cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Låne- og leieloven
Forsyninger til en verdi av 50,1 milliarder amerikanske dollar (tilsvarende 660 milliarder dollar i dagens verdi) ble skipet, det vil si 17 % av USAs totale krigsutgifter. Av dette gikk forsyninger til en verdi av 31,4 milliarder dollar til Storbritannia, 11,3 milliarder dollar til Sovjetunionen, 3,2 milliarder dollar til Frankrike, 1,6 milliarder til Kina, og de resterende 2,6 milliarder dollar til de andre allierte stater. Omvendte låne- og leieavtaler bestod av tjenester som lån av flybaser til USA, og dette utgjorde totalt 7,8 milliarder dollar; av dette kom 6,8 milliarder dollar fra Storbritannia og Samveldet. Avtalevilkårene gikk blant annet ut på at materiellet skulle brukes til det ble returnert eller ødelagt. I praksis ble svært lite utstyr gitt tilbake. Forsyninger som ankom etter opphørsdatoen ble solgt til Storbritannia til stor rabatt for 1,075 milliarder pund, gjennom langsiktige lån fra USA. Canada drev et liknende program ved navn Mutual Aid, hvori lån på én milliard dollar og forsyninger og tjenester til en verdi av 3,4 milliarder dollar ble sendt til Storbritannia og andre allierte.
Statsprogrammet endte i praksis USAs påberopte nøytralitet, og var et avgjørende steg vekk fra den amerikanske ikke-intervensjonistiske politikken, som hadde dominert USAs utenrikspolitikk siden 1931. (se Nøytralitetsloven.)
Forløper
En separat avtale var inngått på et tidligere tidspunkt vedrørende Canada, som var britisk Commonwealth. I 1940 hadde en låneavtale om jagere gitt de britiske og canadiske flåter 50 amerikanske jagere mot flåtebaserettigheter i Karibien og på Newfoundland.
Beskrivelse av Lend-Lease av 1941
Følgene av dette var at Storbritannia fikk en del amerikanske skip og annet utstyr fra USA til en billigere penge enn hva de hadde betalt tidligere. Dessuten fikk Sovjetunionen en del utstyr fra USA, blant annet jeeper og matvarer.
Lend-lease var en viktig faktor for den allierte seieren i andre verdenskrig. Den var spesielt viktig i perioden før angrepet på Pearl Harbor, før USA ble virkelig innblandet i krigen.
Siden de fleste landene var selvforsynt med frontlinjemateriell, slik som stridsvogner og jagerfly, omfattet lend-lease-avtalen som regel annet utstyr som også trengtes for å holde en hær oppgående: jeeper, mat, landgangsfartøy og så videre.
Da programmet opphørte i september 1945 hadde totalt 38 land mottatt materiell og råvarer til en verdi av mer enn 49 milliarder dollar. Hoveddelen av denne bistand ble levert i form av gaver; ca 7,8 milliarder dollar ble tilbakebetalt.
Detaljer for Lend-Lease til Sovjetunionen
Hva gjelder den amerikanske hjelpen til Sovjetunionen spilte strategiske råvarer og fremfor alt transportkjøretøyer en viktigere rolle enn direkte krigsmateriell. Av meget større betydning var radioapparater, aluminium, høyoktan flydrivstoff, lokomotiver, mat og lastebiler. Etter andre verdenskrig sendte Sovjetunionen mange lånte lastebiler til Vladivostok, kasserte dem og skipet dem tilbake til utlåneren. Det bør nevnes at også Storbritannia sendte bistand til Sovjetunionen, om enn det bidraget var av mindre størrelsesorden.
Ekstremt høyt og utrolig nært
Ekstremt høyt og utrolig nært er en bestselger-roman av den amerikanske forfatteren Jonathan Safran Foer fra 2005. Boka skildrer den ni år gamle gutten Oskar Schell sin jakt i New York etter en lås som skal passe til en nøkkel faren etterlot seg etter terrorangrepet 11. september 2001. Nøkkelen er merket med ordet «Black». Oskar drar på kryss og tvers i New York, noen ganger sammen med en 103 år gammel krigsreporter. Boka skildrer i tillegg familiens hendelsesrike forhistorie.
Handlingsreferat
Oskar Schell er en ni år gammel gutt hvis far, Thomas Schell, døde i terrorangrepet 11. september 2001. Romanen begynner rett etter tragedien, med Oskar som forteller. Siden farens død sliter Oskar med søvnløshet, panikk-anfall og depresjon. Han beskriver ofte følelsen av depresjon som å gå med tunge støvler, og forsøker å takle dette ved å gi seg selv blåmerker. Forholdet hans til moren har også blitt mer anstrengt, spesielt ettersom hun har begynt å gå på stevnemøter med mann som heter Ron - som Oskar misliker.
En dag, i farens skap, oppdager Oskar en nøkkel i en liten konvolutt, inne i en vase som han knuste ved et uhell knuste. Han oppdager navnet Black i forbindelse med nøkkelen. Nysgjerrig legger Oskar ut på en oppdagelsesferd for å kontakte hver person i New York City med etternavnet Black, i håp om å finne låsen som tilhører nøkkelen faren etterlot seg. Underveis lager han også en perm med minner fra reisen sin. En av de første Oskar møter er en 48 år gammel kvinne som heter Abby Black. Oskar og Abby blir umiddelbart venner, men hun har ingen informasjon om nøkkelen. Oskar fortsetter letingen. Mot slutten av reisen møter Oskar en gammel mann han bare kaller «leietakeren» fordi Oskar inntil de møtes, bare hadde hørt om den gamle mannens eksistens fra bestemoren sin som omtalte ham som «den nye leietakeren» i leiligheten hennes.
Boken strekker seg over mange måneder av Oskars reise, noen av dem blir han ledsaget av sin eksentriske eldre nabo, Mr. A. Black, og de utvikler et nært vennskap. Det Oskar ikke visste er at moren hans faktisk visste om aktivitetene hans nesten hele tiden. Hun hadde på forhånd tatt kontakt med alle med navnet Black i New York City, og fortalt dem at Oskar kom til å besøke dem og hvorfor. Derfor kjente alle menneskene Oskar litt på forhånd, og de behandler ham vanligvis på en vennlig måte.
Eksterne lenker
Jonathan Safran Foer Extremely Loud and Incredibly Close
Metallurg Magnitogorsk
Metallurg Magnitogorsk (russisk: Металлург Магнитогорск) er en profesjonell russisk ishockeyklubb i Magnitogorsk.
