cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Olaf Syvertsen
Olaf August Syvertsen (født 11. februar 1884 i Oslo, død 28. desember 1966 i Oslo) var en norsk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1908 i London. Syvertsen vant en olympisk sølvmedalje i turn under OL 1908 i London. Han var med på det norske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i mangekamp bak Sverige. Det var åtte lag med 16 til 40 turnere på hvert lag. Konkurransen ble arrangert 14. til 16. juli 1908. Syvertsen var også svært dyktig på ski, og mottok blant annet Damenes pokal i Holmenkollen i 1907. Han var også aktiv som tennisspiller og bemerket seg dessuten som en habil bridge spiller sammen med sin kone Hjørdis.
Lygrespollen
Lygrespollen er en fjordarm helt sørøst i Bjørnafjorden i Bjørnafjorden kommune i Vestland fylke. Pollen deler seg i tre deler, Sundfjorden i syd, Lygresfjorden i nord og Austefjorden i nordøst. Til enden av Austefjorden er det seks kilometer fra innløpet til Lygrespollen.
Innløpet til fjordarmen, Grunnasundet, ligger i vest mellom Langaneset i syd og Sundvor i nord. Bukkholmane ligger midt i innløpet og over her går Fylkesvei 549. Nord i Lygresfjorden ligger Lygre, som fjorden og pollen er oppkalt etter.
Exoediceroides
Exoediceroides er en slekt av krepsdyr innenfor Exoedicerotidae-familien, som er plassert direkte (incertae sedis) i den relativt store og artsrike underordenen Gammaridea av amfipoder. Gruppens arter er alle bentiske bunndyr med relativt sett små øyne, til forskjell fra de frittsvevende planktoniske, og relativt mer storøyde Hyperiidea-artene.
Helge Groth
Helge Otto Aars Groth (født 28. august 1913 i Stavanger, død 23. juli 1966) var en norsk litteraturhistoriker og diplomat.
Sled Dowabobo
Sled Dowabobo (født 31. mars 1983) er en naurisk judoka som konkurrerer i vektklassen −73 kilo. Han ble tatt ut til å representere Nauru under Sommer-OL 2012 i London, der han røk ut i første runde.
Helge Groth
Groth utga en bok om Hovedlinjer i mellomkrigstidens norske litteratur (1948).
Bulborhodopis
Bulborhodopis er en slekt av biller som tilhører den store underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utbredelse
Arten lever i Assam, India og Laos.
Hans Martin Seip
Hans Martin Seip (født 14. juni 1937 i Oslo) er en norsk kjemiker. Han er professor emeritus ved Kjemisk institutt ved Universitetet i Oslo og tidligere også tilknyttet CICERO.
Seip ble sivilingeniør ved Norges tekniske høyskole, NTH, i 1961 og dr.philos. ved Universitetet i Oslo 1967 med avhandlingen: Studies on the failure of the first Born approximation in electron diffraction. Han var universitetsstipendiat 1965–1969, universitetslektor 1969–1975, forsker ved Sentralinstitutt for industriell forskning, SI, 1976–1988. Professor i kjemi fra 1979. Hans Martin Seip er medlem av Det Norske Videnskapsakademiet og Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab.
Big Town Ideas
Big Town Ideas er en amerikansk stumfilm fra 1921, regissert av Carl Harbaugh.
Hans Martin Seip
Han arbeidet først med strukturkjemiske problemer, senere innen miljøkjemi. Han forsket på og deltok i den faglige debatt rundt sur nedbørs virkning på skog og vann fra slutten av 1970-årene. Der la han vekt på den sure nedbørens betydelige virkning for vannforsuring og fiskedød, men var også åpen for betydningen av endringer i jordsmonn og vegetasjon i fiskevannenes nedbørsfelt. Han har senere forsket rundt ulike typer forurensninger og klimaproblemer. På det siste området har han gjort seg til talsmann for betydningen av «tilknyttede fordeler» (eng. co-benefits), dvs. betydningen av at tiltak som reduserer klimautslipp ofte også bidrar betydelig til å redusere vanlige luftforurensninger (SO2, NOX, partikler etc.). Han har arbeidet med forurensningsproblemer i Norge, Polen og Kina.
Big Town Ideas
Handling
Fan Tilden er en servitør ved en liten restaurant ved en jernbane-stasjon i en mindre by, men hun drømmer om storby-livet. Når en ung mann, som har blitt dømt som en tyv, ankommer stasjonen på vei til fengselet, bestemmer Fan seg for at at mannen er uskyldig.
Hans Martin Seip
Forskningsprofil
Seip var i særlig aktiv innen forskning på sur nedbørsvirkning på skog og vann fra slutten av 1970-årene frem til århundreskiftet, særlig modellering av forsuring i jord og vann. Arbeidet i denne tiden foregikk først i Norge, deretter blant annet i Polen. Senere har mange av arbeidene vært utført med datamateriale fra Kina og andre utviklingsland. Han har gjennom alle sine arbeider vært opptatt av kost-nytte-beregninger og forholdet mellom forurensningsnivå og helse- og miljøskader. Han har lagt vekt på usikkerhet i konsekvensanalysene og at disse er en viktig del av det vitenskapelige arbeid. En utdyping av Seips forskningsprofil finnes i hans artikkel Environmental chemistry: A personal account.
Instituttsektoren
Instituttsektoren er en av de tre forskningsutførende sektorene i Norge, ved siden av universitets- og høgskolesektoren og helseforetakene. Sammenlignet med andre land har Norge en stor instituttsektor utenfor universitetene. Frem til 1990-årene var instituttsektoren den største forskningsutførende sektoren, foran universitetene og høgskolene. Instituttsektoren har etter årtusenskiftet stått for rundt en fjerdedel av all forskning i Norge og er dermed omtrent jevnstor med universitets- og høgskolesektoren innen norsk forskning. Forskerstigen er det ordinære faglige stillingshierarkiet i instituttsektoren.
Big Town Ideas
Handling
Fan bestemmer seg for å hjelpe ham. Hun hjelper ham med å stikke av fra fengselet, før hun går etter de virkelige kjeltringene.
