cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dekstrin
Dekstrin er en modifisert stivelse som dannes under spalting av amylopektin, som sammen med amylose er en komponent i stivelse. Dekstrin spaltes til glukose av enzymet isomaltase. Dekstrin brukes blant annet i produksjonen av lim.
Dekstrin er også ofte brukt som binder i pyrotekniske komposisjoner. Dekstrin har en gulaktig farge og er fremstilt ved å varme maisstivelse eller andre stivelser. De vanligste pyrotekniske komposisjonene dekstrin er brukt i er "stjerner", slike som Tigerhale og D1 Glitter. Dekstrinet binder de andre kjemikaliene i stjernemiksen sammen med hverandre.
Syagrius
Syagrius (født 430, død 486/487) var den siste romersk hærfører i en romersk reststat i nordlige Gallia, nå kalt for kongeriket Soissons. Gregorius av Tours refererte til ham som reges Romanorum, «konge av romerne». Syagrius’ nederlag for den frankiske kong Klodvig I er betraktet som slutten på Vestromerriket utenfor Italia.
Liv og virke
Syagrius var sønn av Aegidius, den siste romerske magister militum per Gallias. Aegidius fikk posisjonen i 458 som belønning for sin lojalitet, og det samme året ledet han sine soldater i slaget ved Arelate (Arles) som ble utkjempet mellom den vestromerske keiser Majorianus og den vestgotiske konge Teoderik II. Aegidius er kreditert for den hovedgrunnen til den romerske seieren. Aegidius’ karriere var preget av kampen mot vestgoterne. Han døde brått i 464 eller 465, og ble etterfulgt av sin sønn Syagrius. Aegidius’ førte til en ny vestgotisk invasjon, antagelig i området Auvergne, og kan være grunnen til Syagrius flyttet sitt regjeringssete til byen Soissons, som også ga historiografisk navn til hans kongerike. Syagrius styrte denne gallo-romerske enklaven, beliggende mellom Loire og Seinen, fra sin fars død i 464 og fram til 486 da han ble beseiret i kamp med Klodvig.
Tittel
Historikere har mistrodd betegnelsen rex Romanorum, «romernes konge», som Gregorius av Tours ga ham. Godefroid Kurth avviste den så tidlig som 1893 som en ren feil, og konsensus siden har vært å følge Kurth basert generelt på at romerne mislikte betegnelsen siden Romas siste konge, Lucius Tarquinius Superbus, ble forvist. Artikkelen om Syagrius i verket Prosopography of the Later Roman Empire (1971-1992) omgår tittelen helt og foretrekker den mer nøytrale betegnelsen «romersk hersker (i nordlige Gallia)». Man kan tenke seg at barbarene ga ham tittelen konge ved tilsvarte hva de kalte sin egen leder, således at rex ble brukt i nøytral betydning ettersom Syagrius synes å ha fungert på kun lagt grunnlag i en barbarisk verden.
Nederlag
Vestromerrikets kontroll over Gallia kollapset fullstendig i løpet av 460-årene. Visigoterne erobret Sørvest-Gallia, mens frankerne ekspanderte gradvis vestover fra Rhinen og Syagrius fylte et slags maktvakuum mellom disse. Hvor stort dette området faktisk var er svært uklart, men det strakte seg neppe så langt vest som Aremorica. Til tross for at han var isolert fra de overlevende delene av Romerriket, klarte Syagrius å opprettholde en grad av romersk autoritet i nordlige Gallia i tjue år, og hans stat overlevde slutten på Vestromerriket i seg selv; den siste keiseren ble veltet eller drept i 476 og 480.
Syagrius klarte forsvare seg mot de saliske frankere som var internt delt mellom ulike konger, inkludert Kilderik I. Det er kjent at Kilderik hadde assistert gallo-romerne mot sakserne som ved et tidspunkt erobret Angers. Ved Kilderiks død i 481 ble han etterfulgt av Klodvig I. Mens Kilderik ikke så noen behov for å velte den siste romerske utposten, samlet Klodvig en hær, utstedte en utfordring og møtte Syagrius’ styrker i kamp. Det er få detaljer om det påfølgende slaget ved Soissons, men resultatet var at Syagrius ble avgjørende beseiret og flyktet. Hans besittelser ble erobret og overtatt av Klodvig og frankerne.
Som Edward Gibbon senere skrev, «Det vil være ikke være sjenerøs, uten mer nøyaktig kunnskap om hans styrker og ressurser, å fordømme Syagrius’ raske flukt som unnslapp slagets nederlag til det fjern hoffet i Toulouse.» Toulouse var da hovedstaden til Alarik II, vestgoternes konge. Skremt av de seierrike frankerne, fengslet vestgoterne Syagrius og utleverte ham deretter til Klodvig. Han døde ikke lenge etter, stukket ned i hemmelighet i henhold til Gregorius av Tours.
Etterkommere
Til tross for drapet på Syagrius synes det som om hans familie klarte seg bra under frankisk styre. Kong Guntram sendte en grev Syagrius på diplomatisk reise til Østromerriket i 585. En annen etterkommer, Syagria, ga en stor donasjon med eiendom til munkene ved Novalesaklosteret i 739. «Det siste kjente medlemmet av familien Syagrii var en abbed ved Nantua som ble omtalt i 757.»
Möre
Möre var et av de små folklandene i middelalderen som senere kom til å bli landskapet Småland. Möre tilsvarer i dag den sørlige delen av Kalmar län.
Möre er nevnt rundt 900 av Wulfstan som Meore. I middelalderen var det delt i to herreder, Södra Möre härad fra Brömsebäck i sør og til nær Kalmar i nord og Norra Möre härad ved den smaleste delen av Kalmarsund. Möre lå under Kalmar slott fra slutten av 1200-tallet. Men lovmessig hørte det til under Östgöta lagsaga frem til 1559 da det ble overført til den nyopprettede Smålands lagsaga.
Ivar Glomstein
Ivar Glomstein (1946–2022) var en norsk politiker (H) fra Oslo.
Han var cand.polit. fra Universitetet i Oslo med statsvitenskap, historie og kunsthistorie i fagkretsen. I studietiden var han formann i Den Konservative Studenterforening, medlem av arbeidsutvalget i Norges Konservative Studenterforbund, redaktør i tidsskriftet Minerva, nestformann i Studentparlamentet i Oslo og styreformann i Studentsamskipnaden i Oslo.
Han var personlig sekretær for forsvarsminister Anders C. Sjaastad i Willoch-regjeringen fra 1981 til 1985, fylkessekretær for Ja til EF-kampanjen i Oslo og informasjonssjef i både Oslo Høyre og Høyres hovedorganisasjon. Glomstein var fast innvalgt i Oslo bystyre 2007–2011.
