cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ida Maria
Sangene som er benyttet i film og tv
Sangen «Oh My God» var i traileren til It's Kind of a Funny Story og The Virginity Hit. Den ble også brukt i en finsk film, Sisko tahtoisin jäädä, fra 2010 og i det amerikanske Netflix-showet Big Mouth Season 2 Episode 2, utgitt i 2018.
Sangen «Oh My God» gjorde henne til den første norske artisten som har en låt med i musikkspillet Rock Band 3. Hennes sang «Bad Karma» fra Katla ble brukt i filmen Scream 4 fra 2011 og episoder av Gossip Girl, Teen Wolf, Royal Pains og Being Human sammen med sangen «Quite Nice People», begge fra albumet Katla.
Sangen «Cold Blooded» har blitt brukt som lydsporene til Melissa McCarthy komedien Spy og musikaldramaet Jem and the Holograms.
Sangen «I eat boys like you for breakfast» ble brukt i den første episoden av sesong 10 av Jenter, en norsk TV- og webserie rettet mot barn og tenåringer på NRK Super.
Sangen «Devil» er med på traileren til Vampyr.
Samarbeid
I 2007 sang Ida Maria sang på sporet "I Love You, You Imbecile" av Pelle Carlberg.
I 2008 koret hun på sporet "Words" på Guillemots 'album Red.
I 2009 samarbeidet hun med det norske bandet deLillos for sporet "Flink" på deres album Huskeglemme.
Maria har samarbeidet med den norske rapperen Joddski ved to anledninger, først på sporet "Sannhetsserum" på albumet Krig & Kjærlighet fra 2010, og for det andre på sporet "Hold Ut" på er 2011-albumet Bensin På Bålet.
I 2012 gjorde hun en duett med Anthony Green for sporet "Can't Be Satisfied" på albumet hans Beautiful Things fra 2012.
Talkshow
I 2010 var hun med på Skavlan, hvor både Perez Hilton og Iggy Pop dukket opp med videohilsener.
Sasan kullkraftverk
Sasan kullkraftverk eller Sasan UMPP er et kullkraftverk i Madhya Pradesh i India. Den er et av flere såkalte Ultra Mega-kraftverk regjeringen ønsker bygget innen 2017.
Ida Maria
Talkshow
22. april 2009 spilte Ida Maria i det amerikanske talkshowet The Tonight Show med Jay Leno.
Sasan kullkraftverk
Prosjektet ble gitt til Reliance Power i 2007, og hadde internasjonal finansieringsstøtte. Anlegget har 6 x 660 MW superkritiske enheter. Kraftverket er blant Indias største, med en produksjonskapasitet på netto 3 960 MW. Utslippene av CO2 er rundt 26-27 mill tonn årlig. Anlegget sto ferdig i 2013.
Ida Maria
Personlig liv og deltakelse i TV-programmer
Etter rehabilitering for alkoholmisbruket flyttet hun tilbake til Nesna i 2009.
I 2012 var hun en av 22 personer, mange av dem berømte, andre straffedømte, som fortalte fragmenter av sin livshistorie i boken Rom 13.
Hun satt i kommunestyret i Nesna for MDG i flere år.
Hun flyttet til i Stockholm 2020 og var i 2021 programleder for programmet De neste på NRK.
Remember the Titans
Handling
Walt Disney Pictures' film handler om fordommer og hverdagsrasisme, men også om å ta seg igjennom fordommene og skape langvarige vennskap. Filmen utspiller seg i 1971 i USA, der rasediskriminering på denne tiden fortsatt var ganske vanlig.
Hvite skulle kun gå på skoler for hvite elever og sorte fikk kun på skoler med sorte elever. Filmen forteller historien om en skole med et lag i amerikansk fotball som slår seg sammen – sorte og hvite. Til å begynne med lykkes det ikke skikkelig og ingen klarer å holde sammen, ikke engang trenerne som har forskjellig hudfarge, men de lærer seg etterhvert å komme overens og blir venner. Fotballaget «The Titans» vant alle kampene i årets turnering og ble delstatsmestere.
Mottakelse
Remember the Titans mottok generelt positive anmeldelser fra filmkritikerne. Bransjenettstedet Rotten Tomatoes gav filmen en 71 % rangering fra 126 anmeldelser. Likevel har noen anmeldere beskyldt filmen for å være for forutsigbar. Filmen inntjente $115 654 751 dollar i USA alene, og $136 706 683 dollar internasjonalt.
Halden Islamsk Forening
Halden Islamsk Forening (HIF) er en partipolitisk uavhengig organisasjon stiftet for og av muslimer i 1995 og formelt registrert i 2005. Organisasjonen representerer majoriteten av muslimene i Halden.
Arbeidet til HIF består av daglig drift og vedlikehold av Halden Moské, der det tilrettelegges for muslimenes behov for å utføre sine fem daglige bønner, fredagsbønn samt markering av øvrige viktige muslimske begivenheter i fellesskap. Det gis også undervisning til barn og voksne i alle aldre (uansett kjønn) innen koran, hadith og salah (bønn).
Mormo
Mormo (gresk: Μορμώ, Μορμών, Mormō) var i antikkens Hellas en ånd som beit slemme barn som ikke oppførte seg skikkelig, etter sigende en følgesvenn av gudinnen Hekate. Navnet var også benyttet for å henvise til en kvinnelig vampyrlignende vesen i fortellinger som ble fortalt til greske barn av deres ammer for å forhindre dem å gjøre ugagn. Denne referansen er hovedsakelig funnet i en del skuespill av komedieforfatteren Aristofanes.
Bæringen
Bæringen er Bærum kommunes informasjonsavis. Fra høsten 2013 kommer den ut cirka annenhver måned. Tidligere har den kommet ut annenhver, hver tredje eller fjerde uke. Opplaget er på 55 000 eksemplarer og distribueres til samtlige husstander i kommunen.
Bæringen ble startet i april 1989 som et prøveprosjekt etter forslag fra tidligere informasjonssjef Hilmar Halnum. Ansvarlig redaktør er Ragnhild I. Hoem.
Prince of Persia
Prince of Persia er et videospill som opprinnelig ble laget av Jordan Mechner og utgitt av Brøderbund i 1989 for Apple II. Spillet har i senere tid blitt gitt ut til en rekke andre plattformer.
