cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Park district
Området er avgrenset av Woodlands mot nordøst, Kelvingrove Park mot vest Charing Cross mot sørøst. Mange av bygårdene har blitt gjort om til kontorer, men det er også flere som i senere tid har blitt rehabilitert til leilighetsbygg. I en bygning ved Park Circus som tidligere huset det italienske konsulatet er det i dag offisielle vielseslokaler for borgerlige bryllup.
Tidligere holdt Scottish Football Association til i Park district, men flyttet til Hampden Park etter at stadionet ble ombygget slik at det var fasiliteter for forbundet.
Ingolf Davidsen
Ingolf Martin Davidsen (født 30. januar 1893 i Bergen, død 23. mars 1946 i Bergen) var en norske sportsutøver som deltok under de olympiske leker 1920 i Antwerpen. Davidsen vant en olympisk sølvmedalje i turn under sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det norske laget som kom på andreplass i lagkonkurranse fritt system med 48,55 poeng bak Danmark med 51,35. Det var kun de to lagene som deltok i konkurransen.
Jeg og Du
Bubers tanker har fått stor betydning innen forskjellige retninger av teologi, humanistisk psykologi og pedagogikk.
Osebergfeltet
Oseberg er et et olje- og gassfelt i norsk sektor av Nordsjøen, på norsk kontinentalsokkel. Råolje og kondensat fra Oseberg-området transporteres gjennom Oseberg Transport System (OTS) via en 115 km lang rørledning til Stureterminalen i Hordaland.
Resurser
Feltet er bygget ut trinnvis og designet for en tofaset utvinning av ​olje- og gassresursene i området. I første fase utvinnes oljen med injeksjon av prosessert egenprodusert og importert gass for trykkvedlikehold i reservoaret. I andre fase produseres, prosesseres og eksporteres gassen.
Oseberg er et modent område. Over halvparten av de påviste oljereservene i området er produsert. Oljeproduksjonen fra de store feltene er fallende, og det er ledig kapasitet for innfasing av olje på de fleste etablerte plattformene. Prioriterte aktiviteter i Osebergområdet vil derfor være optimalisering av produksjonen fra feltene i drift, samt innfasing av utbyggingsprosjektene; Oseberg Øst, Oseberg Sør, Tune og Kappa-Delta.
Oseberg vil fra år 2000 gradvis gå fra produksjon, prosessering og eksport av råolje over mot produksjon, prosessering og eksport av gass. Feltsenteret vil oppgraderes og etableres som et gassknutepunkt for prosessering og eksport av gassreservene i området. Gassen vil eksporteres til Heimdalfeltet gjennom OGT. Gassproduksjon er forventet å øke betydelig i de neste 10 år, og vil utgjøre 50% av den samlede produksjonen fra Osebergområdet i år 2008.
Feltutvikling
Osebergfeltet har fire oljeplattformer. I første utbyggingstrinn ble Oseberg Feltsenter (OSF), som består av Oseberg A- (OSA) og Oseberg B (OSB)-plattformene bygget. Senere er Oseberg C-plattformen (OSC, oppstart 1991) og Oseberg Øst plattformen (OSØ, installert 1998 og oppstart april 1999) bygget og koplet opp mot feltsenteret via feltinterne rørledninger. Foruten produksjon og prosessering av olje og gass, er feltsenteret også et knutepunkt for transport av olje til Stureterminalen gjennom Oseberg Transport System (OTS). Fra nord kommer olje fra Veslefrikk og OSC, i fra sør kommer olje fra Frøyfeltet og Lille-Frigg og fra øst Bragefeltet og OSØ. Vest i Osebergfeltet er det bygget undervannsinstallasjoner, Gamma Nord, som produserer olje til OSF og gass for injeksjon til OSC. Feltsenteret importerer gass via Troll Oseberg Gass Injeksjon (TOGI)-rørledningen. Gassen fra TOGI benyttes til injeksjon og trykkvedlikehold i reservoaret.
Bragefeltet er bygget ut med en plattform som ligger 13 km øst for OSF. Brageplattformen startet oljeproduksjon i 1993. Oljen eksporteres via OSF til Sture via OTS. Gass fra Bragefeltet eksporteres via Statpipe til Tyskland.
Osebergfeltet ble bygget ut med ytterligere to plattformer og en undervannsinstallasjon. Oseberg Sør (OSS) plattformen hadde oppstart av oljeproduksjon i 2000. Plattformen koples til feltsenteret for prosessering og eksport av olje til Stureterminalen. Oseberg Gasstransport (Oseberg D plattformen, OSD), hadde oppstart av gasseksport i 2000.
Calcasieu gasskraftverk
Calcasieu gasskraftverk er et varmekraftverk i Calcasieu Parish, i delstaten Louisiana i det sørlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 322 MW fordelt på 2 like store turbiner. Operatør er energiselskapet Entergy Gulf States Louisiana LLC.
Osebergfeltet
Feltutvikling
Blokk 30/8 (Tune) med en undervannsinstallasjon hadde oppstart i 2002. Det arbeides med planer om en samordnet undervannsutbygging av Statfjord Kappa og Delta. Dette er imidlertid i tidlig planfase.
Calcasieu gasskraftverk
Det stod ferdig utbygd i 2001. Brenselkilden er hovedsakelig naturgass.
Osebergfeltet
Plattformene
Oseberg B-plattformen er en jacket og ble bygd av Aker Verdal. Dekket er bygget av Haugesund mekaniske verksted (HMV).
Oseberg C-plattformen er en jacket og ble bygd av Dragados i Cádiz.
Oseberg D-plattformen er en jacket som ble prosjektert av Aker Engineering i perioden 1997-1999, og ble bygd av Aker Verdal.
Oseberg Øst-plattformen er en jacket som ble prosjektert av Aker Engineering i perioden 1996-1998. Dekket ble bygd av Aker Stord.
Oseberg Sør-plattformen er en jacket som ble prosjektert av Aker Engineering i perioden 1997-2000. Jacketen ble bygget av bygget av Aker Verdal og dekket av Kværner Egersund.
Rørledninger
Oseberg Feltsenter (OSF) er et knutepunkt for eksport av olje til Sture via Oseberg Transport System (OTS). Rørledningen går mellom OSF til Stureterminalen i Øygarden kommune. Installasjonene i Osebergfeltet er knyttet opp til OSF med feltinterne rørledninger for eksport av olje til Sture via OTS.
