cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Helligåndskirken i København
Lysekroner
Lysekronen er fra ca. 1610, men ble først donert til kirken av baker Christian Drevitz i 1750. Hvor den har vært brukt før kirken fikk den, vet man ikke, men det finnes noen sannsynlige teorier. Sølvbeslagene er stemplet med de samme stempler som Christian IVs sølvalter i Frederiksborg slottskirke, noe som ifølge undersøkelser i 1958 skulle innebære at den senest er fra 1613, men kanskje samtidig med alteret fra 1606. Det er derfor nærliggende å forbinde lysekronen med Frederiksborg. Man vet at det har hengt en lysekrone med urverk i bedekammeret, men der er det så lavloftet at det ikke kan være denne kronen. En annen krone med urverk, som har hengt i kongens smykkekammer på Frederiksborg, nevnes senest i et inventarie fra 1677 med en beskrivelse som passer fint med Helligåndskirkens lysekrone. I et inventarium for Rosenborg slott fra Christian Vs tid nevnes en lysekrone med en beskrivelse som passer med kirkens. Ifølge kirkens overleveringer skulle kronen komme fra Københavns slott og det kunne passe med at den ble hjemløs da Christian VI bygget det første Christiansborg i 1730-40-årene. Det er altså mulig at lysekronen har flyttet rundt mellom tre kongelige slott før den fant sin plass i Helligåndskirken.
Malerier og glassmalerier
På nordveggen i koret henger et maleri av Adam Müller fra 1837 som forestiller Martin Luther i Worms. Det er skjenket av Kunstforeningen og har alltid hengt i koret. På vestveggen under orgelpulpituret sees Joakim Skovgaards «Mariæ bebudelse» fra 1897, som er skjenket av kirkevergen Georg Bestle.
I korets fire vinduer ble det i 1892–94 satt opp glassmalerier. I det nordøstvendte vindu ses evangelisten Johannes. Bildet er skjenket av Georg Bestle og hustru til minne om Christian IX og dronning Louises gullbryllup i 1892. Ved samme anledning ble maleriet i det sydøstvendte vindu skjenket av Carl Jacobsen. Det forestiller apostelen Jakob. Jacobsen skjenket også bildet av Maria Magdalena som sitter i det sydvendte vindu, i anledning av kronprins Frederiks (senere d. VIII) og kronprinsesse Louises sølvbryllup i 1894. Samme år ble et dekorativt glassmaleri av C.N. Overgaard, skjenket av Pauline Margrethe Husted, og satt i det østvendte vindu, men det synes å ha gått tapt ettersom det i dag sitter klart glass i vinduet.
Fire små ovale glassmalerier fra 1700-tallet med scener fra Jesu liv er overdratt til Nationalmuseet.
Tårnur, klokker og klokkespill
Helligåndskirkens tårnur nevnes så tidlig som i 1562 og i 1651 foreskrev reglene for kjøpmennene og kremmernes laug at de skulle rette seg etter Helliggeistes ur. Etter branden ble det satt opp et nytt verk i 1734, bygget av Peter Matthiesen. Urskivene ble forgylt og Ernst Didrich leverte fire koppervisere, én til hver skive (minuttvisere bruktes ikke). I 1747 ble verket forbundet til en urskive inne i kirken på korets nordvegg som også viste månens faser. Den synes å ha vært avskaffet i forbindelse med renoveringen i 1846.
Inventariet fra 1727 nevner to klokker i tårnet fra 1589 og 1640 samt to mindre klokker i takrytteren, som alle har gått tapt. Etter brannen ble det i 1732–33 anskaffet fire klokker, som alle ble støpt om i 1931 og man bevarte de originale innskriftene. Det er disse klokkene som stadig henger i tårnet.
Det første klokkespill, eller sangværk som det tidligere kaltes, ble anskaffet i 1647-49 og besto av 19 klokker støpt av Henrik Vestrinck. Det spilte en salmemelodi hver halve time og ble også flittig benyttet ved begravelser. I 1718 endret Johan Mercki det slik at det kunne utføre dobbeltslag; verket gikk tapt ved brannen i 1728. Mens kirken brant spilte det salmen «Vreden din afvend, Herre Gud, af nåde», som det også hadde spilt ved innvielsen.
Først i 1947 fikk kirken et klokkespill igjen. Det ble fremstilt av Jydsk Jernstøberi og Maskinfabrik og omfattet 41 klokker. Det ble innviet 28. november med samme salme, som dets forgjenger. I januar 2003 ble et nytt klokkespill med 49 klokker innviet og det gamle overlatt til Dansk Klokkemuseum. Det nye verket er fremstilt av det hollandske firmaet Koninklijke Eijsbouts.
Kirkegården
Etter omleggingen til sognekirke fikk man behov for en kirkegård og den lå først syd for kirken ned til Fisketorvet (nå Strøget). I 1607 overlot Christian IV klosterets urtegård til kirken og kirkegården ble utvidet på nordsiden, så langt at det etter brannen i 1728 ble skåret noe bort ved gjennomføringen av Kokkegade (nå Valkendorfsgade).
På 1700-tallet omtales de forskjellige delene av kirkegården med egne navn og de har forskjellig status. Vestre kirkegård lå mellom Helligåndshuset og den vestre muren. Søndre kirkegård mellom kirken og Strøget. Vinkelen mellom koret og bygningene i sydøstre hjørne av området som tilsynelatende alltid har ligget der, kaltes sprøytehuskirkegården. Østre kirkegård var stripen fra korgavlen, langs Lille Helliggeiststræde (nå Niels Hemmingsensgade) opp til Valkendorfgade. Endelig var nordre kirkegård den gamle urtegården og området nord for og fra 1710 dog omtalt som søndre hhv. nordre afdeling. Østre kirkegård var forbeholdt fattigbegravelser, mens sprøytehuskirkegården og nordre avdeling av urtegården var forbeholdt «honette borgerfolk».
Kirkegården ble nedlagt i 1851 da det ble forbudt å foreta begravelser innenfor vollene og området var lukket for offentligheten bortsett fra under gudstjenester frem til 1895, hvor det ble et offentlig anlegg, noe det fortsatt er.
Kirken
Av Helligåndskirkens tidligere rikdom av gravstener og epitafier er det ikke mye igjen. I selve kirkerommet er det ikke bevart noe, i Helligåndshuset finner man en håndfull epitafier langs veggene og noen gravstener i gulvet. I den gamle urtegården er området langs kirkens nordmur mellom Griffenfelds kapell og Helligåndshuset gjerdet inn med det gamle smijernsgitteret som satt på tårnet før rekonstruksjonen av Valkendorfs spir og det sees et snes gravstener og noen mindre epitafier, dels på jorden, dels murt inn i kirkens og Helligåndshuset murer.