Glomstein var informasjonssjef i Norges Industriforbund og senere Næringslivets Hovedorganisasjon. Han arbeidet også med europaspørsmål for NHO, og til sist som rådgiver i Oslo Idrettskrets.
Han var gift med Tanja Heiberg Storm.
Buran
Buran kan være:
Anneli Drecker
Bel Canto
Gruppen Bel Canto ble startet i Tromsø i begynnelsen av 1986. Foranledningen var en konsert på Ungdommens hus i Tromsø julen 1985. Der hadde 16 år gamle Drecker sunget en selvkomponert sang som het «Oyster». Etter konserten fikk hun en instrumentalkassett som Nils Johansen og Geir Jenssen hadde spilt inn, og fikk i «lekse» å lage en sangmelodi til en tekst de hadde laget. Anneli Drecker, Nils Johansen og Geir Jenssen dannet gruppen Bel Canto. Gruppen spilte inn en demo som de tok med seg til europeiske plateselskaper som spesialiserte seg på alternativ musikk.
Spillefilmen Søsken på Guds jord (1983)
I 1983 hadde hun en av hovedrollene i den norske filmen Søsken på Guds jord.
Soloalbumet Tundra (2000)
Anneli Drecker solodebuterte i 2000 med Tundra. Hun har vært innleid som sanger på to av a-has turneer, senest i 2002. Hun har bidratt med vokal på flere av Röyksopp sine låter og turneer. Hun skrev bestillingsverket «Memorium» til Festspillene i Nord-Norge, Harstad i juni 2002.
Soloalbumet Frolic (2005)
Våren 2005 gav hun ut hun ut sitt andre soloalbum Frolic. Mange mente at dette albumet viste en mer tydelig artist, som nå tar sine røtter i 80-åras synthpop på alvor.
Gammlengprisen (2008)
Drecker fikk Gammleng-prisen i åpen klasse i 2008.
Stjernekamp (2012)
Høsten 2012 var hun en av deltakerne i NRKs musikkonkurranse Stjernekamp.
Rocks and Straw (2012–2015)
i forbindelse med 30-årsjubileet i 2012 for spillefilmen Søsken på Guds jord fremførte Drecker bestillingsverket Rocks and Straws på gården Berg på Dyrøy. Verket var basert på tekster av Arvid Hanssen, forfatteren av romanen Søsken på Guds jord som var forelegg for spillefilmen. Gården Berg var et av opptaksstedene for filmen. Musikken ble gitt ut som albumet Rocks & Straws i 2015. For dette albumet ble hun nominert til tre priser under Spellemannprisen 2015; popsolist, TONOs komponistpris og årets produsent.
Privatliv
Drecker er samboer med Jon Marius Aareskjold. Hun har tre barn.
Bastian
Bastian er en kortform av mannsnavnet Sebastian som betyr «mann fra Sebastia». Bynavnet er avledet av det greske ordet sebastós, «hellig».
Martin Skramstad
Martin Skramstad (født 12. oktober 1967) var ordfører i Løten kommune fra 1999 til 2007. Skramstad representerer Senterpartiet. I perioden 2007-2011 var Skramstad valgt som medlem av Hedmark fylkesting.
Bastian
Utbredelse
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til fornavnet Bastian i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Jack Rackham
John «Jack» Rackham, også kjent som «Calico» Jack, (født 21. desember 1682, død 17. november 1720 ) var en engelsk pirat, som drev sitt virke i Bahamas og i Cuba, tidlig på 1700-tallet. Rackham er ofte stavet Rackam eller Rackum i historiske dokumenter, og blir ofte referert til som Jack Rackham. Kallenavnet hans stammer fra hans antrekk, som var laget av kaliko (calico på engelsk), mens Jack var et kallenavn for «John».
Rackham var aktiv mot slutten av piratenes gullæra (1718–1720), som varte fra 1650 til 1730. Det er to ting han er mest kjent for, hvorav det ene er designet av Jolly Roger-flagget, som viste en hodeskalle med to kryssede huggerter, som mange anser som det «klassiske» piratflagget som har figurert i flere filmer, samt to medlemmer i hans besetning, Mary Read og hans elsker Anne Bonny.
Rackham tok over etter Charles Vane som kaptein på sluppen Ranger, seilte så til Leewardøyene, Jamaicakannalen, og Windward Passage. Han godtok en benådning en gang i løpet av 1719, og flyttet til New Providence, hvor han møtte Anne Bonny, som var gift med James Bonny på det tidspunktet. Han returnerte til piratvirksomheten i 1720 ved å stjele en britisk slupp, og Anne ble med ham. Hans nye besetning inkluderte blant annet Mary Reed, som var forkledd som en mann på det tidspunktet. Etter kort tid ble Rackham fanget av en piratjakter i den britiske kongelige marine, Jonathan Barnet i 1720, og ble hengt i november samme året, i Port Royal, Jamaica.
Tidlig liv og karriere
Lite er kjent om Rackhams oppvekst og tidlige liv, bortsett fra at han var engelsk, og født rundt 1682. Den første benevnelsen i historisk dokumentasjon viser til at han var kvartermester på Charles Vanes slupp Ranger i 1718, som hadde hjemmehavn i New Providence, en øy i Bahamas. New Providence var en notorisk base for pirater, kjent som «Piratenes republikk». Vane og hans mannskap plyndret flere skip utenfor New York, og støtte på en fransk manovar. Den franske manovaren var minst to ganger størrelsen til Vanes slupp, og den forfulgte Ranger umiddelbart. Vane beordret en retrett fra sjøslaget, en avgjørelse Rackham hurtig bestridt, og Rackham foreslo at de skulle kjempe mot manovaren, ettersom utbyttet ville vært av betraktelig størrelse. I tillegg, dersom de hadde klart å kapre skipet, ville de stille sterkere i fremtiden. Av ca. 90 menn på skuten, var det kun 15 som støttet Vane i avgjørelsen. Vane kunngjorde at kapteinenes avgjørelse var endelig, og til tross for stor uenighet blant besetningen flyktet de fra manovaren.
24. november 1718, krevde Rackham et nytt valg om hvem som skulle være kaptein på Ranger. Vane ble stemplet som en feiging, og mistet tittelen og skipet. Rackham gav Vane og de 15 piratene som hadde støttet han, en annen slupp, samt ammunisjon og varer for å fortsette piratvirksomheten.