Laget spilte tidligere i den Russlands superliga i ishockey, men har siden sesongen 2008/2009 spilt i KHL. Klubben ble stiftet i 1950, og rykket opp til Russlands høyeste serie i 1992.
Grorud brannstasjon
Grorud brannstasjon ligger på Rommen i Bydel Stovner. Adressen er Nedre Rommen 2. Den ble bygd i 1972 og tatt i operativ bruk i oktober 1973, da med både mannskapsbil og stigebil.
Grorud brannstasjon ble etter hvert en bistasjon med bare 5 mann i vaktstyrken. Stasjonen har nå mannskapsbil, skogbrannbil, lett redningsbil og en pick-up. Grorud brannstasjon dekker bl. a. Grorud, Kalbakken, Veitvet, Ammerud, Ellingsrud, Furuset, Romsås, samt har ansvar ved trafikkulykker på de tre hovedveiene, E6, Østre Aker vei og Trondheimsveien. Stasjonens hovedoppgaver er brannslokking, skogbrannberedskap og trafikkulykker.
Biler:
Jerash
Et kraftig jordskjelv i 749 ødela store deler av Jerash mens senere jordskjelv sammen med kriger og uro har ødelagt ytterligere deler av byen. Dens ødeleggelser og ruiner har ligget dekket til de ble gjenoppdaget av den tyske orientalisten og oppdageren Ulrich Jasper Seetzen i 1806 som begynte utgravninger. I de neste 70 årene ble området bosatt av muslimer fra Kaukasus grunnet den russisk-tyrkiske krig (1877–1878) og deretter fra Syria på begynnelsen av 1900-tallet. Byen har endret seg meget de siste hundre år og har fått voksende betydning for turistindustrien i byen hvor særlig de gamle ruinene er av interesse; derav tilnavnet «Østens Pompeii». Det omliggende jordbruket er basert på oliventrær.
Arkeologi
Arkeologiske utgravninger har vist at Jerash var befolket i bronsealderen (3200-1200 f.Kr.). Jerash er stedet for den gresk-romerske byen Gerasa, også referert til som «Antiokia ved gullelven». Greske inskripsjoner i byen, men også litterære kilder som Iamvichou og Etymologicum Magnum har bevitnet etableringen av byen av Aleksander den store, eller kanskje heller hans general Perdikkas som bosatte aldrende makedonske soldater her. Det vil ha skjedd da Aleksander forlot Egypt, dro over Syria på veg til Mesopotamia. Jerash var fødestedet for matematikeren Nikomachos fra Gerasa (ca. 60–ca 120 e.Kr.).
Etter den romerske erobringen i 63 f.Kr. ble Jerash og landet rundt annektert av den romerske provinsen Syria, og senere ble en av byene i Dekapolis. I 90 e.Kr. ble Jerash lagt inn under provinsen Arabia som også inkluderte byen Philadelphia (dagens Amman). Romerne sikret fred og sikkerhet i området, noe førte til økonomisk velstand og bygging av offentlige bygninger. I 106 fikk keiser Trajan bygget veger gjennom hele provinsen og ytterligere handel kom til Jerash. Keiser Hadrian besøkte byen i 129-130. Triumfbuen (eller Hadrianbuen) ble bygget for å feire hans besøk. En latinsk inskripsjon nedtegnet en religiøs dedikasjon satt opp av den keiserlige livgarde som overvintret her. Byen nådde en størrelse på rundt 800 000 kvadratmeter innenfor sine murer.
Den persiske invasjonen i 614 førte til en rask nedgang for Jerash. Byen fikk en ny framgang i perioden med umajjadene. I 749 førte et stort jordskjelv til at det meste av Jerash og dens omgivelser ble ødelagt. I korsfarertiden ble en del av dens monumenter omgjort til festninger, blant annet det romerske tempelet for Artemis. Mindre bosetninger fortsatte i Jerash i den islamske tiden med ajjubidene, mamelukkene, og osmanerne. Utgravninger og restaurering av Jerash har skjedd fortløpende siden 1920-tallet.
Oldtidsbygningene
Mye av oldtidsbygningene fra den gresk-romerske byen Gerasa gjenstår. Blant disse finnes:
De fleste av disse monumenter ble bygd ved gaver fra byens rike borgere. Fra år 350 levde et stort kristent samfunn i Jerash, og mellom 400 og 600 ble det bygd mer enn 13 kirker, mange av dem med praktfulle mosaikkgulv. En katedral ble bygd på 300-tallet. En tidligere oldtidssynagoge med detaljerte mosaikker, inkludert fortellingen om Noah, ble funnet en kirke.
Jerashs arkeologiske museum har en samling av gjenstander som avdekket i gamlebyen, blant annet mynter, statuer og sarkofager.
Dagens Jerash
Jerash har utviklet seg voldsomt det siste århundret og turistindustrien har fått voksende betydning, skjønt begrenset til restauranter og suvenirbutikker. Jerash er i dag den nest mest populære turistattraksjonen i Jordan, rett bak de storslåtte ruinene i oldtidsbyen Petra. Levningene i Jerash har blitt bevart og etter hvert restaurert, mens dagens moderne by utvikler seg vest for oldtidsbyen Gerasas bymurer.
I tillegg til innbyggerne i de gamle landsbyene, har Jerash blitt et endemål for mange etterfølgende bølger av utenlandske innvandrere. Den første bølgen begynte på den første halvdelen av 1900-tallet da syrere fra nabolandet og adygeere fra Kaukasia slå leir ved de gamle byruinene. De nye innvandrerne ble stort sett ønsket velkommen av lokalbefolkningen og bosatte seg i byen. Siden har det også kommet palestinske flyktninger i tiden rundt 1948 og 1967.
I moderne tid har Jerash blitt utvidet for omfatte mange av de omliggende landsbyene, inkludert Souf, Dairelliat, Thougretasfour, Jaba, Aljbarat og Majar. Andre viktige landsbyer i guvernementet er Kitteh, Sakib, Nahlé, Burma, Mustabah, Jubba, Raimoun, Kufr Khall, Balila, og Qafqafa.
Siden 1981 har gamlebyen i Jerash holdt en egen festival med dans, musikk og teater i tre uker hver sommer. Festivalen har ofte besøk fra kongefamilien i Jordan og er fremmet som den største kulturelle begivenheten i regionen.
