cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lycomedes buckleyi
Levevis
Disse artene finnes helst i litt høyereliggende (1000-2000 meter over havet) tropiske skoger langs Andesfjellene. Larvene lever i strølaget på bakken. De voksne billene kommer av og til til lys om natten.
Utbredelse
Arten lever i Colombia og Ecuador.
Vestre Åmøy kapell
Kirken har 80 plasser.
Inglow
Inglow er et norsk rockeband fra Oslo, dannet i 2000. Siden 2009 har bandet bestått av vokalisten Martin Diesen, Syver Normann på gitar, Andreas Rustad på gitar, Christian Svendsen på trommer og bassisten Ruben Larssen. Inglow ga ut studioalbumet Till Deaf Do oss Part i 2007. Bandet har gitt ut flere EP-er.
Historie
Inglow ble dannet i 2000, og i 2001 produserte bandet demo-EP-en Womb. I 2003 ble EP-en Eclipse utgitt, etterfulgt av en musikkvideo til sangen «Better». I november 2004 slapp bandet sin tredje EP, The End Of Yesterday, med en musikkvideo til sangen «Blended Sherry». I september 2007 ga Inglow ut sitt første studioalbum, Till Deaf Do Us Part. I november 2007 varmet de opp for Muse i Trondheim. Det ble sluppet tre singler fra dette albumet; «Not for Sale» (2007), «Monstrum» (2007) og «As I Am» (2008). «As I am» lå på VG-lista Topp 20 i seks uker sommeren 2008. Musikkvideoen til «Not for Sale» ble vist på MTV. I slutten av 2008 forlot Kevin Alvaro bandet og i 2009 turnerte Inglow i Tyskland med deres nye bassist Ruben Larssen. Bandet slapp singelen «Remember», som lå tre uker på VG-lista Topp 20, i mars samme år. I 2010 ble trommeslager Joakim Arnesen erstattet med Christian Svendsen fra The Cumshots, Gothminister, Tjuder, etter en amputasjon på hans venstre fot. I 2011 gikk de i DUB Studio for å spille inn sitt andre studioalbum sammen med produsent Endre Kirkesola. I 2012 signerte Inglow med manager Oliver Schuette og slapp musikkvideoen til «Free Fallin´». Deres andre album, Inglow, skal etter planen gis ut i løpet av 2012.
Inglow har spilt sammen med artister som Muse, Span, Gluecifer, Animal Alfa, Brett Anderson og TNT.
Kaidu
Kaidu er en elv i den autonome region Xinjiang vest i Folkerepublikken Kina.
Kaidu springer ut i den mektige fjellkjeden Tianshan. Den renner først i vestlig retning til Yulduz-bekkenet. Der snur den mot sør og derpå mot øst og nær ned til Yanqi-bekkenet. Etter å ha rent gjennom fylket Yanqi danner elven et bredt delta og munner ut i innsjøen Bosten.
Helseeffekter O3
Synonym.
Kaidu
Reisen mot vest
I det kinesiske klassiske verk Reisen mot vest omtales Kaidu som Flytende sand-elven, og her er elve-uhyret Sha Wujing som terroriserer de omliggende landsbyer og de reisende som prøver å krysse elven - helt til han blir en disippel av Xuanzang.
Maureen George
Maureen Jean George (født 1. september 1955 i Bulawayo), zimbabwisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1980 i Moskva. George ble olympisk mester i landhockey under Sommer-OL 1980 i Moskva. Hun var med på det zimbabwiske damelaget som vant landhockeyturneringen foran Sovjetunionen og Tsjekkoslovakia. Det var første gangen landhockey for damer var med på det olympiske programmet. På grunn av at mange land boikottet lekene i Moskva var Zimbabwe et av lagene som fikk erstatte de fem opprinnelige som ikke stilte i turneringen. Seks lag deltok og det ble spilt en enkeltserie der alle lagene møttes én gang. Zimbabwe vant tre kamper og to uavgjort, og med åtte poeng toppet de tabellen foran Tsjekkoslovakia med sju. George spilte fem kamper i OL-turneringen.
John Alstrom
John Alstrom (født 29. mars 1942) er en amerikansk volleyballspiller.
Han representerte USA under Sommer-OL 1968 i Mexico by, hvor han ble nummer 7.
Tyrkias kvinnelandslag i strandhåndball
Tyrkias kvinnelandslag i strandhåndball representerer Tyrkia i internasjonale konkurranser i strandhåndball. Sporten er underlagt Tyrkias håndballforbund (Türkiye Hentbol Federasyonu). Pr 2013 var Orhan İlerisoy landslagstrener.
VM i beachhåndball
Tyrkia deltok ved det første VM i beachhåndball som ble arrangert; VM i beachhåndball 2004 i El Gouna i Egypt. Der kom de på 2.-plass, etter at de tapte finalen 1-2 for Russland. Tyrkia fikk én spiller på All Star-laget i dette verdensmesterskapet; Yeliz Ozel.
To år senere kom de på 5.-plass ved VM i beachhåndball 2006 i Rio de Janeiro i Brasil. Her ble de slått ut i kvartfinalen av Tyskland.
De deltok ikke ved VM i beachhåndball 2008, men kom på 5.-plass ved VM i beachhåndball 2010 på hjemmebane i Antalya i Tyrkia.
De deltok heller ikke ved VM i beachhåndball 2012.
EM i beachhåndball
Tyrkia deltok ved det første EM som ble arrangert - EM i beachhåndball 2000. Her kom de på 7. og nest sisteplass, etter at de avslutningsvis vant plasseringskampen om 7.-plassen 2-0 mot Spania. To år senere kom de på 2.-plass ved EM i beachhåndball 2002 i Cádiz i Spania, der de tapte finalen 1-2 mot Russland.
Ved EM i beachhåndball 2004 kom de på igjen på 5.-plass, og i 2006 kom de på 4.-plass ved EM i beachhåndball 2006 i Tyskland, etter at de tapte bronsefinalen 0-2 for Kroatia. Ved EM i beachhåndball 2007 i Italia endte de på 10.-plass av de 18 lagene som deltok.
De kom på 11. og sisteplass ved EM i beachhåndball 2009 i Larvik, og 7.-plass ved EM i beachhåndball 2011.
I juli 2013 deltok de ved EM i beachhåndball 2013 i Randers i Danmark, der de kom på 8.-plass.
World Games
Ved World Games 2005 kom Tyrkia på 3.-plass.
Álvares Florence
Álvares Florence er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Jambol
Jàmbol (bulgarsk Ямбол) er en by og kommune sydøst i Bulgaria, i det historiske landskapet Trakia.
