cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Albert Einstein
Einstein og atombomben
Tyske forskere hadde i desember 1938 splittet uran-atomer og visste hvilke krefter som kunne ligge i kjernefysiske våpen. Einsteins berømte ligning E=mc2, som sier at store mengder energi kan komme fra små mengder stoff, hadde forutsett dette mange år tidligere. Dette, sammen med nazistenes aggresjon, fikk noen fysikere til å frykte at Tyskland jobbet med atomvåpen. Blant disse bekymrede var Leo Szilard og Eugene Wigner. Disse to hadde ingen politisk innflytelse, men mente Einstein hadde både en berømmelse og ekspertise som kunne fremme saken.
I juli 1939 framla de saken for Albert Einstein og ifølge Szilard sa da Einstein at han aldri hadde tenkt på en slik kjedereaksjon (som atomvåpen benytter), men at han raskt forstod konseptet. Etter konsultasjon med Einstein skrev Szilard i august 1939 det første brevet til Roosevelt som anbefalte å starte arbeidet med atomvåpen. Blant annet med Einsteins signatur. I september 1939 ble Polen invadert og okkupert av Tyskland og Sovjet slik at Storbritannia og Frankrike erklærte krig mot Tyskland. Tiden var inne for å gjøre noe. I oktober ble brevet levert til Roosevelt av hans venn Alexander Sachs og en komité ble opprettet for å øke forskningen på uran-atomet. Dette gikk sakte så i mars og april 1940 skrev Einstein, Szilard og Sachs et nytt brev til Roosevelt og komiteen. Atombomber syntes den gang å være mer science fiction som ville ta mange år. Ikke før en britisk rapport i oktober 1941 og Japans angrep på Pearl Harbor og Tysklands krigserklæring mot USA i desember 1941 tok arbeidet virkelig fart. Rapporten konkluderte optimistisk med at atombomben kunne lages innen to år gitt tilstrekkelige ressurser.
Einstein selv deltok ikke i det sterkt hemmelige atomvåpenprogrammet (Manhattanprosjektet), bortsett fra et rådgivende teknisk oppdrag som tok ham to dager. Ledere i programmet ekskluderte Einstein fordi de ikke stolte på at han ville klare å la være å røpe at USA jobbet med atomvåpen.
En Einstein-biograf mente at brevene gjorde at atombombene ble klare tidsnok til bruk mot Japan, innen krigen ville ha tatt slutt uansett, men at de nok ville blitt bygget senere likevel uten disse brevene. Etter krigen ble det klart at Tyskland ikke hadde kommet så langt som man hadde fryktet, delvis fordi noen av de ledende tyske og italienske fysikerne var jøder og således enten hadde flyktet eller blitt drept av nazistene.
Einstein skrev senere at "jeg har alltid fordømt bruken av atombombene mot Japan" og at han "var sikker på at Roosevelt ikke ville tillatt bruken om han hadde levd". I november 1954, fem måneder før sin død, skrev han at "jeg har gjort én stor feil i mitt liv... da jeg signerte brevene til president Roosevelt som foreslo at atombomber burde lages, men det var noe rettferdiggjørelse – faren for at tyskerne skulle lage dem".
Filosofi, politikk og livssyn
Sin bok Out of my later Years innleder Einstein med kapitlet «Tro og overbevisning», etterfulgt av «Samfunnsspørsmål». Deretter hyller han noen vitenskapelige og politiske størrelser – Newton, Kepler, Curie, Planck, Paul Langevin, Walther Nernst, Paul Ehrenfest, Mahatma Gandhi og Carl von Ossietzky, som «visste at voldsmentaliteten og krigstradisjonen ikke hadde mistet sin makt over hans landsmenn.» Einsteins galleri av naturvitenskapelige «personligheter» inkluderer derimot ikke Niels Bohr. Til sist følger et kapitel om jødene («Mitt folk»), og til slutt «Vitenskap», med en oppsummering av Einsteins hovedteorier og vitenskapsfilosofi.
Einstein tok til orde for et klart skille mellom vitenskap på den ene siden, og politikk, samfunnsspørsmål og religion på den andre. Her hadde han et grunnsyn som ble vanlig på 1930-tallet – et skille den norske, personlig kristne sosialøkonomen Ragnar Frisch i samtiden kalte skillet mellom «sak og vurdering», eller «følelser» som med Einsteins ord. Tidens raske framskritt i vitenskapen motiverte enkelte til å ta avstand fra religion og personlig spekulasjon, og Einstein var blant dem som tidlig advarte mot dette. I 1939 oppsummerte han det slik:
Da Einstein i 1938 søkte svar på kontrasten mellom de mange gode oppfinnelser og framskritt på den ene side, og menneskenes grådighet, frykt og krigslyst på den annen side, noterte han følgene: «Dette skyldes det faktum at massenes intelligens og karakter uten sammenlikning er lavere enn intelligensen og karakteren hos de få som gjør noe verdifullt for samfunnet.» I 1947 og 1948 oppfordret han særlig verdens «åndsarbeidere» til å kjenne sin moralske plikt og motsette seg rustningskappløpet. I 1949 skrev han: «Derfor bør vi vokte oss for å overvurdere vitenskapen og de vitenskapelige metoder når det dreier seg om menneskelige problemer. Og vi bør ikke gå ut fra at eksperten er de eneste som har rett til å uttale seg om spørsmål som angår organisasjonen av samfunnet.»
Religion
«I do not believe in a personal God and I have never denied this but have expressed it clearly. If something is in me which can be called religious then it is the unbounded admiration for the structure of the world so far as our science can reveal it.» Han gav uttrykk for sin mangel på religion, han valgte å kalle seg agnostisk fordi å være en ateist i det samfunnet han var i ble sett ned på. Senere i livet sitt kom han frem med sin uttalelse «I have never talked to a Jesuit priest in my life. I am astonished by the audacity to tell such lies about me. From the viewpoint of a Jesuit priest I am, of course, and have always been an atheist.» «I have repeatedly said that in my opinion the idea of a personal God is a childlike one. You may call me an agnostic, but I do not share the crusading spirit of the professional atheist whose fervor is mostly due to a painful act of liberation from religious indoctrination received in youth.»
Sosialisten Einstein
I 1939 advarte Einstein mot nasjonalsosialismens metoder og ambisjoner: «I Europa øst for Rhinen eksisterer ikke lenger noen intellektuell frihet, befolkningen terroriseres av gangstere som har tatt makten, og ungdommen forgiftes av systematiske løgner [...] Tanken på denne situasjonen kaster skygge over hver eneste time av mitt liv i dag». Kapitlet om samfunnsspørsmål innleder Einstein med en epistel skrevet i 1949, med tittelen «Hvorfor sosialisme?». I tråd med sitt eget vitenskapssyn klargjør han først at han ikke kan besvare spørsmålet siden han mener at økonomiske spørsmål ikke kan avgjøres vitenskapelig. Med hensyn til økonomi går han inn for en sosialistisk planlegningspolitikk.