Instituttsektoren
Instituttsektoren omfatter både statlige og private institutter og skiller seg fra de andre sektorene ved at den har forskning som hovedoppgave. Instituttsektoren driver både grunnforskning og anvendt forskning, og forskerne har den samme grunnleggende akademiske friheten i sin forskning og formidling som i universitetssektoren. Forskningen finansieres dels gjennom direkte bevilgning over statsbudsjettet (særlig av de statlige instituttene), basisbevilgninger fra Norges forskningsråd, prosjektmidler fra Norges forskningsråd og EUs forskningsprogrammer, og oppdrag fra offentlig forvaltning, organisasjoner eller næringsliv. I tillegg til forskning arbeider forskere i instituttsektoren med formidling, bistår ofte myndighetene med faglige råd f.eks. gjennom deltagelse i offentlige utvalg, og sektoren samarbeider ofte med universitets- og høgskolesektoren om noe undervisning og veiledning, særlig gjennom bruk av professor II-stillinger ved universiteter for forskere med hovedstilling i instituttsektoren. Noen institutter, som Folkehelseinstituttet og Norsk polarinstitutt, har også viktige forvaltningsmessige og beredskapsmessige oppgaver, mens andre institutter er rene forskningsinstitutter.
Historie
Instituttsektoren kan spores tilbake til 1800-tallet, men ble særlig bygget ut fra midten av 1900-tallet. Det eldste instituttet i sektoren, Meteorologisk institutt (grunnlagt 1866), var opprinnelig et institutt ved Universitetet, men ble skilt ut som en selvstendig institusjon i 1909; en del andre institutter har røtter i forskningsavdelinger i direktorater og andre statlige virksomheter. Blant de eldste instituttene er også Statistisk sentralbyrå (1876), Veterinærinstituttet (1891), Havforskningsinstituttet (1900), Folkehelseinstituttet (1929) som gradvis bygget ut en betydelig forskningsaktivitet, og Chr. Michelsens institutt (1930). I 1946 etablerte Stortinget Forsvarets forskningsinstitutt, i 1948 ble Norsk polarinstitutt etablert, med røtter i vitenskapelige programmer for utforskning av arktiske områder som gikk tilbake til 1909. I 1950-årene fulgte SINTEF (1950), Institutt for samfunnsforskning (1950), Transportøkonomisk institutt (1954), Norsk institutt for vannforskning (1958), Norsk utenrikspolitisk institutt (1959), Institutt for fredsforskning (1959) og Fridtjof Nansens Institutt (1959); i 1960-årene fulgte blant annet Arbeidsforskningsinstituttene (1964), NORSAR (1968; den første institusjonen utenfor USA som ble koblet til ARPANET) og NILU – Norsk institutt for luftforskning (1969). Blant senere institutter er Fafo, Norsk institutt for naturforskning, Frischsenteret, CICERO Senter for klimaforskning, Nordisk institutt for studier av innovasjon, forskning og utdanning og flere andre. Instituttsektoren er heterogen og omfatter både statlige og private institutter, og instituttene kan være organisert som statsetater, statlige selskaper, private selskaper eller stiftelser. Flere institutter har ulike former for faglig samarbeid med universiteter.
Stillingsstruktur
Forskerstigen er det ordinære faglige stillingshierarkiet i instituttsektoren. Stillingene tilsvarer universitetsstillinger, med identiske faglige kompetansekrav. Det er vanlig i instituttsektoren at forskere i toppstilling (forsker I) utgjør den faglige ledelsen ved instituttet, i kraft av sine faglige toppstillinger og formelle og uformelle faglige ledelsesoppgaver.
Notoediceros
Notoediceros er en slekt av krepsdyr innenfor Exoedicerotidae-familien, som er plassert direkte (incertae sedis) i den relativt store og artsrike underordenen Gammaridea av amfipoder. Gruppens arter er alle bentiske bunndyr med relativt sett små øyne, til forskjell fra de frittsvevende planktoniske, og relativt mer storøyde Hyperiidea-artene.
Gruppens taksonomi
Gruppen har, i likhet med hele Gammaridea-ordenen, gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
SkyWay
SkyWay (også kalt Yunitskiy String Transport, Rail Sky Way og RSW-Systems) er et kontroversielt belarusisk hengebanekonsept som utvikles til bruk for både kollektivtransport og godstransport.
Konsept
Den belarusiske entreprenøren Antolij Junitsky står bak SkyWay. Konseptet er en ny generasjons jernbaneteknologi der vognene i stedet for å gå på skinner på bakken beveger seg langs oppspente skinner. Vognene skal kunne bevege seg med en hastighet på opptil 500 km/t på lange distanser og 150 km/t i urbane strøk. Ifølge selskapet skal teknologien være kostnadseffektiv og tilby sikker og komfortabel transport uten å være hemmet av klimatiske forhold på samme måte som tradisjonell jernbane.
Uttesting
Den første testinstallasjonen i fullskala ble etablert i 2001 i den russiske byen Oziory med midler tildelt fra politikeren Aleksandr Lebed. Denne installasjonen ble etter noen år nedlagt og dekonstruert. SkyWay forsøkte deretter å etablere et område for uttesting av transportkonseptet i Litauen. Det vakte imidlertid politiske reaksjoner at et selskap med tette bånd til Russland og Belarus hadde fått kjøpe et 30 hektar stort område like ved en NATO-base i Litauen uten at NATO var blitt konferert eller at det var gjort bakgrunnssjekk av selskapet. Opposisjonspolitikeren Andrius Kubilius tok dette opp med landets statsminister og forsvarsminister. Grunnet den politiske motstanden i Litauen valgte SkyWay i stedet å etablere sin testvirksomhet til Junitskys hjemland Belarus i nærheten av hovedstaden Minsk. Her er det etablert et 22 km langt strekk for testing av konseptet.
Planlagte prosjekter
SkyWay signerte i 2017 en intensjonsavtale med de lokale myndighetene i den indiske delstaten Himachal Pradesh om å realisere sitt første prosjekt. Oppstart av byggingen var planlagt i 2020. Delstatsmyndighetene fikk kritikk grunnet tvil om hvorvidt SkyWay er i stand til å gjennomføre prosjektet og manglende dokumentasjon på sikkerheten knyttet til teknologien. Den tidligere ministeren Kishan Kapoor funderte sin kritikk på en russisk studie som blant annet konkluderte med at teknologien ikke var sikker, at den kun var kapabel til å transportere 300 personer pr. time og dermed var uegnet for kollektivtransport i byområder. Oppdraget ble i stedet gitt til The Tata Group som fullførte byggingen i 2022.