Kaptein Rackham
Rackham gjorde en karriere av å plyndre små fartøy nær kysten etter at han ble kaptein. Han og hans mannskap kapret «the Kingston», et jamaicansk fartøy, og gjorde denne til sitt flaggskip. De hadde flere raid i Karibia, hvor de tok et par skip i nærheten av Bermuda.
I 1719 seilte Rackham til Nassau i Bahamas, hvor det var amnesti for pirater og de kunne får en kongelig benådning fra guvernør Woodes Rogers. Rogers hadde blitt sent til Bahams for å adressere problemet med piratene i Karibia, som hadde startet å plyndre britiske fartøy.
I desember, kapret han handelsskipet «the Kingston». Kingston hadde en rik last, og viste seg å være en stor gevinst for Rackham og hans mannskap. Uheldigvis for ham, hadde de kapret «the Kingston» innenfor synsvidden til Port Royal, hvor handelsmennene ble sinte, og utrustet dusørjegere til å jakte på Rackham. De fant ham i februar 1719, mens hans skip og «the Kingston» lå ankret opp ved Isla de los Pinos, ved Cuba. Rackham og majoriteten av mannskapet hans var på land på dette tidspunktet, og unngikk å bli fanget ved å gjemme seg i skogen. Skipet og skattene ble derimot tatt.
Kaptein Charles Johnson beskrev i 1724 hvordan Rackham stjal en slupp i hans bok, A General History of the Robberies and Murders of the most notorious Pyrates. Rackham og hans besetning var i en by i Cuba for å ruste opp sluppen, når et spansk krigsskip som patruljerte den cubanske kysten entret havnen, sammen med en liten engelsk slupp de hadde fanget. Det spanske krigsskipet så piratene, men kunne ikke komme til dem ved fjære, så de ankret opp i havnen for å vente på morgenen. Den natten rodde Rackham og hans mannskap over til den fangede engelske sluppen og overmannet de spanske vaktene. Når skumringen kom, avfyrte det spanske krigsskipet kanonene mot Rackhams gamle skip som nå var tomt, mens Rackham og hans mannskap seilte stille forbi i deres nye erobring.
Rackham og hans besetning kom seg tilbake til Nassau, hvor de møtte med guvernør Rodgers og ba om benådning på grunnlag av at Vane hadde tvunget dem til å bli pirater. Rodgers hatet Vane og valgte å tro på dem. Benådningen ble innvilget, og de fikk lov til å bli. Livsstilen som ærlige menn varte dog ikke lenge.
Anne Bonny
Mens de lå til havn, startet Rackham en affære med Anne Bonny, kona til seiler James Bonny, som var ansatt av guvernør Rodgers, som hadde dømt Anne til pisking for utroskap. Rackham tilbød å kjøpe Anne i en «skilsmisse ved kjøp»-ordning, men hun nektet å bli solgt som et dyr. Parret (med ny besetning) rømte til sjøs ved å stjele en slupp som tilhørte John Ham, noe som førte til at benådningen ble trukket tilbake. De seilte rundt i Karibia i to måneder, mens de kapret andre piratskip. Rackham inviterte ofte mannskapet på de kaprede skipene til å bli med i hans besetning, Anne ble gravid, og dro til Cuba for å føde.
Fanget, rettssak og død
I september 1720 hadde Bahamas sin guvernør Woodes Rogers erklært Rackham og hans mannskap som pirater, selv om det ikke ble publisert før oktober samme år. Etter offentliggjøringen av arrestordren, startet piratdusørjegeren Jonathan Barnet jakten. Rackham var på dette tidspunktet nær Jamaica, kapret flere små fiskebåter, og terroriserte fiskere langs den jamaicanske kystlinjen.
Rackham hadde kommet over et lite fartøy bemannet av 9 engelske pirater, og de ble med Rackham på hans skip for å drikke mens de lå til ankers ved Bry Harbour Bay i Jamaica, oktober 1720. Barnets slupp angrep Rackhams skip, og fanget det etter en kamp som var antatt ledet av Mary Read og Anne Bonny. Rackham og hans mannskap ble ført til Spanish Town, Jamaica i november 1720, hvor de ble stilt for retten, og dømt for piratvirksomhet. Dommen var henging.
Mannskapets skjebne
Anne Bonny og Mary Read hevdet begge at de var gravide ved deres respektive rettssaker, 10 dager etter Rackhams henrettelse, og de ble gitt en slags midlertidig oppholdstillatelse til påstandene kunne bevises. Read døde i april 1721, sannsynligvis av feber i forbindelse med fødsel. Det er ingen historisk dokumentasjon som nevner Bonnys frikjennelse eller henrettelse.
George Fetherston (Master), Richard Corner (Kvartermester), John Davis og John Howell ble henrettet sammen med Jack Rackham i Port Royal. Patrick Carty, Thomas Earl, Hames Dobbin og Noah Harwood ble henrettet påfølgende dag i Kingston.
Lajatico
Lajatico er en by og kommune i provinsen Pisa i den italienske regionen Toscana. Byen ligger omtrent 50 km sørvest for Firenze og 40 km sørøst for Pisa. Byen har 1 353 (2004) innbyggere og dekker et på areal på 72.3 km².
Lajatico grenser til kommunene Chianni, Montecatini Val di Cecina, Peccioli, Riparbella, Terricciola og Volterra.
Lajatico er mest kjent som fødestedet til tenoren Andrea Bocelli.
Den katolske kirke i Folkerepublikken Kina
Den katolske kirke er en av fem statlig anerkjente religioner i Folkerepublikken Kina. Kinesiske lover forbyr imidlertid innblandingen av utlendinger i religiøse anliggender, noe som er uforenlig med den katolske forståelsen av at paven er kirkens overhode og den eneste som kan oppnevne biskoper. Det eksisterer derfor en «offisiell» katolsk kirke, som er organisert i Den kinesiske patriotiske katolske forening, og en illegal katolsk undergrunnskirke, som er lojal til paven og er utsatt for forfølgelse. Det anslås at Den kinesiske patriotiske katolske forening har fem millioner medlemmer, mens undergrunnskirken omfatter minst åtte millioner katolikker. Andelen katolikker i Kinas befolkning tilsvarer dermed rundt ett prosent, men kan også være noe høyere.
Flere bispedømmer har hatt to biskoper, en statlig oppnevnt representant for Den kinesiske patriotiske katolske forening, og en undergrunnsbiskop som ble valgt av sin menighet og delvis anerkjent av paven. I det siste har paven anerkjent flere av de statlig oppnevnte biskopene, men uenighetene mellom Den hellige stol og Folkerepublikken Kina er på ingen måte bilagt.
