cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joseph Laurinaitis
Joseph Laurinaitis (født 26. januar 1960, død 22. september 2020), bedre kjent som Road Warrior Animal, var en amerikansk fribryter best kjent i World Wrestling Entertainment, og halvparten av det legendariske tag teamet Legion of Doom (først med avdøde Road Warrior Hawk og deretter med Heidenreich).
Abarth
Abarth & C. (1949–71) er et italiensk bilmerke.
Firmaet ble stiftet i Bologna i 1949 av østerrikeren Carlo Abarth sammen med Armando Scagliarini. Begge kom fra Cisitalia, de hadde overtatt en del utstyr og biler som ble omdøpt til Abarth. De knyttet til seg racerkjørere som Tazio Nuvolari, Franco Cortese og Piero Taruffi.
I 1951 flyttet de til Torino der blant andre Fiat holdt til. En av de første samarbeid ga "Fiat 500 Abarth", der folkebilen Fiat 500 fikk økt sine hestekrefter fra 13 til 26. I tillegg til racerbiler bygget Abarth eksosanlegg, og senere ulike trimsett for gateregistrerte biler, hovedsakelig Fiat-modeller. Abarth bygget også racerbiler for Porsche og Simca. På 1960-tallet gjorde Abarth suksess innen bilracing, spesielt i klassene mellom 850 cm³ og 2000 cm³, der de konkurrerte mot Porsche 904 og Ferrari Dino.
Abarth ble solgt til Fiat i 1971, og racerteamet ble solgt til ensomhet Enzo Osella. Abarth ble Fiats motorsportavdeling, ledet av motorutvikleren Aurelio Lampredi. Noen modeller bygget av Fiat eller underselskapene Lancia og Autobianchi fikk navnet Abarth. Den kanskje mest kjente av disse var Autobianchi A112 Abarth.
Abarth ble gjenlansert som eget merke i 2007. I 2019 har man Abarth Spider og Abarth 595, som er sportslige varianter av Fiat 124 spiderio og Fiat 500.
Fra 2015 tilbyr Fiat "Abarth classiche", som er en sertifisering av kvalitet og originalitet i Abarthbiler, samt hjelp med oppussing og restaurering av samme biler.
Johnny Logan
Seán Patrick Michael Sherrard (født 13. mai 1954), kjent under artistnavnet Johnny Logan, er en irsk sanger og komponist.
«Mr. Eurovision»
Johnny Logan har bidratt til tre av Irlands sju seire i Eurovision Song Contest og er en av to artister som har vunnet musikkonkurransen to ganger. Han er også den ene av fem komponister som har skrevet to vinnerbidrag i konkurransen.
Logan vant først i 1980 med «What's Another Year», og han gjentok bragden i 1987, da han vant den internasjonale finalen i Brussel – da med «Hold Me Now» som han hadde komponert selv. Logan har også komponert Linda Martins vinnersang fra 1992, «Why Me?». Han skrev også sangen «Terminal 3» til Linda Martin, som hun kom på andreplass med i Eurovision Song Contest 1984. Den store suksessen i konkurransen har gitt ham tilnavnet Mr. Eurovision, og han holder fremdeles en rekke jevnlige konserter over hele Europa, inkludert Norge.
Myron Scholes
Myron Samuel Scholes (født 1. juli 1941 i Timmins i Ontario i Canada) ble i 1997 tildelt Sveriges Riksbanks pris i økonomisk vitenskap til minne om Alfred Nobel for «en ny metode for å fastslå verdien av derivater».
Modellen hans gir et grunnleggende begrepsapparat som blir referert til som Black-Scholes-modellen og har blitt standard i finansmarkedene over hele verden. Milliarder av dollar i opsjonshandler blir utført hvert år ved hjelp av denne modellen og avledninger av denne.
Bakgrunn
Scholes ble født i Timmins, en by i Canada hans familie flyttet til under den store depresjonen. I 1951 flyttet familien sørover til Hamilton, Ontario. Scholes gjorde det godt på skolen, selv om han slet med nedsatt syn fra starten av tenårene og frem til han fikk en operasjon da han var 26. Gjennom sin familie, ble han tidlig interessert i økonomi da han hjalp sine onkler med virksomhetene og foreldrene hans hjalp ham med å åpne en konto for å investere i aksjemarkedet mens han gikk på high school.
Ettersom hans mor nylig hadde dødd av kreft, forble Scholes i Hamilton for lavere grads studier, og fikk en Bachelor i økonomi fra McMaster University i 1962. En av hans professorer ved McMaster introduserte ham for arbeidene til George Stigler og Milton Friedman, to økonomer ved University of Chicago som begge skulle vinne Nobelprisen i økonomi senere.
Økonom
Etter å ha fullført sin bachelorgrad, bestemte han seg for å ta studier i økonomi ved University of Chicago. Her ble Scholes kollega med Michael Jensen og Richard Roll, og han fikk muligheten til å studere med Eugene Fama og Merton Miller, forskere som utviklet det relativt nye fagfeltet finansiell økonomi. Han tok en mastergrad i 1964 og en filosofisk doktorgrad i 1969 med en avhandling skrevet under veiledning av Merton Miller.
Scholes' profesjonelle akademiske karriere startet da han ble ansatt på MIT i 1968. Her møtte han økonomen Fischer Black, som på det tidspunkt var ansatt i konsulentvirksomheten Arthur D. Little, og Robert Merton. I de følgende år samarbeidet de tre om viktige resultater innenfor prissetning av finansielle aktivaer (som f.eks. aksjer), ikke minst utarbeidelsen av en berømt modell for å verdisette opsjoner, som i dag er kjent som Black-Scholes- eller Black-Scholes-Merton-modellen. Fra denne modell kan man utdlede Black-Scholes-foremlen, som giver et teoretisk estimat av prisen på (en bestemt form for) opsjoner. Formelen er, med forskjellige justeringer, vidt anvendt i dag av aktører på de finansielle markeder. En rekke empiriske tester har vist at formelens resultater ligger nokså tett på observerte priser, selv om det er flere velkjente systematiske avfvik.
I 1997 mottokg han sammen med Robert Merton Nobelprisen i økonomi for arbeid innen finansiering. Fischer Black, som regnes for å ha vært selvskrevent til å dele prisen sammen med de to andre, hvis han g hadde vært i live, var død i 1995. I presentasjonstalen ved overrekkelsen av prisen ble Black nevnt på linje med de to tilstedeværende mottakerne.
