cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johann Christoph Friedrich Bach
Produktiv i sine siste år
Friedrich var svært arbeidsom og produktiv i sine siste leveår. I 1787/88 gav han ut et utvalg lettere verk i fire hefter under tittelen Musikalische Nebenstunden. Samlingen inneholder en mengde klaververk, kammermusikk og klaverarrangementer av verdslige kantater. Inspirert av sine kolleger og ansporet av nykomlingen og etterfølgeren Franz Christoph Neubauer, skrev Bach ti symfonier og to klaverkonserter på under tre år – det meste venter fremdeles på å bli gjenutgitt.
26. januar 1795 døde Johann Christoph Friedrich Bach i «brystfeber» og ble gravlagt 31. januar på Bückeburgs Jetenburger Friedhof. I 1803 ble også Bachs enke gravlagt på samme sted.
Musikkhistorisk betydning
Johann Christoph Friedrich Bach virket i 45 år ved Bückeburg, et hoff som til tross for regentenes musikkinteresse var lite og lå i musikalsk halvskygge. Bach levde i en tid da dyrkingen av de store genier var i sin emning, og musikken han skrev og hans halvveis bortgjemte liv i et lite hoffmiljø, samsvarte ikke med de nye idealene. Han ble derfor lenge betraktet som den ubetydeligste av de fire komponerende bachsønnene. Et utsagn fra Carl Friedrich Cramer er typisk: «han [J.S. Bach] hadde disse tre: Christian Bach, Carl Philipp Emanuel Bach og Friedemann Bach; (den fjerde i Bückeburg regner jeg ikke med; for han hører egentlig ikke til … Bach'ene).»
Senere forskere, eksempelvis Hansdieter Wohlfahrth og Ulrich Leisinger, ser Friedrich Bach som en brobygger mellom den hendøende barokken og den framvoksende klassisismen. Med noen verk i høybarokk stil, noen i den galante stilen, noen der trekk fra begge kombineres og noen som inneholder elementer fra den kommende klassisismen er han i godt selskap med andre overgangsfigurer, som halvbroren Carl Philipp Emanuel, broren Johann Christian, Georg Philipp Telemann og Graun-brødrene Carl Heinrich og Johann Gottlieb.
Vladimir-2 kraftverk
Vladimir-2 kraftverk (russisk: Vladimirskaja TETs-2) er et varmekraftverk nær Vladimir i Vladimir oblast, Russland. Det eies og opereres av et regionalt kraftselskap, og har en produksjonskapasitet på 596 MW. Det leveres også fjernvarme med en effekt på inntil 1.176 Gcal/t. Brenselstypene er naturgass og mazut.
Byggingen av kraftverket begynte omkring 1958, og første byggetrinn stod ferdig i 1962. Det har siden blitt utvidet og modernisert. Operatør er konglomeratet T-Plus som har hovedkontor i Samara. Kraftverket har ca. 260 ansatte.
Langfossen
Langfossen, også kalt Langfoss, er en foss i Vaulaelva i Etne kommune i Vestland fylke. Fossen renner ut på sørsida av den innerste delen av Åkrafjorden. Med et totalfall på 612 meter er Langfossen den femte høyeste fossen i Norge. Europavei 134, som går langs Åkrafjorden, krysser fossen over en veibru like over utløpet i fjorden.
Ved fossen er det parkering og rasteplasser, noe som gjør fossen svært tilgjengelig for turister og skuelystne. Parkeringsplassen er også utgangspunkt for en skiltet topptur, en vandring langs bratte stier og steinlagt seterveg til Langfoss-stølen på fjellet.
I 1980 ble det vedtatt i verneplan for vassdrag at Langfossen skulle bli vernet i sommersesongen mellom 1. mai og 30. september. I et tillegg ble det 18. februar 2005 vedtatt at fossen skal vernes hele året. World Waterfall Database har kåret Langfossen til verdens vakreste foss. I mars 2011 kåret CNN/Budget Travel Langfossen til en av verdens ti vakreste fossefall.
VM i curling for kvinner 1985
Curling-VM for kvinner 1985 ble arrangert 17. mars – 23. mars 1985 i Rosenlundshallen i Jönköping i Sverige.
Nibelungenringen
Ringen regnes som Wagners hovedverk og har enorme dimensjoner, det er et av de mest omfangsrike musikkverk som finnes. En oppføring av hele syklusen tar til sammen mellom 14 og 16 timer; den første og korteste operaen, Rhingullet, varer typisk rundt to og en halv time, mens den siste, Ragnarok, i ekstreme tilfeller kan vare opp mot seks og en halv time. Orkesterbesetningen omfatter over 100 musikere (blant annet 6 harper og 4 tenor- hhv. basstubaer, som Wagner fikk bygd), 34 solistroller pluss manns- og kvinnekor.
Wagner så for seg at hele syklusen skulle oppføres som et gresk drama med en «Vorabend» første kvelden og tre greske tragedier over de neste tre kveldene. Das Rheingold ble gjort ferdig først og ble uroppført i 1869, mens den aller første oppførelsen av hele Ringen skjedde i det spesialbygde Bayreuther Festspielhaus august 1876 under ledelse av komponisten. Oppsetningene i Bayreuth er den dag i dag så populære at det er flere års ventetid på billetter.
Tematisk er syklusen inspirert av germansk og norrøn mytologi, spesielt det tyske heltediktet Nibelungenlied som er basert på sagn fra folkevandringstiden.
Det gikk 26 år fra Wagner i 1848 startet arbeidet på Ringen til han i 1876 anså seg ferdig – i mellomtiden hadde han et 12 års avbrudd som varte fra mars 1857 til 1869.
Tittelen
Den innarbeidede norske tittelen «Nibelungen-ringen» skyldes sannsynligvis en upresis oversettelse av den tyske genitivsformen «des Nibelungen». Korrekt oversatt blir tittelen «Nibelungens ring». Nibelungen det refereres til er dvergen Alberich som smir en ring av gull fra Rhinen, og tittelen henspiller derfor på Alberichs ring.