Frostpiperørledningen knyttet Friggfeltet opp mot OSF for eksport av kondensat til Sture.
I år 2000 startet Oseberg D-plattformen med gasseksport til Heimdalplattformen via rørledningen Oseberg Gass Transport (OGT). Dette muliggjør eksport av gass i Osebergområdet til Heimdal og videre til Storbritannia og kontinentet.
Eksterne lenker
Oseberg på Aftenbladets interaktive sokkelkart
Tallkrogen tunnelbanestasjon
Tallkrogen er en stasjon på Stockholms tunnelbane, i bydelen Tallkrogen i Söderort i Stockholm kommune.
Stasjonen trafikkeres av T-bane 1 (grønn linje) og ligger mellom stasjonene Skogskyrkogården og Gubbängen. Den ligger ved Tallkrogsvägen/Victor Balcks väg 101.
Stasjonen ble åpnet 1. oktober 1950, da tunnelbanen Slussen – Hökarängen ble innviet. Stasjonen har en utendørs plattform med inngang fra Victor Balcks väg.
Johannes Hentschel
Johannes Hentschel (født 10. mai 1908, død 27. april 1982 i Achern) var en tysk mekaniker og elektriker.
I 1934 ansatte Adolf Hitler Hentschel som maskinist i Rikskanselliet i Berlin og fra april 1945 var han maskinist i Førerbunkeren, hvor Hitler og hans nærmeste hadde gått i skjul for sovjetiske styrker som da var på vei mot Berlin.
Hentschel var blant de siste som forlot førerbunkeren; han ble der selv etter at Hitler hadde begått selvmord for å holde maskinene gående, ettersom feltsykehuset over bunkeren stadig trengte strøm. Han overga seg til Den røde armé da de ankom bunkeren. Han ble satt fri i 1949.
Kjelsås vel
Beliggenhet
Fra Lachmanns vei (Gulldalen ned trappen) til Myrerskogveien, Kurveien, Myrerfeltet (Trygdeboligen tilhører Øvre Grefsen Vel), Hareveien, Arilds vei, (Arildsvingen tilhører Øvre Grefsen Vel, linjen over til Kjelsåsveien 99b tilhører Øvre Grefsen Vel). Grensen følger deretter gangveien over til Grefsenveien til Myrerbekken, Myrerbekken over Kapellveien, deretter sørover parallelt med Kapellveien til Neptunveien. Videre Neptunveien til Akerselva. Følger elven til Kjelsåsveien, Kjelsåsveien opp til Brekkekrysset. Tilbake langs Markagrensen, Oset, Lachmanns vei og Rundhaugveien.
Formål
Kjelsås vel er partipolitisk nøytral forening som skal arbeide for:
Programmeringsparadigme
Programmeringsparadigmer beskriver forskjellige fundamentale måter å programmere en datamaskin på. Det er vanligvis snakk om fire overordnede og relativt forskjellige programmeringsparadigmer – imperativt, funksjonsorienteret, objektorienteret og logikkbasert.
Oppsummert er noen vanlige programmeringsparadigmer:
Deklarativ programmering
Deklarativ programmering er logikkbasert, og brukes bl.a. i kunstig intelligens. Det mest kjente programmeringsspråket hvor logikkbasert programmering gjør seg gjeldende er Prolog.
Funksjonell programmering
I funksjonell programmering behandles oppgaven som skal løses som en evaluering av matematiske funksjoner. Eksempler på programmeringsspråk hvor funksjonell programmering gjør seg gjeldende er Scheme, Erlang, OCaml, Haskell, SML og Lisp.
Imperativ programmering
Imperativ programmering hentyder til at man beskriver for datamaskinen – trinn for trinn – hva den skal gjøre, og hvordan den skal gjøre det. Paradigmet kan kalles for programmering på elektronikkens premisser. De mest kjente programmingsspråkene hvor imperativ programmering gjør seg gjeldende er C og Pascal.
Objektorientert programmering
I objektorientert programmering løser vi oppgaven som skal løses ved hjelp av såkalte objekter. Et objekt i programmet representerer en forestilling av objektet i virkeligheten. F.eks. kan objektet bil også representeres som et objekt i objekorientert programmering. Vi vil da ha metoder/funksjoner som representerer ting objektet kan gjøre (f.eks. kjøre, bremse eller tute) og variabler som representerer verdier som objektet har (f.eks. farge, antall seter eller vekt). Objekter med lignende egenskaper kan samles i klasser. Eksempler på programmeringsspråk hvor objektorientert programmering gjør seg gjeldende er bl.a. Java, C++ og C#. Objektorientert programmering ble oppfunnet i Norge, og har av Steve Jobs blitt kalt «den industrielle revolusjonen innen programmering».
Adolf Fredriks församling
Adolf Fredriks församling (norsk: sogn) ligger på Norrmalm og i Vasastaden mellom Kungstensgatan, Dalagatan, Tegnérgatan, Klara sjö, Olof Palmes Gata, Tunnelgatan og Döbelnsgatan i det sentrale Stockholm. Den oppstod i 1675 og fikk sitt nåværende navn hundre år seinere. Sognet hadde 7 768 innbyggere i 2008.
Kirken, med samme navn, er oppkalt etter kong Adolf Fredrik. På Adolf Fredriks kirkes plass lå tidigere et trekapell, S:t Olof. Det ble oppført i 1674 på en eldre gravlund, som da hørte til St. Clara kirke. Adolf Fredriks kirke ble tegnet av arkitekten Carl Fredrik Adelcrantz stod klar i 1774.
På kirkegården hviler mange berømtheter, for eksempel Olof Palme, Hjalmar Branting, Anders de Wahl, Thor Modéen og Johan Tobias Sergel.
Adolf Fredriks vokalensemble og Adolf Fredriks ungdomskör er blant sognets kor.
Sture Arntzen
Sture Arntzen  (født 24. november 1948) var leder av fagforbundet Handel og Kontor i Norge (HK) fra 1. juli 1994 fram til 1. juli 2013. Han ble etterfulgt av Trine Lise Sundnes.
Forbundet er siden 1931 tilsluttet Landsorganisasjonen i Norge (LO).