Investor
Fondet er siden blitt herostratisk berømt som eksempel på de risikoer som tas i den finansielle sektor. Fondet, og dermed også Scholes selv, ble senere inndratt i en stor rettssak, der fondet ble beskyldt for å ha brukt et illegalt skattely for å unngå å bli beskattet av sin profitt fra noen investeringer. Ifølge domstolen hadde Scholes og hans partnere uberettiget unndratt $ 40 millioner i skattebetalinger som følge av et regnskapsmessig fradrag på $ 106 millioner som ikke hadde noen reell økonomisk substans.
Possessed
Possessed er et amerikansk thrash/death metal-band. De ble stiftet i El Sobrante i California i 1983. Possessed ble oppløst i 1993 etter at Jeff Becerra ble skutt og lam fra livet og ned. Han har siden sittet i rullestol. I 2007 ble det klart at Jeff Becerra skulle spille på Wacken Open Air under navnet Possessed, sammen med medlemmene fra bandet Sadistic Intent. Possessed framtid ellers er uviss.
De inspirerte mange nye band innenfor thrash-, death- og black metal-genren. Mange norske black metal-band fra 1990-årene var inspirert av blant andre Possessed. Selv var de inspirert av band som Black Sabbath, Motörhead og Venom. Deres mest kjente plate er Seven Churches fra 1985.
Bone
Bone var en uavhengig publisert tegneserie. Den ble opprinnelig publisert i 55 utgaver som kom ut med varierende intervaller mellom 1991 og 2004. Bone ble tegnet og skrevet av Jeff Smith.
Smiths svart-hvitt-tegninger var inspirert av animerte tegnefilmer og tegneseriestriper. En viktig påvirkning kom fra Walt Kellys serie Pogo: «Jeg var en stor beundrer av Carl Barks og Pogo, så det var naturlig for meg å ville tegne en slags blanding av Walt Kelly og Jean Giraud», har Smith sagt. På grunn av tegnestilen, blir historien karakterisert av en blanding av lett komedie og tyngre, episk fantasy. Time Magazine har sagt at serien er «så gripende som Ringenes herre, men mye morsommere.»
Bone har vunnet flere priser, blant dem ti ganger Eisner Award    og elleve ganger Harvey Award. Samleutgaven på 1342 sider kom på Times liste over de ti beste tegneserieromanene i historien.
Handling
Serien fokuserer på Bonefamilien, hvite skallede tegneseriekarikaturer med store neser og uten særlig med klær. I de første sidene av serien, blir tre søskenbarn, den sleske Phoncible P «Phoney» Bone, den pussige, sigarrøykende Smiley Bone og den «vanlige» Fone Bone, jagd fra hjembyen sin, Boneville, etter at Phoney hadde stilt til valg til ordfører i byen. Etter å ha krysset en ørken og endt opp i en mystisk dal, blir søskenbarna spredt av en gresshoppesverm, og må hver for seg finne frem mens de blir jagd av rottenikker, eller rat-creatures som det heter i originalen.
Man får aldri se Boneville i historien, men den blir framstilt som teknologisk på nivå med dagens samfunn: Fone refererer til byens store sentrum, «Downtown», Phoney har dollarsedler og Smiley snakker om atomreaktorer og en CornDogHut.TM. Som kontrast til dette, blir Dalen, the Valley, framstilt som middelalderen, om man skal dømme etter levemåte, våpen og transportmidler. Phoney omtaler gjentatte ganger innbyggerne med det nedsettende navnet «yokels»
Serien er stort sett i sjangeren high fantasy, men inneholder også slapstick humor, særlig i avsnittet The Great Cow Race og i Phoney Bones evige anstrengelser for å gjøre seg rik på Dalens innbyggere. Etter som serien utvikler seg og blir mørkere, kommer humoren mer i bakgrunnen, uten å forsvinne helt.
Utgivelser
Mesteparten av serien ble selvpublisert av Smith på hans eget forlag Cartoon Books fra 1991 til 2004, men ble også kortvarig publisert av Image Comics. I denne perioden ble de 20 første numrene gjenutgitt av Image med nye framsider. Gjenutgivelsene har de originale framsidene trykt på baksiden. Cartoon Books-utgavene har svarte baksider, med en enkelt tegneserierute av innholdet. De første opplagene skiller seg fra senere opplag ved at de har en annen farge på logoen på framsiden. Serien slutter i nummer 55, som kom ut i juni 2004. Baksiden av dette nummeret har, i stedet for tegneserieruten, et bilde av Smith som tegner den siste siden den 10. mai. De 55 numrene har blitt samlet i de følgende bindene.
Samleutgaver
Nummer fra Out of Boneville ble og utgitt i barnebladet Disney Adventures, først i 1994, så i 1997 og 98. Disse utgivelsene inneholdt 7–9 sider i måneden, og var fargelagt og sensurert for referanser til røyking og drikking og alle seksuelle undertoner mellom Thorn og Fone Bone. Det ble også utgitt en eksklusiv historie for Disney Adventures der Fone og Phoney fulgte et skattekart.
Fargeutgaver
Fra februar 2004 til januar 2009 gav Scolastic Inc. ut serien i farger. Serien ble fargelagt av Steve Hamaker. I 2006 begynte HarperCollins å gi ut fargeutgavene på det britiske markedet. I disse utgavene var også enkelte skrivefeil rettet opp.
Ettbindsutgaven
En 1332 sider lang ettbindsutgave ble utgitt av Smiths eget forlag Cartoon Books. Denne ble utgitt for å markere at serien var ferdig, og at den ble utgitt i farger av Scholastic Press. Da den kom ut i 2004, ble det sagt at det bare skulle komme ett opplag, men da dette opplaget ble utsolgt, har det kommet flere opplag av ettbindsutgaven.
I tillegg til paperbackutgaven, kom det også ut en signert, innbundet utgave i et begrenset opplag. Denne utgaven hadde gullbelagte bokstaver på framsiden, forseggjorte kanter og et stoffbokmerke. I omslaget er det trykket et kart over Dalen, og alle utgavene er nummererte. Utgaven kom i 2000 utgaver.
Avleggere
Begge forhistoriene til hovedhistorien kan bli lest uten å ødelegge hovedhistorien.
Smith har i et intervju snakket om en annen historie med Big Johnson Bone som han vurderer å skrive. Big Johnson Bone er hovedpersonen i Stupid, Stupid Rat Tails.
Annet
(1993, Warrior Publications, 14 sider)
Dette var et hefte som kom ut sammen med Hero Illustrated magazine i 1993. Det inneholdt en novelle der Bonene feirer vintersolverv, et intervju med Jeff Smith og skisser fra tegneprosessen.