Ungdom i Oppdrag
Ungdom i Oppdrag, forkortet UIO, er den norske avdelingen av den internasjonale kristne evangeliserings- og misjons bevegelsen Youth With A Mission (YWAM). Den ble grunnlagt i 1960 av Loren Cunningham og hans kone.
Prince of Persia
Spillet ble kjent for sin realistiske animasjon, og Jordan Mechner, spillets skaper, studerte mange timer med film av broren som hoppet og løp rundt i hvite klær for at spillets bevegelser skulle se riktig og naturlig ut.
Ungdom i Oppdrag
Ungdom i Oppdrag ble etablert i Norge i 1972, og har rundt 400 medarbeidere i Norge, og gir oppfølging til cirka 150 misjonærer utenfor Norge. Avdelingen har åtte sentre i Norge: Borgen i Troms, Røsvik i Nordland, Ålesund, Sola, Skjærgårdsheimen på Flekkerøya, Skien, Oslo og Grimerud i Stange.
Prince of Persia
Prince of Persia Classic
I 2007 ble Prince of Persia omgjort og oversatt av Gameloft. Omgjøringen ble kalt Prince of Persia Classic og ble sluppet 13. juni 2007 til Xbox Live Arcade, og den 23. oktober 2008 på PlayStation Network. Den inneholdt samme nivå design og generell premiss, men inneholdt 3D-gjengitt grafikk, mer flytende bevegelser, og «Sands of Time» estetikk. Spillet og kontrollene var litt justert til å inkludere en vegg-hopp bevegelser og ulike sverdkjemping. Nye spillmoduser ble også lagt til, slik som «Time Attack» og «Survival».
Ungdom i Oppdrag
UIO driver også grunnskole og barnehager. Organisasjonen har sitt hovedsenter på Grimerud gård i Stange kommune i Innlandet.
Organisasjon
Ungdom i Oppdrag er en organisasjon som samarbeider med alle evangeliske kirker og organisasjoner, og ønsker å bidra til større enhet blant kristne. Organisasjonen var tidligere en luthersk organisasjon og jobbet primært i samarbeid med Den norske kirke. Den lutherske tilknytningen ble borte i 1985.
Prince of Persia
Handling
Spillet er satt i Middelalderen i Persia. En sultan kjemper en krig i et fremmed land langt hjemmefra, samtidig som hans visir Jaffar, en mektig trollmann, forsøker å gripe makten i hjemlandet deres. Visirens eneste hindring for å nå tronen er sultanens datter. Jaffar låser henne i et tårn, og beordrer henne til å gifte seg med ham - ellers kommer hun til å bli drept innen 60 minutter. Spillets navnløse hovedperson, som prinsessen elsker, blir fanget i fangehullene under palasset. For å frigjøre prinsessen, må spilleren unnslippe fangehullene, komme seg til palass-tårnet og beseire Jaffar før tiden løper ut. I tillegg til vakter, forskjellige feller og andre fangehull, og bekjempe fiendtlige sverdmenn, blir hovedpersonen ytterligere forhindret av hans egen dobbeltgjenger, et troll som kommer ut av et magisk speil.
Spilleren har en helse-indikator som består av en rekke små røde trekanter. Spilleren starter med tre slike trekanter. Hver gang hovedpersonen blir skadet (kuttet av sverd, falt med fra to etasjes høyder, eller truffet av en fallende stein) mister spilleren en av disse helse-indikatorene. Det finnes små krukker som inneholder forskjellige stoff i flere farger og størrelser. De røde drikkene, spredt over hele spillet, gjenoppretter en helse-indikator. De blå drikkene er giftige, og tar en helse-indikator som skade. Det er også store glass med rød drikke som øker det maksimale antall helse-indikatorer, og store krukker med grønn drikke som gir en midlertidig evne til å sveve. Hvis spillerens helse blir redusert til null, dør hovedpersonen. Deretter startes spillet på nytt fra begynnelsen av den scenen hvor hovedpersonen døde.
Ungdom i Oppdrag
Organisasjon
Organisasjonen mobilisere og trener mennesker til arbeid i organisasjonen og kirken.
Ungdom i Oppdrag står bak forlaget Prokla Media.
Prince of Persia
Handling
Det er tre typer feller som spilleren må omgå: pigg-feller, dype groper (tre eller flere nivåer dype) og giljotin. Å bli fanget, eller falle ned, resulterer i øyeblikkelig død for hovedpersonen. I tillegg er det porter som kan løftes i en kort periode ved at hovedpersonen står på en utløser for å aktivere porten. Noen ganger finnes det forskjellige feller mellom en lås-utløser og en port. Fiendtlige sverdmenn (Jaffar og hans vakter) er enda et hinder. Spilleren får tak i et sverd i første fase, som de kan bruke til å bekjempe disse motstanderne. På det tredje trinnet blir et skjelett levende, og slåss mot hovedpersonen. Skjelettet kan ikke drepes med sverdet, men kan beseires ved å bli kastet i en av de dype gropene. I trinn åtte blir hovedpersonen fanget bak en port før han kan nå utgangen. I dette stadiet sender prinsessen en hvit mus for å utløse porten igjen, slik at spilleren kan komme seg videre til neste nivå.
Eksterne lenker
Prince of Persia
Ungdom i Oppdrag
Disippeltreningsskole
Disippeltreningsskolene (DTS) i Ungdom i Oppdrag er en av Norges største bibelskoler. Et kurs varer 6-9 måneder. DTS visjon er å utruste eleven til et liv i tjeneste for Gud og arbeide for at alle områder av samfunnet skal farges av Gud og hans ord. Hvert år tar 300 nordmenn DTS i Norge eller utlandet.
Familiefokus
Familiefokus, Ungdom i Oppdrags familiearbeid arbeider for å hjelpe, styrke og gjenreise familier og ekteskap. Familiefokus ønsker gjennom sitt arbeid å hjelpe familier og ektepar til et rikere daglig kristenliv, og å formidle Guds ubetingede kjærlighet og Bibelens prinsipper for ekteskap og samliv.
Takht-i-Bahi
Takht-i-Bahi (blir også kalt Takhtbai) er et buddhistisk kloster-kompleks som kan dateres tilbake til det 1. århundre før Kristus. Arkeologer regner det som spesielt representativt for hvordan typisk arkitektur fra buddhistiske klostre fra denne tiden ble bygd. Klosteret ble oppført på UNESCO sin verdensarvliste i 1980. Takht-i-Bahi regnes som en populært turiststed, og kan enkelt nås med bil.