Idébakgrunn
I 1843 var Wagner hoffkapellmester i Dresden og var svært opptatt av den tyske sagalitteraturen, eddadiktningen, gresk mytologi og gral-mytene. Etter at han hadde fullført Lohengrin (1848), skrev han en sammenfatning av sine mytologistudier med tittelen Die Wibelungen, Weltgeschichte aus der Sage, «..., verdenshistorie gjennom sagaen», så vel som et første prosautkast til Nibelungen med tittelen Der Nibelungen-Mythus, Entwurf zu einem Drama («Nibelungmyten som ramme for et drama»). Sannsynligvis ble han oppmuntret av en serie artikler i det tyske tidsskriftet Neue Zeitschrift für Musik hvor det ble oppfordret til å skrive en nasjonal opera basert på det høytyske middelaldereposet Nibelungenlied som ble nedskrevet i tiårene rundt år 1200. Dette ble gjenfunnet i 1755, og tyske nasjonalromantikere betraktet det som et «nasjonalepos».
Wagners intensjon var en kritisk samfunnsdebatt lagt opp etter mønster av greske tragedier og med germansk mytologi som modell. Han endret de fleste mytiske navnene, for eksempel ble Odin til Wotan, Loke til Loge, Tor til Donner etc. Planen var at den germanske helt og det «frie menneske» Siegfried skulle kjempe som en Prometheus mot de etablerte gudene, og at han og Brünnhilde sammen skulle dø som frelsere, og gjennom sine ofre bane veien for en ny og mer naturlig verdensorden. Ring og gull (som her symboliserte makt og kapitalisme), allianser og svik, og en helts opprør og nederlag er syklisk tilbakevendende arketyper og tidløse mytiske temaer som Wagner anvendte i musikkdramaene. Slik knyttet han sammen heltesagaer og gudemyter til et drama av gigantiske dimensjoner: en helt kommer til verden etter et incestuøst forhold, syv mord og et selvmord skjer på scenen, og verden går under i et flammehav for å gjøre plass til en ny verdensordning – alt i en stadig tilbakevendende syklus.
I 1854 ble Wagner introdusert for Arthur Schopenhauers filosofi, en begivenhet Wagner lenge etter omtalte som en svært viktig begivenhet i livet sitt, og musikken hans ble senere preget av Schopenhauers pessimistiske menneskesyn.
Kildene til verket
I Ringen forenes elementer fra den sørgermanske og den norrøne mytologien, samt fra overleverte sagn og myter. Rhingullet inneholder mye stoff fra de norrøne Eddadiktene, mens Valkyrien er basert på Volsungesagaen. Siegfried inneholder elementer fra både Edda, Volsungesaga og Didrikssagaen. Ragnarok henter handlingen fra det tyske nasjonaleposet Nibelungenlied, og dette diktet synes å ha vært Wagners hovedinspirasjonskilde, noe som også framkommer av tittelen.
For at de ulike kildene Wagner hentet stoffet fra skal kunne forenes i en sammenhengende historie, brakte han inn nye momenter. Et av de bærende elementene er kjærligheten, som knyttes til naturen og friheten – i kampen mot makten, som knyttes til sivilisasjon og lovverk. Dette kommer fram allerede i den aller første scenen da den foraktelige dvergen Alberich setter handlingen i gang ved å fornekte kjærligheten og dermed gi seg selv muligheten til å få herredømme over verden ved å smi den magiske ringen. I Rhingullets siste akt blir ringen tatt fra ham, og han kaster sin forbannelse: «Den som besitter ringen skal være ringens slave».
Teksten blir til
Opprinnelig ville Wagner bare bearbeide den kjente sagaen om Sigurd Fåvnesbanes død ved hjelp av drama og musikk. Etter at han hadde skrevet tekstboka til Siegfrieds Tod og forsøkte å skrive musikk til, erkjente han at for mye av forhistorien manglet, og bare var innført episk, dvs. gjennom nornens fortelling i dramaet. For å fylle ut første del skrev han Der junge Siegfried, senere bare kalt Siegfried. Det var fremdeles mye uklart, så Wagner skrev, stadig bakover i historien, også Das Rheingold (med opprinnelig tittel Der Raub des Rheingoldes), og så helt tilslutt Die Walküre. Allerede tidlig sto det klart for ham at:
Hans store tanke var et Gesamtkunstwerk og et scenefestspill, fortrinnsvis ved Rhinens bredder:
Wagner deltok i maioppstanden i Dresden i 1849 og flyktet til Zürich hvor han ble til sommeren 1851. Her ble hoveddelen av teksten til, totalt ca. 700 håndskrevne sider. En livlig brevveksling med vennene Theodor Uhlig, August Röckel og Franz Liszt dokumenterer «Ringens» tilblivelse og tydeliggjør Wagners intensjoner.
Musikken blir til
Februar 1853 presenterte Wagner for første gang teksten for sine venner og offentligheten i løpet av fire lesekvelder. Litt senere startet han å komponere, dette gjorde han i riktig rekkefølge, med Das Rheingold først. Wagner komponerte på Ringen fram til mars 1857, og var da kommet til 2. akt i Siegfried.
Av forskjellige grunner avbrøt han arbeidet med «Ringen» og begynte å arbeide med Tristan og Isolde som omhandler ridderen Tristan og hans forhold til den allerede gifte Isolde. En viktig inspirasjonskilde til denne tematikken var at han selv var havnet i et trekantdrama gjennom sitt vennskap og mulige forhold til den gifte dikteren og forfatteren Mathilde Wesendonck.
I 1869 bodde Wagner i Tribschen ved Luzern i Sveits for kong Ludwig II av Bayerns regning. Han tok nå opp igjen arbeidet med Siegfried og klarte å fortsette der han hadde sluttet 12 år tidligere. Wagner hadde nå opparbeidet seg atskillig mer erfaring, så mens han i den tidlige delen anvendte en ganske streng ledemotivteknikk, la han inn nye harmoniske og melodiske trekk i den andre delen. De siste orkesterskissene til Ragnarok (Götterdämmerung) ble fullført august 1872, i Bayreuth, og han hadde da etter flere utkast endelig bestemt seg for den avslutningsteksten som er kjent i dag, dvs at gudeverdenen ved verkets avslutning går under i et ragnarok. Partituret ble fullført først kort tid før uroppføringen ved festspillene i 1876. I det ferdige verket blir nesten hele handlingen vist scenisk i de to første operaene, mens Wagner opprinnelig tenkte seg at store deler skulle gjenfortelles av nornene i det som nå er de to siste operaene.
Wagner oppfattet tekst og musikk som en enhet som framfor alt skulle tale til tilhørernes emosjoner. Han brukte stavrim, som på den ene siden uttrykte mye med få og fengende ord (men som også var lett å karikere), og på den andre var sangbar og lett å sette musikk til. Ved hjelp av over 100 musikalske ledemotiver og en dyktig utført orkestrering, lyktes det komponisten å oppnå et til da helt nytt nivå av musikalsk emosjonalitet.