Han organiserte seg første gang i Norsk Sjømannsforbund i 1965. Han fikk dermed sitt første tillitsverv om bord 17 år gammel. 1. september 1969 ble den nåværende HK-lederens medlemskap i LO overført til HK da han tok seg jobb i en varehandelsbedrift i Trondheim. Etter 3 år i denne bedriften gikk han over til hva som i HK-sammenheng gjerne kalles «industrien» Det vil si at han jobbet med salg i det senere Nora-konsernet.
I mai 1975 hadde Sture Arntzen sin første arbeidsdag i Handel og Kontor i Norge hvor han opp gjennom årene har hatt en rekke ulike arbeidsoppgaver.
Landsmøtevalgt ble Sture Arntzen da han ble nestleder i HK i 1988. I 1992 ble han valgt til første nestleder, men også som forbundsleder med virkning fra 1. juli 1994. Arntzen overtok dermed som forbudsleder etter daværende forbundsleder Sidsel Bauck. Gjenvalgt har Arntzen blitt på HKs landsmøter i 1996, 2000, 2004 og 2008.
Handel og Kontor i Norge hadde sitt siste landsmøte 11. -15. september 2012 hvor Arntzens lederverv ble prolongert fram til 30. juni 2013, samtidig som Sundnes ble valgt som ny leder med virkning fra 1. juli 2013.
Lillehammer Futsal
Lillehammer Futsal er en futsalklubb som spiller i norsk 1. divisjon, avdeling 1 Oslo. Laget spilte tidligere i norsk eliteserie. Klubben vant sin kvalifiseringspulje i NFFs playoff i 2009 og rykket da opp til Telekiosken Futsal Liga. Klubben går også under navnet McD Futsal.
Ingjald Reichborn-Kjennerud
Ingjald Reichborn-Kjennerud (født 27. juni 1865 på Hamar, død 7. august 1949 i Oslo) var en norsk lege og medisinalhistoriker.
Lillehammer Futsal
Lagets hjemmeside er: lillehammerfutsal.com
Ingjald Reichborn-Kjennerud
Han vokste opp i Halden med en skolemann som far og arkitekten Johan Joachim Reichborn som tippoldefar. Etter examen artium i 1883 studerte han etter farens anmodning sløyd i Sverige, samtidig med at han oversatte Edda til nynorsk og skrev artikler. Tross stor interesse for norrønt og latin, begynte han på medisinstudiet og arbeidet samtidig som assistent for Carl Lumholtz i 1885. Han tjenestegjorde som distriktslege og militærlege (sekondløytnant) i Kristiania, Kristiansand og Harstad fra 1911 til 1918.
Lillehammer Futsal
Seriespill 2008/2009
Lillehammer Futsal spilte denne sesongen i 1.divisjon i futsal - region øst, avd. 2. Avdelingen bestod av følgende lag: Lillehammer Futsal, Kongsvinger Futsal, DK Solvang Futsal, Kjelsås Futsal, KFUM-Kam. Oslo, UMBI Futsal, Bækkelaget Futsal. Seriespillet ble avviklet gjennom flere helger med kamper, på ulike steder på Østlandet. Kongsvinger utmerket seg tidlig som en utfordrer til serietittelen, det samme gjorde Lillehammer Futsal. Etter 12 kamper, to innbyrdes kamper mellom hvert av avdelingslagene, stod Lillehammer Futsal til slutt igjen som vinner av avdelingen, med Kongsvinger Futsal på 2.-plass. Lagene hadde vært suverene i sin avdeling, med henholdsvis 28 og 25 poeng. Dette betød at Lillehammer Futsal og Kongsvinger Futsal, gjennom sin plasseringer i serien, kvalifiserte seg til NFFs Playoff til Eliteserien i Futsal 6.-8. mars 2009.
Ingjald Reichborn-Kjennerud
Fra 1919 bodde han i Halden og med språkforskerne professor Hjalmar Falk og dosent Nils Lid studerte han folketro og skikker omkring tradisjonell medisin i Norge. Arbeidet resulterte i 1923 i en doktoravhandling Legerådene i den eldre Edda og Våre folkemedisinske lægeurter. Hans hovedverk er  Vår gamle trolldomsmedisin I-V (1927–47), som ikke ble ferdig.
Lillehammer Futsal
NFF Playoff 6.-8. mars 2009
Helgen fra 6. til 8. mars 2009 var det tid for Norges Fotballforbunds playoff til Eliteserien i futsal. 12 lag, fordelt i 2 grupper á 6 lag, skulle kjempe om opprykk til landets øverste futsalliga. Vinneren fra hver gruppe rykket opp. Lillehammer Futsal spilte denne helgen i pulje 1, bestående av:
Ingjald Reichborn-Kjennerud
Han var far til Ingjald Reichborn-Kjennerud (1901–81).
Lillehammer Futsal
NFF Playoff 6.-8. mars 2009
Lillehammer startet turneringen godt, med seier 5-1 over Pak i første kamp. De neste motstanderne var Nesjar og Gossen. Nesjar-kampen endte 2-2, etter en svært spennende forestilling. Kampen mot Gossen lignet en gruppefinale, selv om det gjensto ytterligere to kamper, og endte til slutt 6-2 til Lillehammer. Videre ble Vestfossen overvunnet med 7-1. Bergenhus var siste hinder på veien mot eliten. Kampen var jevn, men Lillehammer vant til slutt 6-4 og kunne feire opprykk til Telekiosken Futsal Liga.
Seriespill 2014/2015
Lillehammer Futsal spiller sesongen 2014/2015 i 1. divisjon i Oslo Fotballkrets.
Tropp for 2014/2015-sesongen
Lillehammer Futsal har følgende tropp for 2014/2015-sesongen:
Keepere
Bakspillere
Frontspillere
Eilert Bøhm
Eilert Steensrud Bøhm (født 17. juli 1900 i Moss, død 1. februar 1982 i Moss) var en norsk idrettsutøver. Han vant sølvmedalje i lagturn under de olympiske leker 1920 i Antwerpen. Bøhm var også friidrettsutøver og vant NM i høydehopp både i 1920 og 1921. I 1926 ble han norgesmester i stavsprang.
Han representerte Moss Idrettsforening (senere Moss IL) og Oslo Turnforening. I 1928 ble han valgt inn i Moss Skiklubbs første styre.