USA og Sovjetunionen
Einstein ivret på denne tiden for en overnasjonal «verdensregjering» og fikk Én verden-prisen i 1948, med et filantropisk budskap som materialistiske, sovjetiske vitenskapsmenn hånte ham for. Einsteins skrifter har trekk av utopisk sosialisme, og viser til den norsk-amerikanske økonomen Thorstein Veblens kritikk av amerikansk kapitalisme. Bedriftslederne fremstilles som å være på kollisjonskurs med samfunnets interesser. Han angrep lobbyisme og finansiering av partiene, og mente tekniske framskritt oftere resulterte i «større arbeidsløshet enn i lettelse av arbeidsbyrden for alle». Pessimismen og systemforakten hadde også sterk grobunn i hans vurdering av «negerspørsmålet». Etter å ha framhevet det idealistiske og på mange måter positive ved de mellommenneskelige forhold amerikanere imellom, iakttar Einstein i 1946: «Det er imidlertid et mørkt punkt i amerikanernes sosiale syn. Deres følelse av likhet og menneskeverd er hovedsakelig begrenset til mennesker med hvit hud. Og selv når det gjelder dem, hersker det fordommer som jeg som jøde er fullt klar over. De er likevel ubetydelige i sammenlikning med de «hvites» holdning overfor [...] negrene. Jo mer jeg føler meg som amerikaner, jo mer plager denne situasjonen meg. Bare ved å snakke ut kan jeg fri meg fra følelsen av å være medskyldig.»
Samtidig angrep Einstein Sovjetunionen og landets planøkonomi som kapitalismens reelt eksisterende alternativ:
Einsteins ettermæle
I 1999 ble Einstein kåret til den viktigste personen på 1900-tallet av tidsskriftet Time Magazine.
Django Reinhardt
Jean «Django» Reinhardt (født 23. januar 1910 i Liberchies i Belgia, død 16. mai 1953 i Fontainebleau i Frankrike) var en fransk jazzmusiker (gitar), kjent for virtuos sigøynerjazz, oppvokst utenfor Paris i manouche-miljøet. Han regnes som en av jazzens mest innflytelsesrike artister og er en av jazzens første gitarsolister. Også sønnene Babik Reinhardt og Henri Baumgartner (eller Louson Reinhardt) var jazzgitarister.
Liv og virke
Reinhardt ble født i en sigøynervogn (roulotte) ved veien utenfor byen Liberchies i Belgia. Han ble døpt tre dager senere i Saint-Pierre-de-Liberchies. Faren var Jean Eugene Weiss (som til dels også brukte etternavnet Reinhard) og moren var Laurence Reinhardt. Foreldrene reiste med årstidene og oppholdt seg i Frankrikes Midi-Pyrénées om sommeren og reiste nordover til Paris og Belgia til vinteren. Han fikk ikke vanlig skolegang.
Ti år gammel behersket han banjo. Han lærte først å spille fiolin, deretter såkalt gitarbanjo (banjo med seks strenger). Hans første innspillinger var som akkompagnatør på banjo (1928). 2. november 1928 tok det fyr i campingvognen Django bodde i. Han ble liggende på sykehus i nesten ett år, mest på ryggen uten å kunne snu seg. Venstre side var kraftig forbrent, og legen ville amputere beinet. Venstrehånden var helt forkrøplet, men Django klarte å trene opp tommelen og enda to fingre. Han gikk over fra banjo til gitar, men måtte oppfinne nærmest naturstridige måter å spille på, og hans vibrato er det fremdeles ingen som har klart å kopiere. Naboen i hjørnehuset Rue Damrémont 83 i Paris, der Django bodde etter sykehusoppholdet, fortalte at gitaristen lå på ryggen og spilte gitar, noe som ellers regnes som umulig.
I 1934 debuterte strengekvartetten Hot Club de Paris, som i 1935 ble utvidet til kvintett under navnet Le Quintette du Hot Club de France (QHCF): Stéphane Grappelli fiolin, broren Joseph Reinhardt gitar, Roger Chaput gitar og Louis Vola bass.
Reinhardt var en av jazzens storheter. Han spilte da også med Duke Ellington, Coleman Hawkins, Benny Carter, Rex Stewart og Louis Armstrong. Han minnes årlig gjennom prisene Django d'Or og flere musikkfestivaler, som Django Reinhardt Festival i New York og Djangofestivalen i Oslo (som er verdens eldste Djangofestival, arrangert hvert år fra og med 1980), samt Festival de Jazz Django Reinhardt i hjembyen Samois-sur-Seine. Musikk inspirert av Django refereres ofte i dag til som String Swing, Jazz Manouche, Gypsy Swing, etc.
Django Reinhardt og QHCF holdt en konsert i Norge 8. februar 1939 i den Gamle Logen i Oslo. Konserten ble anmeldt i Dagbladet av komponisten/musikkanmelderen Pauline Hall neste dag.
Hot Club de Norvège med gitaristen Jon Larsen i spissen har formidlet Djangos musikk i Norge siden 70-tallet. Internasjonalt fikk Django-musikken sin renessanse på slutten av 1980-tallet, blant annen gjennom Hot Club Records flere hundre plateutgivelser med Django-inspirert musikk. Den norske visesangeren Lillebjørn Nilsen gjør med sin sang Tanta til Beate en hyllest til artisten Django Reinhardt. Sangteksten omhandler artisten, og musikken er også inspirert av Reinhardts jazz-stil.
Lindåsprosjektet
Lindåsprosjektet var et tverrfaglig forskningsprosjekt midt på 1970-tallet ved Botanisk institutt ved Universitetet i Bergen. Prosjektleder var Peter Emil Kaland. Prosjektet hadde som hovedformål å undersøke lyngheilandskapet i Nordhordland, først og fremst i kommunene Lindås og Austrheim. Hovedproblemstillingen dreide seg om at lyngheiene var menneskeskapte, og ikke skapt av klimatiske forhold. Prosjektets botaniske innslag, temaet vegetasjonshistorie, var basert på pollenanalyse. Lindåsprosjektet var finansiert av Norges almenvitenskapelige forskningsråd.
UNESCO ga i 2019 Nordhordland status som Norges første biosfæreområde, og nå starter Universitetet i Bergen igjen et tverrfagleg forskingsprosjekt: "Kva har skjedd med landskapet og folket i løpet av dei siste 50 åra? Kva med framtida?"
