cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norges petroleumshistorie
Johan Sverdrup
Det svenske selskapet Lundin markerte seg med flere nye funn, inkludert Brynhild-feltet i 1992 og Edvard Grieg-feltet i 2007. Edvard Grieg var funnet i den geologiske formasjonen Utsirahøyden i midtre del av Nordsjøen, der flere selskap hadde boret og gitt opp. Journalisten og forfatteren Arnt Even Bøe hevdet i en bok om Lundin at suksessen til selskapet i stor grad bygget på arven fra Saga, både i form av medarbeidere, geologisk forståelse og arbeidsformer. Høsten 2010 var selskapet også operatør for den første brønnen i Johan Sverdrup-feltet, også dette på Utsirahøyden.
Funnet viste seg raskt å være stort og omfattet både Lundins lisens og nabolisensen, der Statoil var operatør. Lundin kalte sin del Avaldsnes og Statoil omtalte sin del som Aldous. De to selskapene konkurrerte både om hvem som hadde funnet feltet og om hvem som skulle få operatøransvaret for det nye «elefantfunnet». I tråd med ny navnepolitikk kunngjorde olje- og energiminister Ola Borten Moe i januar 2012 at navnet skulle være Johan Sverdrup-feltet. Statoil trakk det lengste strået i kampen om operatøroppgaven, først for planleggings- og utbyggingsfasen, deretter for driftsfasen.
Feltet er det tredje største norske oljefeltet, målt etter opprinnelig utvinnbar oljevolum. At det fremdeles var mulig å gjøre store funn på norsk sokkel, skapte optimisme både hos myndigheter og private aktører. Ett resultat var at Oljedirektoratets i 2012 økte anslaget over hvor mye olje og gass en trodde var å finne på norsk sokkel.
I tråd med økt fokus på klimaendringer, stilte Jens Stoltenbergs andre regjering krav om at alle feltene på Utsirahøyden skulle få levert elektrisk strøm fra land og ikke bruke gassturbiner montert på plattformene. Dette ville omfatte feltene Johan Sverdrup, Edvard Grieg, Ivar Aasen og Gina Krog. Strømmen kunne leveres via elektrisk kabel fra Kårstø, men dette ville gi en merkostnad på 10 milliarder samlet for alle feltene. Da Erna Solbergs regjering overtok i oktober 2013, fulgte det en del usikkerhet om kravet ville bli opprettholdt. Statoil holdt fast på en løsning med elektrifisering fra land for Johan Sverdrup, men Høyre ville ikke kreve at dette skulle gjelde for en hver pris for alle feltene på Utsirahøyden. De tre andre feltene kunne bli bygget ut slik at de hadde mulighet til å koble seg på en fase 2 i elektrifiseringen, i 2022. I mai 2014 holdt de seks partiene Ap, KrF, Miljøpartiet De Grønne, Sp, SV og Venstre en samlet pressekonferanse, der de krevde at samtlige plattformer på Utsirahøyden måtte forsynes med strøm fra land alt fra «oppstartsfasen av Johan Sverdrup». I industrien og i LO var det stor motstand mot dette kravet, fordi en var redd for at dette ville forsinke utbyggingene og også utsette oppstart av Johan Sverdrup. I et brev til Stortinget skrev oljeminister Tord Lien at en tilkobling for de andre feltene i fase 2, etter departementets vurdering ikke ville forsinke Johan Sverdrup. Ved samtidig å tøye begrepet «oppstartsfasen» ga dette Arbeiderpartiet en redningsplanke som gjorde at partiet unngikk konflikt med LO.
PUD for Johan Sverdrup ble godkjent i 2015, og produksjonen startet oktober 2019. Oljen føres i land via rørledning til Mongstad, og gassen føres til Kårstø.
Strid om Lofoten og Barentshavet
Striden om petroleumsvirksomhet i kystnære områder ved Lofoten, Vesterålen og Senja har røtter tilbake til 1990-årene. Sammen med en strid om utvinning i Barentshavet kom den til å sette sterkt preg på norsk politikk i store deler av tiden etter årtusenskiftet.
I tråd med regjeringens politikken ble det i 15. konsesjonsrunde i 1999 gitt lisenser i Nordland VI. Aktiviteten kom imidlertid ikke i gang før i oktober 2000, da Statoil startet boring i lisens PL220. Da Norsk Hydro ville bore en brønn i lisens PL219 i samme område, stoppet miljøvernminister Siri Bjerke i august 2001 aktivitetene på vegne av regjeringen. Virksomhet i Barentshavet ble også midlertidig stanset. Begrunnelsen var at ny forskning viste at kjemikalieutslipp kunne være miljøskadelig for fisk og sjøfugl. Regjeringen besluttet å lage en konsekvensanalyse for helårlig petroleumsvirksomhet i området fra Lofoten og nordover til Barentshavet.
I et programutkast for Arbeiderpartiet før kommunevalget i 2003 ble det foreslått petroleumsfrie soner langs kysten, i spesielt sårbare områder. Programkomitéen var ledet av Jens Stoltenberg. Forslaget vekte stor motstand, både internt i Arbeiderpartiet, i oljenæringen og i NOPEF. Landsmøtet i partiet i november 2002 samlet seg om et kompromiss: Drøfting av petroleumsfrie soner skulle utsettes inntil «en helhetlig konsekvensutredning vil avgjøre hvilke havområder som kan åpnes for petroleumsvirksomhet og hvilke som skal være petroleumsfrie».
En utredning om helårlig petroleumsvirksomhet i Lofoten og Barenshavet (ULB) fulgte med stortingsmelding nr. 38 (2003-2004) fra regjeringen Bondevik. I meldingen ble det foreslått å gjenåpne helårsvirksomhet i midlertidig stengte deler av Barentshavet. Miljøhensyn gjorde at regjeringen gikk inn for at Nordland VI fortsatt skulle være stengt, inntil en helhetlig forvaltningsplan for Barentshavet var etablert. Avgjørelsen var igjen et kompromiss, denne gangen mellom de tre regjeringspartiene: Høyre ønsket utbygging, og Venstre og Kristelig Folkeparti ønsket vern.
Fallende produksjon på mange felt gjorde at oljeselskapene argumenterte hardt for tilgang til nye leteareal. Nye områder og funn var viktig for å opprettholde aktivitetsnivå, investeringer og sysselsetting. Synspunktet i næringen var at risikoen for ulykker med miljøkonsekvenser var liten. For mange riks- og lokalpolitikere var det også viktig å skape aktivitet og arbeidsplasser nordpå. Miljøinteresser og fiskeri-interesser gikk tilsvarende hardt inn for vern og fryktet at virksomheten ville skade fiskebestand, fugleliv og annet kystmiljø. Lofoten som turistmål var også brukt som argument for vern.
