cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Samisk historie i moderne tid
Stenging av den finsk-svenske riksgrensen i 1889
En del reindriftsamer, spesielt fra Kautokeino, bestemte seg for å flytte lengre sør i Sverige etter 1889. En del dro til Jukkasjärvi og flyttet reinen ut til kysten i Troms på sommerbeite. Noe senere flyttet en del samer sørover til Gällivare og andre helt ned til Jemtland. I alle disse områdene var det reindriftsamer fra tidligere, og det oppstod langvarig motsetninger mellom innflyttere og de som var etablert i regionene. Spesielt i Gällivare ble de nye innflytterne mottatt med skepsis og lite velvilje. Samene fra Norge hadde andre driftsformer og skikker, dessuten ble de oppfattet som respektløse for andres rein.
Grensesperringene førte til forskyvning av den samiske befolkningen, men også stor utvidelse av reindriften i området fra Kautokeino til Karesuando som tok til på 1700-tallet bidro til forskyvningene. Det var mange klager i Finnmark også, som skyldes inntrengere fra andre driftsområder. Alt i alt ga grensesperringene i 1852 og 1889 langvarige og opprivende prosesser for reinsamene. Allikevel hadde omfanget av reindriften i Finnmark økt og kommet inn i nye former innen 1900. Blant annet hadde samene tilpasset seg en ny fordeling av sommer- og vinterbeiteområder.
Fornorsking, forsvensking, forfinsking og russifisering
Fornorsking av samene ble iverksatt fra midten av 1850-tallet og gikk ut på at samene skulle slutte å bruke sitt samiske språk og kultur. Alt dette skulle erstattes med tilsvarende norske størrelser. Også andre minoriteter som kvenene ble utsatt for tilsvarende assimileringspolitikk. Fornorskningen hadde nasjonalistiske årsaker, men også evolusjonistiske og rasistiske oppfatninger lå bak. Enda en årsak var «den finske fare», en risiko som myndighetene så for grenseområder i Nord-Troms og Finnmark. Frykten var drevet av ekspansjonistisk tendenser i finsk politikk. Fornorskingspolitikken fikk virke helt til begynnelsen av 1960-årene. I mange europeiske land ble det innført språklige og kulturelle tiltak for minoriteter, begrunnet med sikring av nasjonalstatenes grenser, sikkerhetspolitikk, nasjonalistiske årsaker, eller rasetenking.
Skolen var den viktigste arena for fornorskning. Selv om instruksene sa at norsk skulle være undervisningsspråk, brukte allikevel lærerne mye samisk i undervisningen. Etter 1905 ble det opprettet statlige skoleinternater der norsk i undervisningen for samiske og kvenske i større grad ble vektlagt. Kirken og misjonsorganisasjoner var derimot mye mer positive til samisk språk. De benyttet samisk i forkynnelse og i religiøse tekster. Spesielt var den læstadianske vekkelsesbevegelsen aktive brukere av samisk.
Samepolitikk i Norge
Det stod dårlig til med skolevesenet i Norge på midten av 1800-tallet, men i 1860 ble allmueskoleloven innført og skoletiden utvidet. Selv om økt satsing på skole ikke var ment som et fornorskningstiltak ovenfor samene, fikk det allikevel betydning for at skolen ble en institusjon for fornorskningen.
Folkeskole i Norge hadde så langt vært et kommunalt anliggende, men myndighetene hadde kommet frem til at forholdene i Finnmark var uvanlige. Skolestellet i fylket var langt fra tilfredsstillende. Myndighetene besluttet derfor at skoleinternater for samiske barn var veien å gå. Viktigste årsaker til å opprette internatene var norskopplæring og kulturell fornorskning, i tillegg til sikkerhetspolitiske årsaker. Dessuten ville internatene avbøte nød og fattigdom, samt at store avstander, spredt bosetning og vanskelig kommunikasjon gjorde vanlige skoler vanskelig. De første tre internatskolene ble oppført i Sør-Varanger, fordi en her hadde mange samer og kvener. Kvenene hadde innvandret fra Finland i stort antall på slutten av 1800-tallet, og myndighetene fryktet både «den russiske» og «finske fare». Mottiltak var norskopplæring og fremme av norsk kultur. På grunn av motstand mot skoleinternater i Indre Finnmark, ble det istedenfor bygget flere nye internater i kyst- og fjorddistriktene i begynnelsen av 1900-tallet.
En stilling som særskilt skoledirektør for Finnmark ble etablert for å kontrollere skolens arbeid med norskopplæringen og generelt med fornorskning. Finnmark ble således det første fylket i landet med egen skoledirektør. Totalt ble det bygget ti internatskoler i Finnmark i løpet av den første skoledirektørens virketid. Historikeren Henry Minde (1945–) har ment at hensikten med de samiske internatene var «å isolere elevene fra sine opphavsmiljø». I 1940 var det totalt 50 skoleinternater i fylket, hvorav 25 var statlige.
Selv om det fantes lærere som brukte samisk i undervisningen, var det sannsynligvis mange elever som opplevde at undervisningen var uforståelig. Politikeren Per Fokstad (1890–1973) beskrev skolen slik: «Den lyse, freidige aapenhet forlot en; den barnslige munterhet forsvant! Man turde ikke spørre om noget; man gjettet bare. […] Skoletimene blev så kjedelige og saa fattige, saa fattige på innhold.»
Historikerne regner årene fra 1850 til 1870 som en overgangs- og introduksjonsperiode for fornorskningen. I disse årene ble den økonomiske og administrative grunnen lagt. Politikken var drevet av sivilisatoriske og nasjonsbyggende hensyn. Folkeskoleloven av 1889 var utforet slik at det skulle være en felles skole for alle i Norge, uavhengig av klassetilhørighet eller bosted. Skolen vektla norsk språk og kultur, og elevene skulle bli dugelige samfunnsborgere uavhengig av etnisk bakgrunn. For minoritetene var målet assimilering. Resultatet av fornorskningspolitikken var begrenset frem til 1900, noe som var en erkjennelse både for dem som ivret for sterk fornorsking og dem som ville ha undervisning på samisk. En årsak til de svake resultatene var at mange lærer ikke fulgte opp instruksen, slik at samisk og kvensk allikevel ble bruk i undervisningen. Mange lærere i Vest-Finnmark sa i 1904 at det var nødvendig å bruke samisk i undervisningen om elevene skulle få noe utbytte av undervisningen. Dessuten var det klager fra samiske foreldre før 1900, som var negative til at barna ikke fikk kristendomsundervisning på samisk.
