de gitt ham fem års henstand for at han skal forsøke å løse gåten deres. Jordi har imidlertid ikke fått tid til undersøkelser, for både hans bror og Morten og Unni blir hele tiden angrepet, og han må beskytte dem.
Stian Berger Røsland
Stian Berger Røsland (født 3. november 1976 i Oslo) er norsk advokat og tidligere politiker (H). Han var byrådsleder i Oslo fra 2009 til 2015.
Familiebakgrunn og yrkesliv
Han er gift med advokat og tidligere EU- og EØS-minister Marit Berger Røsland. Paret har to barn sammen.
Røsland er utdannet jurist fra Universitetet i Oslo, og er advokat og partner i Advokatfirmaet Selmer DA. Han er tilknyttet firmaets eiendomsavdeling, og arbeider primært med eiendomstransaksjoner og utviklingsprosjekter.
Politisk arbeid
Røsland ble politisk engasjert i ungdomstiden gjennom Unge Høyre. Han var leder i Oslo Unge Høyre 1996–1998 og medlem av Unge Høyres sentralstyre 1998–2002. Røsland ble kåret til et av Norges største ledertalenter i 2009.
Røsland ble fast medlem av Oslo bystyre i 1999. Som det yngste medlemmet av Høyres bystyregruppe ble han leder for partiets kultur- og utdanningsfraksjon. Etter å ha vært byrådssekretær for Trine Skei Grande og Kjell Veivåg, var Røsland byrådssekretær for byrådsleder Erling Lae 2001–2003. Tilbake i bystyret etter kommunevalget i 2003, ble Røsland heltidspolitiker og nestleder i samferdsels- og miljøkomiteen, deretter fraksjonsleder i byutviklingskomiteen. Han var nestleder i Høyres bystyregruppe 2005–2007.
Christiania/Kristiania
Christiania (1624–1924) og Kristiania (1877–1924) er tidligere navn på Oslo. En skriftlig kortform av Christiania eller Kristiania er Xania.
Christiania ble navnet på Oslo i 1624. Etter bybrannen i det middelalderbyen Oslo samme år, anla Christian IV en ny by, og han flyttet den i ly av Akershus festning på den andre siden av Bjørvika.
Navnet ble kun skrevet som Christiania frem til slutten av 1800-tallet. Den fornorsket skriveformen Kristiania ble tatt i bruk i 1877 av statsmyndighetene, da i matrikkel og statskalender, og fra 1897 ble det også tatt i bruk av byens kommunale etater.
Navnet på byen ble endret til Oslo i 1924. Endringen var offisiell fra og med 1. januar 1925. I perioden 1624–1924 var Oslo navnet til det strøket i indre by som nå kalles Gamlebyen.
De tidligere navnene blir fremdeles brukt i en del virksomheter, blant annet Høyskolen Kristiania.
Christian Schweigaard Stang
Christian Schweigaard Stang (født 15. mars 1900 i Kristiania, død 2. juli 1977 i Kirkenes) var en norsk språkprofessor som var ekspert på baltiske og slaviske språk.
Bakgrunn
Han var sønn av Caroline Schweigaard (1871–1900) og  Fredrik Stang d.y. (1867–1941). Faren var advokat av Stang (slekt), professor og rektor ved Universitetet i Oslo, stortingsmann og justisminister. Christian var ugift.
Studier, karriere
Etter examen artium 1918 fra Frogner skole tok han seg sprogvitenskapen fatt, studerte sanskrit hos orientalisten Sten Konow (1867–1948) og kirkeslavisk hos en som het Olaf Broch (1867–1961) og var professor i slavisk.
NM i ishockey 1963
NM i ishockey 1963 var det 24. norgesmesterskapet i ishockey.
Christian Schweigaard Stang
Studier, karriere
Omkring 1920 var han i Paris og lærte hos og lingvisten Antoine Meillet (1866–1936) ved École des Langues Orientales, som brukte si at man ved å lytte til bønder fra Litauen ville få høre hvordan indoeuropeisk engang var. Etter besøk til Moskva og Petrograd i 1923 ble det da også Litauen i 1924 og 1925.
NM i ishockey 1963
vant sitt tredje norgesmesterskap.
Christian Schweigaard Stang
Studier, karriere
Han fikk en magistergrad i språkvitenskap i 1927, ble det dr.philos. i 1929. I 1932 ble han innvalgt i Det Norske Videnskaps-Akademi der han senere (fra 1964 til 1971) var preses.
Han var professor i slaviske språk ved Universitetet i Oslo fra 1938 til like før sin død. Han viet altså sitt liv til studiet av blant annet litauisk språk og er høyt aktet i Litauen, samt medlem av Suomalais-ugrilainen Seura, en finsk-ugrisk forening. Et av Stangs hovedverk er Vergleichende Grammatik der baltischen Sprachen (1966) og i 1970 mottok han Dobrovský-medaljen i gull fra Tsjekkoslovakia, navngitt etter Josef Dobrovský (1753–1829), en bøhmisk filolog og fikk St. Olavs Orden.
Krisztina Egerszegi
Krisztina Egerszegi (født 16. august 1974) er en tidligere ungarsk svømmer. Hun ble tidenes yngste kvinnelige OL-vinner i svømming da hun vant 200 meter rygg under OL 1988 i en alder av 14 år og 41 dager. Denne rekorden ble slått i 1992 av japanske Kyoko Iwasaki.
I løpet av tre OL vant hun fem individuelle gullmedaljer, deriblant tre gull i samme øvelse (200 meter rygg). Bare en annen svømmer har prestert å vinne den samme øvelsen i tre OL på rad, Dawn Fraser.
Francisco Pinto
Francisco Pinto eller He Dajing, Fangji (født 29. mai 1662 i Louza nær Coimbra i Portugal, død 23. mars 1731 i Macao i Kina) var en katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen.
