cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Franz Xaver Süßmayr
Biografi
I de senere årene i Kremsmünster fikk han stadig oftere oppgaver som komponist av kirkemusikk og fra 1785 også for musikk til de teaterstykkene som ble oppført her. Skoletiden endte i 1787, men først i 1788 finner man spor av at han hadde bosatt seg i Wien. Samme år lærte han sannsynligvis Wolfgang Amadeus Mozart å kjenne, da han i et nå forsvunnet brev skriver at han oppførte sin operette Der rauschige Hans, som han har datert 6. mars 1788, under ledelse av Mozart.
Doggerland
For steinaldermenneskene i Nordvest-Europa var dette et virkelig landområde med bosetning. De første menneskene som bodde der var neandertalere, som imidlertid døde ut for rundt 40 tusen år siden. Etter at klimaet ble mildere, og mer varmekjære dyr og planter gjorde sitt inntog, etablerte også det moderne mennesket seg i området. Arkeologiske funn fra disse menneskenes aktiviteter stammer fra Maglemosekulturen. Det har vært fremsatt hypoteser om at de første menneskene som bosatte seg i det som i dag er Norge, kom fra Doggerland.
Franz Xaver Süßmayr
Biografi
Süßmayr var elev av Antonio Salieri og ifølge Constanze Mozart også av Mozart, fra 1790 eller 1791. Det er imidlertid grunn til å tro at Constanze diktet opp dette elevforholdet for å legitimere Süßmayrs versjon av Mozarts Requiem. Süßmayr komponerte/orkestrerte de siste fem delene av rekviemet, og selv om arbeidene hans ofte blir kritisert, er det denne versjonen som oftest oppføres. I tillegg hjalp han Mozart med å kopiere operaene La clemenza di Tito og Die Zauberflöte i 1791.
Tverrånes i Rana
Den såkalte «Dunderlandsbanens» 22 km lange strekning mellom Storforshei og Tverrånes var ferdig bygd av Dunderland Iron Ore Company den 1. november 1904. Den ble senere del av Nordlandsbanen. Den 2,9 km lange banestrekningen mellom Mo i Rana sentrum og Tverrånes, var ferdig bygd den 15. mai 1942.
Doggerland
Ved slutten av den siste istiden var deler av Nordsjøen fast land og til dels fritt for innlandsis. Av arkeologer blir disse landområdene kalt Nordsjøfastlandet. Mellom England og Danmark var det fastland. Da iskalotten smeltet videre, sank dette landet i havet mens fastlandet i dagens Norge begynte å stige ettersom isen ikke lenger presset grunnen ned.
Franz Xaver Süßmayr
Biografi
I likhet med Mozart ligger Süssmayr i en ukjent grav.
Doggerland
Pionerbosetningen i Doggerland for 9000 til 7800 år siden
Doggerland forbandt Jylland med sørøstkysten av England, og var en forlengelse av det europeiske kontinent. Doggerland strakte seg nord til Vikingbanken vest for Bergen og kun Norskerenna skilte Doggerland fra sørvestkysten av Norge. Avstanden var om lag 70 km.
Franz Xaver Süßmayr
Mozarts Rekviem
I dag huskes Franz Xaver Süßmayr hovedsakelig for at han fullførte Mozarts Rekviem. Stykket var bestilt av grev Franz von Walsegg for å oppføres til minne om hans kone som døde plutselig i februar 1791. Greven hadde betalt et forskudd for verket, og Constanze Mozart engstet seg for at han ville kreve forskuddet tilbake om ikke verket ble levert som avtalt. Først bad hun Mozarts elev Joseph von Eybler om å fullføre det, men han gav raskt opp og Süssmayr tok over. I dag hersker det uenighet om hvilke deler av verket som ble skrevet av Süssmayr og hvilke av Mozart selv. Süssmayr stod igjen med en del av instrumenteringen og han kan ha brukt basunene litt vel mye. Selv forklarte han at han skrev avslutningen av Lacrimosa, Agnus Dei, Sanctus og Benedictus, og det er ingen grunn til å tvile på hans ord. Grev von Walsegg mottok verket i desember 1791, samme måned som Mozart døde, og Constanze fikk den resterende betalingen.
Doggerland
Pionerbosetningen i Doggerland for 9000 til 7800 år siden
Doggerland eksisterte ved istidens slutt fordi den nordlige delen av Skandinavia var presset ned av tykke isbreer. Dette førte dels til at landmassene under Nordsjøen ble presset opp, samtidig som havnivået var lavt fordi store deler av klodens vannmasser var bundet i is.
Landskapet var et ungt morenelandskap, preget av at også Doggerland hadde vært dekket av isbreen. Morenerygger, eskere, dødisgroper og elveleier preget landskapet.
Trålere har fått opp menneskeskapte gjenstander av stein og bein fra havbunnen, så vel som rester av dyr som levde der. Mammuttenner er noe av det nordsjøtrålerne har fått som fangst. En har lenge visst at Doggerland var bebodd av mennesker, men det er først i forbindelse med oljevirksomheten en har kartlagt landskapet på havbunnen. I 2009 fisket en tråler opp et bein av en neandertaler på Doggerland i Nordsjøen.
Doggerland har fått navnet sitt etter Doggerbank, det grunneste parti av Nordsjøen.
Arkeologene har nå tatt i bruk begrepet «pionerbosetningen» om den eldste bosetningen i Norge, for omkring 9000 år siden. Yngre arkeologer knytter pionerbosetningen til Ahrensburgkulturen. Etter denne tilnærmingen er Fosnakulturen en videre utvikling av Ahrensburgkulturen på norsk område. I dag er arkeologene enige om at de første beboerne i det som i dag er Norge kom sørfra, langs Bohuslänskysten.
Doggerland sank i havet
Issmelting, bl.a. i Nord-Amerika og Grønland, og landheving i Skandinavia førte til at havnivået øket sterkt i perioden 9000 til 6000 år før vår tid. Doggerland sank i havet, og det gjorde også deler av sørvestlandet, som nå er havbunn utenfor Lista og Jæren. For omtrent 7800 år siden ble siste rest av Doggerland overskyllet av havet.
Forskere ved Imperial college i London presenterte i 2014 teorien om at Doggerland ble utslettet da Storeggaraset, et undersjøisk ras ute i Norskehavet for 8100 år siden, utløste en gigantisk tsunami. I september 2015 annonserte arkeologer ved Universitetet i Bradford at de vil bruke dyphavsteknologi og hente ut DNA fra dyr og planter som befant seg på Doggerland.
Norges tidligste befolkning
Det er gjort funn fra denne tiden på Galta i Rennesøy og på Bratthelgeland på Karmøy. Det eldste funnet hittil synes å være boplassen Pauler 1 i Larvik kommune, ca. 10 400 år før nåtid. Det er også gjort arkeologiske funn i Nordsjøen, der Nordsjøfastlandet engang lå.