Takht betyr «trone», og bahi betyr «vann» eller «vår» på urdu. Kloster-omplekset ble kalt Takht-i-Bahi fordi det ble bygget på toppen av en ås om våren. Den ligger cirka 15 kilometer fra Mardan i Khyber Pakhtunkhwa i Pakistan. En liten befestet by som stammer fra omtrent den samme tiden ligger i nærheten av klosteret.
Den første moderne historiske referansen som ble gjort til disse ruinene av klosteret ble gjort rundt 1836 av den franske Offiseren General Court. Undersøkelsene og utgravningene på dette stedet påbegynt i 1864. Klosteret gjennomgikk en større restaurering på 1920-tallet.
Lise Karlsnes
Lise Karlsnes (født 1979) er en norsk musiker kjent som vokalist i gruppa Briskeby. Hun har også hatt en solokarriere.
Karlsnes ble med i Briskeby i 1999 og fikk sitt store gjennombrudd året etter med sangen «Propaganda». Briskeby ble tildelt fire priser under Spellemannprisen 2000. Gruppa ble oppløst i 2005, men gjenforenet i 2015. Suksessen de hadde i 2000-årene uteble imidlertid.
I 2010 gav Karlsnes ut sin første solosingel «Forty Nights» under navnet «Lise Of The Woods». I 2012 deltok hun i Melodi Grand Prix med låten «Sailors» som hun hadde skrevet sammen med Thomas Eriksen. «Sailors» ble forøvrig utgitt på albumet Dance or Die i 2012. Albumet ble produsert av Thomas Eriksen. Siden den gang har hun hatt noen små opptredener med andre artister, men det har generelt vært lite musikkproduksjon.
Annet
I 2007 designet hun sin egen kolleksjon med 70-tallesinspirerte solbriller i samarbeid med Krogh optikk på Majorstua. I 2010 gikk hun på catwalken under Oslo Fashion Week.
I 2016 hadde hun en birolle i filmen Børning 2, i 2018 deltok hun i sceneshowet Beatles på Chat Noir og i 2020 var hun deltager i realityserien Kompani Lauritzen.
Hun utdannet seg senere innen gestaltterapi og har siden 2018 drevet praksis på Frogner sammen med en kollega.
Kjell Arild Pollestad
Bakgrunn
Pollestad studerte russisk og (protestantisk) teologi ved Universitetet i Oslo og ble cand.theol. i 1977. Han tok deretter lisensiatgrad i katolsk teologi ved Institut Catholique de Toulouse i Frankrike i 1979. Fra 1979 til 1981 studerte han gammelorientalske språk (syrisk og koptisk) ved Pontificium Institutum Biblicum i Roma.
I 1975 konverterte han til Den katolske kirke og sluttet seg til Dominikanerordenen. Pollestad ble presteviet i Oslo i 1980. Fra 1981 til 1988 var han leder for den katolske informasjonstjenesten i Norge og fra 1988 til 1996 var han sogneprest i Den katolske menighet i Tønsberg. Han var knyttet til St. Dominikus-klosteret i Oslo fra 2000 til 2005 og til dominikanerklosteret St. Jacques i Paris fra 2005.
Forfatterskap
Slik pater Hallvard Rieber-Mohn i sin tid ble en popularisator for katolsk kultur, trosliv og tankegods i Norge, fulgte pater Pollestad i sin lærers og venns fotspor. Med essays og kåserier har han vunnet en stor leserskare. Med vennskapsforbindelser som strekker seg langt inn i kulturradikale kretser på den ene side, og tradisjonelt dypt lutherske kretser på den annen og med uttalt liberale image, gjorde Pollestad omstridt i deler av Den katolske kirke i Norge.
Som katolsk forfatter følger han den epistulariske tradisjon, idet han i kåserende bøker skriver poengterte brev og betraktninger om store og små tema, gjerne hentet fra eget liv, uten forkynnende tone, men med det religiøse aspekt som en selvsagt understrøm. I andre bøker finner leseren rene monografier over landskap og kulturer som har interessert forfatteren, som Min islandsferd (1986), og ''17. mai i Samarkand (1988), mens andre som er mer bekjennende og religiøse, som Paven i Rom (1989) og Bernadette'' (2006). Han har også gjendiktet et utvalg av den greske dikter Konstantinos P. Kavafis til norsk. Pollestad arbeider også som oversetter og har oversatt både Snorres Kongesagaer og Odysseen av Homer.
Som forkynner, forfatter, foredragsholder og reiseleder, samt som én av tre programledere i NRKs dokumentarserie Tre muntre herrer i Roma (sammen med Thomas Thiis-Evensen og Jan E. Hansen) har Pollestad et stort publikum.
Pollestad-saken og laisering
I 2010 skrev media om en mangeårig konflikt i den katolske kirke, der det kom frem at den katolske kirke siden midten av 1990-tallet hadde gjennomført en intern prosess mot Pollestad knyttet til påstander om at han skal ha begått «misbruk av voldelig og seksuell art» mot en annen katolsk prest som på tidspunktet for hendelsene var prestestudent. Ifølge medieomtalen hadde prosessen startet i 1996 og var grunnen til at Pollestad ikke lenger hadde sentrale posisjoner i kirken i Norge, og til at han forlot Norge i 2005. Pollestad selv har imøtegått påstanden. Saken ble av media også satt i forbindelse med at Pollestad gjennom sitt forfatterskap ble oppfattet som liberal i synet på homofili. Pollestads kritikere ble beskrevet som tilhørende den konservative fløyen i kirken. Den katolske kirke i Norge opplyste i mars 2019 at Pollestad i 2010 hadde søkt om laisering og om å bli løst fra sitt ordensløftet, at søknaden hadde blitt innvilget av paven i 2015, men at avgjørelsen på grunn av en saksbehandlingsfeil først hadde blitt meddelt Pollestad i oktober 2018.
Oversettelser og gjendiktninger
(Bøkene er utgitt på Cappelen Damm der forlag ikke er nevnt.)
Egbert van der Poel
Egbert Lievensz van der Poel (døpt 9. mars 1621 i Delft, begravet 19. juli 1664 i Rotterdam ) var en nederlandsk kunstmaler som virket i den nederlandske gullalderen.
Han kan ha vært elev av Esaias van de Velde og av Aert van der Neer. Ifølge RKD var han bror av maleren Adriaen Lievensz van der Poel og en av elevene til Cornelis Saftleven i Rotterdam.