Finn Berstad
Finn Berstad (født 17. juli 1901, død 1. oktober 1982) var en norsk fotballspiller som spilte for landslaget og Brann.
Berstad begynte sin karriere som angrepsspiller, men ble senere i sin karriere flyttet ned i forsvar. Han vant Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1923 og Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1925, i begge kamper var han lagets kaptein.
Berstad huskes kanskje best for det straffesparket han fikk mot svenske Djurgården sommeren 1920 på Brann stadion og med vilje skjøt utenfor mot tomt mål, hvorfra svenskene i protest hadde fjernet sin keeper.
Han var kaptein i 22 av sine 32 landskamper for, hvori han scoret 13, to av disse i debuten mot Finland (25. mai 1919) på.
Benito Archundia
Benito Armando Archundia Téllez (født 21. mars 1966 i Mexico) er en meksikansk fotballdommer. Han har dømt OL, VM-kvalifisering og Copa América, og var en av dommerne i VM i 2006. I VM var han en av dem som dømte flest kamper. Han dømte fem kamper, blant annet en semifinale.
Terminator 3: Rise of the Machines
Filmen ble forholdsvis godt mottatt av anmelderne, men fikk ikke på langt nær så mye omtale som de to forrige Teminator-filmene. Den ble en stor publikumssuksess, men innbrakte betydelig mindre enn Terminator 2 (1991).
Handling
Over ti år er gått siden de dramatiske hendelsene rundt Skynets tilblivelse. Sarah Connor er død og den nå 25 år gamle John Connor er stadig på flukt etter det som skjedde. Han lever et liv som løsarbeider, helt utenfor det etablerte samfunnet. Det finnes ingen spor av hans eksistens, og i teorien er det derfor ingen mulighet for at det enorme nettverket til Skynet kan spore ham opp.
En dag sendes en splitter ny T-X modell fra fremtiden på jakt etter ham og alle andre nøkkelpersoner i den kommende motstandsbevegelsen. Nok en gang blir John Connors eneste håp den originale, etter forholdene noe gammeldagse Terminator, som en gang også var i Skynets tjeneste og forsøkte å drepe foreldrene hans. Denne gangen kommer han i en modifisert utgave og forteller at hendelsene for ti år siden bare utsatte etableringen av Skynet. Nå er dette programmet i ferd med å reetableres av USAs forsvar og dermed legge til rette for total atomkrig og maskinenes hegemoni på kloden. Dette vil Connor og hans gjeng alt i verden forhindre, men samtidig legger T-X store hindringer i veien for dem. Ferden ender i en militærbase bygd på innsiden av Sierra Nevada. Der befinner kjernen til Skynet seg.
Popularitet og økonomi
Terminator 3 ble en stor publikumssuksess, men ikke i like stor grad som T2. Den innbrakte 433,4 millioner dollar på verdensbasis, hvorav 150,4 millioner i USA, $67,5 millioner i Japan, $31,3 millioner i Storbritannia, $19,6 millioner i Tyskland og $1,7 millioner i Norge. Den ble den syvende mest innbringende filmen på verdensbasis i 2003 og den åttende mest innbringende i USA. I Norge hadde den 178 000 besøkende og havnet på 20-plass over de mest besøkte filmene i 2003.
Produksjonskostnadene var på $200 millioner.
Anmelderne
Den fikk god mottakelse av kritikerne i USA, noe som gjenspeiles i at den har fått 69 % på Rotten Tomatoes og 66 % på Metacritic. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav den 2,5 av 4 stjerner, mens Leonard Maltin har gitt den 3 av 4 stjerner i sin Movie Guide.
De norske anmelderne gav den jevnt over god mottakelse. Både Aftenposten, VG og Dagbladet gav den terningkast fire. CINERAMA gav den terning fire i 2009 og skrev: «Utmerket underholdning og en grei avrunding av det som nå er den originale trilogien, men ikke mer».
Annet
Dette var Schwarzenegger siste store filmrolle før han ble innsatt som guvernør i California.
Arne Olav L. Hageberg
Arne Olav Lunde Hageberg (født 2. mars 1973 i Klokkarvik på Sotra) er en norsk skribent og musiker. Han er utdannet litteraturviter fra Universitetet i Oslo, med musikk og kristendom i fagkretsen. Hageberg bor i Skien og han er nevø av litteraturprofessor Otto Hageberg.
Musikk
Arne Olav L. Hageberg har som soloartist gitt ut albumene Råoljekjærleik (PopDivision by Curling Legs, 2013) og Sjela til ein mann (Oaba Recordings, 2008). Råoljekjærleik inneholder hans egne viser. Musikken på denne platen er sterkt inspirert av britisk folk, i tradisjonen etter Nick Jones, Dick Gaughan og Martin Simpson. På utgivelsen medvirker: Kjetil Saunes, Audun Erlien og Åsmund Reistad (bass), Wetle Holte og Lars Even Tørresen (trommer), Elin Synnøve Bråthen (kor), Kristin Skaare (piano og trekkspill), og Magne Askeland (fiolin og bratsj). På «Sjela til ein mann» spiller og synger Arne Olav L. Hageberg alene en blanding av akustisk blues og tradisjonelle salmer. Noen av sangene på denne platen er nyoversatt fra svensk og engelsk av artisten selv.
Hageberg deltar som gitarist på Hans Inge Fagerviks Innerst inne (Prima Music 1998) og Einar Helgaas’ Puls (2004). På platen spor.sørland (Grappa 2002) synger Anne Marie Almedal tonesettingen hans av lyrikeren Olav Mosdøls tekst «Død orkidé».
