cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sauda
Jordbruk og gruvedrift
Den 3. desember 1900 ble det foretatt en omfattende folketelling i Norge. Denne tellingen viste at det bodde 1580 mennesker i Sauda, og disse var fordelt på fire hovedtyper hushold. Den første var gårdsbrukshushold. Det vil si hushold der menneskene bodde og arbeidet på matrikulert jord på et gårdsbruk. I disse husholdningene fant man et ektepar med barn og gjerne noen tjenere. I Sauda var disse ekteparene som regel selveiende bønder. Den andre gruppen var folkehushold. Det var små hushold hvor det ofte bare bodde en eller to personer som tidligere hadde drevet med jordbruk. Disse hadde gitt fra seg gården på visse grunnlag, og overlevde på ytelser fra den nye gårdeieren. Det kan kalles datidens form for pensjon.
Den tredje gruppen var husmenn, en underklasse av samfunnet på den tiden. Dette var folk som fikk leie et lite stykke jord av en gårdbruker, og de levde av det stykket. Dette var fattige mennesker som måtte spe på med mye ekstraarbeid rundt omkring for å klare seg. Den fjerde og siste gruppen ble kalt andre husholdninger. Dette var en forholdsvis stor gruppe som utgjorde nær 13 % av innbyggerne, noe høyere enn landsgjennomsnittet. De bodde i vanlige hus og tjente penger ved å jobbe for andre. Slik var samfunnet i Sauda før industrien gjorde sitt inntog i 1915, og det som i dag er sentrum besto den gangen for det meste av husmannslapper. Men allerede på 1800-tallet var det mange hotelleiere og handelsmenn som hadde etablert seg der. På det som i dag omtales som «smelteverksområdet» fantes det også etablerte kjøpmenn og gårdsbruk.
Industrialiseringen
Tross både tømmer- og gruvedrift, startet ikke den virkelige industrialiseringen i Sauda før ut på 1900-tallet, da byggingen av Sauda Smelteverk tok til.
Det var amerikanerne som så muligheten for å investere stort i Norge grunnet de enorme kraftresursene landet kunne by på. Den gang måtte prosessindustrien ligge nær kraftverkene, av den grunn at kraften smelteovnene brukte ikke kunne fraktes over for lang avstand uten store tap.
Pengesterke og høytstående menn fra Stavanger besøkte bønder over hele kommunen og kjøpte opp fallrettigheten deres. Det er i etterkant hevdet at bøndene ble lurt, og at de skrev fra seg store verdier. De viktigste forhandlingene ble gjennomført i «Lensmann Tengesdals» hus i Toppadalen. Dette huset, som var av stor historisk verdi for lokalsamfunnet, ble revet av kommunen i 2005.
I 1915 startet Union Carbide Corp. anleggsdrift på området som gikk under navnet Klubben, like bortenfor Øyra (sentrum). I 1923 startet prøvedriften, og skeptiske tilskuere fra Glanahaugen ga uttrykk for sin tvil om hvorvidt dette ville lykkes. To lasteskip, henholdsvis med 1000 tonn malm fra en norsk gruve, og kull fra England, leverte de første råstoffene som behøvdes for å fyre opp «Ovn 2» og «Ovn 3». «Ovn 1» ble bygget ett år senere. I starten produserte ovnene ferrosilisium, og fabrikken hadde 80 ansatte. Etter kort tid i produksjon ble ovnene bygget om til å produsere ferromangan, for det var en legering som solgte bedre på det globale markedet. Antall ansatte økte betraktelig på få år, og en større kraftutbygging tok til for å kunne forsyne smelteverket med energi. I løpet av årene ble land fylt ut for å imøtekomme økt arealbehov, eksempelvis da «Sinterverket» (som skulle produsere sinter, en del av råstoffene som ble brukt i smelteprosessen) ble reist vest for ovnshallene. Sinterverket ble revet i 2007 for å gjøre plass til lagring av råstoffer, og dagens eiere kjøper sinter av utenlandske produsenter.
Andre verdenskrig
Under andre verdenskrig bygget tyske Nordag, i regi av Hermann Göring, et stort aluminiumsverk i Saudasjøen. Produksjonen kom ikke igang før i 1945, like før krigen var over. Grunnet tyskernes aktiviteter i Sauda, Årdal og andre steder i Norge, fryktet saudabuen engelske bombefly. Nordaganleggene var taktiske mål i krigføringskampen mot nazistene. Da krigen var over, ble produksjonen flyttet til nordaganlegget i Årdal. Industribygningene og jernbanesporet mellom Sauda og Saudasjøen ble senere revet av Sauda kommune fordi det ikke var økonomisk forsvarlig å ha det stående. I Årdal investerte staten i anlegget tyskerne hadde bygget, og der fortsatte industrieventyret. Sauda gikk glipp av denne muligheten.
Moderne industri
Eramet Norway samarbeider tett med norske myndigheter, byene og lokalbefolkningen i Sauda og Porsgrunn. De har som mål å være en viktig og naturlig del av lokalsamfunnet. De er opptatt av å bidra til å bygge robuste industriregioner på Vestlandet ved å utvikle arenaer som bidrar til samfunnsbygging der de er etablert.
Byutvikling
Demninger ble murt opp, rør ble lagt, tunneler og fjellhaller ble sprengt ut. Store industrihaller ble reist, og tettstedet utviklet seg i samme takt. I løpet av 1930-årene var Sauda blitt en by med alle tenkelige butikker og tjenester. Eierne av smelteverket lot det dryppe på lokalsamfunnet i form av at de bygde veier, bydeler og samfunnshus som «Sauda klubb» og «Folkets Hus».
Mussjön
Mussjön er en liten innsjø i Offerdal, Krokom kommune, Jämtland, Sverige. Den ligger mellom Bångåsen og Ede.
Sauda
Byutvikling
«Sauda klubb» var en populær møteplass for smelteverksfunksjonærene. Den ble i 1999 solgt ut til privat eier. Bygget er konstruert som et stort teater/flerbrukssal med plass til 200 gjester. Huset er, som mange av byggene i Åbøbyen, tegnet av arkitekten Gustav Helland. I 2018 ble «Sauda klubb» solgt til nye eiere som renoverte eiendommen i perioden 2018–2021. Etter renoveringen er Sauda klubb gjort tilgjengelig for befolkingen.
Nedgangstidene
Smelteverket i Sauda gikk derimot godt, og i 1960-årene var det over 1,300 ansatte der. Tettstedet nådde samtidig en befolkningstopp på ca. 6,700 innbyggere. Siden den tid har folketallet sunket. Kommuneøkonomien, som tidligere har gått i minus, har derimot steget betraktelig i verdi de siste årene. Potensialet for at Sauda vil få flere innbyggere de kommende årene er til stede, og 2007 var et år med befolkningsøkning. Problemet for Sauda har ikke vært utflytting, men at flere mennesker dør enn det blir født. Kommunen har et fødselsunderskudd og et innflytingsoverskudd. I 2007 hadde kommunen 147 tilflyttere og 133 utflyttere.