Takket være Peder Hansen Resen vet man imidlertid litt om hva det var å se i kirken før brannen. I hans Atlas Danicus er det gjengitt tegninger av noen epitafier og i Inscriptiones Hafnienses er det inskripsjoner fra noen av gravstenene. Man kan lese at den eldste stenen som Resen har skrevet av lå over Peder Villadsen (stavet Per Willatzen i avskriften), borgermester i København. Resen har skrevet dødsåret som M.D.XXXV (1535), men senere historikere mener at Resen må ha lest feil og at dødsåret må være 1539. Teksten er på dansk og ikke på latin som var vanlig i katolsk tid. Den slutter ikke med et skriftsted, som man tidligere brukte, men med Villadsens munnheld:«Den som vel lefver hand ikke ilde døer.»
De eneste minnene i kirkerommet om de mange begravelsene under gulvet er to tavler med navnene på i alt ni standspersoner som døde mellom 1544 og 1697. De henger på hver side av inngangen fra våpenhuset. Blant gravminnene er en minneplate over Ejnar Asbø, kordegn ved kirken, som døde i 1944 «som offer for Danmarks sag». Det henger på vestveggen i søndre sideskip. Et annet minnesmerke fra okkupasjonen står på plassen syd for kirken: Den ukjente konsentationsleirfanges grav. Støtten er tegnet av Kaare Klint og innskriften er av Halfdan Rasmussen. Asken av to ukjente konsentrationsleirfanger er nedsatt under den. Den ble avduket i 1950.
Helligåndshuset
[[Fil:Helligaandskirken Copenhagen epitaph juul.jpg|thumb|left|Peder Juuls epitafiums inskripsjon: ANNO 1667 LEGEREDE AFGANGNE PEDER IUULS ARVINGER TIL KIRKEN FOR DETTE EPITAPHII OPSÆTTELSE 500 SLETTEDALER ANNO 1695 BLEV TIL DETS REPARATIONS VEDLIGEHOLDELSE ENDVIDERE GIVET 300 SLETTEDALER ANNO 1728 BLEV DET AF ILDEBRANDEN BESKADIGET OG GANDSKE FORBRÆNDT ANNO 1747 ER DET IGIEN AF STADENS
MAGISTRAT BESORGET ISTANDSADTIb Rasmussen]]I Helligåndshuset er det i dag seks epitafier på veggene og syv gravstener i gulvet samt to mindre stenplater i vinduesnisjene under de to sydligste vinduene, som ble avdekket ved avrensingen av den gamle kalken i april/mai 2008. Platen i østveggens nisje er et epitafium over Eggert Rasmussen som hadde grav nr. 15 under stenplaten. I vestveggens nisje er inskripsjonsplaten fra Peder Juuls epitafium, som hang foran vinduet. I Danmarks Kirker beskrives platen.
I Danmarks Kirker redegjøres det for 13 epitafier hvorav tre er utenfor i urtegården og resten i Helligåndshuset. Tre epitafier er altså gått tapt siden. Av de gjenværende er det eldste i Helligåndshuset fra 1779 og satt over Agnete Lunding. De øvrige er også fra siste del av 1700-tallet på nær ét fra 1896 og satt over justitsråd Christian Hee-Wadum og hustru Margrethe Lange, som hadde testamentert sin formue til et fond for utdannelse av «unge søkrigere». Det er satt av Søofficersskolen.
Nationalmuseet redegjør også for syv gravstener i kapellet som ikke var tilgjenglige på det tidspunkt, da de lå under et plankegulv fra 1918. Storck har imidlertid tegnet dem inn på en plan over huset fra 1882, hvor de ligger i det systemet av fire nord-syd-gående rekker av graver som kapellet var oppdelt i.
I dag er plankegulvet erstattet av et flisegulv og det ligger syv store gravstener ned langs rommets midtlinje, fordelt mellom søylene. Nationalmussets identisering av stenene stemmer med seks av de stenene som ligger i gulvet i dag, men den siste, som de mener er over Eggert Rasmussen, bærer i dag innskriften:
" HER UNDER HVILER ERLIG OC VELACHT MAND HEINDRICH MOTTOL MED SIN KIERE HUSTRU IEHANNE TERKELS DATTER OC TILHØRRER DENNE STEN OC BEGRAVELSE STED ERLIG OG VELACHT MAND IØRGEN BIRMAN BORGER OC KOBERSCHMID HER UDI KØBENHAVEN MED SIN KIERE HUSTRUE MARIA WOGENERS SAMBT DERIS BØRN OC ARFVINGER. ANNO 1669 ".
Petter Planke
Petter Sverre Planke (født 7. mars 1936) er én av gründerne av selskapet Tomra Systems.
Helligåndskirken i København
Helligåndshuset
Hvis årstallet står til troende, er stenen med god margin den eldste av de seks stenene som har bevart innskrift. De øvrige er fra 1757–1786.
Petter Planke
Sammen med sin bror Tore Planke etablerte Petter Planke returautomatselskapet Tomra i 1972. Han forlot firmaet i 1986.
Helligåndskirken i København
Urtegården
Ved inngjerdingen langs kirkens nordvegg finnes de resterende av de 27 gravstenene som Danmarks Kirker beskriver, men flere av dem er så forvitret at de ikke lenger lar seg identifisere. Den eldste som kan identifiseres – ikke på grunn av dens tilstand, men på dens plassering – er lagt over borger og skomaker Hans Federsen og hustru i 1758.
Petter Planke
Planke ble i 2015 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for «sin innsats for norsk næringsliv.»
Helligåndskirken i København
Urtegården
Den nyeste stenen er fra 1865 over Johan Gabriel Linde, sønnesønns sønn af Arved Christian Linde, hvis sten fra 1762 også sitter i kirkemuren. Lindefamilien er forøvrig representert med hele seks medlemmer. De to eldste epitafier fra 1590 og 1602 er murt inn i Helligåndshusets østvegg, mens det tredje, hvor bare innskrifttavlen er bevart, sitter mellom gravstenene i kirkens nordmur.
Tanabreddens Ungdom
Tanabreddens Ungdom (samisk: Deatnogátte Nuorat) var en samisk musikkgruppe som ble etablert i 1973 i Tana. Den besto av Irene Pettersen, Leif Wigelius, Ingvald Guttorm og Hartvik Hansen. Gruppen ble kjent som den første som populariserte joik med plateutgivelse (MAI 7402, 1974). I en tid da joik var tildels forbudt i norsk skole og kirke, skapte dette meget publisitet, og platen solgte over 20 000 eksemplar og var representert på Norsktoppen.