Litteratur
Hageberg har sittet i juryen for Emmausprisen, to år som leder. Han har i flere år anmeldt bøker i dagsavisen Vårt Land. Fra 2007 til 2013 satt han i Kulturrådets ankenemnd for innkjøp av norsk skjønnlitteratur, de tre siste årene som leder. Han har også jobbet som manuskonsulent for Aschehoug og Norges Litteraturskole. Hageberg og Olav Hamran var i 2006 hovedforfatterne på Blå kors sin jubileumsbok Himmel og jord i bevegelse (Forlaget Press).
Forskning.no
forskning.no (2002–) er en nettavis om norsk og internasjonal forskning. Nettavisen bringer nyheter og bakgrunnsstoff om alle fagfelt, i tillegg til debattsider, podkaster og blogg. Nettstedet har rundt 20 ansatte og i 2020 hadde forskning.no 2,3 million besøk per måned.
Aksel Kjær Vidnes er ansvarlig redaktør. Han overtok stillingen etter Nina Kristiansen 1. mai 2022.
Manuel Mendes
Manuel Mendes eller Meng Youyi, Juren (født 1. januar 1656 i Coimbra i Portugal, død 1. januar 1741 i Macao i Kina) var en katolsk misjonær tilhørende jesuittordenen.
Forskning.no
Bakgrunn
Nettavisen ble startet på initiativ fra Norges forskningsråd, og 12 forskningsinstitusjoner var med fra starten. forskning.no er eid av Foreningen for drift av forskning.no, der de fleste av landets universiteter, høgskoler eller forskningsinstitutter er medlemmer. Foreningen har i alt 80 medlemmer per august 2021.
Manuel Mendes
Han reiste ut i 1680, og ankom misjonene i Kina i oktober 1684. Der virket han som misjonær i Nanchang (1685–1691), Jiangnan og Shanghai (fra 1700). Fra Shanghai måtte han i 1719 i eksil først til Kanton og så til Macao.
Forskning.no
Bakgrunn
Nettavisen forskning.no er uavhengig og drives etter redaktørplakaten. De har 20 ansatte.
Gilbert N. Haugen
Gilbert Nelson Haugen (født 21. april 1859 i Wisconsin, død 18. juli 1933) var en delegat til den amerikanske kongressen som republikansk representant fra delstaten Iowa.
Haugen var norsk-amerikaner, og hadde norske forfedre som hadde utvandret fra Flå i Hallingdal i 1844 og bosatte seg i Wisconsin. Gilbert Haugen kom i ung alder til Deborah i Iowa.
Haugen satt i den amerikanske Kongressen fra 4. mars 1899 til 3. mars 1933. Ved valget i 1932 ble Haugen, i likhet med mange andre republikanske politikere, beseiret av Franklin D. Roosevelt og demokratene. Haugen tapte valget mot demokraten Fred Biermann. Få måneder etter å ha forlatt sin stilling ved kongressen, døde Haugen i Northwood, Iowa, den 18. juli 1933, da han var 74 år gammel. Haugen ble begravet i Sunset Rest Cemetery i Northwood.
Forskning.no
Bakgrunn
De samarbeider med den tilsvarende danske forskningsnettavisen, videnskab.dk, blant annet om den engelskspråklige nyhetstjenesten sciencenordic.com, som ble etablert i 2011. I 2019 etablerte de ScienceNorway.no, som er egen nyhetstjeneste om forskning fra Norge.
I 2018 startet UNG.forskning.no, med målgruppe barn og ungdom fra 8 til 15 år.
I mars 2019 åpnet Forskersonens sider for debatt og populærvitenskap.
I 2020 ble forskning.no kåret til årets fagblad av Fagpressen. Juryen uttalte: «Koronakrisen har lært oss mye, ikke minst betydningen av å dyrke fakta, ettergå fakta, granske kilder, fremelske det kritiske. I det hele tatt; forsøke å finne noen faste holdepunkter for vurderinger og beslutninger. Alt dette vet vi jo, men det kommer så tydelig frem når så mye står på spill, slik det har gjort dette året. Kveldens og årets vinner er tuftet på forutsetningen om det solid funderte. De dyrker det nærmest 24/7.»
I 2020 hadde forskning.no i gjennomsnittlig 76 000 besøk per dag, og 2,3 million besøk per måned.
Manuel Mendes
Han var Kinamisjonens viseprovinsial fra 1714 til 1722.
Ave Maria University
Ave Maria University er et katolsk universitet i den amerikanske delstaten Florida. Det ble grunnlagt i august 2003 av grunnleggeren av firmaet Domino's Pizza, millionæren Tom Monaghan. Universitetet har en midlertidig campus i Naples sørvest i Florida, men det er meningen at det skal etableres permanent i den planlagte byen Ave Maria, litt øst for Naples.
Gravhalstunnelen
Gravhalstunnelen på 5 311 meter er en av de lengste tunnelene på Bergensbanen. Tunnelen ligger mellom Upsete stasjon og Myrdal stasjon i Vestland fylke. Tunnelen er drevet gjennom fjellet Urdshovd som skiller Flåmsdalen i øst fra Raundalen i vest. Gjennomslaget var 4. juli 1902 og det første toget kjørte gjennom 31. august 1905. Det tok seks år å få bygget ferdig tunnelen, som stod ferdig 7. april 1906. Den ble tatt i bruk sommeren 1906, da linjen fra Bergen til Myrdal ble satt i drift.
Gordon River
Gordon River er en av de største elvene på Tasmania, og renner nordvestover langt sørøst på øya. I elva ligger Australias største kunstige reservoar – Gordon Lake – som er demmet opp av Gordondemningen og gir kraft til Gordon vannkraftverk.