I tillegg er det framføring av Roman Army and Chariot Experience (RACE), kappleik med hester og stridsvogner på hippodromen. Showet, som går to ganger daglig, unntatt torsdag, består av førtifem legionærer i uniform og rustninger som viser fram romersk drill og kamptaktikk, ti gladiatorer som kjemper «til døden» og flere romerske stridsvogner som tevler i klassisk veddeløp op syv omganger rundt den gamle hippodromen.
Demografi
I henhold til Jordans nasjonale statistikk av 2004, utgjorde befolkningen i Jerash på 31 650 mennesker og ble rangert som det 14. største samfunnet i Jordan. For 2010 er det beregnet at befolkningen er på rundt 42 000. Den nasjonale folketelling av 2004 viste at befolkningen for provinsen Jerash var på 153 650. 78 440 (51 %) av befolkning er urban og resten, 75 162, er rural. Av befolkningen i guvernementet er 87,1 % av jordansk nasjonalitet. Forholdet menn-kvinner er 51.48 til 48.51. Flertallet er muslimer, men prosentandelen kristne i Jerash er blant den høyeste i Jordan.
Økonomi
Økonomien i Jerash er hovedsakelig avhengig av turister som besøker den gamle byen, men også jordbruket har betydning med mer enn 1,25 millioner oliventrær. Grunnet at Jerash ligger kun en halvannen times ridetur fra to av de største byene i Jordan, Amman og Irbid, har bidratt til forsinke utviklingen da investeringer tenderer til å gå til de større byene. Jerashs private universitet er det eneste universitetet i byen og lokalisert ved hovedvegen som knytter Jerash til Amman i den sørøstlige forstaden av byen.
Fg
Fg kan sikte til
Nisselue
Nisselue er en lang, som oftest rød topplue som i europeisk folketro og moderne populærkultur blir båret av nisser, dverger og liknende vesener. Luetypen var vanlig for bønder og småkårsfolk flere steder i Nord-Europa fram til slutten av 1800-tallet, og er fortsatt i bruk som vinterlue i flere varianter. Det har også vært liknende hodeplagg i bruk andre steder, deriblant frygisk lue som opprinnelig ble båret i et område av Tyrkia i antikken og som siden har blitt et historisk frihetssymbol, og nattluer og andre inneluer, i Europa tradisjonelt båret av eldre menn hjemme og innendørs.
Den røde lua med hvit dusk og hvit pelskant som julenissen bærer, er hentet fra populære framstillinger av den amerikanske julenissefiguren Santa Claus, blant annet fra en serie reklameillustrasjoner som Haddon Sundblom lagde for Coca-Cola Company i 1931. Spisse vinterhodeplagg med pelsforing eller -kant stammer fra nordeuropeiske og russiske drakttradisjoner.
I Norden er røde, strikkede toppluer også uløselig knyttet til folkelige forestillinger om fjøsnisser og tomter. Under andre verdenskrig i Norge ble røde nisseluer tatt i bruk som norsk nasjonalsymbol for å markere politisk motstand mot den tyske okkupasjonsmakten. Luetypen har i norsk kultur før og siden også representert noe umoderne og bondsk.
Bakgrunn og varianter
Fjøsnisser beskrives tradisjonelt som små menn med langt skjegg, grå klær, nikkers og rød lue slik de fleste bønder, og mange fiskere, gikk kledt på 1700- og 1800-tallet i Nord-Europa. Denne drakten lever videre i flere skandinaviske mannsbunader. I de gamle sagnene har ikke alltid fjøsnissene noe fast hodeplagg, men bærer som alle andre, enten lue eller hatt når en er utendørs. Det var danske tegnere i Roma som begynte å utvikle bildet av nissen og de gjorde den røde topplua til et kjennetegn. Etter 1850 ble nissene vanligvis framstilt som små personer med rød topplue eller duskelue i alle de nordiske landene. Lua kunne av og til se ut som den var tovet.
Vår tids julenisse, som historisk er en helt annen figur enn de gamle gårdsnissnene, ble framstilt med litt forskjellige plagg da figuren tok form sammen med andre juletradisjoner i løpet av 1800-tallet. Julenissen kunne være kledt i sid kappe med hette over hodet, ha en krans av blader eller bære foret skinnlue. Den røde topplua med hvit pelskant og hvit dusk ble vanlig på 1900-tallet etter amerikansk Santa Claus-forbilde.
Rollefigurene i den norske tv-serien Jul i Blåfjell, en adventskalender for barn der det opptrer «blånisser», har spisse nisseluer uten dusk, laget av tovet ull og farget blå. Slike luer ble en stor salgsartikkel som barneplagg i Norge i forbindelse med serien. «Rødnissene» i serien har store, røde strikkeluer med dusk.
Nisselue som norsk symbol
Røde toppluer har en lang tradisjon i Norge, men fikk særlig et oppsving på 17- og 1800-tallet etter inspirasjon fra den frysgiske lua fra den franske revolusjon. Mens den røde topplua i stor grad ble faset ut til fordel for andre hodeplagg som hatt og sikspens i Europa, beholdt den sin popularitet i Norge, og finnes i dag som del av mange folkedrakter både her og i de andre skandinaviske landene. Mot slutten av 1800-tallet og godt inn i neste århundre var folkedrakter og den røde topplua en del av en folkelig motkulturel bevegelse, særlig rettet mot makteliten og unionen mellom Sverige og Norge.
Under andre verdenskrig i Norge var det flere som markerte sin motstand mot den tyske okkupasjonen og Quislings nazistiske regjering ved å bære rød nisselue. Det ble da i en periode forbud mot å vise seg offentlig med plagget. Rød topplue ble ansett som et nasjonalt symbol, men trolig også som en frygisk lue, et revolusjonært frihetssymbol fra den franske revolusjonen, også kalt jakobinerlue. Som motstandssymbol ble lua delvis erstattet av binders på jakkeslaget, som skulle symbolisere samhold, og hønseringer, beinringer for merking av høns, i norske farger.
Forbudet under krigen var med på å etablere nisselue som et nasjonalt symbol, og begrepet «nisselue» blir fortsatt brukt som et delvis nedsettende uttrykk om folk som er lite orienterte. Å «trekke nisselue godt ned over ørene» er et stående uttrykk på norsk og betegner en som ikke ønsker å ta imot impulser utenfra.