Samepolitikk i Sverige
På slutten av 1800-tallet bestemte svenske myndigheter at samer skulle være de eneste som skulle få lov til å drive med reindrift. Samme regel ble senere innført i Norge. Mange samer var var glade for denne bestemmelsen. Imidlertid førte politikken til at samene over tid ble ytterligere isolert og utelatt fra andre aktiviteter, både tradisjonelle og nye. Det ble nemlig innført regler om at de ikke kunne ferdes over andre samers områder. En annen uheldig virkning var at andre samer, som ikke drev med rein, ikke lengre ble sett på som «virkelige samer.»
I Sverige gikk myndighetene inn for både assimilering og segregering. Spesielt ble finskspråklige og samer i Tornedalen, i grenseområdet mot Finland, fra andre halvdel av 1800-tallet utsatt for assimilering styrt av myndighetene. Tiltakene som ble innført var delvis begrunnet sikkerhetspolitisk. Derimot så svenske myndigheter ingen sikkerhetspolitiske farer vedrørende svenske samer i områdene mot Norge. Sveriges Riksdag vedtok i 1877 at undervisningsspråket i samiske skoler skulle være svensk og at samisk kunne brukes som hjelpespråk. Fra før fantes det samiske bygdeskoler, senere ble det også opprettet omgangskoler for samer som drev med sesongbaserte boplasser. Fra midten av 1890-årene ble det vedtatt en felles femårig skole, hvor alle barn skulle ha samme læreplan. For de samiske bygdeskolene ble det innført et vinterkurs som varte i ti uker. I praksis ble dette en form for internatskoler. Dog viste det seg at svært mange samer aldri gikk på skole. Rundt 1900 kan så mange som halvparten av de svenske samebarna fra reindriftsfamilier som drev med sesongbasert flytting, ha vært uten skolegang.
Etter 1900 ble skolestellet for barn fra reindriftsfamilier i Sverige lagt om. Omgangskolene ble nå kalt for nomadeskoler, og ble obligatoriske. I de tre første skoleårene fulgte skolene reindriftsfamiliene i lavvoer. For de høyere trinnene ble elevene sendt på fase skoler (i kåter), der de bodde hos familier i nærheten. Hensikten med dette opplegget var at barna skulle få det som var ansett som nødvendig skolegang, samtidig som de ble tilknyttet reindriften. Med et slikt utdannelsesløp hadde de begrenset mulighet for videre utdannelse. Ordningen var resultat av en politikk der en mente at «lapp skall vara lapp.» Dette ble i realiteten en form for segregasjon, formet av en evolusjonistisk og rasebiologisk tenkning. En vurderte det slik at samene, på grunn av karakter og lynne, ikke ville greie seg i moderne sivilisasjon. Til og med ble det antatt at samene var fysisk predisponert for et nomadisk liv og reinsdyrhold. Konsekvensen av dette fikk og har fremdeles (1999) politiske, sosiale og kulturelle konsekvenser. Samene fikk statlig beskyttelse og samiske områder er fortsatt (1999) statens land.
Nye endringer kom i Sverige i 1913, da sameskoler for fastboende ble lagt ned, og skolebarna overført til vanlig folkeskole. Politikken førte til at de som drev med reindrift med sesongbasert flytting ble segregert, og i praksis utestengt fra samfunnet. Samer som ikke drev med slik næringsvirksomhet ble derimot assimilert og forsvensket.
Religionen var tradisjonelt samfunnets sammenbindingskaft og lim, ikke språket, siden Sverige var et land med flere forskjellige språk. Samene ble i følge lingvisten Lars-Gunnar Larsson (1947–) ansett som gode svensker så lenge de betrodde seg til den lutheranske tro. Dette endret seg imidlertid i løpet av 1800-tallet etter som det svenske språket kom til å definere landet og hva det vil si å være svensk. I de nordiske landene ble majoritetsspråket i hvert av dem enerådende i alt samfunnsliv. Dermed ble språkpolitikken i skolen av største viktighet for om en same kunne ta videre utdanning, være yrkesaktiv utenom tradisjonelle samisk næringer eller delta i politisk arbeid. I Sverge og Finland ble samer som ikke fikk opplæring i majoritetsspråket annenrangs borgere.
Samepolitikk i Finland
Finland var et autonomt storfyrstedømme innlemmet i Russland fra 1809 til 1917, stod i en særstilling ved at det i perioden som storfyrstedømme ikke ble iverksatt assimileringstiltak av samer. Til tross for dette ble samer både i Russland og Finland assimilert på grunn av samfunnsutviklingen. Samer i Finland ble forfinsket på grunn av tilflyting, jordbrukskolonisering og giftemål. Den første permanente, samiske barneskolen i Finland (da under Russisk herredømme) ble åpnet i Utsjok i 1878. Senere gikk en over til å kun bruke samisk som hjelpespråk.
I 1921 ble det innført obligatorisk seksårig grunnskole i Finland. Samiske barn som bodde mer enn 4 km fra ordinær skole, gikk på skoler drevet av kirken, der hovedmålet var lese og skriveferdigheter, samt bibellære. I 1940 ble det innført en lov som påla kommunene å organisere undervisningen og tilby internatskoler for elver som hadde en viss reisevei. Slike skoler ble vanlige i regioner med begrensede kommunikasjoner, som i Nord-Finland. På disse skolene var det både samiske og finske barn.
Finland innførte en streng språkpolitikk som varte et stykke inn i etterkrigstiden. Undervisningen ble gitt på finsk, og i noen tilfeller ble bruk av samisk forbudt både på skolen og på internatene. Allikevel var ikke forbudet mot å tale samisk totalt og det var ikke noen lovpålagt assimilering av samene i Finland. Mange samer mistet sitt morsmål i løpet av bare én generasjon.