Struktur
Den katolske kirken i Folkerepublikken Kina (inkludert Hongkong og Macao) er organisert i 145 jurisdiksjoner, derav 20 metropolitanerkebispedømmer, 93 suffraganbispedømmer, ett immediat bispedømme, ett russisk-katolsk apostolisk eksarkat, 29 apostoliske prefekturer og én apostolisk administrasjon. Mange av jurisdiksjonene er for tiden vakante (ubesatt).
Kardinaler
Kinas eneste kardinal (per 2011) er Joseph Zen Ze-kiun fra Hongkong.
Nuntius
Paven har ikke kunnet sende noen apostolisk nuntius til Kina siden 1979.
Primas og patriark
Primastittelen har aldri blitt brukt i Kina. Av dagens erkebispedømmer er Nanjing det eldste (grunnlagt som apostolisk vikariat i 1659), fulgt av Beijing (1690), men det følger ingen konkrete privilegier fra dette. Beijing var allerede erkebispesete under Yuan-dynastiet på 1300-tallet. Pave Klemens V opphøyet datidens erkebiskop av Beijing, Giovanni da Montecorvino, til patriark av hele Det fjerne østen, men tittelen har ikke blitt brukt siden.
Helgener
Den katolske kirke ærer 120 martyrer, som døde for sin tro mellom 1600-tallet og 1930. 86 av disse døde under bokseropprøret. 87 av martyrene var kinesere og 33 var misjonærer. De ble helligkåret av pave Johannes Paul II i 2000.
Valfartssteder
Det fins flere katolske valfartssteder i Kina. Et utvalg av disse er:
Historie
Under Yuan-dynastiet kunne katolske misjonærer arbeide fritt i Kina. Giovanni da Montecorvino var fra 1308 den første erkebiskopen av Beijing, som den gang het Khan-balyq. I tillegg til erkebispedømmet ble det grunnlagt et bispedømme i Citong (eller Zaitun, dagens Quanzhou). Begge bestod frem til Yuan-dynastiets undergang rundt 1368.
Nytidens katolske tilstedeværelse i Kina begynte med portugisiske misjonærer og opprettelsen av Macao bispedømme i 1576. Bispesetet lå i den portugisiske kolonien Macao, men bispedømmet omfattet på papiret hele Øst-Asia. 1659 ble Kina (inkludert Mongolia og Korea) skilt ut fra Macao bispedømme som det apostoliske vikariatet Nanking. 1690 ble vikariatet delt i to, og begge delene ophøyet til bispedømmer: Nanking bispedømme og Peking bispedømme. Macao, Peking og Nanking lå i Goas kirkeprovins. Disse tre bispedømmene ga gjennom flere fradelinger i tidens løp opphav til de andre bispedømmene i Kina.
Opprettelsen av et kinesisk hierarki, dvs. av egne kinesiske kirkeprovinser med metropolitan- og suffraganbispedømmer, skjedde først i 1946 gjennom pave Pius XII. På grunn av det kommunistiske styre har det ikke blitt foretatt territorielle justeringer siden 1951.
I 2018 ble det gjort en midlertidig avtale mellom den Hellige stol, og Folkerepublikken vedrørende utnevnelsen av biskoper. Dette var første gang en samarbeidsavtale ble signert av både den Hellige stol og Kina.
Bronsealderens sammenbrudd
Bronsealderens sammenbrudd er en karakterstikk som er gitt av de historikere som ser overgangen i Midtøsten og den østlige delen av Middelhavet fra sen bronsealder til tidlig jernalder som et voldelig, plutselig og kulturelt sammenbrudd. Palassøkonomiene rundt Egeerhavet og i Anatolia, som karakteriserte den sene bronsealder, ble erstattet, etter et opphold, av isolerte landsbykulturer i det som kalles for den antikke mørke tidsalder.
Mellom 1206 og 1150 f.Kr. forstyrret det kulturelle sammenbruddet kongedømmene i den mykensk kultur, det hettittiske riket i Anatolia og Syria, og det egyptiske riket i Syria og Kanaan,, handelsveger ble brutt eller forstyrret, og det oppsto et tap av lese- og skrivekyndighet. Den første fasen av denne perioden, bortimot hver eneste by mellom Troja og Gaza ble ødelagt ved vold og ofte etterlatt ubebodd, eksempelvis Hattusa, Mykene og Ugarit. Fra antikkens Hellas til oldtidens Egypt raste det sosiale og politiske systemet sammen.
Den gradvise avslutningen på den mørke tidsalder som fulgte førte til framveksten av syrisk-hittittiske og armenske kongedømmer på midten av 900-tallet f.Kr., og framveksten av det nye assyriske riket.
Innledning
Inntil moderne arkeologi, og utgravninger av ruiner, tolkninger av hieroglyfer og kileskrift var kunnskapen om denne dramatiske og kaotiske tiden borte, unntatt for minnene om Trojakrigen i verkene til Homer og Exodus, jødenes utferd fra Egypt, bevart i Bibelens Andre Mosebok. Fra rundt 1250 f.Kr. ble det østlige Middelhavet rystet av bølge etter bølge av invasjoner. Rundt Egeerhavet førte en invasjon av dorere nordfra til at sivilisasjonen i Mykene gikk tapt, og deretter ble Midtøsten invadert av et folk som egypterne kalte for «havfolkene». Det er fortsatt er uklart hvem disse er, men hadde betydelig innvirkning på stabiliteten i Midtøsten. Robert Drews, professor emeritus ved Vanderbilt University innenfor oldtidshistorie, har beskrevet sammenbruddet som «den verste katastrofe i oldtidens historie, mer ulykkelig enn sammenbruddet i det vestlige Romerriket», og siterer Fernand Braudels bedømmelse at kulturene i det østlige Middelhavet bortimot gikk tilbake til utgangspunktet («plan zéro») Et antall mennesker har snakket om kulturelle minner fra katastrofen som fortellinger om en «tapt gullalder». Hesiod har eksempelvis snakket om gullalderen, sølvalderen og bronsealderen, skilt fra den moderne og frastøtende grusomme jernalderens verden ved heltenes tidsalder. De første tre tilhører mytenes verden, men den fjerde og femte har en mer realistisk eller historisk karakter. Heltenes tidsalder er det ekko av langvarige kriger som Homer forteller om Iliaden.
Grunner til sammenbruddet
Som en del av tiden sen bronsealder og tidlig jernalder var det en periode knyttet til sammenbruddet av sentrale autoriteter, en generell avbefolkning, særlig i de meget urbane områdene, tap av skriveferdigheter i Antatolia og rundt Egeerhavet, og dens begrensning andre steder, forsvinning av de etablerte mønstrene av den internasjonale langdistansehandelen, økende ondsinnet og voldelige kamper om makten hos eliten, og reduserte muligheter for eliten på grunn av avbefolkningen.