Mengenillidae
Mengenillidae er en gruppe (familie) av insekter som hører til ordenen viftevinger (Strepsiptera). Disse lever som parasitter på andre insekter. Familien, som bare omfatter 12 beskrevne, nålevende arter, er regnet som den mest primitive gruppen av nålevende viftevinger bortsett fra den nyoppdagede gruppen Bahiaxenidae.
Doggerland
Eksterne lenker
Nordsjøens tapte kontinent
Mengenillidae
Utseende
Mengenillidae er litt mindre ekstremt utviklede enn andre viftevinger. Hannene har fem-leddete føtter med kraftige klør, og seks-leddete antenner der bare det tredje og det fjerde leddet er forgrenede. Pannen og ansiktet har vokst sammen til én plate, og fasettøynene har ca. 40 fasetter. Som de eneste hunn-viftevingene har hunnene veltuviklede øyne, antenner og bein, hos de andre gruppene er hunnen sekklignende.
Liv og utvikling
Et trekk som skiller Mengenillidae fra andre viftevinger er at den fullvoksne larven forlater verten for å forpuppe seg. Hos andre viftevinger forvandler den seg til en puppe inne i verten. Hunnene er frittlevende, i motsetning til andre viftevinger der de aldri forlater verten. I alle fall noen av medlemmene i denne familien er parasitter på sølvkre (Zygentoma). den europeiske arten Eoxenos laboulbenei snylter på arter i slekten Lepisma.
Utbredelse
Familien er utbredt i Sør-Europa, Afrika, Asia og Australia.
Systematisk inndeling
I tillegg til de 12 beskrevne artene er det kjent omtrent like mange hittil ubeskrevne.
Glansmarihøne
Glansmarihøne, Hyperaspis pseudopustulata, er en av marihønene (Coccinellidae), en av de mange polyphage billene.
Utseende
Glansmarihøne er 3–4 millimeter lang. Dekkvingene er mørke, svarte med en orangefarget flekk hver, i bakkanten. Brystskjoldet har orange kanter, samt litt av framkanten. Hodet er mørkt, men har en orange flekk mellom øynene.
Utbredelse
Arten er funnet spredt i Sør-Norge
Belbo
Belbo er en elv sør i Piemonte i Italia og en av sideelvene til Tanaro fra høyre. Tanaro er igjen en sideelv til Po.
Belvo har sitt utspring i Langhe på grensen mellom Piemonte og Liguria i Montezemoloåsene. Elven renner gjennom provinsene Cuneo, Asti og Alessandria og munner så ut i Tanaro fra høyre ved Villa del Foro i kommunen Alessandria.
Lars Sveinung Lid
Lars Sveinung Lid er komponist, tekstforfatter og musikkprodusent bosatt på Votlo på Osterøy.
Produksjon
Har skrevet musikalen Trolldom.
Singapore under Sommer-OL 1988
Singapore under Sommer-OL 1988. Åtte sportsutøvere fra Singapore deltok i tre sporter under Sommer-OL 1988 i Seoul. De vant ikke noen medaljer.
1847 Stobbe
1847 Stobbe er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 1. februar 1916 av Holger Thiele ved Hamburger Sternwarte i Bergedorf i Hamburg.
Länsväg 1047 (Dalarnas län)
Länsväg W 1047 er en svensk sekundærvei som går mellom riksgrensen ved Flermoen og Torgåsmon i Malung-Sälen kommune. Veiens lengde er 9,7 km.
Österland
Österland var en svensk landsdel i nåværende Finland. I nord hadde det grense mot Norrland.
Landskap
Österland besto av følgende seks landskap:
Historie
På 1200-tallet krevde de svenske kongene overhøyhet over området som i dag motsvarer de sørlige delene av Finland. Detaljene rundt denne prosessen er lite kjent. Österland ble sett på som en konstituert del av det svenske kongeriket til tross for at landsdelen fikk stemmerett ved valg av konge først den 15. februar 1362 når Håkan Magnusson ble valgt til medregent til sin far.
Österland ble utropt til et storfyrstedømme av kong Johan III av Sverige i 1581. Som prins 1556, hadde han fått en del av området som et hertugdømme ved siden av de hertugdømmene som ble styrt av hans brødre. Hertugdømmene ble opprettet av Gustav Vasa for sine sønners utkomme.
Fylkesvei 5278
Fylkesvei 5278 (Fv5278) går mellom Hellesøy og Skjold i Øygarden.
Zoë Wanamaker
Zoë Wanamaker (født 13. mai 1949 i New York, USA) er en engelsk-amerikansk skuespiller. Hun er kjent blant annet for sin rolle som Susan Harper i den britiske sitcomen Hvilket liv! og som Madam Hopp i Harry Potter og de vises stein.
Bo Gaustad
Bo Karin Gaustad (født 21. desember 1946) er en norsk tegner, illustratør og forfatter.
Fylkesvei 5278
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 229 (Hordaland).
Zoë Wanamaker
Familie og bakgrunn
Hun er datter av teatermannen Sam Wanamaker, som var primus motor for gjenoppbyggingen av William Shakespeares teater The Globe Theatre i London, og skuespilleren Charlotte Holland. Da Zoê Wanamaker var tre år gammel flyttet familien til England, fordi det var blitt umulig for hennes far å bo og arbeide i USA under mccarthyismen.
Bo Gaustad
Bo Gaustad har utdannelse fra Universitetet i Oslo: Kunsthistorie, Historie, Accademia di Belle Arti i Roma: malerlinjen, Statens Lærerhøgskole i Forming: faglærer tegning/vev, tre år spesialstudent  Statens Håndverks- og Kunstindustriskole Institutt for Romkunst: fargefordypning, Norsk Barnebokinstitutt: forfatterutdaning 2006/2007
Hun har laget tegninger til blader og aviser, og har illustrert ca. 40 bøker, hvorav 15 er billedbøker for barn. Hun debuterte med egen tekst i 2008 i Haren Henriette og andre vers, en billedbok med nonsensdikt for «barn i alle aldre». Siden har hun skrevet og illustrert billedbøkene Dessert (2011), Bøllene (2013) og Lille Olle - et begavet lite svin(2017). Tegnestilen er rask og fri, ofte humoristisk, med en særpreget og levende strek. Teknikken omfatter tusj, blyant, papirklipp, pastell og akvarell. Gaustad har stilt ut både i grupper og alene, og er innkjøpt av blant annet  Nasjonalbiblioteket.
Bo Gaustad bor og arbeider i Oslo.
