cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Overhengende fare (film)
Handling
Når Ryans sjef og mentor, admiral James Greer (James Earl Jones), blir alvorlig syk, blir Ryan utnevnt til fungerende etterretningssjef i CIA. Samtidig med dette blir en amerikansk forretningsmann, som er en nær venn av presidenten, funnet myrdet ombord på en båt i Karibia. Mordet knyttes til kokain-kartell i Colombia, og det viser seg at amerikaneren hadde interesser der. Denne drapssaken blir Ryans første prøve som sjef. Men uten at han er klar over det, sender CIA av gårde den livsfarlige leiesoldaten Clark (Willem Dafoe) for å lede en paramilitær styrke mot de colombianske narkotikafyrstene. Narkotikakartellet er ikke overbegeistret, og det ender med en rekke voldelige gjengjeldelser fra begge parter. Ryan blir involvert på stort sett alle punkter, og blir lurt til Colombia av presidenten for å rydde opp. Noe som kan ende med at han selv får skylden for alt sammen. Ryan tar imidlertid saken i egne hender og satser livet og karrieren for det eneste han fremdeles tror på - sannheten.
Om filmen
Filmen ble godt mottatt av filmkritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått så mye som 82 % på Rotten Tomatoes og 74 på Metacritic. Anmelderne i Variety skrev at «Narrative complexity and momentum make this a true cinematic equivalent of an absorbing page-turner».
Dagsavisen gav den terningkast fem, Aftenposten fire, Dagbladet tre og VG to. Anmelderen på nettstedet CINERAMA gav den terningkast fem i 2001 og skrev følgende kommentar: «En solid og litt original thriller, som tross en mindre feildosering politikk/action og en tynn utgivelse ender opp på en femmer».
Filmen ble en stor publikumssuksess, særlig i USA, hvor den innbrakte så mye som 122 millioner dollar. Den innbrakte 215,9 millioner dollar på verdensbasis. De høye inntektene gjorde at den ble den syvende mest innbringende filmen i USA i 1994, og den tiende mest innbringende på verdensbasis. Produksjonskostnadene var på 62 millioner dollar.
Eksterne lenker
今そこにある危機
Thorvald Christian Christensen
Thorvald Christian Christensen (født 9. juli 1833, død 6. januar 1913) var en norsk jurist, stortingsrepresentant og ordfører i Arendal.
Christensen ble født i Stavanger av byfogd og stortingsmann Halvor Olaus Christensen (1800–1891) og Inger Severine Holth (1805–1878). Han var sønnesønn av Eidsvollsmannen Christian Christensen Kollerud (1767–1833).
Han reiste til Oslo for å studere i 1849. Han tok juridisk embetseksamen (Cand. Jur.) i 1856, og ble ansatt i Finansdepartementet, hvor han ble byråsjef i 1872. Han var norsk kommissær ved verdensutstillinggen i Paris 1867, og ble kammerherre ved det norske hoffet samme år.
I 1881 flyttet Christensen til Arendal, hvor han fikk arbeid som tollinspektør, og var bosatt som ungkar resten av sitt liv. Han engasjerte seg politisk, og var ordfører i byen fra 1886 til 1895. I 1875 takket han nei til å bli dommer ved den internasjonale domstolen i Egypt. I 1889 ble han stortingsrepresentant som 1. representant for Arendal og Grimstad for partiet Høyre. Han var sterkt kunstinteressert og tok initiativ til opprettelsen av portrettgalleriet i Arendal rådhus.
Utmerkelser
Christensen ble utnevnt til ridder av St. Olavs Orden i 1867, og til kommandør av 2. klasse i 1895, ridder av Vasaordenen, kommandør 2. klasse av Zähringerløvens orden og ridder av franske Æreslegionen.
Nihonshoki
Nihonshoki (japansk: 日本書紀 eller Nihongi 日本紀, oversatt som «Japans krøniker») er den nest eldste bevarte boken om Japans urgamle historie.
Boken
Nihonshoki er skrevet på klassisk kinesisk og omfatter 30 kapitler.
Den begynner, som Kojiki, med mytologiske fortellinger blant annet om hvordan Amaterasu skapte Japan, men inneholder også forhistoriske overnaturlige beskrivelser om hendelser under 700-tallet.
Historia
Nihonshoki ble avsluttet i år 720 under redigering av Toneri-shinnō (prins Toneri), sønnen til Tenji-tennō (keiser Tenji).
Det eldste bevarte manuskriptet er "Shitennōji eksemplaret" som er datert til omkring slutten av Naraperioden og begynnelsen på Heian-perioden.
Den første oversettelsen til engelsk «Nihongi, Chronicles of Japan from the Earliest Times to A.D. 697», ble gjort i 1896 av britiske William George Aston, en oversettelse som den dag i dag betraktes som et standardverk.
Flystasjon
En flystasjon er et område der det er stasjonert militære flyavdelinger, med andre ord en militær flyplass. I tillegg til en flystripe har flystasjonen et minimum av tilhørende installasjoner, og er vanligvis base for flyskvadroner og støtteenheter.
Disakkarid
Disakkarider er satt sammen av to molekyler av enkle sukkerarter. Forstavelsen di, kommer av det greske ordet δι (di) som betyr to ganger.
Noen disakkarider
Det meste av sukkeret som omsettes i Europa kommer fra rotveksten sukkerbete.
Bjørn Rune Gjelsten
Bjørn Rune Gjelsten (født 17. september 1956) er en norsk forretningsmann fra Tomrefjord. Han er mest kjent som investor og tidligere konsernsjef i Aker RGI, men også som Offshore-racerfører av båten «Spirit of Norway».
Han er en av Norges rikeste menn og idrettsutøvere, med en reell formue på 4,7 milliarder kroner i 2013. Gjelsten har vunnet VM i Offshore race med «Spirit of Norway» 5 ganger.
I desember 2007 ble det bekreftet at Gjelsten legger opp som fører for Offshore-laget «Spirit of Norway»
I dag eier og driver han Gjelsten Holding Gjelsten er utdannet siviløkonom.
Fylkesvei 362 (Finnmark)
Fylkesvei 362 (Fv362) i Finnmark gikk mellom Nyrud og Nyrud gård i Sør-Varanger kommune. Veien var 805 meter lang.
2019 ble veien del av fylkesvei 8850.
MS «Lisco Gloria»
MS «Lisco Gloria» var en ferge som var eid av DFDS Tor Line og gikk i trafikk mellom Kiel og Klaipeda. Fergen ble bygget i 2001 og var det nyeste skipet til rederiet. Skipet var søsterskipet til MS «Dana Sirena» som seiler for DFDS mellom Esbjerg og Harwich.