Kultur
På 1920-tallet kom hoppsporten til Sauda, og da fikk byen også sin første hoppbakke. I 1919 hoppet 16-åringen Reidar Carr 22 meter i Brattebakken, på samme tid som man hoppet 29 meter i Holmenkollen. Også tennissporten har stått sterkt i Sauda, og tettstedet har flere utendørs tennisbaner. I nyere tid har svømming, friidrett, cheerleading, fotball, håndball, innebandy og styrkeløft vært blant idrettene som har fostret topputøvere. Stedet har lange tradisjoner med sport gjennom to idrettslag, henholdsvis Sauda Idrettslag (SIL) og Ny-Von. Nihulls golfbane på Grønsdal i Saudasjøen.
Kommunevåpen
Saudas kommunevåpen er på blå grunn, med tre hvite sikksakk-striper som indikerer et fossefall. Kommunen har lange tradisjoner med utnyttelse av kraft fra fosser og stryk i området, fra sagbruk og møller i middelalderen til moderne og kraftkrevende industri.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Rådhusplassen lokalisert foran Rådhuset i Sauda sentrum. Det er ikke tatt noen beslutninger fra kommunens side om hva som skal settes opp på tusenårsplassen, men den offisielle planen er å reise en 20 meter høy skulptur som skal symbolisere et fossefall i tråd med motivet på kommunevåpenet og den naturresursen som både har gitt navn på og liv til byen siden 1600-tallet.
Harstad stadion
Harstad stadion er stadionanlegg i Harstad i Troms. Fotballbanen har kunstgressdekke med undervarme, og er hjemmebane for Harstad Idrettslag (HIL). Ved siden av banen har HIL klubbhus (åpnet i 2006) og treningshall (Seaworkshallen, åpnet i 2005). Fotballbanen har bare enkle tribuner, men det planlegges å bygge bedre tribuner på anlegget. Anlegget er eid av Harstad kommune.
Harstad stadion har vært hjemmebane for HIL «i alle år» (bortsett fra noen år hvor hovedkampene ble spilt på naturgress på Blåbærhaugen vest for Harstadåsen), og tilhørte også klubben en periode, før det ble gitt gratis til kommunen i 1926. Tidligere ble det også drevet skøyteløping på Harstad stadion. Høydepunktet for denne aktiviteten var at det ble arrangert NM der i 1962.
Som første fotballbane i Norge og fjerde i Skandinavia fikk Harstad stadion kunstgress i 1977. Kunstgresset ble offisielt åpnet 15. oktober 1977, med kamp mellom HIL og Skeid foran nesten 4 000 tilskuere. Kunstgresset har siden blitt skiftet ut flere ganger, senest i 2005. Med kunstgress på arenaen fra høsten 1977 ble det bestemt å flytte den lokale skøyteaktiviteten til Kanebogen stadion.
Kringkastingsselskapet
Kringkastingsselskapet A/S var et privat, norsk radioselskap som ble etablert med faste radiosendinger 29. april 1925 i Oslo og var en forløper til det som senere skulle bli Norsk rikskringkasting (NRK). Selskapet startet imidlertid testsendinger allerede 15. desember 1924, og siden faste prøvesendinger i februar 1925, da Handelsdepartementet ga selskapet konsesjon til å kringkaste. Konsesjonen gjaldt først i en radius på 150 kilometer rundt Oslo. De neste årene fikk Kringkastingsselskapet tillatelse til å sende i en rekke norske byer. Men i 1933 ble kringkasting i Norge nasjonalisert, og selskapet ble innlemmet i den nydannede statlige kringkasteren NRK. Et av radiokanalens kjente programmer var Lørdagsbarnetimen, som startet opp 20. desember 1924.
Om selskapet
Kringkastingsselskapet holdt til i Brødrene Hals Pianofabrik i Stortingsgata 24–26 i Oslo. Per Mathias Jespersen var ansatt som disponent, mens Gunnar Nygård var fullmektig i kontrollen.
Utover i 1920-årene etablerte Kringkastingsselskapet kontorer i andre norske byer. Selskapet fikk konsesjoner for sending i Hamar, Fredrikstad, Rjukan, Porsgrunn og Notodden allerede i 1926, utvidet til Ålesund 1927, videre til Stavanger, Trondheim og Kristiansand (under Julius Hougen og Olaf Benneche) i 1930, samt Bodø i 1931.
I 1933 nasjonaliserte og monopoliserte den norske stat all radiokringkasting i landet, og Kringkastingsselskapet ble innlemmet i den nye, statlige allmennkringkasteren Norsk rikskringkasting. Lokalene i Stortingsgata 24–26 var i bruk frem til etter andre verdenskrig, da NRK flyttet til nye lokaler på Marienlyst i Oslo.
Smeltepunkt
Smeltepunkt er den temperaturen hvor et stoff endrer fase fra faststoff til væske.
Hvis fasen endres motsatt vei (fra væske til faststoff) brukes betegnelsene størkningspunkt om den samme temperaturen. For vann og enkelte andre stoffer brukes betegnelsen frysepunkt istedenfor størkningspunkt.
Smeltepunkt er i motsetning til kokepunkt relativt uavhengig av trykk. Frysepunktet for vann ved 1 bar er definisjonen av null grader celsius (0 ℃).
For de fleste stoffer er smeltepunkt og størkningspunkt like. Vann har smeltepunkt og frysepunkt på 0 ℃. Det finnes imidlertid noen unntak, for eksempel enkelte typer agar smelter ved 85 ℃ og størkner mellom 32 og 40 ℃. Dette fenomenet kalles hysterese. Jod har den særegenheten at det ikke går til flytende form, men fra krystallinsk til gassform. Dette kalles å sublimere.
Sergej Bagapsj
Sergej Uasyl-ipa Bagapsj (abkhasisk: Сергеи Уасыл-иҧа Багаҧшь) (født 4. mars 1949 i Sukhumi, død 29. mai 2011 i Moskva) var en politiker fra den delvis anerkjente de facto uavhengige republikken Abkhasia, som av de fleste land de jure anerkjennes som en del av Georgia.
I sin ungdom var Bagapsh medlem av det georgiske basketballag og han ble uteksaminert fra det georgiske universitetet for subtropisk landbruk i Sukhumi. I 1972 gjennomførte han sin militærtjeneste før han ble instruktør for den regionale komité for Komsomol i Abkhasia. Etter kommunismens fall begynte Bagapsj som forretningsmann og representant for Abkhasia sin regjeringen i Moskva. Bagapsh ble innsatt som statsminister i Abkhasia den 29. april 1997 og han hadde dette embetet frem til 1999. Bagapsj ble valgt til president i 2005, en stilling han hadde fram til sin død i mai 2011.