Spratlyøyene
Spratlyøyene er en gruppe av ca. 600 små øyer, korallrev og undervannsskjær i Sør-Kina-havet. Bare om lag 18 av disse øyene er «tørre» ved høyvann.
Territorialkrav i konflikt
Folkerepublikken Kina, Taiwan, Filippinene, Vietnam, Malaysia og Brunei har framsatt krav om jurisdiksjon (overherredømme) over hele eller deler av Spratlyøyene. Kina (se «Den nistiplede linje»), Taiwan og Vietnam krever hele øygruppen, mens de øvrige krever kun deler. Kina kaller øyene for Nansha, Vietnam Truong Sa og Filippinene Kalayaan. Alle statene, unntatt Brunei som kun har territoriale krav, kontrollerer en eller flere av øyene militært ved utplasserte garnisoner. Området er omdiskutert; det er altså ingen stat som har anerkjent jurisdiksjon over området.
Folkerepublikken Kina betrakter området som en kommune i byprefekturet Sansha.
Områdets betydning avgjøres i første rekke av den interesse de omkringliggende stater – og eventuelle stormakter – viser for øygruppen, og konflikter i forbindelse med dette. Området har allerede en økonomisk betydning gjennom rikt fiske (Sør-Kina-havet framstår som en av verdens viktigste fiskeregioner). Det har vært gruvedrift og mineralutvinning på øyene og det er også mulig at det kan være store forekomster av olje og gass i området. Plassering i forhold til skipsfart og mulighet for sjøkontroll er strategisk viktig. I den sammenheng har det amerikanske Forsvarsdepartementet listet Sør-Kina-havet, inkludert Spratlyøyene som en av åtte «US Lifelines and Transit Regions», hvor all skipsfart skal kunne seile uhindret.
Det har vært flere væpnede sammenstøt i området; det alvorligste er kanskje i 1988 mellom Kina og Vietnam med mer enn 70 drepte og savnede. Også senere har det vært alvorlige hendelser, og i januar 1995 var det for første gang et sammenstøt mellom Kina og et ASEAN-land ved at kinesiske soldater fjernet filippinske fiskere fra Mischief Reef, som ligger innenfor det område Filippinenes krever som eksklusiv økonomiske sone. Det har også vært skyteepisoder mellom Taiwan og Vietnam, mens den mest vanlige hendelse er fiskere som blir oppbrakt og arrestert av en av de andre nasjonene som har krav på øygruppen. I 1998 ble det observert at Kina hadde utplassert «Silkeorm»-sjømålsmissiler på en av øyene. Det er slik sett ingen tvil om at området kan anses som et potensielt kriseområde for en regional konflikt.
Hans Morten Haugen
Hans Morten Haugen (født 1971) er en norsk statsviter, som er professor i internasjonal diakoni ved VID vitenskapelige høgskole. Han har en tverrfaglig orientering og har særlig forsket på rettigheter, rettferdighet og inkluderende utvikling, herunder emner som sosiale menneskerettigheter, urfolksrettigheter og sosialetikk.
Han er utdannet cand.polit. i statsvitenskap ved Universitetet i Oslo i 1995 og tok doktorgrad ved Norsk senter for menneskerettigheter ved Det juridiske fakultet ved UiO i 2006 med avhandlingen The right to food and the TRIPS agreement. Han er ikke jurist, men har som statsviter forsket på problemstillinger i skjæringsfeltet mellom statsvitenskap, utviklingsstudier og rettsvitenskap. Han tok sin andre doktorgrad (dr.philos.) i statsvitenskap ved UiO med avhandlingen Majoritetskirker i den offentlige samtalen om immigrasjon og minoritetsintegrering i Skandinavia i 2022. Han har tidligere arbeidet for Kirkens Nødhjelp i Jerusalem og ble professor ved daværende Diakonhjemmet Høgskole (nå VID) i 2015. Han var den første mottageren av VIDs forskningspris.
Sherlock Holmes (1916)
Sherlock Holmes er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Arthur Berthelet.
Sam McEntee
Sam McEntee (født 3. februar 1992) er en australsk friidrettsutøver som konkurrerer i langdistanseløp.
Sherlock Holmes (1916)
Handling
Ett par svindlere holder unge Alice Faulkner fanget mot hennes vilje, i håp om å finne ut hvor noen brev befinner seg - som kan utgjøre en skandale for den britiske kongefamilien.
Sam McEntee
Han representerte Australia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i forsøksheatet på 5000 meter.
Sherlock Holmes (1916)
Handling
Og dermed blir Sherlock Holmes også involvert i saken...
Shell 43
Shell 43 er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Reginald Barker.
Sverre Porsanger
Sverre Porsanger (født 1963) er en samisk skuespiller og filmregissør, bosatt i Utsjok i Finland. Han ble kjent som samegutten «Ante» (seks episoder av Tor Edvin Dahl, NRK, 1974), videre vært ved Beaivváš Sámi Teahter i Kautokeino (1984–90), spilt Sierge i Nils Gaups Oscar-nominerte Veiviseren (Ofelaš) (1987), i Stol på ministeren (1996) og portrettert samisk privatdetektiv Ante i Detektor (2000). Han hadde hovedrollen som Emil i Lars Göran Pettersons Bázo (2003) og var med i Einar Matres komedie Jakten på Gullreinen (2005). I 2012 spilte Sverre Porsanger i tv- serien Lilyhammer, som dr. Utsi.
Porsanger med Transjoik og Tone Åse ga ut Lávlu lávlla, dikt av Eino Leino, oversatt til nordsamisk av Pekka Sammallahti (Iđut, 1993). For Sámi Radio har han vært komifiguren Jorggu-Lasse, og forøvrig laget filmsekvensene og Juovlaskalla (2003) og Maija ja Sujujujjá (2004). Regionskunstner 1999–2003.
Shell 43
Handling
Historien er sentrert rundt William Berner som blir sendt til Tyskland under andre verdenskrig, under dekke av å være en amerikansk krigskorrespondent.
Men egentlig er Berner en hemmelig britisk spion.
Tachyporini
Tachyporini er en gruppe (stamme) av biller som hører til familien kortvinger (Staphylinidae). De er små til middelsstore, som oftest glatte og blanke biller som kan kjennes på et stort og bredt brystskjold (pronotum) og et forholdsvis lite, rundt hode.