VM i ishockey for menn 1971
Ishockey-VM 1971 var det 38. verdensmesterskapet og det 49. europamesterskapet i ishockey arrangert av International Ice Hockey Federation (IIHF). 22 land deltok i mesterskapet fordelt på 3 nivåer, en ny rekord. Det egentlige VM (pulje A, eller «A-VM») ble arrangert i Sveits fra 19. mars til 3. april 1971 og kampene ble spilt i Bern og Genève. Seks lag deltok i A-VM og ble spilt som en dobbelserie der alle lagene møttes to ganger. Sovjetunionen vant sitt niende strake, og totalt 11. VM-gull, mens Tsjekkoslovakia tok sølv og Sverige vant bronse. Tsjekkoslovakia ble europamestere. VM på lavere nivåer ble arrangert på forskjellige terminer i februar og mars 1971.
Turneringen avgjorde kvalifiseringen til ishockeyturneringen under vinter-OL 1972 i Sapporo. De seks lagene fra A-puljen, de seks beste lagene fra B-puljen og de to beste lagene fra C-puljen ville kvalifisere seg til OL.
Turneringen var også den siste hvor det ikke var obligatorisk for målvaktene å anvende ansiktsmasker.
Ishockey-VM 1971 pulje A
Ishockey-VM 1971 pulje A ble arrangert i Sveits fra 19. mars til 3. april 1971 og kampene ble spilt i Bern og Genève. Turneringen talte også som det 49. europamesterskapet i ishockey. Seks lag deltok i turneringen som ble spilt som en dobbeltserie der alle lagene møttes to ganger. Sovjetunionen vant sitt niende strake, og totalt 11. VM-gull. Tsjekkoslovakia ble europamestere ettersom at deres tap i åpningskampen mot USA ikke talte i sluttplasseringen for EM. Sverige tok bronse.
Ishockey-VM 1971 pulje B
Ishockey-VM 1971 pulje B ble arrangert i Sveits fra 5. til 14. mars 1971 og kampene ble spilt i Bern, Genève, La Chaux-de-Fonds og Lyss. Vertsnasjonen Sveits, som ikke ble ansett som favoritter innen turneringen, skulle spille en avgjørende kamp mot Øst-Tyskland, som på grunn av det såkalte Leistungssportbeschluss hadde valgt å trekke seg fra deltakelse i A-puljen til fordel for spill i B-puljen. De østtyske spillerne ble oppfordret av østtyske myndigheter til ikke å vinne i lovnad mot økonomisk kompensasjon. Sveits vant kampen 3–1 og sikret dermed opprykk til A-puljen. Nylig opprykkede Østerrike og Italia rykket ned til Pulje C.
Nordlys (andre betydninger)
Nordlys kan referere til:
VM i ishockey for menn 1971
Ishockey-VM 1971 pulje B
De seks beste lagene fra B-puljen (Sveits, Øst-Tyskland, Øst-Tyskland, Norge, Jugoslavia og Japan) sikret kvalifisering til ishockeyturneringen under vinter-OL 1972.
Ishockey-VM 1971 pulje C
Ishockey-VM 1971 pulje C ble arrangert i Nederland fra 26. februar til 7. mars 1971 og kampene ble spilt i Nijmegen, Utrecht, Eindhoven, Tilburg, Rotterdam, Geleen, s-Hertogenbosch og Groningen. Romania og Frankrike rykket opp til B-puljen og sikret samtidig kvalifisering til ishockeyturneringen under vinter-OL 1972.
1736 Floirac
1736 Floirac er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Flora. Den ble oppdaget 6. september 1967 av Guy Soulié ved Observatoire de Bordeaux i Bordeaux.
Nure
Nure er en elv i provinsen Piacenza i Emilia-Romagna i Italia. Den har sitt utspring på nordsiden av Monte Nero og etter om lag 75 km munner elven ut i Po 10 km øst for Piacenza, i nærheten av Roncarolo. Roncarolo er en del av kommunen Caorso, på grensen til kommunen Caselle Landi i Lombardia.
Den øvre delen av dalen er til viss grad påvirket av havluft og det blir derfor sjelden tåke og kraftig vind her. I denne dalen ligger det 79 forskjellige festningsverk.
De største landsbyene langs elven er Ferriere, Bosconure, Cantoniera, Farini d'Olmo, Bettola, Ponte dell'Olio, Vigolzone, Grazzano Visconti og Podenzano.
Gustavo Huet
Gustavo Huet Bobadilla (født 22. november 1912 i Mexico by, død 20. november 1951) var en meksikansk sportsskytter som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Katia Polletin
Hun spilte tittelrollen i den vesttysk-sveitsisk-australske fjernsynsserien Heidi fra 1978, basert på Johanna Spyris to Heidi-bøker fra 1880 og 1881.
Thorolf Holmboe
Thorolf Holmboe (født 10. mai 1866 i Vefsn, død 8. mars 1935 i Oslo) var en norsk maler, illustratør og designer. Han var en populær maler i samtiden. Holmboe var en produktiv kunstner og allsidig formgiver påvirket av fransk art nouveau og tysk jugend. Sammen med Nikolai Astrup var Holmboe den i Norge som var mest påvirket av japonismen.
Han var oppvokst på Alsenøya, Vefsn og Alstahaug. Familien flyttet til Tromsø som tiåring, der faren Othar Ervigius drev kunsthandleri og etablerte Tromsø Kunstforening. Broren Othar Holmboe ble også maler.
Holmboe gikk i lære hos Carl W. Barth. Etter å ha avbrutt Krigsskole i Kristiania i 1886 reiste han til Berlin og ble den siste norske elev av Hans Gude. I 1889 hadde han et studieopphold i Paris på Fernand Cormons privatskole. Han studerte ved Tegneskole i Kristiania under Julius Middelthun.
Holmboes malerier oppfattes som en del av nyromantikken og er i all vesentlighet landskapsmaleri fra Nord-Norge. Han er representert i Nasjonalgalleriet med flere malerier og Nordnorsk Kunstmuseum med malerier, tegninger og gjenstander som sølvskål, porselensvase og stol. Hans designkarriere avstedkom arbeider innen porselen (vasedekor), plakater med utpreget vegetabilsk ornamentering, samt bokbind i art nouveau (jugend). Holmboe sin kunst hadde innslag av japonisme. Han var også illustratør for 1890-årenes unge diktere, såsom Vilhelm Krag, Johan Bojer og Jonas Lie, og for en kjent utgivelse av Nordlands Trompet (1892).
Holmboe mottok Petter Dass-medaljen i 1912 og ivret for nordlands-kulturen på forskjellige måter.