Også i Europa førte tapet av bronsehandelen til endringer, men kom langt senere, rundt 700 f.Kr. og var langt mindre katastrofal. Ved kunnskapen om jernutvinning, et langt mer overlegent metall, brøt bronsehandelen sammen. I eksempelvis Norge var det liten grunn til å innføre bronse når man kunne utvinne et mer effektivt metall fra lokal jernmalm. Små stammesamfunn i Europas utkanter synes å ha blitt mer innadvendte og selvberget, noe som fremmet regionale kulturer. Enkelte steder var det enorme anstrengelser og ressurser som gikk med til å bygge monumentale hus og festningsverker som bygdeborger.
For det langt mer dramatiske sammenbruddet i den østlige Middelhavet er det fremmet flere teorier som forklaring. Det er ikke nødvendigvis utelukkende én bestemt årsak til sammenbruddet, men antagelig rekke årsaker, ikke nødvendigvis samtidig, men kanskje i et samspill som skapte en form for dominoeffekt i kulturene i Midtøsten og rundt Egeerhavet. Hver av teoriene er troverdig, og aspekter av dem alle kan ha en form for gyldighet i å beskrive slutten på bronsealderen i denne regionen.
Jordskjelv
Forskeren Amos Nur og andre har vist hvordan jordskjelv har en tendens til å skje i «sekvenser» eller «stormer» hvor et betydelig jordskjelv på over 6,5 på Richters skala, som måle styrken (magnituden) på et jordskjelv, kan i de senere måneder eller år utløse et andre eller påfølgende jordskjelv langs en svekket forkastningslinje. Han har vist at når et kart av jordskjelvhyppighet er avleiret oppå et kart av ødelagte steder i den sene bronsealderen er det en meget nær overensstemmelse.
Folkevandringer og plyndringer
Ekrem Akurgal, Gustav Lehmann og Fritz Schachermeyer, som følger synet til Gaston Maspero, har argumentert for folkevandringer på grunnlag av utstrakt funn av sverd av typen «Naue II» som kom fra sørlige Øst-Europa, og egyptiske nedtegnelser om «nordboere fra alle land».
Brevveksling og korrespondanse som er funnet i oldtidsbyen Ugarit har gitt oppmerksomhet til grupper som de mystiske «havfolkene». Tilsvarende har oversettelser av bevarte Linear B-dokumenter i kulturen rundt Egeerhavet fra tiden før sammenbruddet også demonstrert en økning piratvirksomhet og bortførelser av beboere som slaver, særlig fra Anatolia. Egyptiske festninger langs kysten av Libya ble reist og opprettholdt etter regimet til farao Ramses II av Egypt for å redusere og forsvare seg mot herjinger og plyndringer fra sjøen.
Jerntilvirking
Leonard R. Palmer har hevdet at jern, om enn mindreverdige i henhold til bronsevåpen, eksisterte i rikere mengder og tillot således større hærer med jernvåpen til å overmanne mindre hærer av bronsevåpen ved blant annet å benytte hestestridsvogner. Det synes nå som om sammenbruddet av den internasjonale handelen over lange distanser, et aspekt av et systemkollaps, kappet av lette tilganger til tinn, noe som gjorde det umulig å produsere bronse. Eldre verktøy og våpen ble resirkulert og deretter gikk kulturene gradvis over til erstatninger av jern.
Tørke
Harvey Weis, professor i arkeologi i Midtøsten ved Yale University, har benyttet Palmers tørkeindeks for 35 værstasjoner i Hellas, Tyrkia og Midtøsten for å vise at tørke av den type som vedvarte fra januar 1972 ville ha hatt effekt på samtlige av de steder som er assosiert med sammenbruddet i den sene bronsealderen. Tørke kunne lett ha vært utslagsgivende eller øket de sosioøkonomiske problemene og ført til kriger. Mer nyere har Brian Fagan vist hvordan avledning av stormer midtvinters fra Atlanterhavet til nord for Pyreneene og Alpene har ført til våtere forhold i Sentral-Europa, men ført til tørke i østlige Middelhavet, også er knyttet til sammenbruddet i den sene bronsealderen.
Generelt systemsammenbrudd
Et generelt systemsammenbrudd har blitt fremmet som forklaring på kulturene brøt sammen og gikk tilbake i utvikling, noe som skjedde mellom Urnemarkskulturen på rundt 1400-tallet f.Kr. og framgangen til den keltiske Hallstattkulturen på rundt 800-tallet f.Kr. Denne teorien stiller dog spørsmålet om dette sammenbruddet var en årsak til eller en effekt av sammenbruddet i bronsealderen. Et generelt systemsammenbrudd, en teori fremmet av Joseph Tainter, er fremmet som en hypotese om hvordan sosial tilbakegang som svar på samfunnets kompleksitet kan ha ført til et sammenbrudd, noe som resulterte i enklere former for samfunn.
Den spesielle konteksten av Midtøsten har en rekke faktorer, inkludert befolkningsvekst, utarmingen av dyrkbar jord, tørke, støping av bronsevåpen og jernproduksjon, ha blitt kombinert for å presse opp de relative prisene på våpen (sammenlignet med dyrkbar mark) til en nivå som ikke var bærekraftig for et tradisjonelt krigeraristokrati.
Endringer i krigføringen
Særlig Robert Drews har gjort seg til talsmann for at tilsynekomst av utstrakt infanteri med nylig oppfunnet våpen og rustning, som støpte framfor smidde spydhoder og lange sverd, og kastespyd, revolusjonerte kutt-og-kast-våpen. Mengden av bronsestøperier antyder «at masseproduksjon av bronsegjenstander ble brått viktig rundt Egeerhavet». Eksempelvis benytter Homer begrepet «spyd» som et synonym for «kriger», noe som antyder den fortsatte viktigheten av spyd i nærkamp. Slike nye våpen, utstyrt til en form for infanterimodell som kan kalles før-hoplitt og som var i stand til å motstå et samlet angrep fra stridsvogner trukket av hester, noe som ville destabilisere stater og samfunn som var basert på bruk av stridsvogner av den herskende klasse og påskynde en brå sosialt sammenbrudd etterhvert som herjingsstyrker, pirater og leid infanteri begynte å erobre, plyndre og brenne byer.
