cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den Norske Frimurerorden
Kritikk av den norske frimurerordenen
Den 27. oktober 2008 viste TV 2 en dokumentar, der tidligere frimurere kritiserte ordenen. Roger Aase (tidligere frimurer av IX grad) hevdet at de som stiller kritiske spørsmål ved ordenen blir frosset ut som fiender. Han forteller også om fordeler ved å være medlem, som da han ble stoppet av politiet for å kjøre for fort. Politibetjenten som stoppet ham var losjemedlem, og han slapp å betale boten. Han hevdet at dette var vanlig blant frimurere.
Abraham Gottlob Werner
Liv og virke
Werner kom fra en bergverksfamilie, faren Abraham David Werner var formann i ei lokal smeltehytte. Han var tidlig opptatt av systematisk mineralogi, og utga i 1774 verket Von den äusserlichen Kennzeichen der Fossilien. Grunnet helseproblemer dro han på svært få studiereiser, og publiserte lite. Fra 1775 arbeidet Werner som inspektør, lærer og tilslutt professor i mineralogi ved bergakademiet i Freiberg.
Den Norske Frimurerorden
Kritikk av den norske frimurerordenen
Aase hevdet at medlemmer i politiet sjekker om nye medlemmer har plettfri vandel, noe som er et krav for å bli medlem. Leder for Politiets Fellesforbund, Arne Johannessen, mener dette er problematisk: «Det er jo rimelig klare regler når du skal gå inn å søke i et politiregister og hva det skal brukes til, så det må jeg si jeg reagerer på.» Pressetalsmann for Den Norske Frimurerorden, Helge Qvigstad, benektet at losjens politifolk sjekker vandelen til nye medlemmer i politiets register. Det som sjekkes er referanser som søkeren selv oppgir, ifølge Qvigstad, som ikke vil kommentere enkelttilfeller som Roger Aase.
Abraham Gottlob Werner
Liv og virke
Werners hovedhypotese, som siden har vist seg feilaktig, var at jordskorpen er dannet gjennom avsetning på havbunnen og ikke gjennom størkning av lavamasser fra jordens indre. Werner mente at et urhav en gang dekte hele jordoverflaten. Dagens landformer og kontinenter mente han kom fram etter at urhavet gradvis trakk seg tilbake. Han forstod ikke opprinnelsen til basalt og avviste at jordas indre var flytende. Werner hadde tross sine motstandere enorm innflytelse, ikke minst på grunn av sine evner som foreleser.
Den Norske Frimurerorden
Kritikk av den norske frimurerordenen
Den Finance Credit-dømte Trond Kristoffersen (tidligere III grad) hevdet i dokumentaren at frimurerne er usunn nettverksdannelse. Også den tidligere makkeren Torgeir Stensrud (tidligere X grad) har bakgrunn som frimurer. Det hadde også tingrettsdommer Torstein Hellesnes, som avsa dommen i saken mot Kristoffersen. Mange frimurere var ansatte i Finance Credit, og et stort antall frimurere hadde kontrakter med selskapet. Kristoffersen mente at det norske samfunnet er naive i forhold til frimureriet: ''«Jeg stiller meg forundret over at norsk rettsvesen i sin visdom og allmektighet ikke har kommet opp med noen retningslinjer. En frimurerbroder som dommer, som forsvarer, som aktor, er de hildet til å føre en rettssak»'', sa Kristoffersen, som syntes det var betenkelig at en frimurerbroder skulle lede rettssaken mot to andre brødre. Torstein Hellesnes avviste påstandene og hevdet at det ble tatt en rettslig avgjørelse på at han ikke var inhabil. Han uttalte videre at han kjente verken Stensrud eller Kristoffersen fra før, og ikke visste at sistnevnte var frimurer før saken kom opp.
Abraham Gottlob Werner
Liv og virke
Blant hans mer kjente studenter var Alexander von Humboldt, Leopold von Buch og Robert Jameson, hvorav bare sistnevnte forble tro mot Werners teorier. Den norske geologen Jens Esmark studerte en tid under Werner.
Werner ble innvalgt i Kungliga Vetenskapsakademin i året 1810.
Den Norske Frimurerorden
Kritikk av den norske frimurerordenen
I 2013 varslet en politimann om straffesaker som hadde blitt trenert eller fått utfall i lave straffer, i forbindelse med at tiltalte, etterforskere og dommere var frimurere.
Gerrit Jan van Heuven Goedhart
Van Heuven Goedhart studerte juss ved Leiden University og ble uteksaminert derfra i 1926. Året før hadde han blitt ansatt som reporter for avisen De Telegraaf. Den 1. januar 1930, i en alder av 28 år, ble Goedhart forfremmet til sjefredaktør for denne avisen. Goedhart fikk sparken som redaktør den 1. juni 1933, fordi han nektet å publisere en artikkel som uttalte at den nyvalgte tyske lederen Adolf Hitler var en stor statsmann. Goedhart ble utnevnt til sjefredaktør i avisen Utrechts Nieuwsblad, en stilling han hadde inntil den tyske invasjonen av Nederland den 15. mai 1940. Under den andre verdenskrig arbeidet Van Heuven Goedhart som reporter og sjefredaktør for den den illegale motstandsavisen Het Parool.
I 1944 flyktet Goedhart til London, hvor han ble utnevnt til justisminister for den nederlandske regjeringen i eksil. Etter den andre verdenskrig var over, returnerte Van Heuven Goedhart til avisen Het Parool, hvor han igjen ble sjefredaktør. I 1947 begynte Goedhart som politiker i hjemlandet før han i 1951 ble utnevnt til den første høykommissæren for flyktninger i FN. Under Van Heuven Goedhart, ble UNHCR tildelt Nobels fredspris i 1954. Hans far, Gijsbert Willem Goedhart, var en protestantisk prest. Hans mor het Francina Dingena Helena van Heuven. Van Heuven Goedhart ble opprinnelig kalt Goedhart, men i 1933 fikk han tillatelse til å legge sin mors pikenavn til hans etternavn.
Van Heuven Goedhart giftet seg med sin første kone Francis Becht (1899–1987) i 1924. Dette ekteskapet ble oppløst i 1931 og i 1932 giftet Van Heuven Goedhart seg med Erna Hauan (1899–1991) fra Norge. Van Heuven Goedhart hadde to barn fra sitt andre ekteskap, Karin Sophie og Bergliot Halldis. Van Heuven Goedhart døde i Genève, den 8. juli 1956 da han var 55 år gammel. Auguste R. Lindt fra Sveits tok over som FNs høykommissær for flyktninger.
Hapoel Tel-Aviv
Hapoel Tel Aviv er en israelsk fotballklubb som ble opprettet i 1923.