Rolleliste
Syklusen er oppbygd etter mønster av gresk drama med et innledende forspill tilsvarende det greske satyrspillet og tre påfølgende tragedier. Wagner kalte Rhingullet for «Vorabend» (forspill) og de tre siste operaene fikk undertitlene «Første», «Annen» og «Tredje dag».
Fortellingen framstiller guder, helter og mytologiske figurer i kamp om en magisk ring som gir bæreren makt og verdensherredømme. Verkets handling tar utgangspunkt i verdens skapelse i en mytisk tidsalder og hovedpersonene følges over tre generasjoner fram mot den endelige undergangen i Ragnaroks sluttscener.
En rekke mytiske figurer kjemper om Alberichs ring, blant dem den mektigste av gudene, Wotan (Odin) – hans bestrebelser for å få tak i ringen driver mye av handlingen. Helten Siegfried (som bygger på sagnfiguren Sigurd Fåvnesbane i Volsungesagaen) klarer å vinne ringen, men han blir forrådt og drept. Til sist klarer valkyrjen Brünnhilde – Siegfrieds elskerinne og Wotans hemmelige datter – å bringe ringen tilbake til Rhinen samtidig med at gudeverdenen går under.
Kronologien i Ringen faller ikke helt sammen med handlingen i de fire enkeltoperaene. Flere forløp i den endelige versjonen blir bare fortalt uten å vises scenisk, for eksempel fortelles den mytiske opprinnelsen av de tre nornene først i begynnelsen av Götterdämmerungs siste del. I det følgende resymeet framstilles handlingen kronologisk. Det blir brukt sitater, språklige bilder, tekster og scenebeskrivelser, og det henvises til orkesterpartier, samt gis forslag til fortolkning.
Forhistorie
I en mytologisk naturtilstand står Verdenstreet – livets tre – som innbegrepet på den hellige verdensorden. I skyggen under treet springer visdommens kilde ut – «visdom hviskende» i all evighet – symbolsk nok fra den hellige verdensordnings røtter. Urmoderen Erda, «verdens viseste kvinne» sover en «allvitende søvn» i jordens skjød –  i den «tåkefylte krypt». Fra henne går det en forbindelse til de tre døtrene hennes, nornene som spinner en verdens skjebnevev, rundt Verdenstreet mens de synger om verdens opprinnelige mening.
For Wotan, «en djerv gud», har behovet for kjærlighet falmet og maktlysten tilsvarende øket, og han begår den udåd å nærme seg asken for å ta en slurk av vishetens kilde og slik oppnå makt. Dermed vinner han Fricka, ekteskapets og sedenes gudinne og vokter. For alt dette ofrer han et øye. Wotan brekker av en kraftig grein som han lager et spyd av, og skjærer runer på skaftet som symbol på egen sed; hensikten er å skape en ny verdensorden, ikke med makt, men i fordragelighet. Det lykkes ham også å temme den flyktige omskapingsmester og halvgud, Loge, symbolet på ild og list. Andre guder er søsknene Freia, Donner og Froh. Skaden Wotan pådro Verdenstreet er så alvorlig at det begynner å hangle.
For å demonstrere og befeste sin makt vil Wotan bygge en borg han senere skal gi navnet «Walhall», og han engasjerer de hederlige kjempene Fafner og Fasolt til å bygge den. Som lønn for strev lover Wotan å gi dem Freia, hun er gudinnen for evig ungdom og vokter en hage med gylne epler som gudene daglig spiser av for å holde seg unge.
Das Rheingold
Lekende i Rhinen vokter de tre Rhindøtrene Woglinde, Wellgunde og Floßhilde Rhingullet. Albericht, en Nibelung, nattens sønn, avbryter vann-nymfenes lek idet han stiger opp fra dypet og stirrer på dem med lystne øyne. Han gjør seg lekker, og Rhindøtrene flørter og frister, men i siste øyeblikk river de seg ut av armene hans. Det vekker Alberichts raseri, og han forsøker å tvinge jentene med vold, men mislykkes fordi de i motsetning til ham er gode svømmere.
Solen renner, Rhingullet blinker i soloppgangen og rhinjomfruene svømmer jublende rundt skatten (orkesteret spiller Rhingull-motivet). Alberich blir fascinert av det skinnende metallet og spør vann-nymfene ut om gullet. De er lettsindige nok til å fortelle ham at rhingullet gir innehaveren ubegrenset makt og verdensherredømme til den som smir en ring av det, forutsetningen er bare at vedkommende frasier seg kjærlighetens makt. De har ingen motforestillinger mot å fortelle dette, fordi Alberich så tydelig er interessert i å oppnå damenes gunst. Men Alberich er rasende over vann-nymfenes spott, og forstår vel også at han med sitt heslige utseende ikke kommer til å ha sjanser andre steder heller. Så han frasier seg kjærligheten, også med den baktanken at gullet vil kunne kjøpe ham kjærlighet.
Med stor kraft river Alberich gullet ut av steinbunnen. Med det har han tatt det første skrittet mot verdensherredømme og blitt Wotans «motspiller». Vann-nymfene fortviler over tapet av gullet.
Samtidig våkner Wotan og Fricka opp på et sted høyt over Rhinen. Borgen som Wotan senere gir navnet «Walhall» skinner allerede i morgensola. I gleden over den herlige borgen glemmer Wotan lønna han skylder kjempene som bygde den. Full av sorg må Fricka minne ham på lovnaden, men Wotan trøster henne med at han stoler på at den listige Loge som nettopp er kommet tilbake fra en inspeksjonsreise kan hjelpe. Freia stormer inn, på flukt fra kjempene som er kommet for å kreve sin lønn. Wotan framstiller avtalen som en spøk og oppfordrer kjempene til å vurdere en annen lønn. De nekter, og minner Wotan på at hans egne lover ikke lengre er gyldige om han selv bryter dem. I mellomtiden har Freias brødre, Donner og Froh ankommet, og med trusler og vold forsøker de å tvinge kjempene til å gå med på et forlik. Wotan avverger striden, for han innser at enten han liker det eller ikke må han holde de lovene han har bygd makten sin på.
Freia tror hun er fortapt, men så dukker Loge opp og mener at Wotan må ta i bruk alle tilgjengelige midler for å beholde makten. Han forteller at han har vært ute for å lete etter noen som var villig til å gi avkall på kjærligheten for å få tak i gull. Bare én fant han, og Loge skildrer hendelsen da Alberich sa fra seg kjærligheten, og som resultat fikk fatt i gullet og oppnådde makt. Fafner og Fasolt aner at de vil komme til å lide under den nye makten også, og Fafner overtaler sin forelskede og bløthjertede bror om å ta i mot Nibelungens gull som erstatning for Freia, altså bytte bort kjærligheten for gullet.
