cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den islamske erobringen av Afghanistan
Den islamske erobringen
I det 8. og 9. århundret slo forfedre av mange av dagens tyrkisk-språklige afghanere seg ned i Hindu Kush-området (delvis for å skaffe seg bedre beite) og begynte å assimilere mye av kulturen og språket til pashto-stammene som allerede var der.
I midten av det 9.århundret hadde abbasid-styret slått feil, og delvis uavhengige stater begynte å dukke opp rundt omkring i imperiet. I Hindu Kush-området steg tre kortlevde lokale dynastier til makten. Det mest kjente av de tre, samanid-dynastiet, utvidet sitt styre fra Bukhara så langt sør som India og vest som Iran. Selv om arabisk-muslimsk intellektuelt liv fremdeles var sentrert om Bagdad, dominerte iransk-muslimsk lærdom, sjiaislam, i samanidenes område på denne tiden. I midten av det 10. århundret hadde samanide-dynastiet falt fra hverandre under angrep fra tyrkiske stammer i nord og fra Ghaznavidene, et dynasti i sør på vei opp mot makten.
Ghaznavid og ghoridenes styre
Ut av samanidenes dynasti kom det første store islamske imperiet i regionen, Ghaznavid-riket, som hadde krigere som plyndret dypt inn i det indiske subkontinentet og sikret domineringen til sunni islam i det som i dag er Afghanistan, Pakistan og deler av India.
Den mest kjente av dynastiets herskere var Mahmud som konsoliderte kontrollen over områder sør for Amu-Darja for så å gjennomføre ødeleggende angrepstokter inn i India der de plyndret hindu templer og forsøkte å konvertere befolkninger til islam. Med sitt bytte fra India bygde han en stor hovedstad ved Ghazni, grunnla universiteter og ga støtte til lærde. Mahmud ble anerkjent av kalifen i Bagdad som den sekulære arvingen av samanidene. Ved hans død hersket Mahmud over hele Hindu Kush regionen så langt øst som Punjab i tillegg til territorier langt nord for Amu-Darja. Som så ofte skjedde i denne regionen ble det militære geniets død i 1030 begynnelsen på slutten for dynastiet. Herskerne av ghoridene sørøst for Herat erobret og brente Ghazni i 1149, akkurat som Ghaznavid en gang hadde erobret Ghor. Men det var først i 1186 at den siste representanten av ghaznavidene ble tatt av ghoridene fra sitt hjemmested i Punjab.
Ghoridene kontrollerte mesteparten av det som i dag er Afghanistan, østlige Iran og Pakistan, mens deler av det sentrale og vestlige Iran ble styrt av seljukene. Mellom 1200 og 1205 ble det meste av ghoridenes land erobret av sjahen av Khwarezmid-imperiet som senere ble nedkjempet av mongolene i 1220.
Mongolsk styre 1220-1506
I 1220 ble de islamske landene i Sentral-Asia overkjørt av arméene til den mongolske erobreren Djengis Khan (ca. 1155–1227), som la mange sivilisasjoner i grus og skapte et imperium som strakte seg fra Kina til Kaspihavet. Men han klarte ikke ødelegge islams styrke i Sentral-Asia. Mot slutten av det 13.århundret hadde Dsjengis Khans etterkommere selv blitt muslimer. Fra Dsjengis Khans død i 1227 til Timur Lenk i 1380-årene gikk Sentral-Asia gjennom en periode med fragmentering.
Med både tyrkiske og mongolske aner, gjorde Timur krav på å være Dsjengis Khans etterkommer. Fra hans hovedstad i Samarkand, skapte Timur et imperium som på slutten av det 14.århundret strakte seg fra India til Tyrkia. Overgangen til det 16.århundret gjorde slutt på timuridenes rike da enda en mongolsk-tyrkisk hersker overvelmet den svake timurid herskeren i Herat. Muhammed Shaybani (også en etterkommer av Dsjengis Khan) og hans etterkommere hersket i området rundt Amu-Darja i omtrent et århundre, mens to mektige dynastier begynte å kjempe om makten i sør og vest av Afghanistan.
Rivaliseringen mellom mugalene og safavidene ca. 1500-1747
Tidlig i det 16.århundret ble Babur, en etterkommer av Timur Lenk på farssiden og fra Djengis Khan på morssiden, drevet ut av sin fars kongedømme i Ferghana-dalen (som dekker dagens Usbekistan, Tadsjikistan og Kirgisistan) av shaybani usbekere som hadde revet Samarkand fra timuridene. Etter flere mislykkede forsøk på å ta tilbake Ferghana og Samarkand, gikk Babur over Amu-Darja og tok Kabul fra den siste av dets mongolske herskere i 1504. I sin invasjon av India i 1526 nedkjempet Baburs armé på 12 000 en mindre mobil styrke på 100 000 i det første slaget ved Panipar, omtrent 45 km nordvest av Delhi. Selv om setet til det store mugalriket han grunnla var i India, stresset Baburs memoarer hans kjærlighet for Kabul, både som et kommersielt strategisk senter men også som en vakker høylandsby med et «ekstremt herlig» klima.
Teknisk sett varte det indiske mugalstyret inntil det 19.århundret, men dets maktdager varte fra 1526 til Baburs tipp-tipp-oldebarn, Aurangzeb, døde i 1707. Mugalene kom opprinnelig fra Sentral-Asia, men etter at de tok India, ble området som nå er Afghanistan nedgradert til en utpost av imperiet. I løpet av det 16. og 17.århundret ble mesteparten av Hindu Kush-området konkurrert om av mugalene i India og de mektige safavidene i Iran. Akkurat som Kabul dominerer den høye veien fra Sentral-Asia inn i India, kontrollerer Kandahar den eneste inngangen til India som går utenom Hindu Kush. Den strategisk viktige Kabul-Kandahar aksen var den primære grunnen for konkurransen mellom mugalene og safavidene, og Kandahar skiftet eier flere ganger i løpet av disse to århundrene. Safavidene og mugalene var ikke de eneste konkurrentene. Mindre mektige men nærmere i geografi var usbekene i Sentral-Asia som kjempet om kontrollen i Herat i det vestlige Afghanistan og om de nordlige regionene hvor hverken mugalene eller safavidene var sterke.
Mugalene forsøkte ikke bare å blokkere den historiske invasjonsruten inn i India, men også å kontrollere de intense uavhengige stammene som akseptere kun minimal innblanding fra Delhi i deres fjellfestninger mellom Kabul-Kandahar aksen og Indus-elven, særlig i pashto-områdene i fjellrekken Suleiman. Ettersom området rundt Kandahar skiftet side mellom de to store imperiene, utnyttet de lokale pashtoene situasjonene ved å få gaver fra begge sidene. I midten av det 17.århundret hadde mugalene overgitt Hindu Kush nord for Kabul til usbekene og i 1748 tapte de Kandahar til safavidene for tredje og siste gang.
