cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vincenzo Albrici
Karriere
I 1667 ble han kapellmester ved Chiesa Nuova i Roma hvor han var i seks år. På oppdrag av dronning Christina av Sverige engasjerte sangeren Alessandro Cecconi ham høsten 1652 som visekapellmester i en italiensk operatrupp. Albricis far og broren Bartolomeo var med som sangere. Truppen framførte dramatiske verk og utdrag av operaer.
Elias Volan
Andre verdenskrig
Volan samarbeidet i denne perioden med det upolitiske Administrasjonsrådet, som hadde overtatt statsstyret som forretningsførende «regjering» etter at tyskerne hadde tvunget Quisling til midlertidig å tre tilbake.
Vincenzo Albrici
Karriere
Etter at dronningen abdiserte i 1654 ble Albrici musiker ved hertugen av Pfalz-Neuburgs hoff. Deretter fulgte et kort opphold i Italia, og fra 1659 virket han ved hoffet i Dresden, hvor han i 1663 ble utnevnt til kapellmester. Etter kurfyrst Johan Georg III av Sachsens død i 1680 avskjediget den nye tjenesteherren alle italienske musikere. Albrici var organist ved Thomaskirken i Leipzig ett års tid og fra 1681 og til sin død kapellmester ved Augustinerkirken i Praha.
Bartolomeo Albrici (ca 1640 – etter 1687) arbeidet en tid med sin eldre bror Vincenzo i Dresden, senere var Bartolomeo cembalist, klaverlærer og komponist ved det kongelige hoff i London.
Elias Volan
Andre verdenskrig
Volan var involvert i riksrådsforhandlingene i 1940. Fredag 14. juni fant det sted et møte i Administrasjonsrådets lokaler i regjeringsbygningen. Der deltok Volan fra LO, Administrasjonsrådet, høyesterettsjustitiarius Paal Berg, biskop Eivind Berggrav, og Stortingets visepresident Magnus Nilssen. Volan tok til orde for å la Sverige bistå med å slutte fred med Tyskland og at kong Haakon skulle abdisere til fordel for kronprins Olav og at Arbeiderpartiet, Bondepartiet, Høyre og Venstre skulle danne regjering. Samme kveld og dagen etter ble det arrangert nye møter der også flere representanter for Arbeiderpartiet, Bondepartiet, Høyre og Venstre deltok. De 22 deltakerne skrev under på en anmodning til Høyesterett om å innkalle Stortinget til møte for å etablere et riksråd. Berg, Berggrav og Ole F. Harbek fra Administrasjonsrådet ble utpekt til å forhandle med Rikskommisariatet. De tre møtte tyskernes representant Hans Dellbrügge om kvelden 15. juni der Dellbrügge viste til at Stortinget en gang før hadde avsatt en konge (7. juni 1905), og at dette kunne gjøres igjen.
Vincenzo Albrici
Musikk
Ved siden av en rekke kirkemusikalske verk som messer og «kirkekonserter» skrev Albrici en del flerstemmige sinfonias og annen kammermusikk for ulike besetninger. Samtidige hoffdokumenter viser at det allerede rundt 1660 ble oppført «kirkekonserter» der Albrici som den første tok i bruk en arie.
Elias Volan
Andre verdenskrig
Den 19. juni vedtok sekretariatet å la Volan fortsette som AFL-formann til forholdene var avklart med okkupasjonsmakten. Også Konrad Nordahl og Lars Evensen var med på dette møtet. Da Nordahl den 3. juli fikk beskjed av Gestapo om ikke å drive noen form for faglig eller politisk virksomhet, innebar dette i praksis at Volan var blitt fast formann for den «legale» delen av AFL.
Den 16. august forbød tyskerne NKP, som det første steg i en rekke aksjoner for å ensrette arbeiderbevegelsen etter fascistiske prinsipper. Den 25. september ble også de andre partiene, med unntak av Nasjonal Samling, forbudt, og den 28. september 1940 ble Volan avsatt av tyskerne og erstattet med Jens Tangen, som hadde vært en del av Fagopposisjonen av 1940, og som ble antatt å være langt mer samarbeidsvillig overfor okkupasjonsmakten enn Volan.
Vincenzo Albrici
Musikk
Mange av Albricis verk ble ødelagt under brannen i Dresden i 1760. Det meste av det som er bevart befinner seg i London, Berlin, samt omkring 35 kirkemusikalske verk i Dübensamlingen i Uppsala universitetsbibliotek. De fleste av hans verk er kirkelige vokalverk med latinsk bibeltekst. Et unntak er Fader Wår som ble skrevet under oppholdet i Sverige i 1654, og som kanskje ble framført i forbindelse med dronningens abdikasjon. Dette er det første kjent svenske korverket med svensk tekst.
Elias Volan
Andre verdenskrig
Etter Hitlers angrep på Sovjetunionen gikk Volan tilbake til NKP. Han ble valgt inn i den illegale ledelsen den 31. desember 1941, men etter to måneder flyktet han til Sverige, der han forble til krigens slutt. I Sverige jobbet han for å styrke samarbeidet mellom sosialdemokratene og kommunistene, og mot slutten av krigen var han nok en gang tilbake i Ap.
Etter krigen ble han kritisert av AFLs granskningskomité, men hans opptreden fikk ingen konsekvenser.
Hammarträsket
Hammarträsket er en innsjø ved Korsträsk i Arjeplog kommune, i svensk Lappland. Innsjøen ligger 420 meter over havet. Innsjøer i nærheten er Båtsträsk og Båtsjaur.
AFR
AFR (forkortelse for Anders Fogh Rasmussen, skrevet med versaler) er et dansk satirisk drama fra 2007, instruert av Morten Hartz Kaplers, som også selv medvirker i filmen. AFR er produsert av Zentropa-produsenten Meta Louise Foldager.
Genremessig er filmen en fiktiv dokumentarfilm (en såkalt mockumentary).
Filmen har allerede før premieren skapt heftig debatt, da den er basert på til dels manipulerende originale tv-klipp, dels fiktive sekvenser. Dermed ligner AFR den kontroversielle britiske filmen Death of a President, hvor USAs president George W. Bush blir myrdet.
Handlingen utspiller seg omkring statsminister Anders Fogh Rasmussen og hans hemmelige elsker Emil (Morten Hartz Kaplers). Blant de ekte klipp er et klipp med Pia Kjærsgaard, som uttaler at «Vi har jo længe vidst, at han var bøsse». Pia Kjærsgaard tar avstand fra bruk av klippet som stammer fra en uttalelse om mordet på den homoseksuelle hollandske politiker Pim Fortuyn i 2002. Flere andre virkelige politikere medvirker.