Byen dekker et areal på 91 km² på begge sider av elven Tundzja, og har om lag 85,000 innbyggere. Jambol er hovedstaden i fylket (oblast) med samme navn, Jambol oblast.
Bjørn Henning Østenstad
Bjørn Henning Østenstad (født 19. mars 1970 på Sandane) er en norsk jurist (dr. juris) ansatt ved Universitetet i Bergen (UiB).
Østenstad ble cand. jur. og har spesialisert seg på forvaltningsrett, helse- og sosialrett. Siden 2001 har han arbeidet som universitetslekor ved Universitetet i Bergen. I 2000 skrev han boken Bruk av tvang mot psykisk utviklingshemma – under yting av kommunale sosial- og helsetenester. Ni år senere, høsten 2009, forsvarte han sin doktoravhandling på bruk av tvang mot utviklingshemmede og demente.
Østenstad er også juridisk fagkyndig medlem i Regional komité for medisinsk og helsefaglig forskningsetikk, Vest Norge, for perioden 2009-2013.
Walter Hunt
Walter Hunt (født 29. juli 1796 i Martinsburg i delstaten New York i USA, død 8. juni 1859 i New York) var en amerikansk oppfinner.
Hunt gjorde en rekke oppfinnelserr, deriblant skyttelsøm-symaskinen (1833), sikkerhetsnålen (1849) og en forgjenger til Winchesters repetergevær.
Da Hunt gjorde sine oppfinnelser innså han ofte ikke deres betydning. Mange av dem har fortsatt sin anvendelse i det 21. århundre. For eksempel solgte han patentet på sikkerhetsnålen for bare 400 dollar til selskapet W. R. Grace and Company for å kunne betale ned på en gjeld på 15 dollar. Symaskinen tog han overhode ikke patent på, ettersom han var redd for at den skulle gjøre syersker arbeidsløse. Dette ble det rettssak om i 1854 da Elias Howe gjenoppfant symaskinen.
Frifond
Frifond er en støtteordning som fordeler tilskudd til frivillig, demokratisk og lokal aktivitet for barn og unge i Norge. Ordningen forvaltes av Landsrådet for Norges barne- og ungdomsorganisasjoner og Norsk musikkråd, på vegne av Kulturdepartementet.
Ordningen ble etablert i 2000 på bakgrunn av Stortingsmelding nr. 27 (1996 – 97) Om statens forhold til frivillige organisasjoner og Stortingsmelding nr. 44 (1997 – 98) Tilleggsmelding om statens forhold til frivillige organisasjoner, Styrking av aktivitet i lokale frivillige organisasjoner. Midlene som deles ut, kommer fra overskuddet til Norsk Tipping.
Oppdeling
Frifond er delt opp i 4 ulike deler:
Formål
I Kultur- og kirkedepartementets brev av 15. mars 2007 «Tilskudd 2007 til Frifond – statstilskudd og spillemidler» heter det:
Jernbane i Peru
Jernbanen i Peru har alltid vært fragmentert og blitt bygd med ulike sporvidder. De fleste strekningene er pr. 2014 driftet av private operatører, selv om sporet og infrastrukturen er eid av staten. Den første jernbanestrekningen ble åpnet i 1851 og gikk mellom hovedstaden Lima og havnebyen Callao. Flere baner i Nord-Peru var i drift på 1900-tallet, men ingen av disse eksisterer lenger. Fra Lima midtveis på kystlinjen går jernbanelinjen Ferrocarril Central (FCC) opp i høyfjellet til gruvebyene La Oroya og Cerro de Pasco samt Junín-regionens hovedstad Huancayo. I sør går Ferrocarril del Sur fra kysten og opp til Puno ved Titicacasjøen og videre til Cusco og Machu Picchu. De regionale myndighetene i Tacna står for driften av Ferrocarril Tacna - Arica (FCTA) som er Perus eneste (direkte) internasjonale jernbaneforbindelse.
Historie
Allerede i 1824 ble de første forespørslene om tillatelse til å bygge en jernbanelinje mellom havnebyen Callao og Lima lagt frem for myndighetene. En jernbane drevet av vannhjul var et av de mere kreative forslagene på denne strekningen, men ingen av disse tidlige forslagene ble realisert.
Starten (1851 - 1889)
I 1851 åpnet Perus første jernbanestrekning på 14 kilometer mellom nettopp Callao og Lima. I 1856 fulgte linjen mellom Tacna og Arica (som på dette tidspunktet lå i Peru). I 1857 åpnet linjen mellom Lima og Chorrillos. Denne linjen var i likhet med de andre kort - bare 14 kilometer lang. Det var først på slutten av 1860-årene at utbyggingen virkelig skjøt fart da den amerikanske entreprenøren Henry Meiggs ledet byggingen av både Ferrocarril Central og Ferrocarril del Sur. I 1876 var Ferrocarril del Sur ferdig frem til Puno ved Titicacasjøen - en distanse på 522 kilometer. Etter 1876 førte økonomiske problemer til at jernbanebyggingen så å si opphørte. Utbruddet av Salpeterkrigen mellom Chile og Peru/Bolivia i 1879 satte en effektiv stopper for videre utbygging og finansieringsløsninger.
The Peruvian Corporation (1889 - 1972)
Etter krigens slutt greide ikke Peru å betjene lånene som var tatt opp. For å tilfredsstille kreditorene måtte regjeringen overlate praktisk talt alle landets jernbaner til det nyopprettede britiske selskapet The Peruvian Corporation for en periode på 66 år. Selskapet forpliktet seg på sin side til å fullføre linjen til La Oroya (FCC) og strekningen Santa Rosa - Sicuani på Ferrocarril Sur Oriente innen fire år. I tillegg skulle selskapet utvide uspesifiserte jernbanelinjer med 160 kilometer. Staten skulle bidra med årlige subsidier på 80 000 pund i 33 år, og innvilget selskapet rett til to millioner tonn guano fra øyene langs kysten. Ingen av partene greide fullt ut å innfri betingelsene i avtalen, og i 1907 ble en revidert kontrakt inngått. Konsesjonstiden var forlenget med 17 år, slik at det var først i 1973 at jernbanene skulle overføres til den peruanske staten igjen. Avtalen fra 1907 innebar at The Peruvian Corporation skulle bygge en linje fra La Oroya til Huancayo på FCC, og forlenge linjen fra Sicuani til Cusco på Ferrocarril Sur Oriente. Etter at disse forpliktelsene var innfridd, bygde ikke selskapet flere linjer. Videre utbygging av jernbaner ble derfor utført av staten eller private selskaper. Etter 1930 sank antall kilometer skinnegang (og jernbanens betydning) jevnt og trutt. Linjer ble nedlagt og fjernet etterhvert som de ble ulønnsomme.