Imidlertid oppstod det også en viss interesse for samiske språk på starten av 1900-tallet. For eksempel tok rektoren, Tuomo Itkonen (1894–1984), ved den samisk kristne folkehøgskolen ved Inari initiativ for opplæring i samisk i mellomkrigstiden. Han fikk utgitt en samisk ABC i 1935. Foreningen for fremme av samisk kultur (Sámi Čuvgehussearvi) i Finland arbeidet også en aktiv rolle i å få utgitt bøker og undervisningsmateriell, samt et samiskspråklig magasin (Sápmelaš). Til tross for slike initiativ ble det ikke innført obligatorisk skole for alle samiske barn i Finland før i 1952. I mellomkrigstiden var det skoletilbud kun til samiske barn som bodde rundt 5 km fra en skole, dermed ble mange samer ikke tilbudt skole.
Samene hadde lenge organisert sin virksomhet i Siidaer, både sosialt og økonomisk. For eksempel ved at jaktområder ble utnyttet i fellesskap. På slutten av 1800-tallet mente myndighetene i flere land at det ville være fornuftig å gripe inn i og reorganisere disse, etter som det kunne være til nytte for nasjonale interesser. I Finland bestemte parlamentet i 1898 at det skulle opprettes egne kooperativer for reindrift. En del av ordningen gikk ut på at reindriftsamer skulle ha rett til fritt beite og uttak av tømmer i statens skoger. Fem kooperativer ble opprettet i Muddusjärvi, Paatsjoki, Paadar, Ivalo og Inarin Kyrö. Med dette ble store landområder benyttet til reinbeite og i 1900 var det hele 32 000 rein i området. I begynnelsen 1900-tallet økte antallet kooperativer og disse igjen opprettet en egen interesseorganisasjon. Imidlertid gikk ikke antallet rein oppover. For eksempel var det 10 632 reinsdyr i Rovaniemi i 1910, men etter den tid gikk tallet drastisk ned og i 1930 var det bare 6279 dyr.
Samepolitikk i Russland
I Russland strakte de samiske bosetningsområdene over Kolahalvøya til grensen mot nåværende Finland og Norge. I den vestlige delen av området levde de skoltesamene, som inntil 1826 utgjorde et fellesdistrikt for skatteinntekt for Norge og Russland. Området var et omstridt grenseområde, der det ble strukket opp nye grenser og med dramatiske krigshandlinger. Den første store endringen kom med de nye grenselinjer mellom Norge og Russland i 1826. Under den første verdenskrig og den russiske revolusjonen ble alle som bodde der berørt. Unge samiske menn ble innkalt til tsarens hær og falt i krig. Da sovjetunionen ble dannet ble Petsamo-området avgitt til Finland. Samene ble dermed finske borgere og de ble godt mottatt av finske myndigheter.
Utfordringene med reindriften som innvandrerne fra øst drev med fortsatte utover på 1900-tallet, men da kom i tillegg industrietableringer. Blant annet ble det utenfor Kirkenes satt i gang med jernmalmgruver og i Finland nikkelgruver, etnografen Ørnulv Vorren (1916–2007) har ment at helt til å begynne med var industrietableringene delvis positive for skoltesamene ved at de fikk seg arbeid og inntekter. Senere virket moderne industrisamfunn nedbrytende på de samiske næringsveiene og kulturen.
For samene på Kolahalvøya fikk en helt annen utvikling ved at deres reindrift ble nasjonalisert etter den russiske revolusjonen i 1917. Etter den tid skulle alle de forskjellige folkegruppene som samer, samojeder, syrjanere og russere arbeide under like forhold.
Det var i tiden fra 1935 til 1989 tre internatskoler for barn på Kolahalvøya. Disse lå i den militære byen Gremikha, Lovozero og byen Kola (nærmest den norske grensen). Disse skolene virket for hvert sitt distrikt og ga utdanning til barn av mange forskjellige etnisiteter, så vel samiske som russiske barn. Samiske elever ble dermed del av to skolereformer, både opprettelsen av internatskoler og spesielle tiltak rettet mot nordlige minoriteter.
Urfolkspolitikken i den tidlige fasen av Sojvetunionen, i 1920- og tidlig 1930-årene, hadde som mål å lære samene å lese og skrive på deres eget morsmål. Fra midten av 1930-årene ble det opprettet internatskoler for å muliggjøre syvårig obligatorisk grunnskole. Skolen tok sikte på kulturell pluralisme og harmonisk, personlig utvikling. Samene, så vel som alle andre minoriteter, var garantert at deres nasjonale kultur og minoritetsspråk skulle utvikles. Med den store terroren, som sovjetunionens leder Josef Stalin (1879–1953) stod bak, ble det fra slutten av 1930-årene plutselig slutt på morsmålsundervisning. De som stod bak undervisningsopplegget for minoritetselever ble henrettet og kun russisk opplæring ble gitt til elevene. Allikevel ble det ikke slutt på bruk av samisk i disse internatskolene. Lærerne som var opplært innenfor en tradisjon med kulturell pluralisme fortsatte i sine stillinger. De som vokste opp i denne tiden behersket samisk godt og hadde en sterk samisk identitet. Internatskolene stoppet sin virksomhet i 1941 på grunn av problemer under andre verdenskrig.
Organisering blant samer
I august 1904 ble Lapparnas Centralförbund grunnlagt i Stockholm med Elsa Laula Renberg (1877–1931) som leder. Renberg og andre i den sentrale ledelsen var samer fra Vilhelmina, hvor deres familier hadde drevet reindrift i grensetraktene mellom Norge og Sverige. Hun var spesielt kritisk til den svenske jordbrukskoloniseringen, der samiske familier hadde blitt presset ut fra reinbeiteområder. Samer som tapte beiteland fikk heller ikke eie jord under samme betingelser som svenske nybrottsmenn, dermed var det mange samer som opplevde nød. Bakgrunnen for dette var innføring av odlingsgrensen i 1867. Kun jordeiere hadde stemmerett, dermed hadde ikke samene denne grunnlegende demokratiske rettigheten. Hun var også kritisk til det svenske skoletilbudet til samiske barn, som førte til at samer ble stilt utenfor storsamfunnet.