Filmen ble i januar 2007 vist på den internasjonale filmfestival i Rotterdam, hvor den som en av 15 filmer var utvalgt til festivalens konkurranseprogram, som kun består av nye instruktørers første eller andre film. AFR vant Tiger-prisen som ut over æren består av 10 000 euro samt sikkerhet for at filmen vises på nasjanlt hollandsk tv.
Filmen hadde premiere i Danmark den 20. april 2007.
Geikie Ridge
Geikie Ridge er en 457 meter høy, massiv fjellrygg i Antarktis. Den er 37 kilometer lang og 11 kilometer bred og utgjør skillet mellom Dugdalebreen og Murraybreen i Admiralitetsfjellene i Victoria Land.
Området ble først kartlagt av Southern Cross-ekspedisjonen 1898–1900 under ledelse av Carsten Borchgrevink, som navnga området mellom de to breene Geikie Land etter Archibald Geikie. Det generiske Land har blitt endret til Ridge (rygg), da det ikke var passende på et så lite område, men Borchgrevinks hensikt med å navngi hele massivet har blitt respektert.
The Musical Times
The Musical Times (ofte forkortet MT) er et britisk tidsskrift for musikk. Det har blitt publisert siden 1844 og er dermed det eldste musikktidsskriftet i Storbritannia. Det ble først utgitt under tittelen The Musical Times and Singing Class Circular frem til tittelen ble forkortet i 1903. Tidsskriftet ble opprinnelig utgitt én gang i måneden, men er nå et kvartaltidsskrift. Blant tidligere redaktører finner man Stanley Sadie (1967–1987) og Eric Wen.
EM i fotball for kvinner 1987
EM i fotball for kvinner i 1987 ble spilt først gjennom kvalifiseringsgrupper, deretter gjennom semifinale mellom gruppevinnerne. I motsetning til i EM i 1984 ble semifinalene, bronsefinalen og finalen spilt i et vertsland som ble valgt etter kvalifiseringsrundene. Vertslandet var Norge. Norge vant over Sverige.
Kvalifisering
Gruppevinnerne i de fire kvalifiseringsgruppene var Sverige, Italia, Norge og England.
Peter Emanuel Falck
Peter Emanuel Falck (født 1952) er en svensk tv-produsent og manusforfatter. Han står, sammen med makker Christian Wikander blant annet bak Hotel Cæsar og Familiesagaen De syv søstre i tillegg til flere svenske serier, blant annet Rederiet som også gikk på TV 2.
János Csernoch
János Csernoch  (født 18. juni 1852 i Szakolcza i Østerrike-Ungarn, død 25. juli 1927 i Esztergóm i Ungarn) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Csanád 1908–1912, erkebiskop av Kalocsa 1911–1912 og erkebiskop av Esztergóm 1912–1927. Han kronet kong Karoly IV av Ungarn i 1916.
I 1907 var han en av grunnleggerne av Det katolske parti i Ungarn.
Han ble kreert til kardinal i 1914 av pave Pius X, med Sant'Eusebio som tittelkirke.
Han deltok ved konklavet 1914 som valgte pave Benedikt XV, og konklavet 1922 som valgte pave Pius XI.
MF «Oster»
MF «Oster» er en bilferge bygget i 1971 for Indre Nordhordlands Dampbaatlag LL. Den ble overtatt av AS Bergen Nordhordland Rutelag (BNR) i 1974. Den ble omdøpt til «Haus» i 2000. Den ble overtatt av HSD Sjø i 2002 og senere solgt til Estland og omdøpt til «Reet».
Friidrett under Sommer-OL 1948
Friidrett under Sommer-OL 1948. Det ble konkurrert i 33 grener, 24 for menn og 9 for damer, i friidrett under Sommer-OL 1948 i London. USA ble beste nasjon med tolv gullmedaljer med Sverige på andreplass med fem. Den nederlandske sprinteren Fanny Blankers-Koen vant hele fire gullmedaljer.
200 m
Fanny Blankers-Koen satte olympisk rekord i semifinalen med tiden 24,3
Kykkelsrud Fossumfoss kraftverk
Fellesanlegget Kykkelsrud Fossumfoss kraftverk er et vannkraftverk i Glomma i Indre Østfold kommune i Viken fylke. Kraftverket utnytter et fall på 26,5 meter i Fossumfoss og Kykkelsrud og er et elvekraftverk.
Det er tre kraftverk her:
Maksimal kapasitet er 230 MW, og den midlere årsproduksjon er på 1 265 GWh.
Kraftverket eies av Hafslund Produksjon. Hafslund overtok anlegget i 1996. Etter restrukturering av Hafslund ASA i 2017 eies Hafslund Produksjon fra 4. august 2017 av E-CO Energi (90 prosent) og Fortum (10 prosent).
Ansvarsfraskrivelse
En ansvarsfraskrivelse er vanligvis et eller flere utsagn som er ment å avgrense omfanget av rettigheter og plikter i et rettslig forhold. En ansvarsfraskrivelse impliserer ofte forhold som innebærer en form for usikkerhet eller risiko.
Castiadas
Castiadas (sardisk: Castiàdas) er en italiensk kommune i provinsen Sud Sardegna i regionen Sardinia. Den har 1 669 innbyggere og ligger rundt 60 meter over havet.
Konrád Nagy
Konrád Nagy (født 26. mars 1992) er en ungarsk skøyteløper som konkurrerer i hurtigløp. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hans beste individuelle resultat var nummer 26 på 1 500 meter. Nagy konkurrerte tidligere i kortbaneløp.
Sagaen om laksdølene
thumb|Kjartan dør i Bollis armer. Ill.: [[Andreas Bloch, 1898.
«Ständigt förbereder författaren det kommande: Guðrúns och Kjartans kärlek, äktenskapet med Bolli, vilken hon tvingar begå dråp på fosterbrodern Kjartan. Där når sagan en höjdpunkt och får en dramatisk kraft som knappast annorstädes i sagorna.» ]]
Laksdøla saga eller Sagaen om laksdølene (norrønt: Laxdæla saga) er en islendingesaga skrevet mellom 1230 og 1260. Historien foregår på det vestlige Island, og følger en slekt gjennom sju eller åtte slektledd i årene før og etter år 1000. Hovedhandlingen ligger i sjette generasjon: det tragiske og destruktive trekantdramaet mellom fosterbrødrene og fetterne Kjartan og Bolle, som begge elsker Gudrun, og som begge dør på grunn av kjærlighetsrivaliseringen. Sagaen har blitt beskrevet som «ein av dei største kjærleikstragediar i nordisk litteratur, skildra med psykologisk djupsyn og stor litterær kunst», og «dens beskrivelser avslører også innflytelse fra ridderdiktningen som hadde blitt oversatt fra franske originaler under styret til kong Håkon den gamle av Norge på 1200-tallet.».