Sommeren 2017 ble det tegnet avtale med Indonesia-universitetet om å etablere SkyWay som konsept for persontransport internt på campusen. Også i Australia har det blitt gjort fremstøt for å ta i bruk teknologien til interntransport på universiteter. Ingen av disse prosjektene har blitt realisert.
SkyWay Capital
Gjennom det britiske selskapet Euroasian Rail Skyway Systems Ltd. har småsparere siden 2013 blitt tilbudt å investere penger i SkyWay-konseptet med forespeiling om avkastning når teknologien realiseres. Dette har blitt markedsført som en kombinasjon av folkefinansiering og nettverksmarkedsføring under navnet SkyWay Capital. I markedsføringen gis det utsikter til stor avkastning på opptil 50 ganger innsatsen over 3 år. I tillegg til avkastningen på selve investeringen belønnes investorene for å verve nye investorer.
Flere lands finansnyheter har advart sine borgere mot å investere penger i SkyWay Capital ettersom selskapet ikke har innehatt de nødvendige godkjennelser for å tilby investeringer. I august 2017 opplyste litauiske myndigheter at de hadde startet etterforskning av selskapet for bedrageri, ulovlige finansielle aktiviteter og hvitvasking. I Belgia har finansmyndighetene advart mot konseptet med bakgrunn i at det ikke har lisens til å tilby investeringstjenester og at det ligner på et pyramidespill. I Estland har det kommet tilsvarende advarsler.
Basert på advarslene fra Litauen og Belgia står SkyWay Capital også på det norske Finanstilsynets liste over markedsadvarsler.
I 2018 gikk også myndighetene på New Zealand, i Tyskland og Hellas ut med en offisiell advarsel mot å investere penger i SkyWay, og presiserte at selskapet ikke hadde lisens til å tilby investeringer i landet.
Konseptet har også blitt frontet under navnet New Economic Evolution of the World (NEEW). I 2021 advarte britiske finansmyndigheter mot SkyWay og NEEW. Samme år gikk også spanske myndigheter ut med advarsel mot SkyWay Capital og de tilknyttede selskapene Global Transport Investments Inc. og ERSSH III.
The Bigamist (1921)
The Bigamist er en britisk stumfilm fra 1921, regissert av Guy Newall.
Handling
Historien følger Herbert og Pamela som er lykkelig gift, og de har to barn sammen. Men så mottar Pamela et brev, som visstnok skal være skrevet av Herberts andre kone.
Cho Gue-sung
Cho Gue-sung (født 25. januar 1998) er en sørkoreansk fotballspiller som spiller for Jeonbuk Hyundai Motors.
Landslaget
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2022 i Qatar.
Sikorsky CH-53K King Stallion
Sikorsky CH-53K King Stallion er et helikopter fabrikkert av Sikorsky for tjeneste i U.S. Marine Corps, som har bestilt 200 eksemplarer til en samlet pris av 25 milliarder dollar. Helikopteret er en videreutvikling av CH-53 Sea Stallion, som ble produsert mellom 1964 og 1978.
CH-53K er et stort transporthelikopter med tre gassturbiner på 5 590 kW og en maksimal takeoffvekt på 39 916 kg med ekstern last. Skroget er 22,3 m langt og 5,3 m bredt. Rekkevidden er 850 km.
I 2007 utvidet U.S. Marine Corps bestillingen til 227 eksemplarer.
Paul Bartel
Paul Bartel (født 6. august 1938 i Brooklyn i New York, død 13. mai 2000 i New York) var en amerikansk skuespiller, manuskriptforfatter og regissør. Bartel var kanskje mest kjent for sin komedie fra 1982 Eating Raoul som han skrev, medvirket i og regisserte. Han ble en pioner innenfor et segment lavbudsjettfilmer som omtales som trashfilmer.
Bakgrunn
Bartel var sønn av Jesse og William Bartel, som var leder for et annonsebyrå. Bartel fikk lyst til å arbeide innen filmen allerede da han var elleve år, og som 13-åring fikk han sommerjobb ved New Yorks UPA animasjonsstudio.
Mimotrechus
Mimotrechus er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) skyggeløpere (Trechinae) i familiegruppen løpebiller.
Paul Bartel
Bakgrunn
Han studerte ved University of California, Los Angeles og Centro Sperimental di Cinematografica i Roma.
Skusepiller
Bartel var åpen om sin homoseksualitet, dette influerte på hans yrkesvalg. Han fant at han var mer akseptert og hadde større sjanser i den uavhengige filmindustrien enn hva han ville ha i Hollywood.
Mimotrechus
Levevis
Artene lever på bakken mellom løvstrø, mest i høyereliggende områder.
Paul Bartel
Skusepiller
Bartel opptrådte i over 90 filmer og TV-episoder, inklusive slike titler som Eat My Dust (1976), Rock 'n' Roll High School (1979), Get Crazy (1983) og Amazon Women on the Moon (1987). Han opptrådte ofte sammen med sin venninne og tidligere Warholgirl, Mary Woronov. Paret opptrådte sammen i 17 filmer, ofte som mann og kone.
Mimotrechus
Utbredelse
Slekten er utbredt på Tasmania og i Victoria og New South Wales, Australia.
Paul Bartel
Skusepiller
Bartel regisserte også 11 lavbudsjettfilmer, mange av disse hadde han skrevet, eller spilte i. Han startet i 1968 med kortfilmen The Secret Cinema, en paranoid fantasi. Han regisserte videre to filmer i 1972, den ene, en skrekkomedie Private Parts. Han fortsatte og regissere slike kultfilmer som Death Race 2000 (1975), Eating Raoul (1982), Lust in the Dust (1985) og Scenes from the Class Struggle in Beverly Hills (1989).
I 1979 var han medlem av en jury for den 29. Berlin internasjonale filmfestival.
Død
Bartel døde 13. mai 2000 av hjerteslag, to uker etter at han var blitt operert for kreft i leveren. Han ble 61 år gammel. Hans siste opptreden var en rolle som "Dad" sammen med Mary Woronov ("Mom") i filmen Perfect Fit i 2001. Den hadde premiere etter hans død.
VM i freestyle 1995
VM i freestyle 1995 (verdensmesterskapet i freestyle) ble arrangert i La Clusaz i Frankrike i 1995.
Seul sur son étoile
«Seul sur son étoile» er en fransk populærmusikksang, skrevet av Gilbert Bécaud (melodi) og Maurice Vidalin (tekst).