Van der Poel ble registerert hos Sint-Lucasgildet i Delft 17. oktober 1650 hvor han ble listet som landskapsmaler.
I 1651 giftet Van der Poel seg med Aeltgen Willems van Linschooten i Maassluis ved Rotterdam. Paret fikk senere en sønn og tre døtre.
Tore Renberg
Tore Renberg (født 3. august 1972) er en norsk forfatter og musiker. Han har utgitt over femten romaner, mange barnebøker, samt tekster for film og scene. Bøkene hans er oversatt til en rekke språk, og flere av dem er filmatisert.
Oppvekst
Tore Renberg er oppvokst på Madla, en bydel i Stavanger. Han gikk på Madlavoll barneskole og Gosen ungdomsskole. Hans mor, Elisabeth Renberg, jobbet for Statens Vegvesen, og hans far, Jan Renberg, var lærer ved byens døveskole og drev sitt eget regnskapsfirma. Han vokste også opp med sin ti år eldre bror.
Tidlige år
Da Tore Renberg var elleve år ble han svært opptatt av litteratur. Blant bøkene han selv har henvist til som utslagsgivende fra denne perioden er Sue Townsends Adrian Moles dagbok, Michael Endes Momo, J.R.R. Tolkiens Ringenes herre, bøkene til C.S. Lewis og Jack Londons Ulvehunden.
I 1986 ble Renberg medlem av Rogaland Teaters Barneteater. Han spilte flere roller i årene fram til han forlot byen. I dette miljøet møtte han flere unge mennesker som han har arbeidet med senere i livet, som Kristoffer Joner, Marko Iversen Kanic, Stian Kristiansen, Pia Tjelta og Nina Ellen Ødegård.
Renberg vokste opp i et musikalsk hjem og begynte å spille piano, med sin mormor som lærer. Etterhvert begynte han som fiolinelev ved musikkskolen i Bjergsted. Han fortsatte å spille fiolin gjennom ungdomsårene frem til 1988. Samme år kjøpte han sin første gitar, et instrument han er selvlært på, og han ble rekruttert som vokalist til et lokalt band på Ullandhaug. Bandet ble senere hetende Hekkan, og her spilte han med blant annet Ståle Strømsvold, Frank Svendsen og Paal Nilssen-Love. Renberg skrev bandets norske tekster.
Renberg gikk samfunnslinjen på Stavanger katedralskole fra 1988 til 1991. I skoleavisa fungerte han som redaktør. Han publiserte også enkelte dikt. I skoleteateret var han teatersjef.
Noen av tekstene fra denne tiden ble senere utgitt i en revidert utgave av hans første bok, Sovende floke.
Studietiden
Etter gymnaset forlot Renberg Stavanger for å studere ved universitetet i Bergen. Her tok han forberedende, grunn- og mellomfag i litteraturvitenskap og filosofi.
I dette miljøet møtte han en rekke personer som ble vesentlige for ham, først og fremst Karl Ove Knausgård. Begge fungerte i denne tiden som litteraturkritikere i diverse aviser og tidsskrifter. De spilte også i bandet Lemen i 1994-95, hvor Renberg var vokalist og tekstforfatter og Knausgård spilte trommer. Lemen ble gjenforent for fire korte konserter i 2014.
I disse årene bodde han sammen med sin kjæreste siden gymnastiden, kunsthistorikeren Inger Margrethe Lund Gudmundsson, som senere skulle bli mor til hans to barn.
Debut og eksperimentell fase (1995–2001)
Tore Renberg debuterte på Tiden Norsk Forlag i 1995 med kortprosasamlingen Sovende floke. Boken ble godt mottatt av kritikere og Renberg mottok året etter Tarjei Vesaas' debutantpris.
Sovende floke, er en samling med prosatekster, idiosynkratiske og lyriske, ekspressive og dokumentariske i stilen. Renberg har pekt på den norske forfatteren Tor Ulven og da især Fortæring (1991) som isnpirasjon.
Året etter kom den postmoderne romanen Matriarkat, inspirert av bant annet Stig Larssons debutroman Autistene fra 1979. Matriarkat fikk betydelig oppmerksomhet for sitt portrett av en ekstremt kvinnefiksert hovedperson og problematiseringen av den mannlige kjønnsidentiteten i det moderne.
I 1997 ga Renberg ut kortprosasamlingen Mamma, pappa, barn, hvor han fulgte opp sine to første utgivelser både tematisk og formalt. I Mamma, pappa, barn fantes det alt fra kortere prosatekster á la Sovende floke til prosatekster som beveget seg i retning av en mer klassisk novelle. Boken ble ikke så godt mottatt som Renbergs to foregående.
Høsten 1998 fulgte han opp med idéromanen Renselse med undertittelen «Romanen om Jakob Malde / Den ved Gud evig forbundne / For verden alltid tapte / Sett, elsket, aktet / av / Tore Renberg». Renselse beskriver den religiøst besatte Jakob Maldes reise fra Oslo til Vestlandet. Med sin tematikk – religiøs mani, religiøs vold, religiøs galskap – knyttet Renberg blant annet an til Arne Garborgs Fred (1892). Litteraturkritikerne mottok Renbergs andre roman med betydelig interesse, og romanen ble forfatterens best solgte med fire opplag.
I tillegg til disse fire første utgivelsene som kom på rappen, arbeidet Renberg i tidsskriftet Vagant, skrev essays og artikler for en rekke publikasjoner, og var i 1998 og 1999 programleder for NRK2s litteraturprogram «Leseforeningen.»
I 2000 utga Renberg romanen En god tid, som var preget av en sentral idé. Romanen har undertittelen «Erindringer fra fremtiden / En kjærlighetsroman fra den tid som skal komme / Til minne om den tid som har vært», og kalles en «profeti». Den er holdt i et pastisj-preget alderdommelig og eksaltert språk og beskriver en utopisk fremtid hvor menneskene overvinner alle lidelser.
En god tid avsluttet den første, eksperimentelle fasen av Tore Renbergs forfatterskap. Noe kommersielt gjennombrudd hadde Renberg ikke fått etter sine første fem bøker for voksne.
