cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kielfreden
Dansk freds- og gjeldsoppgjør
Danskene krevde Kieltraktaten håndhevd, og med delvis støtte fra Storbritannia krevde de etter hvert oppgjør av 4 millioner riksdaler, en sum nordmennene anså helt umulig å reise i et kriseherjet Norge. I november 1818 foreslo den norske regjeringen å prute tilbakebetalingen ned til 2 millioner speciedaler over 20 år, uten renter. Svenskekongen kunne støtte en nedprutning av beløpet til 3 millioner over 10 år, men nekter for at Sverige skulle delta i betalingen. Sveriges syn var nå at Norge som selvstendig kongerike måtte betjene sin gjeld fra dansketiden, mens nordmennene viste til at Sverige som unionspartnere måtte dele på forpliktelsen ved at Sverige betalte en tredjedel. Dette ble blankt avvist av svenskene, og Gjeldskonvensjonen av 1. september 1819 fastslo at Danmark skulle få tilbakebetalt 3 millioner speciedaler over 10 år. Men Norges regjering fortsatte budsjettforhandlingen med Sverige, og godtok først i 1821 en ensidig norsk tilbakebetaling av 3 millioner speciedaler over 29 år til 4 prosent rente. Seks års norske protester hadde i stor grad basert seg på den norske statsrettslige forståelsen av Sveriges unionsforpliktelser og Kieltraktaten.
Kieltraktatens betydning i unionstiden
Sverige anså Kieltraktaten som den rettslig bindende avtalen som la basis for det svenske overherredømme over Norge i unionstiden. Men det var ulike skoler innen forståelsen av hvor langt denne overhøyhet strakk seg. Da unionen i større grad ble utfordret fra norsk side, særlig med parlamentarismen fra 1880-årene, utviklet den svenske rettsprofessor Oscar Alin ved Uppsala universitet, den såkalte Lydrikesläran, og formet de konservative svenske politikernes motstand mot unionsoppløsning helt fram til 1905. I Norge var på den andre side Jamlikhetsteorin enerådende, anført av rettsprofessorene Torkel Halvorsen Aschehoug, Ludvig Mariboe Benjamin Aubert, og Bredo von Munthe af Morgenstierne. Men også i Sverige hadde dette synet sine bred støtte, anført av Uppsala-professoren Herman Ludvig Rydin allerede i 1860-årene og etter hvert som basis for det rådende svenske syn.
Striden gjaldt forståelsen og endringen av artikkel 4 i Kieltraktaten, som i løpet av forhandlingene ble endret til å anvise Norge som en del av Kongeriket Sverige («tillhöra konungariket Sverige»), til i den endelige ordlyden å tilhøre kongen personlig («tillhöra Hans Maj:t Konungen av Sverige»). Mens Oscar Alin anså tekstendringen som rent språklig, mente Herman Rydin og Hans Forssell at endringen var substansiell, og innebar at Norge ikke ble avhendet til Sverige, men til den svenske monarken og hans etterkommere. Forssell mente at Kieltraktatens artikkel 4 gav «åt Sveriges Konung en ny krona, suveräniteten över ett nytt rike, och åt Sveriges rike icke besittning av Norge, icke herravälde eller suveränitet över Norge, men rätten att vara med Norges rike under en konung förenat.» Kongen skulle være felles, men de to landene var ellers suverene og likeverdige, ifølge dette synet. Tilhengerne av Jamlikhetsteorin viste videre til at teksten ble endret fra å gjøre Norge innlemmet («och därmed förbliva införlivade») til å fastslå at Norge skulle utgjøre et kongerike forent med Sverige («och utgöra ett konungarike förenat med Sverige»).
Alin og Alin-skolens hovedpunkt var ikke bare at Kieltraktaten var unionens primære rettsgrunnlag, men at Sverige - tross senere avtaler og konvensjoners innrømmelser - alltid kunne velge å falle tilbake til Kieltraktatens bestemmelser om Sveriges absolutte herredømme over Norge. Den selvstendighet Kongen hadde godkjent med sammenkallingen av Stortinget i oktober 1814, revisjonen av Novembergrunnloven, og det norske kongevalget, var etter Alins syn underordnet Kieltraktatens bestemmelser og kunne når som helst tilbakekalles. Dette ble da også tidvis forsøkt gjort av den svensk-norske Kongen utover 1800-tallet.
Selv Oscar Alin innrømmet at den omstridte endringen i den endelige Kieltraktaten i alle fall innebar at de fire norske amtene utgjorde en helhet (et kongerike), i motsetning til hva man kunne hevde om en hvilken som helst annen gruppe av provinser innenfor Sverige. Men Alin mente altså at dette 'kongeriket' var å anse som en del av staten Sverige, og her gikk det viktige skillet mellom de to rettsforståelsene. Tilhengerne av jamlikhetsteorien gikk svært langt i motsatt retning - Rydin og den norske professor Ludvig Aubert mente at Kieltraktaten ikke forpliktet Norge til å gå i union med Sverige - det forpliktet Norge bare til å bryte foreningen med Danmark og anerkjenne svenskekongen som Norges konge. Traktaten innebar etter dette syn ingen plikt til å gå i union med Sverige, derimot ga traktaten Sverige retten til å være forent med Norge. Ludvig Aubert gjorde som de radikale juristene i 1814, med henvisning til naturrettslæren om samfunnskontrakten etter Grotius og Rousseau, mente han at Kieltraktaten ikke var bindende for Norge fordi kontrakten mellom nordmennene og kong Frederik VI ble brutt, da Danmark frasa seg herredømmet over Norge. Naturrettslæren anså i et slikt tilfelle at Kongen sa opp samfunnskontrakten med det angjeldende folk, og førte suvereniteten tilbake til folket og skapte en ny, suveren stat.
Den norske statsrettslærde Torkel Aschehoug gikk enda lengre, og mente i 1891 at Kieltraktaten brøt med folkeretten.