Natt til 9. oktober 2010 var fergen på vei til Klaipeda med ca 250 passasjerer ombord da det begynte å brenne på bildekket. Brannen utviklet seg raskt og skipet ble evakuert. Brannen skyldtes en eksplosjon på bildekket. Ingen kom til skade i brannen. Da brannen etter flere dager ble slukket, var skipet så skadet at rederiet solgte skipet til opphugging.
Adair County (Oklahoma)
Adair County er et fylke i den amerikanske delstaten Oklahoma. Det ligger i den østlige delen av staten og det grenser mot Delaware County i nord, Sequoyah County i sør og mot Cherokee County i vest. Det har også grense mot delstaten Arkansas i øst.
Adair Countys totale areal er 1,494 km² hvorav 4 km² er vann. I 2010 hadde fylket 22,683 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Stilwell.
Fylket ble grunnlagt 16. november 1907. Adair County har fått sitt navn etter Adair-familien.
Michelinguiden
Michelinguiden (også kalt Guide Michelin eller Guide Rouge) er en serie bøker med rødt omslag som årlig blir utgitt av Michelin. De inneholder blant annet anbefalinger av gode restauranter og hoteller.
Guiden er best kjent for å gi gode restauranter én, to eller tre stjerner. Dette gjøres ved at inspektører sendes ut anonymt for å bedømme smaken og kvaliteten på maten og personalets kunnskaper og opptreden. Å ha en eller flere stjerner gir høy status innen restaurantbransjen.
Historie
Michelinguiden ble første gang utgitt i 1900 i Frankrike av brødrene André og Edouard Michelin for å hjelpe bilister å finne veien, få service til bilen og et hotell å sove på.
Richmond Olympic Oval
Richmond Olympic Oval er en flerbrukshall i byen Richmond utenfor Vancouver i Britisk Columbia, Canada. Hallen var arena for hurtigløpsøvelsene på skøyter under de olympiske vinterleker i 2010, i tillegg til at den huset antidoping-laboratoriene.
Michelinguiden
Historie
Guiden var gratis fram til 1920. Ifølge en historie fortalt av Michelin-brødrene begynte de å ta betaling da en bunke av guidene ble funnet som støtte for et arbeidsbord i et verksted. Dette viste ifølge brødrene at en gratis katalog ikke ville bli tatt seriøst.
Richmond Olympic Oval
Hallen ble offisielt åpnet den 12. desember 2008 etter en byggeperiode på to år. Det første internasjonale mesterskapet i hallen var VM enkeltdistanser 2009.
Michelinguiden
Historie
I 1926 introduserte guiden en stjerne for å markere god mat, to og tre stjerner ble lagt til tidlig på 1930-tallet. Omslaget på guiden var opprinnelig blått, men skiftet i 1931 til rødt slik vi kjenner guiden i dag.
Richmond Olympic Oval
Etterbruk
Etter de olympiske lekene vil hallen bli omgjort til en flerbrukshall bestående av to ishockeybaner, åtte parkettbelagte baner for ballspill og en 200 meters løpebane. Gulvene vil være mobile, slik at det vil være mulig å arrangere skøyteløp der i fremtiden.
Michelinguiden
Historie
Etter hvert som biltrafikk ble vanligere ble stjernesystemet videre utviklet, og guider for andre land ble introdusert. I dag er det 12 forskjellige utgaver av Michelinguiden, og tilsammen inneholder den oppslag om mer enn 45 000 hoteller og restauranter i Europa. Det utgis nå en nasjonal enkeltstående guide for landene: Frankrike, Storbritannia, Irland, Østerrike, Spania, Portugal, Benelux (dvs. Belgia, Nederland og Luxembourg), Italia, Tyskland og Sveits, i tillegg til «Main Cities of Europe» som dekker de største byene i Europa. De første guidene som dekker byer utenfor Europa ble for første gang publisert i 2005 for New York og i 2006 for San Francisco. Det er senere publisert guider for Tokyo og Los Angeles.
Bruno Liljefors
Bruno Andreas Liljefors (født 14. mai 1860 i Uppsala, død 18. desember 1939 i Stockholm) var en svensk maler. Bruno Liljefors er kanskje mest kjent for sine natur- og dyremotiv, spesielt med dramatiske situasjoner. Han var bror av komponisten og dirigenten Ruben Liljefors.
Michelinguiden
Norge
Norge var en del av den engelskspråklige delen Michelin Hotels and restaurants – Main cities of Europe, men er siden 2014 i en egen nordisk guide. Fra 2015 kan også andre spisesteder enn hovedstedene i Norden få stjerne.
Alba Adriatica
Alba Adriatica er en by og kommune med rundt 12 000 innbyggere i provinsen Teramo i regionen Abruzzo i Italia. Byen er kjent som en av "de syv søstrene" på den nordre Abruzzokysten. For eksempel er byen på 7.-plass når det gjelder antall turister på besøk i regionen, de seks andre kommunene inkluderer (fra nord til sør) Martinsicuro, Tortoreto, Giulianova, Roseto degli Abruzzi, Silvi Marina og Pineto. Kommunen ble opprettet i 1956 ved å splitte området fra Tortoreto.
Michelinguiden
Norge
24. februar 2016: Maaemo fikk tre stjerner i guiden.
Mobile Entertainment
Mobile Entertainment er et britisk nyhetsmagasin for den mobile innholdsindustrien. ME har både papirmagasin og web-baserte utgivelser som fokuserer på mobilsegmentet. Redaksjonell produksjon omfatter nyheter, intervjuer, dybdeartikler og studier.
Alba Adriatica
Alba Adriatica blir også kalt Spiaggia d'argento («Sølvstranden») på grunn av den fine stranden som går langs byen. Stranden har fått tildelt europeisk Blå Flagg i 2003, 2004, 2007 og 2008.
Michelinguiden
Norge
I 2012 fikk Maaemo to stjerner i guiden, det andre norske spisestedet som fikk to, det første var Bagatelle. I 2016 fikk Maaemo tre stjerner som de beholdt til de flyttet i 2020. Restaurant Feinschmecker mistet sin ene stjerne etter 19 år. Blant norske spisesteder som tidligere har hatt én stjerne i Michelinguiden er Le Canard, Restaurant Oscarsgate og Haga Restaurant.
2022
Innen Norden hadde Danmark (i 2021) 18 restauranter med én stjerne, 7 med to og 2 med tre stjerner. Sverige har 14 restauranter med én stjerne, 4 med to og 1 med tre. Finland har 7 restauranter med én stjerne, og Island har én én-stjernes restaurant.