Lapparnes Centralförbund gikk i oppløsning sommeren 1905 på grunn av svak økonomi, interne stridigheter og feil strategi, samt at deres etniske profil ble oppfattet som for radikal. Reindriftsamer sluttet ikke opp om organisasjonen av frykt for at deres rettigheter skulle tilfalle andre samer. Enda et problem var at svenske myndigheter var sterke motstandere av organisasjonen. Samtidig som organisasjonsarbeidet i Sverige stanset, oppstod det i Norge mobilisering i de sørsamiske områdene. I Sverige hadde hadde organisasjonsarbeidet startet blant samer som ikke drev med reindrift, mens det i Norge var reindriftsamene som ville arbeide for felles interesser. Et første møte ble hold i Røyrvik i Nord-Trøndelag, hvor organisering ble diskutert. Frem til 1913 ble det hold mange slike møter. I 1907 ble Brurskanken lappeforening stiftet i Mosjøen. Til møtet var Renberg invitert for å holde foredrag. På møtet traff hun Thomas Pedersen Toven (1875–1948), som hun giftet seg med samme år. I Norge ble Renberg en lederskikkelse for den samepolitiske bevegelsen. Sammen med henne virket lappeskolelærer Daniel Mortenson (1860–1924). I årene etter stiftelsen av Brurskanken lappeforening ble det opprettet flere samiske lag og foreninger, samt fylkesforeninger. I 1910 stod Renberg bak opprettelsen av Brurskanken lappekvindeforening. Foreningene var åpen for alle samer, men fungerte i realiteten mest som interesseorganisasjon for reindriftsamer.
Renberg og Brurskanken lappekvindeforening stod høsten 1916 bak planlegging av et større arrangement for å få stiftet en landsomfattende organisasjon for samer. Det møtte opp 150 deltager til det første samiske landsmøtet som ble åpnet 6. februar 1917 i Metodistkirken i Trondheim. Blant deltagerne var to tredeler samer, mens resten var nordmenn. Rund 30 % av de samiske deltagerne var kvinner og alle samene drev med reindrift. Det var få deltagere fra nordsamiske områder. Landsmøtet varte i fire dager og de ble diskutert reindrift, skole og videre organisering. Arbeiderpartimannen Martin Tranmæl (1879–1967) var invitert for å gi sine råd om organisasjonsform. Han anbefalte en hierarkisk oppbygget landsammenslutning, med underliggende fylkes- og lokallag.
Samiske aviser og litteratur
Rundt 1900 ble flere samiske avsier opprettet. De formidlet samisk språk, kultur og historie, slik at samisk bevissthet og samhold ble styrket. Det oppstod en offentlighet der samiske anliggender ble diskutert, som igjen førte til agitasjon og mobilisering. De første samiske avisene var religiøse, eid av misjonsorganisasjoner. Senere oppstod rent politiske medier.
Saǥai Muittalægje var en samisk avis som ble gitt ut fra mai 1904 til desember 1911. Den hadde en lesekrets på rundt 2000 personer, de fleste i Øst-Finnmark. Redaktør var den samiske læreren og forfatteren Anders Larsen (1870–1949). Avisen formidlet stoff om kultur, nyheter, leserinnlegg og politikk. Larsen ville vise at samisk kultur ikke stod tilbake for norsk kultur. En annen grunnlegende tanke, var at sjøsamer og reindriftsamer tilhørte samme nordsamiske språk- og kulturfellesskap. Avisen agiterte for at den samiske læreren Isak Saba (1875–1921) fra Nesseby burde representere Finnmark på Stortinget. Han var sosialist og mente at samenes hadde felles interesser med fiskerbønder og arbeidere. Han ble valgt inn på Stortinget både i 1906 og 1909.
Den samepolitiske mobiliseringen var skjør og avhengig av enkeltpersoners engasjement. Det var ikke tradisjon for frivillig organisering i det nordsamiske samfunnet. Selv om det skjedde en mobilisering i 1904, ble det ikke etablert mange samiske lag og organisasjoner. For Saǥai Muittalægje var økonomien stadig et problem, og da den gikk inn ble grunnlaget for politisk mobilisering blant samene redusert.
Årene fra 1906 til 1917 omtales som pionertiden for samisk skjønnlitteraturer, da dikt, noveller og romaner ble publisert på samisk av samiske forfattere. I 1910 ble Muitalus sámiid birra (norsk: «Min bok om samene») gitt ut av nordsamen Johan Turi (1854–1936).
Fimbulvinter
Innenfor forskningslitteraturen har tiden fra rundt 1920 til 1940 i Norge, vært omtalte som en «fimbulvinter», et uttrykk som språkmannen Hans J. Henriksen (1903–1977) innførte som et retorisk begrep.. Årsaken til denne betegnelsen var at det samiske organisasjonsliv stod stille, mye på grunn av myndighetenes harde fornorskingspolitikk. Allikevel var foregikk det rettighetskamp i det stille. Mange samer støttet arbeiderpartiet, som de mente ga støtte for småkårsfolk og forbedringer i krisetid. Motsatt førte de borgerlige partiene en politikk overfor samene som var lite velvillig. Generelt var mellomkrigstiden en tidsperiode med økonomiske kriser, klassekamp og arbeiderbevegelsens fremgang som førte arbeiderpartiet i regjering i 1935.
I mellomkrigstiden var også antiliberale politiske krefter i sving i Europa. Rasepolitikk ble fra 1933 innført i Tyskland med nazistenes maktovertagelse. Rasetenkning gjorde seg gjeldene også i Norden innenfor vitenskap, kultur, politikk og blant folk flest. Blant annet ble «menneskeraser» i undersøkt i Nord-Norge. Hva undersøkelsene skulle føre frem til var ofte usagt, men et mål kunne ha vært å kartlegge «raseblanding» og mulige konsekvenser av det. Nazistene gikk så langt som til å igangsette industrielt drap av «mindreverdige raser». Innen det skjedde, hadde mange vitenskapsfolk tatt avstand fra «raselæren». Blant annet var raseteoriene dårlig underbygget vitenskapelig. Allikevel hadde tenkningen om et hierarki blant mennesker slått rot, og kan brukes som bakteppe for å forstå myndighetens og folk flest sin tenkning angående samene. Fra før hadde en det kulturelle hierarkiet, altså at noen hadde underutviklet og primitiv kultur, mens andre («kulturfolkene») hadde kommet på et høyere nivå. I dette hierarkiet stod samene lavest, så kvenene og øverst nordiske folk.