Bakgrunn
Man antar at rammen for historien er autentisk, med sine ekteskap, drap og med autentiske personer, mens detaljene og personenes motiver er diktet til.
Flere har pekt på at sagaforfatteren har snublet i kronologien, både i forhold til tekstens indre logikk, og i forhold til andre kjente begivenheter. Forfatteren «har freista å ordne kronologien ut ifrå to faste punkt, innføringa av kristendommen på Island, og Olav den heilages fall. Men han har ikkje vore klar over kor lang tid det var mellom desse hendingane.»
Sagaens tydelige inspirasjon fra ridderromanene kommer både til uttrykk i hovedintrigen med dens tragiske kjærlighetsmotiv, og i detaljene. «Utover på 1200-talet vart den europeiske riddardiktinga kjend i Norderlanda og opna for ei ny verd, fylt av luksus og prakt, og med ei forfina, høvisk åtferd, kurteisi, der kvinnegunst var drivkrafta bak heltemodige handlingar.» Forfatteren «har hat sin glæde av fantasierne, det føles som om der er længsel i ham: mot større land, fester, ridderskap.» «pomp in arms and armour and dress, splendour in physical beauty and manly prowess [mot el. dyktighet]». Men fortellingens kjerne er islendingesagaens; det høviske er mest merkbart i det ytre.
Trekantdrama
Sagaen har et rikt persongalleri, men midtpartiet består av den tragiske kjærlighetstriangelen mellom Gudrun, Kjartan og hans fetter Bolle. Fortellingen handler om høviske idealer, kjærlighetens kaoskrefter og skjebnens ubønnhørlighet. Dramaet minner sterkt om det tilsvarende trekantsdramaet mellom Helga, Gunnlaug og Ravn i Gunnlaug Ormstunges saga.
Den betydeligste figuren i sagaen er Gudrun Osvivsdatter, som var berømt for sin skjønnhet: «Hun var vakrest å se til av alle de kvinner som har vokst opp på Island, og hun synes også å være klokest.» Gudrun blir begjært av sine to fosterbrødre, Kjartan Olavsson og Bolle Torleiksson. Gudrun foretrekker Kjartan, men gir seg likevel hen til Bolle på grunn av at Bolle lyver ved å fortelle at Kjartan var festet for gifte med søsteren til kong Olav Tryggvason av Norge. De to fosterbrødrene blir trukket inn i et fiendskap som ender med at Bolle dreper Kjartan. Selv blir Bolle deretter drept av Kjartans slektninger.
Gudrun er en sterk, lidenskapelig og dyktig kvinne som gifter seg fire ganger, utløser en ættestrid og drap, oppdrar en familie, og som til slutt blirt Islands første nonne etter å ha konvertert til kristendommen. Hun elsker Kjartan intenst, men hater hans uskyldige kone. Hun provoserer og egger sin tredje ektemann Bolle sterkt til å drepe Kjartan. Bolle verger seg, men går til slutt med på nidingsdåden mot fosterbroren og dømmer dermed seg selv. Gudrun blir således skyldig i begges død. «Jeg var verst mot den ene som jeg elsket mest,» sier hun i sagaens siste kapittel i et sjeldent øyeblikk av selvinnsikt, men verken hun eller de andre uttrykker på sagalitteraturens vis sine motiver direkte.
Drømmer og skjebne
Vinteren før sitt giftemål drømmer Gudrun hele fire drømmer som forutser hennes fire ekteskap og deres utfall. Selv kan hun ikke tolke drømmene, men henvender seg til en vis mann som viser til hva drømmene sikter til. Hver drøm dreier seg om en konkret gjenstand og fungerer som en symbolsk sammenfatning av handlingsforløpet. Peter Hallberg mener drømmene fungerer som et romantisk stilideal og gjenspeiler handlingens fatalisme.
I nærheten av det sted hvor Kjartan og hans motstandere møtes befinner det seg også en liten gjetergutt og hans husbonde. Når gutten får se begge parter vil han løpe og advare Kjartan, men husbonden hindrer ham og sier strengt at det er ikke mulig å gi et menneske lengre liv hvis det er bestemt at det skal dø. Eller, som sagaen uttrykker det, hvis bane blir en tildelt.
Tilsvarende har den vise mannen som tolket Gudruns drømmer, tidligere sagt til sin sønn: «Det er uhyggelig på forhånd å vite dette om to så utmerkede menn.»
Kvinneperspektiv
Sagaen kan i større grad enn mange andre sagaer leses i et kvinneperspektiv, og med Gudrun som hovedperson. Sagaen «differs from all other sagas in the prominence it gives to the women.»
Det finnes også en underlig episode av kjønnskamp i sagaens innledning hvor Aud anklager sin ektemann Tord for å vise seg umandig ved å gå med en åpen skjorte og vise fram for mye av brystet og brystvortene. Tord anklagde Aud for det motsatte ved at hun ikke viser seg kvinnelig nok og opptrer i mannsklær: «går kledd i mannfolksbrok med bakstykke som ‘karkvinner’.» Han lar seg skille fra henne på tinget ut ifra denne begrunnelsen. Aud følte seg vanæret, hvilket ble uttrykt i den lille strofen:
Brødrene hennes gjør derimot ingenting og senere red hun selv handlekraftig og bestemt ut mot Tords gård, og sagaen tar det for gitt at hun da red i bukser:
Teksthistorie
Sagaen er bevart i håndskriftet Möðruvallabók fra ca. 1320-1350 og i avskrifter av det tapte manuskriptet Vatnshyrna. I noen håndskrifter er Bolla þáttr Bollasonar, som forteller om hva som skjedde med Gudrun og Bolles sønn etter at sagaen sluttet, tilføyd mot slutten av sagaen, men denne tåtten er minst 50 år yngre enn sagaen.
Flere har forsøkt å identifisere Olav Hvitaskald, Snorres nevø, som forfatteren, tydeligst Peter Hallberg, som begrunner koblingen med språkstatistiske sammenfall.
Sagaen er oversatt til både bokmål (Sagaen om Laksdølene, Didrik Arup Seip, 1953) og nynorsk (Soga om laksdølerne, Stefan Frich 1899/1924 og Bjarne Fidjestøl 1968). Siste oversettelse Sagaen om laksdølene ved Birgit Nyborg i fembindsverket Islendingesagaene, 2014.
Formula One Group
Formula One Group er et konsern som har ansvar for markedsføring av FIAs Formel 1-verdensmesterskap og forvaltningen av sportens kommersielle rettigheter.