Huheaote vannkraftverk
Huhe(h)aote vannkraftverk (Hohhot) er et vannkraftverk (pumpekraftverk under utbygging i Huang He i provinsen Indre Mongolia, ved byen Hohhot i det nordlige Kina. Installert effekt blir 1.200 MW, utbyggingen startet i 2010.
Hoveddemningen for øvre reservoar er en 57 meter høy og 264 meter lang betong gravitasjonsdam av typen RCC. Nedre demning er en tilsvarende gravitasjonsdam, 69 meter høy. De brukes kun for kraftproduksjon.
Eurovision Song Contest 1969
Eurovision Song Contest 1969 var den 14. utgaven av Eurovision Song Contest, EBUs årlige sangkonkurranse for organisasjonens medlemmer. Konkurransen ble arrangert av spanske TVE lørdag 29. mars 1969 i Det kongelige teateret i Madrid i Spania. Programleder var Laurita Valenzuela.
Til sammen deltok 16 land, ett færre enn året før, siden Østerrike ikke deltok. Dette var det laveste deltakerantallet på fem år. Av de 16 deltakerne ble fire av dem stående igjen som vinnere med 18 poeng hver: Frankrikes Frida Boccara med «Un jour, un enfant», Nederlands Lenny Kuhr med «De troubadour», Spanias Salomé med «Vivo cantando» og Storbritannias Lulu med «Boom Bang-a-Bang». Det fantes ingen regler som hindret at flere land kunne dele seieren, og EBU utropte derfor alle fire til vinnere. Dette var Frankrikes fjerde seier, Nederlands tredje og Storbritannias og Spanias andre seier. Spania ble også det første landet til å vinne konkurransen to år på rad. Den firedelte seieren fikk konsekvenser for konkurransen året etter, da en rekke land – blant dem de nordiske landene – valgte å trekke seg i protest fra Eurovision Song Contest 1970.
Norge var representert av Kirsti Sparboe for tredje gang, denne gang med Arne Bendiksens «Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli». Sangen fikk bare 1 stemme og havnet på sisteplass. Dette var Norges andre sisteplass i konkurransen til da.
Deltakere
Spania var vertskap for første gang, og landet ble på denne tiden kontrollert av general Francisco Franco. Flere land, blant andre de nordiske, vurderte å boikotte arrangementet i protest mot det spanske diktaturet. Norden droppet imidlertid boikotten, med begrunnelsen at konkurransen var et EBU-arrangement, og ikke et Franco-arrangement. Østerrike valgte å trekke seg, offisielt fordi østerriksk fjernsyn ikke lyktes med å finne en egnet representant. Det verserte imidlertid rykter om at Østerrike ikke ville delta i en konkurranse i Francos Spania. Uten Østerrike sank deltakerantallet til 16 land – det laveste tallet på fem år.
Det verserte også en historie om at tyskspråklige Liechtenstein prøvde å stille i konkurransen med en franskspråklig låt, kalt «Un beau matin» (en vakker morgen). Senere viste det seg at historien var diktet opp av en fransk komiker. Liechtenstein hadde heller ikke et eget tv-selskap på denne tiden.
Format
Spansk fjernsyn, Televisión Española (TVE), la konkurransen til Det kongelige teater – Teatro Real – i Madrid. Den spesialbygde scenen dekket store deler av teaterets store orgel, men orgelpipene stakk opp bak sceneveggen og utgjorde en del av kulissene. På hver side av scenen var et bed av røde og rosa roser, og midt på scenen sto en spesiallaget stålskulptur, laget av Amadeo Gabino. Den kjente kunstneren Salvador Dalí hadde tegnet konkurransens offisielle plakat.
Cerstin Schmidt
Cerstin Schmidt (født 5. mars 1963), østtysk aker som deltok i de olympiske vinterleker 1988 i Calgary.
Eurovision Song Contest 1969
Format
Sendingen startet klokken 22.00 sentraleuropeisk tid og varte i 1 time og 46 minutter og ble produsert i farger. I tillegg til deltakerlandene ble konkurransen også overført til Øst-Europa, Tunisia og søramerikanske land som Brasil og Chile. Programleder var den spanske tv-personligheten Laurita Valenzuela, og det spanske radiosymfoniorkesteret akkompagnerte de 16 sangene.
Cerstin Schmidt
Schmidt vant en olympisk bronsemedalje i aking under vinter-OL 1988 i Calgary. Hun kom på tredjeplass i ener for damer bak sine landsmenn Steffi Martin og Ute Oberhoffner.
Eurovision Song Contest 1969
Format
Startrekkefølgen ble trukket ved loddtrekning. Jugoslavia åpnet, mens Finland avsluttet konkurransen. Norge trakk startnummer 12.
Cerstin Schmidt
Schmidt ble verdensmester i aking 1987 i Innsbruck i ener for damer.
Eurovision Song Contest 1969
Avstemningen
Etter at de 16 landene hadde fremført sangene sine, viste spansk tv en kortfilm kalt Det annerledes Spania (spansk: La España diferente). Målet var å vise andre sider av Spania gjennom bruk av de fire elementene jord, luft, ild og vann.
Deretter startet avstemningen. Hvert land hadde en jury på ti medlemmer, der halvparten måtte være under 30 år. Hvert medlem ga én stemme til sin favorittsang. Det betød at hvert land hadde ti stemmer til fri distribusjon, unntatt sangen fra sitt eget land. EBUs oppsynsmann for avstemningen var Clifford Brown.
Fire vinnere
Avstemningen ble den jevneste i konkurransens historie, men halvveis ute i avstemningen fikk Frankrike et lite forsprang på Storbritannia med 13 mot 10 stemmer. Sverige ga 5 stemmer til Storbritannia og 1 stemme til Frankrike, slik at stillingen var Storbritannia 15 og Frankrike 14. Da tre land sto igjen å stemme, lå Storbritannia og Frankrike likt med 16 stemmer hver, mens en rekke land lå bare et par–tre stemmer bak. Den franske juryen ga imidlertid 2 stemmer til Spania og hele 6 stemmer til Nederland. Stillingen var da 18 til Nederland og 16 til Spania, Storbritannia og Frankrike. Før Finland som siste land skulle stemme, lå Spania, Nederland og Frankrike likt med 18 stemmer, mens Storbritannia lå like bak med 17. Den finske juryen ga 1 stemme til Storbritannia og ingen til de tre andre, og dermed endte de fire landene likt med 18 stemmer. Dette var første gang flere land delte førsteplassen.