Jarle Klepp-serien (2003–2011)
Selv om de tidlige utgivelsene fikk generelt god mottagelse, var det med Mannen som elsket Yngve (2003) Renberg fikk sitt populære gjennombrudd. Per Thomas Andersen trekker i sin litteraturhistorie en parallell til Beatles, og kaller Renberg «en slags Stavangers Lars Saabye Christensen – et par forfattergenerasjoner senere». Med det sikter han til at romanene om Jarle Klepp har fått status som ikoniske generasjonsromaner for dem som var unge på 90-tallet. Tidsbildet spiller en fremtredende rolle i bøkene, som er spekket med referanser til tidens populærkultur, særlig musikk. I universet er Renberg tett på sitt eget liv, for eksempel er både Klepp og Renberg født i Stavanger i 1972. Tore Renberg har selv kommentert likhetene mellom seg selv og Jarle Klepp, blant annet i et intervju med Dagbladet i 2011.
Til sammen er det utgitt fem romaner som skildrer forskjellige faser i livet til Jarle Klepp. I Mannen som elsket Yngve møter leseren ham på videregående skole. Han er opptatt av politikk, spiller i punkeband sammen med kompisen Helge og har en kjæreste, Katrine. Denne tilværelsen blir destabilisert når en ny gutt begynner i klassen. Renberg har fortalt at et vesentlig element ved ideen bak romanen var den heterofile Jarles forelskelse i Yngve. Bokens kjønnspolitikk har vært gjenstand for akademiske artikler.
I 2008 ble boken filmatisert, med Tore Renberg som manusforfatter og Stian Kristiansen som regissør. En ung Rolf Kristian Larsen spilte rollen som Jarle Klepp, en rolle han ble nominert til Amanda-pris for. Også andre skuespillere som Ole Christoffer Ertvaag (Yngve), Arthur Berning (Helge) og Ida Elise Broch (Katrine) fikk for første gang vist seg for et større publikum gjennom sine roller i filmen. Filmatiseringen av Mannen som elsket Yngve fikk til sammen fire Amanda-priser, blant annet for beste film.
To år senere fulgte Renberg opp med en ny bok om Jarle Klepp. I Kompani Orheim (2005) møter vi først en noe eldre Jarle på studenthybelen i Bergen, men farens dødsfall fører historien tilbake til Jarles oppvekst i familien Orheim. Der hvor Jarle er fortelleren i Mannen som elsket Yngve, er Kompani Orheim fortalt av en tredjepersonsforteller, ispedd direkte henvendelser fra fortelleren til Jarle. Starten er symptomatisk for både boken og Renbergs stil i Jarle Klepp-serien: «Hallo? Jarle? Er du der? Verden lever». Selv har han uttalt at han liker det direkte ved åpningen: «Jeg vil signalisere at en viktig beskjed må gis». Fra denne åpningen utvikler Kompani Orheim seg til en oppvekstroman satt i den norske middelklassen på 70- og 80-tallet. Samtidig som Jarle utvikler en identitet som opprører og «raddis», tegnes det opp et bilde av tapte familieillusjoner. Bokens tittel referer til den norske motstandsgruppen Kompani Linge, men det orheimske «kompaniet» rakner som følge av farens alkoholisme. Tross romanens fortelling om sårbare mennesker og destruktive familierelasjoner, er den også full av ungdommelig entusiasme og livslyst. Renberg har selv omtalt romanen som viktig, og fortalt at det selvbiografiske laget gjorde at det føltes farlig å skrive og gi ut boken. Tore Renberg ble belønnet med P2-lytternes romanpris for Kompani Orheim, samt nominert til Brageprisen og Ungdommens kritikerpris. I 2012 kom filmatiseringen av romanen ut, med Arild Andersen som regissør, og Kristoffer Joner i rollen som Jarles far.
Etter de to første bøkene om Jarle Klepp etablerte Tore Renberg seg som en av Norges mestselgende forfattere. Kritikeren Torunn Borge fremhevet at Renberg etter å ha eksperimentert med ulike sjangre og stiler, nå hadde funnet sin stil som historieforteller. Med dette beveget Renberg seg fra å være ung og fremadstormende, til å bli en etablert og virksom romanforfatter. Samtidig trakk han frem litterære storheter som Selma Lagerlöf, Honoré de Balzac, Halldór Laxness og Lev Tolstoj som inspirasjonskilder. Med de to første Jarle Klepp-bøkene kan Renbergs litterære reise forstås som en bevegelse bort fra en eksperimentell modernisme, mot den europeiske realistiske tradisjonen.
I Charlotte Isabel Hansen (2008) tar Renberg opp tråden fra Kompani Orheims åpning, og fortsetter å utforske far/barn-relasjoner. Jarle Klepp studerer nå litteraturvitenskap i Bergen, og befinner seg i kjernen av litteraturvitenskapens jubelår i vestlandsbyen på 90-tallet. Forfatter Bjarne Riiser Gundersen er blant dem som har poengtert at romanen er en satire over miljøet på humanistiske fakultet på 90-tallet, som gjerne omtales som dekonstruksjonens eller poststrukturalismens velmaktsdager. Midt oppi fester, studier og udefinerte forhold dukker det plutselig en overraskelse opp i Jarles postkasse, og det viser seg at han har en datter på åtte år. Jarle forsøker å kombinere sitt uforpliktende og ambisiøse studentliv med sin nye rolle som far, noe som leder til både komiske og såre situasjoner, men også selverkjennelse. Anmeldere har blant annet pekt på den europeiske dannelsesromansjangeren som modell for romanen. Romanens sentimentalitet, og anmeldernes fremhevelse av det sentimentale, har blitt undersøkt i en mastegradsavhandling ved NTNU. Romanen er mer satirisk og komisk enn de to foregående, noe som blant annet fikk VGs anmelder til å meddele at «[har] noen savnet humor i norske romaner, vil de bli mettet her». Også i Charlotte Isabel Hansen binder Renberg det lille livet sammen med store historiske hendelser, tydeligst ved at Charlotte Isabel dukker opp i Bergen samme dag som prinsesse Diana skal begraves. Slik er romanen også et portrett av et historisk øyeblikk, som en siste dans på 90-tallet før alvoret tar over. Også Charlotte Isabel Hansen ble filmatisert, men da under navnet Jeg reiser alene.