Oscar Alin anså det norske Stortinget som rebeller som gjorde opprør mot - etter Kieltraktatens bestemmelse - sin lovlige svenske konge. Når Karl Johan gjennom Mossekonvensjonen anerkjente 17. mai-grunnloven som fundament for det videre svenske styre av Norge, og avtalte at fremtidige, større avgjørelser som gjaldt Norge skulle godkjennes av Stortinget, mente Alin at slike bestemmelser lå innenfor Sveriges rett å avtale. Etter dette synet var svenskenes innrømmelser bare et utslag av valg de foretok som suveren myndighet, og innebar ikke noen anerkjennelse av at de stod overfor en suveren, norsk stat. Ludvig Auberts syn var diametralt omvendt, Eidsvollsmennene handlet som lovlig, nasjonal myndighet og kong Christian Frederik ledet an i en legitim krig mot en annen stat. I dette perspektivet var Mossekonvensjonen en internasjonalt bindende traktat mellom to suverene stater. Ved å godta kongevalg, innrømmet den svenske kongen gjennom Mossekonvensjonen at han var å betrakte som en fremmed fyrste, som innrømmet Stortinget retten til å velge konge - og satte sin lit til å bli valgt. Til alt overmål lot svenskene det gjenstå for Stortinget å ratifisere Mossekonvensjonen senere, hvilket jo Stortinget teoretisk sett kunne unnlate å gjøre. De norske rettslærde mente at Sverige gjennom Mossekonvensjonen oppga bestemmelsene i Kieltraktaten og erstattet denne med en ny, folkerettslig bindende avtale som det var Stortingets suverene rett å enten godta eller forkaste. Forhandlingene innebar dessuten i seg selv en svensk anerkjennelse av Norge som en suveren stat.
Det ble da også raskt klart at Stortinget nektet å velge Karl XIII til norsk konge i denne omgang, først ville Stortinget vedta en ny grunnlov og deretter ta stilling til kongevalget («Konstitution först, konung sedan»). Det kom i november til kompromiss: «Norge skulle, såsom ett självständigt rike, under vissa villkor förenas med Sverige under en konung», og videre at «Konungavalet icke skulle företagas, innan man blivit enig om de förändringar, som rikets Grundlag skulle undergå». Svenskene måtte motvillig gå med på å utsette kongevalget, men ifølge tilhengerne av lydrikesteorien innebar dette på ingen måte noen tilsidesettelse av Kieltraktaten. De mener Kongen gjennom Mossekonvensjonen gjør det rebelske Stortinget til en lovlig forsamling, og bemyndiger Stortinget til å sanksjonere de bestemmelser om kongevalg som Kieltraktaten allerede slår fast. For Alin-skolen er Mossekonvensjonen derfor ikke en ny traktat som er statter Kieltraktaten, men en svensk bemyndigelse av at deres norske undersåtter får sammenkalle et Storting for å virkeliggjøre Kieltraktatens bestemmelser om konstitusjon og kongerett innen rammen av svensk overhøyhet over Norge. Først med den svenske kongens bifall av Novembergrunnloven mener Alin-skolen at grunnloven blir gyldig, og unionen etableres i tråd med Kieltraktaten. Etter jamlikhetsteorin forholdt det seg helt annerledes: Herman Rydin anser Stortingets kongevalg i november som unionens etableringspunkt. Kieltraktaten hadde etablert Norge som en selvstendig stat, og denne statens lovlige nasjonalforsamling valgte frivillig Karl XIII som sin konge, etter først å ha vedtatt en grunnlov som gir forsamlingen rett til å velge en ny kongeslekt for landet. Det var ifølge Aubert «ivert Fald kun en Erkjendelse af den samtidig valgte Konge - ikke nogen Erkjendelse af, at Karl XIII allerede var Konge ifølge ... Kieler-Traktaten». Ved at den svenske kongen selv formelt tok i mot kongevalget, innebar dette at han på forhånd ikke kan ha ansett seg å være Norges konge. Og ved at Stortinget vedtok union på gitte vilkår nedfelt i en ny grunnlov, opparbeidet også den lovlige svenske nasjonalforsamling en forpliktelse til å godkjenne unionen på disse vilkårene. Her mener Alin og hans elever, at Sveriges konge gjennom Mossekonvensjonen tillot nordmennene å opprette en ny stat, og at denne staten med Novembergrunnloven vedtok en grunnlov for Norge, og en unionstraktat for sammenslutning med Sverige. Den senere Riksakten i 1815 innebar ifølge denne skolen bare en lov-kodifisering av visse deler av Novembervedtakene, en samling og ordning av alle endringene i ett aktstykke slik at man slapp å måtte endre en rekke grunnlovsbstemmelser samtidig.
Tilhengerne av Jamlikhetsteorin mente tvert imot at Novembergrunnloven utelukkende var en norsk konstitusjon, som ble sanksjonert av Kongen i egenskap av å være norsk monark, og ikke som representant for Sverige - grunnloven var utelukkende et anliggende mellom det norske folk og deres valgte konge. Først med Riksakten ble unionen etter dette synet etablert, gjennom godkjennelse i begge landenes nasjonalforsamlinger. De to parlamentene inngikk en ny, folkerettslig bindende avtale som alene regulerte hvordan unionens fellesanliggender skulle avgjøres. Riksaktens innledning fastslo at den var «ej av vapnen, men av den fria övertygelsen tillvagabragt», og Aubert mente at disse formuleringene måtte betraktes som «med Flid Indsatte i statsrelslige Dokumenter for at fastslaa den nye Forenings Retsgrundlag».
Edward Hooper
Edward Hooper (født 1951) er en britisk journalist og forfatter, best kjent for boken The River (1999), som tar for seg opprinnelse og spredning av smittesykdommen aids, og spekulasjoner i om at aids kan ha blitt skapt som følge av eksperimentene forskere gjennomførte med OPV (Oral poliovaksine) på slutten av 1950-tallet.
Kielfreden
Kieltraktaten, Grønland og Svalbard
Enkelte historikere har trukket en skjebnelinje fra Kielfreden til Grønlandssaken, ved at Kielfreden skal ha innebåret at stormaktene avviste Grønland som et historisk-legitimt norsk krav, og godtok Grønland som dansk.
Edward Hooper
Teorier om aids og OPV
Hooper fattet interessen for emnet da han i 1992 leste en artikkel i det amerikanske magasinet Rolling Stone skrevet av journalisten Tom Curtis. Curtis beskrev en teori utviklet av Louis Pascal, som gikk ut på at hiv ble utilsiktet overført til mennesker i forbindelse med testing av oral poliovaksine på mennesker i Belgisk Kongo på slutten av 1950-tallet. Dette er kjent som den såkalte «OPV-aids-teorien».
Hooper gjorde undersøkelser i Afrika i syv år før utgivelsen av The River. I likhet med Pascal, mistenker han at OPV-testing i sjimpansenyrer og blod kan ha vært veien for SIV (simian immunodeficiency virus) inn i mennesket, som deretter muterte til hiv i perioden 1957-1959. I boken beskrives også flere tilfeller på slutten av 1950-tallet og begynnelsen av 1960-tallet hvor personer har dødd av typiske aids-symptomer, som eksempelvis PCP (Pneumocystis pneumonia), candidiasis, og CMV (cytomegalovirus).