Programleder Laurita Valenzuela og publikum var litt forvirret over veien videre, men det fantes ingen regler for å hindre en deling av seieren. Clifford Brown fra EBU utropte derfor øyeblikkelig de fire landene til vinnere. De fire vinnersangene ble deretter fremført i tur og orden i samme rekkefølge som under selve konkurransen. Spansk tv hadde også laget fire seiersmedaljer – til artisten og låtskriverne. I stedet ble de fire medaljene delt ut til de fire vinnerartistene.
Spania vant sin andre seier på rad, og dette var første gang et land vant to år på rad. Spania har per 2023 ikke vunnet en Eurovision-finale siden. Seieren var Storbritannias andre, Nederlands tredje og Frankrikes fjerde. De fire vinnersangene fikk varierende kommersiell suksess etter finalen. I Norge var britiske «Boom Bang-a-Bang» den eneste sangen som nådde den offisielle singellisten. Den toppet til gjengjeld listen i tre uker.
Etterdønninger av resultatet
Den firedelte seieren fikk flere konsekvenser for konkurransen året etter. De nordiske landene og et par andre land var misfornøyde med avstemningsreglene og konkurransens form. Det endte med at Norge, Sverige, Finland sammen med Portugal og Østerrike trakk seg fra Eurovision Song Contest 1970. EBU innførte også regler som skulle hindre at to eller flere land delte seieren fra og med 1970.
Norges bidrag
Norge ble representert av Kirsti Sparboe som også hadde representert Norge i 1965 og 1967. Hun deltok med Arne Bendiksens «Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli», som hadde vunnet en klar seier i den norske finalen 1. mars. Men vinnerlåten sparket i gang en stor og hissig debatt om popmusikk i Norge. Rett etter den norske finalen gjorde den danske universitetslektoren Erling Nielsen en tekstanalyse av teksten for åpen skjerm på Her og nå! på Centralteatret. Han radbrekket teksten og konkluderte med at «det er ett stort lyspunkt i teksten, og det er 'oj, oj, oj'». Opptrinnet førte til telefonstorm mot NRK og resulterte i et stort oppgjør og flere debattprogrammer mellom den klassiske musikken på den ene siden og den folkelige popmusikken på den andre. Bråket ga «Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli» en salgsmessig pangstart, og den toppet VG-lista i fire uker. Dette var første gang en norsk vinnerlåt gikk til topps på den norske singellisten. «Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli» fikk også en renessanse i 1996, da den toppet Norsktoppen ti uker på råd.
I Eurovision Song Contest var de utenlandske juryene var mer på linje med de norske kritikerne av «Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli». Det norske bidraget endte sist og fikk bare 1 stemme – fra Sverige. Dette var Norges andre sisteplass i konkurransen. Kirsti Sparboe selv mente sisteplassen var en felles-europeisk protest mot den omstridte norske selfangsten.
Dette var for øvrig første gang Norge hadde korister med på scenen, for Kirsti Sparboe fikk støtte av tre innleide, spanske kvinnelige vokalister. Alle tidligere norske bidrag hadde blitt fremført av én solist og uten bruk av korister.
Øivind Bergh dirigerte orkesteret under det norske bidraget. Dette var Berghs niende og siste opptreden som dirigent i Eurovision Song Contest. Sverre Christophersen kommenterte sendingen, men linjen mellom Madrid og Oslo ble brutt litt uti sendingen. Dermed trådte NRKs kanalvert Janka Polanyi inn som midlertidig kommentator, før NRK svitsjet over til det svenske kommentatorsporet med Christina Hansegård. Rett før avstemningen fikk Oslo kontakt med Christophersen igjen.
Janka Polanyi leste også de norske stemmene. Juryen hadde ti medlemmer, der hvert medlem hadde én stemme å gi til sin favoritt. Den norske juryen stemte slik:
Deltakere og resultat
Liste over deltakerne og det offisielle resultatet. Tabellen er rangert etter startrekkefølge, plasseringen og poengsummen finnes i kolonnene til høyre.
Bidrag og låtskrivere
Oversikt over bidrag, låtskrivere, tekstens språk og oversettelse på norsk. Tabellen er sortert i alfabetisk rekkefølge etter deltakerland.
Poengtavle
Tavlen er ordnet etter stemmerekkefølgen i finalen.
Dirigenter
Mens Augusto Algueró var sjefdirigent, hadde de fleste landene med sin egen dirigent. Under er en liste over deltakerlandenes dirigenter, listet etter startrekkefølgen.
Poengopplesere
Hvert land hadde en talsperson som annonserte sitt lands poeng på engelsk eller fransk over telefon. Under er talspersonene i samme rekkefølge som under avstemningen.
Kommentatorer og sendinger
Nærmere 30 land overførte finalen. Alle de 16 deltakerlandene overførte sendingen direkte og hadde kommentatorer som formidlet informasjon, farger og hendelser direkte til seerne. Oversikt over kommentatorer og sendinger under Eurovision Song Contest 1969:
Kommentatorer og sendinger i ikke-deltakende land
I tillegg til de 16 deltakerlandene ble sendingen også overført til minst 13 ikke-deltakende land, blant andre Malta og Østerrike. Sendingen ble som årene før overført direkte gjennom Intervision til Polen, Romania, Sovjetunionen, Tsjekkoslovakia, Ungarn og Øst-Tyskland. Også Tunisia samt Brasil, Chile, Mexico og Puerto Rico overførte finalen enten direkte eller i opptak. Under er en oversikt over bekreftede sendinger:
Noter
<references group="lower-alpha" />
Kingston Lacy
Kingston Lacy er en herregård i nærheten av Wimborne Minster i Dorset, England. Den eies av National Trust.
Herregården var hovedsetet til Bankesfamilien, som hadde bodd i Corfe slott inntil dette ble ødelagt under borgerkrigen. Bygningen ble tegnet av sir Roger Pratt for Ralph Bankes, og bygget 1663–1665. Interiøret ble tegnet av Inigo Jones, og utført av hans etterfølger John Webb. Sir Charles Barry utførte store forandringer 1835–1838, blant annet nye, høye piper i hvert hjørne og senkning av bakkenivået på baksiden slik at kjelleretasjen ble synlig.
Huset er åpent for publikum, og man kan blant annet se Willam Bankes' kunstsamling, Det spanske rommet med vegger kledd i forgylt lær, og Bankes' samling av egyptiske gjenstander, inkludert en obelisk som står på eiendommen. Det var i 2002 nesten 140 000 besøkende på herregården.