Mot slutten av århundret begynte, ettersom makten til safavidene og mugalene avtok, en ny gruppe å bygge seg opp i Hindu Kush. Tidlig i det 18.århundret tok en av pashto stammene, Hotaki, Kandahar fra safavidene og en gruppe ghilzaier gjorde til tider større innhogg i safavidenes territorium. For en kort tid klarte til og med ghilzai pashtoene å holde hovedstaden Isfahan og to medlemmer av denne stammen besteg tronen før ghilzaiene ble kastet ut av Iran av en kriger, Nadir Shah, som ble kjent som den «persiske Napoleon».
Nadir Shah erobret Kandahar og Kabul i 1738 samtidig som han nedkjempet en stor mugalhær i India, plyndret Delhi og massakrerte tusenvis av dens befolkning. Han returnerte hjem med enorme skatter, inkludert Påfugltronen som deretter tjente som symbol på det iranske imperiets makt.
fa:تاریخ افغانستان (پس از اسلام)
Data Management Association
Data Management Association (DAMA) er en ideell organisasjon som fremmer kunnskap om informasjonsforvaltning og dataforvaltning. Organisasjonen er leverandøruavhengig og frivillig. Den internasjonale avdelingen kalles DAMA International (DAMA-I), og det finnes tilsvarende avdelinger for ulike kontinenter og land. Organisasjonens opprinnelse går tilbake til 1980 i Los Angeles.
Data Management Body of Knowledge
DAMA har publisert Data Management Body Of Knowledge (DMBOK) som inneholder forslag til mønsterpraksis og forslag til felles ord og uttrykk for dataforvaltning på virksomhetsnivå. Den første utgaven (DAMA-DMBOK) ble publisert 2015-04-05, og den andre utgaven (DMBOK2) ble publisert 2017-07-01.
Radioåret 1950
Radioåret 1950 er en oversikt over hendelser, radioprogram, fødte og avdøde personer med tilknytning til radio i 1950.
Hartmut Michel
Sammen med Robert Huber og Johann Deisenhofer ble han tildelt Nobelprisen i kjemi i 1988, for bestemmelsen av den tredimensjonale strukturen hos et fotosyntetisk reaksjonsentrum.
Deisenhofer, Huber og Michel var de første som i detalj, atom for atom, beskrev hvordan ulike proteiner som er aktive i den fotosyntetiske prosessen i enkelte bakterier var bygd opp. Deres arbeid har også hatt betydning for det å forstå motsvarende prosesser i høyere organismer som alger og planter.
James Seale
James Ford Seale (født 25. juni 1935, død 2. august 2011) var et drapsdømt medlem av den rasistiske organisasjonen Ku Klux Klan.
Seale ble dømt hovedskyldig i kidnappingen og drapene på to 19 år gamle svarte tenåringer i 1964. Seale ble allerede den gang mistenkt for drapene, men på den tiden var det ikke enkelt å få slike saker opp for retten i de amerikanske sørstatene. I 2005 tok broren til det ene offeret, og en gruppe journalister, opp saken på nytt. To år senere, i 2007, ble 72 år gamle Seal dømt til tre ganger livsvarig fengsel for kidnapping, mishandling og drap.
Carlo Grano
Carlo Grano (født 14. oktober 1887 i Roma i Italia, død 2. april 1976 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie (Statssekretariatet) og det pavelige diplomati. Han var nuntius i Italia 1958–1965.
Han deltok på Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Han ble kreert til kardinal i 1967 av pave Paul VI, med San Marcello al Corso som tittelkirke.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Arno Breker
Arno Breker (født 19. juli 1900 i Elberfeld, i dag en bydel i Wuppertal i Tyskland, død 13. februar 1991 i Düsseldorf) var en tysk kunstner som særlig arbeidet som billedhugger. Breker fikk en rekke offentlige oppdrag i det nazistiske Tyskland før og under andre verdenskrig fordi hans dynamiske og nyklassisistiske formspråk passet med samtidens stilidealer og statsideologiens ønske om en tidløs, forståelig og «germansk» kunst.
Liv og arbeid
Arno Breker kom fra en hugenottisk protestantisk familie i Lorraine. Han gikk i steinhuggerlære og fikk kunsthåndverkutdannelse på hjemstedet Elberfeld 1916–20 og fortsatte studiene ved kunstakademiet i Düsseldorf 1920-25.
Før andre verdenskrig
Etter en reise i Nord-Afrika i 1927 laget han raderings- og litografiserien «Tunisisk reise». Breker utviklet en fremgangsmåte som førte til den «rene form» uten overflateujevnheter som ble stilpregende for den idealiserende typifisering som nazistene skulle betrakte som det ypperste.
Etter flere reiser til Paris bosatte Breker seg i den franske hovedstaden og arbeidet som billedhugger. Han bodde der fra 1927 til 1933, og stod i vennskapelig kontakt med kunstnere som Robert Delaunay (1885–1941), Jean Cocteau (1889–1963) og Man Ray (1890–1976).
I 1933 mottok han det prøyssiske innenriksdepartements Roma-pris og tilbragte et år i Villa Massimo.
Berlinperioden
I 1934 flyttet han til Berlin. I 1935 deltok han ved utstillingen «Berliner Secession» og året etter ved den olympiske kunstutstillingen i byen, i forbindelse med OL i Berlin 1936. Der ble han tildelt Den internasjonale olympiske komités sølvmedalje for statuene Zehnkämpfer (= «Tikjemper») og Die Siegerin (= Den seirende [kvinnen]). Dette bragte ham – som tidligere var blitt marginalisert som «franskmannen» – stor oppmerksomhet, også fra det offentlige Tyskland. Dette markerte litt av et omslag; kort tid før hadde nazipartiets offisielle organ, dagsavisen Völkischer Beobachter, karakterisert hans litografier som entartete Kunst, «degenerert kunst».
Alexandre Bilodeau
Bilodeau ble verdensmester i parallellkulekjøring under VM i freestyle 2009, 2011 og 2013. Han tok sølv i kulekjøring under 2011- og 2013-VM.
Arno Breker
Berlinperioden
I 1937 laget Breker skulpturer til den tyske paviljong på Verdensutstillingen i Paris. Han var medlem av den internasjonale juryen.