Kielfreden
Kieltraktaten, Grønland og Svalbard
Den danske historiker Ole Feldbæk mener derimot at svenskene aldri på noe tidspunkt krevde avståelse av øyene i vest og nord, men at kravet utelukkende gjaldt Fastlands-Norge. Andre forfattere hevder at det var britisk press som hindret Sverige fra å kreve de arktiske øyrikene. Kieltraktaten fastslo eksplisitt i kapitel 4 at avståelsen ikke omfattet Færøyene, Island, eller Grønland. Likevel nevnes disse som Norges besittelser i Kieltraktaten:
Edward Hooper
Kritikk
Hooper ble invitert til å delta ved et symposium ved Royal Society i London, den første gang en ikke-vitenskapsperson ble invitert til en slik diskusjon. Hoopers presentasjon og data ble kraftig kritisert og avvist av forskerne. Vaksineeksperten Stanley Plotkin skrev at på denne tiden at «Vitnemål fra øyenvitner, tidsdokumenter, epidemiologiske analyser, og tilhørende fylogenetiske, virologiske og PCR-data er alle overens om å avvise [OPV AIDS] hypotesen som falsk og uten faktisk grunnlag.» Det vitenskapelige samfunnet har generelt stilt seg bak denne konklusjonen.
Hooper fortsetter likevel å fremme hypotesen på sitt nettsted, aidsorigins.com, og hvor han kritiserer forskningen og holdningen til mange forskere, og mener det er konspirasjon for å hindre at hypotesen blir kjent.
Kielfreden
Kieltraktaten, Grønland og Svalbard
«Disse Bispedømmer, Stifter og Provindser, der Udgøre hele Kongeriget Norge, tilligemed alle Indvaanere, Byer, Havne, Fæstninger, Landsbyer og Øer på alle kyster av dette Kongerige, saavelsom de tilhørende besiddelser - Grønland, Færøerne og Island ikke deri indbegrebne - ligesom alle forrettigheder, Rettigheder og Fordele, Skulle for Framtiden tilhøre Hans Majestæt Kongen av Sverrig med fuld Eiendomsret og Souverainitet, og danne et Kongerige forenet med det Svenske.»
Den dansk-norske helstaten av 1380 hvilte på en sammensmeltning av to kongeriker ved at danskene tok den norske tronarving til konge, mens nordmennenes egen konge døde uten arvinger. Norge hadde selv som eneste nordiske land arvekongedømme i senmiddelalderen, og sammenslutningen med Danmark ble et produkt av landets egen valgte statsform. Det faktum at Norge bragte de arktiske områdene inn i fellesskapet, endret ikke at den danske kongeslekt fra starten i 1380 var det norske rikets reelle og rettmessige herskere. Utfra en slik forståelse var Grønland ikke norsk, men dansk-norsk, og i 1814 valgte den danske konge å avstå sitt herredømme over Norge, men ikke Grønland, Island eller Færøyene. Det er likevel av historisk interesse at Kieltraktatens underskrivere omtaler de arktiske øyområdene som Norges «tilhørende besiddelser» og finner det nødvendig å unnta disse eksplisitt fra den danske landavståelsen.
Kieltraktaten inkluderte derimot alle øyer og «Besiddelser» med unntak av de tre nevnte, og dette inkluderte potensielt Svalbard. Sent i 1870 tok Adolf Erik Nordenskiöld initiativ til svensk anneksjon av Svalbard, og et flertall i svensk statsråd 23. februar 1871 gikk inn for å ta øyene i besittelse på vegne av Norge. På henvendelse fra utenriksminister Carl Wachtmeister var derimot den norske regjering i Christiania ganske avvisende, de fryktet at Norge ville bære kostnaden og Sverige høste de økonomiske fruktene, men anså forslaget positivt for «den norske nationalfølelse». Svenskene sendte saken til uttalelse til de europeiske stormaktene, og Danmark og Nederland var udelt positive mens Storbritannia, Frankrike og Tyskland bare tok moderate forbehold. Bare Russland utviklet i løpet av 1871 motvilje mot forslaget, som kunne bragt Svalbard under det svensk-norske unionskongedømmet. Den russiske motstanden torpederte forslaget, til stor tilfredshet for den norske statsministeren i Stockholm.
Vurderinger i ettertid
Sverre Steen kaller 1814 det merkeligste år i Norges historie. Ifølge Steen bygget Kieltraktaten på en gammeldags oppfatning av forholdet mellom statene: fyrstesuvereniteten som innebar at fyrsten (kongen) disponerte over territorier og befolkning uten å måtte spørre folket selv. Denne tankegangen gjenspeilet seg hos stattholderen, prins Christian Fredrik, som motsatte seg Kielfreden og mente han hadde «odelsrett» til Norge. Christian Fredrik ville videreføre eneveldet og når han etterhvert ble konge av Danmark ville han gjenforene de to landene - dette hadde han tenkt ut 1813 før Kielfreden var et faktum. Christian Fredrik reiste en tur til Trondheim blant annet for å lodde stemningen. På tilbaketuren samlet han en krets av fremstående personer (15 embetsmenn og 6 forretningsmenn) på Eidsvoll verk 16. februar 1814, det såkalte stormannsmøtet på Eidsvoll.
Litteratur
Norsk utgave 1987 (ISBN 82-02-10933-7) og 1993 (ISBN 82-02-12369-0)
Ludovica Levy
Ludovica Magdalena Marie Levy (født 7. september 1856 i Nakskov på Lolland i Danmark, død 20. oktober 1922 i København) var en dansk og så norsk teaterleder, i Norge kjent for sine turnerende trupper.
Fra Danmark til Norge
Ludovica Levy var knyttet til Casino i København sesongen 1890/91, men da Bernhard Levy døde 1892, måtte hun på ny ta engasjement ved forskjellige danske provinsselskaper som også reiste i Norge. 1889 hadde hun hatt et gjestespill på Den Nationale Scene (DNS) i Bergen, og 1895 kom hun igjen til Bergen for å tiltre et engasjement ved DNS, først og fremst som instruktør og veileder for skuespillerelever. Det oppstod debatt i pressen om ansettelsen, fordi noen så med skepsis på en dansk skuespiller ved et norsk, nasjonalt teater, nå som man endelig hadde frigjort seg fra dominansen av dansk språk og spillestil. Men teaterledelsen fremholdt hennes teaterfaglige dyktighet og profesjonalitet.
I Bergen møtte hun og ble gift med skuespilleren Dore Lavik (1863–1908).
Secondteatret
Hun var senere teaterkritiker for kvinnebladet Urd.