ENAFER (1972 - 1999)
I 1972 ble alle jernbanene i Peru nasjonalisert og samlet i det statlige selskapet Empresa Nacional de Ferrocarriles del Peru (ENAFER). På dette tidspunktet hadde The Peruvian Corporation innstilt driften på mesteparten av banene sine unntatt Ferrocarril Central, Ferrocarril del Sur og den smalsporede (914 mm) Ferrocarril del Sur Oriente (Cusco - Aguas Calientes). En 24 kilometer smalsporet (914 mm) linje i Nord-Peru var i drift frem til 1975, og siden har ikke det nordlige Peru hatt noen jernbaner. Linjene som tilhørte gruveselskapet Cerro de Pasco Corporation ble overtatt i 1974 da gruvene også ble nasjonalisert i selskapet Centromin. På slutten av 1990-tallet var både infrastruktur og rullende materiell nedslitt, og jernbanedriften gikk med underskudd. Regjeringen besluttet derfor å privatisere jernbanene igjen for å bedre effektiviteten og vedlikeholdet.
Privatisering (1999 - dags dato)
Konsesjoner ble tilbudt på alle offentlige jernbanestrekninger i Peru, og både utenlandske og peruanske selskaper i samarbeid ble tildelt kontrakter. Konsesjonsperioden er satt til 30 år med opsjon på ytterligere 30 år. Det er den peruanske staten som er eier av infrastruktur (spor, signalanlegg og stasjoner), mens konsesjonshaverne har ansvaret for drift og vedlikehold. Konsesjonen på Ferrocarril Central ble tildelt et konsortium ledet av det USA-baserte Railroad Development Corporation. Selskapet Ferrovias Central Andina (FVCA) administrerer og vedlikeholder banen, mens Ferrocarril Central Andino (FCCA) står for togdriften. Konsesjonen på Ferrocarril del Sur og Ferrocarril del Sur Oriente gikk til konsortiet Ferrocarril Trasandino. Banen blir administrert og vedlikeholdt av selskapet Sea Containers y Peruval Corp, mens togdriften utføres av selskapene PeruRail og Inca Rail (sistnevnte fusjonerte med konkurrenten Andean Railways i 2013). Selskapene som står for togdriften betaler leie av infrastruktur til konsesjonshaverne.
Banene Ferrocarril Huancayo - Huancavelica (FHH) og Tacna - Arica (FCTA) fikk ingen akseptable anbud, og er de eneste som fremdeles drives av det offentlige gjennom de regionale transportmyndighetene. Strekningen Huancayo - Huancavelica ble konvertert fra 914 mm smalspor til normalspor i løpet 2009 og 2010 av FVCA - konsesjonshaveren på FCC. Videre utvidelser og utbedringer av tunneler og broer på strekningen er under planlegging.
Sporvogner
Sør-Amerikas første sporvognlinje ble åpnet i 1864 i Peru. Sporvognen var hestetrukket, og linjen gikk mellom Callao og La Punta. I 1874 åpnet nasjonens andre sporvognslinje i byen Arequipa. Bydelen Chorillos i Lima hadde etterhvert en kabelbane, og var i tillegg tilknyttet sentrum med tre ulike sporvognlinjer. Sporvognselskapet Empresa de Tramways de Lima hadde i 1890 tre linjer, 66 ansatte, 40 vogner og 400 hester. Selskapet ble reorganisert som Ferro-Carril Urbano de Lima i 1898. I 1904 ble Perus første elektriske sporvogn (trikk) satt i drift mellom Lima og forstaden Chorrillos. I 1905 ble en av verdens første batteridrevne trikkelinjer satt i drift i Lima. Uheldigvis var motorene for svake, og batteriene holdt ikke. De batteridrevne vognene (med gummihjul) ble etter noen få måneder bygd om til bensindrift. På 1930-tallet ble noen av trikkene ombygd til trolleybusser - og noen trolleybusser ble også bygd om til trikker. Trikken i Lima var i drift frem til 1965 da de gjenværende linjene enten ble erstattet av trolleybusser eller busser.
Bybaner
I 2011 åpnet bybanen Metro de Lima (offisielt navn: Metro de Lima y Callao) i hovedstaden Lima. Byggingen av linje 1 startet allerede i 1985, men forsinkelser og avbrudd gjorde at ferdigstillelsen stadig ble utsatt. Sommeren 2014 var linje 1 ferdigstilt i hele sin lengde. 29. desember 2014 ble byggestart på linje 2 markert i en seremoni der landets president deltok. Linje 2 skal etter planen trafikkeres av førerløse helautomatiske tog, og første seksjon på snaut 6 kilometer av de totalt 35 kilometrene forventes ferdig i slutten av 2020, mens hele linje 2 er planlagt ferdigstilt i juni 2024. Ytterligere 4 metro-linjer i Lima er planlagt.
I 2014 ble bybanen Metro Wanka i Huancayo offisielt åpnet. Denne bybanen benytter 7 km av sporet til FCC og blir driftet av selskapet Ferrocarril Central Andino (FCCA) som også er operatør på FCC.
Også andre større peruanske byer har lagt frem planer for skinnebasert kollektivtransport, som Trujillos trikkelinjer (offentlige initiativ) og det private monorail-prosjektet i Arequipa.
Jernbanemuséer
I Tacna er det et jernbanemuseum i forbindelse med jernbanestasjonen der. Både rullende materiell (damplokomotiver, dieseldrevne motorvogner og passasjervogner) og gjenstander fra jernbanedriften er utstilt. Rundt omkring i landet er det flere damplokomotiver utstilt, men ingen av disse er i operativ stand. Det eneste damplokomotivet som er i kjørbar stand tilhører Ferrocarril Central og er FCC nr. 206 bygd av Baldwin i 1937. Det er stasjonert i Chosica, og brukes til charter og ved spesielle anledninger.
I bydelen Barranco i Lima åpnet museumstrikken Vagon del Recuerdo for drift i 1997. Trikken er bygd av Società Italiana Ernesto Breda i Milano på 1920-tallet og er blitt restaurert til operativ stand av Museo de la Electricidad som ligger ved trikkelinjen. Skinneseksjonen trikken kjører på er 600 meter og er en del av det opprinnelige sporet som ble lagt til Chorrillos i 1904.
Rullende materiell
I 2018 var totalt 2 529 rullende enheter (lokomotiver, motorvogner, skinnebusser, personvogner og godsvogner). Av disse var det 111 lokomotiver, 35 motorvogner, 3 skinnebusser/skinnebiler, 138 passasjervogner og 2 242 godsvogner. Med unntak av bybanetogene og parkbanen i Lima kommer trekkraften til togene fra dieselmotorer. I tillegg er ett normalsporet damplokomotiv i operativ stand ved Ferrocarril Central, men brukes ikke i regulær trafikk. På den 550 meter lange smalsporede parkbanen i Parque de la Amistad i bydelen Surco i Lima blir togene trukket av et damplokomotiv fra 1926.