Det nye venstre
Det nye venstre er en betegnelse på de nye venstrebevegelsene som oppsto først og fremst i Vest-Europa i tiden rundt 1968. Felles for disse bevegelsene var en kritikk både av de sosialdemokratiske partiene, som ble vurdert som borgerlige partier på linje med de andre, og de kommunistiske partiene, som ble oppfattet som haleheng til Sovjetunionen. Det nye venstre førte med seg en rekke ulike organisatoriske uttrykk, både maoistiske, trotskistiske, venstrekommunistiske, anarkistiske, syndikalistiske, økologiske og venstresosialistiske grupper og bevegelser oppsto i en rekke land, selv om betydningen og varigheten av disse skulle bli svært varierende.
Av viktige ideologer bak og personligheter knyttet til det nye venstre kan nevnes Rudi Dutschke, Georg Lukács, Herbert Marcuse, Daniel Cohn-Bendit og Che Guevara.
Daniel Dae Kim
David Dae Kim (født 4. august 1968 i Busan i Sør-Korea) er en amerikansk skuespiller. Han er kanskje mest kjent i rollen som Jin-Soo Kwon i den amerikanske TV-serien Lost og som Chin Ho Kelly i Hawaii Five-0, samt filmer innen science fiction og fantasy. Han har blant annet spilt i Angel, Star Trek: Voyager, Star Trek: Enterprise, Crusade og andre serier innen disse sjangrene.
HM Inspectorate of Constabulary and Fire & Rescue Services
's Inspectorate of Constabulary and Fire & Rescue Services (HMICFRS), tidligere bare HM Inspectorate of Constabulary, er en inspeksjonsordning for politiet og brannvesenet i Storbritannia.
Ordningen oppstod på midten av 1800-tallet, og de første inspektørene ble oppnevnt i 1856 for å granske politistyrkenes effektivitet og kvalitet. Idag er ordningen organisert i to separate organisasjoner – HMIC for England og Wales, og HMIC for Skottland.
Organisasjonene består av både sivile inspektører og polititjenestemenn som er utplassert fra politiet. Organisasjonene utfører inspeksjoner i politiet for å fremme effektivitet og kvalitet, og sikre at nasjonale standarder følges. HMIC for Skottland har i tillegg muligheten til å behandle klager mot politiet, mens i England og Wales er denne oppgaven utelukkende lagt til Independent Police Complaints Commission.
I 2017 ble inspeksjonen utvidet til brannvesenet.
AG
AG, Ag og ag kan bety:
Abdullah av Saudi-Arabia
Abdullah bin Abdul Aziz al-Saud (arabisk: عبد الله بن عبد العزيز آل سعود, født 1. august 1924 i Riyadh i Saudi-Arabia, død 23. januar 2015 samme sted ) var Saudi-Arabias konge fra 2005 til sin død. Han var, som de saudiske konger før ham, også vokter av de begge viktigste hellige muslimske steder i Mekka og Medina. Han ble etterfulgt av sin halvbror Salman.
Bakgrunn og ungdom
Han var den trettende av Ibn Sauds minst 45 sønner. Abdullahs mor var Ibn Sauds åttende hustru, prinsesse Fahda bint Asi Al Shuraim av stammen sjammar.
Abdullah ble oppfostret ved «prinseskolen» ved det saudiske hoff. En fase av oppdragelsen var å leve sammen med landets beduiner.
Konge
Han overtok tronen den 1. august 2005 etter kong Fahds død. I desember 2005 la han ned grunnsteinen til King Abdullah Economic City (دينة الملك عبدالله اللإقتصادي), en ny by som var tenkt som en mønsterby i landet på mange områder.
Versaillestraktaten
Versaillestraktaten ble inngått 28. juni 1919 som var fem år etter skuddene i Sarajevo og fikk sitt navn etter Versaillespalasset hvor den ble undertegnet. Våpenhvilen mellom partene hadde vært et faktum siden 11. november 1918. Traktaten trådte i kraft 10. januar 1920 og innebar at Tyskland tok på seg ansvaret for krigen og dermed plikten til å betale store beløp i krigserstatninger. Traktaten ble inngått etter en seks måneder av fredskonferansen.
Den stygge andungen
Den stygge andungen (dansk: Den grimme ælling) er et eventyr skrevet av H.C. Andersen. Eventyret ble offentliggjort den 11. november 1843 og kom ut som en del av hans eventyrsamling ''Nye Eventyr. Første Bind. Første Samling''. Det er blant hans mest kjente eventyr.
Handling
I eventyret følges en svaneunge som blir klekket ut i en andegård ved en herregård. I første del av historien vet hverken svaneungen selv eller de andre dyrene i omgivelsene at den ikke er en and og på grunn av dens annerledes utseendende behandles svaneungen dårlig. Noen ender sier «ham [svaneungen] ville vi ikke tåle», at «han er for stor og for aparte», «så skal han nøfles» og andre omtaler svaneungen som «inderlig styg» og «fæle spektakel». Svaneungen blir bitt, dyttet, gjort narr av, slått og sparket av forskjellige. Først til slutt i eventyret avslører H.C. Andersen overfor førstegangsleseren at «den stygge andungen» er en svaneunge. Det skjer hvor svaneungen selv oppdager sin egen identitet, da den nærmer seg noen andre svaner og tror den vil bli drept. Den bøyer hodet og ser sitt eget speilbilde i vannet.
Virkningshistorie
Eventyrsamlingen ble anmeldt den 19. november 1843 i avisen Fædrelandet og om Den stygge andungen skriver den ukjente anmelderen:
Meïr Aron Goldschmidt kommenterte også eventyret i datiden. Tegneren Vilhelm Pedersen har illustrert eventyret.
H.C. Andersen's eventyr har i hjemlandet Danmark inspirert blant annet til tegnefilmen Den Grimme ælling og mig fra 2006 og til et relieff på Risingskolen i Odense utført av Ida H. Mortensen i 1992.
I filmen Hans Christian Andersen (1952) synger hovedrolleinnehaveren Danny Kaye sangen «The Ugly Duckling», der historien om den stygge andungen gjenfortelles. Filmen og sangen ble store internasjonale suksesser.