Sveriges utenriks- og sikkerhetspolitikk under den kalde krigen
Sveriges utenriks- og sikkerhetspolitikk under den kalde krigen ble utformet etter andre verdenskrig, og tok hensyn til landets geopolitiske posisjon mellom de to militæralliansene NATO og Warszawapakten. Perioden dekker årene fra 1945 til 1989.
1945–1949: Tillitsbygging
Rett etter den andre verdenskrigs slutt fantes det en forhåpning om at stridsspørsmål mellom stormaktene skulle kunne løses gjennom det nydannede Forente Nasjoner. FN ble dannet i 1945, men Sverige ble ikke medlem før i 1946 etter en viss debatt.
Mot Sovjetunionen førte Sverige en politikk som skulle virke tillitsbyggende. Fra svensk side håpet man at man kunne bidra til å minske mistroen stormaktene imellom, noe som i sin tur skulle gagne Sveriges sikkerhet. Fra sovjetisk side var det ikke store forventningene angående Sveriges nøytralitet ved en framtidig konflikt. Sovjetunionens ambassadør i Stockholm, Aleksandra Kollontaj, rapporterte rett etter krigens slutt at på samme måte som Sverige intensivt manøvrerte og gikk med på hvert kompromiss for ikke å bli dratt inn i krigen, kom landet til å te seg også i framtiden.
Fra 1944 og framover hadde 30 000 baltere flyktet over Østersjøen til Sverige. Først krevde Sovjetunionen samtlige av dem utlevert. Dette kravet ble imidlertid raskt redusert, og 2. juni 1945 krevde Sovjetunionen formelt at soldater som hadde vært i tysk tjeneste ved krigens slutt, men hadde flyktet til Sverige, skulle utleveres. Den 15. juni besluttet samlingsregjeringen å imøtegå kravet, og da også utlevere de som kom til Sverige like før krigens slutt. Det totale antallet var omkring 3200 personer, hvor omkring 160 av dem var baltere. Regjeringens beslutning ble holdt hemmelig.
Etter at samlingsregjeringen var gått av, tok Regjeringen Hansson IV over oppgaven. Beslutningen om å utlevere flyktningene ble offentliggjort, og en debatt startet, men regjeringens beslutning ble ikke endret. Den 5. desember 1945 påminte Sovjetunionen om Sveriges forpliktelser. Spørsmålet ble diskutert i utenriksnemden, der statsminister Hansson mente at Sverige ikke kunne bryte løftet, og antydet at det hele kunne bli et kabinettsspørsmål dersom regjeringen ikke fikk støtte for sin utenrikspolitikk. Fram til 25. januar 1946 ble 2518 personer, hvorav 150 baltiske flyktninger, sendt tilbake til Sovjetunionen. Åtte personer ble sett på som uhelbredelig syke eller ikke transportable.
Gjennom Sveriges imøtekommelse av kravet om utleveringen av baltiske flyktninger ble forholdet til Sovjetunionen godt. I juni 1946 kunne Staffan Söderblom, svensk ambassadør i Moskva, meddele at både Stalin og utenriksminister Molotov uttrykte seg positivt om relasjonen til Sverige. Da Söderblom levnet ambassadørposten, ble han 15. juni 1946 personlig mottatt av Stalin, noe som var høyst uvanlig.
Gjennom ytterligere en politisk inngripen søkte Sverige å øke tilliten hos Sovjetunionen. Den svenske regjeringen stilte til disposisjon en kreditt på en milliard svenske kroner for at svenske foretak skulle kunne selge varer til Sovjetunionen. Den svenske regjeringen hadde først diskutert spørsmålet høsten 1944. Sommeren 1945 foreslo Sovjetunionen en milliard-kreditt. Våren 1946 ble det innledet forhandlinger. Politisk sett rådde det bred enighet om denne såkalte «russerkreditten», men i pressen ble det ført en omfattende debatt, spesielt i Dagens Nyheter, der den nyansatte sjefredaktøren Herbert Tingsten var en absolutt motstander.
Et spørsmål hvor det var et uavklart forhold mellom Sverige og Sovjetunionen var spørsmålet om Raoul Wallenberg. Wallenberg hadde vært virksom ved den svenske ambassaden i Budapest, men hadde blitt pågrepet av sovjetiske soldater og siden forsvunnet. Sovjetiske myndigheter hevdet at de ikke visste hvor Wallenberg befant seg, og at de antok at han hadde blitt drept av ungarske banditter under de kaotiske forholdene som rådde i Ungarn ved krigens slutt. De svenske utenriksministrene Günther og Undén forholdt seg meget passivt til spørsmålet om Wallenberg. For Undéns del er det mulig at det berodde på en vilje om ikke å ødelegge det gode, men enda sårbare, forholdet til Sovjetunionen.
Forsvarspolitisk forsøkte den svenske regjeringen å danne et nordisk forsvarsforbund som skulle være uavhengige av stormaktene. 3. mai 1948 reiste utenriksminister Undén til Oslo for å foreslå dannelsen av et slikt samarbeid mellom Sverige, Norge og Danmark. Diskusjonene gikk først og fremst mellom Sverige og Norge, mens Danmark hadde en mer passiv rolle, da man antok at de kom til å akseptere hva de andre måtte bli enige om. I Norge vekket spørsmålet stor debatt innen arbeiderpartiet; på den ene siden ville de ikke risikere et nytt 9. april 1940, på den andre siden ville et medlemskap i NATO medføre at landet automatisk kunne bli dratt inn i en stormaktskonflikt. Januar 1949 tok statsminister Einar Gerhardsen standpunkt for et norsk NATO-medlemskap, og 29. mars 1949 stemte Stortinget for at Norge skulle bli medlemmer i NATO.
1949–1961: Dobbeltpolitikk
I og med dannelsen av Atlanterhavspakten 4. april 1949 hadde Sverige havnet i den geopolitiske situasjonen de ville unngå; i vest NATO-medlemmene Danmark og Norge, i øst Sovjetunionen og Finland, som gjennom VSB-avtalen var sikkerhetspolitisk knyttet til Sovjetunionen.
Mot Sovjetunionen kunne nå den svenske regjeringen anvende to strategier. Som nevnt over, var det mulig gjennom tillitsbyggende gester, å bygge et godt forhold, eller i det minste forsøke å bygge et godt forhold, mellom de to landene. Men en annen strategi den svenske regjeringen gjorde bruk av, var en slags avskrekking. Hvis Sovjetunionen reagerte negativt på noen svenske gester eller forslag, skulle den svenske opinionen kreve en tydelig vestlig orientering, noe som ikke kunne ligge i Sovjetunionens interesse. Hvis det ikke lønte seg for Sverige med en alliansefri politikk, var det kanskje like greit å ta steget fullt ut og slutte seg til NATO?