Konsernet var tidligere eid av Delta Topco, et Jersey-basert selskap eid av CVC Capital Partners' verdipapirfond (omtrent 70 %) og JPMorgan (omtrent 20 %). Resten ble eid av Bernie Ecclestones familiestiftelse, bortsett fra mindre andeler eid av finansielle rådgivere og Ecclestone selv. I 2016 ble konsernet kjøpt opp av Liberty Media for 4,4 milliarder dollar (selskapenes gjeldsforpliktelser fratrukket).
Ņ
Ņ eller ņ (N med cedille) er den 22. bokstaven i det latviske alfabetet, mellom N og O. På latvisk, representerer en cedille palatalisering, så bokstaven representerer lyden. Ņ, må ikke forveksles med bokstaven ŋ, som brukes, bl.a. på samisk.
Storbritannia under Sommer-OL 1924
Storbritannia under Sommer-OL 1924. 239 sportsutøvere fra Storbritannia deltok i atten sporter under Sommer-OL 1924 i Paris. Storbritannia ble fjerde beste nasjon med ni gull-, tretten sølv- og tolv bronsemedaljer.
Sjakaler
Sjakaler (Lupulella) er en slekt i hundefamilien (Canidae) og omhandler kun to nålevende arter. Begge er endemiske for Afrika og stort sett kun utbredt sør for Sahara.
Taksonomi
De to artene i slekten Lupulella ble tidligere regnet til slekten Canis, der de gjerne utgjorde begrepet «sjakaler» sammen med gullsjakalen (Canis aureus). Moderne forskning avslørte imidlertid at de tre artene bare var fjernt beslektet. Mens gullsjakalen klart inngår i Canis, ble de to andre artene derfor flyttet til Lupulella.
Biologi
Sjakaler er små til mellomstore (typisk 6–10 kg) rovpattedyr i hundefamilien. De danner gjerne livslange parforhold (monogami) og er ofte territoriale. Artene markerer reviret under parings- og valpetiden. Artene er døgnaktive og jakter gjerne enten parvis eller alene, av og til også i små familiegrupper på opp mot seks til sju dyr. Sjakalene kommuniserer med markeringer, kroppsspråk og et bredt utvalg av lyder. Høylytt uling og «jylpe-lyder», som bare familiemedlemmene forstår, er typisk.
Sjakaler er altetere og kjent som åtseletere og snyltere, men de jakter også selv. Faktisk er sjakalene en av de mest effektive jegerne blant rovpattedyrene. De spiser alt fra grønnsaker, bær og frukt, til insekter, reptiler, amfibier, små virveldyr, mindre pattedyr, fugler og fugleegg m.v. De snylter også gjerne på større rovpattedyr, gjennom å følge disse på jakt og enten stjele eller spise av restene. Sjakalene har fått et dårlig rykte, fordi de ofte tar bufe, spesielt lam, kje og kalver, men også høns og gjess står på menyen om sjansen byr seg. Artene fyller samme funksjon som rødrev og prærieulv.
Inndeling
Inndelingen følger i hovedsak Lindblad-Toh et al. (2005), med noen nye oppdateringer. Inndelingen av søramerikanske rever følger Tchaicka et al. (2016). Inndelingen av sjakaler i en selvstendig gruppe følger Atickem et al. (2018).
Gullsjakal (C. aureus) regnes ikke lenger til denne gruppen av sjakaler. En del av populasjonen har dessuten blitt omklassifisert som gullulv (C. anthus). Begge sorterer i slekten Canis.
Fylogeni
Sjakalene er ulvelignende canider som har felles aner med alle virkelige hunder, men som stamtreet viser er gullsjakalen nærmere beslektet de andre hundedyra i denne gruppen, enn med de to andre sjakalene.
Fylogenien under følger Koepfli m. fl., 2015. Det er igangsatt studier som forhåpentlig vil avdekke om stripet sjakal og svartrygget sjakal for framtiden bør innlemmes i en egen slekt.
Bochum
Bochum er en by i Nordrhein-Westfalen i Tyskland. Den ligger i Ruhr-området mellom de større byene Essen og Dortmund, og har 386 499 innbyggere (2005). I Bochum ligger to av Opel sine fabrikker.
René Charbonneau
René Charbonneau var en fransk katolsk sykepleiemisjonær i Siam på 1600-tallet. Han var legbror i Det parisiske ytremisjonsselskap. Han var den første medisinermisjonær i landet, og ankom Siam i 1677.
Bochum
Historie
Stedet fikk bystatus 1321, men er nevnt i historiske kilder allerede i det 10. århundre. Likevel ble det ingen betydningsfull by og hadde rundt 1800 færre enn 2000 innbyggere. Industrialiseringen gjennom 1800-tallet ble drevet av de store stenkullforekomstene i området, den tiltrakk seg den energikrevende stålindustrien. Dette medførte en stor befolkningsvekst i hele området, og bare i Bochum tidoblet innbyggertallet seg fra 1850 til 1890. Bochum passerte 100.000 innbyggere i 1904 og hadde sin høyeste befolkningstall i 1975 med 415.000 (etter sammenslåingen med Wattenscheid). Deretter har innbyggertallet falt gradvis (381.000 i 2007).
René Charbonneau
René Charbonneau virket først for den siamesiske kong Narai som arkitekt, og bygde et fort av tre ved landets grense mot Pegu.
Bochum
Historie
All gruvedriften i byen opphørte mellom 1960 og 1973, også stålindustrien hadde nådd sin topp og ble sterk nedbygget selv om den stadig spiller en rolle i byens industri. At bilprodusenten Opel valgte byen som sitt andre produksjonsted i 1962 var svært viktig og bedriften er fortsatt Bochums største arbeidsgiver. I 1965 åpnet også Ruhr-Universität, det første universitetet i Ruhr-området og det første nye universitetet i Tyskland etter annen verdenskrig. I 1975 ble den tidligere selvstendige byen Wattenscheid slått sammen med Bochum på tross av en folkeavstemning der flertallet gikk mot sammenslåingen. Nedleggelse og nedbygging av hjørnesteinsindustrier har gitt hele Ruhr-området utfordringer med større arbeidsledighet og påfølgende sosiale problemer enn resten av Vest-Tyskland. Fraflyttingen fra området er et uttrykk for det.
René Charbonneau
I 1681 eller 1682 utnevnte kong Narai, som ønsket å motvirke nederlendernes og engelskmennenes fremstøt, broder René Charbonneau til guvernør for øya Phuket. Dette embedet hadde han til 1685. Phuket var allerede da tillagt stor betydning på grunn av sin produksjon av tinn. Charbonneau hadde fått ordre fra kong Narai om å tillate skip fra alle land å handle fritt på Phuket. I 1686 ble Charbonneau avløst som guvernør av Sieur de Billy, tidligere maître d'hôtel for den franske ambassadør til Siam, Chevalier de Chaumont.