Supportere
Klubbens supporterne "De røde djevlene av Israel" og blir politisk assosiert med den sosialistiske ideologien. Fansen er også kjent for å være svært antirasistisk, samtidig som de er opptatt av å bekjempe politibrutalitet. Kjente bannere er: "100% anti maccabi", "Der hvor politiet er, er det ingen fans"
Stadion
Hapoels stadion er Bloomfield Stadium i Tel Aviv og er bygget på deres gamle bane "Bassa"(myren). Dagens stadion ble bygget i 1962, men måtte oppgraderes i henhold til UEFA-reglementer i 2001. Kapasiteten er på rundt 29,150 delt i 13 forskjellige felter. Den harde kjerne av fans holder seg til felt 5. Stadionet deles også med deres bitre fiender Maccabi Tel-Aviv ettersom stadion eies av Tel-Aviv by.
Rjukanbanen
Navnet Rjukanbanen eller Rjukanbanene (flertall) ble opprinnelig brukt om alle jernbaneavsnittene mellom Rjukan og Notodden, mens det vi i dag definerer som Rjukanbanen het Vestfjorddalsbanen. Etter at Tinnosbanen ble overført til Tinnoset-Porsgrunnbanen (T.P.B.) i 1920 har betydningen av navnet gradvis blitt endret.
ble opprettet i 1996 for å drive museumstrafikk på banen, og ble fra 2012 en del av Norsk Industriarbeidermuseum. Ordinær turisttrafikk på sommerstid kom i gang fra 2016. Banen er en av bærebjelkene i Rjukan–Notodden industriarv, som i 2015 ble oppført på UNESCOs verdensarvliste.
Historie
Rjukanbanene ble bygget i forbindelse med Norsk Hydros store fabrikkprosjekter på Rjukan. Det var behov for å få transportert råstoffer inn, og produkter ut til kysten. Rjukanbanen var det innerste leddet i en opprinnelig firedelt transportkjede fra fabrikken i Rjukan og ut til havn i Skien. De fire fasene var opprinnelig:
Hydro-selskapet A/S Rjukanfos begynte allerede i 1904 å planlegge en bruksjernbane mellom Rjukan og Notodden, kun for å betjene Hydros eget behov. Dette fikk imidlertid sterk politisk motstand lokalt, da man var redd for at de store utbyggingene ikke skulle komme distriktet tilgode, og det ble krevd at det skulle være en ordinær jernbane med vanlig person- og godstrafikk.
Industriutbyggingen i Vestfjorddalen med tilhørende transportåre ble formelt satt i gang da Hydro sammen med en tysk investorgruppe ledet av Badische Anilin- und Soda-Fabrik opprettet de såkalte «Rjukanselskapene», Norsk Kraftaktieselskab og A/S De Norske Salpeterverker, 13. april 1907. Norsk Transportaktieselskab ble opprettet 21. juni 1907 som et eget driftselskap for jernbane- og fergedriften, og var et datterselskap av Norsk Kraftaktieselskab. Samarbeidet med tyskerne skulle vise seg å ikke fungere, og allerede i oktober 1911 ble de løst ut, mens det som tidligere hørte inn under Rjukanselskapene ble overført til Rjukanfos.
Byggingen av Vestfjorddalsbanen sammen med Tinnsjøfergene og Tinnosbanen til Notodden startet i 1907, etter at konsesjon ble gitt 17. juli. Banen skulle opprinnelig bli bygget ferdig i løpet av sommeren 1908, men det ble hindret av flere årsaker, først og fremst en storstreik blant anleggsarbeiderne som varte fra 29. juni til 6. oktober. Fra 18. februar 1909 kunne de første interne transportene med anleggsmateriell gå langs hele banen. Da jernbaneforbindelsen ble åpnet av Kong Haakon VII den 9. august 1909, dannet den sammen med Norsjø–Skienkanalen mellom Notodden og Skien en sammenhengende transportlinje på 130 kilometer.
Selv om Rjukanbanene ble bygget for dampdrift, lå det i kortene allerede da den opprinnelige konsesjonssøknaden ble sendt inn at man ønsket å benytte seg av elektrisiteten fra vannkraftverkene som var under bygging til å drive jernbanen. 7. juni 1910 ble konsesjonen for å elektrifisere banene gitt, mens Norsk Transportakteselskab ga tyske AEG anbudet på elektrifiseringsjobben og alt utstyr inkludert fem lokomotiver. Vestfjorddalsbanen ble åpnet for elektrisk drift 30. november 1911 som Norges andre ordinære normalsporede jernbane, snaut fem måneder etter Tinnosbanen som var den første. Den første smalsporede ordinære jernbanen i Norge med elektrisk drift var Thamshavnbanen som åpnet i 1908, mens Skotfosbanen som åpnet i 1892 var den første bruksbanen. Banen hadde opprinnelig 10 kV, Hz vekselstrøm, men spenningen ble oppjustert til 15 kV som ellers på det norske jernbanenettet 18. mars 1966.
Gregor Bermbach
Gregor Bermbach (født 17. februar 1981) er en tysk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 10 i firer-bob.
Rjukanbanen
Historie
Den største linjeomleggingen på banen skjedde i 1912, da det ble anlagt en tunnel for å komme bak den planlagte Såheim kraftstasjon.
Banens driftssjef fra 1912 til 1929 var ingeniør Kristoffer Andreas Holmboe (1871–1956), som stod bak byggingen av Tinnosbanen. Rjukanbanen vil for alltid være knyttet til den moderne industriens inntog i Norge, men også til norsk krigshistorie. Kampen om tungtvannet under den andre verdenskrig ble avsluttet da norske sabotører senket dampferga DF «Hydro» på 430 meters dyp på Tinnsjøen 20. februar 1944.
Jernbanestrekningen Notodden - Tinnoset - Rjukan var eget postkontor med «konduktørpost» fra 1909 til 1948.
Vemorksporet
Det 5,22 km lange sidesporet fra Rjukan stasjon til Vemork sto ferdig i januar 1909. Strekningen har en stigning på 257 meter, tilsvarende 50 ‰ i gjennomsnitt, men med største stigning på 55,6 ‰ og minste kurveradius på 56 meter, til sammenligning med strekningen fra Mæl til Rjukan som har største stigning 18 ‰ og minste kurveradius 180 meter. Flåmsbana, som siden Vemorksporet ble revet i 1991 er den bratteste normalsporede adhesjonsbanen i Norge, har til sammenligning største stigning på 55 ‰. Selv om Vemorksporet fortsatte videre oppover Vestfjorddalen i forhold til banen, så gikk det ikke ut fra Rjukan stasjon i den retningen. Derimot gikk det først i retning Såheim kraftstasjon parallelt med hovedsporet, for så å vende og gå oppover i retning Vemork.