Ekteskapet med Dore Lavik ble oppløst 1906. Ludovica drev senere Nationalturneen fra 1907 til 1911 og var teaterjournalist i Ørebladet fra 1914 til 1919. Hun reiste tilbake til København for å bosette seg der kort tid før sin død høsten 1922.
Francisco Zurbarán
Francisco Zurbarán (født 7. november 1598 i Fuente de Cantos i Spania, død 27. august 1664 i Madrid) var en spansk maler, og en av de betydeligste kunstnerne fra den spanske barokken.
Zurbarán er kjent for sine spektakulære religiøse bilder og sine særegne stillebenmalerier, utført i en realistisk stil som ga ham tilnavnet «Spanias Caravaggio». Hans arbeider hadde stor innflytelse i Spania og i de spanske koloniene i Sør-Amerika, og ble en inspirasjonskilde for franske 1800-tallsrealister som Gustave Courbet.
Liv og virke
Zurbarán var sønn av en tendero, og kom omkring år 1614 til Sevilla. Der gikk han i tre år i lære i et kunstnerisk ubetydelig verksted, hos maleren Díaz de Villanueva, og der lærte han seg det håndverksmessige ved malerkunsten. En annen mer kunstnerisk impuls fikk han fra den nederlandske innflytteren Juan de las Roelas. Andre impulser kom fra den eldre Herrera, og han fikk et livslangt vennskap med Diego Velázquez, som lærte og arbeidet i byen til 1622.
Imāmah
Imāmah er i sjiaislam dogme om islams religiøse, spirituelle og politiske lederskap. De fleste sjiamuslimske retninger mener at den siste Imamen (de troendes leder) er gått i okkultasjon og vil komme tilbake ved dommedag. Sjiamuslimer annser Imāmah for å være en av islams røtter.
Francisco Zurbarán
Liv og virke
Zurbarán virksomhet fant hovedsakelig sted i Sevilla. Fra 1650 var han bosatt i Madrid, allerede i 1633 var han blitt hoffmaler hos kong Filip VI av Spania og malte for ham, men fikk ikke fullført, en rekke bilder om Herkules' bedrifter for slottet Buenretiro.
En tid arbeidet han i Jerez de la Frontera og Guadalupe.
Zurbarán er blitt kalt den mest spanske av alle spanske kunstnere.
Hovedverker av Francisco Zurbarán er alterbildet (1624) i katedralen i Sevilla, det for Thomaskirken sammested malte Den hellige Thomas av Aquinas' triumf, nå likesom en rekke andre (i alt 22) bilder av Zurbarán i museet i samme by, syv fremstillinger av den hellige Peter Nolascos liv (1629, i katedralen i Sevilla, i Prado og i akademiet i Madrid), Hieronymus-bilder til klosteret for denne helgen i Guadelupe (1627), en rekke bilder for Jerez- karteuserklosters høyalter (Cádiz-museet) og andre.
Guitar Art Festival
Guitar Arts Festival er en musikkfestival som årlig arrangeres på ulike arenaer i Beograd, første gang i 2000. Musikken og artistene er internasjonale.
Albanias historie
Albanias historie strekker seg to tusen år tilbake da folkegrupper av ukjent opprinnelse befolket området på venstre side av Balkanhalvøya ved Adriaterhavet og Det joniske hav. Etter å ha blitt erobret av Romerriket og senere av Det osmanske rike ble Albania ble en uavhengig stat. Albania har i moderne tid gått fra kommunisme til kapitalisme, og forventer å bli medlem av NATO i 2009. Landet søker også om å bli medlem av Den europeiske union.
Guitar Art Festival
Gjennom hele festivalen arrangeres konkurranser, masterklasser, forelesninger og andre arrangementer på Guitar Art Cafe Club.
Albanias historie
Etnisk opprinnelse
Noen forskere antar at albanerne er etterkommere av den forhistoriske folkegruppen illyrere, kanskje også navngitt etter en illyresk stamme kalt albanoi som da var lokalisert i dens moderne Albania. Andre forskere har argumentert mot dette og hevder at språket albansk er avledet fra en dialekt av de nå utdødde trakiske språkene. Noen forskere mener at majoriteten av illyrere ble erobret og opptatt i invaderende slaviske folkeslag etter at Romerriket gikk i oppløsning. Antagelsen at illyrisk var hovedspråket er basert på analyser av messapianske språk i sørlige Italia som antas å være beslektet med illyrisk.
Forhistorie
Arkeologiske funn fra paleolitisk tid (omkring 10 000 f.Kr.) har blitt funnet i en grotte i nærheten av Butrint i sørlige Albania. I neolittisk tid var det nomadiske stammer av jegere og samlere i området. På 4000- og 3000-tallet f.Kr. ble det flere bosetninger som kan følges inn i bronsealderen.
Fra eldre bronsealder har det kun blitt avdekket et fåtallig arkeologiske spor, men det er derimot blitt funnet en rekke funn fra yngre bronsealder, både boplasser og mange gravplasser (kalt tuma) som er datert fra rundt 2000 f.Kr. I jernalderen (1000-500 f.Kr.) ble det laget flere boplasser med festningsanlegg, flere med kraftige murer.
Illyrere var indoeuropeiske stammer som dukket opp i den vestlige delen av Balkan en gang rundt 1000 f.Kr., en periode betraktet som slutten av bronsealderen og begynnelsen av jernalderen. De bosatte det meste av området i det neste årtusen. Arkeologer knytter illyrere til Hallstatt-kulturen (navngitt etter funn i Hallstatt i Østerrike), et jernalderfolk som merkbart for deres produksjon av jern, bronsesverd med håndtak formet som vinger, og domestisering av hester. Illyrere okkuperte landområder som strakte seg fra elvene Donau, Sava, og Morava til Adriaterhavet og fjellet Šar Planina. Ved ulike tider har grupper av illyrianere, som messapianere og iapygene, utvandret til Italia over både land og sjøen.
Albanerne var opprinnelig en utvidelse av de sørvestlige illyriske folkene. I kontrast til andre områder var det kystnære innlandet mellom elva Neretva og Drilon bosatt av et betydelig antall av mindre stammer hvor de fleste hadde mistet deres identitet i løpet av de siste stadier av den romerske okkupasjonen. De tyve folkeslagene som blir listet opp av Plinius den eldre var kun en fraksjon av åttni civitates som ble attestert av Marcus Terentius Varro et århundre tidligere ved Narona conventus.
Den sørøstlige delen av Dalmatia var befolket av de «virkelige» illyrere, og bevis fra personnavn gir et uniformert bilde med svært liten påvirkning fra andre deler av området, unntatt for en gruppe av keltiske navn i øvre Neretvadalen rundt Konjic. På 3. og 2. århundre f.Kr. var alle disse folkene en del av et illyrisk kongedømme, men da kong Genti eller Gentius (styrte 180–168 f.Kr.), den siste konge av Illyria, ble avsatt og døde, hadde de alle oppnådd en form for uavhengighet, de fleste gjennom avtaler med Romerriket.