René Charbonneau virket også som sykepleier ved det franske hospitalet som var blitt grunnlagt i 1669 i Ayutthaya av de katolske biskopene Lambert og Pallu, med fader Lano som sjefslege. Hospitalet kunne behandle 200-300 pasienter på én gang.
Bochum
Historie
Bochum har siden 1920-tallet opparbeidet seg et rykte som en av Tysklands viktige teaterbyer. Byteatret Schauspielhaus Bochum har regelmessig gitt unge lovende regissører sine første stillinger som teaterdirektører og vært gjentatte ganger nevnt som Tysklands viktigste byteater (dvs. ikke statlig/delstatlig). Stjernestatus fikk Claus Peymann på 80-tallet med sin Bochumer Ensemble som grunnla hans påfølgende karriere ved Burgteater i Wien og Berliner Ensemble.
I Bochum har man også to middelalderslott som ligger på nordbredden av elven Ruhr. Andre severdigheter er det tyske bergverksmuseet og jernbanemuseet i Dahlhausen.
Vennskapsbyer
Bochum har følgende vennskapsbyer:
Odd Grann
Grann har tidligere arbeidet i Norges Røde Kors, Norges Varemesse, Libertas, FNs utviklingsprogram (UNDP) og var administrativ leder av GAIA-seilasen (Oslo-Island-New York-Rio) 1991/1992. Han har også hatt lederverv i Holmenkollrennet, Flyktningerådet, Stiftelsen til fremme av av norsk friidrett og Seniorsaken. Han vært frimurer i 65 år og har i boken Påvirket skrevet om sin tid i frimureriet. Han har også skrevet boken Livskvalitet - hele veien om et positivt liv som eldre.
I 2014 ble Grann tildelt Kongens fortjenstmedalje. Han ble utnevnt til Årets Hederssenior 2015.
I 2021 ble det utgitt en bok om hans liv, Odd Grann - en handlingens mann, skrevet av forfatter og journalist Karianne Braathen.
Kjetil Iden
Kjetil Iden (født 6. august 1972) er en norsk journalist i TV 2.
Utdannelse
Iden er utdannet cand. mag. fra Universitetet i Bergen, Københavns Universitet og Høgskulen i Volda, med blant annet engelsk, sammenlignende politikk og fjernsynsfag i fagkretsen.
Yrkesliv
Han er ansatt som reporter i TV 2s utenriksavdeling. Iden var også en av flere programledere i TV 2 Nyhetskanalens utenriksmagasin «Korrespondenten», som ble lagt ned 2014.
Iden har særlig dekket krig og katastrofe, samt britisk politikk i en årrekke. Blant annet den russiske invasjonen av Ukraina, krigen mot IS, McCann-saken, jordskjelvet i Sichuan-provinsen i Kina, krigen mellom Russland og Georgia i august 2008, samt minnemarkeringen for Michael Jackson. Sammen med TV 2s Elin Sørsdahl var Iden i januar 2010 i Haiti, og dekket jordskjelvet der. Iden jobbet også jevnlig som anker på Nyhetskanalen.
Annet
Iden er tidligere aktiv friidrettssutøver på nasjonalt nivå, med 4.-plass i NM på 1500m i 2001 som beste resultat.
Iden er gift og har tre barn.
Jom kippur-krigen
Jom kippur-krigen (oktoberkrigen) utspant seg i 1973 mellom Israel på den ene siden og Egypt og Syria på den andre. Krigen fikk sitt navn fordi den startet på jom kippur den 6. oktober. Det israelske forsvaret var uforberedt på angrepet, men mobiliserte raskt og var i ferd med å påføre Egypt og Syria nye nederlag da en våpenhvile ble etablert under FNs beskyttelse den 24. oktober.
Krigen førte til stopp i oljeleveransene fra araberlandene og mangedobling av oljeprisene. Dette førte til den mye omtalte oljekrisen og mange land i verden ble, som følge av dette, rammet av økonomisk tilbakegang.
Sett fra arabisk side
Egypt led et nederlag i seksdagerskrigen i 1967. Landets tap under denne krigen innvarslet slutten på dets ledende posisjon i den arabiske verden. Gamal Abdel Nasser holdt imidlertid fast ved sin uforsonlige linje overfor Israel. Han ønsket verken forhandlinger eller fred – og anerkjennelse av staten Israel ville han ikke diskutere. I stedet startet Nasser i 1968 den såkalte utmattelseskrigen, som bestod i egyptiske bombardementer av de israelske stillingene på Suezkanalens vestbredd. Hovedmålsettingen var å forstyrre Israels ro ved dets forsvarslinje ved Suezkanalen, Bar-Lev-linjen, og signalisere at Egypt ikke hadde gitt opp Sinaihalvøya. Utmattelseskrigen ble offisielt avsluttet etter amerikansk mekling den 8. august 1970 og resulterte i en situasjon med verken krig eller fred. Etter Nassers død i 28. september 1970 overtok Anwar Sadat som president. Sadat signaliserte at han var villig til å forhandle med Israel for å få tilbake Sinaihalvøya, men fant snart at utspillet var forgjeves.
«Verden mistet allerede tillit til oss,» skrev Sadat i 1974, «og vi begynte å miste den selv. . . situasjonen med verken krig eller fred ble forlenget, og vi befant oss under forhold som lignet på 1948, da vårt samtykke innebar stabiliseringen av Israels grenser. Israel og verden ble overbevist om at araberne ikke ville kjempe, og at det derfor var ingen grunner for Israel til å trekke seg ut av sine nye erobringer.» En gang i løpet av 1971 fattet egypterne beslutningen om å gå til krig mot Israel. Sadats lille gruppe av militærrådgivere påtok seg ansvaret med å omforme Sadats politiske mål til en detaljert, militær plan. Gruppen ble ledet av Egypts krigsminister, general Ahmed Sidki Ismail, og innbefattet general Abdal-Ghani al-Gamasi (operasjonssjef), general Muhammed Ali Fahmi (sjef for luftforsvaret) og general Saad al-Din al-Shazli (stabssjef), som alle var yrkesmilitære.