Utseende
Små til middelsstore (2 – 12 mm), vanligvis glatte og blanke biller. Kroppen er lett flattrykt. Mange arter er ganske fargerike i rødt, gult og svart, andre er rødgule, brune eller svarte. Hodet er temmelig lite og avrundet, antennene er lange og oftest tykkere mot spissen. Palpene er ofte forholdsvis lange, den store slekten Mycetoporus kjennes på at palpenes ytterste ledd er kort og nålefint. Brystskjoldet (pronotum) er stort og hvelvet, vanligvis blankt, ofte med punktgroper der det kan sitte en børste. Dekkvingene er av varierende lengde, parallellsidige, glatte eller fint punkterte og hårete, gjerne glinsende. Dekkvingene har ofte enkeltstående lange børster enten på sidene eller oppe på ryggen. Bakkroppen er vanligvis langstrakt, tett punktert og fint hårete. I alle fall de bakerste bakkroppsleddene har lange, utstående børster ved bakhjørnene. Beina er forholdsvis korte og som oftest gul- eller rødaktige på farge.
Levevis
Mange av artene er skogsinsekter som er knyttet til sopp, både hattsopper og poresopper (kjuker). Både de voksne billene og larvene kryper rundt på og inne i soppen, der de trolig spiser andre insekter, særlig larver av soppmygg og andre tovinger. Siden byttedyrene (og soppen) er mest aktive om høsten er de fleste artene i denne gruppen høstaktive. Mange av artene i den artsrike slekten Tachinus er ofte å finne ved gjødsel, spesielt ferske kuruker. De spiser trolig ikke gjødselen, men lever av andre insekter de finner der. Disse artene er tallrike der det beiter husdyr i sommerhalvåret. Dråpekortvingene flyr godt og treffes ofte flyvende.
Systematisk oversikt / norske arter
Gruppen er nylige blitt omdefinert ved at noen slekter er flyttet til Vatesini, en annen gruppe slekter er slått sammen med slektene før plassert i Megarthropsini til en ny stamme, Tachinusini.
Richard Carapaz
Richard António Carapaz Montenegro (født 29. mai 1993 i El Carmelo, Carchi) er en ecuadoriansk syklist.
Movistar-sjefen Eusebio Unzué hentet han til Europa og rekrutteringslaget Lizarte i 2016.
På åttende etappe av Giro d’Italia 2018 tok han Ecuadors første etappeseier i en Grand Tour. Han endte på fjerdeplass sammenlagt.
Ett år senere stilte han til start i Giro d’Italia 2019, og ble nevnt som en av utfordrerne til favorittene. Han vant 4. etappe, og etter å ha vunnet den 14. etappen overtok han sammenlagtledelsen som han beholdt ut rittet.
Central (Hongkong)
Central (, eller Central District; tidligere Choong Wan eller Chung Wan) er Hongkongs finans- og forretningssentrum. Det var i dette strøket at den første bebyggelse i Victoria City reiste seg. Hovedgaten gjennom strøket er Connaught Road.
Central er et trafikknutepunkt på Hongkongøya. Airport Express og den parallelt løpende med denne Tung Chung Line har endestasjon i MTR-stoppestedet Hong Kong. Her tilbyr en rekke flyselskap Check-in og bagasjeinnlevering for Hong Kong International Airport. En annen MTR-stasjon er Central, der Island Line har stoppested og Tsuen Wan Line har endestasjon.
Fra Central Ferry Piers går det ferjer til de omliggende øyer, blant annet til Lantau, Lamma og Cheung Chau. Star Ferry trafikkerer mellom Central og Kowloon. Fra Hong Kong Macau Ferry Terminal går det gerjer til Macao og til en rekke byer i Fastlands-Kina.
Motorveien Route 4 løper gjennom Central, og med Central–Wan Chai Bypass er det i ferd med å bli bygget nok en motorvei. Trikken Hong Kong Tramways går langs Des Voeux Road gjennom Central.
Rulletrappsystemet Central Mid-Levels Escalator knytter forgjengere som vil mellom Central og Mid-Levels.
Unnskyld, vi gifter oss
Unnskyld, vi gifter oss (orig: Le gendarme se marie) er en fransk filmkomedie fra 1968 med Louis de Funès i hovedrollen. Regi er ved Jean Girault.
Dette er en tredje av i alt seks filmer i Gendarmen-serien.
Handling
Cruchot er gendarm i Saint-Tropez og møter enken Josephia (Claude Gensac), og forelsker seg momentant. Men hans datter er ikke like begeistret når hun får høre at de ønsker å gifte seg og prøver derfor å legge alle slags hindringer i veien for et bryllup. En rekke vanvittige forviklinger oppstår.
I rollene
(utvalg)
Hudbremser
Hudbremser (Oestromyiinae og Hypodermatinae) er en delgruppe (underfamilier) av bremser, som er fluer, som sammen med mygg, utgjør tovingene (Diptera). Det latinske navnet betyr de som er under huden.
Hudbremser er (var) av stor økonomisk betydning fordi noen av artene snylter på husdyr og forårsaker store plager og produksjonstap. De fleste av de voksne fluene ligner humler. I dag er de to hudbremsene som angriper storfe, ganske sjeldne, men reinbremsen er fortsatt et betydelig problem i reindriftsnæringen.
Utseende
Hudbremser er korte og kraftige, de fleste artene er tett hårete, men arter som lever i ørkenstrøk er snaue. Mange arter, som reinbremsen, ligner humler og får trolig være i fred for insektetende fugler på grunn av dette.
Middelsstore til store (10 – 22 mm) fluer. Brystet (thorax) er bredt, kledt med fine hår, men uten tydelige, lange børster. Bakkroppen er avrundet og ganske stor hos hunnene, slankere hos hannene.
Vingene er forholdsvis små, klare eller røykfargede, omrisset er litt bølgende. Bak vingefestet, i "armhulen", sitter et uvanlig stort nedre vingeskjell (thoracalsquama).
Beina er korte og kraftige, med store klør ytterst på føttene.
Hodet er forholdsvis lite, rundt, med runde fasettøyne. Pannen er dekket med fine hår, men mangler kraftige børster. Antennene er ganske korte og delvis dekket av en hylle dannet av pannens fremkant (lunula). Kinnene (området under fasettøynene) er ganske dype, med fine hår, men uten børster. Munndelene er sterkt redusert siden de voksne fluene ikke tar næring til seg.
Larvene er hvite, tykke og ovale, med tykk hud. Huden er ganske ru på grunn av områder med korte kroker. De har ikke noe tydelig hode, men bakenden kan kjennes igjen på det to åndehullene (spirakler).