New Bedford
New Bedford er en by i Bristol County i Massachusetts i USA, beliggende om lag 82 kilometer sør for Boston, 45 kilometer sørøst sørøst for Providence og cirka 19 kilometer øst for Fall River. Ved folketellingen i 2010 hadde byen 95 072 innbyggere. Byen er statens syvende største. New Bedford kalles også «Hvalbyen», av den årsak at den er en av hvalindustriens viktigste havner. Byen regnes som en av to storbyer langs hva som kalles South Coast i Massachusetts (sammen med Fall River). Ordføreren i New Bedford heter Scott W. Lang.
New Bedford Whaling Museum ligger i byen.
Høyjord stavkirke
Høyjord stavkirke (Haugagerðis kirkja) står i tettstedet Høyjord i Sandefjord kommune og har fått sitt navn etter gården den ble bygd ved. Det er den eneste stavkirken i Vestfold og den sydligste i Norge som har overlevd inn i vår tid fra middelalderen.
Bygningen
Høyjord stavkirke er en enskipet midtmastkirke. Det har vært vanlig å datere denne kirken til ca. år 1300, men den antas å ha blitt bygd i to faser. Koret er trolig reist i siste halvdel av 1100-tallet, mens selve skipet er fra ca. 1275. Dette kan indikere at deler av kirken har vært tatt ned og gjenoppbygd. Kirken hadde også svalganger fram til 1689, men siden har disse forsvunnet. Siste gang kirken ble restaurert var i perioden 1948–1953. Arbeidene ble ledet av arkitekt Otto L. Scheen. Det var under denne restaureringen at man oppdaget at kirken opprinnelig var en såkalt midtmastkirke. Midtstav og takrytter ble rekonstruert i 1952. Kirken ble gjenåpnet 20. september 1953.
Kirken er en av kun tre gjenværende midtmastkirker. De to andre er stavkirkene i henholdsvis Nore og Uvdal. Det er en type stavkirke med en sentralt plassert midtmast som bærer en takrytter med spir. Takrytteren er da et virkelig tårn og ikke bare et dekorativt innslag. I tillegg til den sentrale midtmasten har kirken 12 bærende staver. Hver av dem har sin egen unike dekor.
Synste Møre
Synste Møre er lokalavisa for Vanylven kommune i Møre og Romsdal. Første utgave kom ut i januar 1970. Ansvarlig redaktør er Fredrik Bakke.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Norsk Opplagskontroll og Landslaget for Lokalaviser.
Mwambutsa I Mbariza
Mwambutsa I Mbariza var konge av Burundi fra 1767 til 1796. Hans eneste sønn var Ntare IV Rutaganzwa Rugamba. Han etterfulgte Mwami Mutaga III Senyamwiza Mutamo på tronen.
Sykkylvsbladet
Sykkylvsbladet var en avis som ble utgitt i Sykkylven i Møre og Romsdal, og som primært dekket Sykkylven kommune. Avisen kom ut med siste utgave 23. desember 2020, i forbindelse med at avisens eier Sunnmørsposten slo sammen Sykkylvsbladet med Sunnmøringen, utgitt i nabokommunen Stranda, fra 2021. Den nye, sammenslåtte avisen heter Nyss og kom ut med første utgave 6. januar 2021.
Sykkylvsbladet ble utgitt av selskapet Sykkylven Media AS, som sommeren 2020 ble kjøpt opp av Sunnmørsposten. Etter overtakelsen av aksjene ble Lidvar Svein Flydal, som har vært direktør for lokale mediehus i Sunnmørsposten, valgt til ny styreleder.
Som ledd i sammenslåingen, ble Sykkylven Media AS fusjonert med Sunnmøringen AS som en opptaksfusjon. Fusjonsbeslutningen ble kunngjort i Foretaksregisteret 5. november 2020 og Sykkylven Media AS opphørte ved gjennomføringen som ble kunngjort 14. januar 2021.
Sykkylvsbladet kom med første utgave i 14. februar 1946, året etter at andre verdenskrig var over. Avisen kom ut i 75 år før sammenslåingen med Sunnmøringen.
Avisen kom ut onsdager og fredager, og ble redigert på nynorsk.
Siste redaktør var Frank Kjøde, som fortsatte som redaktør og daglig leder i den nye avisen.
Avisen ble trykket ved Polaris Medias trykkeri i Breivika i Ålesund. Sykkylvsbladet hadde ikke egen nettavis.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Norsk Opplagskontroll og Landslaget for Lokalaviser.
Unitarforbundet
Unitarforbundet er en unitarisk livssynsorganisasjon som ble etablert i 2005, og registrert som trossamfunn i Norge i 2006. Forbundet forretter seremonier ved store livshendelser som gravferd og markeringer for babyer og ungdom.
Frem til 2009 gikk det under navnet Den norske unitarkirke Bét David, med en kristenunitarisk teologi. I dag er forbundet religionsliberalt, åpent både for troende og ikke-troende.
Forbundet gikk konkurs 15 mai 2023 etter at de mistet sin godkjennelse som trossamfunn
Fjols til fjells
Filmen er en situasjons- og forvekslingskomedie hvor vi møter komikeren Leif Juster i hovedrollen som hotellbestyrer Poppe samt Unni Bernhoft som piccoloen Rudolf som forsøker å hjelpe gjestene ved Hurumhei Høyfjellshotell. Manuset ble skrevet av Otto Carlmar og bygger på lystspillet Bare jatt me'n av Sverre Bævre, Bias Bernhoft og Gösta Stevens. Tross lunkne kritikker ble filmen en stor publikumssuksess på 1950-tallet. Filmen er en del av serien «Norske klassikere» og er blitt vist på NRK mange ganger, ofte som del av påskeprogrammet.
Handling
Når to gjester som ser helt like ut, ankommer Hurumhei hotell, begynner sjefen Poppe, som tror de to gjestene er samme person, å lure på om han begynner å bli sprø. Teddy Winter er en berømt skuespiller mens den andre gjesten (en navngitt ornitolog) er en nerdete professor. Snart blir skuespillerens tidligere elskerinner, en skuespillerinne ved navn Eva Sommer og en kjent modell ved navn Mona Miller med dem på hotellet, noe som også øker forvirringen ytterligere.
Modellen gjør ved en feil seksuelle tilnærmelser mot professoren, noe som gjør ham irritert. Når han forakter henne for dette, fører denne situasjonen også til problemer for Teddy Winter. Skuespillerinnen får også beskjed om modellens romantiske fremskritt, mot kjæresten hennes. I mellomtiden forkler datteren til hotell-direktøren seg som en vanlig pikkolo ved hotellet, for å bevise ovenfor faren sin at hun ikke bare er et bortskjemt barn.