Militærets oppdrag var relativt enkelt: «Hærens oppdrag», skrev Sadat, «var å ødelegge så mye som mulig av Israels væpnede styrker, siden Israel rettmessig eller urettmessig var overbevist om at dets væpnede styrke ville avskrekke araberne. Bare en massiv og ødeleggende operasjon er nødvendig for å destabilisere denne doktrinen.» Sadat og general Ismail diskuterte den israelske militærdoktrinen med sine høyere offiserer. Etter deres syn var den israelske militærdoktrinen bygget rundt følgende elementer:
(1) Avgjørende militær og teknologisk overlegenhet; (2) Splittelsen av arabernes militære potensial gjennom hurtige styrkebevegelser fra et frontavsnitt til et annet; (3) Rask overføring av krigen til motstanderens territorium; (4) Et raskt, lynkrigsinspirert felttog; (5) Maksimering av motstanderens tap. For å møte denne strategien kom egypterne opp med følgende operasjonsplan:
(1) Få Israel til å kjempe på to fronter; (2) Påføre det israelske forsvaret store menneskelige og materielle tap; (3) Skape grunnlag for en langvarig krig som ville kreve en full israelsk mobilisering, som over tid ville bli økonomisk og sosialt uholdbar; (4) Mobilisere full arabisk solidaritet for på den måten å benytte de mest effektive og økonomiske midlene til deres disposisjon.
Om egypterne hadde lært en ting av seksdagerskrigen, var det at den israelske militærmakten befant seg i en annen klasse enn den egyptiske. Følgelig var det et avgjørende moment i angrepsplanen at den skulle gjennomføres av et Egypt som kjente sine begrensninger: Landets hær ville ikke klare å gjennomføre større, offensive operasjoner stilt overfor israelsk motstand.
Planen var at egypterne skulle krysse Suezkanalen, men i stedet for å rykke inn i Sinai, skulle den egyptiske hæren i løpet av 48 timer sette seg fast på kanalsonens østside. Her ville egypterne befinne seg innenfor rekkevidden til luftvernrakettbatterier, som effektivt skulle beskytte dem mot israelske luftangrep, noe rakettene hadde vist seg i stand til under utmattelseskrigen. Fra stillingene i kanalsonen skulle Egypt slå tilbake de israelske bakkeangrepene inntil supermaktene grep inn for å tvinge partene til forhandlingsbordet. Håpet var at dette skulle bli starten på en politisk prosess som ville få et gunstig utfall for Egypt. Planleggingen av militæroperasjonene bar preg av forandringene som hadde funnet sted i Egypts væpnede styrker etter seksdagerskrigen. Avskjedigelsen av feltmarskalk Abd al-Hakim Amer som forsvarssjef i 1967, og Nassers påfølgende utrenskninger av offiserskorpset, markerte slutten på en tid der politiske forbindelser fikk større uttelling enn profesjonell dyktighet. Ytterligere omorganiseringer etter 1970 tok sikte på å bedre den faglige kompetansen. Hæren var ikke lenger privilegert, slik den hadde vært før 1952, eller sterkt politisk avhengig, slik den hadde vært under Nasser. Sovjetiske militærrådgivere hadde den største innflytelsen på Egypts væpnede styrker. Disse rådgiverne lærte opp styrkene, og tilførte dem et hittil ukjent nivå av profesjonalitet og disiplin. Egypts hær gjennomførte tallrike øvelser, inntil soldatene behersket sine ansvarsområder. Den egyptiske planen forutsatte at det israelske forsvarets slagkraft kunne motstås, samtidig som det kunne dras fortrinn av israelernes naturlige sårbarheter: Dersom det israelske infanteriet skulle tre i bakgrunnen for israelernes panserkorps og flyvåpen, ville Egypt kaste inn en hær som var massivt rettet mot infanteriet. Dersom Israel skulle få et overtak i panserkrigføringen, skulle egypterne ta i bruk de 50 000 sovjetiskproduserte bærbare panservernvåpnene RPG, som hadde ankommet Egypt rett før krigsutbruddet. Dersom Israelerne dominerte i luften, skulle Egypt sette inn de sovjetisk-bemannede luftvernrakettbatteriene. Sent i september 1973 flyttet sovjeterne sine rakettbatterier til en avstand innenfor 30 km fra kanalen, til tross for USAs og Israels protester.
Vurderingene og prinsippene til den egyptiske planen lå tett opptil landets politisk-psykologiske doktrine: Å påføre det israelske forsvarets personell, som var dets mest verdifulle ressurs, store skader. For Israel var ikke rustet til å tåle verken store tap eller en langvarig krig. Men nøkkelelementet i den egyptiske planen var det strategiske overraskelsesmomentet – hvilket innebar å bryte igjennom Bar-Lev-linjen og krysse kanalen på bred front, slik at egypternes tallmessige overlegenhet virkelig skulle gjøre seg gjeldende overfor de relativt små israelske styrkene langs Bar-Lev-linjen.
Jeg er sgu min egen
Jeg er sgu min egen er en dansk filmmusikal fra 1967. Manuskriptet ble skrevet av Klaus Rifbjerg og filmen ble regissert av Erik Balling. Hovedrollen spilles av Daimi Gentle.
Jom kippur-krigen
Sett fra arabisk side
Egypterne trakk etter hvert Syria inn i krigsplanene. Syrias president Hafez al-Assad stilte seg positiv til å angripe Israel, og regnet med at hans gjenoppbygde hærstyrker ville slå israelerne tilbake og gjenerobre Golanhøyden. Det ble avtalt at de to landene skulle foreta et samordnet angrep, for på den måten å tvinge Israel til å spre sine forsvarsstyrker på to fronter.
Syria var imidlertid klar over at landet bare kunne lykkes med sin plan dersom egypterne trakk til seg hovedtyngden av Israels styrker. Derfor var Syria bare interessert i å gå inn i krigen dersom Egypt hadde til hensikt å forsøke å gjenerobre Sinaihalvøya. For å sikre syrernes krigsdeltakelse lurte egypterne dem til å tro at den egyptiske hæren planla større offensive operasjoner etter kryssingen av Suezkanalen.
Jeg er sgu min egen
Tittelen er tatt fra et gruk av den danske dikteren, filosofen og matematikeren Piet Hein, alias Kumbel.
Rollebesetning
(Utvalg)
Jom kippur-krigen
Sett fra arabisk side
Også Jordan ble bedt om å delta i operasjonene, men klok av skade etter seksdagerskrigen valgte landet ikke å åpne en front langs den israelsk-jordanske grensen. Libanon ble holdt utenfor krigsforberedelsene, ettersom dets militærstyrker ble ansett for å være for små. Flere land, deriblant Algerie og Libya, hadde hatt tropper stasjonert i Egypt siden seksdagerskrigen. Flere andre, som Cuba, Saudi-Arabia og Kuwait, sendte ekspedisjonsstyrker til Egypt eller Syria i løpet av krigen. Irak stod for den største ekspedisjonsstyrken, og spilte en fremtredende rolle på Golan-fronten.
Egypterne ønsket å angripe på en dato da natten varte lenge (planen om å angripe om natten ble riktignok oppgitt senere) og tidevannsforholdene var gunstige. Jom kippúr, jødenes helligste dag, var en av dagene i dette gunstige tidsrommet. Jom kippur ble regnet som et svært beleilig tidspunkt å starte krigen på, for egypterne visste at israelske reservister ble mobilisert gjennom kodeord under radiosendingene, og på denne helligdagen var det ingen sendinger på radio og TV i Israel.