Gravhalstunnelen
Gravhalstunnelen var det største enkeltprosjektet på Bergensbanen. Det ble bygget tilførselsveier fra Flåm og Voss for å få fraktet opp materiell til byggingen. Veien fra Voss til Upsete stod ferdig i 1896. Deretter ble veien fra Flåm til Vatnahalsen bygget. For å kunne bruke veiene, ble de brøytet av flere hundre mann om våren. Deretter tørket veiene fram til slutten av juni, før de ble benyttet i noen hektiske måneder. Opprinnelig ble tunnelen planlagt drevet 1,1 km for hånd fra østsiden og mesteparten fra vestsiden (Upsete) der adkomsten var enklest. Fjellet bestod av den harde fjelltypen gneis, så arbeidet gikk svært sent. Det ble derfor benyttet trykkluftbor med elektrisk kraft fra Kjosfossen. Fra vestsiden benyttet man hydrauliske boremaskiner. De norske fagfolkene hadde vært i Alpene for å studere tunneldriving der. De konkluderte med at boremaskiner drevet av trykkluft var den beste fremgangsmåten. Arbeidet ble satt ut til private kontraktører, ingeniørene Kristen Hornemann og Thorvald Strøm. Trykkluft var anbefalt, men entreprenørene satte i stedet i gang med «Brandtske» vannhydrauliske maskiner fra vest og økte da fremdriften fra 25 meter/måned til 50 meter/måned. Kraften ble hentet fra Gangdalsfossen som nettopp var utbygget. Fra øst var fremdriften med håndboring bare 10 meter/måned. Entreprenøren forsøkte elektriske boremaskiner på østsiden og gikk i 1899 over til «pneumatiske» med kraft fra Kjosfoss kraftverk, og fremdriften økte da til 40 meter/måned. Tunnelmassene ble lastet opp for hånd på skinnegående vogner trukket av hester til tippen utenfor. Gjennombruddet i «retningsstollen» skjedde i 1902, deretter var det 2-3 år med utsprenging av resten av tunnelprofilen. Det første toget kjørte gjennom i august 1905. Mangel på kvalifisert arbeidskraft førte til at det ble rekruttert blant annet et lag italienere som kom med egen kokk. De reiste raskt hjem fordi de mistrivdes i det øde høyfjellet, og heller ikke hadde erfaring med så hardt fjell. Vanskelighetene til tross, kostnadene til tunnelprosjektet beløp seg til 3 millioner kroner, noe som var regnet som svært lavt.
Arbeidet ble påbegynt i 1895, og først i juni 1902 sprengte fire mineskudd den siste skilleveggen i tunnelen. Det tok enda tre år å gjøre den ferdig. Ialt gikk det med rundt 25 tonn dynamitt lagt i 350.000 borehuller, og rundt 500 km lunte - lenger enn hele Bergensbanen.
Gordon River
Elva renner ut i Indiahavet på vestkysten av Tasmania. I øvre løp ligger Southwest National Park.
Gravhalstunnelen
Gravhalstunnelen var i sin tid den lengste nord for Alpene, og det ble brukt hydrauliske boremaskiner for første gang. Gravhalstunnelen var et pionerprosjekt for fjellsprenging i Norge og flere nye metoder ble prøvd ut, særlig maskinboring. Håndboring ble likevel lenge regnet som enklest og billigst. På vestsiden ble det satt opp en demning i Kaldevatnet for å gi trykkvann til boremaskinen og i Gangdalen ble det bygget et lite kraftverk. Da arbeidslagene fra øst- og vestsiden møttes inne i fjellet skilte det bare fire centimeter. Tunnelen ble målt og beregnet ved hjelp av triangulering over fjellet mellom øst- og vestsiden. Denne oppmålingen tok 2-3 år og innebar å bygge plattformer i stein flere steder på fjellet. Disse plattformene ble brukt som faste punkt av landmålerne. Et steintårn like utenfor vestre tunellmunning på Upsete står fremdeles; det ble brukt til å sikte inn retningen på vestre del av tunellen. Det andre siktetårnet stod vis à vis Upsete stasjon, der fundamentet er synlig.
Myrdal stasjon og banemesterboligen på Myrdal ble reist på steinmassene fra tunnelen. Anleggsarbeiderne, «rallar» eller «jernbaneslusk», bodde på Myrdal og i Raundalen. Det var særlig mange arbeidsfolk fra Sverige, samt en del fra Finland, Danmark, Tyskland og Italia. De italienske arbeiderne taklet ikke det harde fjellet og reiste snart hjem. Hestetransporten med forsyninger til tunnelarbeiderne tok 3-4 dager. Kontraktøren Hornemann og Strøm anla en kjørevei gjennom Raundalen fra Voss i forbindelse med anlegget. I Flåmsdalen var det vei fra fjorden til Kårdal, den øverste gården i dalen. Fra Kårdal til Vatnahalsen ble det anlagt en vei med 21 hårnålssvinger.
Edvard I av England
Edvard I, engelsk Edward I, Edward Longshanks, (født 17. juni 1239 i Westminster i London, død 7. juli 1307 i Burgh by Sands i Cumberland) var konge av England og lord av Irland fra 1272. Han var sønn av Henrik III av England og Eleonore av Provence.
Han ble kalt «Longshanks» («Langbein») fordi han var ca. 188 cm høy, og ble dessuten kalt «Hammer of the Scots» («Skottenes hammer»); på hans gravsten står det «Hic est Edwardvs Primus Scottorum Malleus». Han ble kjent som den monarken som erobret Wales og undertvang Skottland engelsk overhøyhet. Han regjerte fra 1272 til 1307. Han inntok tronen 21. november 1272 etter farens død.
Maktglad og grusom
Edvard ble født i Westminster slott 17. eller 18. juni 1239. Han giftet seg to ganger; først med Eleonore av Castilla, som han fikk seksten barn med, og hvis død i 1290 påvirket ham dypt. Han viste sin sorg gjennom å reise Eleanorkorsene, ett på hvert sted hennes kortesje overnattet. Charing Cross i London har navn etter korset som ble reist på siste stopp på veien mot Westminster Abbey. Hans annet ekteskap, med Margrethe av Frankrike (kjent som Frankrikes perle av sine engelske undersåtter), datter av Filip III av Frankrike og Maria av Brabant, resulterte i tre barn.