Engelskspråklig coverversjon
En engelsk tekst ble skrevet av Mack David. Tittelen var «It Must Be Him». Sangen ble publisert i 1967. Den bestselgende versjonen av sangen ble innspilt samme år av Vicki Carr.
Listeplasseringer
Versjonen til Carr lå på tredjeplassen på den amerikanske Billboard Hot 1000-listen og lå tre uker øverst på Billboard Easy Listening-listen. Singlen lå som høyest på en andreplass både i Storbritannia og i Australia. Carr spilte den dessuten inn på spansk og italiensk.
Pachacuti
Pachacuti Inca (død 1471 eller 1472) var regent i Inkariket. Han etterfulgte sin far Viracocha Inka og ble etterfulgt av sin sønn Topa Inka.
Det ser ut til at erobringene for alvor tok til i hans regjeringstid. Han bygde også Machu Picchu.
Trollkonetunnelen
Trollkonetunnelen er en tunnel på Europavei 16 i Vaksdal kommune i Vestland. Den har ett løp og er 734 meter lang.
Early One Morning
«Early One Morning» er en sang skrevet av Roger Whittaker som ble spilte inn og gitt ut på albumet Let Me Touch Your Mind i 1972. Sangen ble også gitt ut på b-siden av singelen With a Little Help from My Friends i 1973. Sangen kom på 47.-plass på R&B-lista.
Koordinatvelger
Koordinatvelger er en elektromekanisk velger for automatiske telefonsentraler.
Den første koordinatvelgeren ble konstruert 1919 av den svenske ingeniøren Gotthilf Betulander og bygde på visse idéer fra et patent fra 1913 av ingeniør J. N. Reynolds ved Westernen Electric i USA. Betulander la også grunnen for et koordinatvelgersystem sammen med teleingenjør Nils Palmegren. I Sverige ble åpnet den første store sentralen med koordinatvelger i Sundsvall 1926 for 3 400 abonnenter.
Systemet benyttet utelukkende elektromekaniske reléer (magnetstyrye strømbrytere) for alle funksjoner.
Koordinatvelgersystemet ble utviklet for automatiske telefonsentraler og var registerstyrt. Telefonabonnentene benytter en tallskive for å få forbindelse.
Gibraltars vannforsyning og sanitæranlegg
Gibraltars vannforsyning og sanitæranlegg har vært av betydelig viktighet for dets innbyggere i Gibraltars historie, fra middelalderen og opp til i dag. Gibraltars klima er typisk middelhavsklima med varme og tørre somre og kalde og våte somre. Overvåkning av daglig nedbør ble først nedtegnet i 1790, og siden har årlig nedbør har et gjennomsnitt på middelverdi av 838 mm med den størst nedbør i desember og minst i juli. Imidlertid består det meste av Gibraltars begrensede areal av den høye Gibraltarklippen («The Rock»), en forberg av kalkstein, sprekket av grotter og kløfter. Det er ingen elver, bekker, eller innsjøer på halvøya som er knyttet til Spania via en smal, sandfylt landtange.
Gibraltars vannforsyning har tidligere blitt anskaffet via en kombinasjon av en akvedukt, brønner, og bruk av cisterne (underjordisk vannreservoar), tønner og keramiske kar for å fange opp regnvann. Det ble økende mangelfullt da Gibraltars befolkning vokste på 1700- og 1800-tallet. Bosetningen var i stor grad utsatt for dødelige sykdommer som kolera og gulfeber, og som drepte tusenvis av dens innbyggere og medlemmer av den britiske militære garnison i gjentatte utbrudd. På slutten av 1800-tallet satte en sanitærkommisjon i gang betydelige fornedrelser som førte til innføringen av storstilt avsalting av sjøvann og bruk av enorme konstruksjoner for oppsamling av regnvann, sistnevnte dekket et areal på bortimot 250 000 m2. I dag Gibraltars vannforsyning helt og alene fra avsaltingsanlegg med et adskilt forsyning av saltvann for sanitære hensikt. Begge forsyninger blir avlevert fra enorme reservoarer i undergrunnen som er utgravd inne i Gibraltarklippen.
Under maurisk og spansk styre
Gibraltar var ubebodd i oldtiden og antikken grunnet mangelen på vanntilførsel for å understøtte en fast bosetning, men på 1000-tallet etablerte maurere (muslimsk invasjon fra Nord-Afrika) en festning på Gibraltar som forsvar mot de kristne kongedømmene Aragón og Castilla. Maurerne skaffet seg vann gjennom å samle nedbør på hustakene og fra grunne brønner sanden vest for Gibraltarklippen, og oppbevarte lokal overflatevann i cisterner. På 1300-tallet bygget de en akvedukt som samlet vann fra et område sør for byen i nærheten av hva som i dag er Gibraltars botaniske have, og transporterte det rundt 1 350 meter til en kilde innenfor byen. Fountain Ramp på den vestlige siden av plassen John Mackintosh Square har bevart i sitt navn lokaliseringen av akveduktens opprinnelige endestasjon.
Etter at Castilla befridde Gibraltar på 1400-tallet ble akvedukten renovert og et par med reservoar ble bygget i tiden rundt 1694. Et reservoar fra middelalderen, Nonnens brønn, er fortsatt bevart på Europa Point helt i sørenden av Gibraltarhalvøya, men det er uklart når den ble bygget og av hvem. Da Thomas James så den på 1770-tallet nedtegnet han at den var innfestet med igler. Det skaffet problemer for de britiske soldatene ved garnisonen som var tvunget til å drikke vannet ettersom iglene festet seg til soldatenes tunger «og sugde for føde, forsaket tap av blod som (...) skremte en del av mennene ikke så lite.»
Den eneste andre kilden til ferskvann var fra brønner boret ned i landtangen mellom Spania og Gibraltar, noe som skaffet ikke drikkelige vann. I løpet av 1800-tallet kunne de sivile trekke vann for en avgift, men denne tilgangen ble skattebelagt av britene. Noen få boliger, hovedsakelig besatt av britiske myndighetsfolk, hadde deres egne private brønner. Det meste av befolkningen måtte imidlertid benytte offentlige brønner og derfra frakte vannet til sine hjem i byen. Vannivået ble gradvis redusert i løpet av de tørre sommermånedene, og tidvis tørket de helt opp om nedbøren i løpet av året hadde vært lavere enn vanlig.