Også Wotan fristes av gullet og ønsker å ta det selv, og i hvert fall ikke gi det videre til kjempene. Fafner og Fasolt tar Freia med som pant, og sier de skal komme tilbake mot kvelden for å bytte henne mot gullet. Nå som Freia og hennes ungdomskilde er borte, begynner gudene å falme. Bare Loge er ubekymret, da Freia tidligere har hatt lite til overs for ham, og han håner gudene. Han råder Wotan til å ta Nibelung-skatten selv og vinne Freia tilbake på den måten: «Det en tyv har stjålet, det stjeler du fra tyven.» Wotan er rådvill, for uansett hva han gjør blir det galt, så han velger det minste onde: han bestemmer seg for å røve gullet. Sammen med Loge begir han seg til Nibelheim.
Orkestermellomspill: Reisen til «Niflheims nattlige rike» I mellomtiden er Alberich blitt nibelungenes hersker og lever i berget sammen med sitt folk. Wotan og Loge møter først Alberichs bror, mestersmeden Mime. Alberich har ved hjelp av ringens makt tvunget Mime til å smi Tarnhelm, en hjelm som gir Alberich evne til å være usynlig til stede over alt, og han benytter evnen til å piske alle nibelunger, også Mime, til arbeid. Da Wotan og Loge ankommer stønner Mime ennå av den usynlige brorens slag.
Alberich dukker opp og avslører at gudene skal få en trist sorti: Når han har fått samlet en stor nok skatt skal han leie helter til å storme Walhalls høyder og rive til seg verdensherredømmet. Wotan blir rasende, men Loge griper til list og forteller at de er kommet for å undersøke om det er hold i ryktene som forteller at det befinner seg en ufattelig skatt i Nibelheim, og at den mektige Alberich skal være i stand til å omskape seg til hvilket som helst dyr. Alberich blir smigret og går med på Loges ønske; han forvandler seg til et enormt monster. Loge spiller med og bryter ut i et forskrekket skrik når han ser monsteret, men er likevel ikke helt overbevist: kunne det kanskje være mulig for Alberich å forvandle seg til et ganske lite dyr også? Alberic håner tvileren og dukker etter kort tid opp i paddeham. Loge og Wotan griper padda og river Tarnhelm, hjelmen som gjør bæreren usynlig, fra den. Alberich er fanget. De binder ham, og bringer ham raskt opp på en høyde over Rhinen.
Gudene knebler Alberich og legger ham i lenker, og for å redde livet må han ydmyket se på at hans eget folk sleper hele Nibelung-skatten vekk, og levere fra seg Tarnhelm og ringen. Så snart han er fri, forbanner han i et avsindig raseri ringen og lover at innehaveren aldri skal ha noen glede av den, men fortæres av bekymringer, og at den som ikke har ringen skal nages av misunnelse. Wotan bryr seg ikke om forbannelsen («hørte du hans kjærlige hilsen?»), og blendet av gullets glans setter han den stjålne ringen på fingeren. Fasolt og Fafner dukker opp med Freia – Fricka, Donner og Froh iler også til. Kjempene forlanger så mye av Nibelungens skatt at det dekker Freia, og Fafner krever i tillegg ringen og Tarnhelm. Wotan nekter å gi fra seg ringen, han er allerede i dens makt, og regner med at kjempene bare vil beholde Freia for alltid.
Da dukker den vise Erda opp fra dypet. Hun advarer Wotan mot ringens forføreriske makt. Wotan aner at «urmoderen» vet mer enn hun er villig til å si. Han vil gripe henne og følge henne ned under jordas overflate, men holdes tilbake av Fricka og Froh. Han besinner seg og gir ringen fra seg, men Alberichs forbannelse viser seg straks på frykteligste måte: Ikke før har kjempene fått ringen så begynner de å slåss. Fafner dreper sin bror og river til seg ringen.
Det legger seg en dyster stemning over scenen; alle tilløp til glede kveles, men tordenguden Donner løser opp stemningen med et lynnedslag. Han oppfordrer broren Froh til å strekke en bro fra høysletta over til borgen – en regnbue. Wotan gir borgen navnet Walhall og ber Fricka om å følge ham dit. Loge forutser allerede gudenes ende: «de iler mot slutten, de som tror seg så sterke...» Fra Rhindalen lyder Rhindøtrenes klage «Gi oss gullet, det rene, tilbake!» Opprørt befaler Wotan at Loge stopper klagesangen deres, men kynisk råder Loge ham om å heretter sole seg i gudenes nye glans. Mens de seiersikre og selvgode gudene inntar det nye maktsenteret, Walhall, advarer Rhindøtrene om at «bare i dypet finnes trofasthet og hengivenhet; falske og feige er gledene der oppe!»
Mellomhistorie
Wotan, som stadig tenker på Erdas advarsel, svinger seg ned «i verdens skjød» for å få vite mer om sin skjebne. Erda kan fortelle at han vil få et ydmykende endelikt. Wotan vil unngå dette, og utarbeider en snedig plan. Han forfører Erda ved hjelp av kjærlighetsmagi og hun føder ham datteren Brünnhilde. Han blir også far til de åtte valkyrjene med ikke nærmere angitte mødre. Valkyrjene utgjør Wotans hird og får i oppdrag å samle inn falne krigere til Walhall slik at han står rustet mot det forventede angrepet fra Alberich.
Fafner har skapt seg om til en drage og våker over ringen uten å bruke dens makt. Wotan er redd for at Alberich skal vinne ringen tilbake, for da ville Walhall være tapt siden ringens makt vil kunne snu Wotans egne krigere mot ham. Derfor overveier Wotan muligheten av å fravriste Fafner ringen, men slår fra seg tanken, da han ikke vil handle mot sine egne lover. Den eneste utveien han ser er at et menneske står opp mot ham, guden, og med det oppløser den orden han har innstiftet. Som gud kan og skal han ikke lede, for det frie menneske skal styre seg selv. Men dersom han opptrådte som et vanlig menneske og fikk en menneskelig etterfølger, ville ikke denne kunne opptre etter eget forgodtbefinnende?