Alexandre Bilodeau
Under Vinter-OL 2010 i Vancouver tok Bilodeau Canadas første OL-gull på hjemmebane noensinne. Han gjentok bedriften fire år senere under Vinter-OL 2014 i Sotsji.
Vraket ved Småbrattholmene
Vraket ved Småbrattholmene var et vrak av et større klinkbygget fartøy som ble funnet ved Småbrattholmene i Åbyfjorden. Fartøyet er dendrokronologisk datert cirka 1345 etter Kristus.
Arno Breker
Berlinperioden
På spørsmål om hvorfor han aldri laget statuer av eldre menn, svarte Breker at Stalin hadde tilbudt ham arbeid også etter krigen, men Breker hadde avslått fordi han ikke kunne tenke å lage skulpturer av fullt påkledde mennesker, som Stalin ønsket.
Vraket ved Småbrattholmene
Vraket er fremdeles ikke utgravet, men er trolig godt bevart etter å ha vært nesten helt tildekket av beskyttende sedimenter. De øverste delene av skipsvraket sterkt utsatt for erosjon fra luft, lys og is. Etter at to av de fire innløpene til stedet hvor vraket ligger i nyere tid er blitt muret igjen, er funnstedet blitt et «basseng» med lav vannstand som kan eksponere deler av skipsvraket. Isskruring om vinteren kan skade vraket.
Arno Breker
Berlinperioden
I 1939 flyttet Breker inn i Köningsallee 65 («Villa Rathenau») i bydelen Grunewald. Huset hadde tidligere tilhørt Walter Rathenau til han ble myrdet i 1922. Hans yngste søster bodde her sammen med sin familie til Nürnberglovene tvang henne ut av Tyskland i 1939, og Breker og hans kone flyttet inn. Her fikk de også besøk av Adolf Hitler, og i 1940 var Breker omviser for Hitler og Speer i Paris etter den tyske invasjonen. I 1940 mottok han Italias store pris og ble medlem av Det prøyssiske kunstakademi.
I perioden fra 1938 til 1944 fikk Breker i samarbeid med Albert Speer mange statsoppdrag. Etter Hitlers uttrykkelige ønske ble han involvert i planleggingen av det fremtidige Berlin. For dette formål fikk han stilt et stort atelier til rådighet i bydelen Dahlem. Han utarbeidet skulpturer og relieffer til det nye rikskanselliet og andre offentlige bygninger, som for eksempel den allegoriske gruppen Kameraden (= «Kamerater»).
IHC Leuven
IHC Leuven, også kjent som IHC Leuven Chiefs er et ishockeylag fra Leuven i Belgia. IHC Leuven spiller i den belgiske Eredivisie, og hjemmekampene spilles i IJsbaan Leuven.
Arno Breker
Berlinperioden
I juli 1940 fylte Breker 40 år, og Hitler diskuterte med Albert Speer hva som kunne være en passende gave. Speer foreslo å gi Breker et atelier på landet, ettersom han var på utkikk etter et landsted ved Linz. Hitler skrev selv teksten i gavebrevet, der Breker fikk overdratt eiendommen Jäckelsbruch ved Wriezen i Brandenburg til odel og eie. Jäckelsbruch er fremdeles i bruk av kunstnere.
I 1941/42 opprettet den tyske regjering Arno Breker Steinbildhauerwerkstätten, altså en rekke billedhuggerverksteder, og der fikk krigsfanger under ledelse av en av Speers underordnede i oppdrag å kopiere en rekke av Brekers skulpturer, som for eksempel Brekers Hitler-byste. I 1942 hadde Breker en stor utstilling i Orangeriet i Paris, etter invitasjon fra den franske Vichy-regjeringen.
Etter andre verdenskrig
Etter andre verdenskrigs slutt flyktet Breker til Wemding i Bayern. Rundt 90 prosent av hans verker ble ødelagt.
IHC Leuven
Klubben ble startet i 1993 og hentet hjem sin første nasjonale mester-tittel da de vant finalen mot White Caps Turnhout 3:2 i 2005. Året etter ble de belgiske cupmestere, og i 2010 ble de igjen belgiske mestere ved å vinne 4:2 over HYC Herentals i finalen.
Arno Breker
Etter andre verdenskrig
I 1958 inngikk Breker, nå enkemann, nytt ekteskap med Charlotte Kluge. I 1960 fikk han seg et atelier i Paris og ble igjen virksom der som billedhugger og grafiker.
IHC Leuven
IHC Leuven deltok i IIHFs Continental Cup i 1998 og 1999. I 1998 endte den med null poeng på sisteplass etter gruppespillet i første runde. Den var da i gruppe A sammen med Frisk Tigers fra Norge, Club Esbjerg IK fra Danmark og Lyon Hockey Club fra Frankrike. The Chiefs tapte alle sine kamper med tosifrede tall, Frisk Tigers 1:26, Lyon Hockey Club 1:15 og Esbjerg IK 0:18. I 1999 spilte IHC i gruppe F sammen med ASG Angers fra Frankrike, Irbis Kiew fra Ukraina og CH Txuri Urdin San Sebastián fra Spania. Igjen tapte laget alle sine kamper, 0:26 mot ASG Angers, 0:19 mot Irbis Kiew og 3:4 mot Team CH Txuri Urdin.
Arno Breker
Etter andre verdenskrig
Fra 1976 arbeidet han på prosjektet «Olympiasyklusen». Her grep han tilbake til «den fullendte form» fra 1920-tallet og utover med sine statuer i naturtro størrelse med tyske kunstnere som for eksempel Ulrike Meyfarth (f. 1956) som modeller.
I 1981 måtte Breker trekke sitt bidrag til utstillingen «Paris 1937-47» på grunn av massive protester. Først da uttrykte han sin definitive avstandstagen fra nasjonalsosialismen.
Han hadde laget byster av Aristide Maillol, Jean Cocteau og André Derain som i etterkrigstiden alle ble ansett som kollaboratører. I sine erindringer hevdet Breker selv at hans motiv for å holde seg til venns med Hitler, var å redde franskmenn som befant seg i fare under den tyske okkupasjonen.
Nigeria under Sommer-OL 1992
Nigeria under Sommer-OL 1992. Femtifem sportsutøvere fra Nigeria deltok i åtte sporter under sommer-OL 1992 i Barcelona. De kom på 38.-plass med tre sølv- og en bronsemedalje.
Ligning (kjemi)
En kjemisk ligning eller reaksjonsligning er en skriftlig beskrivelse av en kjemisk reaksjon. Kjemiske symboler brukes for å angi hvilke stoffer som inngår i reaksjonen, og støkiometriske koeffisienter foran symbolene angir forholdene mellom stoffene i reaksjonen.