Versaillestraktaten
De forente stater ratifiserte aldri traktaten. Valgene i 1918 ga republikanerne kontrollen i Senatet, og de blokkerte ratifiseringen to ganger (den andre gangen var 19. mars 1920). Enkelte foretrakk isolasjonisme og gikk imot Folkeforbundet, andre klagde på de enorme kostnadene. USA gikk derfor aldri inn i Folkeforbundet, men forhandlet i stedet frem en separat fredsavtale med Tyskland: Berlin-traktaten av 1921, som bekreftet skadeserstatningene og andre deler av Versaillestraktaten, med eksplisitt ekskludering av alle artikler relatert til Folkeforbundet.
Bakgrunn
Første verdenskrig (1914-1918) ble utkjempet i Europa, Midtøsten, Afrika og Asia. Land utover krigssonene ble påvirket av forstyrrelser i internasjonal handel, finans og diplomatisk press fra de krigførende parter. I 1917 inntraff to revolusjoner i Det russiske keiserdømmet, noe som førte til sammenbruddet av den keiserlige regjeringen og fremveksten av bolsjevikpartiet ledet av Vladimir Lenin.
Den stygge andungen
Figurteater (Norge)
I Norge hadde dukketeatret ved Folketeatret i Oslo den 14. februar 1954 premiere på stykket «Den vesle andungen», basert på H.C. Andersens fortelling. Dramatiseringen var ved Birgit Strøm, som også var dukkefører sammen med Julian Strøm og Kjell Gamsjø. Willie Nordrå var både dukkemaker og regissør. Stykket var tonesatt av Sverre Bergh.
Versaillestraktaten
Bakgrunn
Den 8. januar 1918 kom USAs president Woodrow Wilson med en uttalelse som skulle bli kjent som Wilsons 14 punkter, hvor han tok til orde for en diplomatisk avslutning på krigen, internasjonal nedrustning, tilbaketrekning av sentralmaktenes styrker fra de okkuperte områdene, etablering av en polsk stat, en revidering av Europas grenser langs etniske linjer og dannelsen av et forbund av nasjoner for å gi «gjensidige garantier for politisk uavhengighet og territoriell integritet til store og små stater».
Etter operasjon Faustschlag på østfronten undertegnet den nye sovjetiske regjeringen i Russland 3. mars 1918 en fredsavtale i Brest-Litovsk med Det tyske keiserrike. Russland avsto med dette deler av Polen og Baltikum til Tyskland, anerkjente Ukrainas uavhengighet og ble enige om å betale seks milliarder mark i krigserstatning.
Høsten 1918 kollapset sentralmaktene og signerte våpenhvileavtaler mens nasjonalistiske grupper etablerte etterfølgende stater. I Tyskland begynte hæren å gå i oppløsning, deserteringen økte og sivile streiker reduserte drastisk produksjonen av krigsmateriell. På vestfronten satte de allierte styrkene i gang hundredagersoffensiven hvor de tyske styrkene led et stort nederlag. Den tyske krigsflåten i Kiel ble utsatt for mytteri, noe som førte til opprør i Tyskland og etterhvert til Novemberrevolusjonen. Den tyske regjeringen forsøkte å få til en fredsløsning basert på Wilsons fjorten punkter, mens det fortsatt var tyske styrker i Frankrike og Belgia; den våpenhvile som trådte i kraft 11. november var imidlertid betydelig ugunstigere.
I slutten av 1918 ble det dannet en polsk regjering og et uavhengig Polen ble proklamert. I desember startet polakkene et opprør i provinsen Posen som hadde vært under tysk styre siden delingen av Polen (1772-1795). Kampene varte til februar 1919 da en våpenhvile ble inngått der området havnet under polsk kontroll, selv om det formelt fortsatt var tysk. Mot slutten av 1918 marsjerte allierte tropper inn Tyskland og begynte en okkupasjonen av Rhinland. Det ble så innledet en fredskonferanse i Paris for å formelt avslutte krigen. Navnet Versaillestraktaten ble gitt til oppgjøret mellom det tyske riket og de ​​allierte, avtaler med de andre tidligere sentralmaktene ble også gjort og disse ble oppkalt etter forstedene i Paris der de ble signert.
Erstatningsbetalinger
Størrelsen av erstatningen ble med grunnlag i traktaten avgjort av Den allierte erstatningskommisjonen. Den bestemte foreløpig at Tyskland fram til mai 1921 skulle betale 1 milliard pund sterling. Betalingen skjedde delvis i form av vareleveranser, mest kull. Leveransene var imidlertid ikke store nok, og det ble klart at Tyskland var ute av stand til å oppfylle sine forpliktelser. I 1921 okkuperte de allierte de tyske byene Düsseldorf, Duisburg og Ruhrort.
Økonomen John Maynard Keynes, som hadde vært med i den britiske delegasjonen i Versailles, trakk seg i protest over de harde betingelsene, og utgav etterpå en bok der han påpekte at så omfattende skadeserstatninger ville bli ødeleggende for hele Europas økonomi.
Senere ble erstatningene fastsatt til 6,6 milliarder pund sterling. Av dette skulle 4 milliarder betales engang i fremtiden, mens resten skulle betales med 100 millioner om året pluss 25 % av verdien av Tysklands eksport. Disse ble overrakt den tyske regjering i form av et ultimatum. Hvis den ikke betalte innen 12. mai 1921, ville allierte tropper okkupere Ruhr, hvor mer enn 80% av landets kull, jern og stål ble produsert. Etter en regjeringskrise aksepterte Tyskland. Skadeserstatningen var satt til 138 milliarder gullmark i avdrag og renter frem til 1963, men beløpet var rent fiktivt – kravets reelle innhold var bestemte årlige ytelser som tilsvarte 5-6 % av Tysklands nasjonalprodukt. Også Storbritannia og Frankrike slet med gjeld i form av enorme krigslån de hadde tatt opp fra USA, og håpet å få ettergitt. De tyske avdragene var ment å skulle dekke vestmaktenes gjeld til USA.
