cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adam Taubitz
Taubitz var alltid veldig interessert i mange forskjellige stiler av musikk, og jazz var hans største lidenskap. Han lærte seg etter hvert å spille trompet og spiller jazz. I 1999 grunnla han The Berlin Philharmonic Jazz Group. Med denne gruppen spilte – og han gjør det fortsatt – som solist på trompet og fiolin i Europa og Østen. Han er også medlem av Absolute Ensemble New York City (leder Kristjan Järvi) og førstefiolin av Aura Quartett Basel, som turnerte Indonesia i 2011.
Vivien Schweitzer av The New York Times beskrev hans fiolinspill som "energisk" med "Midtøsten påvirkninger".
Han bor for tiden som frilansmusiker i Sveits.
Det store trekket
Det store trekket (afrikaans: die Groot Trek; engelsk: the Great Trek), var en østlig og nordøstlig migrasjon i 1830– og 1840-årene i delen av afrikanderne, kjent som boere (nederlandsk/afrikaans for «bønder»), som stammet fra nybyggere fra det vestlige fastlandet i Europa, mest kjent fra De forente Nederlandene.
Historie
Historikere har identifisert flere faktorer som bidro til migrasjonen til de anslåtte 12 000 voortrekkerne til de fremtidige regionene Natal, Oranjefristaten og Transvaal. Den primære motivasjonen inkluderte misnøye med det nylig innførte britiske styret, deres anglifiseringspolitikk, begrensende lover på slaveri og til slutt avskaffelsen, ordninger for å kompensere tidligere slaveeiere og den oppfattede likegyldigheten til britiske myndigheter ovenfor grensekonflikter langs Kappkoloniens østlige grense. At «Ordinance 50» (1828) som garanterte likeverdige rettigheter til alle «frie fargede personer», og forbud på inhuman behandling av arbeidere, fremmet boermigrasjonene er dokumentert av tallrike samtidige kilder. Andre forskere påpeker at de fleste trekboerne ikke eide slaver i motsetning til Kappnederlenderne som ikke migrerte fra det vestlige Kapp. De tre republikkene som ble grunnlagt av voortrekkerne forbød slaveri selv, men tok vare på etnisk ulikhet i deres konstitusjoner. Til tross for Ordinance 50, bestod etnisk ulikhet også i andre britiske kolonier i det sørlige Afrika.
Natalkonfliktene
Under det store trekket havnet voortrekkerne i konflikt med zuluene i Natal. Zuluene satte i gang fiendtligheter i stor skala etter at en delegasjon under treklederen Piet Retief ble massakrert av deres høvding, Dingane, den 6. februar 1838. Det eksisterer forskjellige tolkninger av hva som egentlig skjedde, siden bare misjonæren Francis Owens nedskrevne øyenvitneberetning overlevde. Retiefs nedskrevne anmodning om land inneholdt skjulte trusler ved å henvise til voortrekkernes beseiring av innfødte grupper som de traff på deres reise. Voortrekkerne krevde en nedskrevet kontrakt som garanterte privat eierskap som var uforenelig med de smatidige zuluenes muntlige kultur som krevde at en høvding bare midlertidig kunne leie ut land som var felleseie.
De fleste versjonene er enige om at det følgende skjedde. Dinganes myndighet strakte seg over noe av landet som boerne ønsket å slå seg ned på. Som en forutsetning for å innfri voortrekkernes ønske, krevde Dingane at voortrekkerne returnerte noe kveg som ble stjålet av Sekonyela, en rivaliserende høvding. Dingane inviterte så Retief til sin bolig ved uMgungundlovu for å fullføre avtalen. Han hadde enten planlagt massakren på forhånd eller bestemte seg etter at Retief og hans menn ankom. Kanskje provoserte en Retiefs menns tidligere demonstrasjon fra hesteryggen frem massakren. Dinganes kjente instruksjon til sine krigere «Bulalani abathakathi!» (zulu: «drep trollmennene») viste at han kan ha trodd at boerne hadde onde overnaturlige krefter. Etter at Retiefs delegasjon ble myrdet, angrep zuluenes impier («bataljoner») umiddelbart boernes leirer ved Drakensberg i det som senere ble kalt Blaauwkrans og Weenen. I motsetning til tidligere konflikter med xhosaene, drepte xuluene kvinner og barn sammen med menn i disse angrepene, halve den natalske kontingenten av voortrekkere omkom.