Fra 2000 til 2004, var Sergei Bagapsj administrerende direktør i det statseide kraftselskapet Chernomorenergo. Tidlig i 2004 ble Bagapsj en av de tre ledere for det nystartede opposisjonspartiet, Forent Abkhasia. Bagapsj døde i Moskva som følge av komplikasjoner etter en lungeoperasjon som avdekket at han hadde lungekreft.
Hōjō Sōun
Hōjō Sōun (japansk: 北条 早雲; født Ise Moritoki 1432, død 8. september 1519), først kjent som Ise Shinkurō, var den første daimyōen over Den senere Hōjō-klanen (Go-Hōjō-shi), en viktig maktfaktor i sengoku-perioden i Japan.
Ifølge noen kilder var han en lavtstående samurai eller rōnin i en lite viktig familie, som riktignok nedstammet fra Taira-klanen, men han kjempet seg oppover og erobret land, og byttet også navnet sitt til det berømte Hōjō-navnet.
Shnikurō hadde riktignok noen viktige familieforbindelser; søstera hans var gift med Imagawa Yoshitada fra den mektige Imagawa-familien. Shinkurō meklet i uenigheten som oppsto mellom Yoshitadas sønn, Ujichika, og Yoshitadas fetter, Oshika Norimitsu, om hvem som skulle være Yoshitadas etterfølger da han ble drept i 1476. Meklingen førte til en midlertidig fred, men da Norimitsu igjen prøvde å ta kontroll over Imagawa-klanen, forsvarte Sōun Ujichika og drepte Norimitsu. Ujichika belønnte Sōun med Kokukuji-borgen. Han fikk kontroll over Izu-provinsen i 1493 etter å ha hevnet et feilgrep begått av et medlem av Ashikaga-klanen, som da styrte shōgunatet. På grunn av sin vellykkede invasjon av Izu, har mange historikere regnet ham som den første «sengoku-daimyō».
Kort etter fikk han kontroll over Odawara, som ble Hōjō-klanens maktsentrum for nesten ett århundre, visstnok etter å ha fått borgherren myrdet da han var ute på jakt. Deretter tok Sōun Kamakura, den gamle shōgunathovedstaden, og Arai-borgen.
Sōun døde året etter, og etterlot det nyoppbygde Hōjō-domene til sin sønn Ujitsuna, som deretter skiftet familienavnet fra Ise til Hōjō og omdøpte posthumt faren til Hōjō Sōun.
Hans Tietmeyer
Hans Tietmeyer (født 18. august 1931 i Metelen i Westfalen, død 27. desember 2016 i Frankfurt am Main i Hessen) var en tysk økonom. Han var fra 1982 til 1989 statssekretær i det tyske finansdepartementet, Bundesfinanzministerium, og fra 1993 til 1999 var han president i Deutsche Bundesbank.
Biografi
Etter å ha avlagt eksamen ved Gymnasium Paulinum i Münster studerte Tietmeyer først katolsk teologi i 1952 og deretter fra 1953 økonomiske fag og samfunnsfag. Han studerte ved Westfälische Wilhelms-Universität Münster i Münster, Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität i Bonn og ved Universität zu Köln. Han tok sin diplomeksamen i 1958 og i 1960 fikk han doktorgraden i økonomi ved universitetet i Köln.
Han var administrerende direktør i Cusanuswerk. Fra 1962 til 1982 var han ansatt i ulike stillinger ved Bundeswirtschaftsministerium. I 1982 ble han statssekretær i det tyske finansdepartementet, Bundesfinanzministerium, en stilling han hadde frem til 1989.
I 1988 ble Tietmeyer utsatt for et mislykket angrep som Rote Armee Fraktion i et brev påtok seg skylden for. Tietmeyer hadde vært heldig da attentatmennenes maskinpistol hadde klikket, og den pansrede tjenestebilen han satt i bare ble truffet av haglskudd.
I Deutsche Bundesbank
Politikken Tietmeyer førte etter Tysklands gjenforening med en sterk renteøkning er kontroversiell, og har av økonomer blitt beskyldt for å ha tidlig avbrutt oppgangstidene etter gjenforeningen og forverret nedgangstidene som senere kom. Blant annet kom Helmut Schmidt i et åpen brev med sterk kritikk av Tietmeyers pengepolitikk, og den skepsisen til EUs pengeunion den representerte. I anledning den tyske markens 60-årsdag i juni 2008, betegnet Tietmeyer likevel euroen som en stor suksess.
Senere år
Han var aktiv som formann i forstanderskapet for Initiative Neue Soziale Marktwirtschaft, finansiert av arbeidsgiverorganisasjonen Gesamtmetall. Fra 2000 var han president for European Business School i Oestrich-Winkel. Som medlem i ulike styrer og utvalg arbeidet han fra 2000 for det tyske regnskapsfirmaet BDO Deutsche Warentreuhand, fra 2001 i privatbanken Hauck & Aufhauser, fra 2002 i irske Depfa Bank og etter et oppkjøp her i 2008 videre hos morselskapet Hypo Real Estate. Fra slutten av mars 2004 var han vært styreformann i representantskapet og aksjonærenes komité i Hauck & Aufhauser.
I september 2006 meldte den britiske avisen The Times at Tietmeyer var kandidat til posten som ny sjef for Vatikanbanken.
Den 15. oktober 2008 kunngjorde forbundskansler Angela Merkel i sin tale til Forbundsdagen i forbindelse med Finanzmarktstabilisierungsgesetz (FMStG) at hun hadde bedt Tietmeyer om å lede en ekspertgruppe som skulle utarbeide forslag til nye regler og reguleringer for finansmarkedene. Dette ble derimot avvist både av opposisjonspartiene, og av CDUs koalisjonspartner SPD, ettersom Tietmayer da satt som medlem i overvåkningsrådet i bankgruppen Hypo Real Estate, som var med på å få skylden for den vanskelige bankkrisen som hadde oppstått. Tietmeyer annonserte kort tid etterpå at han ikke var aktuell for jobben på grunn av den offentlige diskusjonen som hadde oppstått rundt hans person. I november 2008 trakk Tietmeyer seg fra vervet i Hypo Real Estate.
Tietmeyer var æresmedlem i den katolske studentforeningen K.St.V. Arminia Bonn i Kartellverband katholischer deutscher Studentenvereine (KV). Han var medlem i det vitenskapelige pavelige rådet for Centesimus Annus Pro Pontifice‎ (CAPP) og medlem i juryen som annethvert år utpeker vinneren av Westfälischer Friedenspreis.