Ved stortingsvalget høsten 2005 sto Lofoten sentralt. Høyre og Fremskritspartiet ville ha utbygging. Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, SV og Venstre markerte seg som motstandere. Arbeiderpartiet henviste til landsmøtevedtaket om å vente på en samlet forvaltningsplan. Valgresultatet førte til at «den rødgrønne regjeringen» av disse tre partiene tok over, Jens Stoltenbergs andre regjering.
Miljøverdepartementet la fram forvaltningsplanen for nord-områdene i 2006, men denne ga ingen avklaring for Lofoten. Forvaltningsplanen skulle heller ikke endre planer for funn som alt var gjort, og dette omfattet Goliatfeltet, som var oppdaget i Barentshavet i 2000. Nærhet til kysten var én årsak til miljøverninteresser gikk sterkt i mot utbygging av dette feltet. Stortinget godkjente PUD for Goliatfeltet i 2009.
Ved stortingsvalget i 2009 var Lofoten igjen en viktig stridssak. Striden skapte splittelse både mellom de sittende regjeringspartnerne og i et mulig regjeringssamarbeid mellom Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Arbeiderpartiet utsatte igjen en avgjørelse, i påvente av en revisjon av forvaltningsplanen, planlagt til 2010. Den rødgrønne regjeringen ble sittende og lovte etter valget fortsatt stans i leteaktivitetene i Lofoten og Vesterålen i hele den nye stortingsperioden.
Både den oppdaterte forvaltningsplanen, som kom våren 2010, og stortingmelding nr. 28 fra 2011 konkluderte nok en gang med at ytterligere kunnskapsinnhenting var nødvendig for de uåpnede områdene. Slik kunnskap skulle inngå i en eventuell konsekvensutredning for områdene. Mange motstandere av utbygging fryktet at en konskevensutredning automatisk ville føre til at virksomheten ble startet, og spørsmålet om en slik utredning skapte strid både i og utenfor regjeringen. SV og Sp hadde landsmøtevedtak mot konsekvensutredning. LO var for. I Ap var det et internt flertall for utbygging, som inkluderte en sterk kystbastion. Partiet huset også mange motstandere, blant annet var AUF mot. I mars 2011 vedtok regjeringen at den ville utsette konsekvensutredning i den gjeldende stortingsperioden.
Området tilgjengelig for petroleumsvirksomhet i Barentshavet ble ytterligere utvidet i 2013, da Barentshavet sørøst ble åpnet. Dette er et område som grenser mot russisk kontinentalsokkel.
Fall i oljeprisen
Oljeprisen steg jamnt og trutt i hele perioden 2000-2012, men falt de neste årene drastisk. For første gang siden børsnoteringen i 2001, gikk Statoil med underskudd i de to siste kvartalene i 2014. Underskuddet var forårsaket både av prisfallet og av uheldige internasjonale investeringer. For å spare penger ble bemanningen i selskapet redusert med 8 % i 2014, svarende til 1900 stillinger.
I februar 2015 overtok Eldar Sætre som konsernsjef i Statoil. Han varslet kraftig kostnadskutt, for å gjøre selskapet mer konkurransedyktig.
Valg av feltnavn
Statoil ønsket i startfasen å gi navn som kombinerte ordet «Stat» med norske naturnavn og laget navnet «Statfjord» ut fra denne filosofien. På feltet som vi i dag kaller Oseberg, brukte Statoil først navnet «Statvik». «Statdal» ble brukt om Gullfaks. Myndighetene satte seg imot denne trenden, på grunn av faren for forvekslinger.
Størrelsen på feltet som Shell hadde funnet, gjorde det naturlig å velge navnet Troll. Statoil hentet navn fra eventyrverden, og feltet i gullblokken 34/10 fikk navnet Gullfaks, omtrent samtidig som en også valgte navnene Askeladd og Tommeliten. Hydro hadde en logo med vikingskip, og da de fikk operatøransvaret i sølvblokken 30/6 i 1982, ga selskapet feltet navnet Oseberg, etter at Statoil først hadde brukt navnet Statvik. Norsk Språkråd var i starten negative til navnet, siden Oseberg er et etablert gårdsnavn i Vestfold. Visund er oppkalt etter et av skipene til Olav den hellige, og Ormen Lange var Olav Tryggvasons skip.
Språkrådet var også negative til Sagas valg av navnet Snorre, som de mente var knyttet mer til islandsk kulturhistorie enn til norsk. Navnet ble likevel godkjent i februar 1985. Vigdisfeltet har fått navn etter Snorres søster, og Tordis var en datter Snorre fikk utenfor ekteskap.
Da Saga valgte navnet Kristin til et felt på Haltenbanken, var dette etter en konkurranse i samarbeid med Adresseavisen i Trondheim. Navnet var hentet i fra Sigrid Undsets romantrilogi Kristin Lavransdatter, og Lavrans var en naturlig oppfølger.
På slutten av 1990-tallet forhåndsgodkjente Norsk Språkråd en rekke navn til bruk på felt på norsk sokkel. I tillegg til navn fra eventyrverden og mytologi, inneholdt listen også navn på sjøfugler og navn uten spesiell tilknytning, som «Nordlys» og «Stjerne». De to siste navnene har ikke blitt brukt, men flere felt er blitt gitt fuglenavn, som Albatross, Skarv og Ærfugl.
Katastrofer og ulykker
Petroleumsvirksomheten på norsk sokkel har kostet en rekke menneskeliv, og tabellen under viser data for perioden 1967-2014. Den første som omkom på norsk sokkel var en nordsjødykker.
Stålunderstellet til produksjonsplattformen DP-1 på Frigg sank under installasjonsarbeid på feltet, 15. oktober 1974. Flottørene som skulle holde understellet under installasjonen, var underdimensjonerte, og i ettertid viste det seg at konstruksjonen med en vekt på 6700 tonn var 600 tonn tyngre enn det flottør-konstruktørene hadde fått oppgitt. En greide raskt å få understellet opp igjen, men en storm som fulgte i dagene etter det første uhellet, gjorde at kranlekteren måtte slippe taket og la understellet gå til bunns. Flere forsøk på å heve understellet mislyktes, og understellet ble først fjernet etter at Frigg-feltet ble stengt inn i 2004.