Eksempler
Salpetersyre (HNO3), som brukes til å produsere kunstgjødsel, dannes i en kjemisk reaksjon mellom gassene ammoniakk (NH3) og oksygengass (O2). Ligningen for den kjemiske reaksjonen, skrives slik: Ofte angir man hvilken fase stoffene er i, og da skrives reaksjonen slik:
Når hydrogengass (H2) forbrenner i luft, reagerer den med oksygen (O2), og danner vann (H2O) i væskeform. Denne reaksjonen skrives slik:
Tolkning
Kjemiske ligninger viser formelen for de kjemiske stoffene som inngår i reaksjonen. Stoffene på venstre side av pilen (→) angir reaktantene, dette er stoffene som endres i reaksjonen.
På høyre side av pilen finner man produktene, dette er stoffene som dannes i reaksjonen. Om det er mer enn en reaktant eller ett produkt, skilles de med et plusstegn (+).
Pilen i ligningene (→) kan leses som "går til". Når det er piler i begge retninger, angir det at reaksjonen er enten reversibel (⇆) eller i kjemisk likevekt (⇌).
Dersom det må spesielle betingelser til for at reaksjonen skal skje, angis dette gjerne rett over pilen. Dette kan for eksempel være spesielle trykk eller temperaturer, tilførsel av varme eller andre ting.
Balansering
I kjemiske reaksjoner blir det ikke dannet noen atomer, og ingen atomer forsvinner. Atomene bytter bare plass i de ulike molekylene som inngår i reaksjonen. Man kan derfor holde et regnskap over antall atomer i reaksjonen. Antall atomer av ett spesifikt grunnstoff må være det samme på begge sider av pilen i ligningen. Reaksjonen mellom hydrogengass og oksygengass til vann, kan for eksempel skrives slik:
Om man teller antall atomer av hvert grunnstoff, ser man at det er to hydrogenatomer på hver side av ligningen. For oksygen er det annerledes, her er det to atomer på venstre side, men bare ett atom på høyre side. Man sier at ligningen er ubalansert. For å balansere ligningen, må man bruke støkiometriske koeffisienter. Den ferdig balanserte ligningen blir slik:
Nå er det fire hydrogenatomer på venstre side, og fire på høyre side. For oksygen er det nå to atomer på venstre side, og to på høyre side. Ligningen er balansert.
Eidselva
Eidselva kan vise til:
Norgesmesterskapet i alpint 1960
Norgesmesterskapet i alpint 1960 var det norske mesterskapet i alpin skiidrett. Mesterskapet skulle egentlig arrangeres i Ålesund, men på grunn av snømangel ble slalåm og storslalåm flyttet til Norefjell. Utforrennet ble avlyst.
Utfor
Avlyst.
Storslalåm
Dato: 3. april
Slalåm
Dato: 2. april
Jakin
Jakin eller Jachin (, hebraisk Yaḫin) var navnet på den sydlige av to søyler som sto ved den vestlige porten eller inngangen til Salomos tempel, det første tempelet i Jerusalem. Den nordlige het Boas. Kapitélet på toppen av søylene hadde form av liljer og representerte harmoni og balanse.
Norgesmesterskapet i alpint 1960
Slalåm
Sted: Norefjell
Jakin
Andre Krønikebok i Bibelen forteller om Salomos tempel og de to store søyler foran templet:
Norgesmesterskapet i alpint 1960
Storslalåm
Sted: Norefjell
Jakin
Jakin er også navnet til tempelets første yppersteprest. Salomo, sønn av kong David, bygget tempelet på grensen mellom nord og sør i Israel. Som søyle symboliserte Jakin «myndigheten» eller «det etablerte».
Görele
Görele er en by med 29 806 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Giresun. Den ligger nord for Çanakçı, sør for Svartehavet, øst for Tirebolu og vest for Eynesil.
Angelo Dell’Acqua
Angelo Dell'Acqua (født 9. desember 1903 i Milano i Italia, død 27. august 1972 i Lourdes i Frankrike) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet det pavelige diplomati og Den romerske kurie. Han var president for Prefekturet for Den hellige stols økonomiske anliggender 1967–1972.
Han deltok på Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
IK Brage
IK Brage er en svensk fotballklubb basert i Borlänge. Klubben spiller i Superettan, som er landets nest høyeste divisjon, etter å ha rykket opp fra Division 1 Norra høsten 2017. IK Brage ble grunnlagt i 1925, og spiller sine hjemmekamper på Domnarvsvallen. Klubbens nåværende trener er Lennart Andersson.
I 1977 kom Rolf Zetterlund til klubben, og under hans ledelse avanserte IK Brage fra andredivisjon til Allsvenskan. Zetterlund ble for øvrig tildelt Guldbollen i 1980. Klubben hadde sin storhetstid på begynnelsen av 1980-tallet, og i 1982 spilte Brage for første gang i UEFA-cupen, hvor laget møtte Lyngby BK og Werder Bremen. Klubbens hittil største fotballmessige bragd var i UEFA-cupen 1988/89 da Brage møtte det italienske laget Internazionale og tapte med knappe 1-2 på Stadio Giuseppe Meazza.
Dundalk
Etter å ha vært bebodd siden neolittisk tid, ble Dundalk etablert som en befestet normannisk skanse på 1100-tallet etter den normanniske invasjonen av Irland, og ble den nordligste utposten til engelske The Pale i senmiddelalderen. Byen fikk kallenavnet «Gap of the North» der det nordligste punktet i provinsen Leinster møter provinsen Ulster. Den moderne utformingen av gatenettet stammer fra tidlig på 1700-tallet. Byens navn er avledet fra irske Dún Dealgan som var hvor den mytologiske Cú Chulainn holdt til. Mottoet på byens våpenskjold er Mé do rug Cú Chulainn Cróga, «Jeg fødte den modige Cú Chulainn», en linje som også gjentas i det nasjonalistiske irske diktet Mise Éire («Jeg er Irland») av Padraic Pearse.
Byen utviklet bryggeri, destillering, tobakk, tekstil- og ingeniørindustri i løpet av 1800-tallet. Byen ble velstående og befolkningen vokste da den ble et viktig produksjons- og handelssenter - både som et knutepunkt på jernbanenettet til Great Northern Railway og med sin maritime forbindelse til Liverpool fra havnen i Dundalk. Byen fikk senere høy arbeidsledighet og urbant forfall etter at disse industriene stengte eller reduserte virksomheten både i kjølvannet av delingen av Irland i 1921 og etter at Irland ble innlemmet i Det europeiske økonomiske fellesskap i 1973. Nye industrier har blitt etablert tidlig 2000-tallet, blant annen inn farmasøytisk teknologi, finansielle tjenester og spesialmatproduksjon.