I mellomtiden har de som bortførte Sieglinde solgt henne til Hunding, som har slekt i området. På bryllupsdagen, mens Sieglinde sitter hensunket i triste tanker, trår Wotan inn i hytta forkledd som vandringsmann. Ingen våger å gå mot ham, og han støter sverdet sitt inn i stammen på asketreet som står midt i rommet, helt inn til hjaltefestet. Vandringsmannen erklærer at sverdet tilhører den som klarer å trekke det ut av stammen. Sieglinde aner hvem vandringsmannen er. Etter at Wotan er forsvunnet forsøker bryllupsgjestene etter tur å trekke ut sverdet, men ingen lykkes.
Die Walküre
Orkester: Tordenvær og Siegmunds flukt På flukt gjennom skogen oppdager Siegmund ei hytte; han trenger seg inn og faller helt utmattet om på gulvet. Det er bare en kvinne i hytta, og hun gir ham vann. Det er tvillingsøsteren Sieglinde, men de kjenner hverandre ikke igjen. Hunding kommer inn, og undrende betrakter han fremmedkaren. Sieglinde forklarer hva som har skjedd. Hunding oppdager straks likheten mellom tvillingene: «den glinsende ormen glitrer også i hans øyne» Han krever at Siegmund forteller hvem han er. Etter litt nøling forteller Siegmund sin historie. Det viser seg at Hunding tilhører samme ætt som familien Siegmund drepte. Hunding gir Siegmund nådetid til neste dag, men sier at da «skal du bøte for de døde.»
Hunding oppdager flukten og anroper Fricka. Rystet over blodskammen oppsøker ekteskapets og sedenes vokter ektefellen og krever at han hevner ugjerningen. Wotan viser til å begynne med at han ikke har noe imot at tvillingparet elsker hverandre, men forsøker å overbevise Fricka om at Siegmund må gjennomleve sine egne erfaringer for å vinne ringen tilbake, og med det sikre makten. Fortvilt forsøker moralens vokter å overtale ham til å oppgi sin overordnede strategi.
Atter en gang må Wotan bøye seg for sine egne lover og konas moralforestillinger, og mot sin tidligere befaling (og mot sitt eget ønske) instruerer han datteren Brünnhilde om å beskytte Hunding under den forestående kampen slik at Siegmund faller. Brünnhilde forstår ikke faren og spør om grunnen til at han har ombestemt seg. Wotan forteller henne i all fortrolighet om flokene skjebnen har lagt for ham. Det han mente skulle bli til det gode er blitt en forbannelse for ham. Erda hadde en gang fortalt ham at gudenes ende var nært forestående når den «kjærlighetsløse» lykkes i å få en sønn, og det hadde Alberich nå fått ved å kjøpe en kvinnes gunst.Dersom han klarer å få tak i ringen vil alt være tapt. Wotan er i mellomtiden blitt motløs og verdensforaktende.
Motvillig må Brünnhilde bøye seg for farens ordre, og hun viser seg for Siegmund for å fortelle ham om hans snarlige død. Siegmund, som holder den utslitte søsteren i armene, vil heller drepe henne enn at hun skal bli igjen alene på jorden. Brünnhilde blir rørt av den sterke kjærligheten, og trosser farens ordre ved å love Siegmund sin beskyttelse. Snart høres Hunding som egger rivalen til kamp. Da griper Wotan inn og ødelegger Siegmunds sverd med spydet sitt slik at Hunding kan drepe Siegmund. Rasende plukker den snarrådige Brünnhilde opp sverdbitene og flykter sammen med Sieglinde. Wotan er bitter over sønnens død og dreper Hunding med et enkelt, foraktelig ord: «gå!» Så husker han at datteren våget å sette seg opp mot ham og begynner å lete etter henne.
Orkester: Valkyrjens ritt Brünnhilde søker tilflukt hos sine søstre, valkyrjene, men av redsel for farens raseri avslår de å hjelpe. Brünnhilde ser ingen annen utvei enn å la Sieglinde flykte alene og forteller at hun vil få en sønn hun skal kalle Siegfried, og sverdbitene skal hun oppbevare for ham. Sieglinde flykter og takker den «allvitende» Brünnhilde samtidig som hun antyder at Sieglindes sønn vil bli Brünnhildes redningsmann.
Wotan dukker opp, han er stadig rasende, og stiller henne til rette for hva hun har gjort. Han dømmer henne til en lang søvn, og den første og beste som vekker henne kan ekte henne. Men det lyktes Brünnhilde å mildne straffen såpass at hun ikke kan vekkes av hvilken som helst feiging som kommer forbi. Revet mellom raseri, lovlydighet og farskjærlighet tar Wotan farvel med sin yndlingsdatter. Han tilkaller Loge og befaler ham å lage en stor ring av ild rundt fjellet Brünnhilde sover på slik at bare en modig helt vil klare å trenge seg gjennom.
Siegfried
I mellomtiden har Mime funnet Sieglinde i skogen. Hun dør etter sønnens fødsel, men gir først sverdbitene til smeden og ber ham om å fostre opp gutten, som han skal kalle Siegfried. Mime er en nokså motvillig fosterfar, men han holder ut i håp om at Siegfried vokser opp til en kriger som kan drepe lindormen Fafner slik at han, Mime, får tak i ringen. Oppdragelsen går ikke helt som forventet; gutten er en villstyring som har lite til overs for fosterfaren, og som foretrekker å streife fritt om i skogen.
Mime forsøker å smi fostersønnen et godt sverd, men ikke noe våpen er sterkt nok for den kraftige gutten. Siegfried har observert dyreverdenen og sett at det trengs en mor for å skape en familie. Han spør Mime ut om dette fenomenet, og etter litt fram og tilbake forklarer Mime sannheten om Siegfrieds herkomst. Han viser ham også sverdbitene, restene etter sverdet som tilhørte faren. Full av begeistring ber Siegfried om at Mime smir et nytt sverd av bitene, og i spent forventning om det nye våpenet løper han ut i skogen.
Mens Mime funderer på hvordan han skal smi stykkene sammen, kommer det inn en vandringsmann. Det er Wotan som reiser rundt i verden, nå bare som tilskuer. For å få den grinete smeden til å vise litt gjestfrihet setter han hodet i pant på at han kan svare på tre spørsmål. Mime stiller Wotan alt for lette spørsmål: Hvem bor dypt i jorda? Hvem bor på jordas rygg? Og hvem bor på de skyede toppene? Wotan svarer korrekt henholdsvis nibelungene, kjempene og gudene. Mime er i stand til å svare på to av Wotans spørsmål: Wotans ætt (Wälsungen) og hvilket sverd som duger til å ta livet av Fafner (Notung). Men smeden kan ikke svare på det tredje spørsmålet, hvem det er som smir et godt sverd av Notungs fragmenter, og dermed tilfaller Mimes hode Wotan. Men Wotan viser storsinn og skjenker Mimes hode til «den som ikke har lært å kjenne frykt». Dessuten spår han: «Bare den som ikke kjenner frykt kan nyskape Notung». Dette stiller Mime overfor et fryktelig dilemma, og han blir svært engstelig da vandringsmannen forsvinner med lyn og torden.