I november 1975 mistet tre personer på Ekofisk Alfa livet og ytterligere tre ble alvorlig skadd. Ulykken skjedde i en redningskapsel under evakuering etter en eksplosjonsbrann.
Boreriggen Deep Sea Driller havarerte i mars 1976 vest for Fedje på vei til Bergen, og seks personer omkom. Det blåste orkan i området da ulykken skjedde. Etter ulykken endret riggen navn til Byford Dolphin.
22. april 1977 var det en ukontrollert utblåsning fra Ekofisk 2/4 B. Bravo-utblåsningen pågikk i åtte døgn før det lyktes amerikanske brønndrepere å stoppe oljestrømmen. Utblåsningen forårsaket det største oljeutslippet på norsk sokkel.
Under brann i et skaft på Stafjord A omkom i februar 1978 fem personer. I juni 1978 skjedde nok en ulykke, da et helikopter på vei til Statfjordfeltet styret i havet, og 18 mennesker mistet livet.
På Eddafeltet inntraff 27. mars 1980 den største katastrofen i norsk petroleumshistorie, da boligplattformen Alexander L. Kielland kantret i uvær. Av de 212 om bord omkom 123. Minnesmerket Brutt lenke ble avduket i Stavanger i mars 1986, til minne om ulykken.
Boreriggen Byford Dolphin var involvert i nok en ulykke i november 1983, under arbeid på dykkesystemet om bord. Ulykken kostet fem menneskeliv og førte til at en ble hardt skadet.
Den oppjekkbare plattformen West Gamma sank 21. august 1990, under slep fra Ekofisk til tysk sektor. Storm og høye bølge gjorde at slepelinen røk, og plattformen kom i drift og kantret. Mannskapet måtte hoppe i sjøen, men alle ble reddet.
Tidlig om morgenen 23. august 1991 sank understellet til plattformen Sleipner A under bygging i Gandsfjorden. Årsaken var en konstruksjonsfeil med underdimensjonering av armeringen. Ingen menneskeliv gikk tapt i ulykken. Da understellet traff havbunnen på 200 meters dyp ble dette registrert på seismografen ved universitetet i Bergen.
I Norneulykken styrtet et helikopter i september 1997 på vei til Nornefeltet i Norskehavet. Tolv personer omkom.
En gasslekasje på Snorre A 28. november 2004 gjorde at plattformen måtte stenges og evakueres. Nedstegningen varte til 9. februar året etter.
19. mai 2010 mistet Statoil kontrollen over en brønn på Gullfaks C. Ingen personer ble skadet, men Petroleumstilsynet fastslo at hendelsen var nær ved å ende i en katastrofe. Statoil ble ilagt 30 millioner kroner i bot.
I helikopterulykken ved Turøy i april 2016 styrtet et helikopter på vei fra Gullfaksfeltet, og 13 personer mistet livet.
28. september 2020 tok det fyr i en gassturbin på Equinors landanlegg på Melkøya. Ifølge Petroleumstilsynet var det den meste alvorlige brannen på en landanlegg noensinne. Brannen har ført til nedstengning av anlegget i inntil ett år.
Produksjonsvolum
Fra produksjonsstarten på Ekofisk i 1971 tok det fire år før Norge i 1975 ble nettoeksportør av petroleum. I stortingsmeldingen om petroleumsvirksomhetens plass i det norske samfunn la regjeringen Bratteli i 1974 opp til et «moderat tempo» i oljeutvinningen. Dette ble i Stortinget tallfestet til å kunne være lik ti ganger landets eget forbruk, svarende til 90 millioner tonn oljeekvivalenter i årlig produksjon. (Med en egenvekt for råolje lik 0.8 tonn/Sm3 svarer dette til et produksjonsvolum på 112,5 millioner Sm3/år.) Den politiske diskusjonen kom lenge til å sirkulere rundt dette tallet, som ble oppfattet både som et mål og som et tak for produksjonen. Høyre og Arbeiderpartiet argumenterte for at 90 millioner tonn var i samsvar med et «moderat tempo», Kristelig Folkeparti ønsket seg 60-70 millioner tonn, mens Senterpartiet, SV og Venstre alle gikk inn for 50 millioner tonn.
Ljubov Sadtsjikova
Ljubov Ivanovna Sadtsjikova (født 22. september 1951, død 22. november 2012) var en russisk skøyteløper som i 1970-årene deltok i nasjonale og internasjonale konkurranser i hurtigløp på skøyter og representerte Sovjetunionen.
Norges petroleumshistorie
Produksjonsvolum
Norge var i 1995 blitt verdens nest største oljeeksportør, etter Saudi Arabia. Funn av en rekke gassfelt gjorde at Norge i 2001 var vokst til å bli den nest-største gass-eksportøren i verden, etter Russland. Oljeproduksjonen nådde et maksimum i 2001, med 181 millioner Sm3 produsert. Totalproduksjonen av olje og gass nådde toppen i 2004.
I 2019 var Norge listet som nummer 16 i offisiell amerikansk statistikk over petroleumsproduserende land i verden, rangert etter årlig produsert volum av råolje. Rangert etter produksjon av tørrgass var Norge nummer 8 på verdensbasis.
Ljubov Sadtsjikova
Hun ble verdensmester i sprint i 1978 i Lake Placid, USA foran amerikanske Beth Heiden (sølv) og polske Erwina Ryś (bronse).
Norges petroleumshistorie
Nasjonal oljeøkonomi
Den norske petroleumsskatteloven ble vedtatt i 1975. I tillegg til alminnelig selskapsskatt betaler virksomhet på sokkelen en særskatt. Skattesatsene fastsettes årlig av Stortinget, men den total satsen (selskapsskatt + særskatt) har vært nokså uendret lik 78 %. I tillegg får den norske staten inntekter fra SDØE og gjennom eierandeler i Equinor. Sammen med avgifter knyttet til virksomheten gir dette staten store inntekter.
I de første årene betalte petroleumsvirksomheten produksjonsavgift til staten. Denne avgiften ble fjernet for petroleumsforekomster som fikk godkjent PUD etter 1. januar 1986.
Frykt for en «Kuwait-økonomi» preget av ensidig avhengighet av petroleumsinntekter, høye lønninger og tilsvarende kostnadsnivå, har gjennom hele oljehistorien fått mange til å uttrykke uro for tradisjonelle næringer. Dette var også et viktig argument for regjeringen Bratteli i 1974 for å gå inn for et «moderat tempo» i utvinningen.