Edvards personlighet sto i stor kontrast til farens, som regjerte England i Edvards barndom og hadde for vane å inngå diplomatiske kompromisser med sine fiender. Edvard fremsto allerede som en maktglad og utålmodig mann som viste stor militær styrke da han beseiret Simon de Montfort i slaget ved Evesham i 1265. Han ble beryktet for sin grusomhet mot opprørere og andre fiender, blant annet forfulgte han de overlevende medlemmene av Montfort-familien, sine søskenbarn. I 1270 reiste han til Tunis i den hensikt å dra i det åttende korstoget sammen med Ludvig IX av Frankrike, som døde før Edvard kom dit; Edvard dro i stedet til Acre, i det niende korstoget. Mens han oppholdt seg i Det hellige land døde faren; Edvard vendte hjem til England i 1274.
Erobringen av Wales
En av Edvards tidlige bedrifter var erobringen av Wales. Ifølge Montgomerytraktaten i 1267 hadde Llewelyn ap Gruffydd («lik en løve») utvidet de walisiske områdene sørover, og fikk tittelen Prins av Wales, selv om han fremdeles var underlagt den engelske kongen. Edvard nektet å anerkjenne traktaten hans far hadde inngått.
I 1275 kapret noen av Edvards hyrede pirater et skip med Eleanor de Montfort, Simon de Montforts eneste datter, om bord, på vei fra eksil i Frankrike til Wales, hvor hun skulle gifte seg med Llywelyn ap Gruffydd, den daværende lensherren. Ekteparets familier hadde arrangert ekteskapet, da det var av viktighet å få i stand en allianse med Simon de Montfort. Llywelyn ville gifte seg med henne uansett, først og fremst for å irritere sin gamle fiende, Edvard. Ved å kapre skipet fikk Edvard tak i Eleonore og sperret henne inne i slottet Windsor. Etter at Llywelyn gjentatte ganger nektet å godta Edvards overhøyhet i 1274-75, rustet Edvard en hær og begynte sitt første felttog mot den walisiske fyrsten.
Etter dette ble Llywelyn tvunget til å anerkjenne Edvards overhøyhet, og mistet alt utenom et lite område, Gwynedd. Men Edvard tillot ham å beholde tittelen prins av Wales, og bryllupet mellom Llywelyn og Eleonore kom i stand.
Llywelyns lillebror Dafydd (som en kort stund var engelskmennenes allierte) begynte et nytt opprør i 1282. Kort tid etter døde Llywelyn i en krangel, Edvard knuste resten av motstanden og tok Dafydd til fange, torturerte og henrettet ham. For å befeste sine erobringer lot han bygge en rekke steinborger rundt omkring i landet. Caernarfon-borgen er et betydelig eksempel. Wales ble innlemmet i England under Rhuddlan-statuttene i 1284, og i 1301 utnevnte Edvard sin eldste sønn Edvard til prins av Wales; siden har den engelske monarkens eldste sønn alltid båret denne tittelen.
Jødeforfølgelser
For å finansiere erobringen av Wales skattla Edvard de jødiske bankierene, med den følge at de ble lutfattige. Antisemittisme hadde eksistert lenge, men økte nå kraftig, og når jødene nå ikke lenger kunne betale, anklaget staten dem for illojalitet. Deres yrkesmuligheter var fra før av sterkt begrenset, men nå forbød kongen dem også å låne ut penger. Edvard erklærte at jødene var en trussel mot riket og nektet dem å bevege seg fritt. De ble tvunget til å bære et gult merke på ytterklærne i form av en stjerne, så de kunne gjenkjennes i offentligheten.
Under kong Edvards jødeforfølgelser ble alle jødiske familieoverhoder arrestert; over 300 ble bragt til Tower of London og henrettet, mens andre ble myrdet i sine hjem. I 1290 ble til slutt alle jøder landsforvist.
Krig med Skottland
Edvard vendte blikket mot Skottland, og 19. mai 1291 anerkjente den skotske adelen hans overhøyhet. Han hadde planlagt å gifte bort sin sønn til barnedronningen Margrete av Skottland, «jomfruen fra Norge», men da hun døde åtte år gammel, bestemte den skotske adelen at Edvard skulle finne hennes etterfølger blant forskjellige tronpretendenter, og han valgte John Balliol. Edvards mål var å utnytte sin overhøyhet over Skottland, og håpet at Balliol ville være den mest føyelige kandidaten. Han kalte ham til Westminster i 1293, og gjorde det klart at han ventet seg Johns militære og økonomiske støtte mot Frankrike. Dette ble for mye for Baliol, som inngikk en pakt med Frankrike og rustet en hær for å invadere England.
Edvard samlet sin til da største hær og la Berwick i ruiner, drepte byens innbyggere og fortsatte med Dunbar og Edinburgh. Skjebnestenen, Stone of Scone, ble flyttet fra Scone-slottet til Westminster Abbey. Frem til 1996 var den plassert i kong Edvards stol, som alle engelske monarker siden har blitt kronet på (unntatt Maria I). Det året ble stenen gitt tilbake til Skottland, men den vil bli bli bragt til England ved fremtidige kroninger. Balliol sa fra seg tronen og satt innesperret i Tower i tre år, før han fikk dra tilbake til sine gods i Frankrike. Alle landeiere i Skottland ble tvunget til å sverge Edvard troskap, og landet ble en engelsk provins styrt av visekonger.