Anatolia
Hettittenes historie viser at hettittenes rike brøt sammen etter gjentatte angrep fra flere kanter og forsvant fra de historiske opptegnelsene. Hvert sted som var av betydning under den sene bronsealderen viser arkeologene et ødelagt kulturlag, og det synes som at her klarte sivilisasjonen ikke å komme seg tilbake til det samme nivå som hettittene for de neste tusen år. Hattusa, den hettittiske hovedstaden, ble brent ned og forlatt og aldri bygd opp på nytt. Karaoglan ble også brent og like ble etterlatt ikke gravlagt. Troja ble ødelagt minst to ganger før den til slutt ble forlatt helt og holdent fram til romersk tid.
Hold My Hand
Hold My Hand kan sikte til:
Bronsealderens sammenbrudd
Kypros
På Kypros skiller katastrofen tidsperiodene fra sen-kypriotisk tid II (LCII) til sen-kypriotisk tid III (LCIII) da plyndring og brenning av stedene Enkomi, Kition, og Sinda skjedde, og ikke bare en gang, men to ganger, og deretter ble stedene forlatt. Et antall steder, dog ikke ødelagt, ble også forlatt. Kokkinokremos var bosetning som varte i relativ kort tid, og hvor tilstedeværelsen av ulike forråder ble skjult av smier kan antyde at ingen noen gang kom tilbake til rikdommene, noe som kan bety at de ble drept eller røvet som slaver.
Syria
Steder i Syria viser bevis på handelsforbindelser med Egypt i sør og Egeerhavet i nord og vest i den sene bronsealder. Bevis ved byen Ugarit viser at ødeleggelsen der skjedde etter regimet til farao Merneptah fra det nittende dynasti, og selv etter at kansler Bay ble felt og henrettet. Brev på leirtavler funnet bakt inn ved brannen etter ødeleggelsene av byen snakker om angrep fra sjøen, og et brev fra Alashiya (Kypros) snakker om byer som allerede var blitt ødelagt av angripere som kom fra sjøen. Det nevner også at Ugarits flåte er fraværende og patruljerende langs kysten.
Levanten
Egyptisk bevis viser at fra regimet til farao Horemheb var vandrende shasu, en egyptisk betegnelse på nomader, blitt mer problematisk. Ramses II hadde krigstog mot dem og forfulgte dem så fjernt som Moab hvor han etablerte en festning etter det nære sammenbrudd i slaget ved Kadesj. Disse nomadene var problematiske, særlig da de under regimet til Merneptah truet «Horus' veg» (handelsvegen) nord for Gaza. Bevis viser at Deir Alla (Løvhyttefest) ble ødelagt etter regimet til dronning Twosret. Det ødelagte stedet Lakish ble for en kort tid okkupert på nytt av nybyggere og av en egyptisk militær garnison i løpet av regimet til Ramses III. Alle sentra langs sjøruten som nå blir kalt for Via Maris, fra Gaza i nord, ble ødelagt, og bevis viser at Gaza, Ashdod, Ashkelon, Akko, og Jaffa ble ødelagt og ikke bosatt på opp til tredve år. Byer på innlandet som Hasor, Betel, Beit Shemesh, Eglon, Debir, og andre steder ble også ødelagt. Flyktninger som unnslapp sammenbruddet langs kystsentraene kan ha blandet seg med innvandrende nomader og folk fra Anatolia for å begynne jordbruk på terrasser i grender på høylandsregionen, noe som var assosiert med den senere utviklingen til hebreere.
Hellas
Ingen av palassene i Mykene fra den sen bronsealderen overlevde og ødeleggelsene har vist seg å være mest omfattende ved palasser og befestede steder. Opptil 90 prosent av de mindre stedene på Peloponnes, noe som gir en klar oppfatning av omfattende avbefolkning. Sammenbruddet ved den sene bronsealder har markert begynnelsen på hva som har blitt kalt for den gresk mørke tidsalder og som varte i mer enn 400 år. Andre byer som Athen fortsatte å være bosatt, men med en mer lokal sfære av innflytelse, begrenset bevis på handel og en kultur som var blitt fattig og stakkarslig, noe som det synes som det tok flere århundrer å komme over.
Mesopotamia
Byene Norsuntepe, Emar og Karkemisjwere ble ødelagt assyrerne unnslapp bare så vidt en invasjon av mushkistammene, et jernalderfolk fra Anatolia, under regimet til Tiglat-Pileser I. Med spredningen av aramere (Ahhlamu) gikk kontrollen av de babylonske og assyriske regionene til knapt utenfor bygrensene. Babylon ble herjet av elamere under Shutruk-Nahhunte, og tapte kontrollen over Diyaladalen.
Egypt
Etter åpenbart å ha overlevd for en tid kollapset det egyptiske riket på midten av 1100-tallet f.Kr. under regimet til Ramses VI. Tidligere hadde skriften på Merneptahstelen gitt vitnemål om angrep fra libyere foruten også angrep fra andre fiendtlige folkeslag som akajere og havfolkene (av egypterne nevnt som shekelesh, lukka, shardana og teresh), og det var opprør i Kanaan, i byene Ashkelon, Yenoam og fra folket i Israel. Et andre angrep under regimet til Ramses III involverte filistere, tjekere, og havfolkene.
Det er derimot vanskelig å etablere en klar historiografi for denne egyptiske perioden som synes å innebære lange perioder med stabilitet foruten også perioder med kronisk kaos og ustabilitet med ytre fiender og intern borgerkrig. Hva som synes klart er at Egypts internasjonale prestisje dalte betydelig samtidig som ytre stater og fiender vokste seg sterkere.
Lørdagskommisjonen
Lørdagskommisjonen er et norsk reportasjemagasin med Stål Talsnes og Connie Barr som ble sendt på TV 2 i 2001. Programmet tok sikte på å ha en folkelig stil som skulle sette virkelighetens historier på dagsordenen og ha et skråblikk på ukas nyheter. Programmet gikk på lørdagskveldene og var en av TV 2s storsatsinger våren 2001. Den ble avsluttet etter én sesong på grunn av lave seertall.
Premieren ble sett av 238,000, hva som ble ansett som meget skuffende. Seertallene forble lave, mest på grunn av konkurransen med Lørdagsrevyen på NRK.
Aftenpostens TV-anmelder mente programmet ble for tabloid.
Tirano
Tirano er en by og kommune nord i Italia. Kommunen ligger i Lombardia-regionen i provinsen Sondrio og har om lag 9 000 innbyggere.