Han er representert ved flere kunstsamlinger som:
Palle Christiansen
Palle Christiansen (født 25. juni 1973 i Taastrup i Danmark) er en grønlandsk liberal politiker og tannlege. Han har vært medlem av Grønlands regjering og landsting for partiet Demokraatit.
I 2002 var han med på å stifte partiet Demokraatit. Samme år ble han innvalgt i Grønlands landsting. Christiansen var medlem av Sisimiut kommunestyre 2005–2008 og Qeqqata kommunestyre 2009–2013.
I 2013 kjøpte han en andel av en tannklinikk i Græsted og flyttet til Danmark. Han sa fra seg mandatet i Grønlands landsting og meldte seg inn i det danske partiet Liberal Alliance. Han har vært politisk kommentator for den grønlandske avisen AG. Han har også sittet i hovedstyret for den danske tannlegeforeningen.
Store gutter gråter ikke
Filmen handler om åtte gutter i alderen 20 til 30 år som alle soner lange fengselsstraffer og har søkt seg til C-3, en avdeling i Oslo fengsel hvor Tyrili og fengselet driver et unikt rehabiliteringsprosjekt kalt for «Stifinnern».
I sju måneder følges gutta gjennom seire og nederlag i fengselet, på permisjoner, på rømmen og på turer. De blir utsatt for tøffe utfordringer og konfrontert med sine egne problemer for sammen å kunne bryte med kriminalitet og rusmidler. Store gutter gråter ikke gir sterke inntrykk fra en virkelighet de fleste av oss ikke kjenner.
Det følger undervisningsopplegg med filmen, som anbefales fra 10. klasse
Filmen ble utgitt i 1995 og over 70 000 mennesker så den på kino det første året. Filmen kom på DVD i 2006 og brukes til det forebyggende arbeidet mot narkotika i skoleundervisningen.
Jógvan Durhuus
Jógvan Anfinnur Olafsson Durhuus (født 19. februar 1938 i Vestmanna) er en tidligere, færøysk postekspeditør og politiker (Tj.).
Han var innvalgt på det færøyske Lagtinget fra Norðurstreymoy 1970–1980, 1984–1990 og 1994–2002, deretter 1. varamann for Niklái Petersen frem til 2004. Durhuus hadde det meste av sitt virke i Lagtingets finanskomité. Han var også formann i presidentskapet i Vestnordisk råd 1999–2000. Durhuus var visestatsminister i Atli Dams sentrum–venstreregjeringer 1985–1989, og hadde ansvar for landbruks-, skole-, helse- og energipolitiske spørsmål. Øssur av Steinum møtte på Lagtinget.
Han er sønn av Olaf Durhuus og Anna Sofiá Poulsen. Johan Hendrik Poulsen var hans morfars bror. Han giftet seg med Hervør Hanusardóttir Høgadalsá, datter av lagtingsmann Hanus við Høgadalsá. Han tok preliminæreksamen i Rønde i 1956 og studentereksamen ved Føroya Studentaskúli i 1959. I 1960 ble han postekspeditør i Vestmanna.
Dhaka
Dhaka, før kalt Dacca (bengali: ঢাকা; IPA: ) er hovedstaden i Bangladesh. Den er samtidig den administrative hovedstaden for både en provins og et distrikt med samme navn som byen. Byen hadde i 2014 anslått å ha i overkant av 17 millioner innbyggere i storbyområdet, hvorav om lag 7 millioner bodde innenfor bygrensene.
Dhaka ligger ved elva Buriganga (Ganges og Brahmaputra) og er det industrielle, kommersielle og administrative senteret i Bangladesh, med produksjon av jute, ris og tekstiler.
Norges ambassade i Dhaka ble etablert i 1972.
Historie
Det har vært bosetning i dette området siden det 1. århundre, og byen har opp gjennom historien vært en del av flere imperier. Byen var under buddhistisk styre under Palariket, hinduistisk styre under Senariket og senere islamsk styre under Bengalsultanatet. Veksten skjøt likevel ikke fart før byen ble underlagt Mogulriket sent i det 16. århundre. Under Shaista Khans styre vokste befolkningen til nærmere en million. Under Mogulrikets styre var byen også en kortere periode kjent som Jahangir Nagar og var fra 1610 provinsen Bengals hovedstad Byen var på denne tiden sentrum for verdens handel med musselin.
I 1793 falt Dhaka under Det britiske ostindiske kompanis styre. Den moderne byen utviklet seg kraftig under det britiske styret på 1800-tallet, og ble snart den nest største byen i Bengal etter Calcutta. I forbindelse med delingen av India i 1947 ble Dhaka den administrative hovedstaden i Øst-Pakistan, og senere, i 1972, hovedstad for det selvstendige Bangladesh.
Geografi
Dhaka ligger sentralt plassert i Bangladesh på den østlige bredden av elva Buriganga. Byen ligger på nedre del av Ganges-deltaet og metropolområdet dekker et areal på 360 kvadratkilometer. Dhaka District har et areal på 1463,60 kvadratkilometer, og er avgrenset av distriktene Gazipur, Tangail, Munshiganj, Rajbari, Narayanganj, Manikganj. Tropisk vegetasjon og fuktig jord preger landet, som er flatt og omtrent på havnivå. Dette gjør at Dhaka er utsatt for flom i løpet av monsunsesongen på grunn av kraftig regn og sykloner.
Klima
Dhaka har et varmt, vått og fuktig tropisk klima. Etter Köppens klimaklassifisering vil området falle inn under tropisk savanneklima. Byen har en distinkt monsunsesong, med en årlig gjennomsnittstemperatur på 25° celcius og månedlige middeltemperaturer varierer mellom 18° i januar og 32° i mai. Omtrent 87% av den årlige gjennomsnittlige nedbøren på 2123 mm faller mellom mai og oktober. Økende luft- og vannforurensning som kommer fra trafikk og industriavfall er alvorlige problemer som påvirker folkehelsen og kvaliteten på livet i byen. Sjøer og våtmarksområder rundt Dhaka står overfor ødeleggelse ettersom disse blir fylt opp for å konstruere høyhus og annen bebyggelse. Kombinert med forurensningen truer en slik erosjon av naturlige habitater med å ødelegge mye av det regionale biologiske mangfoldet.