Det er et utdanningsinstitutt for høyere utdanning etter videregående i Dundalk Institute of Technology. Det største teateret i byen, An Táin Arts Center (oppkalt etter legenden med samme navn), ligger i rådhuset, og de restaurerte bygningene til det nærliggende tidligere Dundalks destillering huser både museet County Museum Dundalk og biblioteket Louth County Library. Blant ulike sports- og idrettsklubber finnes fotballklubben Dundalk FC spiller for øyeblikket på det øverste nivået i det irske ligasystemet, Dundalk Rugby Club, Dundalk Golf Club og flere klubber som konkurrerer i gæliske spill (som gælisk fotball). Dundalk Stadium er en arena for heste- og hundeveddeløp og stadium er Irlands eneste utendørsbane for alle slags vær.
Tidlig historie og legender
Arkeologiske studier ved Rockmarshall indikerer at Dundalk-området først ble bebodd rundt 3700 f.Kr. etter slutten av siste istid under neolittisk tid (bondesteinalderen). Synlige bevis på denne eldste tilstedeværelsen kan sees i form av Proleek-dyssen, en portalgrav i området Ballymascanlon, 4,3 km nordøst for Dundalk, som dateres til rundt 3000 f.Kr. En kileformet gallerigrav (kjent som «Giant's Grave») er lokalisert i nærheten. Andre før-kristne arkeologiske steder i Dundalk kommunale distrikt er Rockmarshall hoffgrav, en rettsvarde,[8] og Aghnaskeagh-graven, kammergrav, en kammergrav og dysse.
Legendene om Cú Chulainn, blant annet Táin Bó Cúailnge («Krøttertyveriet i Cooley»), et epos fra tidlig irsk litteratur, er satt i det første århundre e.Kr., før kristendommens ankomst til Irland. Clochafarmore, en stor bautastein (menhir) som Cú Chulainn angivelig knyttet seg til før han døde, ligger vest for byen, nær Knockbridge.
I følge Annalene av de fire mesterne ble det utkjempet et slag ved Faughart (et byland 6 km nord for sentrum av Dundalk, nær Moyry Pass) mellom Cormac mac Airt, overkonge av Irland, og Storno (eller Starno), konge av Lochlin, i 248. Historien er folkeminne og begge figurene er ahistoriske.
Den kvinnelige helgenen Brigid av Kildare er kjent for å ha blitt født i 451 e.Kr. i Faughart. En helligdom for henne ligger ved Faughart. St. Brigids kirke i Kilcurry har det som tilbedere tror er en relikvie av helgenen – et fragment av hodeskallen hennes, som ble brakt til kirken i 1905 av søster Mary Agnes fra nonneklosteret Dundalk Convent of Mercy.
Middelalderen
Det meste av det som er registrert om Dundalk-området mellom 400-tallet og grunnleggelsen av byen som en normannisk høyborg på 1100-tallet kommer fra Annalene av de fire mesterne og Tigernach-annalene, som begge ble skrevet hundrevis av år etter hendelser de registrerer. I følge annalene var slettene i nordlige Louth med det som nå er Dundalk kjent som Magh Muirthemne («sletten i det mørke havet»). Området, avgrenset i nordøst av Cuailgne (Cooleyhalvøya) og i sør av Ciannachta, en irsk folkegruppe som ble styrt av et rike kalt Cruthin, også kjent som kongeriket Conaille Muirtheimne i den tidlige kristne perioden. I følge annalene ble det utkjempet et slag ved Faughart i 732 av Áed Allán, overkonge av Irland mot Ulaid, som det ikke finnes noen samtidige bevis for.
Ulster-annalene registrerer at i 851 forsøkte danske vikinger (Dubhgall) å angripe den norske vikingbosetningen (Fingall) ved Annagassan i den sørlige enden av Dundalkbukten og ble kraftig beseiret av nordmennene. Året etter ble norske vikinger basert i Skottland sendt for å angripe danskene i sundet Carlingford Lough, men dette angrepet var mislykket.
Irene i Ulster stilte seg bak Edward Bruce, bror av den skotske kongen Robert Bruce etter at han gikk i land ved Larne 26. mai 1315. Skottene under Bruce hadde vært vellykket i sin uavhengighetskamp mot England, og irene ønsket seg Edward Bruce som deres konge. Da hæren hans tok seg sørover gjennom Ulster, ødela de de Verduns festning ved Castle Roche og angrep Dundalk den 29. Juni. Byen ble nesten fullstendig ødelagt og befolkningen, både anglo-irske og irske, ble massakrert. Etter å ha tatt byen i besittelse, utropte Bruce seg til konge av Irland. Etter ytterligere tre år med kamper over den nordøstlige delen av øya, kom en hungersnød til Irland som gjorde det vanskelig å fø hæren, og Bruces hæren beseiret i slaget ved Faughart av en styrke ledet av John de Birmingham. Edward Bruce ble drept og Birmingham ble opphøyd som den første jarlen av Louth som en belønning.
Senere generasjoner av de Verduns fortsatte å eie land ved Dundalk til inn på 1300-tallet. Etter at Theobald de Verdun, andre baron Verdun, døde i 1316 uten en mannlig arving, ble familiens eiendommer delt. En av Theobold de Verduns døtre, Joan, giftet seg med den andre baron Furnivall, Thomas de Furnivall, og hans familie kjøpte deretter mye av de Verduns eiendommer ved Dundalk. Våpenskjoldet til de Furnivalls dannet grunnlaget for seglet til «New Town of Dundalk» – et segl fra 1300-tallet som ble gjenoppdaget på begynnelsen av 1900-tallet, og som ble byens våpenskjold i 1968. Den «nye byen» som ble etablert på 1200-tallet er dagens bysentrum; «gamlebyen i Castle of Dundalk» er den opprinnelige de Verdun-bosetningen ved Castletown Mount rundt 2 km mot vest. De Furnivalls solgte deretter sine eiendommer til Bellew-familien, en annen normannisk familie som lenge hadde vært etablert i grevskapet Meath. Byen ble gitt sitt første formelle charter som en «New Town» på slutten av 1300-tallet under styret til Rikard II av England.
Som en grenseby ved å være den nordligste utposten til The Pale, fortsatte Dundalk å vokse utover 1300- og 1400-tallet. Byen var sterkt befestet, ettersom den regelmessig ble angrepet: mellom 1300 og 1600 var det med minst 14 separate angrep, beleiringer eller krav om underkaste seg en gjenoppstått innfødt irsk befolkning. De irske adelsslektene O'Neills og O'Donnells av Ulster plyndret byen minst to ganger og truet den ved minst tre andre anledninger mellom 1423 og 1444.