Tietmayer var æresdoktor ved flere universiteter:
Bordtennisspiller
Tietmeyer var også aktiv som bordtennisspiller. Som spiller for bordtennisklubben TTV Metelen kom han i 1950 med i Oberliga, den øverste tyske bordtennisklassen. I 1954 skiftet han klubb til DJK Köln. I 1956 ble han med bordtennislaget til Universität zu Köln tysk universitetsmester, i finalen i singel tapte Tietmeyer mot Hans-Karl Emmerich. Tietmeyers bror, Klemens, var også aktiv og på 1950-tallet var han blant de sterkeste bordtennisspillerne i Tyskland.
Utmerkelser (utvalg)
Tietmeyer mottok en rekke priser, ordener og utmerkelser. Blant annet:
Leiv Eiriksson
Leiv Eiriksson (norrønt Leifr Eiríksson), også kalt Leiv den hepne (dvs. heldige) (født ca. 973, død ca. 1020), var en norrøn oppdagelsesreisende som huskes for å være den første europeeren som oppdaget Nord-Amerika via Atlanterhavet rundt år 1000. Leiv Eiriksson og hans mannskap var således trolig de første europeere som gikk i land i Amerika, nærmere bestemt det området som senere har blitt identifisert som Newfoundland. Hans ekspedisjoner resulterte i flere bosetninger, men ingen som ble langvarige.
De første årene
Leiv Eiriksson ble født på Island ca. 973 som sønn av nordmannen Eirik Raude fra Jæren og hans hustru Tjodhild. Faren Eirik var en stridbar mann og ble gjort fredløs på Island. Eirik var selv sønn av en norsk fredløs, Torvald Åsvaldsson.
Som ung ble Leiv satt bort til fostring hos en germansk mann på Island ved navn Styrkar eller Tyrke, øyensynlig en klok mann som lærte Leiv både runeskrift og fremmede språk, handel og kunnskaper om planter, fortellinger fra fornalderen og håndtering av våpen. Tolv år var han gammel nok til å flytte tilbake til farens gård. Det er mulig at denne Tyrke er en litterær oppfinnelse ved at han senere i sagaen blir benyttet som et slags sannhetsvitne på at Leiv Eiriksson og mennene hans finner vinranker i Nord-Amerika, og således gir en forklaring til navnet Vinland (se nedenfor).
Leiv hadde to brødre, Torvald Eiriksson og Torstein Eiriksson, og en stridbar halvsøster, Frøydis Eiriksdatter.
Eirik Raude grunnla i år 986 to norrøne bosetninger på Grønland da han ikke lenger kunne oppholde seg på Island på grunn av nok et drap. Han kalte det ene bygdelaget, som lå lengst syd, for Austerbygd og noen dagsreiser lenger nord lå Vesterbygd, tilsvarende en sjøreise mellom Bergen og Bodø. Eirik Raude selv slo seg ned helt sydvest i Eiriksfjord på en gård han kalte for Brattalid. Han ga også navn til landet, Grønland, noe han håpet skulle trekke til seg flere folk.
I Norge
I en alder av tyve år fikk Leiv sitt eget skip og mannskap for å kunne seile til Norge. Underveis driver han av og blir værende på Suderøyene (Hebridene) nordvest for Skottland mens han venter på bør til Norge, og sommeren går. En grunn til at tiden går er at han treffer en kvinne der, Torgunna, som han får et intimt forhold til. Da han igjen vil reise videre vil Torgunna være med, men det ønsker ikke Leiv. Hun forteller ham da at hun er med barn, og det er sikkert en sønn.
Sagaen forteller at hun på den ene siden er av høy byrd, men på den annen side at «Leiv merket at hun visst skjønte seg på trolldom». Hennes trolldomskunster blir ikke utdypet, og er nok en litterær forklaringskonstruksjon på at han en stund er forelsket i henne, og deretter svikter henne. En mann som forlater en gravid kvinne er en niding, men kanskje ikke hvis hun er trolldomskyndig.
Han vil ikke ta henne med for det ville være bruderov, sier Leiv. Hun lover ham at når barnet blir født skal hun få sendt ham til Grønland, og før eller siden skal hun nok selv komme etter. Leiv ga henne en ring, en grønlandsk vadmelskappe og et tannbelte som avskjedsgave. Sagaen nevner at gutten faktisk kom til Grønland, han het Torgils og at Leiv godkjente ham som sin sønn. Torgunna blir derimot ikke nevnt senere.
Om høsten i 999 kommer Leiv fram til Norge hvor den kristne Olaf Tryggvason var konge. Leiv ble vinteren over i Norge. Leiv lot seg kristne og døpe, noe som nok var en nødvendighet for å kunne få avsetning på handelsvarene han hadde med seg. Etter sigende skal kongen ha likt den langveisfarende farmannen. Om våren 1000 var Leiv klar for tilbakefarten. Olav Tryggvason hadde ikke bare en bønn til Leiv om å ta med seg en prest til Grønland, men også et vanskelig oppdrag: Han skulle kristne befolkningen på Grønland. Kong Olav Tryggvason skulle derimot bli drept i slaget ved Svolder senere det samme året. Vel tilbake på Grønland gikk kristningen sin gang, unntatt Eirik Raude som var for gammel til å endre det han trodde på.
Leiv kjøpte skipet til Bjarne Herjolvsson. Denne hadde i 986 kommet ut av kurs på seilasen til Grønland og sett nytt land i vest. Bjarne hadde derimot ikke gått i land på nye og ukjente stedet, men det aktet Leiv Eiriksson noen år senere å gjøre.
Leiv Eirikssons seilas
Det er to kilder til hva vi vet om Leiv Eiriksson, Eirik Raudes saga og Grønlendingenes saga som begge forteller om de samme hendelsene, men med noen mindre ulikheter. Den førstnevnte sagaen forteller at Leiv kom ut av kurs og kom til Vinland. Sistnevnte saga forteller at Leiv satte seil fra Brattalid omtrent år 1000 for å følge Bjarne Herjolvssons rute med et mannskap på 35 mann, men i motsatt rekkefølge.
Grønlendingenes saga forteller at Leiv ville ha far sin med som leder på turen. Eirik Raude lot seg overtale, men da han skulle ri ned til skipet, snublet hesten og Eirik falt av og skadet seg. Det tok han som et varsel om at han skulle bli hjemme. Således ble Leiv leder for ekspedisjonen.
Etter å ha seilt nordover langs kysten av Grønland ved å følge Bjarnes rute i omtrent 965 km kom han til et land dekket av isbreer og flate steinheller. Han kalte det derfor for «Helleland». Det var sannsynligvis dagens Cape Aston på 70° nordlig bredde på Baffinøya. Lenger mot syd var det neste landet han kom til flatt og skogkledd og med hvite sandstrender, men uten beitemarker. Han kalte det for «Markland», og det var antagelig dagens Labrador på østkysten av Canada.