6. april 1838 hevnet voortrekkerne seg med et hevnangrep bestående av 347 menn mot zuluene. Boerne var støttet av nyankomne fra Oranjefristaten. De ble beseiret av rundt 7000 krigere i slaget ved Italeni sørvest for uMgungundlovu. Afrikandernes velkjente motvilje mot å underlegge seg en annens lederskap som senere forhindret suksess i boerkrigene, var hovedgrunnen for at de ikke lyktes.
En styrke på 470 menn under Andries Wilhelmus Jacobus Pretorius konfronterte den 16. desember 1838 rundt 10 000 zuluer i forberedte stillinger. Boerne skal kun ha fått tre skadede uten omkomne, mens blodet fra de 3000 drepte zuluene gjorde elva rød av blod. Konflikten ble senere kjent som slaget ved Blood River. Boernes kanoner gav dem en opplagt teknologisk fordel over zuluenes tradisjonelle våpen av korte stikkespyd, slagkjepper og skjold av kuskinn. Boerne tilegnet sin seier til et løfte de gjorde til Gud før slaget: Dersom de seiret, ville de og deres fremtidige generasjoner minnes dagen som en helligdag. Derfor ble 16. desember feiret av boerne som offentlig helligdag, først kalt «Dinganes dag», senere forandret til løftenes dag. Den er fremdeles en offentlig fridag, men navnet ble endret til forsoningsdagen av ANC–regjeringen etter apartheid for å fremme forsoning mellom alle sørafrikanere.
Etter nederlaget til zulustyrkene og etter at avtalen mellom Dingane og Retief ble hentet fra Retiefs skjelett, proklamerte voortrekkerne Republikken Natal. Denne boerstaten ble annektert av britiske styrker i 1843. På grunn av at det britiske styret returnerte, flyttet fokuset fra å okkupere land i Natal, øst for Drakensberg–fjellene, til vest for dem og på høysletta i Transvaal og Oranjefristaten som var tynt befolket på grunn av ødeleggelsene i Mfecane.
Rhinotragini
Rhinotragini er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Små til middelsstore, slanke, mer eller mindre rød- eller gulaktige trebukker. De kan også være svarte eller metallisk fargede. Disse artene har forholdsvis tynt og mykt hudpanser, oversiden er uten påfallende hår. En del arter har forkortede dekkvinger som ikke dekker bakkroppen eller flygevingene. Antennene er kortere enn kroppen, ofte litt tykkere mot spissen. Hodet har vanligvis en påfallende "snute" foran fasettøynene. Pronotum er mer eller mindre tønneformet, uten pigger på sidene. Dekkvingene har stumpvinklede til helt avrundede "skuldre" og er vanligvis noe tilsmalnende bakover, uten punktrader eller lengderibber. Beina er middels lange med tydelig klubbeformede lår og tynne legger.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika. Én enkelt art går nord til det sørvestlige USA.
Systematisk inndeling
Slektslisten følger.
Myrgulvinge
Myrgulvinge (Colias palaeno) er en dagaktiv sommerfugl i gruppen hvitvinger. Den er tilknyttet et liv i myrområder og larvene lever på blokkebær.
Utseende
Kjønnene er ganske like. Vingeoversiden har lys hvit grunnfarge hos hunnen, men er skarpere sitrongul hos hannen. Langs vingeranden, et fint orange-rødlig tynt bånd eller kant (frynser). Innenfor et mørkere brun svart felt som sprer seg over hele vingespissen. Framvingens diskalflekk er mørk og liten.
Vingespennet er mellom 44 og 54 millimeter.
Kroppen har et ytre skjelett (hudplater) som holder de bløte indre organer på plass. Det ytre hudskjelettet er bygd opp for det meste av kitin. Brystet og bakkroppen er mørkt og har lyse hår.
Sommerfuglene skiller seg fra de fleste andre insektene ved at munnen ikke har kjever og lepper, men en lang sugesnabel (proboscis) mellom palpene. Den er rullet opp i en spiral, mellom palpene, under hodet, når den ikke er i bruk. Fasettøynene er mørke. Antennene sitter over og helt inntil fasettøynene. Antennene er trådformet og består av sylindriske ganske like ledd. Antenneklubben er flat eller skålformet slik som hos alle dagsommerfuglene. På beina finnes også sanseorgan som gir informasjon om hva sommerfuglen sitter på. Hunner bruker disse sansene for å finne riktig næringsplante, hvor den kan legge sine egg.