Engelsk styre
I forkant av å krone seg selv til «Irlands konge» i 1542, utvidet Henrik VIII av England sin politikk for oppløsning av klostrene i Irland og legge deres verdier direkte under den engelske kronen. I 1540 ble nonneklosteret til sankt Leonard, grunnlagt av Bertram de Verdun, underkastet den nye forordningen. Under den påfølgende erobringen av Irland under Tudor-monarkene i England forble Dundalk den nordlige utposten til engelsk styre. Da erobringen var over, var landene og eiendommen til Dundalk i hendene på John Bellew og John Draycot. Byen ble senere brukt som operasjonsbase for engelskmennene, ledet av Charles Blount, 8. baron Mountjoy, for militært å presse inn i Ulster gjennom «Gap of the North» (Moyrypasset) i 1600 under den irske niårskrigen.
Etter jarlenes flukt resulterte den påfølgende bosetningen av Ulster (og den tilhørende undertrykkelsen av katolisismen) i det irske opprøret i 1641. Etter kun symbolsk motstand ble Dundalk okkupert av en irsk katolsk hær fra Ulster den 31. oktober. De prøvde deretter, men klarte ikke å ta Drogheda og trakk seg tilbake til Dundalk. Den kongelige irske hæren, som ble ledet av hertugen av Ormond (og således kjent som «ormondister»), beleiret på sin side Dundalk og overmannet og plyndret byen i mars 1642, og drepte mange innbyggere. Royalistene fortsatte å okkupere byen, i løpet av denne tiden opprettholdt de en våpenhvile med den irske katolske forbundet som hadde fulgte etter opprørerne i 1641 ettersom den engelske borgerkrigen utviklet seg. I 1647 ble byen okkupert av den nordlige parlamentariske hæren til George Monck, som holdt den i to år før han overga den tilbake til ormondistene. Det ble raskt gjenerobret av styrkene til Oliver Cromwell, som hadde landet i Irland i august 1649, og plyndret Drogheda. Etter massakren i Drogheda skrev Cromwell til ormondist-kommandanten i Dundalk og advarte ham om at garnisonen hans ville lide samme skjebne hvis den ikke overga seg. Hertugen av Ormond beordret kommandanten til å få mennene sine til å brenne byen før han trakk seg tilbake, men de gjorde det ikke da de hadde stort hastverket med å forlate byen. For resten av Cromwells erobringen av Irland, ble byen igjen brukt som base for operasjoner mot irene i Ulster.
Bystyret i Dundalk fikk innvilget et nytt charter av kong Karl II av England den 4. mars 1673, etter at monarkiet var blitt gjenopprettet etter Cromwells død. Inndragningen av eiendom og bosetninger utført under restaureringen gjorde at mye av landet Dundalk ble gitt til Marcus Trevor, 1. vicomte Dungannon, som faktisk hadde kjempet for begge sider i krigen. Selv om Bellews ble sett på som papist (tilhenger av paven), ser det ut til at John Bellew greide holde på mye av familiens eiendommer. Engelsk politikk påvirket snart Irland igjen, og i 1689 landet vilhelmitten (protestantiske) og kommandanten Fredrik von Schomberg i Belfast og marsjerte uimotsagt til Dundalk, men ettersom hoveddelen av styrkene hans var rå og udisiplinerte så vel som underlegne i antall enn den jakobittiske (katolske) irske hæren, besluttet han å ikke risikere en kamp. Han forskanset seg ved Dundalk og nektet å bli trukket inn i stridigheter utenfor sitt forsvar. Med dårlig logistikk og rammet av sykdom, døde over 5000 av hans tropper og tapte mulighet til å avslutte krigen ved å ta Dundalk fra jakobittene.
Etter slutten avVilhelmskrigen i Irland solgte den tredje vicomte Dungannon, Mark Trevor, Dundalk-godset til James Hamilton fra Tollymore i grevskapet Down. Hamiltons sønn, også James, ble opphøyd til vicomte Limerick i 1719 og deretter den første jarlen av Clanbrassil i 1756. Den moderne byen Dundalk skylder i stor grad sin utforming til Hamilton. Den militære aktiviteten på 1600-tallet hadde lagt mye av byens murer i ruiner. Med sammenbruddet av det innfødte irske aristokratiet og engelskmennenes totale overtakelse av landet, var Dundalk ikke lenger en grenseby og hadde ikke lenger behov for sine festningsverk fra 1400-tallet. Hamilton bestilte byggingen av gater som fører til sentrum; hans ideer som stammer fra hans besøk til kontinentale Europa. I tillegg til rivingen av de gamle murene og festningene, fikk han anlagt nye veier østover for hovedgatene.
API-tyngde
API-tyngde (engelsk: American Petroleum Institute gravity) er en dimensjonsløs måleenhet som viser tettheten til en væske sammenliknet med tettheten av vann. Enheten benyttes ofte i oljeindustrien, og gis ofte i grader API.
Clausthal-Zellerfeld
Clausthal-Zellerfeld er en by i Landkreis Goslar i den tyske delstaten Niedersachsen. Byen ligger i den sørvestlige delen av fjellområdet Harz, på mellom 530 og 600 meters høyde. Befolkningen er omtrent 15 000 og arealet av byen er 33,96 km².
API-tyngde
der SG er spesifikk vekt:
Dundalk
Etter unionslovene
Etter unionsloven, som trådte i kraft 1. januar 1801, kom det på 1800-tallet en industriell ekspansjon i byen og bygging av flere bygninger som er landemerker i byen. De første jernbaneforbindelsene ankom da Dundalk og selskapet Enniskillen Railway åpnet en jernbanelinje fra Quay Street til Castleblayney i 1849, og i 1860 opererte selskapet en rute nordvestover til Derry. Også i 1849 åpnet Dublin og Belfast Junction Railway Dundalk jernbanestasjon. Etter en rekke fusjoner ble begge linjene innlemmet i Great Northern Railway i 1876.
Clausthal-Zellerfeld
Det ble anlagt gruvedrift i byen allerede på 1500-tallet, men på 1930-tallet begynte gruvedriften å avta. Mineralforekomstene begynte å bli uttømt og virksomheten var ikke lenger lønnsom, mye på grunn av den store depresjonen. I dag er likevel mange gruver fortsatt intakt, og flere av disse er gjort om til museer.