Regjeringen Willoch ga i mars 1982 et utvalg under ledelse av Hermod Skånland i oppgave å vurdere omfanget av virksomheten på norsk sokkel. Tempoutvalget, også kalt Skånlandutvalget, konkluderte i oktober 1983 med at det var stor usikkerhet forbundet til framtidige oljeinntekter, knyttet til både produksjon, oljepris og valutakurser. Det ble foreslått å oppnevne et statlig oljefond som kunne fungere som en buffer mot svingningene i inntektene til staten. Også den borgerlige regjeringen mante til forsiktig bruk av oljepengene, ikke minst fordi myndighetene fryktet en nokså snarlig nedgang i de framtidige inntektene.
Oljeprisen falt dramatisk både i 1986 og i 1998, begge ganger som følge av at høy arabisk produksjon destabiliserte markedet. OPEC hadde i desember 1985 erklært at medlemslandene ikke lenger ville ha eneansvaret for å balansere tilbud og etterspørsel etter olje. Fallet i oljeprisen i 1986 gjorde at norske myndigheter om sommeren for første gang siden 1980 måtte ut på det internasjonale lånemarkedet, for å ta opp et lån på 500 millioner dollar. Da oljeprisen falt igjen i 1998, lovet olje- og energiminister Marit Arnstad OPEC at Norge skulle redusere oljeproduksjonen med 3-6 %, for å bidra til å stabilisere oljeprisen.
Ljubov Sadtsjikova
Den 21. mars 1975 forbedret hun Tatjana Averinas verdensrekord på 500 meter med et hundredel fra 41,70 (fra 11. mars 1975) til 41,69. Hun mistet rekorden igjen den 29. mars samme måned tilbake til Averina som da forbedret den til 41,06. Alle disse tre nevnte rekordforbedringene ble gjort på rekordbanen i Medeo.
Norges petroleumshistorie
Nasjonal oljeøkonomi
De samlede inntektene til staten var spesielt store i perioden 2000-2014, i gjennomsnitt på mer enn 12 % av brutto nasjonalprodukt (BNP). Toppåret var 2008, da staten hadde netto inntekter på 416 milliarder kroner fra petroleumsvirksomheten. I 2014 kom et nytt fall i oljeprisen, med tilsvarende fall i inntektene. Et bunnår var 2016, da inntektene tilsvarte 4 % av BNP. Etter dette tok prisnivået seg gradvis opp igjen.
I revidert nasjonalbudsjett for 2019 var statens petroleumsinntekter anslått til 263 milliarder kroner.
Ljubov Sadtsjikova
Sadtsjikova tok også en bronse på 1,000 meter under Vinteruniversiaden i Lake Placid i 1972.
Norges petroleumshistorie
Nasjonal oljeøkonomi
I juni 2020 vedtok Stortinget endringer i skattelovgivningen, for å hjelpe petroleumsnæringen under influensapandemien. Endringene ga selskapene større muligheter til avskrivninger og skattefrie inntekter i en begrenset periode. Pandemien ga et økonomisk tilbakeslag og lavere oljepris. Sammen gjorde dette at statens oljeinntekter sank kraftig i 2020, til 106,8 milliarder kroner. Det var i hovedsak skatt fra selskapene og inntekter fra statens direkte økonomiske engasjement som sviktet.
Statens pensjonsfond utland
Statens pensjonsfond utland, ofte kalt «Oljefondet», ble opprettet i 1990 for å ivareta langsiktige hensyn i bruken av petroleumsinntektene til staten. Alle investeringer fra fondet skal gjøres i utlandet. Pengene skal i hovedsak brukes til å finansiere framtidige pensjonsutgifter. Det første innskuddet ble gjort i mai 1996, med et beløp på knappe to milliarder kroner.
Omtrent på femtiårsdagen for åpningen av Ekofiskfeltet, i oktober 2019, passerte verdien av fondet 10,000 milliarder norske kroner.
Arbeidstakere i petroleumsnæringen
De første årene var petroleumsvirksomheten helt avhengig av utenlandsk arbeidskraft. Mange kom fra USA, men Elf bidro også med en stor pulje franskmenn. Særlig satte de mange nye tilflytterne preg på Stavanger, som fikk tilført både penger og kulturelle impulser. En amerikansk skole ble opprettet i byen i 1966 og hadde i 1979 fått 550 elever. En fransk skole ble opprettet i 1972, med 100 elever i 1977. Ut over 1980-årene ble virksomheten mer og mer norsk, selv om innslaget av utenlandsk arbeidskraft har vært tydelig.
Ljubov Sadtsjikova
Internasjonale mesterskap
Sprint-VM på skøyter deltatt i fem ganger
Norges petroleumshistorie
Arbeidstakere i petroleumsnæringen
Den første styreformannen i Statoil, Jens Christian Hauge, anslo da selskapet ble startet i 1972 at det antagelig ville trenge 40 ansatte. I 2019 hadde Equinor vokst til over 21,000 ansatte, fordelt over hele verden.
Svanhild Rolfsen var den første kvinne som fikk fast arbeid på norsk sokkel, ansatt som sykepleier i Elf i 1977. Etter en redningsaksjon på Friggfeltet i mai 1981 ble Rolfsen tildelt Carnieges Heltefonds medalje i gull.
Selv om mange arbeidsplasser i petroleumsvirksomheten kom til å bli plassert i de store byene, tillot mange av jobbene at arbeidstakerne kunne være bosatt i distriktet. I 2010 ble det rapportert 421 bostedskommuner for sysselsatte i næringen. Størst andel av sysselsatte i petroleumsrelaterte næringer hadde Stord kommune (21 %), fulgt av Sola og Stavanger (rundt 15 %).
I toppåret 2013 var hele 232,100 sysselsatte i Norge knyttet til petroleumsnæringen, som ansatte i næringen eller tilknyttet leverandører eller underleverandører til næringen. Dette svarte til 8,6 % av den samlede sysselsetningen. Dette året var 66,100 registrert som direkte sysselsatte i næringen. På ganske få år, fram til 2016, gikk antallet direkte og indirekte sysselsatte i næringen ned med 50,000.
Interesseorganisasjoner
Utenlandske selskap som etablerte seg i Norge, var ikke umiddelbart samarbeidsvillige overfor norske arbeidslivsorganisasjoner. Det ble tidlig dannet en rekke «husforeninger» for ansatte, tilknyttet enkelte operatørselskap. Ekofisk-Komiteen for Phillips-ansatte var den første av slike husforeninger, etablert i 1973.