James DeNoon Reymert
James DeNoon Reymert (født 24. oktober 1821, død 25. mars 1896) var en norsk-amerikansk avisredaktør, sølvgruveeier, jurist og politiker. Han var en av nybyggerne som slo seg ned i Wisconsin-territoriet og han ble tidlig valgt inn i styret av delstaten Wisconsin. Reymert grunnla den første norskspråklige avisen som ble utgitt i USA, Nordlyset.
Bakgrunn
Reymert ble født i Farsund (Vest-Agder), og kom fra en embetsmannsfamilie. I årene fra 1636 til 1738 hadde flere generasjoner vært prester i Søgne prestegjeld. Faren, Christen Reymert, hadde vært skipsreder og kjøpmann i Leith i Skottland før han ble toller i Farsund. Hans mor, Jeanette Sinclair Denoon, var født i Skottland. Da Reymert var 15 år forlot han hjemmet for å fullføre et studium ved en offentlig høgskole i Christiania. Senere reiste han til Skottland og en stilling ved handelshuset «John Mitchell and Company» i Leith, hvor han ble i fire år. I Edinburgh studerte han jus og litteratur ved advokatfirmaet «Murdock and Spencer». Onkelen hans, den presbyterianske presten James Young, var verge for ham i denne tiden.
Karriere
Reymert utvandret til USA i løpet av 1842, og i 1844 giftet han seg med den norske immigranten Anna Caspara Hensen. De slo seg ned i Muskego Settlement i Wisconsin. I 1847 grunnla James D. Reymert, Even Heg og Søren Bache den norskspråklige avisen Nordlyset. Reymert fortsatte å fungere som redaktør i avisen frem til 1850, da den ble solgt og de nye eierne flyttet den til Racine i Wisconsin. I 1852 grunnla Reymert landsbyen Denoon ved bredden av Lake DeNoon. Byen ble bygget rundt det første to-kjelers dampsagbruket i USA. Byen blomstret, men ble forlatt etter en koleraepidemi. Reymert har også blitt tilskrevet byggingen av en plankebelagt vei fra Janesville til Milwaukee.
Takket være at Stephen A. Douglas var en kjenning av Reymert, ble han nominert til kongressmedlem i sitt distrikt for Demokratene. Reymert ble valgt til medlem av Wisconsins andre konstitusjonelle forsamling (1847–1848), og medlem av Wisconsins lovgivende forsamling. Videre var han medlem av Wisconsin State Assembly for Racine fylke (1849), representerte han Waukesha fylke i Wisconsins Senat (1854–1855), og representerte han Milwaukee fylke i Wisconsin State Assembly i 1857. Han har også vært statsadvokat, rektor for forskjellige skoler, og visekonsul for Sverige og Norge. Reymert ble utnevnt til ansvarlig for innbetalinger (administrasjonsgebyr) til United States General Land Office når noen ønsket å registrere et eierskapskrav til et landområde, og «disbursing agent», en som tar seg av utbetaling av dividend og renteinnbetalinger for nordveststatene. Frem til 1860 hadde Reymert også mange andre offentlige verv.
I 1861 åpnet Reymert et advokatkontor i New York City, og kort tid etterpå startet han Hercules Mutual Life Assurance Society. På grunn av sviktende helse flyttet han i 1873 til Chile, der han drev en gård ved Biobíoelven nær Mulchén. Etter noen år reiste han tilbake til USA, og ankom San Francisco i 1876. Den tidligere guvernøren for Wisconsin, Coles Bashford, hadde blitt utnevnt til generaladvokat i det nylig grunnlagte Arizona-territoriet. Reymert flyttet senere til Pinal fylke der han startet «Reymert Silver Mines», en bedrift som drev med gruvedrift og smelteverk. Videre grunnla han gruvebyene Denoon og Reymert i Arizona. Reymert utga ukeavisen Pinal drill, og samtidig arbeidet han som advokat. James Denoon Reymert døde våren 1896 i Alhambra, California.
Prestekongen Johannes
Prestekongen Johannes har sin opprinnelse i en legende om at det fantes en stor kristen hersker i Det fjerne østen som både var prest og konge, og som ville komme de kristne til unnsetning i kampen mot muslimene. Denne legenden ble nok mest populær i forbindelse med tiden med korstogene, og det sies at en av Henrik Sjøfarerens motiver for å utforske Afrikas vestkyst var å finne denne «Prestekongen Johannes». Han mente at det kristne riket befant seg sør i Afrika.
Prester Johannes hos Bar Hebraeus
Bar Hebraeus ser ut til å kalle forgjengeren til Djengis Khan for Johannes, og at denne Johannes trolig blir forbundet med prestekongen Johannes, ettersom Djengis blir utpekt av Gud til å overta Johannes' kongedømme, og således tolkes Djengis som den nye «Prestekongen Johannes». Det følgende sitatet (oversatt fra engelsk) handler historisk sett om Djengis liv, men hvor Bar Hebreus presenterer historien slik de ofte ble fortalt på den tiden:
Etiopia
Legenden om Prestekongen Johannes kan ha sitt utspring i kongeriket Aksum, som ble kristnet i 300 e.kr. Da muslimene erobret Nord-Afrika på 600-tallet, ble Aksum isolert. Dette kristne kongeriket, der kongen både var patriark og monark, kan så ha blitt til legenden om Prestekongen Johannes. En utsending fra Portugal besøkte kongeriket i 1480-årene, men fant da et fattig og svakt land som ikke kunne bidra med noe i kampen mot muslimene.
Prestekongen Johannes forekommer i Freisings våpen fra 1300-tallet, som pave Benedikt XVI inkluderte i sitt pavelige våpen.
Solfaktor
Solfaktor, ofte forkortet SPF etter engelsk sun protection factor, er et mål på styrken av et solfilterpreparat, det vil si hvor godt solkremer og -sprayer beskytter mot skadelig UVB-stråling fra sola. En SPF på 15 vil filtrere ut ca 93% av UVB stråler og en SPF på 30 vil filtrere ut rundt 96%. Solfaktoren bestemmes etter metoder fastlagt under oppsikt av Europakommisjonen.
Anders Frisk
Anders Frisk (født 18. februar 1963 i Göteborg) er en tidligere svensk fotballdommer som dømte på høyeste internasjonale nivå. Han er bosatt i Mölndal.
Merope (stjerne)
Merope, også kalt 23 Tauri og V971 Tauri, er en stjerne i stjernehopen pleiadene.
1846 Bengt
1846 Bengt er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Nysa. Den ble oppdaget 24. september 1960 av Cornelis Johannes van Houten, Ingrid van Houten-Groeneveld og Tom Gehrels ved Palomar Observatory i San Diego County i California.
Anders Frisk
Anders Frisk dømte blant annet finalen i EM i fotball 2000.