Nedleggelse, fredning og verdensarv
Persontrafikken på banen ble nedlagt allerede 31. mai 1970, fordi trafikkbehovet etter hvert ble for lite. Rutene ble erstattet med busser fra det lokale busselskapet Tinn Billag, som fortsatt korresponderte med fergene.
4. juli 1991 gikk siste ordinære tog på Rjukanbanen, og banen ble offisielt nedlagt 5. juli. Norsk Hydro hadde flyttet produksjonen til andre steder, og hadde ikke lenger behov for et storstilt transportsystem. Sporet fra Rjukan opp til Vemork ble revet kort tid etter at trafikken på Rjukanbanen ble innstilt.
Anlegget ble fredet av Riksantikvaren i 2014, og i 2015 ble det skrevet inn på UNESCOs verdensarvliste som del av Rjukan–Notodden industriarv.
Rullende materiell
Det første damplokomotivet, bygget hos i 1901, ble kjøpt brukt fra privatbaneselskapet Valdresbanen i mai 1908 og fikk derav tilnavnet «Valdresmerra». Det andre, bygget hos Henschel & Sohn i 1907, ble handlet inn hos A/S Lorentzen & Wettre i Kristiania. Disse fikk tildelt hhv. nummer 1 og 2. Lok nummer 3 og 4 ble levert fra hhv. A. Borsig og i 1908. Det siste av dem fikk tilnavnet «Odin». Det ble også mot slutten av 1910-årene anskaffet et par skiftelok av type 25b.
Etter at banen ble elektrifisert i 1911 ble damplokene hovedsakelig tatt i bruk til skifting, og noen ble også overført til intern bruk på fabrikkene, som til dels hadde en egen lokpark som skilte seg fra de som gikk på banen. Blant annet fantes det flere fyrløse damplok som gikk på overskuddsdamp produsert ved fabrikkene.
Til elektrifiseringen, utført av AEG, ble det bestilt totalt fem lokomotiver; tre store og to små. Mens det elektriske ble levert av AEG, ble det mekaniske og lokkassen levert av Skabo. De tre store fikk tildelt numrene 1, 2 og 3, mens de to små, som rent teknisk var å anse som halvparten av de store, fikk tildelt numrene 4 og 5, og ble dessuten ikke levert før i 1912. Det ble bygget ytterligere tre lokomotiver av den store typen; nummer 6 i 1914 og 7 og 8 i 1918.
De første årene ble det samme materiellet benyttet både på Vestfjorddalsbanen og Tinnosbanen, inntil sistnevnte ble overført til T.P.B. den 1. juli 1920 sammen med en del av materiellet. Damplokomotivene 2 og 3, og de elektriske lokomotivene 1, 3 og 4 skiftet eier og fikk etter hvert NSB-litra, men nummer 1 ble kjøpt tilbake i 1932.
I 1958 ble elektriske lokomotiver nummer 9 og 10 levert fra sveitsiske Sécheron og tyske Jung, og disse ble etter det hovedlokomotivene på banen. I 1961 kom det også for første gang diesellokomotiver, nummer 20, 21 og 22 fra Henschel-Werke, som egnet seg både til skifting og i tog. I forbindelse med at det siste av de elektriske lokomotivene av den første generasjonen ble tatt ut av trafikk i 1966 ble kjørestrømmen endret til den som NSB brukte og det ble kjøpt to brukte lokomotiver av type El 1a som ble tildelt numrene 14 og 15. I tillegg ble et elektrisk museumslok av type El 5a leid inn for å ta unna trafikken den siste tiden før nedleggelsen i 1991 fordi begge lokene fra Sécheron/Jung hadde større feil.
Museumsbanedrift
Etter nedleggelsen i 1991 er det gjort flere forsøk på å få til museumsbanedrift på Rjukanbanen. I 1996 ble opprettet av eierne Telemark fylkeskommune, Notodden kommune og Tinn kommune for å kunne bevare banen og drive museumsjernbane. I løpet av årene 1997–2002 ble banen, jernbanemateriell, fergene og tilhørende eiendommer overført fra Hydro Transport til stiftelsen.
Av jernbanemateriellet som stiftelsen overtok var de elektriske lokomotivene 9 og 10, diesellokomotivene 20 og 22, internt vedlikeholdsmateriell og en del godsvogner. Fra overtok man en liten skiftetraktor av typen Schöma CFL 40 VR fra. Traktoren er bygget i 1971, men ble anskaffet brukt til Rjukan på midten av 1980-årene. Siden den ikke hadde noe kjent nummer ble den da tildelt nummer 23, som var det første ledige nummeret etter Henschel-lokene. Fra overtok man et diesellok av typen Henschel DH 360 fra 1956 med nummer 18, og nummer 19, som ble levert samtidig med og var identisk med 20–22.
Det ble også anskaffet gammelt materiell fra NSB, som ikke hadde noen spesiell tilknytning til Rjukanbanen. Skiftetraktor Skd 213.65 ble anskaffet og gitt nummer 24, etter Schöma-traktoren. Det ble også anskaffet flere motor-, mellom- og styrevogner av type 67 og type 68, da det ikke fantes brukbart persontogmateriell igjen på banen. Norsk jernbanemuseums El 9.2064 ble deponert hos stiftelsen, men ble i 2008 overtatt av jernbaneselskapet Norsk Transport AS, og senere hugget.
I forbindelse med banens 100-årsjubileum ble det kjørt jubileumsveterantog 8. og 9. august 2009 både på Rjukanbanen og Tinnosbanen i samtrafikk med «Storegut». Disse togene ble kjørt av Norsk Jernbanemuseum, med materiell fra Norsk Jernbaneklubb og Norsk jernbanemuseum, som for øvrig ikke hadde noen historisk tilknytning til banen. På Rjukanbanen ble togene trukket av diesellokomotiv Di 2.841, mens de på Tinnosbanen ble trukket av damplokomotiv 30a.271, med trevogner fra NSB på begge baner.
1. desember 2012 overtok Norsk Industriarbeidermuseum (NIA) ansvaret og eierskapet av jernbaneanlegget, med materiell og bygninger, samtidig som stiftelsen ble avviklet. Lok nummer 20 ble i 2013 sendt til Marienborg i Trondheim for en større revisjon, og returnerte til Rjukan i 2015. Våren 2016 fikk NIA godkjennelse fra Statens jernbanetilsyn til å drive museumsbanevirksomhet, så fra og med juli 2016 kom man i gang med regulær museumsbanetrafikk to dager i uka i sommersesongen, i tillegg til mulighet for chartertog. Dermed var en drøm realisert for Rjukanbanens venner, som har tatt seg av og sett etter anlegget etter at driften ble stoppet i 1991.