For å gi et bredere tilbud til ansatte i alle typer bedrifter tilknyttet petroleumsvirksomheten, ble Norsk Olje og Gassmedarbeiderforbund (NOGMF) dannet i 1976. Foreningen tilbød medlemskap til ansatte i operatørselskap, i basevirksomhet og på supplyskip. Året etter skiftet foreningen navn til Norsk Olje- og Energimedarbeideres Fellesorganisasjon (NOEMFO) og sluttet seg til Yrkesorganisasjonenes Sentralforbund (YS). I 1981 hadde NOEMFO rundt 2600 medlemmer som jobbet i Nordsjøen. Etter Alexander Kielland-ulykken var foreningen en aktiv forkjemper for å snu plattformen. Foreningen greide imidlertid ikke å holde på tilslutningen, og i juni 1984 gikk foreningen konkurs, da med om lag 1400 medlemmer.
I LO var det i den tidlige fasen mye fram og tilbake om hvilke forbund som skulle organisere oljearbeidere og hvilket forbund som skulle ha hovedansvaret. Det LO-tilsluttede Norsk Olje- og Petrokjemisk Fagforbund (NOPEF) ble stiftet 31. januar 1977 for å organisere alle lønnstakere i petroleumsnæringen, uansett yrkesbakgrunn. Første formann var Lars Anders Myhre. Det nye forbundet skulle samle lønnstakere som tidligere hadde vært organisert i flere andre LO-forbund. NOPEF ble det første LO-forbundet som vedtok å ikke ha tilknytning til Arbeiderpartiet, forbundet ønsket å være partipolitisk nøytralt. I september 2006 gikk NOPEF sammen med Norsk Kjemisk Industriarbeiderforbund i det nye forbundet Industri Energi.
Ekofisk-komiteen gikk i 1977 sammen med husforeningen SAF (StatfjordAnsattes Forening) i Mobil og EANOR (Elf Aquitaine Norway Offshore Forening) i Elf og dannet paraplyorganisasjonen Operatørfagforeningenes samarbeidsutvalg (OFS). Dette var en frittstående fagforening, uten tilknytning verken til LO eller YS. I 1982 ble foreningen reorganisert og åpnet opp også for kontraktøransatte. Foreningen skiftet også navn til Oljearbeidernes Fellessammenslutning (OFS). I 2005 gikk OFS likevel sammen med YS og etablerte Sammenslutningen av Fagorganiserte i Energisektoren, SAFE.
Selv om NOPEF og OFS etter hvert ble de to viktigste aktørene, var arbeidslivet på sokkelen preget av en stor oppsplitting i ulike arbeidstakerorganisasjoner som sloss om medlemsmassen. I 1981 var det 15 og i 1986 over 20 ulike organisasjoner for arbeidstakere i petroleumsnæringen.
På arbeidsgiversiden ble det etter hvert et sterkere behov for felles organisering. North Sea Operators’ Committee ble etablert i 1965, som en sammenslutning av de syv daværende operatørselskapene på sokkelen. Komitéen skulle samordne tekniske og næringspolitiske interesser, og også arbeidsgiver-relaterte interesser. I 1979 ble arbeidsgiver-delen skilt ut som en egen organisasjon, Norske Operatørselskapers Arbeidsgiverforening (NOAF). Etter flere opprivende konflikter med arbeidstakere ble foreningen ble i 1981 medlem av Norsk Arbeidsgiverforening. I 1989 ble NOAF en del av det nyetablerte Oljeindustriens Landsforening (OLF), tilsluttet Næringslivets Hovedorganisasjon. OLF skiftet igjen navn i 2012 til Norsk olje og gass. I dag er Norsk olje og gass en sammenslutning av 47 olje- og gass-selskaper og 58 leverandørbedrifter. Organisasjonen skal ivareta felles interesser overfor både myndigheter, arbeidstakerorganisasjoner og andre samfunnsinstitusjoner.
Norsk Petroleumsforening ble grunnet i 1972 som en medlemsorganisasjon for alle med interesse for petroleumsvirksomheten. Formålet var å skape nettverk og møteplasser for kunnskapsutveksling, blant annet gjennom organisering av konferanser. Foreningen var en av initativtakerne til etablering av konferansen Offshore Northern Seas (ONS), som har vært arrangert i Stavanger annet hvert år siden 1974.
Arbeidsvilkår i Nordsjøen
Operatørene i Nordsjøen argumenterte i 1966 overfor myndighetene at arbeidstidsordningene på sokkelen måtte være mer fleksible enn det som var fastlagt i arbeidervernloven. Selskapene ønsket å kunne bruke en turnus som ga en årlig gjennomsnittlig arbeidstid på over 50 timer i uken. LO satte seg i mot forslaget, som også ble avvist av myndighetene. Det var imidlertid kun arbeidstidsbestemmelsene i arbeiderloven som ble gjort gjeldende for sokkelarbeid.
I et utkast til arbeidsmiljøloven i 1974 ble det forutsatt at denne ikke skulle omfatte arbeid på sokkelen. Dette synet var støttet av både Oljedirektoratet og Industridepartementet, men møtte motbør fra Sosialdepartementet, fra en rekke aviser og fra arbeidstakerorganisasjonene. Et utvalg ledet av Kåre Halden fikk i 1976 i oppgave å vurdere hvilke unntak fra loven som skulle bli gjort gjeldende for oljevirksomheten. Halden-utvalget la fram sin første innstilling 22. juli 1976, og en ytterligere presisering kom 13. juni 1977. Da arbeidsmiljøloven ble innført 1. juli 1977 var det ennå ikke ferdig klarlagt hva som skulle gjelde for kontinentalsokkelen. Først 22. juli ble loven - med unntak beskrevet av Halden-utvalget - gjort gjeldende for faste installasjoner på kontinentalsokkelen. Flytende installasjoner var unntatt fra loven, men var underlagt sjømannsloven.
Arbeidskonflikter
I 1978 kom en av de første større arbeidskonfliktene i Nordsjøen, da mellom sju hundre og tusen arbeidere gikk til streik på Statfjord A. Streiken grunnet i dårlige arbeidsforhold og irritasjon over en amerikansk lederstil. En utløsende faktor var en innstramming av regelverket for å kunne ta seg en røyk på plattformen!