Det fantes flere årsaker til at relasjonene mellom Sverige og Sovjetunionen var dårlige. Sverige støttet FN-koalisjonen som under USAs ledelse deltok i Koreakrigen, og sendte også et feltsykehus. September 1951 ble Hilding Andersson, underoffiser i flåten, pågrepet og dømt til livsvarig straffearbeid for spionasje for Sovjetunionen. I februar 1952 ble Fritiof Enbom pågrepet, og også han ble dømt til livsvarig straffearbeid for spionasje.
I 1952 innledet Sverige og USA et samarbeid der Sverige byttet bort data fra signaletterretning mot amerikansk militært utstyr. Samarbeidet var strengt hemmelig, noe som imidlertid ikke var til hinder for at Sovjetunionen fikk vite om det.
Den 13. juni 1952 utbrøt den såkalte Catalinaaffæren der et svensk signaletterretningsfly av typen DC-3 ble skutt ned av sovjetiske jagerfly. Tre dager senere ble et svensk sjøredningfly av typen Catalina skutt ned da det søkte etter DC-3-flyet. Den svenske regjeringen protesterte høylytt, men Sovjetunionen fornektet all kunnskap om DC-3-flyet. Først i 1991 innrømmet Russland at det aktuelle flyet hadde blitt skutt ned over internasjonalt farvann.
Selv om forsøket om å skape et skandinavisk forsvarsforbund mislyktes, ble det innledet et samarbeid mellom den svenske militærledelsen og dets motsvar i Norge og Danmark, for å forberede et samarbeid i tilfelle en krisesituasjon. Den alliansefrie politikken som ble ført betydde ikke at de ikke forberedte seg på en situasjon der Sverige, til tross for sin politikk, ble dratt inn i en krig.
Etter Josef Stalins død mars 1953 ble noe av spenningen supermaktene imellom redusert. Koreakrigen sluttet, med en våpenhvile juli 1953. I juni 1954 besøkte utenriksminister Undén Sovjetunionen, i mai 1956 besøkte Sovjetunionens viseutenriksminister Andrej Gromyko Stockholm. Finland ble medlem av Nordisk råd 1955, og fikk tilbake Porkalaområdet av Sovjetunionen i 1956. I mars 1956 reiste statsminister Erlander, utenriksminister Undén og innenriksminister Hedlund til Moskva for et tolv dager langt møte. Der forklarte den sovjetiske utenriksministeren Molotov at Sovjetunionen la «stor vekt på Sveriges nøytralitet og alliansefrie politikk».
Den 5. mars 1957 mottok den svenske ambassadøren i Moskva et protestbrev, hvor Sovjetunionen protesterte mot den agentvirksomheten Sverige bedrev i Baltikum. Sovjetunionen forventet at den svenske regjeringen skulle se til at virksomheten opphørte umiddelbart. Den svenske regjeringen fornektet alt, og mente at anklagene falt på sin egen urimelighet. Sovjetunionen gjentok protesten 18. mars. Det viste seg i ettertid at Sverige sto bak agentvirksomheten i de baltiske sovjetrepublikkene, at dette ble gjort fra Forsvarsstabens T-kontor, og at regjeringen ikke hadde blitt informert om dette.
19. juni 1959 ble et planlagt besøk til Sverige av Nikita Khrusjtsjov avlyst. Det planlagte besøket hadde blitt kritisert av Högerpartiets Jarl Hjalmarson og Folkpartiets Bertil Ohlin. Uenighetene i synet på Sveriges forhold til Sovjetunionen bunnet ut i Hjalmarsonaffären; den 27. juli meddelte regjeringen at den ikke godtok Hjalmarson som svensk FN-delegat. Senere samme år avviste Erlander forsvarssamarbeid med andre land: «Förberedelser och överläggningar för militär samverkan med medlemmar av en stormaktsallians är sålunda helt uteslutna, om vi vill bevara förtroendet för vår utrikes- och försvarspolitik.» I ettertid måtte Erlander karakteriseres som bevisst villedende, da Sverige allerede hadde kontakt med Norge, Danmark, Storbritannia og USA om militært samarbeid og hjelp i en krigssituasjon.
I 1960 gav USA Sverige en ensidig, hemmelig (ukjent av Sverige) militær sikkerhetsgaranti. Dette skjedde i forbindelse med at amerikanske ubåter utstyrt med den kjernefysiske mellomdistanseraketten Polaris ble stasjonert rett utenfor Sveriges vestkyst. Hensikten med utstasjoneringen var å kunne nå Moskva-regionen med atomvåpen fra en trygg plass. Ved et eventuelt sovjetisk angrep skulle Sverige bistås med militære midler. Som et ledd i dette samarbeidet hjalp amerikanske eksperter SAAB med utviklingen av Viggen. Det ble ansett som viktig fra amerikansk side å styrke det svenske flyvåpenet så ikke sovjetiske ubåtjagere skulle kunne operere innenfor avfyringsområdet. Av samme årsak ble også den norske flåten utstyrt med antiubåtsinnretninger, delfinansiert av USA.
Forskere ved Kungliga Tekniska högskolan bidrog også til bedring av treffsikkerheten hos Polaris-missilene. I 1961 lanserte utenriksminister Undén den såkalte Undénplanen i FN. Planen gikk ut på at land uten atomvåpen skulle lage atomvåpenfrie soner, noe man antok kunne gjøre det lettere for supermaktene å bli enige om en prøvestansavtale. Sovjetunionen hadde tidligere lagt fram lignende forslag og berømte Undénplanen, mens den ble kritisert av USA. Den 30. november 1961 ble Undénplanen vedtatt av FN.
1962–1979: Aktiv utenrikspolitikk
1962 markerte et brytningspunkt i den svenske utenrikspolitikken da Östen Undén gikk av som utenriksminister etter 17 år. Året etter ble Stig Wennerström, som var oberst og diplomat, pågrepet, og han ble i 1964 dømt for grov spionasje for Sovjetunionen.