Historiske kilder er motstridende til hvor mye grunnvann det faktisk var tilgjengelig i Gibraltar. En skribent fra 1600-tallet, Alonso Hernández del Portillo, forsikret at «byen har mange brønner og kilder med meget ferskt og sunt vann» og at «kilder med ferskt vann kunne bli sett sprute ut av havet ved foten av klippen,» muligens en referanse til en kilde ved en forkastning kalt for Orillon (på stedet for det senere militære Orillon-batteriet) i nordvest for klippen. Ved midten av 1800-tallet skrev imidlertid den britiske skribenten Frederick Sayer at «det er ingen kilder med rent ferskvann»; tilførselen fra de få grunnene brønnene som hadde eksistert hadde i bestefall blitt til brakkvann. Hva som er sikkert at ved Sayers tid hadde de eksisterende vanntilgangen blitt i økende grad utilfredsstillende for dekke behovet til den voksende sivile befolkningen i Gibraltar.
Under britisk styre
Den spanske infrastrukturen for vann fortsatte å bli benyttet av britene lenge etter at Gibraltar var blitt erobret i 1704. Så sent som 1863 var det ikke en eneste vannledning i byen bortsett fra den spanske akvedukten. Hovedkilden til drikkevann, annet enn fra akvedukten, var regnvann som ble samlet i løpet av vinteren. De britiske militæret var avhengige av store vannbeholder som var montert på hustakene for å samle regnvann, mens vanlige gibraltere benyttet tønner og store, keramiske kar som ble kalt for tinajas. Ved denne tiden bodde de fleste gibraltere i bygninger med to eller tre etasjer og med indre gårdsplass kalt for patios, og som det bodde to eller tre familier i. Husene var som regel eid av en fraværende huseier eller av den britiske regjeringen, og ingen av dem hadde større interesse i å bygge private cisterner. Gårdsplassene var således overfylt med tønner og tinajas for å skaffe innbyggerne vann i løpet av de tørre sommermånedene. Om de gikk tørr var den eneste andre kilden til vann fra kramkarer som brakte tønner med vann fra Spania og solgte det til høye priser. Det oppmuntret folk til resirkulere deres vann så mye som mulig for å gjenbruke det i størst mulig grad.
Gibraltars kroniske mangel på ferskvann hadde betydelige negative konsekvenser for innbyggerne, både de sivile som militæret. Militæret tok prioritet, men gjorde ingen anstrengelser på å rasjonere eller fordele det. Den britiske hæren og den britiske marinen konkurrerte om den samme begrensede tilgangen på vann. Begge hadde behov for store volum av vann, men ankomst av en flåte til Gibraltar kunne medføre at stedet forsyninger av vann og mat ble konsumert raskt uten at det ble etterlatt noe til overs. Den raske veksten i Gibraltars befolkning i løpet av 1700- og 1800-tallet la ytterligere press på området vanntilgang. Det var en femdoblet økning i antallet mellom 1784 og 1800, og ytterligere en tredobling til rundt 16 800 innbyggere ved 1814. Den gamle spanske vannforsyningen og nedbørsoppsamlingen i byen var i stand til så vidt å dekke behovene til et antall på rundt 3000 mennesker, men med flere mennesker ble vannmangelen åpenbar og økende grad vanskelig.
Det andre epidemiske utbruddet skjedde samtidig som ankomsten av general George Don i 1814 som den nye guvernøren av Gibraltar. Han beordret at alle nye bygninger skulle ha en cisterne, og instruerte at eksisterende vannbeholdere skulle dekkes til. Det siste grepet kan muligens å ha avhjulpet problemet med mygg, men det var antagelig ikke generalens hensikt da forholdet mellom mygg og gulfeber ennå ikke var kjent. Årsaken for utbruddet av sykdommen hadde blitt lagt på miasma, en feilaktig teori om det var dårlig luft og lukt fra råttent søppel som eksisterte overalt på Gibraltar.
Et nytt kloakksystem ble bygget på Dons ordre i 1815, men det var så skrøpelig designet at det faktisk forverret Gibraltars sanitære problemer. Det kunne ikke bli spylt og var ikke tilstrekkelig skrånet til få kloakken til tømmes i bukten. Som et resultat fraktet systemet kloakken fra den øvre delen av byen og til den nedre hvor det stablet seg opp under hovedgatene. Kloakken ble værende der inntil vinterregnet vasket det bort og tømte det i bukten, men ettersom avløpet for så kort ble kloakken vasket tilbake på stranden og førte til at strandområdet var belagt av tykt kloakksøl.
Utbruddet av asiatisk kolerapandemi nådde London ved 1831 og Gibraltar året etter. Som med gulfeber ble den tilskrevet miasma og dens virkelige årsak, kontaminert drikkevann, var ikke kjent. Gibraltars garnison ble langt hardere rammet enn den sivile befolkningen og hadde tre ganger høyere dødelighet. Selv da var dødsfallene relativt moderate og de britiske myndighetene følte lite press på å gjøre noe som helst med situasjonen til tross for ytterligere utbrudd av kolera i 1848–49 og 1854.
Ved midten av 1800-tallet hadde reformatorer i Storbritannia begynt å forstå forbindelsen mellom hygienisering og offentlig helse. Oppdagelsen av en lege i London, doktor John Snow, av forbindelsen mellom kolera og kloakkforurenset vann førte til utbedringer av vanntilførselen av mange britiske byer. På samme tid begynte den militære ledelsen å innse viktigheten av soldatenes levevilkår etter erfaringene fra Krimkrigen hvor det var langt flere som døde av sykdom enn i krigføring. Det førte til forbedringer på de sanitære forholdene i de militære brakkene i Gibraltar ved bedre vaskemuligheter og avløp. Det ble også åpenbart at Gibraltars vannforsyning ville være utilstrekkelig i tilfelle av en langvarig beleiring.