Sydens barn
Sydens barn (originaltittel: Kean ou Désordre et génie) er et fransk stumfilmdrama fra 1924 i regi av Aleksandr Volkov. Filmen er en bearbeidelse av teaterstykket Kean av Alexandre Dumas.
Norges petroleumshistorie
Arbeidskonflikter
Konfliktnivået i Nordsjøen var i 80-årene markant høyere enn i landbasert virksomhet og også høyere enn vanlig i internasjonal petroleumsvirksomhet. Dette er blitt forklart med stor makt gitt til små grupper, militant lederskap og svakt oppbygde institusjoner for samhandling mellom myndigheter, arbeidsgivere og arbeidstakere. Lønningene ble generelt betraktet som gode, og streikene var ofte knyttet til arbeidsmiljø.
I 1986 gikk Catering Ansattes Forbund, tilsluttet OFS, til streik for høyere lønn. Arbeidsgiverorganisasjonen NOAF svarte med lock-out for 3500 ansatte på faste installasjoner. Dette førte til full stans i oljeproduksjonen. Etter tre ukers streik bestemte kommunalminister Arne Rettedal at saken skulle til tvungen lønnsnemnd. Argumentet var sikkerhetsrisikoen ved å ha installasjonene stående uten produksjon.
Sydens barn
Filmen ble vurdert for norsk sensur 12.05.1924.
Norges petroleumshistorie
Arbeidskonflikter
Tariffavtalen mellom OFS og OLF gikk ut 1. juli 1990, uten at partene greidde å bli enige om en ny avtale. OFS tok ut vel 4000 medlemmer i streik, og dette førte til at all virksomhet i norsk sektor av Nordsjøen stoppet opp. Etter bare 36 timers streik vedtok regjeringen Syse tvungen lønnsnemnd. OFS sentralt tok beslutningen til etterretning, men mange medlemmer nektet å godta avgjørelsen, og streiken fortsatte på flere plattformer. Flere oppsigelser fulgte, fordi ansatte nektet å arbeide. OLF og NHO stevnet OFS inn for Arbeidsretten, som i samme måned avgjorde at streiken var tariffstridig og ulovlig. I løpet av høsten ble det klart at oppsagte både i Phillips, Statoil og Smedvig fikk jobbene tilbake, mens OFS tok på seg ansvaret for de ulovlige streikene.
OFS varslet på nytt streik i 1993, for 38 arbeidere på Frigg. OLF svarte med å varsle lockout for 3400 ansatte. Et vedtak om tvungen lønnsnemnd kom før streiken var i gang. Det samme gjentok seg året etter.
I mai 1996 gikk OFS-medlemmer i Nordsjøen til sympatistreik for vedlikeholdsarbeidere på land. Streiken stanset produksjonen på sju plattformer, men ble avblåst etter ganske få dager. OFS-ledelsen fikk mye kritikk, både internt i organisasjonen og eksternt, for å stoppe aktiviteter til sjøs, når striden dreidde seg om virksomhet på land. Senere i samme måned gikk oljeservice-arbeidere i NOPEF til streik, etter at mekling med arbeidsgiverorganisasjonen brøt sammen. Streiken varte i tre uker og førte til stans i all lete- og produksjonsboring.
Nordsjødykkerne
Yrkesdykkerne utgjorde en viktig gruppe i Nordsjøen, og de måtte ofte arbeide i lange perioder under vanskelige forhold på store dyp. Særlig i tidligfasen kunne både kompetanse, regelverk og kontroll være mangelfull. I 1978 ble det gjennomført et demonstrasjonsdykk til 300 meters dyp i Skånefjorden, men forsøket endte med at en amerikansk dykker omkom. Senere ble det utført dykk i Nordsjøen betydelig dypere enn dette.
Dykkerne fikk støtte fra blant annet Siv Jensen og Øyvind Vaksdal i Fremskrittspartiet. Regjeringen Bondevik besluttet i januar 2000 å gi opp til 200,000 kroner til alle dykkere som kunne vise til varige helseskader.
I mars 2001 ble det etter vedtak i Stortinget oppnevnt en granskningskommisjon som fikk i oppgave å undersøke alle forhold omkring dykkerarbeid i Nordsjøen i «pionertiden» 1965-1990. Kommisjonen la fram sin rapport i desember 2002. Antallet kjente dødsfall knyttet til arbeidsdykking i norsk del av Nordsjøen var 17, og fire av disse var nordmenn. 365 nordmenn hadde vært registrert som dykkere i den aktuelle perioden, og 63 av disse var uføretrygdet, inkludert uføretrygdet etter arbeidsskade. En «ikke ubetydelig del sliter med alvorlige medisinske problemer». Andelen av selvmord var også unormalt høy blant tidligere dykkere. Kommisjonen anbefalte en statlig økonomisk kompensasjon for nordsjødykkere med helseskader.
Statoil besluttet høsten 2001 å gi inntil 750,000 kroner i kompensasjon for dykkerrelaterte helseskader. Beløpet ble gitt uavhengig av om dykkeren hadde vært i arbeid for selskapet. Stortinget besluttet i mars 2004 å gi alle nordsjødykkerne 200,000 kroner hver i oppreisning. I tillegg skulle det kunne gis et individuelt erstatningsbeløp på 2,4 millioner kroner. Mange av dykkerne var imidlertid ikke fornøyd og gikk i 2008 til rettssak mot staten. Tingretten avgjorde i september 2008 at staten ikke var pliktig til å betale ytterligere erstatning, selv om «menneskelige hensyn taler for at det objektive erstatningsansvaret utvides». Også i lagretten og i høyesterett tapte dykkerne. I en senere dom i den europeiske menneskerettsdomstolen ble dykkerne tilkjent erstatning. Etter en langvarig strid fikk dykkerne i 2014 2,2 millioner kroner hver i tilleggserstatning fra staten, mot å frafalle videre krav.
Et minnesmerke over innsatsen til nordsjødykkerne ble avduket november 2014 ved Oljemuseet i Stavanger. Avdukingen ble foretatt av de to FrP-statsrådene Siv Jensen og Robert Eriksson.
Offentlig organisering
Statens Forurensningstilsyn (SFT) ble opprettet i 1974 som en etat under Miljøverndepartementet. Oljevernrådet ble overført til SFT i 1975. Tilsynet er i ettertid omorganisert og er i dag en del av Miljødirektoratet. Ikke minst bidro Bravo-utblåsningen i 1977 til at SFT gjorde beredskap mot oljeforurensning til et hovedsatsningsområde. SFT fikk som en av oppgavene å gi utslippstilatelser til petroleumsvirksomheten.