Indre organer
Bakkroppens indre organer består av fordøyelsesorganer, forplantningsorganer og åndedrett. Åndedrettet hos sommerfugler foregår ikke ved lunger, men ved at luft hentes inn og ut av kroppen gjennom små hull i hudskjelettet (spirakler). I kroppen er det et svært finmasket system av trakéer som leder oksygenet til kroppens vitale deler. En blodvæske som sirkulerer i kroppen, pumpes rundt av et avlangt rørformet hjerte. Brystpartiet består for det meste av vingenes muskulatur. Sanseorganer, for syn, smak og lukt er stort sett plassert i hodet. Nervesystemet består av en bukmarg med to nervestrenger og én nerveknute (ganglion) i hvert kroppssegment. Den første nerveknuten, som ligger foran munnåpningen, er spesielt stor og omtales som hjerne.
Egg og larver
Egget til å begynne med gult, men skifter farge til dypt rødt etter en tid. Det er rundt og kjegleformet med mange lengderibber.
Larven har generelt tykk hud og er ganske hardføre. Larven er grønnlig med små svarte prikker og gul lengdestripe. Bak hodet, på bryststykket, som består av tre ledd, er det tre par bein. Lengre bak har larvene noen bukføtter, som ikke er egentlige bein, men utvekster larven kan bruke til å holde seg fast. Lengst bak har den en analfot.
Larvens hode består av en hard hodekapsel med noen punktøyne. Under øynene er det noen små antenner larven bruker til å finne riktig føde. Larvens bakkropp består nesten bare av fordøyelsessystemet. Dette er ganske kort og mye av maten larven spiser passerer før all næringen er tatt opp. Avføringen kommer ut som små kuler helt bakerst på kroppen. Larvene ånder gjennom åpninger i hudskjelettet (spirakler), langs kroppens sider.
Puppen
Puppen er plassert stående eller oppreist, og er festet i anal-enden mot underlaget. Den holdes oppe ved et magebelte av spinntråder. Den har én spiss i hodeenden, ikke to som hos svalestjerter.
Levevis
Myrgulvinge foretrekker næringsfattige lokaliteter, og finnes gjerne på myrer, lyngheier, veiskråninger og lignende. Den finnes helt opp til tregrensen.
Flygetiden er fra midten av juni til midten av juli.
Om natten og i overskyet vær hviler sommerfuglen. Vingene holdes sammenlagt opp og ut fra kroppen, noe som gir sommerfuglen en viss kamuflasje og beskyttelse. De voksne lever av nektar de suger opp fra blomstene på ulike planter (urter). Sugesnabelen, på hodets underside, gir sommerfuglen mulighet til å nå inn i dype blomster for å suge til seg nektar. Sugesnabelen gjør at sommerfugler er avhengig av flytende føde.
Forplantning
Paringen skjer ved sammenkobling mellom de to kjønnene. Under paring utskiller hannene en duft fra små duftskjell på vingene, dette kan være med å gjøre hunnen mer villig til å pares. Om et par forstyrres under paring, flyr vanligvis hannen, mens hunnen blir hengende passivt. Hunner som har paret seg inntar ofte en spesiell stilling, hvor vingene holdes noe flat og utbredt, mens bakkroppen løftes opp.
Larvene
Larven er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Den lever som planteeter på blokkebær (Vaccinium uliginosum).
Larvens kroppstemperatur er mellom 35 og 38 grader C°. Ved lavere temperatur blir larven inaktiv. Derfor krever larver hos dagsommerfugler gjerne sollys for å være aktive. Om det blir for varmt regulerer larven temperaturen ved å oppsøke skygge. Overvintringen skjer som larve.
Puppen
Myrgulvinge tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadium, en hvileperiode, der sommerfuglens indre og ytre organer endres. Larvens bøyelige og myke kropp omdannes til en puppe med hardt skall. Når skallet er hardt begynner omdanningen fra larve til den voksne (imago) sommerfuglen. De indre organer brytes i varierende grad ned til en cellemasse. En omorganisering skjer og dyret bygges opp igjen. Puppeperioden varierer etter temperaturen, vanligvis mellom to til fire uker.
Maren Eikli Hiorth
Maren Eikli Hiorth (født 1992) er en norsk skuespiller, regissør, låtskriver og drama- og teaterpedagog fra Oslo.
Hun er utdannet fra Hartvig Nissen ved dramalinjen, Høgskolen i Oslo og Akershus med fordypning i regi, og Kunsthøgskolen i Oslo ved PPU (praktisk-pedagogisk utdanning i teater).