Statistikk
I 2018 besto Perus jernbaner (inklusiv Limas bybane) av totalt 1 939,7 kilometer skinnegang hvorav 134,7 km hadde sporvidde 914 mm mens resten var normalspor (bortsett fra den 550 meter lange parkbanen i Lima med 600 mm sporvidde). 188,7 km av linjene var drevet av det offentlige, 236,8 km var private baner, mens resten (1 512,4 km) var offentlig eid og drevet av private aktører på konsesjon.
Passasjertallene for 2018 var 2 991 951 passasjerer totalt for jernbanelinjene (unntatt Limas bybane). Den suverent travleste strekningen var fra Cusco til Aguas Calientes (Machu Picchu) hvor antall passasjerer var 2 848 526. Til sammenligning var de totale passasjertallene for 2009 1 587 034.
Bildegalleri
<Gallery mode="packed-hover"> Fil:Aguas Calientes Station (5687395841).jpg|Aguas Calientes stasjon nær Machu Picchu. Togene tilhører den private operatøren PeruRail. Fil:Cuzco (Wanchaq) Station (5687409105).jpg|Stasjonen i Cusco der smalspor og normalspor møtes. Fil:PeruRail ALCo DL535B Poroy - Ollantaytambo.jpg|Tog fra PeruRail nær Ollantaytambo Fil:Inca Rail, nuevo tren Ollantaytambo-Machu Picchu (4618733423).jpg|Lokomotiv fra Inca Rail i Ollantaytambo Fil:Tren puno.jpg|Utrangerte passasjervogner fra FCS i Puno ved Titicacasjøen. Fil:Galera Station 1.JPG|Galera stasjon (4 756 moh) på FCC var verdens høyest beliggende jernbanestasjon inntil Qingzangbanen mellom Kina og Lhasa i Tibet åpnet i 2006.
Andévalo-demningen
Andévalo-demningen er en demning i Spania. Det ligger i elva Malagon-Cobica. Demningens bruksområde er flomkontroll og irrigasjon.
Selve damanlegget er 78 meter høyt, og er en steinfyllingsdam.
Karloman, sønn av Pipin den yngre
Karloman (født 28. juli 751, død 4. desember 771) var frankernes konge, samkonge med sin eldre bror Karl den store, fra 768 til sin død i 771. Han var den andre overlevende sønnen til Pipin den yngre og Bertrada av Laon. Karloman er hovedsakelig forstått av historikerne som Karl den stores første skritt mot et keiserrike da Karlomans plutselige død gjorde det mulig for den eldre broren å overta hele Frankerriket og begynte sin ekspansjon med å erobre naborikene.
Deling av Frankerriket
Da Karloman var 3 år gammel ble han, sammen med sin far Pipin og sin eldre bror Karl, salvet av pave Stefan II som konge av frankerne og også gitt tittelen «romernes patrisier». Paven hadde forlatt Roma for å trygle den frankiske kongen om støtte mot langobarderne, som hadde etablert et kongerike i nordlige Italia, hovedsakelig Lombardia (som har navn etter dem).
Karloman og Karl arvet hver sin halvpart av Frankerriket da Pipin døde den 24. september 768, slik skikken var hos frankerne og som var nedfelt i deres lovverk, Salisk lov (Pactus Legis Salicae) hvor riket ble delt likt mellom brødre. Karlomans andel var basert i midten av Frankerriket med sin hovedstad i Soissons, sletteområdet rundt Paris, Sentralmassivet, Provence, Burgund, sørlige Austrasia, Alsace og Alemannia. Disse regionene var dårlig integrert og omgitt av de områdene som Karl den store hadde arvet, men selv om Karlomans områder var lettere å forsvare, ga de mindre inntekter.
Det er generell enighet blant historikerne at Karloman og hans bror Karl ikke var venner, og faktisk mislikte hverandre, skjønt årsaken for dette uvennskapet er uklart: en del historikere har antydet at hver bror betraktet seg som den rettmessige arving som enehersker etter deres far Pipin: Karl som den eldste sønnen, og Karloman som den legitime sønnen. Det har tidvis blitt hevdet at Karl den store ble født utenfor ekteskap, men denne påstanden er ikke alment akseptert. Uansett hva tilfellet var, Pipins deling av riket mellom brødrene synes å ha forverret forholdet mellom brødrene da det innebar at de måtte samarbeide, noe som plagde dem begge.
Brødrestrid
Karlomans tid som samkonge var kort og besværlig. Brødrene delte besittelsen av Aquitaine, som straks brøt ut i opprør ved Pipins død, ledet av Hunald II, sønn av hertug Waiofar. Da Karl den store ledet sin hær nedover i 769 for å slå ned opprøret, ledet Karloman sin egen hær med samme formål. Brødrene møttes ved Moncontour, i nærheten av Poitiers, men de havnet i konfrontasjon med hverandre og klarte ikke å komme til enighet, og Karloman valgte trekke seg tilbake fra Aquitaine.
Dette, har det blitt antydet, var et forsøk på underminere Karls makt og autoritet ettersom opprøret var trussel mot Karl den store, men da broren knuste opprøret og hadde Karlomans oppførsel gjort skade på hans omdømme blant frankerne. Forholdet mellom brødrene ble ytterligere dårlig, og det krevde megling og mellomkomst av deres mor Bertrada, skjønt det synes som om hun foretrakk Karl framfor Karloman og kom til bo sammen med Karl i sin enkestand..
I 770 forsøkte moren Bertrada en rekke diplomatiske tiltak for å omringe Karloman. Karl den store hadde giftet seg med Desiderata, datter av langobardiske kong Desiderius i nordlige Italia, noe som opprettet en allianse mellom Karl og Desiderius. Bertrada sikret også for Karl vennskapet med Tassilo, hertug av Bayern, nevø av Pipin. Hun forsøkte også å sikre pavens støtte for ekteskapet med Desiderata ved å få Desiderius til avsi italienske områder til Roma og som paven gjorde krav på. Selv om pave Stefan III forble fiendtlig innstilt til en allianse mellom frankerne og langobardene i teorien, men i virkeligheten var han dypt motstridende mellom trusselen som langobardene var for ham og sjansen til å få fjernet den anti-langobardiske Christophorus, primicerius, leder av administrasjonen og en dominerende maktfigur ved pavens hoff. Hans sønn Sergius hadde konroll over pavens finansier.