Oljedirektoratet hadde ved etableringen i 1972 kun ansvar for borevirksomheten og ikke for plattformer og landanlegg. Regelverket var uoversiktlig, og ansvaret var delt mellom mange offentlige kontrollmyndigheter. De første bunnfaste produksjonsplattformene ble for eksempel betraktet som «maritime innretninger», der Sjøfartsdirektoratet hadde et betydelig ansvar. Ulykken med Alexander Kielland-plattformen i 1980 førte til en revurdering av ansvarsforholdene på sokkelen. I 1985 ble Oljedirektoratet gitt et overordnet ansvar for å følge opp petroleumsvirksomheten.
Fra og med 1. januar 2004 ble Petroleumstilsynet (Ptil) skilt ut fra Oljedirektoratet som en selvstendig etat. Den nye etaten fikk ansvaret for forvalting av sikkerhet og arbeidsmiljø.
Natur- og miljøvernorganisasjoner
WWF-Norge ble stiftet så tidlig som i september 1961, og Norges Naturvernforbund ble opprettet i 1963. Natur og Ungdom etablerte seg i september 1967 og vokste raskt til å bli den viktigste miljøorganisasjonen for ungdom. I 1969 ble Samarbeidsgruppen for natur og miljøvern (SNM) etablert, for det meste av unge akademikere. Fra første halvdel av 1970-årene markerte alle disse organisasjonene seg som motstandere av petroleumsvirksomheten. I begynnelsen var hensynet til fisk og fiskerier en viktig drivkraft, og et mye brukt slagord var «Olje eller fisk?». Stemmer som talte mot tradisjonell vekstfilosofi dukket også mer tydelig opp i starten av 1970-årene, for eksempel Erik Damman med organisasjonen Framtiden i våre hender. Disse stemmene ble imidlertid ikke særlig sterke i striden mot petroleumsvirksomheten, der en tankegang om «vekst med vern» skulle bli mer dominerende. Mer dominerende ble debatten omkring bruk av energi, både fra vannkraftutbygging og fra fossile brennstoffer. Oljekrisen i 1973 bidro til å synliggjøre hvor sterkt samfunnet var blitt avhengig av fossile energikilder.
Motstanden mot petroleumaktivitetene ble forsterket da virksomheten begynte å flytte seg nordover. Naturverneinteressene ønsket å forby all petroleumsvirksomhet nord for 62. breddegrad, hovedsakelig ut fra hensynet til fiskebestanden og fiskeriene. Denne kampen kunne synes tapt i mars 1977, da Stortinget ga grønt lys for å virksomhet nord for 62. breddegrad. Bravo-utblåsingen i april samme år førte til økt fokus på manglende oljevernberedskap og til stigende motstand mot å ta virksomheten nordover. Internasjonale hendelser fikk også mye oppmerksomhet: I 1978 gikk tankeren «Amoco Cadiz» på grunn utenfor kysten av Bretagne, med et gigantutslipåp av råolje. I Mexico-gulfen førte en utblåsning i juni 1979 på plattformen Ixtoc I til en av de største forurensningskatastrofene i historien. Et mindre oljeutslipp i Varangerfjorden i Finnmark i 1979 førte til at mellom 10,000 og 20,000 sjøfugl ble drept, og ulykken viste at selv små utslipp kunne ha store konsekvenser. «Folkeaksjonen mot boring nord for 62. breddegrad» ble stiftet i Harstad høsten 1979, blant annet med Natur og Ungdom som pådriver. Motstanden og alle ulykkene førte til en utsettelse av virksomheten i nord, men ikke til en full stans.
Stiftelsen Bellona ble opprettet i juni 1986 og markerte seg i 1990-årene med flere uortodokse aksjoner mot petroleumsvirksomheten. Grunnstøtingen til «Exxon Valdez» utenfor kysten av Alaska i mars 1989 viste igjen hvor katastrofale følgene av oljeforurensning kunne være.
Etter at petroleumsvirksomheten hadde startet nord for 62. breddegrad, kom naturvernorganisasjonene til å kjempe hardt mot åpning av Lofoten og Vesterålen og også mot virksomhet i Barentshavet. Bellona fikk medhold i en klage til Miljøverdepartementet på en utslippstillatelse fra SFT, gitt til Norsk Hydro i forbindelse med boring i PL219 utenfor Lofoten. Miljøvernminister Siri Bjerke stoppet da virksomheten, i påvente av en samlet forvaltningsplan.
Spørsmålet om global oppvarming og menneskeskapte klimaendringer har gradvis blitt mer viktig etter tusenårsskiftet og har gitt nye argumenter mot petroleumsvirksomheten.
CO2-utslipp og elektrifisering
Energibehovet på svært mange plattformer blir dekket gjennom drift av små gasskraftverk, og forbrenningen av gass produserer CO2. Petroleumsvirksomheten bidrar med en stor andel av norsk CO2-produksjon, og andelen har gjennom mange år vært økende. Virksomheten har også et betydelig utslipp av andre typer klimagasser. I 2021 er det anslått at petroleumsvirksomheten bidrar med 28 % av samlede utslipp av klimagasser. Idéen om å tilføre plattformer strøm fra land for å redusere utslippene har derfor vært diskutert lenge.
Troll A-plattformen fikk strøm i fra land i 1996, men dette hadde en teknisk motivasjon og var ikke basert på klima-argument. Samme år vedtok Stortinget at alle nye utbygginger skal legge fram en oversikt over kostnaden med å gjennomføre en elektrifisering fra land. Gjøafeltet fikk strøm fra land i 2010 og Valhallfeltet i 2013. Generelt var det stor motstand fra både oljeselskaper og fra LO og NHO mot å gjennomføre elektrifisering, i frykt for både økte kostnader og forsinkelser i gjennomføring av prosjekter.
Økende avgiftsnivå og varsel om ytterligere økninger, sammen med et ønske om en grønnere profil, har gitt selskapene egeninteresse i å gjennomføre elektrifisering, og holdningen er langt på vei snudd til positiv interesse. Når feltene blir mer modne, vil produksjonsmetodene ofte være mer energikrevende, og CO2-avgiften kan bli styrende for levetiden til feltene. I 2018 la Equinor fram planer for å elektrifisere de to andre Troll-plattformene samt Sleipner. I 2020 gikk selskapet ut med et løfte om å redusere samlede utslipp fra plattformer og landanlegg med 40 % innen 2030, 70 % innen 2040 og mot nær nullutslipp i 2050. Havvindparken Hywind Tampen skal bidra med en tredjedel av energibehovet til feltene Snorre og Gullfaks.