Samemøtet i Trondheim i 1917 håpet å danne en organisasjon som kunne tale alle samenes sak. Når det ikke førte frem, fikk samene heller ikke anledning til å fremme ønsket om bruk av samisk i skolen. Noen av det samene allikevel fikk gjennomslag for, var at offisiell betegnelsen på dem skulle være «same» og de fikk sine egne representanter i kommunestyrene, fylkestingene og Stortinget, samt at sørsamene engasjerte seg i utforming av reindriftsloven. Mellomkrigstiden var en svært vanskelig tid, med arbeidsledighet og økonomisk nedgang, i tillegg var tuberkulose en sykdom som rammet mange. Under disse forholdene var ikke foreningsarbeid noe som mange hadde overskudd til å drive med, allikevel greide sørsamene å skape samarbeid mellom norske og svenske reinsamer.
Valgdeltagelsen blant samene var heller ikke stort nok til at de fikk egen representant på Stortinget, til tross for at Arbeiderpartiet i Finnmark hadde både samiske kandidater og samisk program. Fra 1927 og videre i mellomkrigstiden hadde ikke Arbeiderpartiet flerkulturelle temaer i sitt program. Historiker Ketil Zachariassen (1969–) har forklart dette med at partiet ville håndtere etniske motsetninger i Nord-Norge ved å unngå fokus på dem.
Forskere, myndigheter og politikere har beskrevet samene som et delt folk. Men forskjellene gikk i realiteten ikke mellom nord- og sørsamer eller mellom samer fra de forskjellige nasjonalstatene, men mellom fattig og rik. Typisk var reindriftsamene de rike og sjøsamene de fattige.
Språkkamp
Fornorskningen hadde før gått for seg i skolene og i kirkene, men i mellomkrigstiden kom nye medier til, som radiosendinger, norske ukeblader og boksamlinger. Den første store regionale radiosenderen ble satt opp i Vadsø i 1934 for å nå kvener og samer i områder som Nesseby, Polmak og Tana. Kringkastingslisensen var lavere enn andre steder og radioer delt ut gratis. Den første samiskspråklige sendingen var overføring av gudstjenesten julaften 1936 i Polmak kirke.
Språkforskeren Trond Trosterud (1962–) har estimert at språkbeherskelsen i samisk gikk ned med 10 % i Finnmark, fra 1920 til 1930, tilsvarende var nedgangen 20 % i Troms. Nedgangen skyldes assimilering gjennom skolens undervisningsopplegg. Historikerne har lurt på hvorfor det samiske språket ikke forsvant helt, men språket var fortsatt levende i områdene der samene utgjorde størsteparten av befolkningen. Konservering av språket skjedde av seg selv der folk omgikkes, som i arbeidslivet, i bygdene og i hjemmene. Forøvrig var foreldrene ikke mot at elevene lærte seg norsk, men at de ikke fikk lære samisk. I verste fall lærte barna hverken samisk eller norsk på skolen, og ikke stort annet heler.
De samene som markerte seg i offentligheten var ikke mange, men en av dem var lærer og historiker Henrik Kvandahl (1864–1950) som skrev trebindsverket Samenes historie (utgitt mellom 1925 og 1947). Han stipend av Det akademiske kollegium ved universitetet i Oslo for forskning på samisk historie. En annen var forfatter, avisredaktør og lærer Anders Larsen (1870–1949) som fikk utgitt boken «Om sjøsamene». En tredje agent for samiske rettigheter var arbeiderpartipolitikeren Per Fokstad (1890–1973), som kjempet for samenes rett til språk og kultur. Karakteristisk for samenes kamp var tilslutting til de etablerte politiske partiene, spesielt arbeiderpartiet. Virksomhet innenfor de etablerte partiene ble den muligheten som åpnet seg, når etnopolitisk organisering ikke førte frem.
Næringsveier og -utvikling i sameland
Storsamfunnets interessen for nordområdene økte i løpet av 1800-tallet. På kysten økte produksjonen av tørrfisk, klippfisk og sild for eksport. Mange steder, som i Kåfjord i Alta, i Kiruna og i Kirkenes ble det igangsatt bergverk som førte til stor tilstrømning av folk og en tilstrømning av penger. Det var stor befolkningsvekst og mange nybrottsmenn slo seg ned der samene før var enerådende. Den allsidige samiske leveformen, som tidligere hadde vært mer fleksibel og tilpasningsdyktig enn nabofolkenes, kom i bakgrunnen. Samene hadde mindre overskudd å handle med, og deres varer var ikke så etterspurte som før. Samiske bygder fremsto derfor utover 1800-tallet og fremover som de fattigste og mest tilbakeliggende. Storsamfunnets pengeøkonomi fremsto derimot som mer fremtidsrettet og velstående. Reindriftskulturen led også under grensedragningene mellom landene. Grensen mot Russland ble stengt i 1826, og senere ble også grensene mot Finland stengt. Gamle trekkveier for reinen ble forbutt å passere og sesongbeiter ble sperret.
Endring av svenske skogssaers næringer
Skogsamene som før drev med fangst og jakt hadde gått over til reindrift ut på 1800-tallet. Det er beskrevet av Petrus Læstadius (1802–1841) som i 1827 begynte sin virksomhet som misjonær i Pite lappmark. I sin journal gir han et detaljert bilde av hvordan skogsamenes arbeidsår forløp. Vinteren tilbrakte de i kystlandet, men i begynnelsen av mai dro de opp til sine respektive skatteland. Reinen fikk da gå fritt fram til midtsommer, og i den tiden viet samene seg til jakt og fiske. Da myggen begynte å bli et problem, samlet de etter reinsdyrene sammen og sørget for at et bål ga røk for å holde myggen unna dam. En gang om dagen ble simlene melket, mest osteproduksjon. Da den verste myggplaggen var over, fikk reinen igjen gå fritt og samene vie seg til jakt og fiske. Rundt Mikkelsmesse, i begynnelsen av oktober, begynte brunsttiden og da søkte folk igjen opp reinsdyrene sine. Når vinteren kom flyttet både folk og rein ned til kystlandet, hvor de i likhet med fjellsamene bodde i kåter av vadmel. Læstadius sier at skogsamene levde et godt liv i nærheten av sine kåter, i motsetning til fjellsamene som måtte fryse i fjellet. Skogsamene hadde et variert kosthold med fersk fisk, fjærfe, melk, ost og bær, mens fjellsamene sjelden spiste annet enn reinsdyrkjøtt.