Disse politiske manøvreringene var svært gunstige for frankerne generelt, men skapte alvorlige trusler mot Karlomans posisjon. Han hadde blitt etterlatt uten allierte: han forsøkte å benytte seg av sin brors allianse med langobardene for fremme sin egen agenda i Roma, tilbød sin støtte mot langobardene pave Stefan III og gikk inn i hemmelige forhandlinger med Christophorus, som hadde blitt etterlatt isolert etter den frankisk-langobardiske allianse. Primicerius Christophorus, kanskje den mest hensynsløse politiske aktør i perioden, hadde først støttet seg på langobardenes støtte, men hadde deretter snudd og fikk Desiderius' fremste representant i Roma, presten Waldipert, blindet. Da Karl den store i 770 inngikk ekteskap med Desiderius' datter hadde Christophorus grunn til å frykte langobardenes hevn. Desiderius sørget å få Christophorus ryddet av veien ved å få stukket øynene ut på ham, til tross for støtte fra Karlomans sendebud Dodo. Det endret den politiske situasjonen og Stefan III ga sin støtte til Karl den store og langobardene. Karlomans posisjon likevel ble reddet ved at Karl brått og uventet sa fra seg sin langobardiske hustru etter kun et år og sendte henne fra seg. Desiderius, som fikk sin avviste datter tilbake, ble rasende og ydmyket, og det synes som om han da forsøkte å inngå en ny allianse med Karloman i opposisjon til Karl og pavedømmet, som grep muligheten til å erklære sin opposisjon mot langobardene.
Død og arv
I 771 var det mye som tydet på at Karloman og Karl ville havne i krig med hverandre. Uvennskapet hadde utviklet seg over tid og det var lite som tydet på at det ville bedre seg. Karls biografer, Einhard, tilskrev uvennskapet på Karlomans rådgivere, således minske skylden til Karloman. Krigen kom aldri da Karloman døde brått den 4. desember 771 i sin villa i Samoussy (nord i dagens Frankrike). Dødsfallet, som kom da han var kun tjue år gammel, brått og svært beleilig for den eldre broren, har likevel blitt forstått som av naturlige årsaker. En alvorlig neseblødning har tidvis blitt fremmet som årsaken. Karloman ble gravlagt i Reims, men ble senere begravd på nytt på 1200-tallet i klosterkirken Saint-Denis i Paris, som var det tradisjonelle gravstedet for franske konger.
Karloman hadde en frankisk hustru, Gerberga, som i henhold til pave Stefan III var valgt til ham, sammen med Karl den stores elskerinne Himiltrude (men som han hadde sendt fra seg da han giftet seg med Desiderius’ datter), av deres far Pipin. Med Gerberga hadde Karloman fått to sønner, den eldste av dem hadde fått navnet Pipin etter sin bestefar, noe som gjorde ham i frankisk tradisjon til Karlomans arving, og av Pipin. Et år eller så tidligere hadde Stefan III velsignet Karloman, hans hustru og deres to barn i Roma, og i denne konteksten hadde Stefan lovt fungere som med-far til Karlomans unge sønn Pipin. Etter Karlomans død forventet Gerberga at hennes eldste sønn Pipin ble konge over hennes avdøde manns besittelser, og at hun skulle styre i hans sted som regent. Imidlertid hadde Karlomans tidligere tilhengere, hans fetter Adalard av Corbie, abbed Fulrad av Saint Denis og grev Warin, vendt seg mot henne, uvillig til å bli styrt av en kvinne, og invitert Karl den store til å annektere Karlomans rike, noe han gjorde. Sammen med grev Autchar, en av Karlomans mest lojale og med høy status i Bayern, flyktet Gerberga med sine to små sønner og, til Italia og kanskje først til Desiderius’ hoff for å unngå å bli fengslet av Karl den store.
Beklagelig for de desperate flyktningene døde Stefan III den 22. januar 772, antagelig kort tid før Gerberga og hennes selskap hadde nådd fram til Roma. En ny pave, Hadrian I, ble valgt den 9. februar det samme året. Desiderius, som hadde sin egen agenda, krevde at den nye paven salvet Karlomans unge sønn Pipin som ny frankisk konge. Gerbergas flukt framskyndet Karl den stores invasjon av det langobardiske kongeriket. Desiderius’ støtte til Karlomans barn var en åpenbar trussel mot Karls posisjon på kort og lang sikt. Med sin hær marsjerte han inn i nordlige Italia og underla seg landet. Desiderius ble tatt til fange og sammen med hans familie ble de sendt til et frankisk kloster. Skjebnen til Gerberga og hennes to sønner er ukjent. Muligens ble de fysisk ryddet av veien, skjønt det er også mulig at de ble skilt lag og sent til et nonnekloster og munkekloster. Med hele Frankerrikets ressurser tilgjengelig under en monark kunne Karl den store påbegynne sin ferd med erobre naborikene.
Til tross for deres vanskelige forhold, og de hendelser som fulgte Karlomans død, kom Karl senere til å navngi sin andre legitime sønn for Karloman etter sin avdøde bror. Det var kanskje en offentlig gest for å ære minnet om sin bror, og for å kvele rykter om hva som hadde skjedd med sine nevøer. Det endret seg uansett i 781 da han forviste sin eldste sønn Pipin, og omdøpte Karloman til Pipin.
Barn
Karloman hadde minst to sønner med Gerberga. Den eldste het Pipin, men navnet på den andre er ikke kjent. Det har også vært spekulert om han hadde to døtre, men ved at Karloman var tjue år da han døde er det grenser hvor mange barn han klarte avle. Historikeren Eduard Hlawitschka har spekulert på om Ida av Herzfeld, den senere helgen og som hadde et slektskap med karolingerne, faktisk var en datter av Karloman. I tillegg er det også nevnt to sønner utenfor ekteskap.
Ask (mål)
Ask (eller eske) er en gammel volumenhet for måling av tørrvarer og smør i Skandinavia, herunder også i Norge. I Norge tilsvarte en ask ca. 10,8 liter og ble gjerne inndelt som 4 boller, 24 juster eller 72 peler.
I gammel tid skal asken også ha utgjort 8 kanner eller 16 potter noen steder, men da tilsvarte volumet ca. 15,4 liter omregnet til vår tid. Det er også kjent at en ask kan ha utgjort ca. 10,8 liter i en periode (kanskje i norrøn tid). Fra denne perioden er også benevnelsen «20-ask kjerald» kjent (tilsvarte 20 asker eller ca. 216 liter/239 kg smør). Volumet på en ask har altså variert til ulike tider og steder opp gjennom historien.