(Januar 1995, Wizard, 28 sider)
Dette var en gratis gave fra Wizard Magazine. Som det brukte å være med slike gaver fra Wizard Magazine, kom heftet med en fremside med gullfolie på logoen. heftet inneholdt en historie som passet inn mellom #13 og #14 i den vanlige serien, og som senere ble tatt med i samlingen The Great Cow Race. Heftet inneholdt også et intervju med Smith, og skisser.
Ronald Syme
Syme var professor i klassisk filologi i Istanbul i 1942-1945, og i antikkens historie ved Oxford i 1949-1970.
Bone
Annet
(1995, Image Comics, 16 sider)
Storlosjen i Hamburg
Storlosjen i Hamburg (tysk: Große Loge von Hamburg) var en storlosje innenfor tysk frimureri med hovedsete i Berlin, som ble grunnlagt i 1737. Storlosjen ble nedlagt i 1935 under det tyske rike, men fortsatte å arbeide videre i eksil i havnebyen Valparaíso i Chile. Etter andre verdenskrig ble den ikke gjenopprettet. Storlosjen hadde sin største utbredelse i 1932 med 5 000 medlemmer fordelt på 56 losjer. Den 19. juni 1949 ble dens losjer tilsluttet Den tyske storlosje av gamle, frie og anerkjente murere. Storlosjen var den eldste av de såkalte «humanitære» storlosjene i Tyskland.
Bone
Annet
Dette var et gratis reklamehefte som ble delt ut på San Diego Comic-con i 1995 sammen med Wizard Magazine. heftet ble gitt ut for å markere at serien gikk fra å være selvpublisert til å bli gitt ut på Image Comics, hvor den ble i bare sju nummer før Smith igjen gav ut serien selv.
Ronald Syme
Syme ble i 1974 utnevnt til den tyske ordenen Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste.
Bone
Annet
Heftet inneholder en introduksjon av Smith, en biografi, omtale av de ulike figurene i serien, en plakat tegnet av Jim Lee, tidslinje for historien, en forsmak på hva som skulle komme i serien og når de neste numrene var planlagt.
(2001, Cartoon Books)
African Writers Series
African Writers Series er en serie bokutgivelser som utgis av det britiske forlaget Heinemann. Flere av Afrikas viktigste forfattere har blitt gitt ut i serien, for eksempel Chinua Achebe, Nadine Gordimer og Steve Biko.
Serien ble startet i 1962, og ble et viktig forum for forfattere i flere av de afrikanske landene som nylig hadde vunnet sin uavhengighet. Seriens første redaktør var den nigerianske forfatteren Chinua Achebe, som skulle bli en av Afrikas mest berømte forfattere. Achebe var redaktør frem til 1972.
Forlaget gir fremdeles ut nye bøker i serien.
Tandberg
Tandberg er et slektsnavn, som vanligvis knyttes til firmaet Tandbergs Radiofabrikk grunnlagt i 1933 av sivilingeniør Vebjørn Tandberg, og firma avledet av dette.
Tandbergs Radiofabrikk gikk konkurs i 1978, og ble splittet opp i flere selskaper. Navnet ble deretter knyttet til flere firmaer, alle drev med elektronikk, enten som lydprodukter eller hardware for telekommunikasjon:
De nye selskapene var for det meste uavhengige enheter, med noen unntak. Jan Christian Opsahl var styreformann i flere av selskapene (Tandberg Television, Tandberg). Tharald Brøvig var medeier i flere av selskapene.
Onar Onarheim
Onar Selmer Onarheim (født 15. mai 1910 i Kvinnherad, død 2. april 1988) var en norsk kjemiingeniør, forretningsmann og politiker (H). Han var i mange år direktør og styreformann ved Akers Mek., president i Norges Industriforbund 1975-77, og var også i sin politiske karriere blant annet fiskeriminister i John Lyngs regjering i 1963 og vararepresentant til Stortinget for Hordaland i periodene 1961–1965 og 1965–1969.
Onarheim var utdannet kjemiingeniør ved Bergens Tekniske Skole i 1937, og hadde senere også studieopphold i USA. Han hadde forskjellige bestyrer-, disponent- og direktørstillinger ved Stord Sildoljefabrikk og Verft fra 1939 til 1964. Fra 1964 var han direktør ved Akers mekaniske verksted, deretter administrerende direktør, generaldirektør og arbeidende styreformann frem til 1977.
Onarheim ble ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden 1965, kommandør av Vasaordenen 1974 og kommandør av St. Olavs Orden 1976.
Rullestadtunnelen
Rullestadtunnelen er en 2,920 meter lang vegtunnel på europavei 134 i Etne kommune i Vestland. Tunnelen går mellom Rullestad og Langebu, og leder trafikken utenom Rullestadjuvet. Tunnelarbeidet begynte i august 2004, gjennomslaget kom 20. juli 2005 og tunnelen ble åpnet 30. juni 2006. Den samlede lengden for tunnelen og ny vei i dagen er 6050 meter. Tunnelen har to kjørefelt oppover (østover) og ett kjørefelt nedover. Stigningen i tunnelen er 6,6 %.
Det er ikke tillatt for fotgjengere og syklister å ferdes i Rullestadtunnelen.
Trafikkutvikling
Årsdøgntrafikken i tunnelen siden 2010.
Quintus Pompeius Falco
Quintus Pompeius Falco var en romersk politiker i 2. århundre.
Han var konsul, antagelig i 108, og ble så guvernør i Moesia Inferior. Fra 118 til 122 var han guvernør i Britannia. I 118 slo han ned et opprør i nord, som ser ut til å ha involvert brigantene og selgovaene. En innskrift i Jarrow og minnemynter slått i 119 bekrefter hans seier, men taleren Fronto forteller også at mange soldater falt i Britannia i Hadrians tid. Om dette viser til konflikten Falco var involvert i er usikkert, men i så fall kan det dreie seg om en dyrkjøpt seier. I sitt siste år i embetet tok han imot keiser Hadrian, som bestemte seg for å gjennomføre en rekke reformer i provinsen, og å bygge Hadrians mur.
Waikato
Waikato er en av New Zealands 16 regioner, den ligger på Nordøya og har en areal på 25 598 km². I 2013 hadde regionen 403 638 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Hamilton.
Stephen O’Brien
Stephen Rothwell O'Brien (født 1. april 1957 i Mtwara i Tanzania) er en britisk politiker. Han var fra 2015 til 2017 visegeneralsekretær i FN og leder av FNs kontor for koordinering av humanitær innsats.