Fortregning av svenske reinsamer
Storhetsiden for rennomadisme i Sverige oppstod på 1700-tallet. Samene var da de domerende i utveksling av varer og ressursutnyttelse i Lappland. De var både tilknyttetdet det svenske handelssystemet på kysten av Bottenviken og det norske systemet via norskekysten. På denne måten drev de mellomhandel mellomd de to nsasjonale systemene. I tillegg stod de bak en omfattende lokal handel i Lappland med egne produkter og innkjøpte varer. Det samiske samfunnet var over tid blitt underordnet sentralmakten i Sverige via økende kolonisering. Gradvis ble samenes stilling endret fra 1700-tallet frem til midten av 1800-tallet. Den samiske befolkningen var redusert og stadig færre drev med reindrift eller annen tradisjonell samisk næring. Handelen i Norge var også helt avsluttet. Reinsdyrnærings dominerende posisjonen i Lappland var overtatt av svenske nybyggere som slo seg ned som jordbrukere og langs kysten av Bottenviken hadde befolkningen tredoblet seg fra 1750 til 1850. En annen utvikling var at det oppstod industri i form av tømmerdrift, gruvedrift og vannkraftutbygging.
Samene måtte akseptere at nybyggere slo seg ned på deres tradisjonelle lappskattland og konflikter oppstod. Spesielt var det uenigheter vedrørende fiskeretter som kom opp for heredsrettene, ved at nybyggere tok seg til rette ved samenes fiskeplasser. Nybyggere anklaget på sin side samene for å la reinflokkene rive ned hesjer og gjerder. Myndighetene forandret syn på samiske rettigheter til land utover på 1800-tallet, med den konsekvens at de stadig oftere tapte i tvister med nybyggere. Samene gikk også selv over til en bofast livsform som jordbrukere på 1800-tallet.
Samiske kombinasjonsnæringer i Finnmark
På begynnelsen av 1800-tallet var det fiske og husdyrhold de mest utbredte næringskombinasjonen blant folk i Finnmark, og samene var mest involvert i flere forskjellige kombinasjoner. For øvrig var denne kombinasjonen den vanligste langs kysten av hele Norge. Samene var de som var mest involvert i flere forskjellige næringskombinasjoner. Noen samer drev med kombinasjonene fiske–reindrift eller fiske–jordbruk–reindrift. I 1870 er det fortsatt folk i kyststrøkene som holder rein for transportformål.
I løpet av 1800-tallet gikk utviklingen mot at husholdninger som drev med kombinasjonsnæringer ble færre, og at folk heller gikk over til jordbruk som eneste næring. Allikevel var kombinasjonsbruk det vanligste frem til rundt 1860, selv om embetsmenn og forkjempere for jordbruk var skeptiske. Spesielt var det utover på siste halvdel av 1800-tallet kritikk av jordbrukerne for at de ikke hadde nok vinterfôr til dyrene. Imidlertid brukte folk å spe på med tang, tare og fiskeavfall i dyrefôret. Samene drev utmarksslått mens de også brukte tiden på fiske og plukket multer, samt vedhugst. Fisken saltet de, mens fiskeavfallet ble samlet sammen og oppbevart til vinterfôr til buskapen. På vinteren brukte de utmarkene til å jakt og fiske. En grunn til samenes lave interesse for oppdyrking av jorden, kan ha vært pomorene som de uansett fikk kjøpe mel hos. De kjøpte gjerne så mye av deres billige korn, at de kunne bruke det som fôr til dyrene. Kornet betalte samene med fisk og pelsvarer. For sjøsamene var dermed slåttonn ikke den mest fornuftige tidsbruken, det kunne være mer innbringende å fiske om sommeren og heller kjøpe mel til dyrene. Dette kan også være en forklaring på at sjøsamene foretrakk et liv med sesongvise forflytninger med husdyrene og fiske i fjordstrøkene. Når det gjelder jordbruk tok en utover på siste halvdel av 1800-tallet til å dyrke poteter.
Et problem for reinsamer fra både Norge, Sverige og Finland var økt jordbruk i innlandsområdene og fjelldaler, slik at flytterutene ble forhindret. Om norske eller samiske småbrukere nektet reinflokkene å passere over sine marker, ble reinsamene henvist til mer vanskelige områder med for eksempel elvestryk eller farlig terreng. I verste fall hendte det at rasende nordmenn overfalt reinsamer fra Sverige.
Fremdeles rundt 1900 var mangesysleri det vanligste blant samene. Den sjøsamiske næringstilpassingen med sesongflyttinger med husdyr var fortsatt intakt rundt 1900. Husholdningene flyttet typisk et par ganger i året mellom steder der de eide jord og boplasser. Myndighetene var imidlertid skeptisk til denne praksisen, da de mente at det var lite rasjonelt. Imidlertid var bildet sammensatt. Fylkesagronomen i Finnmark hevdet av nordmennene var uskikket til å drive jordbruk i deler av landsdelen. Årsaken var at han mente å kunne påvise at nordmennenes driftsmåte krevde mer landareal enn samenes praksis. En årsak var samenes bruk av flere forskjellige typer fôr til husdyrene. Nordmenn benyttet bare høy, mens sjøsamene brukte både fiskeavfall, tang og tare, dvergbjørk og lyng. Samene i innlandet spedde på med reinlav.
Utviklingen i fiskeriene
Myndighetene i Norge var opptatt av at effektiviteten i fiskerinæringen skulle økes. Et intensiv myndighetene brukte var overgang til større båter. Stortinget bevilget derfor et lånefond for fiskere i Finnmark. I perioden 1905–15 ble det deretter gitt hjelp til anskaffelse eller modernisering av rundt 120 båter i fylket. Ordningen var det kystens befolkning som nøt godt av, mens det i de samiske fjordbotnene var få som skaffet seg moderne fiskebåter. Årsaken til at moderniseringen gikk lettere for kystfolket var at de var tilknyttet en lokal handelsmann som mottok fisk og som solgte varer i retur. Handelsmannen hadde derfor en egeninteresse i å hjelpe sine klienter med penger for å skaffe seg bedre og mer effektive båter, da ville også hans fortjeneste på sikt øke.