Dundalk
Etter unionslovene
Handelsstanden hadde framgang sammen med den generelle befolkning som var preget av fattigdom. En tyfusepidemi rammet i 1810-årene, svikt i potetavlingen på 1820-tallet forårsaket hungersnød, og en koleraepidemi rammet i 1830-årene. Under den store hungersnøden på 1840-tallet led ikke byen i samme grad som vest og sør i Irland. Kornbasert jordbruk, nye industrier, byggeprosjekter og ankomsten av jernbanen bidro til å skåne byen for de verste virkningene. Likevel døde så mange mennesker i Dundalk Union Workhouse at kirkegården raskt ble fylt. En ny kirkegård i tillegg ble åpnet på Ardee Road, Dundalk Famine Graveyard, som er kjent for å inneholde omtrent 4000 lik. Den ble stengt i 1905 og ble forlatt fram til 2000-tallet da lokale frivillige arbeidet for å restaurere det.
API-tyngde
Den spesifikke vekten av petroleum kan beregnes basert på API-tyngden:
Dundalk
Etter unionslovene
I 1858 ble et skip, «Mary Stoddart», vraket i Dundalkbukten under en storm. I forsøket på å redde mannskapet druknet kaptein James Joseph Kelly og tre frivillige mannskaper da stormen veltet båten deres. Fem av mannskapet på «Mary Stoddart» gikk også tapt, mens 11 ble til slutt reddet. Kelly-monumentet på Roden Place ble reist 20 år senere som et minnesmerke.
API-tyngde
En tungolje med spesifikk tetthet på 1,0 (vann ved 20 °C) har en API på
Klassifisering av råolje
Råolje blir klassifisert som lett, midlere eller tung, basert på målt API-tyngde.
Dundalk
Etter unionslovene
Den siste delen av 1800-tallet ble dominert av den irske hjemmestyrebevegelsen, og Dundalk ble et samlingspunkt for datidens politikk. Irish National Land League, en organisasjon som søkte å hjelpe fattige leietakerbønder, holdt en demonstrasjon i Dundalk på nyttårsdagen i 1881, noe som lokalpressen uttalte var den største samlingen som noen gang er sett i byen. Byen hadde på dette tidspunktet blitt stadig mer og åpenlyst nasjonalistisk. Eksempelvis hadde avisen Dundalk Democrat & People's Journal, grunnlagt i 1849, mottoet «Irland for irene» på toppen av førstesiden, og monumentet «Maid of Erin» («Irlands jomfru») ble reist på markedsplassen utenfor tinghuset for å minne om hundreårsdagen for opprøret i 1798.
API-tyngde
Klassifisering av råolje
Lett råolje har API-vekt høyere enn 31,1 °API.
Dundalk
Etter unionslovene
Den lokale Sinn Féin ble opprettet i 1907 av Patrick Hughes. Lokallaget slet med å vokse utover en håndfull medlemmer på grunn av de eksisterende politiske fraksjonene. Ved tiltredelsen av Georg V av Storbritannia i 1910 til den engelske tronen, ledet den lokale representenaten for kronen (High Sheriff of Louth), fulgt av politi og soldater, en proklamasjon til den nye kongen på markedsplassen. Seremonien ble avbrutt av de lokale medlemmer av Sinn Féin, som reiste en trikolor ved siden av Maid of Erin-monumentet og sang «God Save Ireland» under en gjengivelse av «God Save the King» - noe som ga partiet synlighet i byen for første gang.
API-tyngde
Klassifisering av råolje
Tung råolje har API-vekt under 22,3 °API.
Råolje med lavere API-vekt enn 10 °API blir kalt ekstra tung olje eller asfalt. Asfalt synker i ferskvann, mens olje flyter.
Dundalk
Etter unionslovene
I mellomtiden hadde påskeopprøret endret det politiske landskapet. 80 medlemmer av nasjonalistiske Irish Volunteers hadde forlatt Dundalk for å delta i opprøret, med ordre om å ødelegge broen ved Slane og ta stilling i Blanchardstown utenfor Dublin. Kontraordren til Eoin MacNeill, etterfulgt av erkjennelsen av at opprøret hadde begynt uansett, forårsaket forvirring. Medlemmer av enheten endte opp i Castlebellingham og prøvde å unngå politistyrken Royal Irish Constabulary (RIC), men mislyktes. Der truet de flere politimenn og en offiser fra den britiske hæren med våpen. En av Irish Volunteers, i troen på at offiseren strakte seg etter et skjult våpen, skjøt og drepte konstabel Charles McGee. Enheten dro deretter i all hast nord for Dublin til opprøret var avsluttet. De dro på flukt, men de fleste ble tatt til fange. Fire ble dømt til døden for drapet på konstabel McGee, men ble løslatt i det generelle amnestiet i 1917.
Selvstendighet
I det irske stortingsvalget i 1918 valgte Louth sitt første parlamentsmedlem fra Sinn Féin da John J. O'Kelly beseiret sittende parlamentsmedlem, Richard Hazleton fra det irske parlamentariske partiet. O'Kelly vant med 255 stemmer. I forkant av valget hadde lokalavisene støttet det irske partiet over Sinn Féin og klaget etterpå over at området Drogheda i grevskapet Meath som var inkludert i Louth hadde tippet konkurransen til Sinn Féins favør. Også i denne valgkampen ble det rapportert om utbredt vold- og skremselstaktikk.
API-tyngde
Klassifisering av råolje
Asfalten som blir utvunnet fra oljesand i Canada har en API-vekt på omkring 8 °API. Det blir 'oppgradert' til API-vekt mellom 31 °API og 33 °API. Den oppgraderte råoljen kalles syntetisk råolje.
Olje med API-vekt mellom 40 og 45 oppnår de høyeste prisene. Over 45 °API er molekylkjedene kortere og av mindre verdi for raffineriene.
Dundalk
Selvstendighet
Det var ingen strategisk militæraksjon i Nord-Louth under den irske uavhengighetskrigen. Aktiviteten besto av sabotasjehandlinger og angrep på politistasjoner og patruljer for å skaffe seg våpen. Brannstiftelse var spesielt et trekk ved perioden. Kronens styrker svarte med represalier, noe som støtten til Sinn Féin vanskeligere. I kjølvannet av en skyting av en politihjelper 17. juni 1921, ble brødrene John og Patrick Watters tatt fra hjemmet sitt ved Windmill Bar og skutt og drept. De britiske myndighetene undertrykte deretter avisen Dundalk Examiner for å rapportere om hendelsen, og knuste trykkpressene deres. Frivillige fra området ledet av Frank Aiken var mer aktive i Ulster, og var ansvarlige for avsporingen av et militærtog ved jernbanestasjonen i Adavoyle, 14 km nord for Dundalk, som drepte tre soldater, togets vakt og dusinvis av hester.