En parlamentarisk kommisjon for forbedring av brakker og sykehus ble etablert i 1862 for å gjøre undersøkelser av de sanitære forholdene i Gibraltar og andre britiske besittelser ved Middelhavet. Kommisjonens konklusjon var bitende: det hadde ikke vært noen investering i offentlig infrastruktur for vanntilførselen i Gibraltar på 150 år, noe som tvang den sivile befolkningen til helt og holdent å stole på deres egne ressurser og oppfinnsomhet. Offentlig anlegg for å lagre vann ga kun fire til seks liter med vann per person om dagen, og det for alle formål, inkludert vask, matlaging og drikke, langt under det anbefalte nivå på ni liter om dagen. En tredjedel av befolkningen hadde ikke tilgang til vanntanker eller private brønner, og måtte enten skaffe seg vann fra brønner med brakkvann eller betalte for det med ublu priser fra spanske gateselgere. En dag med seks liter med importert vann kostet like mye som et års tilførsel med vann i England. Militæret hadde også utilstrekkelig med vann, kun sju liter per dag for hvert medlem av garnisonen.
Som løytnant William Hume, kvartermester ved garnisonen uttrykte det, «innbyggerne skylder ingenting til den britiske regjeringen for den lille tilførselen av vann de har hatt i 150 år... det vil synes at fra vår erobring i 1704 og ned til de siste 15 årene har ingenting blitt gjort for samle vann eller øke tilførselen, over hode ingenting.» Kommisjonen konkluderte med at den eksisterende vanntilførselen var "dårlig, mangelfull og kostbar", at kloakkavløpet var «mangelfull» til «meget dårlig» og at saniteringen var «meget motbydelig og farlig for helsen» for de rundt 16 000 innbyggerne og de rundt 6000-7000 soldatene. Tilgangen på vann per hode var så lavt at det var «akkurat som om garnison var under beleiring» og var «ytterst utilstrekkelig for soldatenes behov i et slik klima». En kjemisk analyse av vannforsyningen viste at den hadde «usedvanlig» mengder med forurensninger, inkludert urimelige mengder av organisk materiale, nitrater og klorider. Det indikerte at havvann og kloakk hadde infiltrert byens forsyning på drikkevann. Funnene førte til at den gamle, spanske akvedukten og brønnene ble stengt helt og holdent da man innså at de var farlig for den offentlige helse.
Utbedringer sent på 1800-tallet
Et nytt utbrudd av kolera i 1865, som drepte flere hundre mennesker, førte til en rask opprettelse av en kommisjon for sanitære forhold i Gibraltar. Ironisk nok hadde dette fragmentariske vannsystemet i Gibraltar antagelig forhindret spredningen av utbruddet da det isolerte forurenset vannforsyninger. Det var antagelig mindre smittefare for innbyggerne som trakk deres vann fra private brønner eller cisterner enn de som var avhengige av offentlige brønner eller importert spansk vann.
Kommisjonen forsøkte å finne en alternativ forsyningskilde på drikkevann for byen og garnisonen. Den forsøkte også øke andelen av regnvann som ble fanget ved å innføre Gibraltars første forordning om offentlig helse i 1869. Den beordret alle nye bolighus å ha vanntanker under bakken. Ved en tilskyndelse fra kommisjonen, bestilte de britiske kolonimyndighetene den første geologiske undersøkelsen av Gibraltar. Den ble utført i 1877 av herrene A.C. Ramsey og J. Geikie. Selv det ga verdifull data, klarte den ikke å lokalisere noe grunnvann eller vannførende sjikt. Det ble utført boring i landtangen mellom Spania og Gibraltar i et ikke vellykket forsøk på å finne grunnvann, men førte isteden til en forbedret tilførsel av brakkvann som var nyttig av sanitære hensyn. Kommisjonen innførte et system, som fortsatt er i bruk i dag, ved å pumpe saltvann inn i et reservoar i den øvre delen av byen hvor det ble distribuert nedover til byen for sanitært bruk. Det ble også gjort forsøk på senke borehull i 1892 og 1943, men ingen av forsøkene var vellykket for å finne drikkevann.
En annen teknologisk løsning ble innført i 1885: å skaffe seg ferskvann fra havet ved avsalting. Det hadde blitt foreslått allerede i 1869 da det ble planlagt at kondensatorer kunne bli benyttet for å produsere 122 kubikkmeter av rent vann per dag fra havvann. Ideen ble imidlertid lagt til side grunnet de høye produksjonskostnadene, men på midten av 1880-tallet var det innlysende at behovet for drikkevann ikke ville være tilstrekkelig ved en eventuell beleiring. Krigsministeriet hadde endret mening og besluttet å finansiere prosjektet. Det første rensede og avsaltete vannet fra nylig installerte kondensatorer ble produsert i mars 1885. Ettersom Gibraltar fortsatt ikke hadde noe distribusjonsnettverk for å fordele drikkevann, kunne det bare bli fordelt fra tønner i vogner trukket av esler eller for hånd. Til tross for kostnadene kunne den nye vannforsyningen gi innbyggerne i Gibraltar, for første gang i historien, en kilde av patogenfritt vann. Det nye systemet viste sin verdi kun noen få uker etter at det ble installert da kolera brøt ut i byen La Línea de la Concepción, rett over grensen til Spania. 191 av La Líneas befolkning på 12 000 innbyggere døde av sykdommen, men kun 22 døde i Gibraltar, omtrent fem prosent av dødsraten til det foregående kolerautbruddet.
Letingen etter nye forsyninger av vann førte ingeniørene ved inngangen til det nye århundret til undersøke de åpne flatene på den øvre delen av klippen hvor konstruksjoner for oppsamling av vann ble bygget ved å fjerne vegetasjon og forsegle sprekker med sement eller gipsblanding. Det dannet en glatt flate på klippen og fungerte som avløpsområder som dirigere vann ned i kanaler. Slike oppsamlinger var hovedsakelig benyttet av militæret for å skaffe vann til ellers artilleribatterier og utposter som det var vanskelig å forsyne. I 1903 kom sjefingeniøren opp med en plan til å benytte samme prinsippet i stor stil på Gibraltars sanddyne langs østsiden av klippen ved området til bukten Sandy Bay. En skråning på 10 acre som hadde en helling på 35°, ble dekket av bølgeformete jernplater forbundet til et rammeverk av tømmer. Det ble benyttet gjennomsnittlig 2 400 plater per acre.