I 2019 ble tidligere NSB personvogner 643, 650 og 18149 deponert hos Nia. Vognene eies henholdsvis av Norsk Jernbaneklubbs materiellstiftelse Norsk Jernbanearv (643 og 650) og Norsk Jernbanemuseum (18149). Vognene ble transportert til Rjukan på en bil spesielt utstyrt for transport av jernbanevogner, siden Tinnosbanen ikke var farbar. Vognene ble tatt i bruk i museumstogene på Rjukanbanen i 2021. Disse vognene er det nærmeste man i dag kommer Rjukanbanens personvognmateriell, som ble hugget på slutten av sekstitallet.
Nia har også overtatt 3 såkalte lastetraktorer fra Bane Nor. En maskin med lift, en med kran, og en maskin som reservedeler.
Fylkesvei 4500
Fylkesvei 4500 går mellom Sviland og Foss-Vatne i Sandnes kommune. Veien er 1,5 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 335.
Manduca occulta
Manduca occulta er en sommerfugl som tilhører familien svermere (Sphingidae). Det er en stor, gråbrun svermer med gule sideflekker på bakkroppen, ganske lik tobakksvermeren (Manduca sexta).
Utseende
En stor (vingespenn 105 – 120 mm), gråbrun svermer. Bakkroppen har en bred, grå midtstripe, sidene er svarte med store, gule flekker. Forvingen er gråbrun med flere bølgete tverrlinjer og en lite, hvit flekk nær midten. Bakvingen er svartgrå med to lyse tverrbånd. Larven er grønn eller brun, knudrete på de to fremste kroppsleddene, glatt lenger bak, med svarte og hvite skråstriper på sidene. Hornet på bakkroppen er stort og piggete. Puppen har en lang, buet, frittliggende sugesnabel-slire.
Levevis
Larvene lever på ulike planter i søtvierfamilien (Solanaceae).
Utbredelse
Denne svermeren finnes mellom Arizona i nord og Panama i sør.
Den transkaukasiske sosialistiske føderative sovjetrepublikk
Den transkaukasiske sosialistiske føderative sovjetrepublikk (russisk: Закавказская Сове́тская Федерати́вная Социалисти́ческая Респу́блика, ЗСФСР – Zakavkazskaja Sovetskaja Federativnaja Sotsialistitsjeskaja Respublika, ZSFSR) var en kortvarig (1922−1936) sovjetrepublikk, bestående av Georgia, Armenia og Aserbajdsjan. Hovedstaden var Tbilisi.
I forbindelse med oppløsningen av det russiske imperium under den russiske revolusjon, dannet provinsene i Kaukasus deres egen føderale stat kalt Den transkaukasiske demokratiske føderale republikk. Innbyrdes nasjonale interessekonflikter og krig med Det osmanske rike førte til oppløsningen av republikken et halvt år senere, i april 1918.
I de påfølgende år, var det innbyrdes borgerkrig mellom de tre territoriene, og Den røde armé var sterkt involvert. I mars 1922, ble området gjenforent som en sovjetrepublikk, og reorganisert som en enhetlig republikk i desember samme år. I 1936 ble Den transkaukasiske SFSR oppløst, og de tre provinsene ble omdannet til tre republikker: Den georgiske sosialistiske sovjetrepublikk, Den armenske sosialistiske sovjetrepublikk og Den aserbajdsjanske sosialistiske sovjetrepublikk.
Frimerker og posthistorie
Før 1923 utga Georgia, Armenia og Aserbajdsjan sine egne frimerker. Føderasjonen begynte å utgi sine egne frimerker den 15. september 1923, og republikkenes egne frimerker ble ugyldige den 1. oktober. De første utgavene var frimerker fra Russland og Armenia med et overtrykk i form av en femkantet stjerne med en fembokstavers forkortelse av føderasjonens navn. Massiv inflasjon gjorde seg gjeldende, og de påfølgende utgaver med føderasjonens egne design − fire verdier med oljefelt som motiv, og fire valører med oljerigger og Sovjet-symboler over fjellene, varierte fra 40 000 til 500 000 rubler. Utgavene på 40 000 og 75 000 rubler ble deretter overstemplet 700 000 rubler. Den 24. oktober ble frimerkene utgitt på nytt med valører fra 1 til 18 gullkopek. Fra og med 1924 brukte føderasjonen Sovjetunionens frimerker.
Liste over elver i Rogaland
Dette er ei liste over elver i Rogaland fylke.
Elver og vassdrag i Rogaland
Rogalands natur ligger i overgangen mellom Sørlandet og Vestlandet, noe som også preger fylkets elver og vassdrag. I Dalane lengst sør i fylket er vassdragenes karakter svært likt det man finner i Vest-Agder. Mot Jæren flater landskapet ut og elvene blir mere stilleflytende med få fosser og stryk. I Ryfylke, i fylket indre strøk, begynner vestlandspreget for alvor å gjøre seg gjeldende. Fra Frafjorden i sør til Suldal i nord faller elver som Lyseåna, Årdalsvassdaget, Førreåa og Ulla bratt ned fra høyfjellsplatået mellom Boknafjorden og Setesdalen. Det høye fallet kombinert med høy årsnedbør har dette gjort området svært rikt på vannkraft, og noen av landets største kraftverk ligger her. Lengst nordøst i fylket ligger Suldalslågen, en av Vestlandets største elver, som har sine nordligste kilder på Hardangervidda, langt inne i Hordaland. På Haugalandet er elvene korte og relativt typiske for ytre deler av Vestlandet.
Liste over elver
Hver linje inneholder elvas navn og hvor den munner ut. Sideelver er innrykket i forhold til hovedelva. Sideelver er listet i den rekkefølge de munner ut i hovedelva, regnet fra munningen til kilden. Lista er begrenset til elver med nedbørfelt over 20 km² eller middelvannføring over 1,00 m³/s.
For bedre oversikt er lista delt opp i tre distriktsvise avsnitt: «Jæren og Dalane», «Ryfylke» og «Haugalandet». Større vassdrag er skilt ut i egne avsnitt.
Lista omfatter kun elver som helt eller delvis ligger i Rogaland.
Bayeux-teppet
Bayeux-teppet (fransk Tapisserie de Bayeux) eller dronning Mathildes tapet (La Tapisserie de la Reine Mathilde) er et vel 70 meter langt og 0,5 meter bredt brodert veggteppe i lin fra årene omkring 1070. Det fremstiller normannerhertugen Vilhelm Erobrerens invasjon av England og slaget ved Hastings i 1066. Bayeux-teppet var i samtiden opphengt i domkirken i byen Bayeux i Normandie, hvorfra det har fått navnet. Teppet omfatter 72 detaljerte figurscener utstyrt med tekster på middelalderlatin og utformet i en dekorativ, fortellende stil omtrent som veggmalerier og billedvevde tapeter. Det har sannsynligvis eksistert mange liknende, men kortere tepper. Fordi de var så lange og upraktiske, ble de kun brukt ved spesielle anledninger.