Illyrere fortsatte med å handle og krige med sine naboer: grekere, paionere, trakere, og andre folk. Øst for Dardania var det et bredt område som framsto som en smeltedigel mellom illyrere og trakere. Dette området omfattet Donau nedenfor Beograd vestover mot Moravadalen til elven Vardar og de nordlige grensene Makedonia. I sør og langs kysten av Adriaterhavet ble illyrere meget påvirket av grekerne som hadde grunnlagt handelskolonier der. Mot slutten av 7. århundre hadde Korint-grekere fra øya Korfu etablert havner langs kysten av Apollonia (Pojanë, i nærheten av dagens Vlora) i år 588 f.Kr. og videre nord mot Lissos (Lezhe) og Epidamnos (dagens Durrës) i 623 f.Kr. De illyrere som levde i Albanias ulendte og kuperte fjellområder motsatte seg gresk bosetning. Illyrske røvere angrep kystbyene og illyriske pirater truet greske handelsskip i Adriaterhavet.
Det illyriske kongedømmet til Bardhyllis ble en betydelig lokal maktfaktor i 4. århundre f.Kr. og kjempet mot greske bosettere og spesielt Makedonia, et mektig gresk kongedømme i sørøst. I år 358 f.Kr. beseiret Makedonias konge Filip II, far til Aleksander den store, illyrerne og tok kontroll over deres landområder så langt som til Ohridsjøen. Aleksander selv dirigerte styrkene til den illyriske høvdingen Clitus i år 335 f.Kr. og illyriske stammeledere og soldater fulgte Aleksander på hans erobring av Persia. Etter Aleksanders død i 323 f.Kr. ble nye illyriske kongedømmer etablert. I år 312 f.Kr. forviste kong Glaukias alle grekere fra Durras. Ved slutten av det 3. århundre f.Kr. hadde den illyriske kongen Agron forent mange av de uavhengige byene og utvidet det illyriske området. Agron gjorde Shkodër til sin hovedstad og byde en hær og marine for å beskytte sine byer og havner. Hans kongedømme, som strakte seg fra Dalmatia i nord og til elven Vijosë i sør, kontrollerte deler av nordlige Albania, Montenegro, og Hercegovina. Etter Agrons død i 231 f.Kr. gikk kontrollen over Illyria over til hans enke, Teuta. Dronningen beordret flere angrep på nabolandene, men hennes pirater som angrep handelsskip i Adriaterhavet gjorde hennes rike til en fiende av Roma. Romerske tropper beseiret hennes hær og erobret havnen Epidamnos som romerne døpte til Durrachium.
Den romerske perioden
De illyriske krigene i 229 og 219 f.Kr. erobret romerne illyriske bosetninger i Neretva-dalen. Romerne gjorde nye erobringer i 168 f.Kr. da romerske styrker tok Illyrias konge Gentius til fange ved Shkodër (som romerne omdøpte til Scodra) og tok ham med til Roma i 165 f.Kr. Et århundre senere utkjempet Julius Cæsar og hans rival Pompeius deres avgjørende slag i nærheten av Durras (Dyrrachium). Roma undertrykte de siste gjenstridige illyriske stammer i vestlige Balkan under regimet til keiser Tiberius i år 9|9 e.Kr. Romerne delte landområdet som omfatter dagens Albania i de romerske provinsene Makedonia, Dalmatia og Epirus.
I omtrent fire århundrer styrte romerne de illyriske befolkede landene og fremmet økonomisk og kulturell framgang og avsluttet de fleste av de stadige stridene mellom de lokale stammene. Illyriske fjellstammer opprettholdt sin lokale autoritet, men underkastet seg keiseren og anerkjente hans sendebud. I løpet av en årlig feiring av keiserne sverget de illyriske stammehøvdingene fra fjellene deres lojalitet til keiseren og bestyrket deres politiske rettigheter. En form av denne tradisjonen, kjent som kuvend, har overlevd til moderne tid i nordlige Albania.
Romerne etablerte tallrike militærleirer og kolonier foruten å latinisere fullstendig kystbyene. De sørget også for bygging av akvedukter og veger, inkludert utvidelsen av Via Egnatia, den gamle illyriske vegen og senere berømte militære vegen og handelsruten som førte fra Durras gjennom dalen med elven Shkumbin og til Makedonia og til Bysants. Kobber, asfalt, og sølv ble utvunnet fra fjellene. Hovedeksporten var vin, ost, olje, og fisk fra innsjøene Scutari og Ohridsjøen. Det ble importert redskaper, metallarbeider, luksusvarer og andre varer. Apollonia ble et kulturelt sentrum og Julius Cæsar sendte selv sin nevø, den senere keiser Augustus, for å studere her.
Illyriere utmerket seg som krigere i romerske legioner og gjorde en betydelig del av pretorianergarden. Flere romerske keisere ble født på Balkan og blir hevdet av albanere å ha vært av illyrisk opprinnelse, blant annet Decius, Claudius II, Aurelian, Probus, Diokletian, og Konstantin den store.
Kristendommen
Den kristne tro kom til illyriskbefolkede landområder i det første århundret. Apostelen Paulus skrev at han prekte i den romerske provinsen Illyricum, og tradisjonen vil ha det til at han besøkte Durras. I 379, under keiser Theodosius den store, som en del av prefekturet Illyricum Orientale, ble den sørlige regionen delt i tre provinser: Epirus Vetus, med hovedstaden Nicopolis (dagens Preveza), Epirus Nova, med hovedstaden Durras, og Prævalitania, med hovedstaden Shkodër. Hver by dannet et erkebispedømme.
Da Romerriket ble delt i en østlig og en vestlig del i 395 ble Illyria øst for elven Drinus (Drina mellom Bosnia og Serbia), inkludert landområder som nå omfatter Albania, administrert av Østromerriket, men var kirkelig avhengig av Roma. I år 732 underkastet den bysantinske keiseren Keo III fra Isauria området til patriarken av Konstantinopel. I århundrene deretter var de albanske landområdene valplass for kirkestrider mellom Roma og Konstantinopel. Gjenværende under romersk innflytelse opprettholdt albanere som levde i fjellene i nord deres romersk-katolske tro mens de i sørlige og midtre regioner ble gresk-ortodokse i deres tro og dannet nære forbindelser med grekere i sør.