På begynnelsen av 1960-tallet ble det klart at Nord-Europas geostrategiske betydning hadde økt. Gjennom 1950-årene hadde Sovjetunionen satt inn store ressurser på opprusting av flåten. Sovjetiske orlogsfartøy befant seg på alle hav. Ved den sovjetiske flåtebasen i Murmansk på Kolahalvøya befant Nordflåten, Sovjetunionens største flåte seg. Den sovjetiske flåteoppbyggingen svekket NATOs forsyningsmuligheter over Atlanterhavet. I en krigssituasjon ville det være nødvendig å frakte store mengder personell og utstyr over Atlanterhavet.
USAs innstilling til den svenske nøytraliteten går fram av et nå offentliggjort dokument med retningslinjer som ble utformet av det amerikanske utenriksdepartementet i 1962, Guidelines for policy and operations – Sweden 1962. Ved et isolert sovjetisk angrep på Sverige skulle USA bistå Sverige. Dersom en større europeisk krig brøt ut, var det viktig for USA at Sverige, dersom landet ikke selv var i krig med Sovjetunionen, forble en vennligsinnet, nøytral stat. USA skulle også forsøke å gjøre det mulig for Sverige å stå imot et sovjetisk angrep. Hvis det skjedde et sovjetisk angrep på Finland, ville Sverige trolig revurdere sin alliansefrie politikk, og USA skulle da oppfordre Sverige til å bli medlem av NATO. I det samme dokumentet ble det forklart at Sveriges nøytralitetspolitikk var verdifull for USA i den grad den fungerte som en buffer mot sovjetisk ekspansjonisme. Den svenske politikken hadde støtte av alle politiske partier. Sverige har langvarige demokratiske tradisjoner, så det var ikke noen fare for statskupp, verken fra høyre eller venstre.
Forholdet mellom USA og Sverige ble alvorlig forverret i 1968. Utdanningsminister Palme hadde deltatt i en demonstrasjon mot Vietnamkrigen i februar 1968. I sin tale i forbindelse med demonstrasjonen forklarte Palme at «skal man snakke om demokrati i Vietnam, er det åpenbart at den i betydelig høyere grad representeres av FNL enn av de Forente Stater og juntaen deres.» På et kjent fotografi ser man Palme gå side ved side med Nord-Vietnams Moskvaambassadør. Den amerikanske regjeringen ble så opprørt over symbolikken i Palmes spasertur med ambassadøren og hans sterke språkbruk at de besluttet å kalle hjem USAs ambassadør i Stockholm, William Heath. Før han vendte hjem, framførte Heath USAs protester både mot det Palme hadde sagt, og at Sverige gav beskyttelse til amerikanske desertører. Verken statsminister Erlander eller utenriksminister Nilsson ville ta avstand fra Palme, og de stilte seg bak den førte politikken.
Forholdet mellom Sverige og USA var fortsatt dårlig i 1969. I januar 1969 ble Sverige det første vestlige landet som anerkjente Nord-Vietnam. Ved Socialdemokraternas partikongress høsten 1969 fortalte utenriksminister Nilsson at Sverige tenkte å innlede et bistandsprogram på 200 millioner kroner over tre år til Nord-Vietnam. Heath gikk av som ambassadør januar 1969, og den nytiltrådte Nixon-administrasjonen ventet til april 1970 med utvelgelsen av en ny ambassadør, Jerome Holland.
I forbindelse med Sovjetunionens invasjon av Tsjekkoslovakia 1968 i forbindelse med den såkalte Prahavåren, protesterte Sverige og beskrev okkupasjonen som et «tragisk politisk feilgrep like mye som et brudd på rettslige og moralske prinsipper».
Forholdet til USA ble noe forbedret på begynnelsen av 1970-tallet. I forbindelse med at Palme ble æresdoktor ved Kenyon College i Ohio traff han den amerikanske utenriksministeren William Rogers, og lovte at Sverige skulle jobbe for å få fram opplysninger om amerikanske krigsfanger i Vietnam. Forholdet forverret seg igjen julen 1972, da Palme under sin såkalte juletale sammenlignet bombingen av Hanoi med blant annet nazistenes utrydningsleire. USA protesterte skarpt og opplyste blant annet at Sveriges nyutnevnte ambassadør i Washington, Yngve Möller, ikke var velkommen. Kontakten mellom landene ble deretter holdt på et lavt nivå fram til mars 1974.
Det svenske regjeringsskiftet 1976 innebar en kraftig økning i kritikken mot andre land. Dette var uventet, siden Moderaterna, som nå satt i regjering, tidligere hadde vært kritisk mot det de kalte «innenriks utenrikspolitikk». Mest markant økte kritikken mot Israel, som ble kritisert ved 21 tilfeller. Mest kritikk ble imidlertid reist mot Sør-Afrika, for landets apartheidpolitikk, invasjonen av Namibia og samarbeidet med Rhodesia. Den 20. mars 1979 ble Stig Bergling pågrepet i Israel, og han ble 7. desember samme år dømt for grov spionasje for Sovjetunionen.
1980–1991: Kritikk av Sovjetunionen
Relasjonene mellom Sovjetunionen og Sverige var først på 1980-tallet gode. Til tross for Sovjetunionens invasjon av Afghanistan i 1979 gjennomførte utenriksminister Ullsten to besøk til Moskva i løpet av første halvdel av 1980.
Den 18. september 1980 observerte vakthavende befal på en av kystflåtens Bukserbåter, HMS Ajax, på 300 meters hold, mastene på en fremmed ubåt like sør for Huvudskär utenfor Sandhamn i Stockholms skjærgård. En synkebombe ble sluppet mot ubåten, men åpenbart uten resultat. Ubåten ble identifisert av den svenske marinen til å være av Whisky-klassen, en ubåt som ble anvendt av Sovjetunionen og Polen under den kalde krigen. Hendelsen satte fokus på Østersjøens strategiske betydning. Påstanden om krenking av svensk farvann har imidlertid aldri blitt bekreftet, verken av sovjetiske eller senere russiske myndigheter, og heller ikke gjennom fysiske bevis. Derimot har marinens egne bilder indikert at det som ble bombet, var et skipsvrak og noen steiner.
Om morgenen 28. oktober 1981 ble det oppdaget en sovjetisk ubåt, «U 137», på grunn sørøst for Karlskrona orlogsbase, inne på militært beskyttet område. Fra sovjetisk hold ble det påstått at inntrengningen hadde skjedd på grunn av navigasjonsfeil. Den 5. november overleverte utenriksminister Ullsten et skarpt protestbrev: «Den svenska regeringen kräver att Sovjetunionen förhindrar ett upprepande av denna grova kränkning mot Sverige och mot folkrättens fundamentala principer.»