O'Brien er en politiker fra det konservative parti. Han var parlamentsmedlem fra valgkretsen Eddisbury. Han ble valgt i suppleringsvalget i Eddisbury 1999, etter at Alastair Goodlad ble utnevnt High Commissioner for Australia av Tony Blair og måtte av denne grunn forlate parlamentet.
O'Brien ble i 2017 utnevnt til kommandørridder av Order of the British Empire. Han ble dermed opphøyd i ridderstanden og fikk rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn.
Borovsk
Borovsk (russisk: Боровск), er en by i Kaluga oblast i Russland. Den ligger ved elva Protva, rundt 80 km nord for Kaluga og 100 km sørvest for Moskva. Innbyggertall: 11 747 (est. 2006), 11 917 (folketelling 2002).
Borovsk ble første gang nevnt på 1200-tallet, som en del av Fyrstedømmet Rjazan. På 1300-tallet var den eid av Vladimir av Serpukhov, men havnet under Storfyrstedømmet Moskva da hans barnebarn Maria av Borovsk giftet seg med Vasilij II.
I 1444 ble det kjente Pafnutievklosteret grunnlagt nær Borovsk. Klosterets sterke murer, tårn, og massive katedral har overlevd siden Boris Godunovs styre. To berømte gammeltroende, erkeprest Avvakum Petrovitsj og bojarynja Feodosija Morozova, ble begravet ved dette klosteret i andre halvdel av 1600-tallet.
Blant Borovsks fortidsminner er den eldste trekirken i regionen, og et museum til Konstantin Tsiolkovskij, som bodde og arbeidet her som lærer fra 1880–1891. Borovsk er nylig blitt kjent for malte fasader på sine sentrumsbygninger, et resultat av et arbeid fra en lokal maler.
Vanlig edelgran
Edelgran eller sølvgran (latin: Abies alba) er et eviggrønt bartre innenfor edelgranslekten.
Beskrivelse
Treet blir inntil 40 meter høyt (sjeldent inntil 50 meter), og har en diameter på maksimalt 1,5 m. Rekorden for et individ har vært 68 meter og 3,8 meter i diameter. Barken er glatt og mørkebrun. Nålene er flate og butte (1.8-3 cm lange, 2 mm brede og 0.5 mm tykke). Nålene er mørkegrønne og med to grønn-kvite bånd (spalteåpninger) på undersiden. Konglene er 9-17 cm lange og 3-4 cm brede, med 150-200 skjell. Frøene sitter parvis på kongleskjellene. Frøene er eggformete, rødlige og har en frøvinge, og de blir opp til 2.5 cm lange. Vanlig edelgran kan bli over 400 år gammel.
Treet krever noe regnfall, og trives best fra 300 moh. (helst 500 m) og opp til 1.700 meters høyde.
Svært nære slektninger er kong Boris' edelgran (Abies borisii-regis) og siciliansk gran (Abies nebrodensis), men edelgrana har mer glisne greiner og nåler enn disse to. Noen anser likevel de to andre artene som varianter av vanlig edelgran, hnhv A. alba var. acutifolia og A. alba var. nebrodensis.
Naturlig utbredelse
Edelgran er hjemmehørende i fjellområder i det sentrale Europa, det vil si i Serbia, Karpatene, Alpene, Pyreneene og Italia. Den er en viktig art i den vest-balkanske kalksteinsskogen langs Adriaterhavet, herunder i kroatia og på Orjen i Montenegro.
Nora Ceciliedatter Nerdrum
Nora Ceciliedatter Nerdrum er ansatt som seksjonsleder og kurator i KORO. Hun har tidligere vært ansatt på Munchmuseet, Nasjonalmuseet og Kistefos-Museet.
Vanlig edelgran
Utplantet utbredelse og bestand
Vanlig edelgran ble allerede på midten av 1700-tallet utplantet på Østlandet (Meheia) og noen tiår senere på Vestlandet. Treet finnes i enkeltbestander langs hele kysten nordover til Lofoten. Treet er blitt benyttet som prydtre og i noen grad i kystskogbruket. Den brukes fortsatt noe innen juletre- og pyntegrøntproduksjon, men andre Abies arter har overtatt. I Norge er det satt ut flere andre Abies- arter, bl.a. nobelgran (Abies procera) og sibirsk edelgran (Abies sibirica). Totalt er det utplantet cirka 30000 dekar med Abies-arter.
Nora Ceciliedatter Nerdrum
Mellom 2006 og 2012 var hun kunstkritiker og kommentator i Klassekampen.
Vanlig edelgran
Fremmed art: Spredning og økologisk effekt
Arten setter frø tidlig, har hyppige frøsettinger og har rikelig med kongler. Frøene har dessuten vinger noe som gjør at de lett sprer seg med vinden. Treet vokser raskt, er svært skyggetålende og forynger seg godt selv i tette og eldre bestander. I undersøkte blandingsbestander med nobelgran (A. procera) og gran (P. abies), ble det ikke funnet naturlig foryngelse av gran, mens foryngelsen av nobelgran varierte mellom 1000 og 30 000 planter per dekar. Den store frøsettingen hos Abies-artene påvirker spredningen og langdistansespredning kan således gi opphav til sekundære spredningsenheter, noe som øker den videre spredningsrisikoen.
Størrelsen, tettheten og alderen på plantefeltet er i stor grad avgjørende for spredning og effekter. På grunn av langdistansespredning kan vanlig edelgran og de andre Abies-artene etablere seg langt fra opphavsbestanden. Den raske veksten og foryngelsen vil gjøre at arten raskt utkonkurrerer stedegne arter. Flere av artene inkludert Abies alba er svært skyggetålsomme og kan over tid spre seg og utgjøre klimakssamfunn. Dette vil påvirke det biologiske mangfoldet negativt og spredning vil også potensielt kunne påvirke åpne landskaper, som i kulturbetingede naturtyper, dersom de lokale spredningsforholdene ligger til rette for dette.
I Norsk svarteliste 2012 ble edelgran vurdert til høy risiko på grunn av de negative virkningene den har på naturlig løvskog. I Fremmedartslista 2018 er derimot arten ikke vurdert fordi den var etablert i Norge før 1800, og derfor faller utenfor avgrensningen for Fremmedartslista. Artsdatabanken opplyser likevel at dersom arten hadde blitt risikovurdert, ville den blitt vurdert til svært høy risiko.
Helmand (provins)
Helmand-provinsen er en av 34 provinser i Afghanistan. Administrasjonssenteret er Lashkar Gah. Provinsen regnes som det viktigste området for produksjon av opium i verden, man regner med at over 40% av verdens opium dyrkes i Helmand.