Merope (stjerne)
Merope er en blå-hvit kjempestjerne av spektralklasse B, med en gjennomsnittlig tilsynelatende størrelsesklasse på +4,14. Dens luminositet er 630 ganger sterkere enn solen. Overflatetemperaturen er 14,000 kelvin.
Anders Frisk
Den 11. mars 2005 bestemte Anders Frisk seg for å legge opp som dommer på grunn av trusler mot familien etter at han viste ut Didier Drogba i kampen mellom FC Barcelona og Chelsea i Mesterligaen.
Merope (stjerne)
Meropes masse er omtrent 4,5 ganger større enn solens masse, og dens radius er mer enn 4 ganger større enn solens. Den er klassifisert som en variabel stjerne av typen Beta Cephei og dens lysstyrke varierer med en størrelsesorden på 0,01.
Merope er omgitt av stjernetåken NGC 1435. Den delen av stjernetåken som pleiadene passerer gjennom, er lysest omkring Merope og er gitt benevnelsen IC 349.
Christian Fr. Wyller
Christian Fredrik Wyller (født 6. desember 1948 i Stavanger) er en norsk jurist. Han var vitenskapelig assistent og førsteamanuenis ved Universitetet i Bergen 1974-1988, egen advokatpraksis i Bergen 1989-1993 og fra 1. januar 1994 sorenskriver i Ryfylke tingrett. Siden Ryfylke tingrett ble nedlagt 30. juni 2007 er Wyller «ressursgruppedommer» med kontorsted i Jæren tingrett, Sandnes. I 2013 ble han oppnevnt som leder av Eierseksjonslovutvalget som avgav sin innstilling (NOU 2014:6) i august 2014. Fra 1. januar 2015 er han leder i Finansklagenemnda, avdeling Eierskifte
Wyller har skrevet flere bøker om boligrett og kontraktsrett. Sammen med professor Kai Krüger utgav han antologien Boligrett i 1978 og har senere overtatt utgivelsen av boken som kom i 5. utgave i 2009. Han er også meget brukt som foredragsholder i Juristenes Utdanningssenter og i boligsamvirket.
Kvernes stavkirke
Kvernes stavkirke er en stavkirke i Averøy kommune i Møre og Romsdal. Den er bygd av tre, og har plass til 200 personer. Bygget er trolig oppført i 1630, langt senere enn tidligere antatt og en av få stavkirker oppført etter reformasjonen.
Kirken står på stedet Kvernes, dette navnet kommer av norrønt hverfa (å vende) som beskriver formen på neset som er den nordøstligste pynten på Averøya. Kirkestedet er nevnt første gang i Aslak Bolts jordebok fra omkring 1430. Stedet ligger høyt og fritt, og godt synlig for de som passerte på fjorden. Kirkestedet er værhardt.
Bygning
Interiøret er preget av stilen etter reformasjonen. Veggene og himling er malt med dekorasjoner (bladranker) i 1600-talls stil. Dekorasjonene fremstiller scener fra Jesus liv. Skipet er 16 meter langt og 7,5 meter bredt, og det er en relativt stor stavkirke. Den bærende konstruksjonen består bare av veggenes grunnsviller, stolper og stavlegjer samt tverrbjelker og utvendige skorder. Kirken er rikt dekortert innvendig. I kirken henger en tavle med teksten: «Anno 1633 haffuer Anders Erickson Pastor till Quernes gield, till guds æriss forfremmelse oc has kiere sognefolck till villie oc tieneste paa Egen bekostning, aff ny lade opbygge det offuerste Choer, med stoele, vinduer, oc malning, saa well som det nederste coer, med vinduer oc fonten, til med tvende stoeler for fremmedt folck, med det mercke.» «Mercke» er Anders Ericksons bumerke, han kalte seg også Anders Quernes eller Anders Eriksen Kvernes. Ifølge Gerhard Schøning ble Rød/Nesset stavkirke dekorert innvendig i 1633 og samme håndverkere kan ha arbeidet på Kvernes. Alterskapet er senmiddelaldersk og bekostet av sogneprest Hans Hagerup. Korskillet har Christian IVs monogram samt våpenskjold for kongelig befalingsmann Jacob Benzon og for biskop Eiler Hagerup. Prekestolen er utført i hollandsk stil omkring 1630-1640. Eiler Hagerup var sønn av sogneprest Hans Hagerup.
Historie
Kvernes har tidligere vært antatt å være blant de yngste stavkirkene i landet, antatt bygd på siste halvdel av 1300-tallet, og er av den såkalte møretypen. Det laftede koret har vært antatt tilføyd til den antatt langt eldre stavbygde delen i 1633, og det ble tidligere antatt at det opprinnelige koret var smalere og at det ble utvidet i 1633. Våpenhus og kledning er fra 1600-tallet. Sakristiet er bygget etter 1661. Skipet har vært ansett som den eneste opprinnelige delen av stavkirken. Det er usikkert om kirken har hatt svalganger. Ifølge Lorentz Dietrichson var Rød/Nesset stavkirke (revet 1885) i Romsdal omtrent like stor og med lignende konstruksjon. Dietrichson nevner at Rød/Nesset hadde lignende utforming av veggstolpene som Rødven. Dietrichson fant ingen sikre holdepunkter for datering av Kvernes.
I desember 2019 ble det presentert nye resultater etter dendrokronologiske undersøkelser, analyser av årringene i treverket for å se hvilket år tømmeret ble hogd. Resultatene viste at de nyeste delene av kirka hadde tømmer felt rundt 1629, de eldste funnene var omkring 100 år eldre - rundt 1520. Dette gjør at kirka antas å være bygget rundt 1631-33, som nevnt i minnetavle på veggen fra presten Anders Eriksen. Det er usikkert hva dette innebærer for tidligere antakelser om at inngangen ble flyttet fra skipets vestside til sørsiden. Inngangen kan blitt flyttet senere, eller den kan være opprinnelig. Alle kirkens deler er blitt bygd samtidig, noe som viser at tradisjonen med å bygge stavkirker har holdt seg lenger enn man tidligere var klar over. I 1776 ble kirken igjen ombygd, og enda en gang i 1810 med en takrytter.
Olga Kaniskina
Olga Nikolajevna Kaniskina (russisk Ольга Николаевна Каниськина, født 19. januar 1985 i Napolnaja Tavla i Mordovia) er en russisk kappgjenger, som hovedsakelig konkurrerer på 20 km. Hennes fremste meritter er tre gullmedaljer på 20 km fra VM 2007 i Osaka, OL 2008 i Beijing og VM 2009 i Berlin.