Vinland
Etter Markland seilte de ytterligere sørover i to dager og kom atter over nytt land hvor de gjorde landgang. Dette landet virket svært innbydende. Selv duggen på gresset virket søtt som honning. Leiv fikk bygget noen buer, men landet var så rikt at han fikk deretter bygget seg et skikkelig langhus for vinteren. Det var nok ørret i elvene, torsk i sjøen og klimaet var mildt med lite frost om vinteren og gresset holdt seg grønt året rundt. Det var gode marker for krøtter og det var rike skoger som dekket landet. De ble på dette stedet over vinteren.
Grønlendingenes saga gir følgende beskrivelse:
Mens de er der blir Leivs fosterfar Tyrke borte og Leiv sørget over ham, men så dukker han likevel opp igjen:
Helge Ingstad
Lenge visste man ikke hvor i Nord-Amerika Leiv Eiriksson gikk i land, men i 1960 fant den norske oppdageren Helge Ingstad arkeologiske spor på nordsiden av provinsen Newfoundland og Labrador i Canada, på et sted som i moderne tid heter L'Anse aux Meadows.
«Det var noe besnærende, nesten trolsk over disse tuftene», fortalte Helge Ingstad senere til NRK. «De var knapt synlige over bakken, men liknet nøyaktig på dem jeg hadde sett på Grønland. De lå høyt oppe på en slette med utsikt over gressgangene og havet. Det grep meg med en gang. Jeg følte det. Dette var sagaens Vinland. Men bare utgravninger kunne bevise det.»
Etter åtte år med utgravninger ledet av Ingstads kone, arkeologen Anne Stine Ingstad, kom sannheten for dagen: Det overgrodde viste seg å være restene av en norrøn bosetning. Sannsynligvis Leiv Eirikssons boplass i den nye verden. I 1968 fant man det endelige beviset. En grønn ringnål av bronse – en ringnål av norrøn type. Det ble funnet åtte hus, pluss noe som kan ha vært et niende hus. Den største bygningen var på 24 meter. Det har også vært et naust der og ei smie med en stor jordfast ambolt. Beinrester tyder på at gris har vært en del av dyreholdet. Radiologiske dateringer av kull, bein og torv dateres tilbake til rundt år 1000, og viser at den norrøne oppdagelsen av Nord-Amerika er et historisk faktum.
Det vokser derimot ikke vindruer her. Antagelig er forklaringen i Grønlendernes saga, som ikke nevnes i Eirik Raudes saga, et senere tillegg. Innslaget med sydlendingen Tyrke synes å være en litterær konstruksjon som er satt inn som et sannhetsvitne. Den kritiske norske historikeren Claus Krag mener at vinrankene er en idyllisk referanse til nyoppdagede «lykkelandet» som «Vinland hit Goda», og sier seg således enig med Helge Ingstad og andre norske historikere som mener at «vin» her betyr «naturlige åpne gressmarker», altså områder som ikke trenger å ryddes for skog, tilsvarende som de norrøne navnene Bjørgvin og Granvin. Vin-navnet er også mye brukt på Jæren hvor Eirik Raude kom fra.
Den nordnorske forfatteren Ståle Botn skriver «Når en ser drivisen ute mot Labrador-havet, er det ikke mye som minner om land med vinstokker og druer. Derimot kan en lett forestille seg ordet ‘vin’ knyttet til beitemarkene, altså Vinland i betydningen ‘Gresslandet’.»
Om våren drar Leiv Eiriksson og mannskapet hans tilbake mot Grønland. Med seg har de en tømmerlast. På et skjær utenfor Grønland ser Leiv noe de andre ikke ser, at et mannskap med norrøne menn har forlist. «Er det folk som trenger oss og er i nød, da må vi hjelpe dem», lar sagaen Leiv si. Således berger Leiv 15 mann og en del av utstyret deres. Han ble siden kalt Leiv den hepne, det vil si at han hadde hell med seg. Den samme vinteren dør Eirik Raude.
Ettermæle
Overraskende nok var det svært få som gjorde nye ekspedisjoner til Vinland. Leivs søster Frøydis og en mindre gruppe mennesker forsøkte å bo der, men fikk problemer med den lokal befolkningen, skrælinger som de norrøne kalte dem. På grunn av dette forble Europa ukjente med oppdagelsen av den nye verden inntil italieneren Christofer Columbus gjenoppdaget Nord-Amerika flere århundrer senere.
Sagaen forteller at Leiv Eiriksson seilte enda en tur til Norge i 1003. Reisen kan ha hatt flere grunner, at det var en handelsreise, at han skulle rapportere til norskekongen om kristningen av Grønland og at han ville hente sønnen sin Torgils til seg. Hvorom allting er, Leiv døde en gang før 1025. Da rådde sønnen Torgils Leivsson på Brattalid og var høvding i Eiriksfjord. Den sparsomme norrøne bosettingen i Vinland fikk ikke varig betydning som koloni eller handelsstasjon. Avstanden til Grønland, Island og Norge ble nok for stor. I tillegg døde den norrøne bosetningen på Grønland ut på 1400-tallet da klimaet forverret seg.
I Canada lærer kanadiere at vikingene gjenoppdaget Canada (og Nord-Amerika) og Canadas Museum of Civilisation i Gatineau i provinsen Québec har en utstilling som viser vikingenes historie i Canada. I 1964 erklærte den amerikanske presidenten Lyndon B. Johnson den 9. oktober for å være «Leif Erikson Day» i De forente stater, men i dag lærer amerikanere fremdeles at Christofer Columbus gjenoppdaget Nord-Amerika.
Det har vært en del stridigheter i spørsmålet om Leiv Eirikssons nasjonalitet, var han norsk eller islandsk? Hans far Eirik Raude var født i Norge, mens Leiv Eiriksson ble født på Island, men både far og sønn slo seg ned på Grønland hvor de levde til de døde.
Frank Sherwood Rowland
Frank Sherwood Rowland (født 28. juni 1927 i Delaware, Delaware County, Ohio, død 10. mars 2012) var en amerikansk kjemiker. Han ble tildelt Nobelprisen i kjemi sammen med Paul J. Crutzen og Mario J. Molina i 1995, for deres arbeid innen atmosfærekjemien, spesielt for å ha påvist sammenhengen mellom KFK-gass og nedbrytingen av ozonlaget.
Crutzens, Molinas og Rowlands forskning klargjorde hvordan ozon ble dannet og brutt ned gjennom kjemiske prosesser i atmosfæren. De viste også hvor følsomt ozonlaget er mot påvirkning fra menneskelige utslipp av ulike gasser i atmosfæren. Gjennom å tidlig advare mot følgene av for eksempel ukontrollerte utslipp av freoner, startet de en debatt som senere ledet til en lovfestelse mot slike utslipp i mange land.
Allison Janney
Allison Brooks Janney (født 19. november 1959 i Boston i Massachusetts) er en amerikansk skuespiller.