Grishk-demningen er en flomvern- og kraftdemning i elven Helmand i denne provinsen.
Befolkning
Befolkningen er for det meste sunnimuslimske pashtoer og pashtunere, og Taliban står sterkt i provinsen.
Xel-Ha
Xel-Ha eller Xelha er en arkeologisk førkolumbisk funnsted fra Mayakulturen, som befinner seg ved kysten av den meksikanske delstaten Quintana Roo, på østkysten av Yucatánhalvøya. «Xel-Ha» kommer fra ordene «xel» (som betyr kilde eller opprinnelse) og «ha» (som betyr vann).
The Hot Chick
The Hot Chick er en amerikansk komedie fra 2002. Den mest populære jenta på skolen, Jessica får livet sitt snudd opp/ned når hun ved et lite uhell bytter kropp med en 30 år gammel mann. Filmen handler om hennes kamp for få tilbake kroppen sin.
Xel-Ha
Xel-Há er også navnet på en økologisk park som befinner seg i Solidaridad ved Riviera Maya.
The Hot Chick
Sammendrag
Filmen begynner i et stort abyssinsk slott i år 50 før Kristus hvor en prinsesse bruker et par magiske øreringer for å unnslippe et arrangert ekteskap, ved å bytte kropp med en slave-jente. Når hver kvinne bærer en av øreringene, blir kroppene deres magisk byttet men sjelen deres forblir på plass. Resten av filmen foregår i nåtiden, i en forstad hvor Jessica Spencer (spilt av Rachel McAdams) bor. Jessicas nærmeste venner er April, Keecia og Lulu. Alle de fire unge kvinnene er cheerleader ved skolen de går på. En dag på skolen gjør Jessica narr av en overvektig jente som heter Hildenburg, og en jente som heter Eden. Etter skolen besøker Jessica og venninnene det lokale kjøpesenteret, hvor Jessica får en uvenn Bianca i trøbbel, og oppdager ett par øreringer i en butikk med afrikansk tema. Øre-pynten er ikke til salgs, men Jessica stjeler dem. Kort tid etter raner en tyv ved navn Clive en nærliggende bensinstasjon. Når Jessica og vennene hennes stopper der, og tar feil av Clive for en ansatt, betjener han bilen deres for å unngå mistanke.
Jessica mister tilfeldigvis en av øreringene i nærheten av bensinstasjonen. Jentene kjører bort, og Clive plukker opp øre-pynten. Den kvelden, i deres respektive hjem, tar Jessica og Clive på seg øreringene. Når de våkner neste morgen, er hver av dem fanget i den andres kropp. Dette er spesielt vanskelig for Jessica, som snart skal delta på en cheerleader-konkurranse og ett skoleball. Etter at Jessica overbeviser venninnene sine om hvem hun egentlig er, hjelper de henne for å finne ut hva som kan ha skjedd. De finner et bilde av øreringene på Internett. Jentene går tilbake til den afrikanske butikken, og butikkeieren forklarer hvordan øredobbene fungerer. Hvis de ikke finner igjen den andre øreringen snart, vil endringen bli permanent.
I mellomtiden blir Jessica (i Clives kropp) ansatt som vaktmester ved skolen sin. Hun spionerer på kjæresten Billy for å se om han virkelig elsker henne, og på Aprils kjæreste Jake som har funnet seg en annen kjæreste. I løpet av denne tiden har Clive brukt kroppen til Jessica for å tjene penger på menn, inkludert Billy, som gir ham pengene og bilen sin i den tro at Clive er Jessica. Om kvelden på skoleballet ser Hildenburg en video av Clive som raner en mann på TV-nyhetene, og vennene går til åstedet for forbrytelsen og oppdager et visittkort til en strippeklubb hvor Clive danser med kroppen til Jessica. Jessica og venninnene reiser til klubben. De finner Clive, Jessica stjeler øreringene, og tar den på seg selv sammen med den andre øreringen. Med de to øreringene nå på samme person, vender kroppene til Jessica og Clive tilbake til de opprinnelige eierne.
Filmen avsluttes med Jessica som fester ved skolens avslutningsfest. Etterfulgt av en scene hvor Clive, som forsøker å løpe fra politiet fremdeles kledd i kvinneundertøy, og han blir bortført av en bartender som tror Clive er en homoseksuell på grunn av klærne hans.
Pasjto (språk)
Pasjto (پښتو) er offisielt språk i Afghanistan (sammen med Dari). Språket snakkes av etniske afghanere ellers kjent som pasjtunere som bor i Afghanistan og de vestlige provinsene av Pakistan.
Geografisk utbredelse
Pasjto blir snakket av rundt 15 millioner mennesker i sør, øst og noen nordlige provinser i Afghanistan og av over 25 millioner mennesker i de vestlige provinsene i Pakistan inkludert Khyber Pakhtunkhwa og Balutsjistan. Store samfunn finnes også i Sind (Karachi, Hyderabad) og i vestre Punjab. Mindre samfunn eksisterer nord i India (Pathankot, Rampur) og nordøstre Iran.
Det blir snakket av ca. 66 % av befolkningen i Afghanistan som er pasjtunere, men også av etniske pasjtunere (afghanere) som bor på den andre siden av den omstridte Durrand-linjen i dagens Pakistan (ca. 13-20 % av befolkningen i Pakistan).
Offisiell status
Pasjto er et av de to offisielle språkene i Afghanistan. Det andre er den persiske dialekten, kjent som dari i Afghanistan. Pasjto er også et viktig regionalt språk i Afghanistan og Pakistan.
Dialekter
Den nordre dialekten blir snakket av rundt 15 206 000 mennesker, og den sørlige av rundt 11 685 000 mennesker per 1993.
Vokabular
Det har tatt opp mange arabiske og persiske ord.
Skriftsystem
Pasjto har brukt en modifisert versjon av det persisk-arabiske alfabetet siden islam ankom Sentral-Asia. Men de siste årene har det blitt økende populært, på grunn av internett, å skrive pasjto med latinske bokstaver. Pasjto har flere bokstaver som ikke fins i noen persisk-arabiske skriftsystem som representerer den retroflekse versjonen av konsonantene t, d, r og n. Bokstavene blir skrevet som standard arabiske ta', dal, ra', og nun med en «pandak» påsatt under som ligner en liten sirkel. De har også bokstavene ge og xin (lyden er som den tyske ch i ich) som ligner henholdsvis ra' og sin med en prikk over og under. Pasjto har også den ekstra bokstaven som persisk la til det arabiske alfabetet.