På eiendommen ligger også Badbury Rings, som er et fort fra jernalderen, og den romerske veien mellom Dorchester og Old Sarum.
Mobile Communications International
Mobile Communications International er verdens største mediehus for digitale nyheter innen mobilindustrien, grunnlagt i 1988. Det er registrert i Storbritannia.
Den digitale, månedlige nyhetstjenesten retter seg mot nettoperatører, mobiltilbydere og videreselgere, MVNOer, og investorer.
Antall abonnenter er 85 000, med fokus på businessledere, teknologer og investorer.
Neil Hamilton Fairley
Neil Hamilton Fairley (født 15. juli 1891, død 19. april 1966) var en australsk lege og offiser som reddet tusenvis av allierte soldaters liv fra malaria, dysenteri og andre dødelige sykdommer.
Fairley ble utdannet ved University of Melbourne, før han sluttet seg til Australian Army Medical Corps i 1915. Han forsket på en epidemi av hjernehinnebetennelse som forekom i hærens treningsleirer flere steder i Australia. Fairley var med på å utvikle tester og behandling for forskjellige alvorlige sykdommer. I mellomkrigstiden ble han mest kjent som en ekspert på tropiske sykdommer og medisin for disse. Fairley var tilbake i den australske hæren under den andre verdenskrig. Han mottok Buchananmedaljen i 1957 for hans prestasjoner innenfor medisinsk vitenskap.
Baishan vannkraftverk
Baishan vannkraftverk (Beishan) er et vannkraftverk-kompleks i elva Songhua. Anlegget ligger nær byen Baishan i provinsen Jilin i det nordøstlige Kina.
Anlegget består av to separate vannkraftverk, og to demninger. Arbeidet med den første demningen ble påbegynt tidlig på 1980-tallet. Ved igangsettelsen i 1986 hadde kraftverket Baishan 1 (白山抽水蓄能电站) ved denne demningen en produksjonskapasitet på 300 MW, med 2 x 150 MW. Fallhøyden her er 90,5 meter. Anlegget fra 1986 er et såkalt pumpekraftverk med både et øvre og et nedre vannmagasin som vann kan fordeles mellom.
Anlegget ble gjennom Beishan 2 (白山水电站) utvidet med 1.500 MW til i alt 1.800 MW fra 2006. Den nye demningen ble en betong buedam som er 149,5 meter høy. Vannkraftverkets turninkapasitet er fordelt med 5 x 300 MW-enheter.
Reservoaret som demmes opp er mange mil langt, avhengig av vannføringen. Reservoaret oversvømmer elveleiet der hvor Erdao Songhua og Toudao Songhua flyter sammen.
Mountain Dew
Mountain Dew (går under navnet Mtn Dew i USA) er en kullsyreholdig brus eid av PepsiCo, i Norge blir den produsert av Ringnes. Den ble lansert i Norge 1. februar 2005, ble tatt av markedet tidlig vinter 2007, men er siden tilbake i norske butikker. Drikken fantes i USA allerede tidlige i 1940-årene, men da som blandevann for whisky.
PepsiCo kjøpte Mountain Dew i 1964 og har solgt den som en vanlig brus med stor suksess. Den er et av de mest solgte brusproduktene i USA. I 1994 ble en lettbrus-variant, kalt Diet Mountain Dew lansert i USA.
Mountain Dew har smak av sitrus, men smaker ikke som sitron. Den kan sammenlignes med 7 Up og Sprite, men ligger nok nærmere Urge. Mountain Dew inneholder konsentrat av appelsinsaft, og har en lys grønn-gul farge.
Mountain Dew selges også som en egen smak blant slush, Slurpee og Braincoolers. Sortimentet er utviklet med en rekke nye smaker. Det er også lansert egne energivarianter med navn som Mountain Dew Energy og Adrenaline Mountain Dew.
Panajachel
Panajachel er en by og kommune i Guatemala. Den ligger i departementet Sololá, i den sørvestre delen av det guatemalanske høylandet. Panajachel ligger ved Atitlánsjøen nærmere 1 600 meter over havet.
I 2020 hadde kommunen anslagsvis 22 266 innbyggere, basert på folketellingen i 2000.
Den viktigste næringsveien i Panajachel er reiselivet. Et av de første hotellene ved innsjøen, Casa Cakchiquel, som ble bygd i 1948 av den svenske grevinnen Aimée Spens, skal ha hatt Che Guevara, Ingrid Bergman og Klaus Kinski blant sine gjester. Hotellet er siden omgjort til et kulturhus.
Panajachel hadde et vennskapssamarbeid med Stjørdal kommune i Norge fra 2010 til 2013.
Max Havelaar (roman)
Max Havelaar er en roman med selvbiografiske trekk skrevet av nederlenderen Eduard Douwes Dekker (1820–1887) i 1860 og utgitt under pseudonymet Multatuli, som er latin og betyr «jeg har lidd mye». Dekker engasjerte seg kraftig i hvorledes nederlendere behandlet de lokale innbyggerne i Indonesia, som den gang var en nederlandsk koloni.
I 1976 ble boken filmatisert. Boken Max Havelaar blir i dag regnet som en av de viktigste nederlandske klassikerne.
Enkle sukkerarter
Enkle sukkerarter, eller monosakkarider (sukkerenheter) som de ofte kalles, er karbohydrater som består av enkle molekyler med 3-7 karbonatomer (som oftest 5 eller 6). Det er vanligvis fargeløst, vannløselig og består av krystallisk tørrstoff. Monosakkarider inngår som byggesteiner i sammensatte sukkerarter og er den enkleste formen for karbohydrat.
glukose + fruktose → sukrose (rørsukker)
glukose + glukose → maltose
glukose + galaktose → laktose
Acerentomidae
Acerentomidae er vingeløse primitive insekter som hører til gruppen proturer.
Levevis
Som andre proturer lever disse små, blinde og vingeløse urinsektene nede i jorden. De krever spesielle innsamlingsmetoder, dette er trolig grunnen til at de først nylig er blitt så noenlunde kartlagt.
Utbredelse
Familien er utbredt over hele Jorden. Det er beskrevet nær 300 arter, 94 er funnet i Europa, men bare Acerentulus traegardhi er foreløpig registrert fra Norge.
Systematisk inndeling
I en alternativ klassifikasjon regner man med familiene Acerentomidae (med underfamilier Acerentulinae, Tuxenentulinae og Acerentominae, tilsvarer Acerentominae + deler av Berberentulinae her), Berberentomidae (Proacerelinae, Berberentulinae og Silvestridinae, tilsvarer deler av Berberentulinae her) og Acerellidae (Alaskaentominae, Acerellinae og Nipponentominae, tilsvarer Acerellinae og Nipponentominae her).