Hva egypterne derimot ikke tenkte over, var at Israel også kunne formidle mobiliseringsordrer ved hjelp av kurérer, noe som skulle vise seg svært effektivt på jom kippur, da nærmest hver eneste reservist var å finne enten hjemme eller i synagogen. Den lave trafikken på veiene gjorde det lettere for både kurérer og reservistene å komme frem til sine bestemmelsessteder.
Fem egyptiske divisjoner, bestående av 100 000 soldater, 1350 stridsvogner og 2000 kanoner og tunge bombekastere, beveget seg mot Suezkanalen. Hemmeligholdet rundt det som skulle skje, ble likevel forsøkt bevart så lenge som mulig: Divisjonssjefene og brigadesjefene ble informert om krigsplanen henholdsvis tre og to dager før selve angrepet, mens bataljons- og kompanisjefene ble orientert så sent som en dag i forveien.
I løpet av krigen mottok Egypt og Syria støtte fra flere andre arabiske land. Irak bidrog med flystyrker og 18 000 soldater, Saudi-Arabia sendte 3000 soldater. Libya bidrog økonomisk, og ved å supplere Egypt med fransk-produserte Mirage-fly, og Jordan sendte to brigader og tre artillerienheter til Syria.
Sett fra israelsk side
Etter 1967 måtte Israel konstatere at landets triumf under seksdagerskrigen likevel ikke ble kronet med fredsavtale eller nabostatenes anerkjennelse av jødenes stat; det var ingen fred i sikte. Men dette så ut til å bekymre israelerne mindre, for på politisk hold bredte det seg en oppfatning om at deres arabiske naboer ikke lenger utgjorde noen større trussel. Israels forsvar ble modernisert og forsterket ytterligere: Personellstyrken nådde 350 000 soldater, mens antallet stridsvogner passerte 2000. Det siste innebar at Israels første panserdivisjoner kunne opprettes, etter at panserbrigadene hadde vært hærens største stridsvognenheter hittil.
Oppgraderingen av det israelske forsvaret skapte bare en styrket tro på at et land som Egypt ville forbli en lett match for Israel. Det ble ansett som sannsynlig at egypterne i fremtiden ville forsøke å ta seg over Suezkanalen, men israelerne mente at de ville få varsling om et slikt angrep senest 24-48 timer på forhånd. I dette scenariet ville Israel rekke å mobilisere forsvaret, som deretter kom til å beseire Egypts invasjonsstyrker allerede ved kanalen. I neste omgang skulle israelerne i så fall krysse kanalen og rykke inn i selve Egypt, i henhold til en utarbeidet plan.
Israels problem var ikke mangel på etterretningsdata: Faktisk kom det mange forvarsler om at et egyptisk angrep var forestående, men informasjonen ble ikke tolket riktig.
Det ble funnet stadig flere fotspor i sanden på østsiden av Suezkanalen. Sporene gikk innover i Sinai, men nesten aldri ut igjen. Dette var sikre tegn på at egypterne drev med rekognosering og etteretningsinnsamling på israelsk side av demarkasjonslinjen; de utplasserte dessuten skjulte observasjonsposter som skulle dirigere egypternes forestående artilleriild. Store egyptiske troppeforflytninger mot Suezkanalen ble registrert av israelerne mot slutten av september. Egypternes mange forberedelser til angrep over kanalen foregikk helt åpenlyst for israelerne som stod på vakt på kanalens østbredd. Blant annet så de at egyptiske bulldozere brøytet vei gjennom sandvollene som var satt opp som forsvar mot et eventuelt israelsk angrep; senere ble det også observert at egypterne begynte å bygge pongtongbroer på andre siden av kanalen. Israelerne registrerte dessuten at egyptiske militærkurs og offiserseksamener ble avlyst.
I lys av disse åpenbare tegnene på at egypterne og syrerne forberedte krig, foreslo Israels generalstabssjef David Elazar tidlig om morgenen den 6. oktober å gjennomføre et forebyggende angrep, men dette ble avvist av de politiske myndigheter. Helt til det siste hadde regjeringen liten tro på at araberstatene ville angripe Israel.
Egypt og Syria angriper
Kl. 14.05, lørdag den 6. oktober 1973 innledet Egypt angrepet, som hadde kodenavnet Operasjon Badr. 4000 kanoner, rakettkastere og bombekastere ble avfyrt langs den egyptiske fronten, mens ytterligere 1500 kanoner spilte opp langs den syriske fronten. Med støtte fra en konstant sperreild fra det egyptiske artilleriet, krysset de første 8000 soldatene kanalen ved hjelp av 1000 gummibåter. Til sammenligning hadde Israel bare rundt 450 soldater på vakt langs hele Suezkanalen, som foruten de 290 stridsvognene i hele Sinai selvsagt var håpløst utilstrekkelig til å demme opp angrepet. Enheter fra Egypts 2. armé erobret de første fortene i Bar-Lev-linjen etter bare en time. Kort tid etter falt enda flere fort. Kl. 17.30 hadde 32 000 egyptiske soldater tatt seg over kanalen. Innen kl. 19.30 var avdelinger fra to egyptiske arméer etablert seg på østbredden. Da hadde omtrent 80 000 soldater fordelt på tolv bølger trengt et stykke inn i Sinai og gravd seg ned langs kanalen.
Samtidig gikk Syria til angrep ved Golan, hvor situasjonen raskt ble desperat for Israel. 1460 syriske stridsvogner rykket frem mot de 177 israelske på Golan-fronten; 11 israelske kanoner viste seg også forsvinnende lite sammenlignet med de 115 syriske. Syria brøt gjennom i den sørlige delen og klarte nesten å krysse hele Golan og komme inn i Galilea. Etter hvert som reservesoldatene nådde fram til fronten, ble situasjonen stabilisert.
Under seksdagerskrigen hadde israelerne med letthet knust de arabiske hærene. Men denne gangen ble de arabiske soldatene undervurdert. Israelerne måtte kjempe hardt for å vinne terreng. Som følge av de egyptiske soldatenes bærbare panservernraketter måtte israelerne legge om taktikken og bruke mindre stridsvogner og mer artilleri. Egypts nettverk av luftvernmissiler virket effektivt og førte til at det israelske flyvåpenet innledningsvis led store tap. Men også her tilpasset israelerne seg situasjonen og begynte å fly utenom denne linjen når egyptiske mål skulle angripes. Egypterne fikk enda større problemer da deres styrker fortsatte fremrykkingen til et område som lå utenfor rakettbatterienes rekkevidde. Styrkene ble da lette mål for det israelske flyvåpenet. Den militære stillingen endret seg langsomt. Israelerne hadde fått mobilisert hele hæren, og var ikke lenger så underlegen i antall soldater. Under harde slag klarte israelske styrker å ta seg fram til Suezkanalen og krysse den. Egypterne, som hadde størstedelen av hæren på østsiden, fikk dermed problemer. Dette førte til at store deler av den egyptiske hæren ble omringet. For de israelske soldatene lå veien til Kairo åpen.