Bayeux-teppet ble i 2007 tatt opp i UNESCOs verdensminneregister.
Bakgrunn
Teppet blir kalt for La Tapisserie de la Reine Mathilde i Frankrike, «dronning Mathildes tapet», etter Vilhelm Erobrerens dronning, Matilda av Flandern. Man antok lenge at dronningen ledet arbeidet, som ble utført av en større gruppe adelige damer. Man kan ennå se hvor den enes arbeid slutter og den nestes begynner, for de enkelte individer har ikke vært like nøye med stingene. Historikerne har imidlertid ikke funnet noe bevis for Matildas innvirkning. Isteden synes det som om teppet ble bestilt av Vilhelms halvbror Odo, biskop av Bayeux, og at teppet ble laget av angelsaksere i Kent.
Hensikten med den lange billedformatet er klart propagandistisk. Det var simpelthen tidens fornemmeste bildemedium, som især henvente seg til hertugens, og senere kongens, gjester fra nær og fjern. Her kunne de se og lese om hans bedrift: å slå to hærer på én og samme dag og dermed erobre et helt kongerike, England.
Bayeux-teppet er bevart gjennom hungersnød, borgerkrig, pest og to verdenskriger, og kan fortsatt studeres i et eget museum i Bayeux. En kopi i full størrelse ble ferdiggjort i 1886 og henger i dag på museet i Reading i England.
Bayeux-teppet gir en viktig dokumentasjon av den tidens stridsutstyr, dekorasjoner og symboler. Blant annet viser fanemerker og skjolddekorasjoner et utviklingsstadium for kjennetegn fra tiden før den systematiske heraldikken oppsto på 1100-tallet. Ryttermotivet på det norske Baldisholteppet har utstyr som ligner noe på Bayeux-teppet.
Latinsk tekst med norsk oversettelse
Den norske oversettelsen her er ordrett, for å reflektere enkelthetene i den latinske teksten.
Wal Hannington
Wal Hannington (født 17. juni 1896, død i 1966) var en av grunnleggerne av Communist Party of Great Britain (CPGB) i 1920.
I 1925 var Hannington et av tolv medlemmer av det britiske kommunistpartiet som ble dømt ved Old Bailey under Oppfordring til Munity Act fra 1797, og han var en av de fem tiltalte som ble dømt til tolv måneder i fengsel. I 1936 publiserte Hannington sine memoarer. I denne boken forteller han om sine mange fengslinger på grunn av sine politiske standpunkt og aktiviteter, og hvordan den britiske regjeringen hadde ham og andre medlemmer av det britiske kommunistpartiet under overvåking.
Hannington døde den 17. november 1966 i en alder av 70 år.
Jordskjelvet i L’Aquila 2009
Jordskjelvet i L'Aquila 2009 var et jordskjelv i regionene Abruzzo, Lazio og Umbria i sentrale deler av Italia den 6. april 2009. Jordskjelvet hadde en momentmagnitude på 6,3. Spesielt hardt rammet ble byen L'Aquila, og over 279 mennesker omkom.
Det store skjelvet fulgte etter en serie på om lag hundre småskjelv siden januar 2009, blant dem et på 4,0 den 30. mars.
Geologisk bakgrunn
Forkastningssonen som jordskjelvet skjedde i, går NV-SØ langs de 1200 km lange Appenninerfjellene. Roger Musson ved British Geological Survey i Edinburgh uttalte etter skjelvet at Apenninene i regionen ble ansett som et risikoområde for store jordskjelv. Skjelvet den 6. april var det tredje store skjelvet på bare tolv år i det samme geografiske området. I 1980 omkom 2570 mennesker og 8850 ble skadet av et voldsomt skjelv, mens i oktober 2002 omkom 30 mennesker.
Forvarsel
En italiensk forsker, Gioacchino Giuliani, gikk ut flere uker før jordskjelvet og uttalte at området rundt L'Aquila ville bli rammet av et større jordskjelv. Men myndighetene responderte med å true med å politianmelde han.
Hendelsesforløp
Flere etterskjelv rammet regionen senere. Den 7. april kom et jordskjelv med en styrke på mellom 5,5 og 5,7 på Richters skala, dette var lokalisert rett under byen L'Aquila. Natt til den 9. april kom det etterskjelv slik at bygninger raste sammen.
Torne lappmark
Torne Lappmark omfattet soknene Karesuando og Jukkasjärvi, det vil si nåværende Kiruna kommun i det nordligste Lappland på grensen mot Finland og Norge med Treriksrøysa lengst i nord.
Jordskjelvet i L’Aquila 2009
Mennesker
Minst 279 mennesker er bekreftet omkommet. Fler enn 1500 mennesker ble såret. 15 000 bygninger kollapset i L'Aquila og flere enn 100 000 mennesker er hjemløse. 50 000 av disse befant seg i L'Aquila.
Økonomi og infrastruktur
26 byer ble rammet av jordskjelvet. Så mange som 15 000 bygninger skal være rast sammen eller ødelagt, iflg uttalelser den 7. april. Landsbyer som Castelnuovo, Poggio Picenze, Torminparte, Fossa og Totani ble alle sammen hardt rammet, og Borgo di Castelnuovo og Villa Sant'Angelo ble tilnærmet komplett ødelagt. I Onna, en frazione under L'Aquila, skal så mange som rundt 50% av husene ha rast sammen, og de resterende være skadet på en eller annen måte. Italia varslet at landet kommer til å søke om økonomisk støtte fra EUs naturskadefond. Samtidig uttalte Cnr, det nasjonale forskningsinstituttet for byggeteknologi i L'Aquila, sier det vil kunne ta syv til åtte år å bygge opp igjen byen.
Statsminister Silvio Berlusconi meldte at regjeringen øremerket 30 millioner euro til oppbygging i katastrofeområdet i Abruzzo-regionen.
Kulturskatter
Mange kulturskatter ble skadet eller ødelagt i skjelvet. Mange gamle kirker og borger i og rundt byen L'Aquila kollapset på grunn av jordskjelvet, dette skjedde med deler av Santa Maria di Collemaggio, en av områdets mest kjente kirker, som ble bygget på 1200-tallet. Klokketårnet i renessansekirken San Bernardino falt sammen, og borgen som ble bygget på 1500-tallet, og som huser nasjonalmuseets avdeling i Abruzzo, ble også ødelagt av skjelvet.