Samene inne i fjordene stod friere i forhold til disse handelsmennene, blant annet fordi de russiske pomorene var viktigere kontakter. Ulempen ble dermed at de gikk glipp av denne mulige finansielle hjelpen. For sjøsamene ble konkurranseforholdene vanskeligere utover på 1900-tallet, når de fremdeles drev fiske med små båter uten motor. Etter som utviklingen gikk mot større fangster gikk det dårligere for sjøsamene med omsetningen av fisk til russiske handelsmenn. Russerne med sine kuttere lå tidligere spredd i fjordene og mottok fisk, men når enkelte fiskere kunne tilby store kvanta fisk, foretrakk de heller å være i store havner som Hammerfest. Russerne fikk bedre utbytte av å ligge fast i en havn og motta store kvanta fra noen få selgere. Etter dette mistet de også interessen av å selge mel i små kvanta til sjøsamene.
Den viktige pomorhandelen for finnmarkingene gjorde det mulig «å fiske mel opp av havet.» Imidlertid ble de russiske kutteren færre fra 1914 og etter den russiske revolusjonen i 1917 ble pomorhandelen avviklet. Dermed var også en periode med nokså stor økonomisk uavhengighet for sjøsamene over. For sjøsamer som ikke greide å henge med i moderniseringen av fiskeflåten var avviklingen av pomorhandelen i følge historikeren Bård Arve Berg (1951–) en katastrofe. Deres tradisjonelle næringstilpasning led sammenbrudd sammen med de russiske kjøpmennene. Samenes båter var små og tilpasset hjemmefiske, dermed ikke egnet til kystfiske vinterstid. Etterhvert ble nye brukstyper tatt i bruk på sjøsamenes tradisjonelle fiskefelter, men krav om reguleringer fra fjordfiskere ble bare i liten grad lyttet til. Sjøsamenes situasjon var derfor spesielt ille i 1920- og 30-årene. Med avviklingen av pomorhandelen ble det slutt på samenes mange hundre år gamle uavhengighet fra danske, norske og vest-europeiske handelssystemer. Fra 1917 ble deres økonomi helt avhengig av myndighetene i Norge og norske handelsmenn.
Reinnæringen i mellomkrigstiden
Etter første verdenskrig hadde dyktige reineiere store reinflokker og oppsparte midler. Samenes landsmøtet i Trondheim i 1917 hadde lagt frem en resolusjon der det stod at «fjorder og øer» i eldre reinbeitedistrikter, fremdeles måtte være tilgjengelig for reinnæringen. Reinbeitekonvensjonen mellom Norge og Sverige som var gjeldende fra 1923, tok imidlertid ikke hensyn til gamle sedvane, og mange fjordområder og øyer ble stengt for svenske samer. Bestemmelser for når samene kunne passere grensen ble også i noen tilfeller endret. Svenske myndigheter holdt på sin side fast med lappekodisillens bestemmelser om fri ferdsel for reinnæringen, uavhengig av om samene var norske eller svenske. Resultatet for svenske reinsamer ble at de flyttet sørover i Sverige for å finne sommerbeiteland. I Nord-Sverige oppstod en mer ekstensiv reindrift med store flokker og kantvokting, mens det i sør var en praksis med intensiv drift, altså kontinuerlig gjeting. Det oppstod utfordringer for den intensive driften, med problemer som ble forsøkt løst med «lappkomiteer» og «lapputredninger», helt opp til 1930-årene.
Reindriftsloven av 1933 ga sterkere regulering av reindriften i Finnmark. Blant annet ble også forholdet mellom reindrift og de fastboende regulert, og det ble det innført et kollektivt ansvar for skader som rein hadde gjort innenfor hvert reindistrikt. Meldeplikt ble innført for hvert distrikt, og om beitesituasjonen ikke var gunstig nok, kunne reineiere bli henvist til andre distrikter enn de meldte seg til. Forskjellen mellom lovene for reindrift i sør og nord ble likere.
Utover i mellomkrigstiden ble det bygget en del veier i Norge som kunne bli hindre for reindriften. Veien ble også en mulighet som reinsamene raskt tok i bruk, slik at familiene kunne komme raskt frem under reinflyttingen. Det ble også mer vanlig med faste boliger, enten for deler av året eller hele. Variasjonene var uansett store. I Varanger kombinerte samene reindrift med store besetninger og gårdsdrift, gjerne også med laksefiske i fjordene. Telt og gamme var fortsatt i bruk mange steder.
Østsamene etter den russiske revolusjon
I 1920 var det 1554 samer som hold til på Kolahalvøya, noe som utgjorde litt mer enn 8 % av befolkningen. Frem til 1933 økte den samiske befolkningen beskjedent, mens den russiske ble mangedoblet. Sovjetmyndighetene innså tidlig at utviklingen var problematisk for samene, og utnevnte Vasilii Alymov (1883–1938) til formann for den nordlige komite i 1927 og i 1930 ble han ombudsmann, med spesielt ansvar for samene. Det ble satt opp et stort sykehus, skole og veterinærinstitusjon for reinsdyr. Videre ble det opprettet studieplasser for ti samer i Leningrad. Den sentrale eksekutivkomiteen i Moskva hadde også en avdeling som tok seg av minoriteter i de nordlike områder, slik at disse ble støttet økonomisk, kulturelt og politisk. Samene var således ett av 29 slike folkeslag. Imidlertid frafalt sovjetmyndighetenes interesse for ikke-russiske foleslag utover i 1930-årene. Dermed ble organisasjoner som den nordlige komite lagt ned. Alymov ble arrestert under utrenskningene som fulgte og senere skutt i 1938. Han ble anklaget for å planlegge opprettelsen av en egen, uavhengig samisk stat.
En rekke prominente samiske personer innenfor kultur og politikk på Kolahalvøya ble arrestert og forsvant i 1930-årene. Årsaken var at samene var motstandere av kollektivisering av reinsdyrdriften. Noen av de som ble internert, ble enten skutt eller sendt til én av de 30 interneringsleirene som ble opprettet på Kolahalvøya. Etter andre verdenskrig ble mange russiske samer som hadde vært soldater og blitt tatt til fange i Tyskland, Finland eller andre fiendtlige land, enten skutt eller straffeforfulgt etter at de vendte hjem.