Tidlig i 1920-årene ble Tyskland rammet av en sterk inflasjon som førte økonomien inn i en krise, og gjorde det umulig for tyskerne å betale erstatningene. Britene foreslo betalingsutsettelse, mens Frankrike stod hardt på ultimatumet fra 1921, og 11. januar 1923 marsjerte belgiske og franske tropper inn i Ruhr, (se Ruhrokkupasjonen). Den tyske regjeringen proklamerte passiv motstand, og franskmennene svarte med å isolere det okkuperte området fra resten av Tyskland, etter at de forgjeves hadde forsøkt å få britene til å møte tyskernes betalingsnekt med begrensete økonomiske sanksjoner. Franskmennene gjorde aldri noe forsøk på å stanse generalstreiken, noe de lett kunne gjort ved å stanse tilførselen av matvarer. I september måtte den tyske regjeringen gi opp den passive motstanden. Ruhr-okkupasjonen gav marken dødsstøtet, ettersom den tyske regjering hadde garantert for de streikendes lønninger og latt seddelpressene gå. I 1918 var kursen fire mark til en dollar, i juli 1923 var den steget til 160 000 mark og i november var kursen 130 000 millioner. Pengeverdiens sammenbrudd fjernet arbeider- og middelklassens oppsparte midler og underminerte troen på systemet. Adolf Hitler prøvde å utnytte situasjonen i det såkalte ølkjellerkuppet 8. november 1923. Senere i november ble marken erstattet med Rentenmarken, og sammen med innstramninger i den økonomiske politikken fikk Tyskland inflasjonen under kontroll.
Dawesplanen var bare en midlertidig løsning, og etterhvert som forholdet mellom Tyskland og Frankrike bedret seg, ble det bestemt at saken skulle taes opp på nytt. I 1929 startet en komité ledet av amerikaneren Owen D. Young arbeidet med å fastsette bestemte regler for erstatningen. Ifølge den nye planen skulle Tyskland betale 100 millioner pund årlig i 37 år, og senere 80-85 millioner pund i 22 år. Youngplanen trådte i kraft 17. mai 1930, og seks uker senere forlot de siste allierte tropper tysk jord.
Samtidig med at Youngplanen ble utarbeidet, skjedde det store krakket i USA som påvirket hele verden. Tilgangen på amerikansk lånekapital stoppet opp, og Tyskland kunne ikke betale erstatningene. Den økonomiske krisen ga Hitler en ny sjanse til å gripe makten. Rikskansler Brüning erklærte i 1931 at Tyskland under ingen omstendigheter hadde tenkt å betale. De allierte fant seg i dette, om enn ikke formelt. På en konferanse i Lausanne sommeren 1932 bestemte de allierte at alle krav mot Tyskland skulle avskrives så snart landet hadde betalt 150 millioner pund. Men dermed stanset også vestmaktene sin tilbakebetaling til USA. Disse ble senere gjenopptatt. Så sent som i 1965 gikk 1% av britenes skatteinntekter til nedbetaling av krigslån opptatt i USA femti år tidligere.
Erstatningsspørsmålet var nå ute av verden, men det hadde vært med på å føre Tyskland inn i en krise som førte til slutten på Weimar-republikken og fremveksten av Hitlers diktatur, som til slutt endte med andre verdenskrig.
Traktaten brytes
Endringene i Tysklands grenser var det minst iøynefallende resultatet. Riktignok mistet Tyskland sine få kolonier, men de européiske land-avståelsene omfattet 10% av befolkningen, 13% av landområdene og 15% av produksjonen. Det var ingen høy pris for en tapt storkrig – riket var fremdeles intakt. I tillegg var en del av disse områdene verken historisk eller befolkningsmessig tyske. Men Versaillestraktaten begrenset størrelsen på Tysklands militære styrke. Det var innebygd i traktaten at det skulle arrangeres en stor nedrustningskonferanse for å begrense rustningen hos alle nasjoner. Denne konferansen startet i 1932, etter at det internasjonale samfunnet hadde vært ute av stand til å svare på brudd på Folkeforbundets regler og diverse andre avtaler. Nasjonalsosialistene var også i ferd med å feste grepet i Tyskland.
Konferansen var resultatløs, inntil den tyske delegaten meddelte at Tyskland ikke ville være med før konferansen vedtok at alle nasjoner hadde samme rett til å ruste opp. Dette betydde at Tyskland ikke lenger interesserte seg så mye for de andre landenes nedrustning som sin egen opprustning. I oktober 1933 trakk Tyskland seg fra nedrustningskonferansen og meldte seg ut av Folkeforbundet. I november arrangerte tyskerne folkeavstemning med 96 % oppmøte hvor 95 % av stemmene støttet Hitlers politikk. De andre landenes ettergivenhet skulle vise seg å danne et mønster som Hitler flere ganger benyttet seg av.
Etter Hitlers maktovertagelse startet han en massiv opprustning, og det var klart at han ikke respekterte Versaillestraktaten, men han ventet til Saarområdet hadde gjennomført en traktatbestemt folkeavstemning i januar 1935 som brakte området tilbake til Tyskland. I mars samme år kunngjorde Hitler at han ikke lengre anså seg bundet av traktatens militære bestemmelser. Frankrike reagerte sterkt på bruddet, mens britene tok det mer med ro. I juni samme år inngikk Storbritannia og Tyskland en flåteoverenkomst som tillot tyskerne å bygge opp en flåtestyrke som tilsvarte 35 % av britenes og 100 % når det gjaldt ubåter. I praksis aksepterte britene Tysklands opprustning.
Abdullah av Saudi-Arabia
Konge
I november 2007 ble den første saudiarabiske konge som møtte en pave, Benedikt XVI. Temaer var blant annet den interreligiøse dialog og forholdene for det meget betydelige antall kristne fremmedarbeidere i kongedømmet.
Julián Gayarre
Sebastián Julián Gayarre Garjón (1844–1890) var en spansk tenorsanger.
Abdullah av Saudi-Arabia
Konge
Kongen opprettholdt tette bånd til USA og Storbritannia og kjøpte militærutstyr fra de to land for milliarder av dollar. I januar 2008 besøkte den amerikanske president George W. Bush Saudi-Arabia og møtte kong Abdullah. De drøftet blant annet atomstriden med Iran og oljeprisen. Bush oppfordret kongen til å øke oljeproduksjonen slik at dermed oljeprisen kunne synke.
EG
EG og Eg kan bety:
Abdullah av Saudi-Arabia
Konge
I august 2010 bestemte han ved dekret at bare offisielt godkjente lærde tilknyttet Rådet for de høyeste religionslærde fra da av var tillatt å utstede fatwaer. Lignende dekreter var blitt gitt siden 2005, men uten særlig oppfølging og dermed gjennomslagskraft. Individuelle fatwaer vedrørende personlige forhold var unntatt fra det kongelige dekretets innstramming. Dekretet instruerte også stormuftien til å identifisere passende rettslærde.