Redningsarbeidet
Brann- og redningspersonell fra hele Italia deltok i redningsarbeidet i de rammede regionene, det samme gjaldt redningshunder. Over 4000 redningsarbeidere var i aksjon, og bidro til at flere hundre mennesker ble reddet ut av ruinene. Så mange som 50 000 frivillige fra ulike organisasjoner deltok også i arbeidet. Over 2000 provisoriske telt med kapasitet til å huse totalt 20 000 personer ble satt opp i L'Aquila-området, til bruk av de menneskene som hadde mistet husene sine, og ca. 4000 hotellsenger i området ble gjort tilgjengelig til samme bruk.
Personell og hunder fra norske NORSAR ble tilbudt til redningsarbeidet, men uten at det ble nødvendig. EU og land som Frankrike, Tyskland, Hellas, Israel og Russland tilbød alle raskt hjelp til de italienske myndighetene.
Rettssak
I 2012 ble seks forskere og en offentlig tjenestemann dømt til seks års fengsel for uaktsomt drap fordi de ga befolkningen uriktige beroligende meldinger før jordskjelvet. Lederen i Commissione Grandi Rischi i det italienske sivilforsvaret gikk av i protest mot dommen.
Roger Myerson
Roger Bruce Myerson (født 1951) er en amerikansk økonom som i 2007 ble tildelt Sveriges Riksbanks økonomipris sammen med Leonid Hurwicz‎ og Eric S. Maskin‎.
Meyerson, Hurwicz‎ og Maskin‎ ble tildelt Sveriges Riksbanks økonomipris på bakgrunn av å ha lagt grunnlaget for forståelsen for hvordan markeder fungerer. Deres markedsteori, satt fram av Leonid Hurwicz og videreutviklet av Maskin og Myerson, handler om hvordan man får så små økonomiske tap som mulig når man selger og kjøper på markedene.
Fylkesvei 4504
Fylkesvei 4504 går mellom Stronda og Gramstad i Sandnes kommune.
Roger Myerson
Meyerson har utgitt bøkene Game Theory: Analysis of Conflict, Harvard University Press (1991) og Probability Models for Economic Decisions, Duxbury Press (2005).
Fylkesvei 4504
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 338.
Pietro Mennea
Pietro Paolo Mennea (født 28. juni 1952 i Barletta, død 21. mars 2013 ) var en italiensk friidrettsutøver. I 17 år innehadde han verdensrekorden på 200 meter.
Mennea begynte den internasjonale karrieren da han var med på Italias bronselag på 4x100 meter stafett under EM 1971 i Helsingfors. Under OL 1972 i München tok han bronsemedaljen på 200 meter.
To år senere vant han gull på 200 meter under EM i Roma. I tillegg tok han sølv på både 100 meter og på kortstafetten. Etter å ha vært skadet deler av sesongen 1976, bestemte han seg for ikke å delta i OL. Etter innstendige oppfordringer valgte han likevel å delta. Resultatet ble fjerdeplass på 200 meter og 4 x 100 m stafett. Under EM 1978 i Praha tok han gull på både 100 og 200 meter.
I 1979 deltok Mennea i studentverdensmesterskapet i Mexico by. Vinnertiden på 19,72 var ny verdensrekord. Denne rekorden ble stående i hele 17 år, inntil Michael Johnson forbedret den under OL 1996 i Atlanta. Verdensrekordinnehaveren var blant favorittene til OL 1980 i Moskva, spesielt på grunn av USAs boikott. I finalen på 200 meter slo Mennea skotten Allan Wells med tre hundredels sekunder, og ble olympisk mester.
Etter OL-gullet la Mennea opp for å bruke mer tid på studier. Han gjorde imidlertid snart comeback, og tok bronse under VM 1983 i Helsingfors. Under OL 1984 i Los Angeles var Mennea den første idrettsutøveren som hadde deltatt i fire finaler på rad på 200 meter. Han kom på sjuendeplass.
Etter å ha lagt opp en gang til gjorde han nok et comeback: Under OL 1988 i Seoul ble han slått ut i forsøkene på 200 meter. Fra 1999 til 2004 var Pietro Mennea representant i Europaparlamentet.
Grethe Lein Lange
Grete Johanne Lein Lange (født 2. september 1926, død 29. august 2012) var en norsk tekstilkunstner. Hun laget store og små tepper i billedvev, i tillegg et stort antall kirketekstiler, messehakler, stolaer, antependier og prekestolkleder. Hun har nærmere 100 kirketekstiler i landets kirker.
Tre bilder i Oslo domkirke er vevd av Lange. Andre kirker som er utsmykket med hennes billedtepper og tekstiler er blant annet Hamar domkirke, Bodin kirke, Gamlebyen kirke, Lambertseter kirke og Tyssedal kirke. I 1986 leverte Lange en serie kirketekstiler for grønn kirkeårstid (prekestolklede, stola og messehagel) til Nidaros domkirke.
Tasta Idrettslag
Tasta Idrettslag (stiftet 1963) er et idrettslag fra bydelen Tasta i Stavanger. Klubben har rundt 400 medlemmer og har tilholdssted på Stemmen, Kalhammaren. Nye kunstgressbaner blir nå lagt på Stemmen og ved Tastahallen.
Fotball
Tastas seniorlag i fotball holder per 2011 til i 4. divisjon.
Aryabhata
Astronomi
Aryabhatiya inneholder en teori, der Jorden kretser rundt sin egen akse og han bestemte korrekt jordens aksielle rotasjon. Muligens inspirert av Yajnavalkya la han også frem en heliosentrisk gravitasjonsteori, nesten 1,000 år før Kopernikus. Aryabhata sluttet seg til at planetbanene var elliptiske og kom med en gyldig forklaring på sol- og måneformørkelser. Hans teori om relativ bevegelse antedaterte Einsteins med 1,400 år.
Matematikk
Arybhatas studier i algebra og trigonometri, som la grunnlaget for derivasjon og integrasjon, påvirket europeiske matematikere 1,000 år senere, da hans tekster ble oversatt til europeiske språk fra 700-tallets arabiske oversetninger av sanskritoriginalen. Han beregnet verdien av pi til 3,1416, men han gjorde også feilaktige beregninger av tetraeder og kulens volum. Aryabhatas fremstillng av å fra ut kvadratroten og kubikkroten forutsetter at dagens tallsystem benyttes.
Den nærmeste som kom til å følge sporene til Aryabhata var Brahmagupta.
Jeppo
Jeppo (finsk: Jepua) er en tidligere kommune i landskapet Österbotten i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1973. Jeppo var en tospråklig kommune med svensk som majoritetsspråk (86 % svensktalende i 1960).
Kommunene Jeppo, Munsala og Nykarleby landkommune ble slått sammen med bykommunen Nykarleby i 1975.