Året etter fulgte Renberg opp med en roman som skiller seg fra de tre tidligere både i tidskoloritt og stil. Det er samtidens Norge som presenteres i Pixley Mapogo, i motsetning til fortidsskildringene fra de tre tidligere bøkene. Men Jarle Klepp er ikke i sentrum av kulturen, han befinner seg i periferien både geografisk og aldersmessig. Utgangspunktet for romanen er at han endelig skal få se sitt favorittband The Smiths spille live, en drøm som utvikler seg til et forvirret mareritt for den nå voksne Jarle. Den sentrale tematiske åren i romanen er utforskning av det norske sosialdemokratiets hverdagsrasisme. Når Jarle ser sin datter i en seksuell relasjon med en svart mann, blir den selvtitulerte antirasisten konfrontert med sine internaliserte fremmedfiendtlige fordommer. I et intervju beskrev Tore Renberg at romanen utforsker hvordan den norske rasismen ikke er noe som kun tilhører den politiske høyresiden, men tanker og følelser som lever i alle, uavhengig av politisk overbevisning. I motsetning til de foregående bøkene strekker Pixley Mapogo seg kun over ett døgn, noe som bidrar til å gi fortellingen intensitet. I mottakelsen av romanen fremhevet Vårt Lands anmelder at boken er en vending mot en mørkere tematikk og røffere skrivestil. Samtidig utforsker romanen også andre tematiske tråder enn norsk fremmedfrykt og rasisme. Særlig maskulinitet, farskaps-tematikken og Jarles problematiske forhold til det å vokse opp, tas med fra de foregående bøkene og inn i Pixley Mapogo.
Tross at Renberg etter utgivelsen av Pixley Mapogo uttalte at Jarle Klepp skulle få en pause, skulle det ikke gå mer enn to år før den neste og foreløpig siste romanen i serien ble gitt ut. I Dette er mine gamle dager (2011) møter leseren Jarle Klepp som familiefar og en etablert del av middelklassen i Stavanger. Et møte med en gammel familievenn åpner for en utforskning av både seg selv og sin avdøde far. Jarles tilværelse som ektemann og far for to små barn skrives frem parallelt med minner og refleksjoner om farens alkoholisme under Jarles oppvekst. Dette er mine gamle dager legger seg tettere på tematikken og handlingen i Kompani Orheim, men her er det ikke Jarles oppvekst som er i sentrum, men hvordan den eldre Jarle fortolker og forstår sin fars fall. Som småbarnsfar ser Jarle seg selv og sin egen far i et nytt lys, og barnemotivet og tidens gang spiller sentrale roller i romanens vending mot forsoning og tilgivelse. Det har blitt påpekt at romanen markerer en vending mot det personlige og nære, og Renberg har selv fremhevet at romanen «står mer i grublingens og undringens tegn» enn Kompani Orheim. Romanen ble publisert i kjølvannet av Karl Ove Knausgårds Min kamp-serie, som fikk flere anmeldere til å lese romanen i lys av autofiksjonsjangeren. Selv fremhevet Renberg at tross de biografiske likhetstrekkene med Jarle Klepp-karakteren, er også denne romanen fiksjon. Med Dette er mine gamle dager la Renberg Jarle Klepp-serien på is, men utelukket ikke at det vil komme flere bøker om ham i fremtiden.
Med Jarle Klepp-bøkene har Tore Renberg utforsket et liv fra barndom til voksenhet, og det har vært en del av forfatterens prosjekt at hovedpersonen aldri skal være eldre enn Renberg selv er. Renberg er selv klar på at dette har påvirket stilen i de enkelte romanene – med særlig modenheten i Dette er mine gamle dager som det tydeligste eksempelet. Forholdet til faren, og Jarles egen forståelse av seg selv som far, er et gjennomgående trekk gjennom hele Jarle Klepp-serien, en tematisk tråd som for en form for forsoning i den foreløpig siste romanen om Klepp. Samtidig har han også skildret Norge og Stavanger fra oljerikdommens spede start på 70-tallet frem til Norge på 2000-tallet. I takt med at Jarle Klepp har blitt eldre, har også det sosiale landskapet rundt han blitt endret: Fra sosialdemokrati via jappetid til en trygg og satt tilværelse i et av verdens rikeste land.
Serien har sikret Renberg lesere i over ti land, og gjennom filmatiseringene har også Jarle Klepp-karakteren blitt velkjent utover det lesende publikum. Selv om det ikke har blitt gitt ut en Jarle Klepp-roman siden 2011, har han ikke avvist at det vil komme flere i fremtiden. Samtidig uttalte han i 2015 at han til slutt ble lei av det selvbiografiske ved Jarle Klepp-bøkene, og følte et behov for å vende seg mot fiksjonen. Dette beskrev han som en frigjørelse, og at det gjorde det litterære rommet større.
Teksas-serien (2013–2021)
Første bok i serien er Vi sees i morgen (2013). Året etter kom Angrep fra alle kanter, mens tredje bind, Skada gods, kom i 2017. Fjerde, og foreløpig siste bind, hadde tittelen Assalamu alaikum og kom i 2021.
I seriens første bok, Vi ses i morgen, møter vi et uvanlig varmt Stavanger, og blir i tur og orden introdusert for romanens rike karaktergalleri. I hjertet av fortellingen befinner Hillevågsgjengen seg, som består av søskenparet Jan Inge og Cecilie, i tillegg til sistnevntes kjæreste, Rudi, som lever et småkriminelt liv på Stavangers skyggeside. Disse personene opptrer allerede i kortromanen Videogutten (2006), men da som unge. Den kristenkonservative Jan Inge er i egne øyne de småkriminelles David Toska, Cecilie drømmer om et annet liv og Rudi er en energisk heavy metal-fanatiker med ADHD-diagnose. Romanen strekker seg over fem dager i «verdens rikeste by», og forfatter og journalist Aslak Nore er blant dem som tidlig trakk frem at romanen skildrer de som aldri fikk ta del i den norske oljerikdommen.
Seriens første roman ble godt mottatt, og ble blant annet kalt «eit nytt høgdepunkt i forfatterskapen» av NRK-anmelder Martha Norheim. Også utenfor Norges grenser lot flere anmeldere seg begeistre, blant annet den svenske kritikeren Victor Malm, som kalte romanen en «teknisk kraftprestasjon». I sin egen lokalavis Stavanger Aftenblad fikk Renberg derimot mer negativ kritikk.
I andre bok i serien utvides både persongalleriet og geografien. I Angrep fra alle kanter (2014) får gjengen to tilskudd fra Sandnes, Ben og Rikki. I sin anmeldelse beskrev Marta Nordheim andre del som «same, but different» sammenlignet med forløperen. Det skjer små bevegelser fremover i livet til seriens nav, Hillevågsgjengen, hvor kjærligheten blomstrer og et nytt liv er i emning. Familietematikken blir også sterkere belyst, både i form av Bens oppbrudd fra sin familie, og at Rudi og Cecilie gjør seg klare til selv å bli foreldre – med både inderlige og mer lattervekkende konsekvenser. Samtidig fortsetter hovedplottet fra den foregående romanen som en rød tråd de andre handlingsforløpene knytter an til.