Gendarmenmarkt
Gendarmenmarkt (fransk uttale) er en plass i bydelen Mitte, i Berlins historiske sentrum. Sentralt på plassen finnes Königliches Schauspielhaus (idag Konzerthaus Berlin), tegnet av Karl Friedrich Schinkel. Plassen omrammes i sør av Französischer Dom (den franske domen), og i nord av Deutscher Dom (den tyske domen).
Albanias historie
Kristendommen
Etter dannelsen av det slaviske fyrstedømmet Dioclia (dagens Montenegro) ble erkebispedømmet opprettet i hovedstaden Bar i 1089, og bispedømmer i nordlige Albania (Shkodër, Ulcinj) ble underlagt dette. Fra 1019 ble albanske bispedømmer i de bysantiske kirkeskikker underlagt det uavhengige erkebispesetet Ohrid inntil Durras og Nicopolis (Preveza) ble opprettet på nytt som erkebispeseter. Deretter var det kun bispesetene i indre Albania (Elbasan, Krujë) som forble knyttet til Ohrid. På 1200-tallet, under Venezias okkupasjon, ble det latinske erkebispesetet Durras dannet.
Folkevandringstiden og tidlig middelalder
Romerrikets sammenbrudd og folkevandringstiden førte til store endringer for Balkan og illyrerne. Barbariske stammer oversvømmet mange rike romerske byer, ødela den eksisterende sosiale og økonomiske orden og etterlot de store romerske akvedukter, colosseumer, templer og veger i ruiner. Illyrere forsvant gradvis som et eget folk fra Balkan og ble erstattet av bulgarere, serbere, kroater og bosnere. I senmiddelalderen kom nye bølger av angripere som feide over de albanskbefolkede områdene.
Gendarmenmarkt
Historie
Plassen oppstod fra 1688 etter planer av Johann Arnold Nering som del av bydelen Friedrichstadt, som kurfyrst Fredrik III av Brandenburg lot oppføre. I denne historiske bydelen slo fremfor alt franske innvandrere (hugenotter) seg ned.
Albanias historie
Folkevandringstiden og tidlig middelalder
Takket være deres beskyttende fjell, sammenflettede stammesamfunn og ren utholdenhet, utviklet albanerne deres egen atskilte identitet og språk. Faktisk utviklet Albanias antikke samfunn seg til barske og uavhengige klaner. Albania forble et isolert sted hvor jordeierfamilier styrte over store, private eiendommer. Mindre fyrstedømmer utviklet seg i nærheten av havnebyer og i de fruktbare elvedalene. I fjellene kjempet albanske klaner for territorier og de sparsommelige naturressursene.
På 300-tallet begynte barbariske stammer presse seg mot Romerriket, og de rike illyriske landområdene ble herjet. Germanske gotere og asiatiske hunere var de første som kom på midten av århundret; asiatiske avarer angrep i 570; og slaviske serbere og kroater strømmet inn på tidlig på 600-tallet.
Gendarmenmarkt
Historie
Gens d'armes (fransk: de bevæpnede) var de adelige, som tjente som livgarde for kongen. Betegnelsen har røtter i fransk språk. En brandenburgisk Eskadron Gens d'armes ble etablert i 1691. Plassen ble dannet ved etableringen av Friedrichstadt ca. 1700.
Albanias historie
Folkevandringstiden og tidlig middelalder
For en tid forble sørlige Illyricum en viktig kilde for menneskemateriell for den keiserlige hær. Mange av gjenerobringene i vestlige Middelhavet ble oppnådd med tropper fra sørlige Balkan. Sikkerheten i disses hjemland ble nå basert på lokale festninger, enten nye eller oppussede. Nettverket av små festninger, hvis konstruksjoner var en byrde for de lokale samfunnene, representerte et passivt forsvar på et grunnlag av begrenset kontroll over landområdene. I gamle og nye Epirus ble femti eksisterende festninger reparert, men i henhold til Procopius, en historiker fra Østromerriket, i hans verk Hemmelige historie, ble regionen herjet bortimot hvert eneste år under keiser Justinian I den stores regime av hunere og slavere, og førte til mange romerske døde og så store ødeleggelser at området ble forlatt. Festningene hadde vist seg å være utilstrekkelige.
Gendarmenmarkt
Historie
Kurfyrsten, som senere ble kong Fredrik I av Preussen, gav både den lutherske og den fransk-reformerte (kalvinistiske) menigheten en plass til å bygge kirke på. Begge kirkene ble oppført fra 1701.
Albanias historie
Folkevandringstiden og tidlig middelalder
Med det endelige sammenbruddet for Illyricum forverret forholdene seg for hele området. Det synes å ha vært et sammenbrudd for innlandsbyene som hadde vokst i løpet av den hellenistiske perioden mens de mer befestet kystbyene fortsatte en relativ framgangsrik eksistens. Noen innlandsbyer var beskyttet av den siste typen av forsvar, blant annet Scampis (Elbasan) ved Via Egnatia og Vig i nærheten av Shkodër. At vestgotere og østgotere passerte gjennom området førte til byggingen av flere nye fjellfestninger, som Sarda med utsikt over elven Drin, en gang etter 400-tallet. Befolkningen i dette området var latintalende provinsbeboere, opprinnelige av hovedsakelig illyrisk opprinnelse, men mer kosmopolitisk i kystbyene.
Dmitrij Sjepel
Dmitrij Sergejevitsj Sjepel (Дмитрий Сергеевич Шепель, født 8. august 1978 i Leningrad) er en russisk skøyteløper.
Albanias historie
Folkevandringstiden og tidlig middelalder
Utbredelsen av slavere i sørlige Balkan fulgte en ikke heldig beleiring av Thessaloniki i 586 og førte til en okkupasjon av provinsen Prævalitania og regionen sør for Shkumbin, noe som kan leses av en rekke stedsnavn av slavisk opprinnelse. I løpet av 600- og 700-tallet forble Durras og kysten under keiserlig kontroll, men de gamle byene Lezhë og Shkodër sank sammen til innenfor deres eget acropolis. Grunnen var hovedsakelig ved tilbaketrekningen av bysantinske tropper fra Balkan for å forsterke provinsene i Midtøsten i 620 og lot Albania forsvare seg selv.
Gendarmenmarkt
Historie
Kürassierregiment Gens d'armes hadde sitt kvarter her, og drev eksersis. Fredrik den store bygget om plassen fra 1780, og utstyrte den franske og den tyske kirken med 60 meter høye rundkupler.
Den egentlige utformingen av plassen fant sted under kong Fredrik den store med oppførelsen av to identiske kuppeltårn ved siden av kirkene. De ble bygget mellom 1780 og 1785 etter planer av Carl von Gontard. Som forbilde hadde Fredrik den store Piazza del Popolo i Roma.