I 1003 ble et område på 40 000 kvadratmeter dekket på denne måten, fulgt av ytterligere 56 000 kvadratmeter mellom 1911 og 1914, og ytterligere 40 000 kvadratmeter mellom 1958 og 1961. Området for oppsamling av nedbør nådde til sist 243 000 kvadratmeter. Vannet rant ned i kanaler ved foten av oppsamlingssystemet, rundt 100 meter over havet, og fløt videre gjennom en tunnel til reservoarer på den vestlige siden av klippen. Til tross for deres påfallende framtoning klarte ikke dette systemet for å samle nedbør ikke til at det ble produsert mye vann, kun rundt 60 000 kubikkmeter i løpet av år med mye nedbør. Nye og mer kostnadseffektive metoder for avsaltning gjorde oppsamlingsområdet ved saltdynen uøkonomisk og 1991 ble beslutningen tatt å avvikle det. Systemet ble deretter tatt fra hverandre og sanddynen ble renovert og tilbakeført til sin opprinnelige tilstand.
Vannforsyning og sanitæranlegg
Knappheten på vann mellom 1949 og 1986 førte til det kostbart måtte importeres vann fra Storbritannia, Nederland eller Marokko. Ved noen få tilfeller kunne nybestilte oljetankere benyttet til å frakte opp til 36 000 kubikkmeter med vann på en gang, i tanker som ikke var forurenset av olje. Men dette opplegget var ikke økonomisk overkommelig og siden 1953 har Gibraltar vært helt avhengig av avsalting av havvann, som nå utgjør 90 prosent av drikkevannet. De løpende utgiftene er imidlertid meget høye, ettersom den energi som kreves for å kjøre vann gjennom avsalting er rundt tre ganger høyere enn å få det fra brønner. En forbrenningsovn for søppel som ble bestilt i 1993 er benyttet til å distribuere varme som bidrar til å drive avsaltingsanlegget.
Det er to adskilte offentlige vannsystemer i Gibraltar – en som skaffer drikkevann og et annet som skaffer saltvann for å spyle toaletter, brannslokking, spyle gater og for andre sanitære hensikter. Saltvannsystemet pumper bortimot 4 000 000 kubikkmeter årlig, rundt fire ganger volumet av drikkevann. Drikkevannsystemet benyttet tolv reservoarer utgravd på innsiden av Gibraltarklippen. De er fylt ved en kombinasjon av regnvann og vann pumpet opp fra et avsaltingsanlegg ved havnivået. For utslipp er vannet pumpet opp til reservoaret ved den mauriske borgen i den øvre del av byen før det blir distribuert rundt på halvøya.
Saltvannssystemet er delt i to sektorer, den ene betjener nordlige delen av halvøya og den andre den sørlige delen, og med to adskilte pumpesystemet ved havnivået.
Undergrunnsreservoarene ble utgravd i forbindelsen med Gibraltars tunneler i rekke av faser fra 1890-tallet og fram til 1960-tallet. De første fem ble konstruert fra 1898 til 1915, med andre fire fullført mellom 1933 og 1938. Et mer ufullstendig reservoar ble imidlertid benyttet som en brakke og lagerhus for 4. bataljon, Black Watch, under den andre verdenskrig. Etter krigen ble ytterligere to reservoarer og avlastingskanaler konstruert mellom 1958 og 1961.
Ragnar Ullmann
Ragnar Ullmann (født 17. februar 1889 i Seljord, død 9. desember 1969) var en norsk klassisk filolog og lærer.
Han ble student i 1907 og tok språklig-historisk embetseksamen med latin hovedfag i 1916 med en avhandling som het «En historisk-kritisk kommentar til Sallusts Catilina» og handlet om Catilinas (108–62 f.Kr.) konspirasjon mot Den romerske republikk, fortalt av Gaius Sallustius Crispus. Han (Ragnar) studerte i Paris fra 1916 til 1917 og 1919 til 1920. Fra 1921 til 1927 var han universitetsstipendiat og mottok blant annet H.M. Kongens gullmedalje i 1922 for avhandlingen «Livius' taler vurderet efter sin stilistiske betydning og sine historiske kilder». Han tok doktorgraden i 1927 med en avhandling om La technique des discours dans Tite-Live, Salluste et Tacite som handlet om de nevnte forfatterne.
Ullmann var lærer, senere lektor, ved Aker kommunale gymnas fra 1920 til 1937. Fra 1937 til 1946 var han lektor ved Ullern høyere almenskole, og fra 1946 ved Oslo katedralskole. Ullmann var formann i to komiteer som leverte innstilling til latinundervisningen i 1935 og 1946. Han var formann og styremedlem i Filologisk forening, Riksmålsforbundet, Klassisk Forening, Kristelig lektorkrets og Kirkelig Filmsentral. Fra 1947 var han medlem av bystyret i Oslo. Ullmann skrev artikler i Nordisk Tidsskrift for Filologi, Revue de philologie og Symbolae Osloenses. Han utga en skoleutgave av Julius Cæsars Bellum Gallicum i 1929.
Han var sønn av Viggo Ullmann (1848–1910) og Vilhelmine Marie Eriksen (1853–1918). Faren var skolemann, politiker og amtmann. I 1927 giftet Ragnar seg med Amy Gjør (1903–1952).
Look Cycle
Look Cycle er et selskap basert i Nevers, i det franske departementet Nièvre, primært anerkjent for produksjon av karbon sykkelrammer, karbon tilbehør, monterte sykler og pedaler uten klips.
Look ble grunnlagt i 1951 av Jean Beyl.
Praktbrudespore
Praktbrudespore (Gymnadenia densiflora) er en plante i orkidéfamilien (marihandfamilien).
Systematikk
Praktbrudespore var tidligere regnet som en underart (Gymnadenia conopsea ssp. densiflora) av brudespore. I forbindelse med rødlistearbeidet i 2021 ble imidlertid de to underartene vurdert til å være separate arter i brudesporeslekta. Praktbrudespore har derfor nå fått det vitenskapelige navnet Gymnadenia densiflora.
Utseende
Sammenliknet med brudespore er praktbrudespore ofte høyere, og har gjerne en tettere og lengre blomsterstand og bredere blader. Midtfliken på leppen er ofte smalere og litt kortere enn sideflikene, og sporene er som oftest kortere. Ingen av disse kjennetegnene er imidlertid entydige nok til å skjelne artene med sikkerhet.
Habitat og blomstringstid
I mangel av sikre morfologiske kjennemerker kan arten først og fremst bestemmes ut fra økologi og blomstringstid. Mens brudespore trives både på fastmark og på myr, er praktbrudespore en eksklusiv rikmyrsart. Dessuten blomstrer den betydelig seinere. Der begge vokser sammen, begynner blomstringen hos praktbrudespore først etter at brudespore er avblomstret.