Også denne romanen fikk flere gode anmeldelser, og kritikerne beskrev igjen romanen som fantasifull og språklig rik, og vektla også romanens kritikk av det oljerike Norge som et tydelig tema. I forbindelse med lanseringen etterlyste Renberg selv en debatt om hvordan det norske samfunnet fordeler og bruker oljeinntektene. Selv om kritikerstanden jevnt over var positive i møte med andre bok i serien, møtte Renberg også motbør. Da Bernhard Ellefsen skrev en negativ anmeldelse i Morgenbladet, rykket forfatteren ut med et tilsvar i samme avis, hvor han hevder at Ellefsen ikke anerkjenner den litterære tradisjonen romanen står i. I kontroversen gjentar Renberg noe av det samme litteratursynet som i Dagbladet-intervjuet ni år tidligere og i essayet På fest hos litteraturen, når han beskylder Ellefsen for å fortrekke modernistiske, metalitterære og formeksperimenterende verk, og ha liten forståelse for den realistiske tradisjonen Renberg selv bekjenner seg til. Renbergs svar ble kritisert av både nevnte Ellefsen og essayist og kritiker Henning Hagerup, som blant annet beskyldte Renberg for å være like kategorisk i sin avvisning av modernismen som han beskyldte Ellefsen for å være i møte med den realistiske tradisjonen.
Angrep fra alle kanter ble lansert i en noe utradisjonell forstand, ved at Renberg reiste rundt med kollega og venn Karl Ove Knausgård og artisten Tønes, og samtalte, leste og spilte små konserter i Norges fire største byer.
Etter å ha gitt ut to omfattende romaner på to år, uttalte Renberg at han ville ta en romanpause, og det skulle ta tre år før neste bok i serien kom ut. I Skada gods (2017) er det et førjuls-Stavanger som utgjør romanens bakteppe, og de kriminelle intrigene begynner for alvor å eskalere. Julemotivet og den mørke atmosfæren gjør forbindelsen til en av Renbergs store inspirasjonskilder, Charles Dickens, enda tydeligere i denne boka. I avisanmeldelsene blir det tydelig at Renbergs prosjekt er sentralt for kritikernes forståelse av boka – referansene strekker seg fra filmregissører som Quentin Tarantino, Cohen-brødrene og David Lynch, via kriminallitteraturen til romanforfattere som Alexander Kielland, Honoré de Balzac og nevnte Dickens. I et intervju med NTB fortalte forfatteren selv hvordan romanprosjektet og persongalleriet er en del av et større humanistisk prosjekt: «De stygge, fattige, mislykkede: Det er mennesker litteraturen har en plikt å se og respektere».
Anmeldelsene var i det store og hele svært positive i sin omtale av også denne boken, og i større grad enn i forbindelse med de to foregående løftet flere av kritikerne frem alvoret som ligger under det burleske og actionfylte. Det ble satt lys på romanens fremstilling av samfunnskritiske og eksistensielle temaer, VGs Elin Brend Bjørhei leste blant annet romanen som en utforskning av skyld og forsoning. Og samtidig som kjærlighet står frem som både drivkraft og tema i romanen, beskriver den også kriminalitetens selvforsterkende logikk. Hillevågsgjengen faller lenger og lenger ned i et hull det blir nesten umulig å komme seg opp fra. Selv har Renberg omtalt boken som en «samtidswestern», hvor lovløsheten avler hensynsløshet og kriminalitet, til tross for et tiltagende ønske om å komme seg opp av underverdenen. Slik kan også romanen forstås dystrere enn de foregående.
I forbindelse med lanseringen av Skada gods avslørte Renberg at det ville komme en fjerde roman i serien, men uttalte det var krevende arbeid å skrive disse bøkene. I 2021 kom Assalamu alaikum ut, hvor Renberg skriver frem et enda mørkere portrett av Hillevågsgjengen. Romanen er i enda større grad psykologisk orientert og preget av en dyster gotikk, som fikk VGs anmelder til å sammenligne boka med Edgar Allan Poes litteratur. I denne romanen kommer både de indre og ytre farene tettere på Hillevågsgjengen, og leseren blir tatt med tilbake til personenes fortid – samtidig som det også foregår en religiøs og rensende vending, som tittelen indikerer.
Samtidig som samfunnskritikken, sjangerblandingen og det språklige overskuddet fra de foregående romanene fortsetter, er også romanen en utforskning av et sentralt tema i Renbergs forfatterskap: Relasjonen mellom barn og voksne, og hvordan mennesker påvirkes av det de utsettes for i sin barndom. Sentralt her er skildringen av Jan Inges psykose, som knyttes til et overgrep han ble utsatt for i sin barndom. I Assalamu alaikum hjemsøkes Jan Inge av sin overgripers spøkelse – som blir kilde til både fall og gjenreisning. Her forbinder også Renberg eksplisitt dette romanprosjektet til den tidligere nevnte kortromanen Videogutten, blant annet ved å gi et av de sentrale kapitlene det samme navnet.
Selv uttalte Renberg at seriens siste roman undersøker hvordan Hillevågsgjengen havnet på utsiden, og aldri ble en del av det store, norske fellesskapet. Men til tross for at den dystre sosialrealismen ble løftet frem av kritikerne, ble også ord som «fest», «karnivalistisk» og «herlig» brukt om romanen. Særlig ble det fremhevet at Renberg viste seg som en humanist, og fremsto som en forfatter med stor spennvidde.
Til sammen er serien oversatt til ti språk, og bøkene er solgt i over 100.000 eksemplarer. Med Teksas-kvartetten viste Renberg en ny side av sitt forfatterskap, og har flere ganger trukket frem friheten han følte ved å gi slipp på det selvbiografiske fra Jarle Klepp-serien. Samtidig finnes det flere spor som forener disse seriene på et overordnet nivå. Både Jarle Klepp- og Teksas-serien undersøker utviklingen i det norske samfunnet fra 70- til 2010-tallet, og i begge seriene belyses konflikter forbundet med familie- og barn-voksen-relasjoner. Likevel er Teksas-serien preget av et språk og en verden som ligger langt unna det mer selvbiografiske ved Jarle Klepp-serien. Renberg har også uttalt at prosjektet er svært research-drevet, og han besøkte blant annet Åna fengsel for å tilegne seg språket til en verden som var ukjent for ham.