Albanias historie
Folkevandringstiden og tidlig middelalder
Nøkkelbeviset for kunnskap om befolkningen på denne tiden er Komani-Krujë-gruppen av kristne gravlunder i Durras. Disse gikk ut av bruk tidlig på 800-tallet da en ny militærkommando kom i bruk i 862. Disse indikerer at de overlevende av den romaniserte befolkningen av illyrisk opprinnelse ble fordrevet av slaviske bosettere lengre nord, Romanoi, som ble nevnt av Konstantin VII. Denne tolkningen er støttet av konsentrasjonen av latinske stedsnavn rundt innsjøen ved Shkodër, i dalstrøkene Drin og Fan, og begrenset til sør for Via Egnatia.
En tidlig høygravkultur i sør er antatt å representere Albëri fra 900- og 1000-tallet og som har gitt navn til området Arbëri (Gheg Albëni), nord for Tirana mellom elvene Mat og Erzen. Et tredje område antyder bevegelse fra høyereliggende områder mellom Shkumbin og Mat, konsentrert mellom Elbasan og Krujë, og ned til Mat-sletten, et sannsynlig sted for Arbanon. Imidlertid kom hovedmengden av fjellfolket fra de nordlige fjellene i Albania.
Gendarmenmarkt
Historie
Plassen var opprinnelig anlagt som marked, og het først Linden-Markt, senere Friedrichstädtischer eller Neuer Markt. Sitt nåværende navn fikk det da «soldaterkongen» Fredrik Vilhelm I av Preussen i 1735 lot oppføre staller for Kürassierregiment «Gens d'armes».
Albanias historie
Folkevandringstiden og tidlig middelalder
På 700- og 800-tallet erobret bulgarene store områder av Balkan og økte deres maktområder til lavlandene til hva som i dag er sentrale og sørlige Albania. Den bulgarske tsar Simeon I beseiret den bysantinske hæren og etablerte kolonier langs Adriaterhavets kyster. Samuil av Bulgaria erobret Durras, den tidligere romerske havnen Durrachium som fortsatt handlet med byene i Italia og Hellas. Mange illyrene flyktet fra kystområdene og opp i fjellene og gikk fra fastboende bønder til omreisende gjetere. Andre illyrene giftet seg inn med erobrerne og ble til sist assimilert. Angriperne ødela og svekket de romerske og bysantinske kultursentraene i det landområdet som skulle komme til å bli Albania.
Gendarmenmarkt
Historie
Hans sønn Fredrik den store lot stallene fjerne i 1773, og plassen fikk etter planer av Georg Christian Unger en enhetlig utforming. Mellom begge kirkene ble det bygget et lite fransk komedieteater. Det ble erstattet av et nytt nasjonalteater bygget mellom 1800 og 1802, med 2000 sitteplasser. Teatret, bygget av arkitekten Carl Gotthard Langhans, brant imidlertid ned allerede 1817. Karl Friedrich Schinkel utarbeidet planene for Königliche Schauspielhaus (det kongelige teatret) som ble bygget samme sted, ferdigstilt i 1821.
Schiller-minnesmerket foran teatret ble utført av Reinhold Begas, sønn av Carl Begas den eldre. Den festlige grunnstensnedleggelsen fant sted 10. november 1859 i anledning 100-årsdagen for nasjonaldikteren Friedrich Schillers fødsel, og minnesmerket ble innviet tolv år senere
Albanias historie
Folkevandringstiden og tidlig middelalder
Det var i løpet av denne perioden med opprør og ståk at navnet Albania dukket opp. Den første historiske benevnelsen av Albania og albanere skjedde i 1081 i en redegjørelse om motstanden av den bysantinske keiseren Alexios I Komnenos til en vatikanstøttet normanniske flåte.
Senmiddelalderen
Albania som navn blir historisk nevnt i første gang 1081 og i det samme året kom nordlige Albania under serbisk kontroll grunnet et stadig mer svekket Østromerriket. Havnene i Albania forble attraktive for flere rivaliserende nasjoner. Normannere, som hersket over et kongedømme i sørlige Italia, erobret Durras i 1081. Den bysantinske gjenerobringen i 1083 krevde hjelp fra Venezia som snart fikk kommersielle særrettigheter i albanske byer som belønning. Den rike handelsbyen i nordlige Italia bygde festninger og handelsstasjoner i Albanias lavland for å forsterke sin maktposisjon. Normannerne kom tilbake i 1107 og på nytt i 1185, men ble raskt kastet ut.
Gendarmenmarkt
Historie
Under andre verdenskrig ble plassen ødelagt..
Albanias historie
Senmiddelalderen
Også i senmiddelalderen kom angripere som herjet illyriskebefolkede områder på Balkan. Flåtene til normannere, venetianere, og østromere ble angrepet til sjøs. Bulgarere, serbere og østromerske styrker kom over land og holdt regionen i sitt grep i årevis. Sammenstøt mellom rivaliserende klaner og invasjoner fra serbere skapte en undertrykkelse som fremmet en utvandring fra området og sørover til Hellas, inkludert Thessalia, Peloponnes og Egeiske øyer.
Gendarmenmarkt
Preussen - Revolusjonen i Tyskland i 1848
Gendarmenmarkt spilte også en rolle i Preussens politiske liv. En forsmak på revolusjonen i Tyskland i 1848/1849 fant sted allerede i 1847 på Gendarmenmarkt med den såkalte «kartoffelrevolusjonen» (potetrevolusjonen), et opprør mot stigende matvarepriser. De falne fra barrikadekampene under marsrevolusjonen i 1848 ble begravet under en stor seremoni fra Deutscher Dom. Fra september 1848 møttes den prøyssiske nasjonalforsamlingen i flere uker i den store salen i det kongelige teatret.
Albanias historie
Senmiddelalderen
Delt i krigførende klaner var albanerne ikke i stand til å hindre at deres land ble okkupert av fremmede. Serberne okkuperte deler av nordlige og østlige Albania mot slutten av 1100-tallet og erobret Shkodër på 1180-tallet. I 1204, etter at vestlige korsfarere hadde herjet Konstantinopel vant Venezia delvis kontroll over sentrale og sørlige Albania og Epirus-området i nordlige Hellas og tok Durras i besittelse. En prins fra det styrtede bysantinske keiserfamilien, Mikael I Komnenos Doukas, fikk en allianse med de albanske høvdingene og drev venetianerne fra sørlige Albania og nordlige Hellas, og i 1204 grunnla han et uavhengig bysantinsk rike, Despotatet Epirus, med Janina (i dag Ioannina) som hovedstad. Hans etterfølger, halvbroren Teodor Komnenos Doukas, fikk et forlik med de albanske høvdingene i 1216, slo tilbake et angrep på Durras i 1217 av vestlige korsfare og venetianske skip, og vendte sine soldater østover før han ble beseiret i 1230 av det revitaliserte bulgarske riket ved Ivan Asen II.