Siegfried finner en livredd Mime liggende under ambolten, og spør dvergen hva frykt egentlig er for noe. Etter møtet med vandringsmannen skjønner Mime at det er viktig for ham at Siegfried lærer å kjenne frykt, og vil derfor vise ham en «liten drage». Men til det trengs et skarpt sverd. Siegfried stoler ikke lengre på Mimes evner som smed og forsøker å smi sverdet Notung selv. Til Mimes forskrekkelse gjør han det på en ukonvensjonell måte: han filer bitene til jernspon og smelter dem om til «en grøt», støper det i en form og kjøler det varme jernet med kaldt vann (og blir samtidig «oppfinneren» av stålet). På den måten lager han et helt nytt sverd: han overvinner de overleverte framgangsmåtene og finner sin egen metode. Dermed er en betingelse oppfylt, for bare et «fritt menneske» som handler ut fra egen vilje og styrke kan utføre dåden Wotan en gang ønsket utført.
Mime koker en drikk som han planlegger å servere når Siegfried har nedkjempet dragen slik at det skal bli lettere å drepe ham. Mime forteller om sin forræderske plan i en monolog og erklærer seg klar til å overta som verdensaltets hersker. Samtidig synger Siegfried sin sverdsang. Straks sverdet er ferdig kløver Siegfried ambolten med et eneste slag.
Alberich våker utenfor lindormen Fafners hule, hensunket i dystre tanker mens han venter på dragedreperens ankomst. I stedet viser Wotan seg, og rivalene i kampen om verdensherredømmet står igjen overfor hverandre. Men Wotan har endret seg, han har ikke lengre noen interesse for ringen, maktsymbolet. Tvert imot: han behandler Alberich vennlig og tilbyr seg å vekke dragen slik at den blir oppmerksom på dragedreperen som nå er på vei. Fafner bryr seg ikke om advarselen og sover videre. Resignert råder Wotan den ventende Alberich om å glemme det hele: «Skjebnen rår; den kan du ikke endre».
Wotan forsvinner atter i skogen, og rådvill ser Alberich etter ham. Mime og Siegfried trer fram. Mime gir Siegfried noen råd og trekker seg vekk slik at han på sikker avstand kan avvente sin sjanse, og tenker høyt: «Siegfried og Fafner – å, måtte de begge dø.» Siegfried fryder seg over skogens stillhet og følger en fugl med øynene. Han forsøker å etterligne fuglens sang med hornet, men forgjeves, og vekker i stedet Fafner. Kampen mellom de to ulike motstanderne starter. Fafner faller til slutt med Notung gjennom hjertet. Fullt klar over at gutten nå vil komme under ringens forbannelse, og forsonlig i dødsøyeblikket, advarer Fafner sin banemann om Mimes svikefulle list.
Idet Siegfried trekker sverdet ut av Fafners bryst, får han uforvarende litt drageblod på tunga og forstår plutselig fuglespråket. Skogsfuglene synger til ham at han straks skal ta Nibelungskatten, ringen og Tarnhelm. Mens han begir seg inn i hulen, sloss Mime og Alberich seg imellom, for begge er interessert i skatten. Hånende avviser Alberich enhver tanke på å dele byttet, ikke en gang Tarnhelm er han villig til å gi fra seg. Til gjengjeld truer Mime med at han kan få hjelp av Siegfried til å ta byttet. Brødrene stopper å slåss da Siegfried kommer fram i huleåpningen. Hyklende utroper Mime ham til en helt og byr på en forfriskende drikk. Men Siegfried blir advart av en fugl (karakteren «Waldvogel»), og hører av Mimes stemme at han tenker på svik: Mime vil «slå hodet av ham». Full av avsky avslår Siegfried «den avskyelige pratmakerens» tilbud. I bakgrunnen høres Alberichs spottende latter. Fram til nå har fem mennesker måttet bøte med livet i kamp om den forheksede ringen, og Siegfried som ikke forstår hvorfor, spør den lille skogsfuglen. Waldvogel forteller om «den vidunderligste kvinne», Brünnhilde, som sover på et berg omgitt av en ring av ild i påvente av at en fryktløs helt skal komme og vekke henne. Den unge dragedreperen begir seg straks av gårde.
Wotan søker enda en gang råd hos Erda, men hun kan ikke lengre hjelpe fordi verden er i endring, og hennes «urmoderskap» i ferd med å ta slutt. Wotan ønsker at gudenes overherredømme skal ende så fort som mulig og at den «vidunderligste volsung» (Siegfried) skal settes inn som arvtaker med hjelp av den fortsatt sovende Brünnhilde. Siegfried nærmer seg, og Wotan blokkerer veien for ham og spør om hvor sverdet hans kommer fra. Stolt regner Siegfried det som sitt eget nylagede arbeid, og forsøker å presse seg forbi Wotan, som han ikke kjenner og ikke viser respekt for. Tilslutt retter Wotan spydet mot Siegfried og erkjenner at det var han som en gang slo i stykker farens sverd. Men Siegfried viker ikke, og med ett eneste sverdslag slår han gudens spyd i stykker. Wotan resignerer (likevel lettet), og viker for «den som ikke har lært å kjenne frykt». Kysten er nå klar og Siegfried kommer seg lett gjennom ilden og fram til den sovende valkyrjen. Da han forstår at han ikke står overfor en mann – Siegfried har aldri sett en kvinne før – fjerner han hjelm og rustning. Rasende anroper han sin mor om hjelp, men da ingen svarer gir han Brünnhilde et langt kyss. Hun våkner, setter seg langsomt og høytidelig opp og hilser sitt nye liv.
Hunstad skole
Hunstad skole er en statlig spesialskole for hørselshemmede på Kronstad i Årstad bydel i Bergen. Skolen gir heltids- eller deltids grunnskoletilbud for trinn 1-10, samt spesialpedagogisk hjelp til hørselshemmede barn i førskolealder. Skolen er en avdeling under Statped, og tar imot elever fra fylkene Hordaland, Rogaland og Sogn og Fjordane.