Kvernes stavkirke
Historie
I 1725 solgte kongen kirken, og den var i privat eie frem til 1872, da sognet kjøpte den. I 1893 ble det reist ny kirke på stedet og i 1894 like før den skulle rives ble kirken overtatt av Fortidsminneforeningen for 600 kroner. Søknad om å rive den gamle og bygge ny ble sendt stiftsdireksjonen i 1879. Det var bred enighet om å rive den gamle stavkirken. Da den nye var nesten ferdig våren 1893 vedtok sognestyrelsen å anbefale overfor myndighetene at Jakob Mork fikk tillatelse til å rive den gamle og disponere over materialene. I slutten av juli 1893 protesterte Fortidsminneforeningen i Trondheim mot rivingsplanen med begrunnelse at det var den siste rest på Nordmøre av «en tidligere meget utbredt og for Norge eiendommelig Bygningsskik». Prosten Brinchmann støttet da i et langt brev initiativet til å bevare stavkirken. Sognestyrelsen vedtok i mars 1894 å be om 600 kroner for å avstå stavkirken. Kjøpmann Herlof Herlofsen i Kristiansund hadde den våren samlet inn 600 kroner som var nødvendig for å innløse stavkirken. Deretter pågikk en brevveksling mellom sognepresten, prosten, stiftsdireksjonen i Trondheim, Fortidsminneforeningen og Kirkedepartementet helt til juni 1896 da saken var endelig avgjort.
Olga Kaniskina
Kaniskinas personlige rekord, som også er verdensrekord, er fra 2008 med tiden 1.25.11.
Filippinenes ambassade i Oslo
Filippinenes ambassade i Oslo er Republikken Filippinenes diplomatiske representasjon til Norge. Ambassaden er i fjerde etasje i Nedre Vollgate 4 i Oslo, i en forretningsgård i Kvadraturen.
Ambassadør fra 2. desember 2021 er Enrico T. Fos.
Ansvarsområde
I tillegg til Norge betjener ambassaden Danmark, Finland, Island og Sverige. Det finnes også konsulater i nevnte land samt i Stavanger.
Ordenskapittel
Ordenskapittel er en betegnelse på den organisasjon som forvalter en orden, som regel bestående av den øverste leder, enten denne kalles ordensherre eller stormester, ordenens embetsmenn, kanselli og ordensråd. Kansleren er blant de vanligste embetsmenn i ordener. Noen ordener har i sine ordenskapitler også religiøse embetsmenn.
Farmann
Farmann er en betegnelse for «(omreisende) handelsmann» i sagatiden. Betydningen er fremdeles i bruk i islandsk. Før språkreformen i 1917 ble farmann stavet «farmand». I nyere dansk er betydningen endret til pappa.
Penselsvin
Penselsvin (Potamochoerus porcus) er en av to arter i slekten busksvin og penselsvin, som begge utelukkende holder til i Afrika og tilhører i svinefamilien. Penselsvinet er også kjent som rød elvegris og rødt elvesvin.
Beskrivelse
Penselsvinet ligner så mye på busksvinet at disse tidligere ble regnet som samme art. Penselsvinet er imidlertid sterkere utfarget enn busksvinet. Pelsen er grunnleggende rød til rødbrun, men langs ryggraden har penselsvinet ei nærmest hvit eller beige stripe. Det har også meget karakteristiske stående, spisse ører med lange dusker av hvitt/beige behåring ytterst på øreflippene. Det er de pensellignende hårduskene på ørene som er opphavet til navnet. I ansiktet har dyret markerte innslag av både rødt, hvit og sort. Langs kinnene har det dessuten hvitt langt kinnskjegg. Lemmene er overveiende sort, men har innslag av rødt øverst og hvitt nedover.
Penselsvinet er kompakt bygget og har relativt korte, men robuste extremiteter. Halen er lang og tynn og utstyrst med en sort hårdusk i enden. Det veier typisk 45-120 kg og blir omkring 55-80 cm i skulderhøyde. Hannene har to vorteaktige knølutvekster på snutepartiet foran øynene og blir betydelig større enn hunnene. Begge kjønn har forstørrede sylkvasse hjørnetenner som minner om villsvinets.
Utbredelse og habitat
Penselsvinet er utbredt i ekvatoriale deler av vestre og sentrale strøk i Afrika, fra Senegal til Kongo-Kinshasa.
Penselsvinet opptrer i en rekke forskjellige habitat, inkludert tropisk lavlandsregnskog, fuktig sumpskog, tørr skog, savanne med krattskog, småskog og i landbrukområder med dyrket mark.
1848 Delvaux
1848 Delvaux er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Koronis. Den ble oppdaget 18. august 1933 av Eugène Joseph Delporte ved Observatoire Royal de Belgique i Uccle.
Bryting under Sommer-OL 1904
Bryting under Sommer-OL 1904. Bryting var med på det olympiske programmet for andre gang 1904 i St. Louis. Første gangen bryting var med var under OL 1896 i Athen, da med kun en vektklasse og i gresk-romersk stil. I St. Louis var det sju vektklasser, alle i fristil. Alle deltakerne representerte bryteklubber fra USA.
I 2021 endret Den internasjonale olympiske komité sin database over olympiske medaljevinnere, slik at både Charles Ericksen og Bernhoff Hansen nå er registrert som deltakere og olympiske mestere for Norge. Likeledes har IOK endret Frank Kungler (Franz Kugler) og Gustav Thiefenthalers nasjonaliteter til henholdsvis tysk og sveitsisk.
Länsväg 1056 (Dalarnas län)
Länsväg W 1056 er en svensk sekundær länsväg som går mellom den norsk-svenske grensen ved Linnes og Särna i Älvdalen kommune.
Siegfried Buback
Siegfried Buback (født 3. januar 1920 i Wilsdruff, død 7. april 1977 i Karlsruhe) var en tysk jurist. Han var riksadvokat fra 1972 til han ble myrdet av den venstreekstreme terrororganisasjonen Rote Armee Fraktion (RAF) i 1977.
Han ble advokat i 1953 og riksadvokat i 1972.
I egenskap av riksadvokat var Siegfried Buback en av de mest markante motstandere av RAF, og han ble derfor deres første offer under den såkalte tyske høsten. Han ble skutt sammen med sin privatsjåfør Wolfgang Göbel og en assistent (Georg Wurster) på vei til jobb fra sitt hjem i Neurut.
Buback ble medlem av NSDAP i 1940 og tjenestegjorde i Wehrmacht under andre verdenskrig. Han var krigsfange fra 1945 til 1947.
Werner von Fritsch
Liv og virke
Fritsch trådte inn i hæren som attenåring og ble snart lagt merke til av sine overordnede. I 1901 ble han som 21-åring overført til Det prøyssiske krigsakademiet. Som førsteløytnant ble han i 1911 overført til generalstaben.