Karriere
Janney studerte ved Royal Academy of Dramatic Art etter uteksamineringen fra Kenyon College i 1982. I 1996 spilte hun i skuespillet Present Laughter på Broadway. Hun har blitt nominert til to Tony Awards for Broadway-oppsetningene A View From the Bridge (1997) og 9 to 5 (2009). Janney har vunnet sju Primetime Emmy Awards for arbeidet på fjernsyn, blant annet for rollen som C. J. Cregg i dramaserien Presidenten (1999–2006). I 2014 vant hun en ny Emmy-pris for gjesterollen som Margaret Scully i dramaserien Masters of Sex. Hun har også vunnet priser for rollen som Bonnie Plunkett i komedieserien Mom (f.o.m. 2013).
Janney har også spilt i flere filmer, blant annet Presidentkandidaten (1998), Drop Dead Gorgeous (1999), 10 ting jeg hater ved deg (1999), The Hours (2002), Oppdrag Nemo (2003), Over hekken (2006), Hairspray (2007), Juno (2007), The Way, Way Back (2013), Mr. Peabody & Sherman (2014), Tammy (2014), Get on Up (2014), Spy (2015), Oppdrag Dory (2016), The Girl on the Train (2016) og Tallulah (2016).
Hun har vunnet flere bransjepriser for rollen som Tonya Hardings mor LaVona Fay Golden i den mørke humorfilmen I, Tonya (2017). Janney vant en Golden Globe, en Screen Actors Guild Award, en Critics' Choice Movie Award og Oscar for beste kvinnelige birolle for rolleskildringen. Kjetil Lismoen fra Aftenposten roste Janneys rolletolkning: «Hun er tildelt filmens beste replikker, og leverer dem med nådeløs timing og overbevisende selvforakt.»
Hun har for øvrig vunnet to Screen Actors Guild Award for ensemblearbeidet i filmene American Beauty (1999) og Barnepiken (2011).
Blinkfestivalen
Blinkfestivalen er en festival som har blitt arrangert i Sandnes siden 2006. Det er konkurranser i skiskyting og langrenn som foregår på rulleski der verdenseliten i begge grener deltar. Samtidig blir det også konkurrert i aldersbestemte klasser. I 2008 hadde festivalen 40 000 tilskuere. Det er Axelar, Norges Skiforbund, Norges Skiskytterforbund, og Sandnes kommune som arrangerer festivalen.
Skyteduell
Menn    :Simon Schemp
Skiskyting jaktstart
Kvinner: Simone Hauswald
Menn: Simon Eder
Skiskyting sprint
Kvinner: Marie Dorin
Menn: Michael Rösch
10 km fristil kvinner, 15 km fristil menn
Kvinner: Marit Bjørgen
Menn: Øystein Pettersen
Langrenn sprint
Kvinner: Marit Bjørgen
Menn: Josef Wenzl
Valen-koret
Valen-koret var et norsk blandet kor med tilholdssted i Sandefjord. Koret ble etablert i 1964 etter initiativ fra Sverre Valen, og bestod frem til vinteren 2017 da det ble oppløst grunnet manglende rekruttering og et større generasjonsskifte.
Koret bestod gjennom årene av rundt 50 medlemmer fra hele Vestfold. Valen var selv dirigent for koret frem til 1995. Korets neste dirigent var Jan Helge Trøen, som i 1999 ble etterfulgt av Bård Bonsaksen. Høsten 2015 ble Guy Poupart dirigent; han var korets musikalske leder frem til nedleggelsen i 2017.
De deltok flere ganger ved Vestfold Festspillene, ved Olavsfestdagene i Trondheim og Kirkefestspillene i Kristiansand, og hadde en lang tradisjon med julekonserter i kirker i hele Vestfold. Koret deltok også under utdelingen av Nobels Fredspris i 1989, som ble tildelt Dalai Lama.
Kjerrat
En kjerrat (fra tysk: Kehrrad, vendehjul) er en vanndrevet heisinnretning eller transportbånd. Kjerrater kjennes både som transportinnretninger for tømmer (kan også være andre gjenstander enn tømmer), og som et reversibelt vannhjul til drift av heiseinnretninger benyttet ved gruvedrift.
Den eldste kjente dokumentasjon på en kjerrat stammer fra et bergverk i Ungarn i 1439. I Agricola sitt verk De Re Metallica fra 1556 er det første gang den blir beskrevet i en lærebok om bergverksdrift.
Tømmertransport
Et vannhjul driver en endeløs kjetting som går rundt. Kjettingen følger tømmerrennen (banen) hvor tømmeret skal transporteres og er utstyrt med kroker som fester seg til tømmeret og drar det frem. Tømmeret ble på denne måten heist ved hjelp av en skråttliggende renne eller fraktet i horisontale renner.
Innretningen ble benyttet til å frakte tømmeret opp fra elvene til sagbruk eller papirfabrikker eller isteden for tømmerfløting der dette ikke var egnet.
Betegnelsen brukes også om horisontalt, langsgående matebord (transportbånd) for tømmerstokker i sagbruk.
Bergverksdrift
Et reversibelt vannhjul til drift av heiseinnretninger for stein. Det kunne være et vannhjul med to skovlerader (i hver sin retning). Ved å snu retningen kunne man heise kurvene opp og ned i sjakten, det var også nødvendig med et godt bremsesystem.
Innretningen ble benyttet ved bergverk for å heise malm og stein opp fra gruvene. En kjerrat kunne erstatte to hestevandringer.
En kjerrat bygget på Kongsberg i 1870 angis å ha heiste fra 342 meters dybde med en hastighet på 1 meter i sekundet.
Andrea Sivertsen Broholm
Andrea Sivertsen Broholm (født 12. september 2002 i Trondheim) er en norsk fotballspiller som spiller for KIL/Hemne.
Kjerrat
Skogbruk
Det har vært flere kjerrater i Norge i forbindelse med tømmerfløting, sagbruk og papirfabrikker.
Andrea Sivertsen Broholm
Tiller
Broholm spilte for Tiller IL i Trondheim i aldersbestemte klasser ut 2017. Tiller vant cupfinalen under Norgesmesterskapet i fotball for jenter 16 år 2017, da de vant 2-1 over Stabæk. Broholm var der lagkaptein for Tiller.
Trondheims-Ørn
Broholm gikk til Trondheims-Ørn foran 2018-sesongen. I 2018 spilte hun både på J19-laget og Trondheims-Ørn 2 i 2. divisjon, og hun debuterte på elitelaget 31. mai 2018 i cupkamp mot KIL/Hemne, der Ørn vant 7-0. De endte på tiendeplass i Toppserien 2018, og ble slått ut i kvartfinalen i cupen. J19-laget ble slått ut i semifinalen i cupen for J19-lag i 2018.