Prokla
Prokla (forkortelse for Produktion und Klassenkampf – overs. Produksjon og Klassekamp) er et tysk tidsskrift som har eksistert siden 1971. Tidsskriftet oppsto da kretser rundt Sozialistische Einheitspartei Westberlins og Deutsche Kommunistische Partei tilegnet seg kontrollen over det tidligere uavhengige venstresidetidsskriftet Sozialistische Politik. Undertittelen på tidsskriftet var Zeitschrift für politische Ökonomie und sozialistische Politik (Tidsskrift for politisk økonomi og sosialistisk politikk), men siden 1992 har den vært Zeitschrift für kritische Sozialwissenschaft (Tidsskrift for kritisk samfunnsvitenskap). Bakgrunnen for skiftet var at Berlinmurens fall og «den reelt eksisterende sosialismens» erfaringer hadde bidratt til å svekke den sosialistiske politikkens appell.
Prokla har gjennom hele sin eksistens vært partipolitisk uavhengig, men har hele tiden vært klart plantet i den marxistiske tradisjonen. Samtidig tok det tidlig opp i seg både økologiske og feministiske aspekter.
Ansvarlig utgiver av Prokla er foreningen Vereinigung zur Förderung der Kritik der politischen Ökonomie hvis eneste oppgave er å bidra til og styrke tidsskriftet. Det kommer ut fire ganger i året på forlaget Westfälisches Dampfboot. Ansvarlig redaktør er Michael Heinrich, og Dorothee Bohle og Elmar Altvater har vært blant tidsskriftets redaksjonsmedlemmer.
Strukturledighet
Strukturarbeidsledighet defineres som en lang periode hvor antall arbeidssøkere er høyere enn antall ledige arbeidsplasser i en eller flere bransjer.
Yrkesmessig og geografisk strukturledighet
Når vi snakker om slik ledighet, mener vi at den er en konsekvens av sammensetningen/oppbygningen i næringslivet. Ofte er det misforhold mellom kvalifikasjon og krav som er årsaken til ledigheten (les:strukturledigheten). Det at næringslivet består av flere mindre arbeidsmarkeder; er det én ledig arbeidsplass på et sykehus, og det var bare én arbeidssøker, er det snakk om strukturledighet om denne ene arbeidssøkeren var utdannet mekaniker, og ikke lege. Ved at bedriften tar i bruk mer avansert, databasert teknologi er det mange utdanninger som kommer til kort, dette har ført større misforhold mellom ønskede kvalifikasjoner og utdanning blant arbeidstakerne. Det finnes flere offisielle og uoffisielle kursordninger i databruk for å prøve minke dette problemet. (les:dataførerkortet) Når vi finner en lege bosatt et annet sted enn hvor han behøves kaller vi det også strukturledighet. Vi skiller mellom yrkesmessig strukturledighet og geografisk strukturledighet.
Fusjoner, svikt i naturressursene, rasjonalisering er andre grunner til strukturledighet.
Fusjoner
Arbeidsplasser kan bli overflødige fordi den fusjonerte bedriften kan fungere like optimalt med færre arbeidstakere.
Rasjonalisering
Ved at bedriften tar i bruk mer effektiv teknologi kan flere arbeidsplasser bli overflødige. Et eksempel er overgangen til nettbank. Datarevolusjonen er noe som har ført til at mange forskjellige arbeidsplasser faller bort.
Svikt i naturressurser
Om det ikke var olje igjen på norsk sokkel, ville flere yrkesgrupper miste jobbene sine. Det samme gjelder om fisken forsvinner.
Arbeidsledighet som er en konsekvens av svingninger i etterspørsel og økonomi går under det vi kaller for konjunkturarbeidsledighet
Alfedena
Alfedena er en landsby og kommune i provinsen L'Aquila i regionen Abruzzo i Italia. Den er lokalisert i Abruzzo, Latium og Molise nasjonalpark, i øvre del av Sangrodalen i nærheten av den vesle fjellkjeden Monti della Meta.
Landsbyen ble grunnlagt av samnitterne, som kalte den Aufidena. Alfedena huser et forhistorisk nekropolis som ble oppdaget i 1882 (sannsynligvis bygget i perioden 7. århundre f.Kr. – 3. århundre f.Kr.). I området ligger også en befestning (Curanofestningen) som kontrollerte Sangro-området.
Håøya (Færder)
Håøya er en øy i Færder kommune. Den ligger i Vestfjorden, vest for Nøtterøy og nord for Veierland. Fram til 1. januar 1901 tilhørte den Stokke kommune, da den ble overført til Nøtterøy kommune.
Håøya fort ble brukt til å forsvare Marinens reservehavn i Melsomvik mot svenskene i perioden før og rundt 1905. Der var det både kanoner og utlagte miner. Festningen ble også brukt som vern for norsk nøytralitet under første verdenskrig.
Den 12. april 1940 ble festningen overgitt til tyskerne, og de brukte øya til ubåteksperimenter under hele andre verdenskrig.
Øya var i noen år feriekoloni for Oslo kommune, og senere feriesenter for personell i Forsvaret. Forsvaret besluttet i 2019 å selge øya.
Christian Albrecht av Slesvig-Holsten-Gottorp
Christian Albrecht (født 3. februar 1641 på Gottorp slott, død 6. januar 1695 samme sted) var fyrstbiskop av Lübeck fra 1655 til 1666 og hertug av Slesvig-Holsten-Gottorp fra 1659 til 1695. Han var sønn av hertug Frederik III av Slesvig-Holsten-Gottorp og gift med prinsesse Frederikke Amalie, datter av kong Frederik III av Danmark og Norge.
Justice
Justice kan sikte til:
Lieth
Lieth er en kommune i kretsen Ditmarsken i Schleswig-Holstein, Tyskland. Lieth hører under Heides omlands amt, men lå før 1. januar 2008 under det daværende Heidelands amt.
Den kommunistiske politikeren Hugo Urbahns (1890–1946) ble født i Lieth.
Jacob Tostrup
Jacob Ulrich Holfeldt Tostrup (født 1806 i Hjelmeland, død 1890) var norsk gullsmed i Christiania (Oslo) med tittelen kongelig hoff- og ordensjuvelér fra 1888.