Levevis
Alle hudbremsene er parasitter som utvikler seg under huden på pattedyr. De ulike artene spesialiserer seg på et eller noen få vertsdyr, men arter i denne familien kan angripe gnagere i musefamilien og ekornfamilien, pipeharer som tilhører ordenen haredyr, og hjortedyr og kveg som tilhører klovdyrene. Det er særlig de artene som angriper hovdyr som er av økonomisk interesse.
De voksne fluene har reduserte munndeler og tar ikke til seg næring. Hunnene bruker et langt, utskytbart eggleggingsrør til å legge egg på hårene til vertsdyret. Eggene har en spesiell klamme som fester dem til håret. Hver hunn kan legge 300-800 egg. Etter noen dager klekkes eggene og de nyklekte larvene borrer seg inn under huden. Larvene til de artene som snylter på smådyr utvikler seg der de borret seg inn, vanligvis på oversiden av dyret, mens hos de artene som snylter på hjortedyr og kveg blir eggene lagt og larvene borrer seg inn på buksiden. De vandrer så under huden til ryggen på dyret der de legger seg til ro og utvikler seg ferdig.
Noen arter, blant andre liten kubrems, har et stadium der de sitter i svelget til verten før de vandrer ut under huden. Når larvene er på plass på ryggen dannes det en kapsel rundt dem, en såkalt værbyll. Disse er godt synlige fra utsiden som et par centimeter store byller. Artene som lever på mus og pipeharer utvikler seg ganske raskt, vanligvis på mindre enn en måned. Artene som lever på større dyr overvintrer under huden på dyret.
En pest og en plage
Det er liten tvil om at hudbremsene kan være til stor plage for sine vertsdyr. Bremsene gir fra seg en karakteristisk summing når de flyr, og bare lyden av denne summingen kan få dyrene til å løpe ut i panikk. Reinen søker ofte ut på snøfenner om sommeren for å unngå reinbremsen, da det viser seg at de varmekjære reinbremsene nødig flyr langt over snø. Dersom dyrene stadig blir skremt opp av bremser går det hardt ut over beitingen og dermed tilveksten. Dette fører til sterkt redusert kondisjon hos hjortedyr og melkeproduksjon hos kyr.
Enkelte dyr kan bli meget sterkt angrepet av bremselarver. Man har funnet 18 larver på en markmus, 100 larver på en pipehare (som er omtrent på størrelse med et marsvin), over 150 på ei ku og opptil 1500 på en rein. Ved så store angrep kan bremselarvene medføre høy dødelighet.
Et annet økonomisk problem er at larvene etterlater seg hull i skinnet og dermed gjør huden ubrukelig for garving. Man har gjennomført utryddingskampanjer mot de artene som angriper storfe, og disse har stort sett vært vellykkede, slik at kubremsene er ganske sjeldne insekter i dag. Men reinbremsen er fortsatt et betydelig problem.
Selv om mennesker ikke er noen foretrukket vert for bremser kan også mennesker bli rammet. Det er rapportert tilfeller av at mennesker får larver av reinbrems i øynene, noe som kan ramme synet.
Raske og utholdende flygere
Til tross for at hudbremsene virker veldig trege når de sitter i ro, og at vingene deres er ganske små, er de trolig de raskeste flygerne blant fluene. Det kraftige brystet rommer store flygemuskler. Mange hudbremser snylter på rasktløpende dyr, men de er fullt i stand til å holde følge. Det er vanskelig å måle akkurat hvor raskt de kan fly og det har tidligere blitt publisert urealistiske tall (noen har ment at hudbremsene kan fly raskere enn lydens hastighet!). Nyere målinger kan tyde på at hudbremsene når hastigheter på 80 – 100 kilometer i timen, som er meget respektabelt for en flue.
I et forsøk, der en ville finne ut hvor langt insekter (fortrinnsvis skadedyr) flyr ble også noen reinbrems brukt. (se kilde) Forsøket gikk ut på at fluen, på brystetpartiets oppside (ryggsiden), ble limt fast til en «flygemølle» som stod helt plant på underlaget. En flygemølle er et apparat med en lett karbonfiberstang ut til siden. Denne stangen kan roteres, og er festet med minst mulig friksjon. Når bremsen så flyr vil den rotere stangen, eller armen, og apparatet registrerer hver runde. Reinbremsen fløy opptil 30 timer. Med en normal fart på 30 km/t blir det en 900 km lang strekning. Det er like langt som fra Alta til Trondheim. Dersom farten var høyere eller den fikk hjelp av medvind ville reinbremsen tilbakelegge en enda større avstand. Og dette uten matpause. Brems tar ikke til seg næring som voksne.
Samles på toppene
Hudbremsene tar ikke næring til seg som voksne og lever derfor ganske kort tid, typisk omtrent en uke. Samtidig snylter de på dyr som gjerne vandrer mye, noe som gjør at de klekkingsklare puppene blir spredt over et stort område. Dette skaper problemer når kjønnene skal møtes, for de må finne hverandre over store avstander på liten tid. En del arter har løst dette problemet ved at de nyklekte fluene søker mot det høyeste punktet i terrenget, der de møtes. Derfor finner man ofte bremser på bare fjelltopper der det ikke ser ut til å være noe for dem i det hele tatt. Dette kan utnyttes om man vil bekjempe hudbremsene, siden store deler av bestanden passerer forbi noen få punkter i terrenget.
Systematisk inndeling / norske arter
I nyere systematikk er alle bremser (Oestridae), regnet som en familie, da bestående av flere underfamilier. Disse kan deles inn etter hvor på vertsdyret larven lever som parasitt, nesebremser, magebremser og hudbremser. Bremser tilhører overfamilien Oestroidea. De andre familiene i denne gruppen er Mystacinobiidae, Spyfluer, Kjøttfluer, Skrukketrollfluer og Snyltefluer.
Lajos Kada
Lajos Kada (født 16. november 1924 i Budapest i Ungarn. død 26. november 2001 i Budapest) var en katolsk erkebiskop og diplomat for Den hellige stol.
Titulærerkebiskop, nuntius til Costa Rica
Den 20. juni 1975 utnevnte pave Paul VI ham til titulærerkebiskop av Thibica og apostolisk nuntius til Costa Rica. Hsn ble bispeviet den 20. juli 1975 av kardinal Jean-Marie Villot; medkonsekratorer var kurialbiskopene Giovanni Benelli og Corrado Bafile.
Nuntius til El Salvador
Pave Johannes Paul II utnevnte ham til nuntius i El Salvador den 15. oktober 1980.
Vatikanet
Han ble utnevnt til sekretær for Kongregasjonen for gudstjenesten og sakramentsordningen den 8. april 1984.