Utbredelse
Ettersom de to artene ikke har vært registrert separat tidligere, er det en viss usikkerhet om utbredelsen til praktbrudespore. Arten ble først påvist i Norge i 2005/2006 ved gjennomgang av herbariebelegg, og en revisjon i 2019/2020 av deler av det norske herbariematerialet har vist at arten er nokså utbredt i lavere deler av Østlandet, i Midt-Norge og i kalkområder i Nordland. Bare en håndfull nye funn er så langt regsistrert i Artsdatabanken. I 2021 er praktbrudespore kommet inn på Norsk rødliste for arter som nær truet (NT).
Exoediceros
Exoediceros er en slekt av krepsdyr innenfor Exoedicerotidae-familien, som er plassert direkte (incertae sedis) i den relativt store og artsrike underordenen Gammaridea av amfipoder. Gruppens arter er alle bentiske bunndyr med relativt sett små øyne, til forskjell fra de frittsvevende planktoniske, og relativt mer storøyde Hyperiidea-artene.
Gruppens taksonomi
Gruppen har, i likhet med hele Gammaridea-ordenen, gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Nordisk Informasjonssenter for Flaggermus
NIFF utgir medlemstidskriftet «Gudnjoloddi» to ganger årlig og har 7 regionslag (flaggermusgrupper) rundt om i Norge, Sverige og Danmark. Medlemmer som bor innenfor et regionslag virkeområde blir automatisk medlem av dette lokallaget.
«Gudnjoloddi»
Medlemstidskriftet «Gudnjoloddi» kom ut første gang i 1997 og publiserer artikler og knyttet til flaggermus i Norden, fortrinnsvis fra Norge, Sverige og Danmark. Tidsskriftet utgis til medlemmer og abonnenter to ganger årlig.
VM i freestyle 1997
VM i freestyle 1997 (verdensmesterskapet i freestyle) ble arrangert i Nagano i Japan i 1997.
Mads Christensen
Mads Christensen (født 6. april 1984) er en profesjonell dansk syklist. Han sykler for danske Team Cult Energy. Han har syklet som profesjonell siden 2004. Hans rolle i laget er i hovedsak hjelperytter.
Sixpence None the Richer
Gruppen hadde i 1999 suksess over hele verden med låten «Kiss Me».
Kluftafjellstunnelen
Kluftafjellstunnelen er en tunnel på Europavei 16 i Vaksdal kommune i Vestland. Den er 467 meter lang.
Kluftafjellstunnelen går i fjellet like innenfor og omtrent parallelt med Kløftefjell jernbanetunnel som ble tatt ut av bruk i 1987 da Bergensbanen ble flyttet dypere inn i berget i Trollkona tunnel.
Quatiara
Quatiara er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En middelsstor, lang og slank, blankt svart trebukk med skinnende hvite tegninger. Arten har et ganske karakteristisk utseende. Antennene er tynne og litt lengre enn kroppen. Pronotum er forholdsvis kort, med rundede sider uten tenner, i midten bak med en stor, trekantet, hvit flekk. Dekkvingene er jevnbrede, med to store, skinnende hvite flekker som går over begge dekkvinger. Den fremste av disse er gjennomskåret av et smalt, mørkt tverrbånd, den andre av et par mørke skråstriper. Beina er forholdsvis korte og spinkle.
Utbredelse
Arten er kjent fra det sørøstlige Brasil.
Mimanillus
Mimanillus er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) skyggeløpere (Trechinae) i familiegruppen løpebiller.
Utseende
Små, spinkle, blekt rødlige, blinde løpebiller med reduserte flygevinger. Fasettøynene er ganske små, hodet er avrundet med fremstrakte kjever som er omtrent så lange som resten av hodet. Pronotum er rundet med en skarp midtfure og avsatte sidekanter. Dekkvingene er sammenvokste i midten, rundede med skarpe punktrader.
Levevis
Artene lever trolig på bakken mellom løvstrø, mest i høyereliggende områder.
Utbredelse
Slekten er utbredt på det vestlige Tasmania, Australia.
Kommandørens døtre
Kommandørens døtre er en roman av den norske forfatteren Jonas Lie, utgitt i 1886. Romanen skildrer en familie ved Fredriksvern i Vestfold og den behandler kvinners stilling i et embetsmannmiljø. Tittelen henspiller på Camilla Colletts Amtmandens Døtre og kan ses på som tematisk oppfølger til Colletts hovedverk.
Boka ble i 1912 filmatisert i Danmark under tittelen Kommandørens Døtre.
Alexandra Gripenberg
Alexandra Gripenberg, (født 30. august 1857 i Kronoborg, død 24. desember 1914 i Helsingfors), var en finlandssvensk friherrinne, forfatter, kvinnesakskvinne og politiker. Hun var en av pionérene i den finske kvinnebevegelsen.
Liv og virke
Alexandra Gripenberg vokste opp på godset Tervus i det daværende finske Ladoga-Karelen. Hun satset først på å bli skjønnlitterær forfatter, og utga i 19 år gammel en samling fortellinger, Berättelser af Ringa. I noen år arbeidet hun som privatsekretær for den anerkjente forfatteren Zacharias Topelius, hvis husstand hun hadde tilhørt etter foreldrenes død. Under den finske språkstriden tok hun parti for det finske språket, og oppga sine skjønnlitterære ambisjoner.
Kvinnebevegelsen
Gripenberg ble en av den finske kvinnebevegelsens pionerer, og også en kjent skikkelse i den internasjonale kvinnebevegelsen. I 1887 reiste hun til England for å studere språk, før hun reiste videre til Washington D.C. for å delta i en stor, internasjonal kvinnekongress i 1888. Hun ble værende et halvår i USA, hvor hun holdt foredragsturneer og agiterte for kvinnesaken og for Finlands selvstendighet. Det knyttet hun vennskapsbånd til Elizabeth Cady Stanton, Susan B. Anthony og mange andre førende skikkelser innenfor kvinnebevegelsen.
Politikk
Gripenberg kunne ved en konferanse i regi av ICW i København i 1906 kunngjøre at Finland som første land i Europa hadde gitt kvinner stemmerett. Ved valget i 1907 ble hun innvalgt i Finlands riksdag for Finska partiet. Her tok hun blant annet opp spørsmål som kvinners eiendomsrett og kårene for barn født utenfor ekteskap.