Han fikk stadig viktigere stillinger under første verdenskrig mellom 1914 og 1918, og var blant dem som fortsatte som offiser i Reichswehr etter krigen. I 1932 ble han utnevnt til generalløytnant.
Etter at nasjonalsosialistene kom til makten i 1933, ble von Fritsch etter kort tid oppgitt og forarget over deres lovløshet og undertrykkelse av borgerrettighetene, men han kom ikke med noen offentlig kritikk. Han var imot Anschluss og dypt bekymret over muligheten for at Hitler ville utløse en krig mellom Tyskland og Sovjetunionen. I 1934 ble Fritsch utnevnt til overkommandoen (OKH), og neste år ble han øverstkommanderende. Sammen med Werner von Blomberg var han en drivkraft bak den tyske gjenopprustning.
William Shirer traff von Fritsch da tyskerne rykket inn i Saarland 1. mars 1935. Regnet pøste ned, men lokalbefolkningen jublet. Før paraden begynte, ble Shirer stående på tribunen ved siden av von Fritsch, og ble overrasket over hans sarkastiske uttalelser om SS og partiet og de ulike topplederne, etter hvert som de dukket opp. «Hans forakt for dem alle var ikke til å ta feil av. Da Hitlers kortesje ankom, mumlet han noe og gikk for å innta sin plass like bak føreren.» von Fritsch var blant de offiserer som deltok på konferansen i november 1937 hvor Hitler la frem sine krigs- og ekspansjonsplaner for overkommandoen. Innholdet av talen er kjent fra referatet som ble utferdiget av Friedrich Hossbach. von Fritsch var opprørt over planene; han mente å vite at Tysklands væpnede styrker ikke var rede for noe slikt. Da Blomberg i 1936 ble utnevnt til generalfeltmarskalk av Hitler, ble von Fritsch utnevnt til den generaloberststillingen Blomberg hadde hatt.
Himmler og Göring anklaget ham for homoseksuelle forbindelser, og dette munnet ut i Blomberg-Fritsch-affæren. von Fritsch var aldri blitt kjent som noen damejeger; han hadde aldri giftet seg og foretrakk å konsentrere seg om sin militære karriere. En konsekvens av saken ble at von Fritsch ble nødt til å trekke seg fra sin stilling den 4. februar 1938. Han ble etterfulgt av Walther von Brauchitsch, som han selv hadde foreslått. Han ble senere frikjent av en æresrett av offiserer under ledelse av Hermann Göring, og ble tilbakekalt rett før utbruddet av andre verdenskrig.
Hans omdiskuterte død
Den 22. september 1939 ble han drept i kamp nær Warszawa mens han personlig inspiserte troppene i fremste rekke. Det er blitt hevdet at han med vilje oppsøkte den livstruende situasjonen.
William Shirer noterte i sin dagbok (utgitt som Berlindagbok) 23. september 1939 at «general von Fritsch, mannen som skapte den moderne tyske hær og deretter trakk seg tilbake umiddelbart før Anschluss fordi han var uenig med Hitler om angrepet på Østerrike, er blitt drept under kampene foran Warszawa. Det høres merkelig, for han førte ingen kommando, men oppholdt seg ved det regimentet han var æresoberst for.» Shirer deltok i generalens begravelse 26. september 1939, og noterte samme dag at det regnet og var kaldt, «en av de ekleste dagene jeg har opplevd i Berlin». Verken Hitler, Ribbentrop eller Himmler var møtt frem, enda de kom tilbake fra fronten samme ettermiddag. De offisielle dødsannonsene brukte ikke det vanlige uttrykket «Død for føreren», men skrev i stedet «Død for fedrelandet». De utenlandske reporterne i Berlin gjettet på at von Fritsch enten var blitt skutt etter ordre fra Himmler, eller tok seg så nær av hele situasjonen, inkludert bombingen av Warszawas sivilbefolkning, at han hadde begått selvmord. Med tanke på trusselen fra polske snikskyttere ble det stilt spørsmål ved hva en general av slik rang hadde ved frontlinjen å gjøre.
Det ble da sagt at von Fritsch ble drept da han slo seg i lag med en rekognoseringspatrulje som tok seg frem i en forstadsgate på østsiden av Weichsel. Mange måneder senere fikk Shirer vite «fra ytterst pålitelig kilde at Fritsch som antatt selv søkte døden, og at tre brev han hadde skrevet like før, beviste det.» I tyske militærkretser ble det sagt at sårene hans ikke hadde vært dødelige, hvis han ikke hadde motsatt seg adjutantens inntrengende bønn om å la seg bringe i sikkerhet i de bakre linjer. I stedet forblødde han ved frontlinjen.
Tidens Krav
Tidens Krav er en lokalavis som utgis i Kristiansund i Møre og Romsdal. Avisen dekker primært Nordmørsdistriktet, som består av 12 kommuner. Tidens Krav konkurrerte tidligere med Nordmørsposten (fhv. Romsdalsposten). I 2020 endret avisen fra seks til fem utgaver i uken. Fra 26. juni 2023 kommer to papirutgaver i uken.
Sjefredaktør per 2023 er Ole Knut Alnæs.
Avisa eier også TV Nordvest
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Darjeeling Himalayan Railway
Darjeeling Himalayan Railway (DHR) er en jernbanestrekning i delstaten Vest-Bengal i India. Linjen er smalsporet - 610 mm (eller 2 fot) og er 86 km lang. Linjen går fra Jalpaiguri (opprinnelig Siliguri) i lavlandet til Darjeeling som ligger over 2 000 moh. Banen ble bygd av britene mellom 1879 og 1881, og regnes som et fremragende eksempel på tidlige fjelljernbaner. Jernbanelinjen var privateid frem til oktober 1948 da driften og eierskapet ble overtatt av regjeringen til det nylig selvstendige India. Godstrafikken ble avviklet i 1993, og pr. 2022 er alle regulære togavganger passasjertog. Togsettets beskjedne størrelse har gitt det kallenavnet «Toy Train» («Leketoget»), og jernbanen har både diesel- og damplokomotiver i regulær trafikk. Darjeeling Himalayan Railway ble ført opp på UNESCOs verdensarvliste i 1999, og turister er en viktig målgruppe. Jernbanen som ble åpnet i 1881, drives i dag (2022) av det statlige foretaket Indian Railways. Linjen har en høydeforskjell på 2 111 meter fra 146 moh ved New Jalpaiguri junction til 2 257 moh ved Ghum. Under monsunen er det ikke uvanlig at vannmasser påfører jernbanelinjen skader slik at deler av strekningen må stenges. Området jernbanen ligger i er også utsatt for jordskjelv. Selskapets hovedkvarter lå først i Darjeeling, men har siden 1915 ligget i Kurseong.