Nuntius til Tyskland
Fra 22. august 1991 var han nuntius til Forbundsrepublikken Tyskland. I hans embetstid var det blant annet opprettelse av nye bispedømmer i det gamle Øst-Tyskland etter gjenforeningen, noe han var særlig engasjert i.
Nuntius til Spania og Andorra
Den 22. september 1995 ble Kada utnevnt til nuntius til Spania og den 6. mars 1996 ble han også utnevnt til nuntius til Andorra.
Den 1. mars 2000 godtok Johannes Paul II Kadas avskjedssøknad av aldersgrunner. Han tilbrakte det siste året av sitt liv i sin private villa i Ungarn.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Panzerfaust
Panzerfaust (tysk for «panserneve», i flertall Panzerfäuste) eller Panzerabwehrrohr («panserforsvarrør») var et rimelig og revolusjonerende tysk engangs panservernvåpen fra andre verdenskrig.
Den besto av et lite, ferdigladet utskytningsrør som avfyrte et høyeksplosivt panserbekjempende stridshode med en hulladningsmekanisme, og var ment å bli operert av en enkelt soldat.
Effektivitet
Våpenet kunne gjennomsnittlig trenge gjennom 200 mm stål og var derfor effektivt mot de fleste av den tids panservogner.
Med hulladningsteknologi mistet den ikke penetreringsevne over avstand.
Rimelighet
Etter at tyskerne lagde Panzerschreck, en kopi av den amerikanske bazookaen, så de nytten av slike våpen.
Panzerschreck var dyr å produsere, og krevde helst to mann for å operere effektivt, så de lagde engangsvåpenet Panzerfaust, som var rimelig å produsere og meget enkelt å betjene.
Modeller
Våpenet ble utviklet og satt i bruk i 1943, og kom i en rekke forskjellige modeller: 30, 60, 100, 250. Totalt ble det produsert mer enn 6 millioner enheter.
Andre bruksområder
Panzerfaust ble fort populær både blant de tyske soldatene som fikk dem utlevert, og blant de allierte styrkene som erobret dem.
I de vanskelige kampene i byer var de særlig effektive mot fiendtlige stridsvogner, samtidig som de kunne sprenge hull i murer og andre hindringer slik at de stridende kunne unngå å bli eksponert i gatene.
På grunnlag av dette tyske designet utviklet russerne RPG-våpen (Ruchnaya Protivotankovaya Granata).
Aktiv Mestring
Aktiv Mestring er en sosial møteplass med tilbud om fysisk aktivitet. Det er et tilbud til alle i alderen 18–67 år som er tilknyttet NAV-systemet. Aktiv Mestring ble etablert i 2005 i Sandefjord. Det var et samarbeid mellom IL Runar som frivillig organisasjon og Lene Andersen som initiativtaker og ideutvikler. Aktiv Mestring har dessuten et Partnerskap for Folkehelse. Det innebærer at det er et samarbeid mellom kommunen, fylkeskommunen, fylkesmannen og en frivillig organisasjon. Nå er IL Runar erstattet av Vestfold Idrettskrets. Det er oppført som eier av prosjektet. All registrering skjer på Idrettens Hus i Sandjord.
I Larvik ble Aktiv Mestring etablert i et samarbeid med Larvik Læringssenter ved avdeling Norskskolen. Larvik kommune er en viktig bidragsyter. Den har dessuten fokus på fysisk aktivitet i kommunen for 2008. Det skjer også et samarbeid med Kultur i Psykiatrien (Kip) om aktivitetsplanen og videreutvikling samt lokalene og instruktørene til SPENST. Andre om medvirker er iFokus, Voksenopplæringen, Salsa, NAV-senteret og idrettslagene. Flere står på listen for markedsføring,
Internasjonalt år for poteten 2008
Internasjonalt år for poteten 2008 er en markering av FN om at potet er viktig i dietten til verdens befolkning, og at det er nødvendig å rette verdens oppmerksomhet på den rollen som poteten kan få i å gi sikringskost og forhindre fattigdom. FAO er invitert til å tilrettelegge markeringen.
The corresponding resolution adopted on 25. november 2005 av FAO, som er å tilrettelegge implementeringen av året, erklærte "behovet for offentlig oppmerksomhet om det forhold som finnes mellom fattigdom, matsikring, feilernæring og det potentielle bidrag fra poteten til å bekjempe sult."
This is one of many internasjonal markering erklært for spesielle dager, måneder og år. Året 2008 er delt med International Year of Sanitation.
Det er håpet at International Year designation vil gjøre for poteten hva International Year of Rice (2004) gjorde for den matvaren, nemlig inspirere utstillinger, utdanningsprogrammer, filmer, publikasjoner og større internasjonal oppmerksomhet om multinasjonale anstrengelser på vegne av våre matresurser.
2008 er også nasjonalt år for poteten i Peru.
Du er mitt eventyr
Du er mitt eventyr (svensk: ) er en svensk filmkomedie fra 1958, i regi av Stig Olin. Manuset ble skrevet av Hasse Ekman og Stig Olin etter en idé av norske Eva Seeberg og Nils R. Müller.
Mikael Rönnberg
Mikael Rönnberg (født 6. februar 1957 i Stockholm) er en svensk tidligere fotballspiller. Rönnberg, som var midtbanespiller, har spilt for flere svenske klubber, blant disse Hammarby IF, hvor han både startet og avsluttet karrieren, samt i Malmö FF. Rönnberg har også spilt i greske Larrisa, samt i amerikanske Dallas Sidekicks. Rönnberg har seks landslagskamper og én landslagsscoring for Sverige.
Rönnberg har også medvirket i en TV-serie om den fiktive fotballklubben Åshöjdens BK. Rönnberg spilte karakteren Anders Sjögren i serien, som ble produsert på 1980-tallet.
Du er mitt eventyr
Handling
Lena er veldig effektiv og ambisiøs. Dette får Tore til å føle seg stadig mer fortrengt i sitt tidligere egne rom. Tore føler også en tiltrekning til Lena og under et felles oppdrag i fjellene viser han sine følelser. Innen kort tid er de gift. Samtidig fortsetter Lenas journalistiske fremganger.
Paret får en sønn og de ansetter en hushjelp for at de begge skal kunne arbeide, men hushjelpen sier opp og etter å ha avskjediget sin fjerde hushjelp avgjør Tore saken. Ettersom han tjener mindre blir han helt enkelt hjemme med sønnen.