Kjerrat
Skogbruk
Kjerrat-anlegget i Åsa var den største med 12 vannhjul og spesielt for denne var at mange kjerrater var koblet sammen over en lang strekning. Anlegget var bygget for å transportere tømmer fra Steinsfjorden opp åsen til Damtjern og Storflåtan på Krokskogen for videre fløtning ned Sørkedalsvassdraget til Bogstadvannet. Totalt hadde kjerraten en høydeforskjell på 389 meter over en totallengde på 3 900 meter. Kjerraten hadde en hastighet på omkring 1 km/t og samlet kapasitet var på ca. 240 stokker i døgnet, eller en stokk hvert sjette minutt. Vannrennene gikk over vannhjulet og på vannhjulets aksling var det et hjul med pigger som trakk kjettingen. Rullebanene hadde to «etasjer», på den øvre gikk stokkene og kjettingen, på den nedre gikk kjettingen i retur. Kjettingen var laget på Bærum Verk og veide til sammen 180 tonn. Bakgrunnen for anlegget var mangel på tømmer i Nordmarka og på Krokskogen etter sterk hogst. Peder Anker ønsket å frakte tømmer fra skogeiendommene sine i Etnedal og langs Begna til sagbrukene ved Lysakerelva.
Andrea Sivertsen Broholm
Trondheims-Ørn
Også i 2019 spilte hun både for Trondheims-Ørn og Trondheims-Ørn 2. Trondheims-Ørn 2 kom på tredjeplass i 2. divisjon fotball for kvinner 2019, mens Trondheims-Ørn kom på sjuendeplass i Toppserien 2019 og ble slått ut i semifinalen i cupen.
Kjerrat
Skogbruk
Kjerraten i Buvika var en del av transportsystemet for å frakte tømmer fra Mangenvassdraget til Haldenvassdraget. I forbindelse med Otteidkanalen, som ble bygget for å frakte tømmer fra svenske Store Le, til Øymarksjøen, ble det bygget dampdrevne kjerrater som hjalp til med transporten. På Spillum Dampsag & Høvleri var det også en kjerrat, den er nå en del av Norsk Sagbruksmuseum.
Andrea Sivertsen Broholm
KIL/Hemne
I 2020-sesongen spiller hun for KIL/Hemne i 1. divisjon.
Norge
Broholm har landslagskamper på både U15-, U16-, U17-, U18- og U19-nivå. Pr september 2020 har hun ett landslagsmål - hun scoret i bortekamp mot England i april 2018, der hun også ble kåret til banens beste spiller.
Kjerrat
Skogbruk
I Kaldvellelva var det tre kjerrater oppført på 1890-tallet ved Sliberifossen, Årdalsstemmen og Kaldvellstemmen. Kjerraten ved Kaldvellstemmen ble drevet med turbin, de to andre med vannhjul der vannet ble ført i renne på undersiden av hjulet. En kjetting med pigger hektet seg fast i tømmeret og trakk stokkene langs en renne ved fossen.Rennene var rundt 30 m lange, 1 m brede og 40 cm høye. Kjerraten ved Kaldvellstemmen var i bruk til 1955.
Engebret Soot anla i 1837 en vanndrevet kjerrat over Otteid mellom Store Le og Øymarksjøen. Opprinnelig hadde Soot brukt hester til å kjøre tømmer over Otteid, deretter satte han opp en kjerrat drevet okser.
Ved Borregaard i Sarpsborg ble fløtet tømmer tatt opp fra Glomma med en kjerrat til kappsaga. I 1908 ble det satt opp en kran til erstatning for kjerraten.
Bergverk
Innen bergverksdriften fikk Kvikne landets første kjerrat i 1710 (brukt til heising av stein) og dette var trolig første gang vannkraft ble brukt på denne måten i bergverk i Norge (på Kongsberg ble vannhjul brukt til lensing fra 1644). Kongsberg fikk sin første kjerrat i 1727, Løkken rundt 1745, Folldal rundt 1750 og Røros i 1765. Selbu kobberverk hadde kjerrat fra 1802, en privat blygruve på Eiker og et lite gullverk på Eidsvold hadde kjerrater.
Kjerratmuseet
Kjerratmuseet som ble åpnet i 2006 ligger i Åsa. Her står det blant annet en 13 meter lang terrengmodell av kjerrattraseèn i Åsa, samt en modell av et hjulhus i målestokk 1:10. Hjulhus nr. 5 lenger oppe langs vassdraget er en rekonstruksjon i opprinnelig størrelse. Museet forvaltes av Foreningen Kjerratmuseet på frivillig basis.
Mike Zeck
Michael J. Zeck (født 6. september 1949) er en amerikansk tegneserietegner. Han er mest kjent for sitt arbeid for Marvel Comics' superheltserier. Hans mest kjente serier er Secret Wars (med Jim Shooter), the Punisher (med Steven Grant) og Spider-Man-historien Kraven's Last Hunt (med J. M. DeMatteis) samt flere nummer av Captain America.
Liste over kulturminner i Ringsaker
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Niels Viggo Bentzon
Niels Viggo Bentzon (født 24. august 1919 i København, død 25. april 2000) var en dansk komponist.
JK Narva Trans
FC Narva Trans er en estisk fotballklubb fra Narva. Klubben ble grunnlagt i 1979. De spiller i Meistriliiga, det høyeste nivået i det estiske divisjonssystemet. De spiller sine hjemmekamper på Narva Kreenholmi Staadion.
Karl Carstens
Karl Carstens (født 14. desember 1914 i Bremen, død 30. mai 1992 i Meckenheim) var en tysk konservativ politiker (CDU). Han var Forbundsrepublikken Tysklands president fra 1979 til 1984.
Bakgrunn
Etter Abitur i 1933 studerte han jus og statsvitenskap i Frankfurt am Main, Dijon (Frankrike), München, Königsberg og Hamburg, hvor han i 1936 tok den første og i 1939 den andre juridiske statseksamen. Han ble medlem av SA i 1933 og meldte seg inn i NSDAP av karrièregrunner i 1940. I 1938 ble han dr. jur. Han deltok som soldat under krigen, og virket deretter som advokat. I 1949 tok han dessuten en LL.M.-grad ved Yale University i USA.
Karriere
Han arbeidet som rådgiver for senatet i Bremen frem til 1953, og var tilknyttet universitetet i Köln, hvor han tok sin habilisasjon i 1952. I 1954 trådte han inn i den tyske utenrikstjenesten. Han var fast representant ved Europarådet i Strasbourg frem til 1955, og var deretter ved ministeriet i Bonn, hvor han ledet avdelingen for Vest-Europa. I 1960 ble han professor i stats- og folkerett ved universitetet i Köln. Mellom 1970 og 1972 ledet han Forschungsinstitut der Deutschen Gesellschaft für Auswärtiges Politik i Bonn.