Teksas-serien er eksplisitt inspirert av TV-serier som Sopranos og Breaking Bad, og kan i sin kollektive og narrative form ses i forlengelse av 2000-tallets TV-serie-revolusjon. I 2020 kom nyheten om at en TV-serie basert på de første tre bøkene er under arbeid, med Petter S. Rosenlund som manusforfatter.
Nynorsk-vendingen, Du er så lys og Tollak til Ingeborg (2016, 2020)
I 2016 ga Renberg ut Du er så lys, en roman som overrasket litteratur-Norge, fordi Renberg for første gang hadde skrevet en bok på nynorsk. I et intervju omtalte han det som «en befrielse», og uttrykte at han hadde opplevd «en trøtthet og et ubehag ved språket» etter å ha gitt ut bøker på bokmål i over tjue år. Mens Renbergs tidligere romaner er satt i byer, kretser Du er så lys rundt to familier bosatt i en norsk bygd. Romanen er i hovedsak fortalt av den alminnelige familiefaren Jørgen, som lever et typisk norsk liv sammen med kona Vibeke og deres to barn Eyolf og Vidar. Fortellingen starter ved at en ny familie, bestående av Steinar, Liv Merete og deres sønn Magnus, flytter inn i nabohuset. Fra dette utvikler den realistiske bygderomanen seg til en psykologisk thriller, hvor Jørgen og Vibeke begynner å lure på hva det er som egentlig foregår hos nabofamilien, og hva som skjuler seg under Steinars energiske og kraftfulle overflate.
Fire år senere feiret Renberg tjuefem år som forfatter med å gi ut en ny roman skrevet på nynorsk. Tollak til Ingeborg (2020) handler om den gamle og egenrådige stabukken Tollak, en dødssyk mann som har invitert barna han har et anstrengt forhold til, opp til bygda han bor i. Dagens Næringslivs anmelder Ellen Sofie Lauritzen leste denne romanen i forlengelse av Du er så lys, og mente at Tollak til Ingeborg videreførte noe av den samme tematikken og det samme følelsesregisteret som den forrige nynorskromanen. VGs anmelder trakk frem temaer som mannsrolle, følelser og vold i sin anmeldelse, og beskrev boka som et «mannsportrett utenom det vanlige, der vold og ømhet balanserer hårfint på det rustne sagbladet.»
Romanen består av Tollaks indre monolog henvendt til Ingeborg, og han forteller i et særegent lynne om sine kvaler med alkohol, bygderykter og en hemmelighet han har holdt skjult for sine barn. Gjennom dette indre portrettet av en mann som ikke passer inn i sin tid, tematiserer romanen også menneskene som faller fra i den moderne tilværelsens stadige raskere utvikling. Tollak ble av Renberg beskrevet som en ensom og rasende mann, og i et intervju sa forfatteren at «forbindelsen mellom ham [Tollak] og samfunnet er brutt. Fiendskap er alt som er igjen.» Tollak til Ingeborg har en modernitets- og samtidskritisk tone, et aspekt Renberg selv har kommentert. Vidar Kvalshaug trakk linjer til romanforfattere som Bergsveinn Birgisson og Cormac McCarthy, mens Renberg selv omtalte Tarjei Vesaas som en sentral inspirasjonskilde.
I tillegg til å bli godt tatt imot av anmelderne, ble også romanen premiert med Bokhandlerprisen for 2020, som første bok på nynorsk siden Tarjei Vesaas' Bruene. Enn så lenge har det ikke kommet flere romaner på nynorsk fra Renberg, men han har i et intervju uttalt at Tollak til Ingeborg ikke blir den siste.
Ingen tid å miste
Mellom de to nynorskbøkene ga Renberg ut romanen Ingen tid å miste (2019). Den handler om Edel, som i likhet med flere av forfatterens øvrige hovedpersoner er en energisk sjel som plutselig befinner seg ved et veiskille. I en alder av 84 år har hun nettopp mistet sin mann, og står nå ansikt til ansikt med alderdommens kroppslige og eksistensielle problemer. For å komme nærmere sin innadvendte datter, bestemmer hun seg for å møte henne én dag hver uke – en idé som Renberg fikk fra sin mor og mormors ukentlige møter, opplyser han i romanens etterord.
At det finnes en åre av sorg over en tapt verden også i denne boken, ble blant annet løftet frem av Sigmund Jensen i Stavanger Aftenblad under overskriften «Alt var bedre før». Flere av anmelderne stilte seg positive til romanen, og VGs anmelder skrev blant annet at «Tore Renberg skriver gripende og nærgående om et mor-datter-forhold». Han beskrev også romanen som en utforskning av hvordan minner og fortiden påvirker menneskers liv. Stilistisk ble boka omtalt som både lett og alvorstung, og morsom og sår.
Sakprosa
Våren 2009 holdt Renberg en serie foredrag på Litteraturhuset i Oslo, som gikk under navnet Tore con amore. Con amore er et begrep fra musikken som betyr å fremføre noe med innlevelse og kjærlighet heller enn teknisk perfeksjon, og foredragene var en entusiastisk feiring av litteraturen med utgangspunkt i tre forfatterskap Renberg setter høyt: franske Honoré de Balzac, svenske Selma Lagerlöf og islandske Halldór Laxness. Foredragene resulterte i essayboka På fest hos litteraturen, som ble publisert i 2012.
I innledningen til boka tar Renberg utgangspunkt i det han oppfatter som gjentakende påstander om at romanen er død eller døende – noe en ung Renberg hørte alt som litteraturinteressert 18-åring, og som han mener ble aktualisert i debatten som fulgte Karl Ove Knausgårds Min Kamp. Foruten å fremføre et forsvar for romanformens vitalitet, uttrykker Renberg i forordet en skepsis mot en avantgardistisk tendens i litteraturfeltet. Denne tendensen gjør seg ifølge forfatteren uttrykk gjennom en «nærmest programmatisk forestilling [...] om at god kunst er lik motstand og friksjon og må omtales i samme iltre åndedrag». Renberg tar heller til orde for en entusiastisk og innlevende tekning om og kritikk av litteratur, hvor det sentrale er «å falle for litteraturen og la seg berike».