Klagesangene
Klagesangene (hebraisk: – ʾÊḵâ, fra dens incipit «hvordan») er en poetisk samling av klager over ødeleggelsen av Jerusalem. I jødedommens Hebraiske Bibel opptrer den i Ketuvim («Skriftene») ved siden Høysangen, Ruts bok, Forkynneren og Esters bok (Megilloth, «De fem skriftruller»), men det er ingen fastlagt orden. I kristendommens Det gamle testamentet følger Klagesangene etter Jeremias bok, da tradisjonen hevdet at profeten Jeremia var forfatteren av Klagesangene, men denne tilskrivingen til Jeremia er ikke lenger akseptert, skjønt det er akseptert at ødeleggelsen av Jerusalem av babylonerne i 586 f.Kr. danner bakgrunnen for diktene.
Boken er delvis en «bysorg», klagingen over Guds egen by er forlatt, dens ødeleggelse og dens til sist tilbakevending til guddommelighet, og delvis en sørgesang for begravelse hvor etterlatte og sørgende gråter og tiltaler de døde. Profeten lider over folkets smerte og ulykke, og han ber for byen og folket. Tonen er dyster: Gud snakker ikke, graden av lidelse er presentert som ufortjent, og forventningene for framtidig forsoning er minimal.
Boken er tradisjonelt lest opp i jødiske samfunn på Tisha B'Av (Niende Ab), sørgingen over ødeleggelsen av både det første tempelet og det andre. I kristendommen er det tradisjonelt lest under påskemarkeringene.
Struktur
Klagesangene består av fem adskilte dikt som tilsvarer dets fem kapitler. De første fire er skrevet som akrostikon (dikt hvor de første eller siste bokstavene i hver linje til sammen danner et nytt ord eller setning): kapitlene 1, 2 og 4 har hver 22 vers, tilsvarer de 22 bokstavene i det hebraiske alfabetet, første linje begynner med første bokstav i alfabetet, det andre med andre bokstav, og slik videre. Kapittel 3 har 66 vers, så hver bokstav begynner med tre linjer og det femte diktet er unntaket og ikke akrostikon, men har fortsatt 22 linjer. Om det er en annen hensikt utover poetisk lek er ikke kjent.
Komposisjon
Klagesangene har tradisjonelt blitt tilskrevet Jeremia, antagelig på grunnlag av referanse i Andre Krønikebok 35:25 til profeten hvor han komponerte en klagesang til kong Josjia av Juda, men det er ingen referanse til Josjia i Klagesangene og det er ingen direkte grunn til tilskrive den til Jeremia. Språket passer en tid til det babylonske fangenskapet (586–520 f.Kr.) og diktene har antagelig sin opprinnelse hos jødene som ble igjen i landet. Forskerne er delt i spørsmålet om det er en eller flere forfattere. En ledetråd som peker mot flere forfattere er kjønnet på øyevitnet og situasjonen til førsteperson endres, fortellingen er feminin i første og andre klagesang, og maskulin i tredje, mens fjerde og femte er øyevitnenes rapporter om Jerusalems ødeleggelse. Omvendt er likheten i stil, ordvalg og teologisk utsikt, foruten den ensartede historiske settingen argumenter for at det er kun en forfatter.
Jon Schaffer
Jon Ryan Schaffer (født 15. mars 1968 i Franklin i Indiana) er en amerikansk gitarist og låtskriver. Schaffer er skaperen av heavy metal-bandet Iced Earth. Schaffer er Iced Earths eneste gjenværende originalmedlem og den eneste som har vært med på hvert album siden begynnelsen. Han er også bandets hoved-låtskriver.
Da Schaffer var 14 år fikk han sin første gitar og begynte å lage musikk. Som 16-åring hoppet han av skolen og flyttet hjemmefra og dro til Tampa i Florida. I de første årene som musiker slet Schaffer økonomisk, og måtte bo i bilen sin og forlatte hus. I 1985 startet han bandet Purgatory, som raskt skiftet navn til Iced Earth.
Han ble observert som deltaker under stormingen av den amerikanske kongressen i januar 2021 og ble etterlyst av politiet (listet blant "most wanted" av FBI). Han meldte seg etter kort tid for politiet og erkjente seg 16. april 2021 som den første av medvirkende i stormingen skyldig. Schaffer antas å ha forbindelser med den høyreekstreme gruppen Oath Keepers.
Amfiktyoni
Amfiktyoni (gresk: ἀμφικτυονία, amphi «rundtom» og ktizo «bebo», «befolke») var en form for religiøst-politisk stammeforbund, «et forbund av naboer», i den arkaisk tidsperioden i gresk historie. Det ble samlet vanligvis rundt en helligdom for å utøve en felles religiøs kult. Mest kjent er amfiktyonin i Delfi og festivalen Delia på øya Delos i Egeerhavet.
Internasjonale kallesignal/tabell
De lenkede landkodene er fra ISO 3166-1.
Serier tilordnet en internasjonal organisasjon.
Tilordning av halve serier. Det første opplistede landet benytter kallesignal med første tegn som angitt fulgt av bokstavene A-M, og det andre opplistede landet benytter N-Z.
Funnsjøen
Funnsjøen er en innsjø i Meråker kommune i Trøndelag. Innsjøen er oppdemmet og regulert som magasin for Funna kraftverk. Fra innsjøen renner elva Funna ned til Stjørdalselva
21 Guns
21 Guns er et hardrock-band fra 1991.
Mihaela Botezan
Mihaela Botezan (født 21. november 1976 i Ocna Mures) er en rumensk friidrettsutøver, som hovedsakelig konkurrerer på 10 000 meter og halvmaraton. Hun har den nasjonale rekorden på 10 000 meter med tiden 31:11.24 minutter fra OL i 2004. I 2007 testet Botezan positivt på et vanndrivende middel, og ble utestengt fra 17. oktober 2007 til 16. oktober 2009.
21 Guns
Bandet ble startet av Thin Lizzy gitarist Scott Gorham, bassist Leif Johansen og trommeslager Mike Sturgis. De fikk med seg vokalist Tommy La Verdi som kom fra bandet A=440. På bandets andre musikkalbum i 1997, Nothing's Real, var La Verdi byttet ut med tidligere vokalist fra Sons of Angels, Hans-Olav Solli. Bandet ble oppløst i 2000, og i 2002 ble det gitt ut ett nytt album med tidligere innspilte låter fra en demo, med La Verdi som vokalist. I 2008 slo Scott Gorham og Leif Johansen seg sammen igjen for å puste liv i bandet på nytt.
1737 Severny
1737 Severny er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaget 13. oktober 1966 av Ljudmila Ivanovna Tsjernykh ved Krim-observatoriet i Nauchnij.
Länsväg 339
Länsväg 339 er en svensk vei, som går mellom Strömsund og Krokom.
1738 Oosterhoff
1738 Oosterhoff er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Flora. Den ble oppdaget 16. september 1930 av Hendrik van Gent ved Union Observatory i Johannesburg.