Motstanden vokste, og Edvard henrettet Sir William Wallace 23. august 1305 etter at han hadde beseiret ham i slaget ved Falkirk i 1298. Han rakk ikke å virkeliggjøre sin plan om å forene de to landene. Edvard døde i 1307 i Burgh by Sands i Cumberland på grensen mot Skottland, på enda et felttog mot skottene, som var oppildnet av Wallaces martyrdød og Robert Bruces lederskap. Han bad på dødsleiet om at liket hans skulle bæres foran den engelske hæren inntil skottene var nedkjempet. Han ønsket også at hjertet hans skulle gravlegges i Det hellige land, men i stedet ble han begravet i Westminster Abbey fire måneder etter sin død. Han ble etterfulgt av sin sønn, Edvard II av England.
I 1774 ble Edvards kiste åpnet. Han hadde antatt samme hudfarge som mørk sjokolade, men ansiktet hadde bevart sin eksakte form, skjønt deler av huden var «noe ødelagt». Den inntørkede kroppen var svøpt i lintøy påført voks på innsiden. Klærne var pyntet med falske juveler, og han bar en forgylt krone.
Ettermæle
Edvard I fremstilles som skurk i filmen Braveheart fra 1995 om sir William Wallace. At han var hard inntil det grusomme er ingen overdrivelse, men ellers tar filmen seg en friheter med de historiske fakta.
Hedda Kise
Hedda Kise (født 16. desember 1972 i København) er programleder på TV 2 i Norge. Hun har gjort seg særlig bemerket i God morgen Norge og diverse turprogrammer. For programserien Turklar på TV 2 mottok hun i 2005 BarneVaktens pris for «beste familieprogram». Hun ble også utnevnt som ambassadør for «Friluftslivets År 2005». I begrunnelsen het det at hun gjennom sin innsats i programserien Turklar har vært en god rollemodell for barn, ungdom, småbarnsforeldre og kvinner.
Oppvekst
Foreldre er Niels Højgaard og Eva Margrethe Kise. Bodde de første årene i København og flyttet deretter med den øvrige familie til Skien.
Utdannelse
Utvekslingsstudent (AFS) i USA i 1989. Avgangseksamen og High School Diploma i USA. Deretter avsluttende eksamen ved Skien videregående skole som privatist. Studier av fransk språk og kultur ved universitetet i Angers, Frankrike. I 1993 tok hun fransk grunnfag ved Københavns Universitet og i 1994 statsvitenskap grunnfag ved Universitetet i Oslo. Sommerjobb som journalist i Varden i 1988, deretter freelancejournalist for avis og radio. Fast ansatt i NRK i 1995. Fast ansatt i TV 2 i 1997.
Tiden i NRK
Hedda Kise jobbet med både radio og TV i NRK fram til august 1997. Blant annet var hun med på å starte opp de lokale tv-sendingene for Telemark, Vestfold, Buskerud og Østfold der hun blant annet fungerte som programleder og vaktsjef. Hun har også jobbet som reporter i Dagsrevyen.
Tibetansk
Tibetansk er et språk som hovedsakelig blir snakket av det tibetanske folket som lever spredt over et stort område av østre Sentral-Asia og Sør-Asia, i tillegg til et høyt antall utvandrede tibetanere over hele verden. Flere forskjellige varianter av tibetansk blir også snakket av folkeslag i nordlige Pakistan og i India i områder som Baltistan og Ladakh, som begge er i eller rundt Kashmir. Språket finner vi i klassisk skrevet form for det meste i lokal litteratur; særlig buddhist-litteratur.
Eksterne lenker
তিব্বতি ভাষা
Axel Heiberg
Axel Heiberg (født 16. mars 1848 i Christiania, død 4. september 1932) var norsk finansmann, konsul, mesén og foreningsgrunnlegger.
Han var av slekten Heiberg (oldefar til Oslo-ordføreren Fabian Stang), gift med Ragnhild Meyer (1849–1937) som var datter av rikmannen Thorvald Meyer (1818–1909). Etter examen artium 1867 jobbet han i USA og i Hongkong, før han fra 1870 til 1872 var norsk-svensk konsul i Shanghai. I 1872 var han tilbake i Norge. Han finansierte etableringen av Ringnes Bryggeri (1876). Sammen med skipsreder Thomas Fearnley og bryggerieierne Amund og Ellef Ringnes finansierte han Fridtjof Nansen og Otto Sverdrups ekspedisjoner til Grønland, ved å bli reder og medeier i skuta «Fram» (se Nansens Fram-ekspedisjon). For det siste fikk sponsorene hver sin øy oppkalt etter seg. Heiberg har gitt navn til Axel Heibergs land i Canada. Også Axel Heiberg-breen i Antarktis og Axel Heiberg-øyene utenfor kysten av Sibir bærer hans navn. Naturlig nok ble han etter all sin støtte til vitenskapen innehaver av St. Olavs Orden i 1896, og i 1897 innvalgt i Det Norske Videnskaps-Akademi. Han mottok Borgerdådsmedaljen i gull i 1923.
Heiberg hadde på 1880-tallet bygd opp Strand gård i Lyngdal i Flesberg, fremdeles i familiens eie i 2022. I 1898 tok Axel Heiberg del i stiftelsen av Det norske Skogselskap, der han var formann og daglig leder inntil 1923. I 1948 ble Heiberg avbildet på et frimerke i samband med Skogselskapets 50-årsjubileum.
I 1878 deltok han i stiftelsen av Christiania Roklub (sammen med tre andre), og noe senere «Konsul Axel Heibergs og Fabrikkeier Hans B. Fasmers fond» (i 1915 overført til Nansenfondet). Det Norske Pengelotteri ble også etablert av ham. De to statuene av Henrik Ibsen og Bjørnstjerne Bjørnson ved Nationaltheatret er finansiert av Heiberg.