Alvdal-Folldal-Hjerkinn-Atna Bilruter
A/L Alvdal-Folldal-Hjerkinn-Atna Bilruter, forkortet AFHA Bilruter, var et rutebilselskap som ble startet i 1951 med utgangspunkt i rutene til sju konsesjonærer i deler av Nord-Østerdal.
Oppstart
AFHA Bilruter fikk et rutenett som omfattet hovedstrekningene Alvdal-Folldal-Hjerkinn (75 km) og Folldal-Sollia-Atna (95 km). Rutene korresponderte med togrutene på jernbanetasjonene i Alvdal (Rørosbanen), Hjerkinn (Dovrebanen) og Atna (Rørosbanen). Hovedkontoret lå i Alvdal.
AFHA Bilruter ble stiftet av følgende rutebileiere: Embret Mellesmo, Torleif Borkhus, Thormod Thompsen, Asbjørn Rogstad, Reidar Negård, Reidar Tørhaug og Einar Sandom. Selskapet overtok i alt 20 rutevogner fra de tidligere rutebileierne.
I tillegg til de to hovedrutene der selskapet hadde person-, post- og godsruter, var det flere melkeruter i Folldal, arbeidsruter og skoleruter i Folldal. I tillegg ble det drevet turkjøring. Det var godssamtrafikk med NSB over Alvdal, Hjerkinn og Atna jernbanestasjoner.
Selskapet ble i 1973 fusjonert inn i Østerdal Billag, et selskap basert på alle tidligere bilruter i Nord-Østerdal, fra Os kommune i nord til Stor-Elvdal kommune i sør.
Aphloiaceae
A. theiformis
Aphloiaceae er en monotypisk familie som i APG III-systemet plasseres i ordenen Crossosomatales. Familien har bare én art Aphloia theiformis som finnes i Øst-Afrika, Madagaskar, Maskarenene og Seychellene.
A. theiformis er en busk eller et tre på 14-(20) meters høyde. Blomstene er radiærsymmetriske med 4-6 begerblad hvorav de to innerste gjerne er kronbladlignende og hvite. Kronblader er fraværende. Blomsten har 65-110 pollenbærere og fruktemnet består tilsynelatende av ett fruktblad. Frukten er et hvitt bær der de seks oransje frøene er synlige ved modenhet.
Denne arten ble plassert i sin egen slekt i 1840 av Bennett (tidligere i slekta Prockia) og plassert i familien Flacourtiaceae der de fleste systematikere plasserte den til Takhtajan opprettet en egen familie i for den i 1985. I APG II var familien plassert blant Rosidae uten orden, men noen forskere plasserte familien i ordenen Crossosomatales noe som APG III støttet.
Denne familien er trolig nærmest beslekta med en håndfull familier med en eller få arter hver og som hver for seg har meget begrensa geografisk utbredelse (se Crossosomatales)
Galleri lille Kabelvåg
Galleri lille Kabelvåg ligger ved siden av Kabelvåg torg. Galleriet eies og drives av kunstnerne Inger Anne Nyaas og Thor Erdahl. Galleriet åpnet 4. juni 2006. I galleriet kan man se maleri og grafikk av Thor Erdahl og tekstil av Inger Anne Nyaas. Det vises også skiftende utstillinger med andre kunstnere. Galleriet blir også brukt til konserter og foredrag.
Ørretboms
Ørretboms (eng. Trout Bum) er en norsk serie på fire filmer om fluefiske laget av André Brun og regissør/produsent Odd Christian Hagen gjennom hans selskap Oddproductions. Begrepet «ørretboms» stammer fra John Gierachs bok Trout Bum fra 1985, og beskriver en person som setter fluefiske foran alt annet.
Filmserien
Filmene er også utgitt på engelsk under navnet Trout Bum
Belset skole
Belset skole er en tidligere ungdomsskole i Bærum. Den ble i 2018 slått sammen med Rykkinn skole avdeling Gommerud til Eineåsen skole. Skolebygget ligger i nærheten av Nærsenteret på Rykkinn i Bærum, nærmere bestemt i Belsetveien 26. Skolen er en av de minste ungdomsskolene i Bærum. Skolen åpnet i 1976. Skolen har elevdrevet kantine og andre elevbedrifter. Kantine og garderober ble pusset opp i 2009.
Elisabeth av Danmark
Hun var datter av prins Knud av Danmark og prinsesse Caroline-Mathilde av Danmark og storesøster til grevene Ingolf og Christian av Rosenborg.
Prinsesse Elisabeth var ansatt i Udenrigsministeriet fra 1956 til 2001. Hun var utstasjonert ved den danske ambassade i Washington oktober 1973–1976 og august 1981–1985 og ved den danske FN-misjon i Genève mai 1989–1993.
Oman under Sommer-OL 2008
Oman under Sommer-OL 2008. Fire sportsutøvere fra Oman deltok i tre sporter under Sommer-OL 2008 i Beijing. Det var første gang en kvinne representerte Oman under OL, og de vant ingen medaljer. Sportsskytteren Dadallah al-Bulushi var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Elisabeth av Danmark
Prinsesse Elisabeth var ugift og hadde ingen barn, og representerte sjelden kongehuset.
Aulus Platorius Nepos
Aulus Platorius Nepos var en romersk politiker og embetsmann i det 2. århundre.
Han var konsul i 119, og deretter guvernør i Germania Inferior. Nepos var en nær venn av keiser Hadrian og kan ha vært i slekt med ham. Det er mulig at han var med på keiserens besøk til Britannia i 122; i hvert fall ble han utnevnt til guvernør i Britannia det året.
Hans hovedoppgave i Britannia var å overvåke byggingenen av Hadrians mur, den store forsvarmuren som skilte den romerske delen av øya fra den nordlige, keltiske delen. Nepos hadde antagelig med seg Legio VI Victrix for å utføre dette arbeidet og for å erstatte IX Hispana som hadde forlatt provinsen i 108.
Union Carbide
Gjennom de siste tiåra har Union Carbide solgt ut store deler av sin virksomhet i USA og i andre land. F.eks. ble selskapets mange anlegg for produksjon av ferrolegeringer og andre metaller solgt på 1980-tallet. UCC hadde på det meste 120 000 ansatte ved om lag 500 fabrikker fordelt på 130 datterselskaper i 40 land.