I 1955 ble han medlem av CDU. Han var statssekretær i utenriksministeriet fra juli 1960 til desember 1966, og deretter frem til 1968 statssekretær i forsvarsministeriet. Fra 1968 til 1969 var han som statssekretær sjef for kanslerkontoret. Mellom 1972 og 1979 var han medlem av det tyske parlamentet. Fra mai 1973 til oktober 1976 var han formann for CDU/CSU-fraksjonen. Etter de føderale valgene i 1976 ble han valgt til forbundsdagspresident. Ved presidentvalget i 1979 ble han Tysklands president. Av aldersgrunner avsto han fra en andre periode og ble etterfulgt i 1984 av sin partifelle Richard von Weizsäcker.
Carstens er bl.a. kjent for å ha fordømt forfatteren Heinrich Böll for å være en tilhenger av venstreekstrem terrorisme (særlig RAF).
Æresbevisninger
1979 fikk han Karlsprisen fra byen Aachen, og ble dessuten æresborger av Bonn, Berlin samt universitetet i Köln. I 1987 mottok han Hanns Martin Schleyer-prisen og Humboldt-selskapets gullmedalje. I 1990 mottok han gullmedaljen fra Fondation Jean Monnet pour l'Europe samt den Europeiske Karlsprisen fra Sudetendeutsche Landsmannschaft.
Trimaran
Se også:
Vapor Trails
Vapor Trails er det 17. studioalbumet av det kanadiske progressive rockebandet Rush. Det ble utgitt i 2002 på Atlantic Records.
Utigvelsen av Vapor Trails markerte bandets første utgivelse av nye sanger på hele seks år. Albumets lydbilde er et tydelig resultat av de mange endringene som Rush-lydbildet hadde gjennomgått i løpet av årene. På Vapor Trails er det ikke keyboard og ingen tradisjonelle gitarsoloer. I stedet brukes det en mer «ren» gitartone, mye vokal, og en mørkere tone i musikken og tekstene.
Sporliste
Alle tekstene er skrevet av Neil Peart og all musikken er skrevet av Geddy Lee og Alex Lifeson
Ongul
Ongul er den største øya i øygruppen Flatvær i Antarktis. Øya er 2,4 kilometer lang og ligger på østsiden av innløpet til Lützow-Holmbukta ved Kronprins Olav Kyst i Dronning Maud Land.
Shadiri Bwogi
Han representerte Uganda under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i åttendedelsfinalen.
Ongul
Øya ble kartlagt av norske kartografer basert på flyfotografier tatt under en av Lars Christensens ekspedisjoner i 1936–37. Øya fikk navn etter dens fiskekrokform («ongul»), men i 1957 avdekket en japansk forskningsekspedisjon at den ene delen er en separat øy, Øst-Ongul, der Japans helårsbemannede forskningsstasjon Syowa er etablert.
Tysvær
Tysvær er en kommune i Rogaland. Den grenser i nord mot Sveio og Vindafjord og i vest mot Karmøy og Haugesund. I Boknafjorden er det kort vei østover til Suldal kommune og sørover til Finnøy og Bokn. Det høyeste fjellet i kommunen er Lammenuten som er 631 meter over havet.
Kommunen er kjent for sine mange fjorder som river opp landskapet og for sin naturprakt med mange idyller. Her finner du 220 km. med kystlinje med vekslende natur som svaberg, lyngheier, fjell og åser, dype fjorder og velholdt kulturlandskap.
Det dårlige jordsmonnet i ytre deler av kommunen var en av grunnene til at den store utvandringen startet fra Tysvær, med Cleng Peerson som reiste til Amerika og fant nytt land. Det samme landskapet inspirerte og trollbandt en av våre største kunstmalere, Lars Hertervig. På den eneste øyen med fastboende, Borgøy, ble kunstmaleren født.
Næringsliv
Statoil Kårstø er den største private bedriften i Tysvær med over 500 arbeidsplasser. Tysvær er også en stor landbrukskommune i Rogaland. Over 150 melkeprodusenter er hoveddelen av næringen, i tillegg er det mange gårder som driver med sauedrift. Det finnes over 330 gårder med et samlet jordbruksareal på cirka 50,000 dekar.
Skjold, Tysvær 1837–1965
Gamle Skjold herred ble opprettet i 1837 og omfattet Skjold, Tysvær og Vats. Herredet ble delt i 1849, hvorav den sydvestlige delen av herredet fikk navnet Tysvær og hadde ved delingen 2,058 innbyggere, mens det resterende Skjold hadde et folketall på 3,439. En ny deling av Skjold skjedde i 1891, da også Vats (Vass) ble eget herred. Vats utgjorde den østlige delen av herredet, og hadde ved delingen 1,095 innbyggere, mens den gjenværende vestlige delen, Skjold, hadde et folketall på 1961.
Nedstrand 1837–1965
Det opprinnelige Nærstrand herred ble opprettet i 1837 og omfattet også Sjernarøy. Herredet ble i 1868 delt i fastlandsdelen Hinderaa med 1680 innbyggere og øydelen Sjærnerø med et folketall på 922. Hinderaa byttet navn til Nerstrand 10. august 1881 og til Nedstrand i 1917.
Avaldsnes 1837–1965
Det opprinnelige Avaldsnæs med Kopervik herred ble opprettet i 1837. I 1866 ble Kopervik ladested skilt ut, og i 1909 ble Kopervik landsogn skilt ut fra Avaldsnes. I 1965 ble Avaldsnes delt og innlemmet i nye Karmøy og Tysvær kommuner.
Tysvær fra 1965
De vestlige bygdelagene i dagens Tysvær, Førre ved Førresfjorden, Frakkagjerd, Aksdal, Gismarvik, Stegaberg og Høie lå i Avaldsnes kommune, som ble delt mellom Tysvær og Karmøy i 1965. Herfra fikk den nye kommunen 994 innbyggere.
Tidligere Tysvær herred omfattet bygdelagene Hetland, Førland, Tysværvåg og Slåttevik ved Førlandsfjorden, Falkeid og Kårstø ved Boknafjorden og Hervik ved Hervikfjorden. Disse områdene utgjør den sydvestlige delen av dagens Tysvær kommune og hadde 1862 innbyggere i 1965. Det er interessant å legge merke til at i løpet av 115 år som eget herred hadde folketallet sunket med nesten 10 % i Tysvær.
De østlige bygdelagene, Espevik, Muslandvåg, Hindervåg, Amdal og Nedstrand langs Nedstrandsfjorden og Vindafjorden lå i Nedstrand kommune, som i sin helhet gikk inn i Tysvær i 1965. Her var det 1,200 innbyggere, som var en nedgang nærmere 30 % på underkant av 100 år.
De nordlige bygdelagene, Straumen (Skjoldastraumen) ved Skjoldafjorden, Stakland og Grinde ved Grindafjorden, Våg og Sundfør lå i Skjold kommune, som ble fordelt mellom Skjold og Vindafjord i 1965. Herfra fikk den nye kommunen 1,133 innbyggere.