Sonja Wanda
Sonja Wanda (født 1984) er en norsk-sudansk modell med karriere både i Norge og Storbritannia.
Wanda er født i Sudan. Hun kom som til Fredrikstad som flykting da hun var seks år gammel. Før det hadde hun bodd to år i Egypt og to år i Kenya. I 2002 dro hun som 18-åring til London for å forfølge en modellkarriere. I 2004 rangerte den britiske avisa The Observer henne som en av motebransjens ti mest talentfulle modeller. Hun ble boende i London i nesten 10 år, før hun flyttet tilbake i Norge i 2011.
Hun hadde en birolle i NRKs dramaserie Exit (2019–2021) og i den franske filmen Par Instinct (2017).
Mosebøkene
Mosebøkene er den eldste delen av Bibelen. De er de første av de tre delene av den jødiske Tanákh og utgjør de fem første bøkene i Det gamle testamente. De kalles også Pentateuken, som betyr «den femfoldige boken», og på hebraisk Torá (, «Loven» eller «Læren»). Mosebøkene utgjør, ved siden av Misjná, grunnlaget for jødisk religiøs lov.
Forfatterne
Det antas at flere personer har skrevet Mosebøkene. Det kan en se av analyser av eksempel ordvalg. Det er ennå ikke mulig å finne ut hvor mange forskjellige forfattere som står bak skriftene, men en kan finne steder i tekstene der det er en overgang fra en forfatter til en annen.
Hebraiske og greske navn
De fem bøkene, med deres hebraiske og greske navn er:
Etiopias parlamentsvalg 2010
Etiopias parlamentsvalg 2010 endte med en overveldende seier til den regjerende koalisjonen EPRDF, som sammen med sine samarbeidspartier fikk 545 av de 547 setene i folkerepresentanthuset i Etiopias parlament.
Ved valget fikk EPRDF-koalisjonen 499 av de 547 setene i parlamentet, partier som er alliert med EPRDF fikk 46 seter, opposisjonsalliansen Medrek fikk ett sete, og en uavhengig representant fikk det siste setet. Ved flere av de siste valgene har opposisjonen boikottet valgene, «fordi de mente at regjeringen hadde laget valgregler som gjorde det umulig for andre å vinne frem». Under parlamentsvalget i 2010 ble «flere potensielt sterke opposisjonskandidater fengslet eller befant seg i eksil under valget. Offisielle og uoffisielle observatører fra organisasjoner som Den europeiske union (EU) og Human Rights Watch meldte om en lang rekke initiativ for å stilne motstandere og undertrykke mediene og sivilsamfunnet, inkludert drap og trusler.»
Matara (distrikt)
Matara er et administrativt distrikt i Sri Lankas sørprovins. Hele området er befolket av singalesere, den største befolkningsgruppen i landet.
Distriktet dekker et område på 1.283 km². En beregning/fremskriving av folkemengen pr. 2004 lander på 757.800 innbyggere.
Av noe større byer kan nevnes Mātara (43.100 innbyggere, provinssetet) og Weligama (22.100).
Matara-distriktet vender mot Indiahavet i sør. I vest har det grense mot distriktet Galle, mot nord mot Ratnapura, og mot øst mot Hambantota.
Den 26. desember 2004 ble distriktet rammet av tsunamier utløst av en rekke undersjøiske jordskjelv langs en linje fra vest for Sumatra til Andamanene. (Se Jordskjelvet i Indiahavet 2004).
Willi Graf
Willi Graf (født 2. januar 1918 i Kuchenheim nær Euskirchen, henrettet 12. oktober 1943 i München) var medlem av motstandsgruppen Den hvite rose, som kjempet mot nasjonalsosialismen og den aggressive krigføringen i Tyskland under andre verdenskrig.
Han ble dømt til døden og henrettet av myndighetene i 1943.
Bakgrunn
Graf ble født i Kuchenheim. I 1922 flyttet familien til Saarbrücken, hvor faren drev en vinhandel. Han gikk på Ludwigsgymnasium, og elleve år gammel gikk han inn i Bund Neudeutschland. Dette var en katolsk organisasjon for unge menn, som etter nazistenes maktovertagelsen i 1933 ble forbudt.
I 1934 gikk Graf inn i Grauer Orden, en annen katolsk organisasjon som ble kjent for sin anti-nazi-retorikk. Også denne organisasjonen ble forbudt, og medlemmene gikk inn i en rekke mindre ungdomsgrupper.
Politisk aktivitet
Etter sin Abitur i 1937 utførte han Reichsarbeitsdienst i et halvt år, og begynte så sine medisinstudier. I 1938 ble han arrestert sammen med andre medlemmer av Grauer Orden. Graf ble stilt for retten i Mannheim for sine aktiviteter i en forbudt organisasjon. Det dreide seg om deltagelse på ekskursjoner, campingturer og møter. Tiltalen ble etterhvert frafalt i forbindelse med et generelt amnesti for å feire Anschluss. Han hadde da sittet tre uker i varetekt.
Fra 1940 til 1942 var han som sanitetssoldat utplassert flere steder i Europa.
Den hvite Rose
Den 18. februar 1943 ble han sammen med sin søster Anneliese arrestert i München. Mens Hans og Sophie Scholl og Christoph Probst, som ble arrestert samme dag, ble henrettet allerede 22. februar, hadde man ikke like sterke bevis mot Graf. Men den 19. april 1943 ble han dømt til døden av Volksgerichtshof. Anklagen var høyforræderi, svekkelse av troppenes moral og fremme av fiendens sak. Den 12. oktober 1943 ble han henrettet ved giljotinering i Stadelheimfengselet i München. I løpet av flere måneder med forhør hos Gestapo hadde han ikke angitt andre medlemmer.