Marcellinus
Marcellinus (død 468 på Sicilia) var en romersk general og magister militum i Illyricum fra midten av 450-årene. I praksis omfattet denne kommandoen kun Dalmatia da Pannonia var avstått til hunerne. Han støttet den vestromerske keiseren Majorian fram til denne ble avsatt og henrettet av Ricimer, magister militum i Italia, i 461, da han byttet lojalitet til den østromerske keiseren i Konstantinopel. I 467 bidro han til å innsette Anthemius som ny vestromersk keiser. Marcellinus deltok med illyriske tropper i den påfølgende krigen mot vandalene og ledet gjenerobringen av Sardinia og Sicilia. Denne krigen endte i fiasko for romerne da vandalene senket den romerske flåten ledet av Basiliskos. I etterspillet som fulgte ble Marcellinus snikmyrdet på Sicilia. Marcellinus’ maktbase i Dalmatia ble arvet av nevøen Julius Nepos som ble vestromersk keiser i 474.
Buran (Trondheim)
Buran er et område på Lademoen øst for sentrum i Trondheim. Området tilhører Østbyen administrative bydel. Buran har navn etter tømmermann Peter Buran som kom fra Frol i andre halvdel av 1800-tallet.
Da Trondhjems Elektricitetsværk og Sporvei ble opprettet i 1901 var Lademolinjen til Buran den første trikkelinjen i Trondhjem. Linjen var ensporet inntil den i 1913 ble ombygd til dobbeltspor og forlenget til den nybygde vognhallen på Voldsminde.
Syntus
Syntus er et nederlandsk buss- og jernbaneselskap stifta i 1999. Syntus si virksomhet konsentrer seg om de austlige delene av provinsene Overijssel og Gelderland. Selskapet har hovedkontor i Doetinchem.
Selskapet er en direkte følge av et tidligere prosjekt som hadde som målsetting å styrke kombinasjonen tog og buss. Syntus sitt navn kommer også fra dette prosjektet: SYNergi Tog bUSs (synergie tussen trein en bus).
Tidligere dreiv Nederlandse Spoorwegen(NS) toglinjene i området, men i 1999 overtok Syntus flere ruter.
Togruter
Syntus har gjort mislykka forsøk på togruter til og fra Tyskland
Fuentes Brotantes de Tlalpan nasjonalpark
Fuentes Brotantes de Tlalpan nasjonalpark (spansk: Parque Nacional Fuentes Brotantes de Tlalpan) er en nasjonalpark i Tlalpan sør i Mexico by. Hovedformålet med parken er å bevare de naturlige vannkildene som springer ut i utkanten av fjellkjeden Ajusco. Området har også gjennomgått et gjengroingsprosjekt. Det fikk status som nasjonalpark 28. september 1936, og har et areal på 129 hektar.
Theodosius Dobzhansky
Theodosius Grygorovych Dobzhansky (født 1900, død 1975) var en russisk-amerikansk biolog og genetiker. Hans bok Genetics and the Origin of Species (1937) regnes som viktig for den moderne evolusjonsteorien.
Sørelva (Alta)
Sørelva (nordsamisk: Láhtetjohka eller Sieinnosgobijohka; kvensk: Laattijoki) er ei elv i Alta kommune i Finnmark. Den har utspring vest for fjellet Sieinnus og munner ut i Altafjorden ved Rafsbotn. Elva er 16,6 kilometer lang og har et nedbørfelt på 70,99 km². Middelvannføringen ved munningen er 1,48 m³/s.
Max
Max er et mannsnavn dannet som en kortform av de latinske navnene Maximilian, Maximilianus eller Maximinianus. Disse var varianter av det latinske tilnavnet Maximus dannet av maximus, «den største».
Max har svensk navnedag 1. februar og finsk navnedag 18. november.
Utbredelse
I Sverige har Max vært et populært navn siden 1990-årene.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Sjøormporten
Sjøormporten er en veitunnel i Seljord kommune i Telemark. Tunnelen er en del av riksvei 36. Den er 568 meter lang, men skiltet med 567 m. Tunnelen har nødtelefon til nærmeste vegtrafikksentral, er belyst, og den er tillatt for sykkel. Vegtrafikksentralen blir automatisk alarmert dersom en brannslukker fjernes fra stativet.
Opprinnelig het tunnelen Heggenestunnelen, men navnet ble endret til Sjøormporten i 1999.
Ungkaya Pukan
Ungkaya Pukan er en kommune i provinsen Basilan på Filippinene. Ungkaya Pukan ble skilt ut fra Tipo-Tipo i 2006.
Barangayer
Ungkaya Pukan er inndelt i 12 barangayer.
Värend
Värend var et av de større små folklandene i middelalderen som senere kom til å bli landskapet Småland. Värend motsvarer i dag Kronobergs län unntatt Sunnerbo herred i Finnveden.
Oseanografi
Oseanografi (fra gresk ωκεανός, det store havet rundt verdensdisken og grafikos γράφειν, å skrive) er studiet av jordens hav og sjøer. Oseanografer studerer et bredt spektrum av problemstillinger, slik som platetektonikk, havstrømmer og marine organismer. Oseanografi er tverrfaglig, og bruker teknikker fra biologi, kjemi, geologi, meteorologi og fysikk.
Stolpehull
Fundamentering av trebygninger med stolper avstivet i groper i bakken eller satt på stein på bakken, var vanlig i hele Nord- og Sentral-Europa fra de eldste tider.
Oseanografi
Som studium dekker faget litt forskjellige områder, alt etter hvilket land det undervises i. I Norge omhandler faget kun havets fysiske og kjemiske egenskaper. I en del andre land inkluderer faget også biologi.
Stolpehull
Læringspotensialet ved funn
Ved utgravning kan man bestemme størrelse på stolpene, om de har hatt skoning i form av steinpakning og om endene på stolpene har blitt svidd for å unngå råte. Skoning er skråstilte steiner satt ned i gropa for å støtte stokken. Hvis stolpehullene observeres i systemer som i rekker, er det et godt grunnlag for å vurdere størrelsen, byggemetoden, form og orientering av huset. Der huskonstruksjoner overlapper hverandre i tid kan en også skille mellom forskjellige bruksfaser.
Oseanografi
Grener
Oseanografien har fem hovedgrener:
Stolpehull
Læringspotensialet ved funn
Stolpene er brukt både som en del av veggene i husene, og som direkte takbærende konstruksjoner.
Der stolpeendene har blitt svidd for å forhindre råte, vil det finnes rester av trekull. Disse restene kan undersøkes i et mikroskop, og vedtypen kan artsbestemmes. Videre kan forkullede trerester dateres ved hjelp av C-14 metoden. På denne måten kan en, teoretisk sett, bestemme når trestokkene ble hogd. Stolpehullene fungerer også som feller for makro- og mikrofossiler, som kan analyseres og fortelle om husenes funksjon og inndeling. Det er også funnet keramikk og korn som bidrar til dateringene.