Årnes stasjon
Årnes stasjon ligger i Årnes, og er en av de opprinnelige stasjonene på Kongsvingerbanen, åpnet i 1862 da banen var ferdig til Kongsvinger.
Stasjonen blir betjent av alle tog på Kongsvingerbanen, og var før desember 2012 endestasjon for mange av togene, før det da ble faste timesavganger til og fra Kongsvinger.
Øyarvatnet
Øyarvatnet er en innsjø i Sirdal og Valle kommuner i Agder. Den er en del av Kvinavassdraget og er regulert som magasin for Kvinen kraftverk.
NLP-modellen
NLP-modellen er element av nevrolingvistisk programmering som beskriver fenomener om nevrologi, lingvistikk og programmering. Slike modeller er for eksempel submodaliteter, strategier og ankring for å nevne noen. Det finnes mange modeller totalt sett.
Man skiller mellom analytisk og ordinær bruk av begrepet 'NLP-modell', den analytiske NLP-modellen er til for å lage nye modeller slik John Grinder bruker den. Den ordinære 'NLP-modellen' bruker modellene til å modellere ekstraordinære egenskaper andre mennesker og en selv har, for å bruke disse egenskapene i situasjoner hvor man ikke er så enestående.
Vanlig bruk av NLP-modeller
I modellering brukes en eller flere av de opprinnelige modellene, ut av disse modellene har teknikker blitt laget. NLP-modellering er prosessen ved å tilegne seg et de spesielle egenskapene til et ideal i form av egen eller andres utmerkede adferd, kompetanse, verdier, overbevisninger eller identitet. I prosessen ved modellering handler det om å være oppmerksom, praktikeren bruker begreper som brukes for å beskrive det som skjer inn i oss når vi tenker, føler og handler. Han/hun lærer å evaluere eget og andres nevrologiske (verbalt og ikke verbalt) språk og kan via det subjektive språk (for selv eller andre) kode eller oversette ny handling, overbevisning, adferd, etc. med bedre forutsetninger enn før. Modellering av andres og ens eget indre geni kan brukes i andre sammenhenger enn de man allerede lykkes i. Det er i handling og subjektiv erfaring, en erkjenner at man er unik (eller ikke særlig unik) men at man allikevel også er lik de andre.
Randi Reese
Randi Reese (født 2. juni 1948 i Trondheim) er en norsk politiker og fagforeningstillitsvalgt.
Hun er utdannet sosionom og arbeidet som sosialkurator før hun tok hovedfaget ved Universitetet i Trondheim i 1980. Deretter var hun lektor, undervisningsleder og rektor ved Sosialhøgskolen i Trondheim, som så ble fusjonert inn i Høgskolen i Sør-Trøndelag, der hun ble avdelingsdirektør for helse- og sosialfag.
Reese har vært leder for Trondheim SV, medlem av Trondheim bystyre i 11 år, medlem av formannskapet (kommunalråd) i 3 år og konstituert varaordfører (høsten 1989).
Hun var leder for Fellesorganisasjonen fra 2002 til 2010.
Fra 2018 til 2020 var hun nestleder i Norsk Kvinnesaksforening.
Martin Mehren
Martin Mehren (født 8. august 1905, død 2. oktober 2002) var en norsk fabrikkeier fra Oslo.
Mehren gikk ved Fagerborg videregående skole der han tok examen artium i 1924 og ved Oslo handelsgymnasium i 1925. Som medlem av Christiania Roklub og mens han studerte tidvis i utlandet, vant han flere norske og nordiske mesterskap i roing fra 1929 til 1935. Tideman Film spilte inn kortfilmen Herman Mehren i Trollheimen (1934) og Mehren satt siden 1940 i ledelsen for Den Norske Turistforening, som formann 1953–57.
Med broren Arne Mehren utbygde han siden 1939 faren Herman Mehrens (1875–1941) konfeksjonsforretning innen herreekvipering (etablert 1903), og var formann i Manufakturkjøpmennenes landsforening. Han var onkel til lyriker Stein Mehren og hjalp siden 1970 Thor Heyerdahl med «Ra» og «Tigris». I lag med skipsreder Ragnar Moltzau bevarte han flere titall stabbur fra Hallingdal og Setesdal, Gudbrandsdalen og Østerdalen, som i dag er vist ved etterkommernes eiendommer i Voksenkollen.
Lars Løkken Østli
Lars Løkken Østli (født 21. november 1986 i Hamar) er en norsk tidligere ishockeyspiller som har spilt back for den svenske Elitserieklubben Luleå Hockey. Han spillet for den norske eliteserieklubben Storhamar Hockey fra 2005 til 2019 hvor han spilte over 600 kamper. Han har gått gradene i klubben og fikk sitt gjennombrudd i 2005-sesongen. Løkken Østli regnes som en hurtig og offensiv spiller og var blant annet med på A-vm for U21 i 2006.
Han representerte Norge under ishockey-VM i 2010.
City News Bureau of Chicago
City News Bureau of Chicago (CNB), ble opprettet på slutten av 1800-tallet og var et nyhetsbyrå i Chicago, USA, et av de første i landet eid i fellesskap av avisene i byen og kjent for sin hardkokte stil. Av de mange skribenter som har hatt sin første jobb i pressen ved City News Bureau of Chicago er kanskje forfatteren Kurt Vonnegut den mest kjente. Vonnegut jr beskrev sin tid der slik:
Harstad Tidende
Harstad Tidende er Nord-Norges tredje største avis som utgis i Harstad i Troms. Dekningsområdet er kommunene Harstad, Kvæfjord, Lødingen, Tjeldsund, Evenes, Skånland, Gratangen, Lavangen og Ibestad.
Avisen eies 100 prosent av Polaris Media Nord-Norge, som igjen er heleid av Polaris Media ASA.
Historie
Avisen ble grunnlagt av dens første redaktør, Peter Oluf Klinge i 1887 under navnet Senjens Tidende, først med undertittelen Liberalt nyheds-, avertissements- og afholdsblad, fra året etter med undertittelen Frisindet, uafhængigt bondeblad. Sommeren 1888 skiftet avisen navn til Tromsø Amtstidende, i 1890 ble undertittelen endret til Uafhængigt rent Venstreblad og i 1900 endret avisen navnet til sitt nåværende navn, Harstad Tidende.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Nettutgave
ht.no er Harstad Tidenes nettavis.
Antidoping Norge
Stiftelsen Antidoping Norge er en norsk stiftelse som jobber for å motarbeide dopingbruk innen norsk idrett. Organisasjonen ble stiftet 3. juni 2003, og er registrert i Brønnøysundregistrene som en ideell organisasjon (sektorkode 7000).