Litteratur
Abraham Rabinovich: ''The Yom Kippur War. The Epic Encounter That Transformed the Middle East'' (New York, 2004)
Papua Ny-Guineas flagg
Papua Ny-Guineas flagg ble tatt i bruk 1. juli 1971. Flagget er utformet av Susan Huhume, som var bare 15 år gammel da hun vant en landsdekkende konkurranse om å tegne et nytt nasjonalt flagg i 1971.
Rødt og svart har lenge vært de tradisjonelle fargene til mange stammer på Papua Ny-Guinea. Svart-hvitt-rødt var fargene på flagget til det tyske keiserriket, som hadde kolonisert Ny-Guinea før 1918. Paradisfuglen, som er en stilisert safranparadisfugl (Paradisaea raggiana), gjenfinnes på landets riksvåpen, sammen med stjernetegnet Sørkorset.
Mazda MX-81
Mazda MX-81 (også kjent som Bertone Aria) var en konseptbil bygget av italienske Bertone for Mazda, og første gang presentert på bilutstillingen i Tokyo, Japan i 1981.
Bilen var utstyrt med en 1.5-liters motor med turbo og en ytelse på 130 hestekrefter. Bilen kjennetegnes blant annet på sitt svært spesielle ratt, hvor instrumentene er bygget inn i rattets senter. Modellen var aldri ment som noe annet enn en konseptbil, og det er ikke kjent hvor det éne eksemplaret som ble bygget befinner seg i dag.
Javnaðarflokkurin
Javnaðarflokkurin (Jv.) (uttale: ) er et sosialdemokratisk politisk parti på Færøyene. Det ble stiftet i 1925, og er et av de fire store partiene på Lagtinget.
Javnaðarflokkurin ble dannet med sikte på å forbedre arbeiderklassens kår. Samtidig nedtonet det spørsmålet om Færøyenes forhold til Danmark, som hittil hadde vært altoverskyggende i færøysk politikk. Javnaðarflokkurin har siden utviklet seg fra klart danskvennlig til et mer avholdende hjemmestyreparti. Partidannelsen kom samtidig med organiseringen av arbeidstagerne i Føroya Arbeiðarafelag. Partiet står sterkest i byene der fiskeindustrien ble reist tidlig, som Tvøroyri og Vágur på Suðuroy og hovedstaden Tórshavn.
Partiet tilhører partifamilien av arbeiderpartier. Javnaðarflokkurin er assosiert med det danske Socialdemokratiet i Folketinget. Javnaðarflokkurin er observatør i Sosialistinternasjonalen og medlem av SAMAK.
Partinavnet kommer fra verbet javna, «å jevne ut», og kan oversettes til «Jevningspartiet» eller «Jevnbyrdighetspartiet». På dansk heter partiet offisielt «Det Socialdemokratiske Parti».
På stemmesedlene benytter partiet bokstaven «C».
Historie
Den 25. september 1925 ble Suðurstreymoyar Javnaðarfelag dannet i Tórshavn. Foreningen sprang for det meste ut av Havnar Arbeiðsmannafelag (Thorshavn Arbejderforening) og den sosialistiske ungdomsforeningen. Noen måneder senere ble Froðbiar Sóknar Javnaðarfelag dannet på Tvøroyri. I 1926 dannet lagene en landsdekkende partiorganisasjon, Føroya Javnaðarflokkur, med M.S. Viðstein som formann.
Partiet etablerte i 1927 et presseorgan, Føroya Social Demokrat, som i 1955 fikk navnet Sosialurin. Etter den ble solgt i 2006, har den ikke lenger noen formell tilknytning til partiet.
I 1928 stilte Javnaðarflokkurin for første gang til valg og fikk to representanter på Lagtinget; M.S. Viðstein og Peter Mohr Dam. Den økonomiske krisen utløst av kollapsen i de spanske og italienske saltfiskmarkedene i 1930-årene styrket Javnaðarflokkurins danskvennlige linje og velgertilslutning. I 1936 fikk partiet 24 % av stemmene og seks mandater på Lagtinget, hvorav halvparten fra Suðuroy. Peter Mohr Dam, lærer på Tvøroyri, ble valgt til partiformann.
Partiet tok del i utarbeidelsen av Hjemmestyreloven av 1948 og satt i Færøyenes første hjemmestyreregjering. Det var likevel ikke før 1958 at Javna­ðarflokkurin fikk sitt gjennombrudd som regjeringsparti. Ved lagtingsvalget i 1958 ble Javnaðarflokkurin største parti, og Peter Mohr Dam ble partiets første statsminister. Han satt også som statsminister da han døde i 1968.
I 1970 ble Atli Dam, sønn av Peter Mohr Dam og tidligere fiskeriminister, statsminister for Javnaðarflokkurin, og i 1972 ble han partiformann. Han ble Færøyenes lengst sittende statsminister med til sammen 16 år på posten. Han måtte gå av under bankkrisen på Færøyene først i 1990-årene. Marita Petersen tok over og måtte lede tøffe forhandlinger med danske banker og myndigheter. Partiet tapte statsministerposten etter lagtingsvalget i 1994, da lagtingsgruppen ble halvert. Partiet hadde mistet tillit hos store deler av fagbevegelsen, som stilte til valg som Verkamannafylkingin.
Jóannes Eidesgaard ble partiformann i 1996 og satt i to regjeringer som finansminister og statsminister, for det meste i et blokkoverskridende samarbeid med de borgerlige partiene. Hans etterfølger Aksel V. Johannesen har vært statsminister i en sentrum–venstreregjering.
Partiet forkortet sitt formelle navn fra «Føroya Javnaðarflokkur» til «Javnaðarflokkurin» under et ekstraordinært landsmøte i 2010.
Den kongoide rase
Den kongoide rase er en rasedefinisjon som omfatter brorparten av de mørkhudede afrikanske folkeslagene. Klassifiseringen ble brukt av Carleton S. Coon for å skille den kapoide rase ut fra den negroide rase, en samlebetegnelse for Afrikas mørke folkeslag. I praksis omfatter kongoidene de folkeslagene som snakker nigerkongo-språk, med unntak av xhosaene og pygméene som er kapoider.