Linda Watson
Linda Margaret Watson (født 15. september 1955), zimbabwisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1980 i Moskva.
Watson ble olympisk mester i landhockey under Sommer-OL 1980 i Moskva. Hun var med på det zimbabwiske damelaget som vant landhockeyturneringen foran Sovjetunionen og Tsjekkoslovakia. Det var første gangen landhockey for damer var med på det olympiske programmet. På grunn av at mange land boikottet lekene i Moskva var Zimbabwe et av lagene som fikk erstatte de fem opprinnelige som ikke stilte i turneringen. Seks lag deltok og det ble spilt en enkeltserie der alle lagene møttes én gang. Zimbabwe vant tre kamper og to uavgjort, og med åtte poeng toppet de tabellen foran Tsjekkoslovakia med sju. Watson spilte fem kamper og scoret ett mål i OL-turneringen.
Ciarán Martyn
Ciaran Martyn (født 25. mars 1980 i Sligo) er en irsk fotballspiller som spiller for Glenavon FC. Han spilte for Fredrikstad fotballklubb vårsesongen 2007 og kom til klubben før 2007-sesongen på utlån fra Derry City. Han er 188 cm høy og er høyrebeint.
Trosbevegelsen
Trosbevegelsen er en fellesbenevnelse på en gruppe av kristne menigheter som har en sterk tro på Bibelen som inspirasjon. De har nært læremesig slektskap med pinsebevegelsen og utgår hovedsakelig fra denne. Til forskjell fra disse finnes det ingen enhetlig overordnet organisasjon. Dette gjør at avviket i læresetninger kan være relativt stort mellom ulike menigheter. Det finnes imidlertid nettverk som grupper av disse menighetene er en del av, for eksempel Internasjonalt Apostolisk Nettverk, stiftet av Enevald Flåten. Menigheter som tilhører trosbevegelsen kalles trosmenigheter eller karismatiske menigheter.
Ciarán Martyn
Martyn trives best på den sentrale midtbanen. Han har en meget god pasningssfot og et godt skuddben. Han regnes som en målfarlig midtbanespiller. FFK prøvde gjennom Martyn å finne en god erstatter for Simen Brenne. Han startet 2007-sesongen svakt, og har levert varierende prestasjoner for A-laget. Fredrikstad FK valgte å avslutte kontraktsforholdet 1. juli 2007, og Martyn returnerte til Derry.
Trosbevegelsen
Historikk og utbredelse
Trosbevegelsen oppstod i USA under betegnelsen Word of Faith. Grunnleggeren Kenneth Hagin (1917–2003), som angivelig ble mirakuløst helbredet som femtenåring, startet sin egen pinsemenighet allerede i 1938 og utviklet ulike organisasjoner på 1950- og 1960-tallet. Menighetene i den evangelikale framgangs- eller herlighetskristendommen spredte seg fra USA til Europa på 1980-tallet, med profilerte amerikanske predikanter som grunnleggeren Hagin, Kenneth Copeland og Benny Hinn.
Toronto-bevegelsen
Toronto-bevegelsen var en del av dette, og skapte stor interesse utenfor Nord-Amerika. Mange kristne dro dit for å la seg inspirere. Denne har også blitt kritisert av mange.
I Skandinavia
I Skandinavia er det pastorene Ulf Ekman ved Livets ord i Uppsala og Åge Åleskjær ved Oslo Kristne Senter som har vært de fremste representantene for trosbevegelsen. Den svenske sangartisten Carola Häggkvist har også vært nært tilknyttet bevegelsen, blant annet gjennom de svenske frikirkene Livets ord og Södermalmkyrkan. Etter inspirasjon fra Ulf Ekman startet Enevald Flåten menigheten Levende ord i Bergen i 1992. Denne var lenge en av de største frikirkelige menighetene i Norge, men etter indre stridigheter mistet de mange medlemmer.
Lære
I likhet med pinsebevegelsen tror trosbevegelsen på dåp i Den hellige ånd, praktiserer dåp med full neddykkelse og befinner seg godt innenfor den karismatiske bevegelsen. Ofte kan trosmenigheter til og med være mer karismatiske i stilen enn pinsemenigheter. Trosmenigheter har også ofte et eldsteråd og en pastor eller hyrde. I trosbevegelsen har ofte pastoren mer makt og innflytelse enn i andre sammenhenger, og blir sterkt profilert. Tiende er en sentral del av læren og går ut på at medlemmene skal gi 10% av inntektene sine til menigheten. Dette begrunnes bl.a. med at Abraham ga tiende til Melkisedek (1.Mos 14:20) og at Jesus skal ha gått god for tiendepraksisen når han kritiserer de skriftlærde (Matt 23:23).
Særtrekk
Tungetale og høylytt bønn er sentrale trekk ved trosbevegelsen, i likhet med Pinsebevegelsen. Trekk som skiller dem fra disse er f.eks. åndelig krigføring og demonutdrivelse. I disse brukes bønn til å kjempe mot de onde maktene i verden for å fremme Guds sak. Helbredelse ved bønn og håndspåleggelse er trekk som binder dem til de fleste andre kirkesamfunn, forskjellen er at kristne i trosmenigheter ofte har mye større tro på at en reell helbredelse skal finne sted. Den store vektleggingen av endetiden, antikrist og opprykkelsen er også markante ved mange menigheter i trosbevegelsen. Dette er tema hentet fra Åpenbaringsboken i Bibelen.
Penger og rikdom fremheves i større grad her enn andre kirkesamfunn. Taler som handler om hvordan man blir fri for gjeld og hvordan man kan lykkes i forretningslivet er ikke uvanlige. Ofte holdes det en offertale, der man understreker viktigheten av å gi og velsignelsen både giveren og mottakeren kan regne med å få. Karismatiske menigheter er ofte involvert i mediedrift, og sender bl.a. TV-program på lokale TV-stasjoner eller via satellitt. Talere på slike programmer kalles TV-predikanter.
Generelt sett er sterke følelsesmessige utbrudd og intens lykkefølelse noe som er karakteristisk for medlemmer av trosmenigheter. Slike følelsesmessige opplevelser ses på av troende som resultat av et sterkt gudsforhold.
Kritikk
Mange har kritisert lederskikkelser for å misbruke de sterke følelsesmessige båndene som knyttes mellom ledelsen og de øvrige medlemmene i menighetene. Enkelte mener at trosmenigheter har tro i fokus i en alt for stor grad. Folk som har forlatt bevegelsen sier at det store presset om hele tiden å tro og aldri tvile, var avgjørende for at de valgte å forlate den. Andre mener at oppmerksomheten medlemmer av trosmenigheter kan gi, av og til ikke er ekte, men kun en måte å rekruttere nye medlemmer på. Dette har blitt kalt for «Love bombing».