Graf ble gravlagt på St. Johann-gravlunden i Saarbrücken. Syv skoler i Tyskland er oppkalt etter ham, blant dem Willi-Graf-Gymnasium i München. Det er også et studenthjem i München som bærer hans navn. I 2003 ble han posthumt utnevnt til æresborger av Saarbrücken.
Fylkesvei 271 (Finnmark)
Fylkesvei 271 (Fv271) i Finnmark gikk mellom Berlevåg lufthavn og Berlevåg sentrum. Veien var 2,5 km lang.
Cecilia
Cecilia er et kvinnenavn dannet av det latinske kvinnenavnet Caecilia, som har opprinnelse i caecus, «blind».
Cecilia har dansk, svensk og finlandssvensk navnedag 22. november.
Utbredelse
Cecilia var et vanlig kvinnenavn i Tyskland i senmiddelalderen. Cecilia var også et vanlig navn i Norge i senmiddelalderen. Over 20 forskjellige personer med navnet er nevnt i Regesta Norvegica.
Cecilia var vanlig i England på 1200-tallet. Den engelske formen Cecily var vanlig fra 1300- til 1700-tallet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Frode Fjellheim
Frode Fjellheim (født 27. august 1959 i Mosjøen) er en sørsamisk musiker (piano og synthesizer), komponist og vokalist (joik).
Fjellheim er professor i musikk ved Nord universitet.
Virksomhet
Han er utdannet ved Trøndelag musikkonservatorium (1980–84) og bosatt i Trondheim der han har vært frilans musiker og komponist, bl.a. i oppsetninger ved Trøndelag Teater, med Rikskonsertene.
Han har skrevet bestillingsverk til bl.a. Festspillene i Nord-Norge (2000) og Telemarkfestivalen (Sørsamar rundt Hardangervidda med bl.a. Transjoik, 2003), Vinterfestuka i Narvik (Àhkunjárga eller Tøtta sitt ness, 2006) og Osafestivalen (Biejjien vuelie - Solkvad, 2011)
Siden 1997 har han også komponert musikk for dokumentarer og serier på NRK og en rekke kortfilmer.
På 1990-tallet ledet han sitt «Jazz Joik Ensemble» til plateutgivelser; bandet er i dag kjent under navnet Transjoik som har fire plateutgivelser. Fjellheim var også med i «Tango Concertino».
Andre artister han har samarbeidet med i plateutgivelser er Iren Reppen, Annbjørg Lien, Sverre Porsanger, Ella Holm Bull, Tone Hulbækmo, Hans Fredrik Jacobsen, Cantus, Ulla Pirttijärvi, Hildegunn Øiseth, Anne Vada, Mari Boine og Kolbjørn Botten. Fjellheim driver også eget musikkforlag, Vuelie.
Han har komponert åpningslåten til Disney-filmen Frost (Frozen), 2013.
Utgivelser
Med Ulla Pirttijärvi:
Med KORK (Kringkastingsorkestret) og Mari Boine
Med Hildegunn Øiseth
Med Sharaka Ensemble Med Anne Vada
Med Katarina Barruk
Nære Nilsen
Nære Nilsen er et musikkalbum med Lillebjørn Nilsen fra 1993. Dette var hans første plate på fem år. Albumet lå fire uker på VG-lista og endte med 11. plass som beste plassering.
NSB Biltrafikk
Foranledningen for statsdrevne bilruter
På starten av 1920-tallet begynte staten å se etter alternativer til å bygge ut små sidebaner som ofte var dyre å bygge, hadde svakt trafikkgrunnlag og ga lite inntekt tilbake, og i Stortingets jernbanekomités innstilling av 10. desember 1921, «om revisjon av prinsippene for jernbanebygging», kom man fram til at i hvert enkelt tilfelle også skulle se på muligheten for å heller satse på bilruter. Fra 1908 og fram til da hadde bilruter blitt startet mange plasser i landet, både i privat, kommunal, interkommunal og fylkeskommunal regi. Men staten ønsket å skaffe seg erfaring med dette på egen hånd, og man omtalte det derfor som «forsøk med statsdrevne automobilruter».
Allerede fra 1. februar 1920 hadde Statsbanene skaffet seg erfaring med bildrift da det ble opprettet en avdeling for utkjøring av gods i Oslo. Men dette var ikke snakk om rutetrafikk. Tidligere hadde utkjøringen vært gjort av andre, men ordningen hadde ikke fungert og man hadde tatt seg av oppgavene selv. I tillegg til utkjøring av gods ble bilene også brukt til blant annet henting av gods hos kundene, kjøring av gods og reisegods mellom Oslo Ø og Oslo V, interne transporter for jernbaneverkstedene og kjøreoppdrag for andre statlige virksomheter i Oslo. I driftsåret 1928-29 hadde avdelingen totalt 29 bensindrevne biler, ni elektrisk drevne biler og én motorsykkel.
Den 12. februar 1923 ble det nedsatt et utvalg bestående av fire medlemmer; to fra Statsbanene og to fra Vegdirektoratet, som skulle utrede på hvilken måte og på hvilke strekninger man kunne sette igang statlig prøvedrift. Noen av forutsetningene var blant annet at bilrutene, i likhet med jernbanen, skulle kunne ta både passasjerer og gods, og at de også skulle overta postbefordringen på de aktuelle strekningene. I tillegg var det ønsket å bruke etter datidens standard store biler, og at man helst ønsket å kjøre helårsruter. Siden ordningen var tenkt som en erstatning for jernbane, ble både utbedring av veiene og styrket veivedlikehold der det var nødvendig tenkt å være en del av bilrutenes budsjett. På den tiden var ikke alle veier av en sånn standard at det var forsvarlig å kjøre biler på dem uten betydelige utbedringer. Der det fra før av fantes privat rutebildrift, ville disse rutebileierne bli innløst og materiellet i størst mulig grad brukes videre i forsøksdriften.