Torbjørn Almlid
Torbjørn Almlid (født 31. mai 1950 i Beitstad i Nord-Trøndelag) er en norsk bedriftsleder, forsker og tidligere politiker (Sp).
Han er utdannet veterinær og har en doktorgrad innen sykdomsgenetikk. Han begynte som forsker ved Norsvin i 1981 og arbeidet primært med forskning frem til 1989, da han ble administrerende direktør i Norsvin. I 1998 gikk han over til stillingen som administrerende direktør i stiftelsen BioInn. Han har senere vært administrerende direktør ved Feiringklinikken 1999–2002, viseadministrerende direktør i Helse Øst 2002–2003, administrerende direktør i Sykehuset Innlandet 2003–2009 og administrerende direktør i Norsk Tipping 2009–2016. Han gikk deretter over i en stilling som spesialrådgiver i Norsk Tipping inntil han avgikk med pensjon våren 2017.
Almlid var Senterpartiets 1. vararepresentant til Stortinget fra Hedmark 1989–1993, og møtte på Stortinget i til sammen 79 dager. Han brøt noe senere med partiet.
Torbjørn Almlid er bror av Senterparti-politiker Kolbjørn Almlid og onkel til NHOs administrerende direktør Ole Erik Almlid.
Pure Pwnage
Pure Pwnage er en kanadisk webserie om en profesjonell gamer. Filmet som en fiktiv dokumentar handler serien om hovedpersonen Jeremy, som bruker hele dagen sin på å spille videospill. Broren hans Kyle filmer og redigerer showet. Episodene kan lastes ned gratis på hjemmesiden deres. I tillegg har fans tekstet episodene på ulike språk, også norsk. Sesongavslutningen ble lagt ut på Internett 6. november 2006. Dette var den 12. episoden. Sesong 2 startet 14. april 2007. TV serien, sesong 1 startet 12. mars 2010.
Etter over et år uten noen oppdateringer om flere episoder og det ble sagt av ROFLMAO Productions at web-serien var stoppet, ble det sluppet en video på YouTube med tittelen "010100100100010101010100010101010101001001001110" som betyr "Return" på binærkode. Dette skulle vise seg å være sant, for bare få dager senere opprettet ROFLMAO Productions en donerings-kampanje som samlet inn målet på $75,000 dollar på litt over 24 timer. Kampanjen er satt i gang for å finansiere deres neste prosjekt "Pure Pwnage: Teh Movie". En spillefilm basert på web-serien "Pure Pwnage".
Episoder
Episodene har på blitt lengre for nesten hver episode. Mens første episode kun varer i 11 minutter og 36 sekunder, er episode 12 lengre enn en vanlig TV-episode (ca. 44min) med 46 minutter og 8 sekunder. Showet har også forandret seg i løpet av den første sesongen. Mens de første tre episodene kun hadde Kyles kameravinkel har det etterhvert utviklet seg et eget historiemodus hvor det hender at Kyle også deltar, men stort sett alltid gjemt bak kameraet. Da showet ble en stor nettsuksess med over 1 million nedlastinger per episode etter de første 24 timene etter de ble utgitt ble Pure Pwnage tilbudt en kontrakt av Showcase, en canadisk TV-produsent. Hele første sesong ble sent, men de fikk aldri kontrakt til oppfølgingsesong fordi seertallene ikke ble høye nok.
Øyberget kraftverk
Øyberget kraftverk ligger i Skjåk kommune i Innlandet fylke. Kraftverket er en del av Øvre Otta-utbyggingen.
Kraftverket ble satt i drift i 2005, og utnytter fallet på 150 meter fra Heggebottvatnet til nedstrøms Dønfossen.
Tilsiget er på 1 087 millioner m³ og nedslagsfeltet er på 938 km². Magasinkapasiteten er på 236 millioner m³.
Det er installert tre francisturbiner på tilsammen 99,5 MW. Generatorene er på hhv 10, 31, og 70 MVA.
Normal årsproduksjon er på ca. 380 GWh.
Kraftverket eies av Øvre Otta DA og driftes av Eidsiva vannkraft.
Manaus
I midten av 1960-årene etablerte militærjuntaen en frihandelssone i byen. Mange produksjonsbedrifter etablerte fabrikker og det jobber i dag om lag 125 000 personer (2006) i denne sonen. Mangelen på gode veier gjør at mesteparten av produktene fraktes ut på båt eller med fly. Denne sonen har ført til en ny vekst for Manaus, fra midten av 1980-årene og frem til midten av 2000-årene økte byens befolkning fra om lag 200 000 og opp til om lag 1,5 millioner.
I 2011 ble brua Ponte Rio Negro åpnet. Den krysser over Rio Negro til byen Iranduba på sørsida av elva.
Jamshoro kraftverk
Jamshoro kraftverk  er et kombinert gasskraftverk og oljekraftverk i Pakistan. Det har en installert produksjonskapasitet på 850 MW fordelt på fire blokker, én på 250 MW og tre på 200 MW. Anlegget stod ferdig i 1987. Brenselkilden er olje og naturgass.
Derek Parra
Derek Parra (født 15. mars 1970) er en amerikansk skøyteløper fra San Bernardino, California, som vant to medaljer under OL i 2002 i Salt Lake City i Utah.
Parra har tidligere vært verdensmester på inlineskøyter, men gikk over til hurtigløp på is fordi det var hans eneste mulighet til å delta i olympiske leker.
Under OL 2002 tok han gullmedaljen og satte ny verdensrekord på 1500 meter. Før dette hadde han tatt en overraskende sølvmedalje på 5000 meter. Han gikk under gjeldende verdensrekord i løpet sitt, men den ble senere slått av gullvinneren Jochem Uytdehaage fra Nederland. En måned etter OL kom Parra på tredjeplass i allround-VM.
Baltere
Baltere eller baltiske folk (litauisk: baltai, ẑemaitisk: baltā; latvisk: balti; lettgallisk: bolti) er et folk som snakker et av de baltiske språk, som er en gren av de indoeuropeiske språk. De nedstammer fra en gruppe av indoeuropeiske stammer, som slo seg ned i området mellom Wisła, øvre Daugava og Dnepr ved Østersjøens (latin: balticum) sørøstlige bredde. I dag bor balterne i to selvstendige stater, Latvia og Litauen, den russiske enklaven Kaliningrad, og små områder i Russland, Polen og Hviterussland.
Etymologi
Adam av Bremen anvendte på 1000-tallet som den første uttrykket Mare Balticum i moderne forstand som betegnelse for Østersjøen. Selv om han må ha vært kjent med det gamle navnet, Balcia, som er navnet på en legendarisk øy i Østersjøen, og selv om han kan ha vært klar over de baltiske ord med stammen balt-, «hvitt» , som «sumpen», rapporterte han at han fulgte den lokale anvendelse av balticus for «belte» ettersom havet strekker seg mot øst «i Modum baltei» («på samme måte som et belte»). Dette er den første henvisning til «Det baltiske hav, en dagsreise fra Hamburg».