Det er også fremkommet dokumentasjon på manipulering, lære i strid med Bibelen vedrørende sykdom, lidelse, evangeliets innhold mv, samt likhetstrekk med trance og andre åndelige uttrykk og manifestasjoner som finnes i New age.
Álvares Machado
Álvares Machado er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Skjeggklokke
Skjeggklokke (Campanula barbata) er en sjelden plante i klokkefamilien.
Arten kjennetegnes ved at de lyseblå klokkeblomstene er skjegghårete innvendig. Den er flerårig og blir mellom 15 og 45 cm høy. Stengelen og bladene er håret. Den trives på gressbakker, slåtteenger og setervoller i fjellnære områder.
I Norge finnes skjeggklokke hovedsakelig i Etnedal og Torpa (Synnfjellet). Den er også funnet i Gausdal og Hemsedal. Få eksemplarer er i tillegg blitt observert i Nord-Aurdal og på Lillehammer. Nærmeste voksested utenfor Norge er i Alpene og Karpatene.
Skjeggklokke er tidligere kjent fra ca 40 lokaliteter i Norge, men idag er det rundt 10 lokaliteter igjen med bestander av skjeggklokke. Tilbakegangen kan skyldes opphør av slått, opphør av beite, modernisering av jordbruket og full utnyttelse av kantsoner som tidligere fikk stå i fred. Skjeggklokke er i Rødlista oppført som sårbar.
18. desember 2007 ble skjeggklokka valgt til kommuneblomst for Nordre Land etter initiativ fra Blyttia. Tidligere miljø- og utviklingsminister Erik Solheim utnevnte skjeggklokka som Nordre Lands offisielle kommuneart. Blomsten er også blitt tatt i bruk som motiv på Nordre Land-genseren. Fargen på klokkeblomstene ligner også bakgrunnsfargen i kommunevåpenet til Nordre Land.
Nablus
Nablus (arabisk: نابلس – Nābulus; hebraisk: – Shekhem) er den største palestinske byen på den Israel-okkuperte Vestbredden av Jordanelva. Byen ligger i en dal mellom fjellene Gerisim og Ebal bare 60 km nord for Jerusalem. I 2000 var folketallet på 130 000 mennesker, hvorav 30 000 bodde i flyktningleire.
Historikk
Byen har rester etter bosetting datert tilbake til omkring 4 500 f.Kr. Like sørøst for nåtidas Nablus lå oldtidsbyen Sikem som var politisk og religiøst sentrum i Kanaan og er omtalt mange steder i Bibelen. Der lå Josefs grav og Jakobs alter og brønn. Romerne bygde opp byen vest for Sikem og gav den navnet Flavia Neapolis i 72. Navnet Nablus er en arabisk form av det greske Neapolis som betyr «nybyen».
Byen ble okkupert av Israel etter seksdagerskrigen i 1967.
Dorte
Dorte og Dorthe er norske og danske kortformer av kvinnenavnet Dorotea, som er dannet av de greske ordene doros, «gave», og theos, «gud».
Utbredelse
Navnet Dorthe var vanlig i Norge på 1700-tallet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Mike Bright
Han representerte USA under Sommer-OL 1968 i Mexico by, hvor han ble nummer 7.
Laicheng kullkraftverk
Laicheng kullkraftverk er et kullkraftverk ved Laiwu, i byen Laicheng i provinsen Shandong i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 1200 MW fordelt på 4 turbiner á 300 MW hver. Anlegget startet 1998 og stod ferdig i 2003. Det får kull fra kullgruvene i Xinwen.
Lagt det på et lurt sted
Teksten handler om at gjennomsnittsmenneske ofte glemmer de «lure» stedene man legger ting som man trenger i nødvendige situasjoner. Et eksempel er hvor man har lagt passet i tilfelle man skal reise til utlandet.
Både tekst, noter og tilhørende tegning til «Lagt det på et lurt sted» ble publisert i notaboka Sånn er'e bare i 2006.
Musikere og instrumenter
Elisabeth Moberg (en av koristene) var et av medlem av Kvinner på randen. Sunde var gjest i et av deres program Kvinner på randen (sendt 29. oktober 1999 på NRK1). Sunde spilte «Lagt det på et lurt sted» og kompet seg selv kun med sin gitar. Kvinner på randen-medlemmene bidro med sporadiske korinnslag. Til stor begeistring hos TV-publikum, gjorde både Sunde og Kvinner på randen-medlemmene feil i fremførelsen.
Et utdrag av «Lagt det på et lurt sted» fra Kvinner på randen i 1999 ble vist i programmet Øystein Sunde – med god avstand til bilen bak (sendt 26. desember 2010 på NRK1).
Zak Seddon
Zak William Seddon (født 28. juni 1994) er en britisk friidrettsutøver som konkurrerer i hinderløp.
I 2021 representerte han Storbritannia på øvelsen 3000 meter hinder under Sommer-OL 2020 arrangert i Tokyo der han løp forsøksheat, men kvalifiserte seg ikke til finalen.
La Aguzadera-demningen
Aguzadera-demningen er en demning i Spania. Det ligger i elva Aguzadera. Demningens bruksområde er vannforsyning til industri.
Selve damanlegget er 105 meter høyt, og er en steinfyllingsdam. Den stod ferdig utbygd i 1999.
Taobei
Taobei (kinesisk: 洮北区; pinyin: Táoběi Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Baicheng i provinsen Jilin i Folkerepublikken Kina. Taobei har et areal på 2.525 km² og teller 490.000 innbyggere.
Álvaro de Carvalho
Álvaro de Carvalho er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
USS «Oscar Austin»
USS «Oscar Austin» (DDG‑79) er en jager av Arleigh Burke-klassen tilhørende U.S. Navy. Skipet er navngitt etter menig Oscar P. Austin (1948–1969, U.S. Marine Corps), som ble tildelt Medal of Honor posthumt for tapperhet i Vietnamkrigen.
«Oscar Austin» er det 29. skipet i sin klasse, og det 17. i klassen til å bli bygget ved Bath Iron Works i Maine. Byggingen startet 9. oktober 1997 og skipet ble sjøsatt og døpt 7. november 1998.
Eirik Kaasa
Eirik Kaasa (født 1975) er en norsk musiker og sangpedagog. Han har sunget for NRK Supers «Lillepri» Han er også dirigent for gospelkoret «Safari».
Kaasa er sammen med Åshild Kristin Stensrud Kaasa representert med en salmetekst i Norsk salmebok 2013.
Grunnkretser i Vestfold
Grunnkretser i Vestfold er liste over grunnkretser i kommuner i Vestfold.