Etter emir Saqr bin Muhammad al-Qasimis død i 2010 (Ras al-Khaimah) var han verdens eldste regjerende monark. I 2011 kunngjorde han at kvinner ville kunne stemme og bli valgt i kommunevalgene som skulle finne sted i 2015. Han kunngjorde også at kvinner skulle få bli medtatt i den ikke-valgte saudiske shura (en rådgivende forsamling på nasjonalt nivå). En reform som han faktisk rakk å gjennomføre før sin død, var at kvinner fikk være med og konkurrere i de olympiske leker.
Abdullah var en forsiktig moderniserer av sitt land. Til forskjell fra sin halvbror Fahd var Abdullahs utenrikspolitiske hovedinteresse på forholdet til den nære arabiske omverden. Han klarte å få de palestinske ledere for Fatah og Hamas, som var sterke motstandere, til å komme til den hellige by Mekka og der den 8. februar 2007 inngå en fredsavtale seg i mellom. Men enigheten var - viste det seg - ikke sterk nok til varig å bilegge de interne stridigheter mellom palestinerne.
Abdullah beholdt status quo under de uroligheter som oppstod i kongedømmet i samband med den arabiske våren. I november 2013 påstod en rapport fra BBC at Saudi-Arabia kunne, om landet ønsket, få kjernevåpen fra Pakistan.
Etter at den han hadde utpekt til sin fremtidige etterfølger døde før ham, sammenkalte han i oktober 2011 for første gang i kongedømmets historie et råd som fikk oppnevne ny arving, nemlig Nayef bin Abd al 'Aziz Al Sa'ud. Bare åtte måneder etter utnevnelsen døde imidlertid også prins Nayef, og rådet måtte utnevne en ny arving til tronen: Salman bin Abd al-Aziz Al Sa'ud.
Ifølge magasinet Forbes var Abdullah i 2008 den tredje rikeste monark i verden, med en forvaltningskapital på ca. 21 milliarder dollar.
Abd Allah hadde 25 barn.
Utmerkelser
Abdullah mottok et stort antall utmerkelser fra utenlandske etater og organisasjoner. I 2007 mottok han Den hvite ørns orden fra Polens president.
Julián Gayarre
Ungdom
Julián Gayarre kom fra enkle kår i Valle de Roncal i Navarra. Han begynte sin yrkeskarriere som gjeter. 15 år gammel sendte faren ham til Pamplona for å arbeide i en liten butikk, og det var i denne byen han fikk sin første befatning med musikk. Lidenskapen for musikk førte til at han ble sagt opp etter at han fulgte et orkester som paraderte i gatene utenfor. Senere arbeidet han som smed. En kollega som hørte ham synge oppmuntret ham til å melde seg inn i byens nystiftede kor. Han ble raskt førstetenor, senere ble han sendt til Madrid der han studerte ved konservatoriet. Provinsmyndighetene i Navarra gav ham senere et stipend så han kunne studere ved konservatoriet i Milano.
Karriere
Etter opptredener på La Scala i Milano, Bologna, Roma, St. Petersburg, Moskva og Wien ble han en verdensberømt tenorsanger. Han utmerket seg ved uvanlige vokale ferdigheter og et vidtfavnende repertoar fra bel canto til Wagner.
Høydepunktet i Gayarres karriere var i årene 1873-1886, senere ble han plaget av stadige pusteproblemer, og stemmen bar etterhvert preg av det. Hans siste opptreden skjedde 8. desember 1889 ved Teatro Real i Madrid med Bizets Perlefiskerne. Under den kjente Nadirs arie, «Je crois entendre encore» ble det fortalt at han knelte ned og mumlet «No puedo cantar más» («Jeg kan ikke synge mer») og forsvant bak scenen. Han ble kalt tilbake på scenen av det vennligsinnede publikumet, men skal ha sagt «Esto se acabó» («Dette er slutten»). Han døde 25 dager senere i en alder av 45 år og ble gravlagt på gravplassen i Roncal, svært nær huset han ble født i.
Ettertid
I 1902 ble Teatro Principal i Pamplona døpt om til Teatro Gayarre. Det finnes også et Gayarre-museum i Roncal. I 1901 ble det bygd et stort mausoleum i marmor og bronse ved Gayarres grav. Annethvert år avholder Pamplona en konkurranse for unge sangere, El Concurso Internacional de Canto Julián Gayarre.
Flere spanske filmer er basert på Gayarres liv, de mest kjente er: Alle inneholder en del fiksjon, særlig Romanza Final.
Versaillestraktaten
Traktaten brytes
Den 7. mars 1936 marsjerte tyske tropper inn i Rhinland. Dette medførte ikke andre konkrete reaksjoner enn at Folkeforbundets råd kom sammen og konstaterte av tyskerne hadde brutt Versaillestraktaten. Hitler arrangerte folkeavstemning og fikk massiv støtte for sin politikk hos folket. Veien til en tysk maktekspansjon lå åpen.
Traktaten - et kompromiss
De «Fire Store» bestod av statsminister David Lloyd George fra Storbritannia, statsminister Georges Clemenceau fra Frankrike, President Woodrow Wilson fra USA og statsminister Vittorio Orlando fra Italia. Under Versailles-traktaten var det vanskelig å komme til en felles løsning, ettersom de ulike statsoverhodene hadde forskjellige motiver. På grunn av dette ble det sagt at det ble et kompromiss, som ingen likte.
Frankrike hadde lidd størst tap i løpet av krigen, og en stor del av den hadde foregått på fransk jord. Landet var i ruiner, med mye skade påført historiske og viktige bygninger og ressurser. Georges Clemenceau ønsket skadeserstatning fra Tyskland til å bygge opp igjen og reparere skadene påført dem av tyskerne. I alt hadde 750 000 hus og 23 000 fabrikker blitt ødelagt, og franskmennene krevde penger til å gjenoppbygge et land i ruiner. I 1871 var Frankrike og Tyskland også i krig, og Tyskland hadde overtatt det overveiende tysktalende området i Frankrike, Alsace-Lorraine. Clemenceau ønsket også å forsikre seg mot at et angrep fra Tyskland noensinne skulle skje igjen, og forlangte en demilitarisering av tysk Rhinland, og at ententens styrker patruljerte området. Dette ble kalt en «territoriell sikkerhetssone». Han ønsket også en drastisk reduksjon i antall soldater i den tyske hæren til et nivå som kunne kontrolleres. Som en del av skadeserstatningene ønsket Frankrike å få kontroll over mange av Tysklands fabrikker.