Gendarmenmarkt
DDR - Tysklands gjenforening
Om aftenen den 2. oktober 1990 fant den siste statsakt i DDR sted under Lothar de Maizière med oppførelsen av Ludwig van Beethovens 9. symfoni. Dagen etter opphørte DDR å eksistere, og Tysklands gjenforening var et faktum.
Albanias historie
Senmiddelalderen
Et gjenopprettet bysantinsk rike knuste Bulgaria i 1246 og presset seg inn i den nordlige albanske kysten mens albanske stammer ble kortvarig presset unna fra deres allianse med Despotatet Epirus. Østromerriket tok Durras i 1256, men tapte det året etter til Manfred, konge av Begge Sicilier, som også erobret Vlorë og Berat i 1268. I 1272 angrep hans etterfølger, Karl I av Napoli, hersker av Kongedømmet Napoli og Begge Sicilier, fra sin base i sørlige Italia. Karl erobret Durras og det meste av sentrale Albania, og han kalte sitt nye rike for «Det albanske kongedømme» og det varte fram til 1336. Indre maktkamper fortsatte svekke Østromerriket på 1300-tallet, og på denne tiden hadde Serbia, et rike i nordøst, allerede etablert et dynasti ved Shkodër for å ta kontroll over nordlige Albania. På midten av 1300-tallet hadde en mektig serbisk konge, Stefan Dušan, erobret det meste vestlige Balkan, også det meste av Albania, unntatt Durrës. Dušan ga et lovverk for sitt rike og kronet seg selv som «keiser av serbere, grekere, bulgarere, og albanere», men i 1355, mens han ledet et angrep mot Konstantinopel, døde han brått. Hans rike brøt hurtig sammen, og hans landområder ble delt blant serbiske og albanske adelige. Sterke familier, spesielt Balshaene i nord og Thopiaene i midtre Albania, mens den sørlige delen ble tatt av en serbisk høvding, Tomas Preliubovich, i 1367. Han ble etterfulgt i 1385 av en italiensk adelsmann fra Firenze.
Den stadige krigføringen i Albania førte til fattigdom og hungersnød. På begynnelsen av 1300-tallet hadde mange albanere forlatt deres vanskeligstilte fedreland og utvandret sørover til fjellene i Epirus og videre til greske byer. Albanske landflyktige bygde også samfunn i sørlige Italia og på Sicilia.
Gendarmenmarkt
«Platz der Akademie»
Plassen ble i forbindelse med Vitenskapsakademiets 250-årsjubileum omdøpt til Platz der Akademie av DDR-regjeringen. Etter gjenforeningen fikk den sitt opprinnelige navn tilbake.
Albanias historie
Skanderbeg
I tillegg til Det venetianske Albania, som var en betegnelse på de områdene i Nord-Albania som var under kontroll av Republikken Venezia, ble særlig det sørlige Albania utsatt for ekspansjonsbestrebelser fra Det osmanske rike. Dette overherredømme på Balkan begynte i 1385 med angrepet på Savra, men ble i en periode stoppet på 1400-tallet da Georg Kastriota, en albansk fyrste kjent som Skanderbeg, samlet de albanske fyrstedømmene i Lezhaligaen mot osmanene og slo disse tilbake i årene 1443–1478 (skjønt Skanderbeg døde i 1468). Lezhaligaen er senere blitt ansett som å være den første albanske statsdannelse.
Særlig var den albanske seieren i slaget ved Torviolli 29. juni 1444 viktig da det viste de europeiske fyrstene at osmanene kunne stoppes. Skandebegs viktigste områder var Kruja, Petrela og Berat.
Den osmanske ekspansjonen på Balkan stoppet opp under motstanden ledet av Skanderbeg, hvor særlig seieren i slaget ved Albulena 2. september 1457 markerte et høydepunkt i den albanske motstanden og førte til at osmanene måtte bruke langt sterke midler i sine ekspansjonsforsøk. Den albanske motstanden forsinket den osmanske invasjonen av Vest-Europa og ga de italienske fyrstene tid til å forberede forsvaret. Motstanden han ytet mot osmanene gjorde ham svært kjent i det kristne Europa.
Skanderbegs italienske ekspedisjon ble gjennomført i årene 1560 til 1462, og var en støtte til hans allierte Ferdinand I av Napoli, som var truet av Huset Angevin, etter at han etterfulgte sin far på tronen.
Etter Skanderbegs seier i slaget ved Albulena fikk han større alburom å forberede motstanden mot osmanene, og ytterligere tid ble kjøpt da Skanderbeg og Mehmed undertegnet et våpenhvile som varte i tre år. Dette ga Skanderbeg anledning til å gjennomføre sin ekspedisjon i Italia for å støtte sin allierte Ferdinand I av Napoli.
Skanderbegs ekspedisjon gjorde ham berømt i Italia. I sin bok, De Bello Neapolitano, hevder Iovianus Pontanus at den albanske deltakelsen var avgjørende for Ferdinands seier. Dette skyldtes albanernes mobilitet og raske angrep som satte de italienske krigerne ut av spill. Skanderbegs ekspedisjon lyktes i å heve beleiringen av Barletta, erobret Trani ved list, tvang angevinere å endre fra en offensiv til en defensiv strategi. Gjennom sin framferd tvang albanerne befolkningen og Giovanni Orsini til å underkaste seg Ferdinand, til og med slik at han trygt kunne delta i bryllupet til Antonio Piccolomini, nevøen til pave Pius II. Skanderbegs deltakelse ble slik instrumentell i sikringen av tronen av Napoli for Ferdinand.
Islamsk styre
Da osmanene kom tilbake flyktet et stort antall albanere til Italia, Hellas og Egypt, men opprettholdt deres identitet. Samtidig vant mange albanere berømmelse og rikdom som soldater, administratorer og handelsmenn i fjerne deler av Det osmanske riket. Etterhvert som århundrene gikk mistet Det osmanske riket sin evne til å kommandere lojalitet fra de lokale paschaer som styrte distriktene på vegne av muslimene. Osmanene på 1800-tallet kjempet for å beholde sin autoritet i utkantene og introduserte reformer som hadde som mål å disiplinere uregjerlige paschaer og bekjempe nasjonalistiske ideer. Albania forble en del av Det osmanske rike fra 1385 til 1912.