Tersec
Tersec er en slekt av biller som hører til familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore til store (25-40 millimeter), brunlige trebukker. Disse artene er vanligvis forholdsvis lyst gulbrune, men kan være mørkere. Pronotum er trapesformet med små pigger ved for- og bakhjørnene. Dekkvingene er nokså lyse med smalt mørk ytterkant.
Levevis
Larvene lever i død ved, utviklingstiden er flere år.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sentral- og Vest-Afrika, sør til Angola.
Systematisk inndeling
Slekten har tradisjonelt vært inkludert i Macrotoma.
Awad El Karim Makki
Elyas Awad El Karim (født 12. juni 1992 i Khartoum) er en sudanesisk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp. Han har sølv på 4 x 400 meter stafett fra Afrikamesterskapet i friidrett 2008 og Panarabiske leker 2007, og har en rekke medaljer fra Arabisk mesterskap i friidrett for ungdom, junior og senior.
2007
Makki deltok i Arabisk mesterskap i friidrett for ungdom 2007 i Syria, og vant der 200 og 400 meter individuelt, og han deltok på Sudans stafettlag som fikk sølv på 1000 meter medleystafett. Han deltok også i Panarabiske leker 2007 i Egypt, der han fikk sølv på 4 x 400 meter stafett, der Sudan satte ny nasjonal rekord med 3:06,52.
2008
Under Afrikamesterskapet i friidrett 2008 ble han slått ut i semifinalen på 400 meter, der han løp på 48,10 og fikk 18. beste tid. Han deltok i forsøksheatet på 4 x 400 meter, men deltok ikke i finalen, der Sudan kom på andreplass. Han deltok i Junior-VM i friidrett 2008, og ble der slått ut i semifinalen, der han kom på sjetteplass i sitt heat.
Han vant 400 meter under Arabisk mesterskap i friidrett for junior 2008, og fikk bronse på 200 meter, bak Omar Juma Al-Salfa og Adel Al-Essiri. I tillegg deltok han på Sudans stafettlag som vant 4 x 400 meter stafett.
2009
Makki deltok i Bislett Games 2009, der han kom på tredjeplass i B-finalen på 400 meter, som holdt til ellevteplass totalt. Han fikk bronse på 400 meter under Ungdoms-VM i friidrett 2009, bak Kirani James og Joshua Mance, med tiden 47,15.
I slutten av juli deltok han i Arabisk mesterskap i friidrett for ungdom 2009 i Aleppo i Syria, der han vant 200 og 400 meter, med ny personlig rekord på begge distanser, på hhv 21,31 og 46,34 sekunder. Han deltok på Sudans stafettlag som fikk bronse på 4 x 400 meter stafett under Arabisk mesterskap i friidrett 2009. Han deltok også på 200 meter individuelt, men ble der slått ut i forsøksheatet, der han løp på 22,22.
2010
Makki deltok i Arabisk mesterskap i friidrett for junior 2010, og vant der 400 meter, og han kom på fjerdeplass på 200 meter. Han deltok også i Junior-VM i friidrett 2010, men ble der slått ut i semifinalen på 400 meter.
2011
Under Juniorafrikamesterskapet i friidrett 2011 fikk Sudan gull på 4 x 400 meter stafett med Makki på laget. Han kom på femteplass på 200 meter, og ble diskvalifisert i forsøksheatet på 400 meter. Han deltok på 100 meter under Afrikalekene 2011, men fikk 34. beste tid i forsøksheatene, og nådde ikke semifinalen.
I oktober deltok han i Arabisk mesterskap i friidrett 2011, og kom der på sjetteplass på 200 meter og sjuendeplass på 400 meter. Han deltok på Sudans stafettlag som vant 4 x 400 meter stafett. Under Panarabiske leker 2011 i Qatar fikk han niende beste tid i forsøksheatene, og nådde ikke finalen på 200 meter, og han deltok på Sudans stafettlag som kom på femteplass på 4 x 100 meter stafett.
2016 - 2017
Han deltok i Afrikamesterskapet i friidrett 2016, der han ble slått ut i forsøksheatet på 200 meter, med 33. beste tid. Han deltok der på Sudans stafettlag som kom på sjetteplass på 4 x 400 meter stafett. Under Arabisk mesterskap i friidrett 2017 deltok han på 400 meter, men ble slått ut i forsøksheatet på 400 meter.
Stafett-VM i friidrett 2014
Stafett-VM i friidrett 2014 var det første Stafett-VM i friidrett og ble arrangert 24. og 25. mai 2014 på Thomas Robinson Stadium i Nassau.
4 × 100 m stafett
Dato: 25. mai
4 × 200 m stafett
Dato: 24. mai
4 × 400 m stafett
Dato: 25. mai
4 × 1500 m stafett
Dato: 25. mai
4 × 100 m stafett
Dato: 24. mai
4 × 800 m stafett
Dato: 25. mai
4 × 1500 m stafett
Dato: 24. mai
Pygovalgus
Utseende
En liten, fløyelsaktig brun gullbasse. Som vanlig for Valgini dekker ikke dekkvingene bakkroppen. Pronotum og dekkvingene har kvaster av stive, oppstående, mørkbrune børster.
Levevis
Larven utvikler seg i morken ved. De voksne billene kan finnes på blomster, ofte flere sammen.
Utbredelse
Arten er kjent fra Kongo og Togo.
Gegen Vergessen – Für Demokratie
Gegen Vergessen – Für Demokratie e. V. (Mot glemsel – for demokrati) er en tysk, allmennyttig forening med hovedsete i Berlin. Foreningen er uavhengig av politiske partier og konfesjoner.
Foreningens formål er å drive erindringsarbeid knyttet til de to diktaturer på tysk jord i nyere tid; det ene basert på nasjonalsosialisme fra 1933 til 1945, og det andre på kommunisme i det tidligere DDR, fra 1945 til 1989. Med dette utgangspunkt engasjerer foreningen seg i samtiden for mangfold, toleranse og deltakelse i demokratiske organer, og mot politisk ekstremisme, rasisme, fremmedfiendtlighet og diskriminering av minoriteter.
Historie
Foreningen ble grunnlagt i 1993 etter rasistiske og fremmedfiendtlige opptøyer mellom 1991 og 1993 i Hoyerswerda, Mölln, Rostock-Lichtenhagen og Solingen. Grunnleggerne var politikere, vitenskapsfolk, pedagoger, fagforeningsfolk, journalister og ledere av minnesmerker.
Ledelse
Den første leder av foreningen var Hans-Jochen Vogel. Han ble i 2000 etterfulgt av Hans Koschnick. Fra 2003 er foreningen ledet av Joachim Gauck.