Ikke bare ønsket Frankrike å straffe Tyskland hardt, de ønsket også å vedlikeholde sitt store imperium og sine kolonier. Mens USA frontet en tro på nasjonal og etnisk selvråderett, ønsket Frankrike og Storbritannia å beholde sine verdifulle imperier. Clemenceau representerte i hovedsak det franske folk med sitt ønske om hevn over den tyske nasjonen. Clemenceau ønsket også å beskytte hemmelige traktater og tillate sjøblokader rundt Tyskland, slik at Frankrike kunne kontrollere handel ut og inn fra den tapende part. Han var det radikale medlemmet av de Tre Store, og ble av den grunn kalt le Tigre – «tigeren».
Storbritannia hadde spilt en tilbakeholden rolle, ettersom landet selv aldri ble invadert. Mange britiske soldater døde ved fronten i Frankrike, så det britiske folk ønsket like mye hevn som franskmennene. Statsminister Lloyd George ønsket fremdeles store skadeserstatninger, men i mindre grad enn franskmennene. Lloyd George var klar over at om kravene fra Frankrike gikk gjennom, ville Frankrike bli meget mektig i Sentral-Europa, og maktbalansen forskyves. Selv om han ikke ønsket at dette skulle skje, ønsket han at Tyskland skulle betale. Lloyd George var også bekymret for Woodrow Wilsons forslag om nasjonal selvråderett, og i likhet med franskmennene ønsket han å bevare det britiske imperiet. Denne posisjonen utgjorde en del av konkurransen mellom to av verdens største imperier og deres kamp for å beholde dem. I likhet med franskmennene støttet også Lloyd George ønsket om sjøblokader og hemmelige traktater.
På den annen side hadde Woodrow Wilson et ganske annet syn på hvordan man skulle straffe Tyskland. Han foreslo sine 14 punkter før krigen sluttet, som var mindre harde enn hva franskmennene og britene ønsket. Siden det amerikanske folk bare hadde vært med i krigen siden april 1917, følte de at de burde komme seg ut av den europeiske smørjen så fort som mulig. Like fullt ønsket president Wilson å innføre en internasjonal ordning som sikret freden. For å bevare freden ble det første forsøket på å danne en verdensrett skapt – Folkeforbundet. Tanken bak var at dersom svakere og mer skrøpelige nasjoner ble angrepet, skulle andre garantere dem beskyttelse mot den aggressive part.
Tilslutningen av mange folk til idéen om en nasjonal selvråderett ble begynnelsen på slutten for imperiene, inkludert det britiske og franske. Ønsket om en nasjonal selvråderett er delvis grunnen til at så mange nye land er dannet i Øst-Europa; Wilson var ikke villig til å øke Frankrikea, Italias eller Storbritannias areal. Det var også kamper i de østlige provinsene av Tyskland, som ønsket å være lojale mot keiseren, men ikke ville bli del av republikken: det store polske opprøret i Posen-provinsen og tre schlesiske opprør i Øvre Schlesien.
Territorielle tilpasninger ble gjort med det mål å gruppere sammen etniske minoriteter i sine egne stater, frie fra dominans fra de engang mektige imperiene, særlig keiserdømmet Østerrike-Ungarn og Det osmanske rike. Hemmelige traktater skulle unngås, og Frankrike og Storbritannia godtok motvillig at alle nasjoner skulle nedruste, dette for å redusere muligheten for sjøblokader.
Da Versailles-traktaten var vedtatt, ble Tyskland tvunget til å betale ententen 6 600 000 000 britiske pund; overgi alle sine kolonier; godta all skyld for krigen; redusere størrelsen på sine væpnede styrker (seks krigsskip, 100 000 infanterister og intet flyvåpen); og avstå land til en rekke land, inkludert Danmark, Belgia, Frankrike og Polen.
De tre store var ikke kommet til enighet om hvordan de ville straffe Tyskland. Frankrike ønsket hevn, Storbritannia ønsket et relativt sterkt økonomisk produktivt Tyskland som en motvekt til den franske dominansen av det kontinentale Europa, og USA ønsket å skape varig fred så raskt så mulig, og ødelegge de gamle imperiene. Resultatet var et kompromiss der ingen var fornøyd. Tyskland var hverken knust eller fornøyd, noe som ikke førte noe bra med seg verken for Tysklands, Europas eller verdens fremtid.
Betydning for utvikling av diplomati
De to nye ruvende statsaktørene på den diplomatiske arena, Sovjetrussland og USA, proklamerte begge en åpen diplomatisk praksis som var revolusjonerende. ”Alt som må gjøres, er å publisere de hemmelige overenskomstene. Deretter vil jeg stenge butikken,” sa Trotskij ifølge tradisjonen, da han overtok det som hadde vært det tsaristiske diplomatiske korps. Han mente at den nye sosialistiske orden, etter å ha satt Europa i brann med propaganda og deretter bekjempet de gamle makthavere, ikke lenger ville trenge kansellier og diplomater til å formidle mellom verdensrevolusjonens makthavere. Sovjetisk diplomati utviklet seg raskt langs tre spor: I tillegg til det gamle stat-til-stat diplomatiet kom diplomatiet innen den tredje internasjonale, og det såkalte folkediplomatiet, altså appeller fra Sovjet-staten over hodet på kapitalistiske stater, rettet direkte til de kapitalistiske staters arbeidende masser.
Som første amerikanske president noensinne hadde Wilson bestemt seg for å forlate landet i sin tjenestetid for å reise til Paris. Avgjørelsen er viktig fordi den markerer at USA var på vei inn i verdenspolitikken. At statsoverhoder selv møttes, var ikke helt nytt. Europas kongehus var og er beslektet og besvogret på kryss og tvers, slik at regenter ofte møttes en famille i forbindelse med sommerbesøk etc. Man hadde også tidligere hatt enkeltmøter, for eksempel det mellom tsar Alexander I av Russland og Napoleon ved Tilsit i 1807. Ikke desto mindre peker Wilsons reise frem mot et fenomen som Winston Churchill senere skulle gi navnet summit meetings – toppmøter. Under den kalde krigen skulle toppmøtediplomati, spesielt mellom statsoverhodene i Sovjetunionen og USA, bli sentrale diplomatiske begivenheter. Forberedelsene er ofte svært grundige og ressurskrevende, medieoppbudet omkring selve møtene er enormt, og effekten på det løpende arbeidet kan være betydelige.