Med sin solide forankring innen metaller og kjemikalier har Union Carbide vært en viktig leverandør til amerikansk våpenindustri gjennom to verdenskriger og i Manhattanprosjektet. Selskapet opplevde sin største krise etter katastrofen i Bhopal i India, da en gasslekkasje fra fabrikken deres tok livet av mellom 10 000 og 20 000 mennesker, og dermed forårsaket historias største industrikatastrofe. Union Carbide har aldri innrømt noen skyld i katastrofen, selv om det forelå flere rapporter om dårlig sikkerhet ved fabrikken. I stedet har UCC hevda at lekkasjen skyldtes sabotasje.
Produkter
Et hovedprodukt gjennom en stor del av selskapets historie er etylen framstilt av råolje og naturgass. Selskapet foredler etylen til propylen og etylenoksid, og videre til etylenglykol og hundrevis av ulike løsemidler, alkoholer, tensider, aminer og spesialprodukter. Selskapet har også anlegg som produserer plastprodukter som polyetylen og polypropylen. Noen av produktene selges til sluttforbrukere – som etylenglykol som frostvæske og isopropanol som spylevæske – men størstedelen av produksjonen inngår som halvfabrikata i annen industri: etylenaminer til papirindustrien, vinylharpiks for malingsindustrien, biocider til kosmetikkindustrien og polyetylenglykoler til medisinsk industri.
En stor del av UCCs produksjon omsettes i dag internt i moderselskapet.
Historie
1898 Union Carbide Company (UCC) grunnlegges.
1916 UCC bygger smelteverk for karbider i Sauda i Norge. Uten hensyn til miljøet, noe som var vanlig på den tiden, forårsaket smelteverket forurensning som rammet folk frem til 1980-tallet. Den dødelige lungebrannen var nærmest en folkesykdom.
1917 Union Carbide & Carbon Corporation dannes ved sammenslåing av selskapene Linde Air Products, National Carbon Co, Prest-O-Lite Co og Union Carbide Company.
1920	Union Carbide bygger verdens første fabrikk for produksjon av etylen i Clendenin i Vest-Virginia. Dette markerer starten på petrokjemisk industri.
1923	UC&CC starter bygginga av et fabrikkompleks i South Charleston i West Virginia for produksjon av ulike etylenbaserte kjemikalier.
1930-34 UC&CC står for bygginga av en vannkrafttunnel ved Hawk's Nest i West Virginia. Skjødesløse driftsmetoder og manglende arbeidervern gjør at nærmere 2000 arbeidere dør av silikose.
1939	UC&CC kjøper Bakelite Corporation, en pioner innen plastframstilling
1941	Selskapet etablerer seg med kjemisk industri i Texas City, Texas.
1947 Selskapet overtar en tidligere statlig drevet fabrikk for produksjon av butadien og styren i Institute, West Virginia.
1954	Kjemisk produksjon i Seadrift, Texas.
1957	Union Carbide & Carbon Corporation skifter navn til Union Carbide Corporation.
1966 Oppstart av produksjon i Taft, Louisiana. Kjøp av Jennat Corporation, en produsent av lateks.
1978	Selskapet selger det meste av sin petrokjemiske virksomhet i Europa til BP. En ny fabrikk for produksjon av plantevernmidler etableres nær det tettbefolkede slumstrøket Bhopal ved Mumbai i India.
1981	UCC avhender det meste av sin metallindustri. Norske Elkem kjøper selskapets ferrolegeringsverk: mangansmelteverket i Sauda, silisiumverket i Meraker og mangansmelteverkene i Marietta, Vest-Virginia og Beauharnois, Canada.
1984	42 tonn av den dødelige gassen metylisocyanat lekker ut fra Union Carbides fabrikk i Bhopal og tar livet av 20 000 mennesker.
1989	Union Carbide inngår en avtale med den indiske regjeringa om en erstatning til etterlatte etter Bhopal-katastrofen på til sammen 470 mill. $. Avtalen setter samtidig en stopper for ethvert framtidig erstatningskrav. Union Carbide Company omgjøres til et holdingselskap som eier industriselskapene UCAR Carbon Company, Union Carbide Industrial Gases og Union Carbide Chemicals and Plastics Company.
1991	Mitsubishi kjøper 50 % i UCAR Carbon, som omgjøres til et frittstående selskap.
1992	Union Carbide Industrial Gases skilles ut som frittstående selskap under navnet Praxair.
1995	UCC oppretter flere fellesforetak med oversjøiske partnere innen petrokjemi i Europa, Korea og Kuwait.
1998 Fellesforetak med det malaysiske oljeselskapet Petronas for petrokjemisk produksjon i Malaysia.
2001	Union Carbide blir et heleid datterselskap av The Dow Chemical Company.
2002 En domstol i West Virginia finner Union Carbide skyldig i å ha utsatt ansatte for asbestskader gjennom 35 år, og åpner muligheten for ca. 1000 tidligere arbeidere å søke erstatning for skader.
Bay of Plenty
Bay of Plenty (maorisk: Te Moana-a-Toi) er en av New Zealands 16 regioner. Den ligger på Nordøya og har et areal på 12 447 km². I 2013 hadde regionen 267 741 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Whakatane.
Bukten fikk sitt navn Bay of Plenty («overflodsbukten») av kaptein James Cook i november 1769.
North London-linjen
North London-linjen er en jernbanelinje i London, England. Den fungerer som en ringlinje, og muliggjør reiser fra vest til øst uten å passere det sentrale London. Linjen går fra Richmond i vest til Stratford i øst, og er fra november 2007 en av linjene som inngår i Transport for Londons London Overground-nettverk.
Bleeding Kansas
Bleeding Kansas, noen ganger kalt Bloody Kansas eller grensekrigen, var en rekke voldelige hendelser som involverte slaverimotstandere («Free Soilers») og slaveriforkjempere i Kansas-territoriet og de vestlige pionérbyene i den amerikanske staten Missouri omtrent mellom 1854 og 1858. I hjertet av konflikten var spørsmålet om Kansas skulle gå inn i Unionen som fristat eller slavestat. Dermed var Bleeding Kansas en stedfortrederkrig mellom Nordstatene og Sørstatene over spørsmålet om slaveri i USA. Begrepet «Bleeding Kansas» ble brukt av Horace Greeley i New-York Tribune.
USA hadde lenge strevd med å balansere interessene til slaveeierne og abolisjonister. Hendelsene som senere ble kjent som Bleeding Kansas ble satt i bevegelse av Kansas-Nebraska Act i 1854 som annullerte Missouri-kompromisset og introduserte folkesuverenitetsprinsippet. Utad virket dette å være en svært demokratisk idé, men dette resulterte i stor innvandring av aktivister til Kansas fra begge sider. På et tidspunkt hadde Kansas to separate regjeringer, hver med sin egen grunnlov, selv om bare den ene var anerkjent på føderalt nivå. 29. januar 1861 ble Kansas innlemmet i Unionen som fristat, mindre enn tre måneder før slaget ved Fort Sumter som satte i gang borgerkrigen.