Historie
I 1828 ble Darjeeling etablert som bosetning, og i 1835 ble området utskilt fra kongedømmet Sikkim. Britene anla et sanatorium her for å pleie personell fra East India Company. Omkring 1857 begynte britene å etablere te-plantasjer i åssidene. I 1861 ble det besluttet å bygge en ny og bedre vei fra Siliguri til Darjeeling - en vei som var farbar for okse- og hestekjerrer slik at varer til/fra Darjeeling kunne transporteres mer effektivt (veien heter Hill Cart Road og er fortsatt i bruk). På begynnelsen av 1870-tallet hadde Darjeeling etablert seg som et populært reisemål og kursted blant de britiske koloniherrene i blant annet Kolkata. Darjeeling ligger på litt over 2 000 moh og den svale fjelluften var en kjærkommen avveksling til den varme, fuktige luften nede i lavlandet - særlig om sommeren.
Bakgrunn
Reisen fra Kolkata til Darjeeling kunne ta opp til 2 uker, siden mye av strekningen måtte tilbakelegges i oksekjerrer. I 1878 hadde det statseide selskapet Northern Bengal Railways (NBR) åpnet en metersporet jernbanelinje frem til Siliguri, men derfra og opp måtte fortsatt okse- eller heste-kjerrer benyttes. Også varetransporten opp og ned fra Darjeeling var tidkrevende og kostbar. Dette til tross, hverken NBR eller det privateide Eastern Bengal Railways (EBR) hadde noen tro på at en jernbane fra Siliguri og opp de bratte fjellsidene til Darjeeling ville kunne bli en lønnsom investering. De var derfor ikke interessert i å gi seg i kast med et slikt prosjekt.
Fra idé til realitet
I 1878 besøkte Franklin Prestage Darjeeling. Han var agent for Eastern Bengal Railways, og så straks behovet for en jernbanelinje som effektivt kunne forbinde Darjeeling med Siliguri - og dermed resten av India. Den eksisterende kjerreveien greide ikke å ta unna den økende trafikkmengden, noe en jernbane ville kunne gjøre. Transportkostnadene ville reduseres betydelig - både på varer som ble fraktet opp fra lavlandet, og på teblader fra Darjeelings mange plantasjer som skulle ned i lavlandet for å eksporteres. Prisen på ris var for eksempel mer enn dobbelt så høy i Darjeeling som i Siliguri. Prestage var overbevist om at linjen ville bli lønnsom, men regjeringen ville ikke være garantister for jernbaneprosjektet. Prestage - med støtte fra Vest-Bengals guvernør Sir Ashley Eden - leverte derfor inn en søknad om å få bygge og drive en privat jernbanelinje fra Siliguri til Darjeeling. Året etter, i april 1879 fikk Prestage tillatelse av regjeringen til å opprette selskapet Darjeeling Steam Tramway Company for å bygge jernbanelinjen.
Byggingen av linjen
Sporet skulle for det meste bruke samme trasé som den eksisterende kjerreveien Hill Cart Road, og prosjektet ble i all hovedsak finansiert av investorer i India. Oppdraget med å lede byggingen av banen ble tildelt selskapet Gillanders Arbuthnot & Company.
Byggearbeidene som ble ledet av Herbert Rumsey startet i 1879, og i mars 1880 ble den 31 kilometer lange strekningen Siliguri - Tindharia åpnet. Storbritannias representant i India, Viceroy Lord Lytton var passasjer i åpningstoget til Tindharia. 23. august 1880 var de neste 23 kilometrene opp til Kurseong ferdig. I februar 1881 ble ytterligere 15 kilometer åpnet da Sonada fikk jernbaneforbindelse. I april 1881 nådde jernbanelinjen det høyeste punktet ved Ghum, og 4. juli 1881 var linjen fullført frem til Darjeeling. Byggekostnadene beløp seg til 1 750 000 rupier. Selskapet skiftet i september 1881 navn til Darjeeling Himalayan Railway Company.
Det viste seg at lokomotivene strevde med å forsere stigningene og de krappe kurvene på linjen, og i 1882 - 1883 ble de bratteste partiene ombygd med sikksakk-spor og sløyfer (loop). Dette var nødvendig for at det skulle være mulig å sette inn kraftigere og tyngre lokomotiver på banen.
1881 - 1948
I perioden 1881 til 1948 var DHR et selvstendig privat selskap. I 1914 og 1915 ble linjenettet utvidet med to sidebaner som grenet av nær Siliguri. Den ene (åpnet i 1914) var 112 km lang og gikk sørvestover til Kishanganj. Den andre (åpnet i 1915) var 47 km lang og gikk østover mot Kalimpong. Den sistnevnte fulgte dalføret skapt av elven Teesta, og ble kalt Teesta Valley Extension. Linjen til Kishanganj ble nedlagt etter nasjonaliseringen av DHR i 1948, og store deler av traséen ble brukt til en ny metersporet linje. Teesta Valley Extension ble nedlagt i 1950 etter at flere jordskred påførte linjen omfattende skader.
I 1905 fraktet banen 29 000 passasjerer og 31 570 tonn gods. Aksjonærene fikk utbetalt utbytte på 11-14%. I 1909 og 1910 fraktet banen 174 000 passasjerer og 47 000 tonn gods årlig. De første vognene med boggier ble også introdusert i disse årene. De erstattet de gamle enkle vognene med 4 hjul. I 1919 ble Batasia loop ved Ghum tatt i bruk, og gjorde stigningen opp fra Darjeeling noe mindre bratt. I 1920 fraktet DHR 282 000 passasjerer og 61 704 tonn med gods. Disse tallene inkluderer trafikken på de to sidebanene. I 1930 ble 258 000 passasjerer og 80 000 tonn gods fraktet - på tross av stadig sterkere konkurranse fra veitrafikken. Inntektene fra både passasjer- og godstrafikken hadde imidlertid begynt å falle.
I 1934 ble området rammet av jordskjelv, og både byen Darjeeling og jernbanen fikk omfattende skader. Jernbane ble imidlertid raskt reparert, og bidro med gjenoppbyggingen i Darjeeling ved å frakte byggematerialer og utstyr. Under andre verdenskrig spilte jernbanen en viktig rolle da den fraktet soldater og forsyninger til de mange militærforlegningene rundt Ghum og Darjeeling. I 1944 hadde selskapet 39 operative damplokomotiver og over 2000 ansatte hvorav 400 var ansatt på jernbanens verksteder i Tindharia.
I perioden 1881 til 1948 ble mange av DHRs administrative oppgaver utført av firmaet som sto for byggingen av banen - Gillanders Arbuthnot & Company i Kolkata. Dette omfattet oppgaver omkring det finansielle, juridiske saker samt innkjøpsfunksjoner.