Lena er glad over at hun kan satse på sin karriere og hun jobber veldig intensivt. Tore får se stadig mindre til henne. En dag ringer det på døren. Utenfor står en ung kvinne, Chris Blom, som er elev på Konstfack. Hun prater om et utannonsert rom. Tore, som er noe overrasket over dette, går likevel med på at hun flytter inn. Nå er det helt plutselig Lena som ikke henger med og som føler seg seg utenfor.
Stronger
Stronger er et musikkalbum som ble utgitt av Jan Werner Danielsen i november 2006, ca. 3 måneder etter hans død. Det toppet VG-lista, og solgte til dobbel platina (mer enn 100 000 solgte). «Stronger» ble utgitt på Universal Music Norway, og var produsert av Ole Henrik Antonsen og Tom-Steinar Hanssen. Innspillingen fant sted i Oslo (NewClearSound/Waterfall lydstudio), Halden (Hitsville) og Praha (Smecky Studios).
Prosjekt Nekton
Prosjekt Nekton var en marineoperasjon gjennomført av United States Navy i perioden 1959 til 1960. Den startet for fullt da batyskafen «Trieste» ble fraktet fra San Diego den 5. oktober 1959 til Guam med frakteskipet SS «Santa Mariana». Her skulle batyskafen delta i en serie veldig dype dykk i Stillehavet i området omkring Marianergropen. Navnet kommer av samlebetegnelsen på pelagiske dyr som kan bevege seg uavhengig av strømretningen, for eksempel voksne fisker, og operasjonen ble gitt et så kryptisk navn for å holde den unna pressen, som på den tiden var travelt opptatt av å skrive om alle fadesene i amerikansk romfart.
Perioden før Challenger-dykket
Forberedelsene til Prosjekt Nekton begynte allerede med amerikanernes kjøp av batyskafen «Trieste» i november 1958, og påfølgende ombygginger hos NEL i San Diego. Her ble bl.a. flottøren forlenget, kabinen byttet ut med en ny fra Krupp Maskinbau i Tyskland og ballastkapasiteten ble økt betraktelig. Men, det var først den 5. oktober 1959 at prosjektet for alvor startet, da «Trieste» ble lastet ombord på SS «Santa Mariana», og fraktet til den amerikanske marinebasen i Guam, like ved Marianergropen. Så, den 4. november 1959 gjennomførte «Trieste» sitt første dykk på asiatisk side av Stillehavet. Deretter fulgte fem til dykk over en periode på to måneder, før prosjekt Nekton kulminerte i «Trieste»s dykk nr. 65, til bunnen av Marianergropen 23. januar 1960.
Challenger-dykket
23. januar 1960 var det endelig klart for det store dykket. «Trieste» dykket da ned til hele 10 912 meter, til bunnen av Challengerdypet i Marianergropen utenfor Filippinene. Ekspedisjon ble ledet av Auguste Piccards sønn Jacques Piccard. Sammen med den amerikanske løytnanten Don Walsh, gjennomførte han dykket den 23. januar 1960.
Nedstigningen
Hele dykkeforsøket så på et tidspunkt ut til å være over før det helt hadde begynt. «Trieste» ble slept ut til startstedet av marineskipet USS «Wandank II» i høye bølger, og under slepingen fikk «Trieste» flere alvorlige skader. Blant annet løsnet telefonen de brukte til å kommunisere mens de var på overflaten og falt av, og måleinstrumentene de brukte til å registrere hvor fort «Trieste» sank ble ødelagt.
Piccard var først mot å gjennomføre dykket på grunn av den grove sjøen og skadene på «Trieste», men de bestemte seg etter hvert for å forsøke. De bestemte seg for at de kunne bruke dybdemåleren til å estimere hvilken hastighet de holdt, og avtalte å bruke propellene til å signalisere med mens de befant seg på overflaten. For så fort mannskapet befant seg inni kabinen og lukket døra mistet de alle muligheter til å kommunisere med mannskapet på overflaten, og de kunne ikke sette i gang dykkeprosessen fra innsiden. Så, om noe gikk galt skulle de skru av og på propellene i et uregelmessig mønster for å indikere at batyskafen ikke fungerte ordentlig, og dermed signalisere at dykket måtte avbrytes. Men dykket ble igangsatt uten videre problemer, og litt etter klokken ni begynte de nedstigningen. I starten gikk dykket veldig sakte, og stoppet til tider opp da de støtte på kaldere lag i vannet, og ble liggende og flyte på dem. Men, etter at Jacques Piccard slapp ut noe bensin fra styretanken, gikk ferden videre jamt og trutt mot bunnen. Videre forløp nedstigningen uten dramatikk, inntil ganske kort tid før bunnen, da mannskapet hørte et tydelig smell. De klarte ikke på det daværende tidspunkt å lokalisere årsaken, og etter å ha sjekket at alle systemer fungerte som de skulle, fortsatte de dykket. Det var uansett ikke noe de kunne gjøre med et eventuelt problem utenfor kabinen.
Opphold på bunnen
De nådde bunnen etter 4 timer og 48 minutter, og til sin store overraskelse så de noe ingen trodde kunne være på så store dyp; en levende fisk. Det viste seg å være en flyndreaktig fisk på omtrent 30 cm lengde, som etter kort tid svømte bort, før de rakk å studere den nærmere.
Besetningen manøvrerte Trieste til å stoppe kun fire meter over havbunnen, som også var sikkerhetsavstanden for å unngå skader på batyskafen. Instrumentene viste da en dybde på over 11 521 meter, noe som senere ble justert til 10 916 meter, det viste seg nemlig at instrumentene om bord var kalibrert for ferskvann. De første målingene på 11 000 meter førte likevel til at noen kilder fortsatt oppgir det som dybde
Tiden på bunnen brukte også mannskapet til å spise medbragt sjokolade, i tillegg til de få vitenskapelige undersøkelsene og observasjonene de gjorde. Mye av det vitenskapelige utstyret Trieste vanligvis bragte med var nemlig fjernet før Challengerdykket. Temperaturen i kabinen var på kun 7°C, og ekstra ullgensere kom godt med. Mens de var på bunnen gjenvant Piccard og Walsh kontakten med overflatefartøyet USS Wandank ved hjelp av et sonarbasert kommunikasjonssystem. På grunn av den store avstanden (nesten 11 kilometer) var forsinkelsen på sju sekunder hver vei, til tross for at lydhastigheten i vann er omtrent femti ganger den i luft.