Bygningstekniske forhold
Stolper overfører lastene fra og på bygningen til grunnen. Det er oftest egenvekt, snølaster og vindlaster.
Ulike treslag er brukt i stavkirker, som eik i Eide kirke i Lillesand og bjørk i enkelte deler i Urnes stavkirke, men i de bevarte kirkene synes furu å ha vært vanligst. Mange stolper har hatt diametre fra 0,2m til 0,4m. En stolpe med snittdiameter 0,3m og en lengde på 5,0m kan ha veid mer enn 280kg.
Når kulden kommer om høsten er porene i jorden ofte fylt med vann som fryser til is og utvides, og en får telehiv i bakken. Der de påtenkte sentra for stolpene ble markert, ble det gravd groper i bakken, men ikke til frostfri dybde. Om man traff fast fjell eller steinblokker slik at bunnen ikke ble horisontal, måtte man fylle i løsmasse eller justere bunnen sideveis. Hver slik handling kan ha gitt avvik for stolpenes plassering, og summen av disse avvikene kunne gjøre det vanskelig å overføre den tenkte planen.
Avhengig av grunnforholdene kan en velge å ha fyllmasser i gropene. A fylle i sand fungerer som drenering og utjevning. Det er påvist bunnsteiner i minst 12 stolpegroper i antatte kirker i Norge. En slik stein vil fordele vekten av stolpen over et større areal, så stolpene ikke skal synke i grunnen. Steinen kan også redusere fukt som måtte stige opp nedenfra. Da steinene ble dokumentert lå de i ujevn høyde, og slik var de antagelig også lagt opprinnelig.21 Stolpegropene har ikke samme areal, og de varierer også i den enkelte kirken. Noen groper er nesten rørformede i snitt, mens andre er skjevt kone med en åpning på 1,0−1,5m i diameter.
Bronse- og jernalder
Bygninger av stolper er kjent i langhus fra bronsealderen og jernalderen.
Stolpekirker
Ved å løfte stavplankene opp fra bakken og sette dem på sviller innspent mellom kraftigere hjørne- eller mellomstolper, ble faren for råteskader mindre. Mellom hjørnestolpene hvilte veggen på svill, noe som førte til at veggen i seg selv ikke lenger trengte å være selvbærende. Man kunne derfor benytte spinklere materialer i denne delen av konstruksjonen. Hjørnestolper av grovt rundtømmer kunne stå relativt lenge før de råtnet. De ble behandlet på samme måte som de jordgravne stavplankene for å unngå for tidlig forråtnelse. De arkeologiske sporene gir ikke klare svar på nøyaktig hvordan stolpe og svill var føyd sammen. Etter at stolpen var satt i hullet ble det fylt tilbake masse og rundt stolpen ble det satt en steinskoning.
Hull etter stolpekirker, ofte med rester av de tidligere stolpene, er funnet under eller nær flere stavkirker og på steder hvor sagn forteller at det skal ha stått kirker. Det er påvist rester etter ca. 25 stolpekirker i Norge, og indirekte spor av 7-8 til.
Trolig ble denne teknikken tatt i bruk i en tidlig fase av kristningen av Norge. Mange av de tidligste kirkene i Norge var trolig bygget med denne teknikken, men ingen slike byggverk har overlevd inn i vår tid. Vi må derfor gå ut fra at denne teknikken nok kunne forlenge byggverkets levetid, men ikke i århundrer. Om det tross alt skulle ta lang tid før råteskader i stolpenes nedre ende gjorde rivning nødvendig, er det sannsynlig at disse kirkene likevel ville ha blitt revet forholdsvis kort tid etter oppførelsen, fordi mer avanserte konstruksjoner med stolpereisning på sviller i mellomtiden var kommet i bruk. Nye og mer avanserte forbilder kan skapt et fornyelsespress. Rester av tidligere byggverk som er funnet i noen av våre senere stavkirker kan ikke sikkert påvises å ha vært brukt i stolpekirker. De eldre bygningsdelene som er gjenbrukt eller funnet under gulvet i den nåværende Urnes stavkirke i Luster, skriver seg således fra dens forløper fra omkring 1070-1080, hvor både stolper og veggplanker sto på sviller.
I 1956 ledet Håkon Christie utgravningen i Urnes kirke. Under utgravinger under gulvet ble det funnet stolpehull etter et tidligere bygg. I noen av stolpehullene som ble avdekket var det rester etter treverk, og i flere av stolpehullene sto fortsatt steinpakning som hadde støttet stolpen igjen. Stolpehullenes plassering i forhold til hverandre ga et bilde av et karakteristisk kirkebygg med skip og kor. Begge langveggene i skipet hadde stolperekker med fem stolper, hvorav to av stolpene i hver rekke var hjørnestolper i skipet. Vestveggen bestod av fire stolper som var plassert slik at det var et større mellomrom midt på veggen. Dette mellomrommet har blitt tolket som inngangen til kirken. Relativt få rester etter koret ble avdekket ved skipets østvegg, men funnet av korets hjørnestolper gjør det mulig rekonstruere et omriss av hele kirken. Inne i kirkens skip ble det funnet fire stolpehull. Hvilken funksjon disse stolpene kan ha hatt, er usikkert, men Christie mente ut fra stolpehullenes størrelse at stolpene ikke bare hatt som oppgave å bære taket i skipet. Han så for seg at stolpene kan ha gått opp over skipet tak og ha båret et høyere tak over midtrommet.
Den libanesiske nasjonalbevegelsen
Den libanesiske nasjonalbevegelsen (LNM) (arabisk: ) var en parti- og organisasjonsfront som var aktiv under de første årene av borgerkrigen i Libanon. Den ble ledet av Kamal Jumblatt, en fremtredende drusisk leder av Det progressive sosialistpartiet (PSP). LNMs generalsekretær var Mohsen Ibrahim, lederen av Communist Action Organization.
Sæby kommune
Sæby kommune er en tidligere dansk kommune like ved Kattegat ved elven Sæby Å, i Nordjyllands amt. Ved kommunalreformen i 2007 ble Sæby en del av Frederikshavn kommune i Region Nordjylland.
Tettstedet Sæby er en middelalderby med en romansk kirke – Vor Frue kirke, og flere slott ligger utenfor Sæby.
Svenska kulturfonden
Svenska kulturfonden er en organisasjon for støtte av finlandssvensk kultur og språk. Organisasjonen ble dannet i 1908 og eies av Svenska litteratursällskapet i Finland. Det er en paraplyorganisasjon for rundt 450 fond.