Reinsamene på Kola hadde frem 1930-årene en sosial organisering, kalt syjjt, med regler for fordeling av ressurser mellom flere familier. Disse tradisjonene ble avskaffet med kollektiviseringen ble innført. Reindriften ble da nasjonalisert og innlemmet i kollektivbrukene. Etterpå ble samene leid inn som gjetere. Urfolkene i den nye staten skulle være bofaste og ikke ha noe selvstyre. Samene ble derfor flyttet til sine sommerbosteder for der å bli bofaste.
Andre verdenskrig
Selv om det er skrevet mye om andre verdenskrig i Norge, er samene i mindre grad nevnt. I det store verket Norge i krig, er det et avsnitt om nazistenes rase orienterte syn på samene. Derimot har lokalhistoriske bøker og publikasjoner behandlet samiske forhold under krigen. Samenes opplevelser under krigen var svært forskjellig alt etter hva slags nasjonalstat de tilhørte. På Kola var samene involvert på Sovjetunionens side, Finland var involvert i krigen i forskjellige faser, Sverige var nøytralt og Norge ble først overfalt, deretter okkupert. Samene i grensetraktene mellom Norge og Sverige var kjente i områdene, dessuten behersket de naturforholde og klima, dermed ble mange involvert som grenseloser. Allikevel er samenes historie under krigen nokså lik sivilsamfunnet ellers.
Til tross for nazismens raseideologi, ble samene behandlet helt forskjellig fra mange andre minoriteter i Europa. Tvert om hadde nazistene et naturromantisk syn på dem. Norske nazister så det derimot ofte anderledes. Det ble under krigen gjort enda et forsøk på samisk organisering, da medlemmer fra nasjonal samling i 1943 tok initiativ til å stifte Norsk Nasjonalt Sameforbund. Denne organisasjonen fikk noen få samiske medlemmer, totalt 13 fra Trøndelag og Nordland. Siden den nazistiske tilknytningen var klar, hold de fleste seg langt unna.
Reindriften under krigen
I Norge var reindriften i gang gjennom alle krigsårene. Selv om ingen nordmenn fikk lov til å passere grensen, fikk reindriftsamene egen dispensasjon. Den statlige organiseringen lå fortsatt under Reindriftskontoret i Landbruksdepartementet. Likeledes var det fortsatt lappefogder og reinbeitedistrikter. Lappefogden var statens representanter og fagpersoner innen reinnæringen, men begrenset politi- og kontrollmyndighet. I praksis gjorde mange av dem også mye for å ivareta reindriftssamenes interesser. Under lappefogdene var det lappeoppsynsmenn, for å hente inn opplysninger om reindriften i sine områder. Lappefogdene skrev årsberetninger for sitt distrikt, slik at en for ettertiden har informasjon om utviklingen i krigsårene.
De tyske myndighetene under krigen hadde interesse av reindriften, både fordi de hadde spesiell interesse av vinteraktiviteter i ekstremt klima og fordi reinen ga kjøtt og kunne brukes som trekkdyr. Av slike årsaker ville de ha informasjon om antallet rein den enkelte same eide, samt årsaker til økning eller minking av bestanden. Imidlertid rapporterte lappefogdene tilbake at krigen gjorde telling umulig, eller de oppga estimater. Det ble sagt at det var vanskelig å få tak i folk for å utføre den omfattende tellingen, dessuten hadde ikke myndighetene budsjetter til å betale for arbeidet. I realiteten ville reindriftsmyndighetene unngå å oppgi eksakte tall, fordi de da fryktet at okkupasjonsmyndighetene på egen hånd ville gjøre beregninger for hvor mange slakte- og bruksrein de ønsket. Reinnæringen kunne derimot stole på at okkupasjonsmaktens ledelse ikke ville risikere at reinbestenden kom ned på et kritisk lavt nivå, til det var de alt for opptatt av reindriftens fremtid.
Nazistenes syn på samene
I mange tiår før krigen hadde samene blitt undersøkt av antropologiske forskere, som kom med uttalelser om deres uheldige fysiske og psykiske tilstand. Noen hevdet endog at samene var en helt egen folkerase. Nazistens ideologi bygget mye på rasemessige forskjeller mellom folkegrupper, men deres syn på samene under andre verdenskrig var sammensatt. Den nazistiske sjefen for politiet i Norge, Jonas Lie (1899–1945) (1899–1945) mente at samene var verdiløse. Han mente at jødene og samene skulle behandles likt. Hans meninger fikk ikke stor betydning, fordi sjeff for SS, Heinrich Himmler (1900–1945), var av motsatt oppfatning. Himmler mente tvert om at samene ikke representerte noen fare for «den ariske rase», dessuten at samenes kunnskaper om arktisk klima kunne komme til nytte.
Nazistenes plan på lang sikt kan også forklare deres positive syn på samene. Etter at krigen var vunnet, så de for seg en storstilt kolonisering av tidligere sovjetiske territorier. Her skulle det foregå utvikingsprogrammer langt inn i fremtiden, som mange nordmenn, dansker, finner og svensker ville være med på. For å lykkes med dette var kunnskaper om tilpasning til barskt klima avgjørende, og her kom samene inn i bildet som eksperter.
Evakuering av samene fra Kolahalvøya
I november 1939 angrep Sovjetunionen Finland, og i den forbindelse ble Petsamo i Nord-Finland angrepet av Sovjetunionen. Både finer og samer evakuerte til enten Norge eller sør i Finland, mens andre ble tatt til fange. Krigshandlingene var over i 1940 og i april samme år kunne folk vende tilbake til husene sine. Imidlertid fortsatte ufreden med fortsettelseskrigen, der Finland fikk hjelp fra Tyskland for å få erobret tilbake de tapte territoriene. Skoltesamene måtte igjen evakueres, spesielt ble vinterlandsbyen Suonikylä hardt rammet ved at den ble en krigssone fra 1941 til 1944. Samene fra Suonikylä og Paatsjoki ble evakuert sørover i Finland, mens i områder som ble okkupert av Sovjetunionen ble skoltesamene deportert til Kolahalvøya. Noen ble også evakuert til Narvik.
En annen konsekvens av krigen var at tilsammen 800 skoltesamer fra Lovozero i Murmansk oblast, ble utskrevne soldater for Sovjetunionen. Rundt en fjerdedel kom aldri tilbake.