De tilbragte så omtrent 20 minutter på bunnen, før de var nødt til å vende tilbake til overflaten. Don Walsh hadde nemlig oppdaget årsaken til smellet de hadde hørt mot slutten av nedstigningen. Det viste seg at vinduet i adkomstrøret hadde sprukket; trolig på grunn av forskjeller i hvor mye pleksiglassvinduet og stålet rundt trakk seg sammen i møtet med vann nært frysepunktet. Sprekken utgjorde ingen øyeblikkelig trussel, men kunne gjøre det vanskelig å få tømt adkomstrøret for vann, og gjøre at de enten ville måtte sende ned en dykker for å sette et deksel over det sprakk vinduet, eller, om det ikke lot seg gjøre, skulle de slepe «Trieste» til land med mannskapet ombord. Det kunne ta opptil flere døgn, og var ingen ønskelig situasjon. Så de bestemte seg for å returnere til overflaten ti minutter før tiden, for dermed å få litt ekstra tid på overflaten før solnedgang. En eventuell reparasjon av det ødelagte vinduet måtte nemlig skje før sola gikk ned.
Oppstigningen til overflaten tok 3 timer og 15 minutter, og Don Walsh og Jacques Piccard kom uten problemer ut av Trieste og ut i solnedgangen, hvor de ble fraktet tilbake til USS Wandank i en gummibåt.
Prosjekt Nekton etter Challegerdykket
Prosjekt Nekton ble avsluttet straks etter dykket til bunnen av Challengerdypet. En tid etter ble prosjektet videreført under navnet Nekton II. Her ble mye av arbeidet fra Prosjekt Nekton videreført, men etter ordre fra marineledelsen dykket «Trieste» aldri mer til dyp større enn 6 000 meter.
Tiden etter prosjekt Nekton
Bragden ble i sin samtid dels ansett som ledd i det teknologiske kappløpet mellom supermaktene USA og Sovjetunionen, hvor både havdypene og verdensrommet ble ansett for å kunne ha stor strategisk betydning.
Frangipane
Frangipane er et fyll laget av eller smaksatt med mandler. Frangipani  er avledet fra frangere il pane (italiensk for «som bryter brødet»). Dette fyllet kan brukes på en rekke måter inkludert i kaker og bakevarer som bakewell-terte, conversation-terte, jésuite og pithivier. En fransk stavemåte i en kokebok fra 1674 er franchipane, mens den tidligste moderne stavemåten er fra en bakeordbok fra 1732. Frangipane ble opprinnelig betegnet som en vaniljesaus-terte med mandler eller pistasjenøtter, men ble etter hvert brukt som betegnelse for et fyll som kan brukes i en rekke bakevarer. Frangipane er en av Frankrikes mange tradisjonelle retter forbundet med julefeiring. Den blir også gjerne spist til frokost.
I dag er frangipane vanligvis laget av smør, sukker, egg og kvernede mandler.
Ana Maria Iuganu
Ana Maria Popa (født Iuganu; 25. februar 1990 i Roman) er en rumensk håndballspiller, som spiller for den rumenske klubben og det rumenske landslaget.
Hun fikk sin mesterskapsdebut under Håndball-EM 2016.
Per Overrein
Per Overrein (født 29. november 1956) er en norsk platearbeider og politisk aktivist, høyskolelektor og forfatter.
Overrein gikk i lære i murerfaget fra 1973 til 1975, før han begynte ved Trondheim Mekaniske Verksted. Der arbeidet han som platearbeider fra 1977 til 1983. Han fortsatte som platearbeider, klinker og sveiser til han på siste del av 1980-tallet ble kranfører, først hos Tor E linge AS, deretter ved AS Anlegg.
På 1990-tallet studerte Overrein historie, sosiologi og statsvitenskap, og tok en cand.mag.-grad ved Universitetet i Trondheim. Senere har han arbeidet ved Høgskolen i Sør-Trøndelag avdeling for Lærerutdanning og Tegnspråk, og vært høgskolelektor i samfunnsfag. På høyskolen har den tidligere verftsarbeideren også vært blant initiativtagerne til å bygge opp eget studietilbud om fagbevegelsens historie.
Politisk har Overrein bakgrunn fra ml-bevegelsen, og var aktiv i Rød Ungdom og Arbeidernes kommunistparti. Fra 1983 til 1985 var han leder i Rød Ungdom. I 1990 sto han i spissen for en parti-opposisjon som ønsket endringer i AKP(m-l)s politikk, en blokk som favnet om lag en tredjedel av delegatene på partiets landsmøte dette året. Senere har han stått på Rødts lister ved kommunevalget i Trondheim.
The Shine Girl
The Shine Girl er en amerikansk stumfilm fra 1916 regissert av William Parke.
Ragna Prag-Magelssen
Ragna Prag-Magelssen (født Ragna Pedersen 21. mars 1879 på Ådalsbruk i Løten, død 15. september 1961 i Oslo) var kultur- og opplæringsleder i Nasjonal Samlings kvinneorganisasjon.
Brit Lossius
Brit Lossius (født 10. juni 1956) er en norsk teaterinstruktør og teatersjef.
Ragna Prag-Magelssen
Familie og bakgrunn
Ragna Prag-Magelssen var datter av forvalteren på Ådals bruk i Løten, Mathias (Maths) Pedersen og hustru Gunhild Olsen. Hun var faster til arkitekten Rolf Prag. Ragna og flere andre familiemedlemmer endret sitt etternavn til Prag en gang før 1915. Hun ble 16. mars 1916 gift i Hamar med tannlege Johannes Magelssen.
Brit Lossius
Lossius er utdannet ved Statens Teaterhøgskole, og har siden 1978 arbeidet som skuespiller, instruktør, teatersjef og pedagog. Hun er idag freelance sceneinstruktør og kunstnerisk leder av ENSEMBLE 1704, som arbeider med barokkmusikk og teater i overraskende samspill skreddersydd ulike arenaer.
Ragna Prag-Magelssen
Liv og virke
Ragna Prag-Magelssen var fra slutten av 1890-årene ansatt i Oplandske Kreditbank på Hamar. Hun ble senere medlem av Norske Kvinners Nasjonalråd. I perioden 1928-1938 var hun formann i Hamar og omegns dyrebeskyttelsesforening. Hun var også varamedlem i styret for Norges Dyrebeskyttelsesforbund.
Hun ble tidlig medlem av Nasjonal Samling og sto på listene til Stortingsvalget i 1933 i Hedmark. I NS ble hun etterhvert kultur- og opplæringsleder i NS’ kvinneorganisasjon (NSK), der Olga Bjoner var leder. I 1942 ble hun omtalt som "konsulenten for kvinnespørsmålene" i Kulturdepartementet.
Ragna Prag-Magelssen drev dessuten i en årrekke en antikvitetsforretning på Hamar.