Mens interessen for strøm i oljeselskapene har snudd til det positive, har elektrifiseringen fra andre hold blitt møtt med stigende skepsis. Elektrifiseringen reduserer nasjonale utslipp, mens den globale klimaeffekten kanskje er tvilsom. Elektrifiseringen kan bidra til forlenget levetid for feltene og en forlengelse av petroleumsalderen.
Klimasøksmål
Greenpeace og Natur og Ungdom saksøkte i 2016 staten for brudd på Grunnlovens paragraf 112, etter at det ble åpnet for oljeproduksjon i Barentshavet. Paragrafen sier at «enhver har rett til et miljø som sikrer helsen, og til en natur der produksjonsevne og mangfold bevares. Naturens ressurser skal disponeres ut fra en langsiktig og allsidig betraktning som ivaretar denne rett også for etterslekten». Senere stilte også Besteforeldrenes klimaaksjon og Naturvernforbundet seg bak søksmålet. I Oslo tingrett i januar 2019 tapte saksøkerne og ble ilagt saksomkostninger på over en halv million kroner. En ankesak startet i Borgarting lagmannsrett i november 2019, men retten konkluderte i januar 2020 enstemmig med at staten ikke hadde brutt miljøparagrafen. Saken ble til slutt behandlet i Høyesterett, der elleve dommere stemte for frifinnelse for staten. Et mindretall på fire dommere ville erklære vedtaket om å åpne Barentshavet for ugyldig.
Nyere tid
Nordøst Frigg var det første feltet som ble stengt inn, i mai 1993, og havbunnsrammene som var brukt til produksjonen ble fjernet i 1996. Det langt større Friggfeltet ble stengt i oktober 2004. Aker Solutions fikk i oppdrag å fjerne mye av installasjonene, men understellet til noen av betongplattformene blir stående som kulturminner. I 2020 er over 20 felt stengt inn, de fleste mindre felt.
I 2019 var 88 felt i produksjon. I tillegg var utbyggingsmuligheter for over 90 funn under vurdering.
2020 - et vanskelig år for Equinor
I 2020 forårsaket influensapandemien et kraftig fall i oljeprisen. Fra omkring 68 dollar fatet ved nyttår, falt prisen til under 20 dollar i april, den laveste oljeprisen siden 1999. Prisen gikk noe opp igjen, men den lave prisen ga motbakke for alle oljeselskapene. Det ble et spesielt vanskelig år for Equinor, med mye negativ oppmerksomhet. Det ble kjent at selskapet hadde tapt store penger på satsing i USA, etter Equinors egne tall 161 milliarder kroner. Equinor-sjef Eldar Sætre måtte i november møte på Stortinget til høring om tapene. To branner på landanlegg fikk mange til å stille spørsmål til Equinors holdning til sikkerhet: 28. september tok det fyr i en gassturbin på Melkøya, og 4. desember brant det i metanolfabrikken på Tjeldbergodden. På Mongstad måtte selskapet pumpe opp over 100,000 liter olje fra grunnen, etter at Miljødirektoratet i desember påpekte store oljelekkasjer til grunn og sjø. Flere prosjekter rapporterte store kostnadsoverskridelser: Johan Castberg-utbyggingen med 3,4 milliarder kroner, videreutvikling av Njordfeltet med 4 milliarder kroner og Martin Linge-prosjektet med 3,6 milliarder.
Iskanten
Striden om oljeboring i nord krystalliserte seg i 2020 i en strid om iskanten. Iskanten markerer overgangen mellom havis og åpent hav i Arktis, men er også en politisk vedtatt grense for hvor langt nord det skal være lov å bore etter olje. Uenigheten om hvor den grensen burde defineres gikk både gjennom det politiske landskapet og gjennom regjeringens ekspertgruppe, som skulle utarbeide et faglig grunnlag for avgjørelsen. Ekspertene var enige om at et varmere klima hadde medført at den observerte iskanten i de siste årene hadde trukket nordover og at denne trenden ville fortsette. Uenigheten gikk på hvilke konsekvenser dette burde få. Miljøhensyn talte for å flytte iskanten sørover, mens muligheter for petroleumsfunn var argument for å flytte grensen nordover, i tråd med de nye observasjonene.
Regjeringen Solberg la fram sitt forslag til definisjon 24. april, i «Helhetlige forvaltningsplaner for de norske havområdene - Barentshavet og havområdene utenfor Lofoten, Norskehavet, og Nordsjøen og Skagerak». Forslaget avviste en iskant som flytter seg nordover med klimaendringene. Grensen for oljeleting ble flyttet sørover, uten at dette skulle få konsekvenser for gitte konsesjoner. Etter debatt i Stortinget i juni, endte det med et kompromiss: «Stortinget ber regjeringen ved eventuelle grenseoverskridende funn, nord for områder der det i dag er åpnet for petroleumsvirksomhet, om å raskt vurdere hvordan man best ivaretar norske interesser, herunder behovet for å starte en åpningsprosess for relevante områder.»
Barentshavet et tapsprosjekt?
I oktober 2020 ble det kjent gjennom NRK at olje- og energidepartementet i 2013 hadde visst at utvinning i Barentshavet kunne bli et tapsprosjekt, dersom oljeprisen falt med 30 %. Under drøfting av virksomheten i Barentshavet samme år, ble Stortinget ikke gitt denne informasjonen. Ola Borten Moe var olje- og energiminister. Ifølge NRK ble informasjonen holdt tilbake for at ikke «prosjektet skulle snakkes ned». Da nyheten ble kjent, hevdet Borten Moe at Stortinget fikk «all relevant informasjon». Aftenposten krevde på lederplass en åpen høring i Stortinget for å belyse saken.
Leif Lysvik
Leif Lysvik (født 1954 i Gratangen) er norsk førstelektor i vernepleie ved UiT. Lysvik har i en mannsalder bidratt i funksjonhemmingsfeltet med kunnskapsutvikling som lærer, vernepleier, populærvitenskapelig formidler og en lokalpolitisk kraft for å jobbe mot diskriminering av personer med utviklingshemming. Satt i styret for Høgskolen i Harstad fra 2007–2011. Er aktiv lokalpolitiker og satt i kommunestyret i Kvæfjord kommune i to perioder på 80-tallet, og i kommunestyret for Harstad kommune for Arbeiderpartiet 2019–2023.