Høsten 1982 var det igjen tid for ubåtjakt i Stockholms skjærgård, denne gangen i Hårsfjärden. Tross en omfattende jakt og bruk av både synkebomber og minesprengninger lyktes det ikke marinen å få tak i noe undervannsfartøy. Den 21. oktober nedsatte regjeringen Ubåtskommissionen for å utrede hendelsene i Hårsfjärden. Kommisjonen ble ledet av den forrige forsvarsministeren Sven Andersson. Andre medlemmer av kommisjonen var Carl Bildt (Moderaterna), Lars Eliasson (Centerpartiet), Maj-Lis Lööw og Olle Svensson (begge fra Socialdemokraterna). Da kommisjonen la fram sin rapport 26. april 1983, utpekte den Sovjetunionen som ansvarlige, til tross for mangelen av håndfaste bevis. I sine memoarer forteller Thage G. Peterson hvordan statsminister Palme skjelte ut Sven Andersson for at kommisjonen stilte regjeringen overfor fait accompli. Palme var ikke overbevist om at det handlet om sovjetiske ubåter, men regjeringen sendte et protestbrev til Sovjetunionen: «Kränkningarna utgör ett allvarligt brott mot folkrättsliga regler, vilkas upprätthållande är en förpliktelse och ett samfällt intresse för alla stater. De får tolkas som led i avsiktliga och olagliga försök att utforska det svenska sjöterritoriet.»
Ubåtspørsmålet førte til at den partipolitiske enigheten angående sikkerhetspolitikken opphørte. Ved en debatt i Riksdagen 6. februar 1985 stilte Moderaternas partileder Ulf Adelsohn spørsmål om ikke regjeringen gjorde bruk av doble budskap, det vil si offisielt en hard linje mot Sovjetunionen, men samtidig en mykere linje overfor sovjetiske representanter. Svaret Palme kom med, var: «Nu har alla broar rivits vad gäller säkerhetspolitiken. Jag beklagar det djupt. Efter ett eventuellt regeringsskifte i höst väntar en helt ny säkerhetspolitik och en allvarlig fara för Sveriges fred.»
De sosialdemokratiske regjeringene Sverige hadde på 1980-tallet moderert omfanget av kritikk av forhold i andre land sammenlignet med de borgerlige regjeringene. Målet for kritikken var imidlertid ofte de samme landene, og mest av dem Sør-Afrika. Kritikken mot Israel økte spesielt etter utbruddet av den palestinske intifadaen 1987: «Solidaritet med det palestinska folket kräver också att vi kraftigt fördömer den israeliska ockupationspolitiken och dess metoder. Denna politik strider mot folkrättsliga och humanitära principer och kan aldrig rättfärdigas.» På den side modererte de kritikken mot PLO og palestinerne. Begge stormaktene ble kritisert, Sovjetunionen for invasjonen i Afghanistan og krigen der, og USA for sin innblanding i ulike land i Mellom-Amerika: «Det är absurt att påstå att arbetarna, bönderna, studenterna och medelklassen rest sig i Nicaragua, El Salvador och Guatemala därför att någon utländsk makt bett dem göra det. Däremot är det uppenbart att en utländsk makt, Förenta staterna, spelar en avgörande roll när det gäller att hålla vacklande diktaturer under armarna.»
I løpet av 1980-årene ble forholdet mellom USA og Sverige forverret ved ulike anledninger. Et slikt tilfelle var den såkalte Datasaab-episoden, der bedriften Datasaab solgte et datasystem utviklet for sivil flygeledning til Sovjetunionen. Systemet inneholdt amerikanske kretskort, men USA ville ikke gi eksporttilatelse for disse komponentene. Systemet, kretskortene inkludert, ble likevel solgt, og TV-programmet Aktuellt avslørte det hele høsten 1980. Dette førte til at Sverige ble nektet å kjøpe missil av typen Robot 74, og motorer til Saab 39 Gripen fra USA.
Ettersom Datasaab var delvis statlig, anså USA det slik at den svenske regjeringen var medansvarlig. Det hele fortsatte til 1984 da Ericsson, som hadde kjøpt Datasaab, fikk bøter tilsvarende ca. 32,5 millioner svenske kroner til den amerikanske staten. Boten ble senere delt mellom den svenske stat og Saab Scania AB med en henholdsvis fordeling på 10 millioner og 22,5 millioner svenske kroner.
Når det gjelder USAs rolle i Mellom-Amerika, rådde det ulike oppfatninger mellom Sverige og USA. Statsminister Ullsten hadde uttalt at USAs støtte til Duartes militærjunta i El Salvador forverret muligheten for å få en slutt på borgerkrigen, en uttalelse USA protesterte mot. Sveriges kritikk på området fortsatte gjennom 1980-tallet, og blomstret opp igjen etter at statsminister Carlsson i et avisinnlegg i Aftonbladet 3. februar 1988 oppfordret den amerikanske kongressen til å stemme nei til president Reagens krav om ytterligere støtte til contrasgeriljaen i Nicaragua. I Nicaragua støttet Sverige sandinistene, som styrte Nicaragua.
Forsvar
For å gjøre Sveriges vilje til å holde seg nøytral ved en stormaktskonflikt troverdig, satset Sverige på et sterkt forsvar under denne perioden. Fra 1958 var det besluttet at det svenske forsvarsbudsjettet automatisk skulle økes med 2,5 % hvert år.
Spørsmålet om Sverige skulle ha atomvåpen ble diskutert, spesielt på 1950-tallet. Högerpartiet, Folkpartiet, militærledelsen og Dagens Nyheter anbefalte anskaffelse av svenske atomvåpen. Deres argument for var at forsvarets troverdighet var lav om de ikke hadde egne atomvåpen.
Blant socialdemokraterna var det delte meninger. Statsminister Erlander ville at Sverige ikke skulle avstå fra muligheten til å anskaffe seg atomvåpen, mens utenriksminister Undén var motstander, og mente at risikoen da ville øke, da det ville gi Sovjetunionen et påskudd for å slå til mot Sverige for på den måten å sette atomvåpnene ut av spill. At det sistnevte var i tråd med den sovjetiske oppfatningen ble bekreftet i 1958. Under en samtale den svenske Moskvaambassadøren Sohlman hadde med den sovjetiske forsvarssjefen marskalk Vasilij Sokolovskij, fortalte marskalken at han var positiv til den svenske regjeringens mål om nøytralitet under en eventuell krig.