Den anglo-irske traktaten gjorde Dundalk, nok en gang, til en grenseby. Aikens fjerde nordlige divisjon fortsatte en geriljakampanje mot regjeringen til den nyopprette Nord-Irland og dens kvasimilitære politistyrke Ulster Special Constabulary, med sekteriske angrep og represalier utført av begge sider. I den nye irske fristaten førte splittelsen over traktaten til den irske borgerkrigen. Før utbruddet avfiendtligheter turnerte Éamon de Valera i Irland og holdt en rekke taler mot traktaten. På markedsplassen den 2. april 1922, foran en stor folkemengde, sa han at de som hadde forhandlet fram traktaten «hadde løpt over til Lloyd George for å bli slått som små gutter.» Aiken forsøkte å holde divisjonen sin nøytral under tiden som splittet over traktaten, men hendelsene i Dublin overtok grensekrigen hans.
Grenseby
Delingen av Irland gjorde Dundalk til en grenseby og hovedlinjen Dublin-Belfast til en internasjonal jernbane. Den 1. april 1923 begynte regjeringen i den irske fristaten å opprette grenseposter med det formål å kreve inn toll. Nesten umiddelbart begynte byen å få økonomiske problemer. En global nedgang etter krigen hadde blitt forverret av innføringen av grensen og toll. Bedrifter i byen så sin handel med de nye grenseområdene sterkt redusert, og Carrolls tobakksselskap begynte å åpne en ny fabrikk i Liverpool. Dundalk Distillery ble stengt i løpet av uker, da produktene ikke lenger var levedyktige. Samme år reduserte Great Northern Railway arbeidsstyrken med flere hundre; og dampskipsselskapet Dundalk og Newry Steam Packet Company gikk i frivillig likvidasjon og ble overtatt av B&I. Det hadde vært plaget av streiker på grunn av lønnskutt pålagt av ledelsen i både Dundalk og Liverpool. Med en befolkning på 14 000 på den tiden ble arbeidsledigheten rapportert å være nesten 2000, og det ble sagt at «For noen år siden var Dundalk en av de mest velstående og framgangsrike byene i Irland ... [men] det er et spørsmål om felles lokalkunnskap at nød i akutt grad er utbredt.» Den anglo-irske handelskrigen, midt i en global depresjon, gjorde ting vanskeligere. Det var en handelskrig basert på gjengjeldelse mellom den irske fristaten og Storbritannia fra 1932 til 1938. Den industrielle situasjonen stabiliserte seg imidlertid, ettersom behovet for selvforsyning og den proteksjonistiske politikken som ble vedtatt tillot lokale industrier å øke sysselsettingen og blomstre.
Etter valget av det republikanske partiet Fianna Fáil i 1932 fulgte to år med vold og trusler da tidligere borgerkrigsfiender i IRA og den irske nasjonale hæren kolliderte ved politiske samlinger. Sistnevnte dannet Army Comrades Association, og ble kjent som Blueshirts («Blåskjortene»). Et medlem som fraktet penger fra en samling i Dundalk ble ranet med våpen av IRA. To lokale menn ble senere dømt for ranet. Et av vitnene for påtalemyndigheten var en Joseph McGrory fra Chapel Sreet. Uidentifiserte menn, antatt av Gardaí (det irske politiet) å være medlemmer av IRA, kastet senere en bombe inn i huset hans, ødela det og skadet alvorlig moren hans som var inne, og to barn som lekte utenfor. Kvinnen døde senere av skadene. Fem mistenkte siktet for drapet hennes ble senere frifunnet på grunn av mangel på bevis.
Det var tre flyulykker under krigen. Et britisk Hudson-bombefly styrtet med tre omkomne i 1941, og et amerikansk P-51 Mustang-jagerfly styrtet i september 1944 og drepte piloten. De verste flyulykkene i krigstid skjedde derimot den 16. mars 1942. 15 allierte flyvere døde da deres bombefly av typen Consolidated B-24 Liberator styrtet inn i Slieve na Glogh (Slieve Bloomfjellet), som reiser seg over nabobyen Jenkinstown som ligger rundt 12 km unna Dundalk. Den 24. juli 1941 slapp Luftwaffe bomber i nærheten av byen. Det var ingen personskader og bare mindre skader ble forårsaket.
Byen fortsatte å vokse i størrelse, både i areal, befolkning og sysselsetting, etter andre verdenskrig var slutt, til tross for det økonomiske sjokket som oppløsningen av Great Northern Railway i 1958 og nedleggelsen av Rawson-skofabrikken etter en brann i 1967. Irlands medlemskap i Det europeiske økonomiske fellesskapet i 1973 forårsaket imidlertid vanskeligheter. Påfølgende stenginger av fabrikker og tap av arbeidsplasser i virksomheter som slet på grunn av konkurranse, sammenbrudd forbrukernes tillit og ugunstige valutakurser med grenseoverskridende konkurrenter, resulterte i en arbeidsledighet på 26 % innen 1986.
Utbruddet av konflikten i Nord-Irland i 1968 og byens posisjon nær grensen førte til at byens befolkning økte, ettersom nasjonalister/katolikker som flyktet fra volden i Nord-Irland slo seg ned i området. Som et resultat av den pågående sekterismen i nord, var det sympati for saken til den provisoriske IRA og Sinn Féin, og byen var hjemsted for en rekke IRA-agenter. Det var i denne perioden Dundalk fikk kallenavnet «El Paso», etter den amerikanske grensebyen i Texas med samme navn ved grensen til Mexico Den 1. september 1973 ble den 27 infanteribataljonen til den irske hæren opprettet, med hovedkvarter i Dundalk som et resultat av den pågående volden i grenseregionen North Louth / South Armagh. Militærbrakken ble omdøpt til Aiken Barracks i 1986 til ære for Frank Aiken.
«Slaget ved Courtbane» fant sted søndag 29. august 1971 da en britisk hærpatrulje bestående av to pansrede Ferret Scout-biler krysset den irske grensen til grevskapet Louth nær landsbyen Courtbane like ved Dundalk. Sinte folk fra lokalbefolkningen blokkerte deres retrett og satte fyr på et av kjøretøyene. Mens dette skjedde, kom en IRA-enhet til stedet og en britisk soldat ble drept og en annen såret etter en skuddveksling. Ulster Volunteer Force]], en nordirsk lojalistisk paramilitær organisasjon, utførte «julebombingen» den 19. desember 1975 da en bilbombe drepte to mennesker og skadet 15. Byen var også åsted for flere drap knyttet til INLA og dens tilbøyelighet til å delta i interne feider og kriminell aktivitet.