Han var sønn til kaptein Nicolay Tostrup (død 1858), gift med Thale M. R. Holfeldt (død 1860) fra Snekkestad gård ved Holmestrand. Jacobs foreldre var ikke spesielt velstående, og bare den eldste av ungeflokken på åtte fikk universitetsutdannelse. Jacob Tostrup var nummer fire av barna, og gikk i lære hos gullsmeder. Han utdannet seg i Bergen, St. Petersburg og København, sist i Bergen, der han tok svennebrev i 1828. Etter læretiden arbeidet han i St. Petersburg, hvor han blant annet hjalp til med bestillingsverk fra det russiske hoffet. Jacob Tostrup var gift med Nicoline J. T. Hjorthøy (død 1890) og de hadde fem barn, blant annet etterfølgeren i firmaet, Oluf Tostrup. Andre etterkommere omfatter rektor Jacob Tostrup Prytz (1886–1962) og hans barn, gullsmedene Torolf Prytz jr. og Grete Prytz Kittelsen.
Etter hjemkomsten til Christiania i 1832 avla Jacob mesterprøven og åpnet eget verksted. Han ble raskt en av landets ledende gullsmeder, spesielt innen filigransarbeid. Han fikk flere bestillinger fra kongen, blant annet på hele femti snusdåser med kongens bilde, og fikk tittelen hoffjuveler. Han grunnla i 1832 i Oslo en gullsmedforretning med navnet J.Tostrup. Da St. Olavs Orden ble opprettet i 1848, ble de emaljerte ordenstegn utført hos J. Tostrup, og firmaet ble overlatt den fulle produksjon av St. Olavs Orden ca. 1883. Forretningen gikk i arv i generasjoner, men ble 1985 solgt ut av familien og er senere opphørt. I 1882 feiret Jacob Tostrup femtiårsjubileum som gullsmed, og i 1885 flyttet han forretningen til Karl Johans gate 25 som ble kalt Tostrupgården.
Da Oluf Tostrup døde i 1882, overtok den 78-år gamle far Jacob igjen ledelsen av firmaet; og han tok i 1884 opp sin sønnedatters ektemann, arkitekt og gullsmed Torolf Prytz som kompanjong.
Tostrup drev også handel med gammelt sølv, som han solgte blant annet til private samlere og engelske turister. På grunn av dette regnes han gjerne som Christianias første antikvitetshandler.
Tostrup hadde flere tillitsverv i gullsmedlauget og håndverkerforeninger. Han fikk Kongens fortjenstmedalje i gull og ble ridder av St. Olavs orden.
Han var bror til Hans Tostrup og Christopher Henrik Holfeldt Tostrup, og farbror til Agnes Tostrup, mor til Christopher Tostrup Paus.
Resess
En resess (dansk reces) var i eldre dansk rett lover som var et resultat av forhandlinger mellom kongen og riksrådet eller stendene. Navnet betegner egentlig forhandlingenes avslutning, og sikter til referatet av forhandlingene, som da ble underskrevet.
Tongbai vannkraftverk
Tongbai vannkraftverk (Beishan) er et vannkraftverk (pumpekraftverk) i provinsen Zhejiang i det østlige Kina.
Kraftverket stod ferdig i 2006 med 1.200 MW. Eierselskapet er ZTEPG.
Slaget ved Blore Heath
Slaget ved Blore Heath var det første store slaget under rosekrigene. Det ble utkjempet 23. september 1459 ved Blore Heath i Staffordshire, omkring 3 km øst for Drayton i Shropshire.
Bakgrunn
Første slag ved St. Albans i 1455 var det første slaget i krigene, men det var en langt mindre omfattende trefning. Omkring 5000 soldater var involvert, men langt de fleste var ikke i kamp, og tapstallene var lave. Etter slaget kom man frem til et kompromiss, og det gikk fire år før det igjen kom til en trefning på slagmarken. Begge sider ble i løpet av denne perioden stadig mer skeptiske til hverandre og begynte å rekruttere større hærer.
Dronning Margaret av Anjou fortsatte å samle støtte for Henrik VI blant adelen, mens Richard Plantagenet, 3. hertug av York på sin side også hadde lett for å finne støttespillere, til tross for de strenge straffene for høyforræderi.
I september 1459 trengte en yorkiststyrke fra Middleham Castle i Yorkshire, ledet av Richard Neville, 5. jarl av Salisbury, å gå til Ludlow Castle i Shropshire for å slutte seg til en styrke der. De gikk sørvestover gjennom Midlands, og dronningen beordret James Touchet, Lord Audley til å samle en styrke og avskjære dem.
Slagoppstillingen
Audley stilte opp for et bakhold på Blore Heath. På morgenen de 23. september, festen for St. Tekla, stilte han opp mellom 6000 og 12 000 mann bak en stor hekk som gikk langs den sørvestlige kanten av sletten.
Yorkistenes speidere så lancastrianernes bannere over toppen på hekken, og advarte straks Salisbury. Yorkiststyrken på 3000 til 6000 mann innså raskt at det var en langt større styrke som ventet på dem. Salisbury fikk sine soldater i slagorden, rett utenfor rekkevidde for lancastrianernes langbuer. For å sikre høyreflanken stilte han opp vognene i trenet som et improvisert forsvarsverk. Mange av yorkistsoldatene skal ha kysset bakken, sikre på at dette var stedet hvor de ville komme til å dø.
Mellom de to styrkene lå omkring 300 meter med ufruktbart myrlandskap. Foran Audleys stilling rant en bekk med sterk strøm og bratte sider, som gjorde det tilsynelatende umulig å innta stillingen.
Slaget
Begge siders ledere forsøkte først å forhandle for å unngå blodsutgydelse. Da dette mislyktes åpnet slaget, på den måte som var vanlig i middelalderen, med en duell mellom styrkenes langbueskyttere. Ettersom de to styrkene sto så langt fra hverandre at de var utenfor buenes effektive rekkevidde, hadde dette liten virkning.
Salisbury var klar over at et angrep over bekken ville være selvmord og forsøkte å få fienden til å gå til angrep. Han trakk tilbake deler av sin midtre gruppe, langt nok til at lancastrianerne trodde at de hadde slått retrett. Lancastrianerne svarte med en kavaleriangrep, og Salisbury gav ordre om å snu og møte angrepet mens de krysset bekken. Det er mulig at det ikke var Audley selv som gav denne orden, som vendte situasjonen til yorkistenes fordel. Angrepet resultaterte i store tap for lancastrianernes kavaleri.
Lancastrianerne trakk seg tilbake og angrep så igjen, muligens for å redde sårede. Denne gang klarte mange av dem å krysse bekken, og det oppsto intense kamper. Lord Audley falt, muligens drept av sir Roger Kynaston.