I februar 2011 ble det avgjort at opptakene av nye elever ved skolen ble stanset skolen, samtidig med to andre døveskoler i landet, og at disse skulle legges ned i løpet av en treårsperiode.
Nibelungenringen
Siegfried
Orkester: Brünnhilde våkner
Götterdämmerung
Nornene, Erdas døtre, avlet i urtiden, spinner skjebneveven og rekapitulerer det som har skjedd. Fortellingen deres ender brått da veven de leser revner.
Orkester:Morgengry
Siegfried og Brünnhilde utveksler morgengaver som symbol på gjensidig kjærlighet: Han gir henne ringen, hun gir ham hesten Grane og sender ham ut for «å utføre nye dåder, du dyrebare helt». Hun sverger ham evig troskap og kjærlighet, og full av overmot begir han seg ut på nye eventyr.
Orkester: Siegfrieds rhinreise Siegfried kommer til gibichungenes hoff ved Rhinen. Der bor søsknene Gunther og Guthrune og deres halvbror Hagen, og de har allerede hørt om Siegfried og hans nibelungsskatt. Hagen klekker ut en raffinert plan: Han vekker Gunthers attrå til Brünnhilde og skatten, og får Guthrune til å ønske seg den sterke Siegfried til mann. Ved hjelp av en velkomstdrikk manipulerer han Siegfried slik at han faktisk glemmer Brünnhilde og begynner å ønske seg Guthrune til ektefelle. Siegfried er til og med beredt til å bli blodsbror med Gunther og – forkledt som Gunther – erobre Brünnhilde for ham; iført Tarnhelm er det en bagatell. Siegfried og Gunther begir seg til valkyrjenes fjell. Siegfried er blitt den intrigante Hagens villige verktøy. Hagen blir igjen for å bevokte hallen, og har bare én ting i hodet: ringen som Siegfried skal skaffe ham.
Samtidig oppsøkes Brünnhild av sine søstre. De kan fortelle at det har skjedd viktige ting i Walhall (Waltrautes fortelling). Wotan har nettopp vendt tilbake fra sine rastløse vandringer med bitene av det istykkerslått spydet. Han samler alle guder og helter rundt seg for å felle Verdensasken og bygge et enormt gravferdsbål rundt Walhall. Så setter han seg bare i høysetet, stum og alvorlig, men følger utviklingen i verden ved hjelp av sine to ravner. Akk, kom de bare tilbake med budskapet om at Brünnhilde hadde gitt ringen tilbake til Rhindøtrene slik at «guder og verden var fri for forbannelsens åk». Han får Waltraute til å framføre sitt ønske, men Brünnhilde blir rasende over Wotans forslag, for ringen er Siegfrieds kjærlighetspant og langt viktigere for henne enn gudenes og verdens elendighet. Waltraute må returnere med uforrettet sak.
Brünnhilde hører Siegfrieds horn, ler mot sin elskede, men fryser straks til is da hun ser en ukjent foran seg. Det er Siegfried i Gunthers skikkelse. Han river ringen fra Brünnhilde og tvinger henne til å tilbringe natta med ham. Som garanti for Gunther legger han sverdet mellom seg og kvinnen, som jo egentlig er hans, men det glemte han da «det aller beste alternativet» (Guthrune) ble forelagt ham.
Hagen vokter fremdeles hallen, og i drømme får han besøk av faren Alberich som innprenter at han må gjøre alt for å vinne ringen.
Neste morgen forflytter Siegfried seg ved hjelp av Tarnhelm tilbake til Gunthers borg ved Rhinen. Skrytende forteller han Hagen hvordan han røvet Brünnhilde som brud for Gunther, og viser stolt fram et annet bytte: ringen. Hagen kaller sammen hirden og lar forberedelsene til Gunter og Brünnhildes bryllup begynne. Da de høytidelig skrider inn blir Brünnhilde stående forferdet foran den uvitende Siegfried (han er jo påført hukommelsessvikt). Hun forstår ikke situasjonen, og forvirringen blir total når hun ser ringen på Siegfrieds hånd, det er jo egentlig på Gunthers hånd – hennes antatte erobrer fra siste natt – den skulle vært plassert.
Brünnhilde er dypt såret, hennes ære er ødelagt og hun vil ha hevn for det uhyrlige tillitsbruddet. Bare Siegfrieds død kan råde bot og Hagen tilbyr sin hjelp: ''«Bedratte kvinne! Den som forråder deg får smake min hevn.»'' Brünnhilde vet at Siegfried bare er sårbar i ryggen og advarer mot ærlig kamp mann mot mann. Gunter stritter først mot det planlagte snikmordet, men Hagen kjenner til hans ønske om å få fatt i ringen og overtaler ham til å godta manndrapet.
Dagen etter organiseres det en jakt der både Gunther, Hagen og Siegfried deltar. De mister sporet av en bjørn og treffer på Rhindøtrene som er beredt til å hjelpe dem på sporet igjen om de får ringen som skinner på Siegfrieds hånd. Siegfried nøler først, men mykner og vil oppfylle de tre «vannfuglenes» ønske. Men når de forteller om ringens farlige krefter, avviser han deres bønner, skryter om sine bedrifter og avfeier Rhindøtrenes advarsler. Så Siegfried beholder ringen og slutter seg til jaktselskapet igjen. Han innser at han er den eneste som ikke har fått et jaktbytte. Som kompensasjon synger han om sitt tidligere liv fram til det tidspunktet da han vant Brünnhildes kjærlighet. Da gir Hagen den «syngende helt» en drikk som gir ham hukommelsen tilbake, og forbløffet hører alle at han forteller om sin store kjærlighet til Brünnhilde. Som hennes ektemann føler Gunther seg krenket, og Hagen hevner ham ved å stikke Siegfried i ryggen: «Mened hevner jeg». I dødsøyeblikket innser Siegfried sin feiltakelse og sin kjærlighet til den «hellige brud», Brünnhilde. Mennene løfter liket av Siegfried opp på skjoldene og fører det over fjellene i en høytidelig prosesjon.
Musikk
I de tidlige operaene («Den flygende hollender», Tannhäuser, Lohengrin) forsøkte Wagner å minimalisere bruken av resitativ og ariescener («scena ed aria»). I Ringen gikk han et skritt videre og lot hver akt være et sammenhengende musikkstykke. Wagner beskrev i essayet Das Kunstwerk der Zukunft fra 1852 sammensmeltingen av dikt (libretto), musikk og sceneopptreden som «framtidas kunstverk». Han betegnet kunstformen som «musikkdrama» og refererte svært sjelden til sine verk som «operaer».