Daglig leder er Anders Solheim. Jens Kristian Thune var styreleder i åtte år fra oppstarten. I perioden 2011–2018 var Valgerd Svarstad Haugland styreleder. Vebjørn Rodal var så i 2018 fungerende styreleder til den nåværende styreleder Thorhild Widvey overtok vervet i 2019. Øvrige styremedlemmer er Siri Beate Hatlen som er (nestleder) og Vebjørn Rodal, Knut-Marius Sture, Nils Kristian Moe, Nina Frisak.
1739 Meyermann
1739 Meyermann er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 15. august 1939 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Ferjesambandet Hasvik–Øksfjord
Hasvik–Øksfjord er et fergesamband på fylkesvei 882 over Sørøysundet i Finnmark, mellom Hasvik ferjekai på Sørøya i Hasvik kommune og Øksfjord ferjekai på fastlandet i Loppa. Strekningen drives av Boreal Sjø.
Ferjestrekningen er 28,0 km, med en overfartstid på 85 minutter.
Christopher Middleton
Christopher Middleton (født ca 1690, død 12. februar 1770) var en britisk marineoffiser og navigatør. Han ble valgt til Fellow of the Royal Society den 7. april 1737.
Middleton ble tildelt sin første kommando ombord HMS «Furnace» i det britiske Royal Navy den 5. mars 1741. HMS «Furnace» ble ombygget ved Deptford Dockyard og omrigget som en tremastet skip før avreise. I mai 1741 forlot Middleton England ombord HMS «Furnace», ledsaget av en mindre båt, under kommando av kommandør William Moor, og de seilte til Nord-Amerika på jakt etter Nordvestpassasjen til India. Middleton returnerte til England i 1742, der han ble presentert med Copleymedaljen som ble tildelt ham av det britiske Royal Society.
Morrow Point-demningen
Morrow Point-demningen er en demning med et vannkraftverk (elvekraftverk) på Gunnison River, en sideelv til Colorado River. Anlegget ligger i Montrose County, delstaten Colorado i USA. Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 173 MW, fordelt på to turbiner. Demningen er hele 143 m høy.
Blue Mesa-demningen (86 MW) ligger ovenfor, og Crystal-demningen (31 MW) nedenfor i samme elva.
Hundålvatnet
Hundålvatnet er en innsjø i Vefsn kommune i Nordland.
Innsjøen er regulert som magasin for Grytåga kraftverk. Reguleringen ble gjort med en 25 m høy demning, oppfylt 1. - 9. januar 1963. Gårdene ble neddemt og familiene fikk erstatningstomter på Husbrekka mellom Mosjøen og Olderskog.
Die Feen
Die Feen (Alvene) er en opera av Richard Wagner, komponert i 1833. Det var komponistens første komplette opera. Operaen ble uroppført i München i 1883, etter Wagners død. Verket har referansenummeret WWV 32 i den offisielle katalogen over Wagners verk.
Verket oppføres svært sjeldent i dag, og det er den eneste operaen av Wagner som ikke er blitt vist på fjernsyn eller video. Det finnes noen plateinnspillinger, blant annet et live-opptak fra 1982 dirigert av Wolfgang Sawallisch.
Operaen imiterer Carl Maria von Webers musikalske uttrykksform. Verket er skrevet av Wagner som ganske ung, og inneholder ikke de komplekse melodiforløpene og kromatiske skalaene som kjennetegner hans senere operaer.
Wagner ga selv det originale manuskriptet av Die Feen til kong Ludwig II av Bayern. Senere fikk Adolf Hitler manuskriptet som femtiårsgave. Det gikk mest sannsynlig til grunne med Hitler i flammene etter at han begikk selvmord i bunkeren i Berlin i de siste dagene av annen verdenskrig.
Komposisjon
Selv om Gozzis La donna serpente (Slangekvinnen) var forelegget til Wagners libretto, var navnene til Die Feens to hovedkarakterer – Ada og Arindal – hentet fra Die Hochzeit. Librettoen introduserte også et fantastisk tema som ikke var i det originale stykket. Librettoen viser temaer og mønstre som skulle gå igjen i Wagners mer modne verk, som for eksempel forløsning, en mystisk fremmed som krever å få holde navnet sitt skjult for sin utkårne, og lange eksposisjoner.
Wagner reviderte partituret til Die Feen i 1834, da han øynet håp om å få operaen oppført. Blant endringene i 1834-versjonen var en fullstendig omskrivning av Adas store scene Weh' mir, so nah' die fürchterliche Stunde. Verket ble imidlertid aldri oppført i løpet av Wagners levetid.
Akt 1
Første akt finner sted i en eventyrhage. Alvene prøver å forhindre at alveprinsens datter innleder et forhold til et menneske. Prins Arindal og Ada har forelsket seg. Men ved å stille et uforsiktig spørsmål mister Arindal sin kjæreste fra alveverdenen, og blir tvunget til å forlate alveriket («Wo find ich dich, wo wird mir Trost?»). Hans jordiske rike er også truet. Prinsen er klar til å forsvare sin farsarv mot fienden. Ada bestemmer seg for å bli med Arindal og bli hans jordiske kone («Wie muss ich doch beklagen»). Hun gir dermed avkall på sin udødelighet. Men hun må først la Arindal gjennomgå en rekke prøvelser.
Akt 2
Andre akt finner sted i slottet i hovedstaden i Arindals rike. Arindal viser seg å være for svak når han stilles overfor Adas prøvelser (i form av forferdelige visjoner). Dette innebærer at Ada må lide følgene av Arindals manglende karakterstyrke («Weh 'mir, so nah' die fürchterlische Stunde»): hun vil bli forvandlet til stein i hundre år, mens Arindal mister forstanden.
Akt 3
Tredje akt begynner i ballsalen der tronen står – underjordisk rike – alvenes fantastiske palass. Mens den jordiske konflikten ser ut til å være løst – Arindals søster Lora og hærføreren Morald tar tronen i spissen for det frigjorte landet – får Arindal vite om Adas forsteining og hans skyld. Trollmannen Groma, en gammel venn av Tramonds kongehus, gir Arindal et sverd, et skjold og en lyre. Ved hjelp av disse beseirer Arindal underverdenens ånder og demoner, og lykkes med å bruke tonene fra den magiske lyren til å frigjøre Ada fra hennes forsteinede tilstand («O ihr, des Busens Hochgefühle»). På denne måten oppnår Arindal udødelighet og ledes av den oppstandne Ada inn i alvenes rike.
Brasils riksvåpen
Brasils riksvåpen har vært brukt siden Brasil ble en føderal republikk. Riksvåpenet ble vedtatt 19. november 1889, fire dager etter at republikken ble dannet.