Spørsmålet om svenske atomvåpen ble definitivt lagt bort 1968 i og med at Sverige undertegnet Ikke-spredningsavtalen. Sverige hadde imidlertid fortsatt Atomkraftverket i Ågesta, som var en tungtvannsreaktor med mulighet for å produsere plutonium til atomvåpen. Atomkraftverket ble lagt ned i 1974.
Sverige valgte istedenfor å sette sin lit til at trusselen om gjengjeldelse med britiske og amerikanske atomvåpen skulle avskrekke et kjernefysisk angrep fra Sovjetunionen.
Samtidig baserte Sverige seg også på at de samme amerikanske og britiske atomvåpnene skulle kunne tas i bruk mot sovjetiske baser i Baltikum og mot et sovjetisk brohode på svensk jord i tilfelle et invasjonsforsøk. Som en konsekvens av at det var en forutsetning at vestlige land skulle komme Sverige til unnsetning i tilfelle krig, baserte Sverige sitt forsvar på å forsinke et angrep. Store ressurser ble også satt inn for å møte en kystinvasjon, men for å bekjempe oppmarsveier i innlandet baserte man seg på hjelp fra allierte flyvåpen, og forsvaret var nesten helt uten kapasitet når det kom til å bekjempe disse. Da Sveriges flyvåpen var utstyrt med britiske og amerikanske missiler, noe som i en krigssituasjon raskt ville ta slutt, var det en forutsetning at vestlige land skulle utruste Sverige med disse også når Sverige måtte være i krig.
Flyvåpenet besto av angrepsfly som Tunnan, Lansen og Viggen. Disse flyene fantes også som jager- og spaningsfly. Et annet jagerfly var Draken. Planen var, ved uroligheter eller utbrudd av krig, å spre de flyvende divisjonene til provisoriske flyplasser. Disse flyplassene skulle bygges i ettertid slik at de skulle bestå av en hovedbane og en rekke bibaner, blant annet bestående av spesielt tilpassede veistykker i det ordinære veinettet.
På 1950-tallet hadde Sverige, nest etter Storbritannia, det sterkeste flyvåpenet i Vest-Europa. Hele luftforsvaret var bygget for å forsvare Sverige mot fiendtlige innflyvninger fra øst og sør, noe som kommer fram av plasseringen av radarstasjonene og krigsbasene. Den luftfartssektoren som tilsvarte en stor del av luftrommet mot den sørlige delen av Norge, savnet helt radardekning av vestgrensen, til tross for at Sola og Gardermoen skulle kunne anvendes av amerikanske bombefly ved en eventuell krigssituasjon.
Pansertroppene hadde stridsvogner som Stridsvagn 103 og en del stridsvogner av britisk type. Infanteriet var utstyrt med bærbare panservernsvåpen.
Idrettslaget Frea
Idrettslaget Frea (stiftet 12. mai 1916 som Idrettslaget Fremmad) er et idrettslag fra Alta, som dekker området Øvre Alta, Eiby og Storelvdalen. Hovedaktivitetene er langrenn, fotball og håndball. Klubben het først Idrettslaget Fremmad, men måtte skifte navn da det allerede eksisterte en klubb med det navnet i Norge.
Fotball
Klubben har ballbinge og kunstgressbane i Øvre Alta, ved Øvre Alta skole.
Håndball
Klubben bruker å trene i gymsalen til Øvre Alta skole.
Ski
Klubben har sitt skiområde ved Øytun. Lysløypa går opp til Eiby og ned til Bossekop, som er en del av Byløypa til Alta.
Kjente utøvere
Kjente og litt mindre kjente personer som har startet i IL Frea, og som har spilt i elite- eller 1. divisjon fotball, eller vunnet norsk- eller nordnorsk mesterskap på ski.
J.G. Ballard
James Graham Ballard (født 15. november 1930 i Shanghai, død 19. april 2009) var en britisk forfatter. Han ble først kjent som en av fremste forfatterne innenfor «den nye bølge» i science fiction på 1960-tallet. Med romanen Solens rike (1984, norsk utgave 1989), som bygger på hans egne opplevelser som barn i japansk fangenskap under andre verdenskrig, ble han kjent for et større publikum. Den utspiller seg for det meste i interneringsleiren Lunghua Civilian Assembly Centre ved Shanghai.
Som forfatter utmerket han seg med underholdende, provoserende og bisarre fortellinger. Han har også skrevet boken som ligger til grunn for David Cronenbergs film Crash (i boken er hovedpersonens høyeste ønske å omkomme i en frontalkollisjon med Elizabeth Taylor). På 1960-tallet skrev han «konsentrerte romaner», romaner med de uviktige delene utelatt, som eksempel Mordet på John Fitzgerald Kennedy betraktet som et bilrace i nedforbakke.
Kortøret hund
Beskrivelse
Arten kan påminne om en blanding av rødrev og bushhund, men disse har ingen ting med arten å gjøre. Noen kaller den også kortøret rev. Det vitenskapelige navnet betyr hundelignende rev med korte/små ører.
Dette dyret er en middels stor canide med kompakt kropp. Den har et stort hode, relativt korte og slanke lemmer, og en lang busket hale. Ørene er korte og avrunda i tuppen, og ansatt på sidene av hodet. Snuten er lang og tynn. Den har 42 tenner (6/6, c=2/2, p=8/8, m=4/6 over/under) i kjeven. Den ytterste delen av hjørnetennene synes selv når munnen er lukket. Labbene har delvis svømmehud. Den veier normalt ca. 6,5–9 kg og har en skulderhøyde på ca. 25 cm. Hodet og kroppen utgjør normalt ca. 72–100 cm. Halen utgjør ca. 30 cm.
Pelsen er kort og stiv, gråaktig mørk brun eller rødbrun mot nærmest sort nedover bena og på bakparten og halen. Den har innslag av rødbrunt på undersiden av buken. Den har også et mørkt bånd som strekker seg langs ryggsøylen og på oversiden av halen, samt en lysere farget flekk på undersiden av haleroten.