Salisbury var engstelig for at det fantes lancastrianske forsterkninger i området, og prioriterte å gå raskt mot Ludlow. Han slo leir på en ås, som senere har fått navn etter ham, ved Market Drayton. For å narre fienden betalte han en lokal munk for å oppholde seg på Blore Heath gjennom natten, og fyre av en kanon med jevne mellomrom for at eventuelle lancastrianerne skulle tro at kampen fortsatt var i gang.
Det er antatt at minst 3000 falt i slaget. Lokale legender forteller at Hempmill Brook, bekken som renner over slagmarken, var rød av blod i tre dager.
En annen legende forteller av Margaret av Anjou så slaget fra et kirketårn i Mucklestone, og at hun flyktet da hun innså nederlaget. Hun skal ha fått smeden William Skelhorn til å snu skoene på hesten for å hindre speidere fra yorkistene i å finne henne. Smedens ambolt er bevart på kirkegården til minne om dette.
Et kors ble reist på slagmarken på stedet hvor Audley falt. Dette ble erstattet med et steinkors i 1765 og det er kjent som Audley's Cross. Audley ble gravlagt i Darley Abbey i Derbyshire.
Hvert år blir slaget gjenskapt på Blore Heath av historieentusiaster.
Spisskum
Spisskum, spisskummen eller spisskarve (Cuminum cyminum) er et krydder som brukes mye i asiatisk, arabisk og meksikansk matlaging. Den inngår ofte i krydderblandninger som karri, tacokrydder og garam masala.
Tørket spisskum kan brukes både malt, som er vanligst, og som hele frø. Smaken er sterk, pirrende og litt besk. Ved bruk av hele frø frigjøres smaken bedre hvis de freses opp lett i en panne først.
Forveksling av spisskum og karve
Spisskum forveksles ofte med karve, men det er snakk om to forskjellige arter, og krydderet smaker og lukter forskjellig.
Krydderfrøene fra spisskum og karve ligner utseendemessig, og kan forveksles. Oversettere av kokebøker og matjournalister har bidratt til å forvirre. Spisskum er hyppig brukt over hele India i all slags retter, og introdusert i vesten sammen med interessen for eksotisk mat, i Norge er den best kjent som krydder i nøkkelost. Spisskum brukes også i flere krydderblandinger for taco.
Kjenner man duft og smak, er det vanskelig å ta feil mot karven, som vi bl.a. kjenner fra akevitt og surkål.
Januarius MacGahan
Januarius MacGahan (født 12. juni 1844 i Ohio, død 9. juni 1878 av tyfoidfeber) var en amerikansk journalist og krigskorrespondent som arbeidet for aviser som New York Herald og London Daily News.
Hans artikler som beskriver massakren på bulgarske sivile som ble gjennomført av tyrkiske soldater i 1876 skapte offentlig raseri flere steder i Europa. Disse artiklene var en viktig faktor til at Bulgaria fikk sin selvstendighet fra Det ottomanske riket i september 1908. I mars 1871 dro MacGahan til Paris, der han var en av de første utenlandske korrespondenter som rapportere om opprøret i Pariserkommunen. I 1871 ble MacGahan utnevnt til korrespondent i St. Petersburg, der han lærte seg russisk. MacGahan blir fremdeles husket i Bulgaria for hans rolle i at Bulgaria fikk sin selvstendighet. En gate i hovedstaden Sofia er oppkalt etter MacGahan.
Kongress
En kongress er en stor forsamling av mennesker, spesielt i faglig eller politisk hensikt.
En rekke lovgivende forsamlinger bruker tittelen «kongress»:
Mobile Europe
Mobile Europe er et britisk magasin med fokus på mobil- og innholdsindustrien, og det største magasinet i Europa målt etter opplag for dette segmentet. Mobile Europe har nyheter, intervjuer, studier og dybdeartikler.
Terry Sawchuk
Terry «ukey» Sawchuk (født 28. desember 1929 i Winnipeg, Manitoba, død 31. mai 1970 i New York City, New York, USA)) var en canadadisk ishockeykeeper. Han hadde en tøff barndom og mistet sin hjertesyke bror da han var 10 år gammel.
Sawchuk ble kårtet til beste nybegynner i både United States Hockey League og American Hockey League før han endte i Detroit Red Wings i NHL i sesongen 1950-'51. Han hadde en redningsprosent på mer enn 90 per kamp, noe som gjør det mulig å kalle ham en utrolig god målvakt. Han ble tatt ut til all-star laget, og vant «The Calder Trophy» som lagets beste nybegynner. De fire neste sesongene ble han tatt ut til all-star laget.
Det som gjorde ham til en meget god målvakt, var hans meget gode reflekser og evne til å lese spillet. I de fem første sesongene i Red Wings hadde han rekorden med 199 seire og 57 tap. Han ble kjøpt opp av Boston Bruins for å gjøre plass til Glen Hall, men trivdes ikke i Boston og han slet med mye sykdom og depresjoner.
Etter to år i Boston returnerte han til Red Wings og hans strålende karriere fortsatte. I 1964 ble han kjøpt av Toronto Maple Leafs og i 1965 vant han et Vezina-trofé. I 1967 hjalp han laget til å vinne Stanley Cup.
Etter 21 år som hockeyspiller var hans resultat totalt 447 seiere og 103 tap. 31. mai 1970 døde han av komplikasjoner etter en ulykke i hjemmet.
Xilongchi vannkraftverk
Xilongchi vannkraftverk er et vannkraftverk (pumpekraftverk) i elva Huang He i provinsen Shanxi i det nordlige Kina.
Haka
Haka er en seremoniell dans i maorikulturen. Dansen fremføres av en gruppe dansere. Den betegnes ofte som en krigsdans som skal gjøre mannlige krigere klare til kamp, men i realiteten har haka blitt danset av både kvinner og menn. Det finnes ulike varianter av dansen, som benyttes i ulike sammenhenger. Æresgjester kan ønskes velkommen med en variant av haka ; dansen kan også markere betydningsfulle hendelser, festlige anledninger, eller danses i forbindelse med begravelser.
Xilongchi vannkraftverk
Kraftverket stod ferdig i 2008 med 1.200 MW. Eierselskapet er SGCC.
Haka
Haka i populærkulturen
New Zealands herrelandslag i rugby union (også kjent som All Blacks) har gjort dansen kjent for et stort publikum fordi laget danser en variant av haka foran hver kamp. Mange av de newzealandske rugbyspillerne er selv maorier.