Som fundament for musikkdramaene innførte Wagner det han kalte «basistema» (Grundthemen), noe som ellers omtales som Leitmotif. Dette er gjentatte melodier eller harmonier, noen ganger i bestemte tonearter og ofte med samme orkestrering. De betegner gjerne en handling, et objekt, en følelse, en person eller noe annet spesifikt som nevnes i teksten eller opptrer på scenen. Wagner snakket alltid om Erinnerungsmotiven (minnesmotiver) som også kunne uttrykke «tanker», og beskrev hvordan dette ga tilhøreren informasjon om den musikalske eller dramatiske utviklingen på samme måte som koret gjorde i det greske drama. Selv om tidligere komponister hadde brukt ledemotiv, var måten Wagner brukte dem i Ringen nyskapende.
Alle viktige hendelser i Ringen ledsages vanligvis av ledemotiv, ofte kan lange musikksekvenser være basert utelukkende på disse. Et eksempel finnes i Ragnarok: Siegfrieds reise nedover Rhinen beskrives først ved hjelp av en rapsodi over Siegfrieds tema. Gradvis glir musikken over i Rhinens tema, for til slutt å ende opp i motivene som beskriver Gibichungenes hall. Det finnes dusinvis av individuelle ledemotiver i Ringen. De spilles ofte som musikalsk referanse til en rollefigur som presenteres på scenen, til en direkte tekstreferanse, eller til en mer subtil tekstimplikasjon. Mange dukker opp i flere av operaene, noen til og med i alle. I enkelte tilfeller, som med rollefiguren «Waldvogel», knyttes et knippe motiver til samme rollefigur.
Ettersom handlingen går framover, og spesielt fra tredje akt av Siegfried og utover, blir ledetemaene presentert i mer og mer sofistikerte kombinasjoner. Wagner benyttet seg også av Franz Liszts teknikk «tematiske metamorfose» for stadig å omarbeide og utvikle ledemotivene over i nye temaer. Et tydelig eksempel kommer i overgangen mellom første og andre scene i Rhingullet hvor det musikalske temaet som er knyttet til ringen (som nettopp er blitt smidd) omformes til temaet for Walhall, Wotans hovedsete og maktbase som nettopp nå står ferdig. Dermed skaper musikken en forbindelse mellom ringen og Walhall – de to maktelementene som tilintetgjøres på samme tid helt til slutt i syklusen.
Wagners bruk av ledemotiver er blitt kritisert for å være for opplagt. Enkelte har misforstått funksjonen og tolker den bare som en informasjon til lytteren om hvilken person eller handling som dukker opp på scenen eller i teksten. Spesielt har bruken av ledemotiv på slutten av Ringen fått mye kritikk. George Bernard Shaw avviste avslutningstaktene, Sieglindes tema med det såkalte Erlösung durch Liebe-motivet (dvs. «frelse gjennom kjærlighet»), med å si:
Theodor Adorno antyder at Wagner var usikker på hvordan han skulle avslutte syklusen, og derfor bare spant sammen noen opplagte temaer som mest av alt ble valgt fordi de var vakre:
Finland under Paralympiske vinterleker 2006
Finland deltok med sju deltakere i de paralympiske vinterlekene 2006 i Torino.
Nibelungenringen
Orkestrering
Wagner skrev Ringen for et ekstremt stort orkester. Den første operaen, Rhingullet, er skrevet for en besetning på 139 musikere. Et ordinært fullt bemannet symfoniorkester i dag har i underkant av 100 musikere, og orkestrene på 1800-tallet var gjerne mindre enn de er nå. Wagner spesifiserte nøye instrumenttyper og antall for hver av de fire operaene. Normalt vil det være problematisk å oppføre stykkene med fullt orkester – orkestergravene har sjelden plass til alle musikerne, eller det kan være andre praktiske problemer, som å skaffe til veie de angitte instrumentene. Etter at verket var ferdig fikk Wagner oppført operahuset Bayreuther Festspielhaus i den tyske byen Bayreuth spesielt for Ringen. Scenen ble bygget med tanke på at orkesteret ikke skulle overdøve sangerne, som ellers ville slitt seg ut i de lange forestillingene. Akustikken i dette teatret er en av de beste i verden; andre steder er det ofte vanskeligere å oppnå balanse mellom sangere og orkester. Hvert år arrangeres Festspillene i Bayreuth, hvor disse og andre av Wagners operaer framføres.
Wagners samfunnskritikk
Wagner var sterkt påvirket av den allmenne oppbruddstemningen i det tyske forbund, og årene 1848/49 fikk stor betydning for det idémessige innholdet i Ringen. Målet for den tyske revolusjonen i 1848/49 var en republikk – dette var tiden da Karl Marx og Friedrich Engels publiserte Det kommunistiske manifest, Mikhail Bakunin opererte som «revolusjonsfører» i Dresden, Ludwig Feuerbach propaganderte for «tankens frihet» og Proudhon skrev: «Eiendom er tyveri». I denne Sturm und Drang-perioden skapte Wagner samtidig to sceneverk som begge dreide seg om hvordan menneskene var blitt innfiltret i et nett av makt, eiendom og ufrihet: Siegfrieds Tod og Jesus von Nazareth. I «Meddelelser til mine venner» erklærte Wagner på sin sedvanlige, ugjennomtrengelige måte:
I Jesus så han et menneske som tok sin ensomme kamp mot den «romerske verdens æreløse, hule og avskyelige sanselighet» til en slik ytterlighet at han måtte forlate denne verden for å bane veien for en ny og bedre. I dette selvpålagte offeret så Wagner bare en «ufullkommen manifestasjon av den menneskelige impuls som driver enkeltindivider til å gjøre opprør mot en kjærlighetsløs allmennhet.» Med utgangspunkt i dette skrev han et drama i fem akter: Jesus von Nazareth, ein dichterischer Entwurf - som det er bevart ca. 40 sider av - hvor han kombinerte sitater fra evangeliene med sine egne fortolkninger. Det sentrale temaet er at Jesus, som Wagner oppfattet som kong Davids legitime arving, blir forsøkt vunnet for en oppstand mot den romerske undertrykkelsen av Judea, men i motsetning til hva mange ventet blir han en opprører som slåss for sosiale forbedringer og bekjemper «syndefallet» på den måten.