På de germanske språk, herunder også på norsk, ble betegnelsen Østersjøen (på de forskjellige språk) foretrukket fram til omkring 1600 da «det baltiske hav» vant mere innpass. Omkring 1840 anvendte den tyske adel i guvernementet Livland betegnelsen «baltere» om seg selv, og således ekskluderte de latviske og estiske lavere samfunnsklasser. De tyske adelige talte en særskilt tysk dialekt, baltisk-tysk, som i alle praktiske henseende ble betraktet som et baltisk språk fram til 1919. Skandinaver begynte å bosette seg i de vestlige baltiske landene i Litauen og Latvia i løpet av vendeltiden (midtre del av yngre jernalder i svensk historieforståelse) og med unntak av mindre oppbrudd, fortsatte deres tilstedeværelse i de baltiske land gjennom det meste av vikingtiden.
I 1845 foreslo den tyske filologen Georg Nesselmann en særskilt språkgruppe for latvisk og litauisk, som han betegnet som «baltiske språk»
Forslaget fikk en del tilslutning blant lingvister, men ble først generelt akseptert etter den første verdenskrig og opprettelsen av de baltiske statene som en del av krigsoppgjøret i 1919. Etterhånden ble finsk-ugriske språk og estisk utelukket fra baltisk i lingvistisk betydning, men gammelprøyssisk, som lenge ble betraktet som nært beslektet med litauisk og latvisk, ble lagt til gruppen av baltiske språk. I geopolitisk betydning betraktes Estland dog fortsatt som et baltisk land, men Finland ble fjernet fra denne definisjonen etter den andre verdenskrig.
Yumen-demningen
Yumen-demningen er en demning med vannkraftverk i Henan-provinsen i det sentrale Kina, anlagt i elva Luo He, en sideelv til Huang He. Effekten er ca 200 MW.
Baltere
Opprinnelse
Baltere eller baltiske folk, definert som talere av et av de baltiske språkene, en gren av den indoeuropeiske språkfamilien, nedstammer fra en gruppe indoeuropeiske stammer som bosatte seg i området mellom nedre Wisła (den lengste og største elven i dagens Polen) og de sørøstlige breddene av Østersjøen og øvre Daugava (en elv som renner gjennom dagens Russland, Hviterussland og Latvia) og Dnepr (en elv som renner gjennom dagens Russland, Hviterussland og Ukraina før den munner ut i Svartehavet). På grunn av de tusener av innsjøer og myrlendte strekninger i dette området, har det bidratt til balternes geografiske avsondring og isolasjon, og av den grunn har de baltiske språkene beholdt en rekke konservative eller arkaiske trekk.
Kanskje i tiden rundt 3500–2500 f.Kr. var det en større folkeforflytning av steinalderfolk tilknyttet stridsøkskulturen, en felleseuropeiske migrasjon fra stepperegionen i hva som er dagens sørlige Russland. De kom fra sørøst og spredte seg gradvis over hele østlige og sentrale Europa, og nådde også inn i sørlige Skandinavia, inkludert sørlige Finland. Denne steinalderkulturen er assosiert med en blanding av folk som snakket urgermansk og urbaltoslavisk. Det er antatt at disse folkene var de indoeuropeiske forfedrene til mange europeere, inkludert baltere. Allerede eksisterende, stedegne folkegrupper ble assimilert i stridsøkskulturen, som narvakulturen og nemankulturen. Det var folkegrupper som hadde en pastoral økonomi basert hovedsakelig på krøtter og tidvis kultivering av korn. De brukte hester og hadde vogner trukket av okser. Over tid dannet disse folkene og kulturen de baltiske folkene og de spredte seg eller influerte området fra Østersjøen i vest til rundt elva Volga i øst.
Yumen-demningen
Demningen er en betong gravitasjonsdam med buedam, av typen RCC. Dammen er 62 meter høy og 244 meter lang. Den brukes også til flomkontroll og til å forbedre seilingsforholdene for båter på elva.
Baltere
Opprinnelse
Forskning med det mål å plassere stedsnavn og særlig navn på elver er et forsøk på å knytte språk til tid. Antagelsen er at navn på elver er alltid gamle og således sjelden endres ved tilstrømning av folkevandring eller kulturinnflytelse. Etymologiske undersøkelser av østeuropeiske navn på elver hevder å identifisere i bestemte regioner navn av særskilt baltisk opphav, således antyde tilstedeværelse av baltiskspråklige folk i området i forhistorisk tid. Resultatene av en slik forskning er dog tvetydig. Marija Gimbutas sammenfattet og syntetisert disse studiene i boken The Balts (1963) i den hensikt å stedfeste en sannsynlig urbaltisk opprinnelse eller «hjemland». Dets grenser tilnærmet: fra en linje ved Pommern (et historisk landskap ved utløpet av Oder langs Østersjøen) østover for omfatte dagens områder som omfattet byer som Berlin, Warszawa, Kiev, og Kursk, nordover gjennom Moskva til elven Berzha, vestover i en uregelmessig linje til kysten av Rigabukten, nord for byen Riga.
Slavere og baltere er antatt å ha hatt en noenlunde felles opprinnelse, og at deres språk, urbaltoslavisk, ble delt i egne dialekter eller språk en gang rundt 1400 f.Kr., men hadde et fellesskap lenge nok til å etterlate baltiske elvenavn i et stort område, før den baltiske grenen bevegde seg nordover langs elvene Volga og Oka, danne fatjanovokulturen (3200 f.Kr.–2300 f.Kr.), som er den østlige utvidelsen av stridsøkskulturen, før de til sist bevegde seg mot kysten av Østersjøen hvor litauisk, latvisk og det nå utdødde språket gammelprøyssisk utviklet seg. Baltisk navn på elver er spredt over et område langt større enn hva litauisk og latvisk språk i dag dekker. Dette området var den gang dekket av tett skog, lite egnet for landbruk, og kun tynt bosatt. Slaviske folk som ble boende igjen og drev landbruk langs elvene, synes å hatt et relativt lite område hvor urslavisk utviklet seg og derfra forflyttet seg i alle retninger i tidlig middelalder i stort antall. Etter hvert som begge folk presset seg mot Østersjøen, bevegde de seg inn i områder hvor tidligere indoeuropeere hadde forflyttet seg før dem. Små eksisterende befolkningsgrupper i nordlige Europa ble assimilert kulturelt og språklig av nye ankommende grupper med andre indoeuropeiske språk.