Opprinnelse
Kansas-Nebraska Act i 1854 opprettet Nebraska-territoriet, omgjorde Missouri-kompromisset og delte området i to territorier, Nebraska og Kansas, i stedet for ett. Slavespørsmålet kom igjen på dagsordenen med prinsippet som nå er kjent som «folkesuverenitetsprinsippet», en idé som senatoren Stephen A. Douglas, formann i senatskomiteen for territorier, kjempet for. Folkesuverenitet var et forsøk på å gi innrømmelser til Sørstatene ved å gjøre ekspansjon av slaveriet mulig både i vestlige og nordlige territorier.
Vedtaket fastslo at spørsmålet om ekspansjon av slaveriet i de nye statene Kansas og Nebraska skulle bestemmes av innbyggerne i statene. Til å begynne med ble det antatt at få slaveeiere ville forsøke å slå seg ned i Kansas og gjøre den til en slavestat, fordi det ble antatt at den lå for langt nord til å lønnsom utnytting av slavedrift. Men den østlige delen av Kansas langs Missouri-elva var like brukbart til slavebasert landbruk som det nærliggende «black belt» i Missouri hvor de fleste av Missouris slaver ble holdt.
Bosetningen og statsregjeringen i Kansas sin opprettelse av soner ble svært politisert også utenfor grensene til territoriet. Der var flere grunner til dette. Missouri som var slavestat, var svært utsatt for fristater siden den grenset til Illinois og Iowa i øst og nord. De fleste delene av Missouri holdt svært få slaver, og slaveeiere var en svært liten del av statens befolkning. Dersom Kansas gikk inn i Unionen som fristat, ville Missouri ha fristater på tre sider. Siden frigjøring av slaver, abolisjonistaktiviteter og flukt var svært vanlig i grensestatene, var eksistensen av fristater i nærheten en trussel for slaveeiere i Missouri.
I tillegg er hver stat i det amerikanske senatet tildelt to senatorer. En slags balanse hadde eksistert mellom fristater og slavestater, men hver gang det ble lagt til en stat, ble denne balansen truet.
Hvor Nord og Sør møtes
Den første organiserte immigrasjonen til Kansas-territoriet var av borgere fra sørstater, for det meste fra nabostaten Missouri, som kom til territoriet for å sikre slaveriets ekspansjon. Bosetningen som var for slaveri ble etablert av disse innvandrerne ved Leavenworth og Atchison.
Samtidig organiserte flere organisasjoner i nord som var mot slaveri, mest kjent er New England Emigrant Aid Company, en finansiering for flere tusen nybyggere slik at de kjenne dra til Kansas og stemme for å gjøre den til fristat. Disse organisasjonene hjalp til med å etablere fristatsbosetninger lenger inne i territoriet, i Topeka, Manhattan og Lawrence. Abolisjonistpredikanten Henry Ward Beecher samlet inn midler til å bevæpne likesinnede nybyggere med Sharpsrifler, noe som gjorde at presisjonsriflene ble kjent som «Beecher's Bibles».
Lovforsamlingen samlet seg i Pawnee den 2. juli 1855, men etter en uke flyttet den til Shawnee Mission på grensen til Missouri hvor den begynte å vedta lover for å institusjonalisere slaveri i Kansas-territoriet. I august 1855 møttes en gruppe Free-Soilers og besluttet å forkaste lovene som ble vedtatt av territoriets lovgivende forsamling. Dette møtet førte til utkastet til Topeka-konstitusjonen og dannelsen av en skyggeregjering. I en melding til kongressen den 24. januar 1856 erklærte president Franklin Pierce at Topeka-regjeringen var en «revolusjon» mot de rettmessige lederne.
I april 1856 undersøkte en kongresskomité på tre menn stemmeavgivningen. Flertallet i komitéen fant uregelmessigheter i valget.
Voldshandlinger
John Brown kom til Kansas-territoriet for å kjempe mot slaveriet i oktober 1855. Den 2. november 1855 startet «Wakarusakrigen» da fristatstilhengeren Charles Dow ble skutt av en nybygger som var for slaveri. Det eneste dødsfallet som skjedde under beleiringen var fristatstilhengeren Barber. Han ble skutt og døde den 6. desember 1855 rundt 10 km fra fristatstilhengernes støttepunkt Lawrence. En gruppe Border Ruffians gikk inn i Lawrence den 21. mai 1856. Der brente de ned fristatshotellet, ødela to aviskontor og deres trykkerier og plyndret hus og lagre. Dagen etter gikk Preston Smith Brooks (en demokratisk kongressmann fra Sør-Carolina) til fysisk angrep på senator Charles Sumner fra Massachusetts i senatet ved å slå ham i hodet med sin stokk med metallhodet. Sumner kunne ikke se på grunn av blodet som rant og vaklet avgårde før han kollapset og mistet bevisstheten. Brooks fortsatte å slå Sumner til han ødela stokken sin. Flere andre senatorer forsøkte å hjelpe Sumner, men ble blokkert av representanten Laurence M. Keitt som holdt en pistol og ropte «La dem være!» Dette var en hevn for talen hvor Sumner kritiserte sørstatsfolk for volden i Kansas. Sumner var alvorlig skadet og kunne ikke returnere til senatet før etter tre år på grunn av skadene i hodet og nakken.
Disse hendelsene inspirte John Brown til å lede en gruppe menn inn i Kansas-territoriet i et angrep på en slaverivennlig bosetning ved Pottowatomie Creek. I løpet av natten den 24. mai førte gruppen som inkluderte fire av Browns sønner, syv slaveriforkjempere fra deres hjem og drepte fem av dem med sverd. Browns menn lot Jerome Glanville og James Harris dra hjem til Harris sin hytte.
Den offisielle hovedstaden i territoriet ble i 1856 flyttet til Lecompton, en by som ligger bare 19 km fra Lawrence. I april 1856 ankom en etterforskningskomité fra kongressen Lecompton for å få innblikk i problemene. Flertallet i komitéens rapport fant at valget hadde uregelmessigheter fra Border Ruffians. Men presidenten fulgte ikke komitéens anbefalinger og fortsatte å anerkjenne den slaverivennlige lovforsamlingen som den legitime styresmakten i Kansas. Pierce sendte faktisk føderale styrker den 4. juli 1856 for å bryte opp møtet til skyggeregjeringen i Topeka.