Riksvåpenet består av et emblem som er omkranset av grener av kaffe (venstre) og tobakk (høyre). I den blå sirkelen i midten finnes stjernebildet Sørkorset og de 27 stjernene ved kanten av sirkelen representerer Brasils 26 delstater samt det føderale distriktet. På det blå båndet står Brasils offisielle navn (República Federativa do Brasil) og datoen da den føderale republikken ble dannet, 15. november 1889.
Phoenix Park
Phoenix Park (irsk: Páirc an Fhionn-Uisce) er en stor urban park 2 til 4 km nordvest for Dublins sentrum og for elven Liffey i Irland. Den ligger nord, omkranset av en mur som omslutter et rekreasjonsareal på 707 hektar (1750 dekar). Den har store gressområder og gater kranset av trær og har siden 1600-tallet vært hjemsted for en flokk med ville dåhjort. Den er en av Europas største innhegnede parker; Richmond Park i London er større, men både Hyde Park i London og Central Park i New York er mindre enn Phoenix Park. Den irske presidentens offisielle residens, Áras an Uachtaráin, ligger i parken. Den var opprinnelig den britiske visekongens residens. Den irske regjeringen driver lobbyvirksomhet overfor UNESCO for å få parken utpekt som et verdensarvsted.
Historie
Parkens engelske navn, Phoenix Park, betyr føniks, et fabeldyr, men det er en fonetiske forvanskning av det irske stedsnavnet fhionnuisce som betyr «klart/stille vann».
Ved restaureringen av Karl II av England etablerte hans visekonge i Dublin, James Butler, 1. hertug av Ormond, en kongelig jaktpark på 2000 dekar av eiendommen i 1662. Den inneholdt fasaner og vill hjort, noe som gjorde det nødvendig å omslutte hele området med en murvegg. Kostnadene for å bygge parken hadde beløp seg til £31 000 innen 1669.
Parken omfattet opprinnelig godset til klosteret Kilmainham Priory sør for elven Liffey. Da byggingen av sykehuset Royal Hospital i Kilmainham begynte i 1680 for å ta seg av av veteraner fra den stående britiske hæren i Irland, ble parken redusert til sin nåværende størrelse, hvor hele parken nå er lokalisert nord for elven. Det ble åpnet for folket i Dublin av jarlen av Chesterfield i 1745. Chesterfield gjorde mange forbedringer av Phoenix Park, og var ansvarlig for å reise Phoenix-søylen, som i mange år var kjent som «Chesterfields kolonne». Hovedveien gjennom parken ble kalt Chesterfield Avenue som en anerkjennelse for av hans bidrag til parken.
På 1800-tallet hadde parken blitt forsømt. Da ledelsen ble overtatt av Commissioners of Woods and Forests, ble den anerkjente engelske landskapsarkitekten, Decimus Burton, ansatt for å utforme en overordnet plan for de offentlige områdene i parken. Gjennomføringen av planen, som omfattet nye stier, porthus (blant annet den arkitektonisk betydningsfulle Chapelizod Gate Lodge), utjevning og treplanting, og flytting av Phoenix-søylen, som det hadde tatt nær 20 år å fullføre. I følge parkens offisielle nettsted:
I 1882 var parken årsstedet for Phoenix Park-mordene, som var drapene av to britiske drapet på embetsmennene. Sjefsekretæren for Irland (den britiske statsråden med ansvar for irske anliggender), Frederick Cavendish og undersekretæren for Irland, Thomas Henry Burke, ble knivstukket i hjel med kirurgiske kniver mens de spaserte fra Dublin Castle. En liten militant utgruppe fra Det irske republikanske broderskap som kalte seg De irske nasjonale uovervinnelige (Irish National Invincibles) var ansvarlige.
Ved unntakstilstanden, the Emergency, under den andre verdenskrig, ble tusenvis av tonn torv fraktet fra myrene til Dublin for brensel og lagret i høye hauger langs hovedveien til parken.
Áras an Uachtaráin
Residensen til Irlands president, Áras an Uachtaráin, ble opprinnelig bygget i 1754, og er lokalisert i parken. Som Viceregal Lodge var det den offisielle residensen til Irlands stattholder fram til opprettelsen av den irske fristaten i 1922.
Dublin Zoo
Dublin Zoo er en av Dublins hovedattraksjoner. Den huser mer enn 700 dyr og tropiske fugler fra hele verden og ble grunnlagt i 1830[ og åpnet for publikum 1. september 1831, med dyr fra London Society, noe som gjør den til den tredje eldste dyrehagen i verden. I løpet av et år huset dyrehagen 123 arter.
Pavekorset
Pavekorset ble reist som et bakteppe for utendørsmessen som ble feiret der av pave Johannes Paul II den 29. september 1979, den første dagen av hans pastorale besøk til Irland. Menigheten utgjorde over én million, tilsvarende til Dublins befolkning. Det hvite latinske korset, som dominerer omgivelsene, er 35 meter høyt og ble bygget med stålbjelker. Det ble installert med noen vanskeligheter: etter flere forsøk ble korset til slutt reist bare to uker før paven ankom. Da Johannes Paul II døde i 2005, samlet hengivne troende seg ved Pavekorset, ba og etterlot seg blomster og andre minnetegn. Pave Frans feiret messe her på den siste dagen av sitt besøk i Irland i 2018.
Monumenter
Wellington-monumentet er en 62 meter høy obelisk til minne om seirene til hertugen av Wellington. Det er den største obelisken i Europa og ville vært enda høyere hvis den offentlig finansieringen ikke hadde gått tom. Utformingen, som ble gjort av arkitekten Robert Smirke, består det fire bronseplaketter støpt fra kanoner fanget i slaget ved Waterloo - hvorav tre har billedrepresentasjoner av Wellingtons karriere, mens den fjerde har en inskripsjon ved bunnen av obelisken.
Det andre bemerkelsesverdig monumentet er «Phoenix-søylen», en korintisk søyle på over 9 meter som støtter en en uthogd føniks, skåret ut fra portlandstein som ligger sentralt på Chesterfield Avenue, hovedveien til parken, i krysset mellom Acres Road og Phoenix, hovedinngangen til Áras an Uachtaráin. En omtale tidlig på 1800-tallet beskrev søylen på følgende måte:
Det er også et monument for å minnes embetsmennene Frederick Cavendish og Thomas Henry Burke, som ble drept i parken i 1882 av en ekstremistisk nasjonalistisk gruppe. Det er et 60 cm langt kors som etset/skåret ned i gresset og fylt med en grus. Det er meget diskret uten noen plakett.