Maren har blant annet spilt hovedrollen Lise i den prisbelønnede kortfilmen Mens du står utenfor (2001) av Nina Grünfeld, birollen Valborg i filmene Olsenbanden jr. på Cirkus (2005) og Olsenbanden jr. Sølvgruvens hemmelighet (2006) av Nordisk film, og hovedrollen Sara i kortfilmen EXIT (2016) av Kristina Davernois.
Hun har også spilt birollen Valborg i familiemusikalen Olsenbanden jr. på Cirkus (2004) på Oslo nye teater, og hovedrollen Senja i teaterforestillingen Den jeg var i morgen (2016) av Øyteateret.
Harahorn
Harahorn er et fjell i Hemsedal kommune i Viken. Det har en høyde på 1,581 moh.
Maren Eikli Hiorth
På TV har hun vært skuespiller i programmene Fritt Fram, UHU, Sommermorgen og Amigo av NRK, og spilt birollen Caroline i serien Match (2017), også av NRK.
Harahorn
Harahorn er et kjent norsk ginprodukt (www.harahorngin.no)
Harahorn er et fabeldyr bestående av en hare med horn (Fabelvesen)
Maren Eikli Hiorth
Som regissør har hun vært regiassistent i teaterforestillingen «Maria Mortem» av Maridalsspillet.
Som drama- og teaterpedagog jobber hun på Minkens Barne- og Ungdomsteater, Bærum Teaterskole og Høvik barne- og ungdomsteater som ligger i Lier.
Hippocampus
Hippocampus har en høy energiomsetting. Ved svikt i oksygentilførsel til hjernen (anoksi eller hypoksi) kan hippocampus ta skade før andre deler av hjernen. Ved hjertestans og nærdrukning ser man derfor ofte at hukommelsesproblemer kan prege symptombildet, mens andre kognitive funksjoner er relativt bedre bevart.
Rabbiner
En rabbiner er en skriftlærd person innen jødedommen, og ofte religiøst overhode i en jødisk menighet. Rabbinere tiltales oftest med enten rabbi (via gresk fra hebraisk 'min mester') rebbi, rav eller ḥakhám. Tittelen rabbi blir tildelt den som har vist inngående kjennskap til jødisk, religiøs lov (halakha).
En rabbiners oppgaver og rolle utviklet seg i Fariseer- og Talmud-perioden, en tid da de lærde kodifiserte jødedommens skriftlige og muntlige lover. Den første som ble tildelt tittelen som rabbiner i Mishna, var Yohanan Ben Zakkai, en skriftlærd som var aktiv i første halvdel av det første århundret. I de siste århundrene har pliktene til en rabbiner gjort ham mer innflytelsesrik. Rollen likner på presterollen i kristendommen, men rabbineren er ikke en prest som formidler budskap mellom Gud og mennesker, og han har tradisjonelt heller ingen spesielle oppgaver i utøvelsen av gudstjenesten i synagogen. En annen viktig forskjell er at sentrale religiøse handlinger som vielser, navngivning og ledelse av gudstjenester ikke er forbeholdt rabbineren.
Innenfor de ulike jødiske trossamfunn er det forskjellige krav til rabbinsk ordinasjon, og forskjeller i mening om hvem som er å bli anerkjent som en rabbiner. I ortodoks jødedom kan ikke kvinner bli rabbinere, mens i andre bevegelser har de valgt å tillate dette av Halahaiske grunner (konservativ jødedom) og av etiske grunner (Reform og rekonstruert jødedom).
Den formelle prestestatusen ligger i jødedommen på kohenene, altså de som kan spore sin familie tilbake til Aron på ren farsside. Kohenene har ansvaret for visse religiøse handlinger, slik som nesiat kappajim (resitasjon av den aronittiske velsignelse over menigheten). Navnet deres finnes i mange ulike former som etternavn: Cohen (som hos Leonard Cohen), Kohn, Kahin, osv.
Utenfor jødedommen brukes tittelen også om prester eller forstandere i noen unitariske kirkesamfunn, særlig de som er inspirert av sabbatarianismen og forholder seg til en judaisert kristendom.
Historisk bakgrunn
Middelalderen
I middelalderen begynte utdannelsen til rabbinere i de tradisjonelle jeshivaene. Utdannelsen tok mange år og studiene fortsatte ofte livet ut. På denne tiden var hovedfokuset i eksaminasjonen i Talmud. En rabbiner hadde mange forskjellige oppgaver og kunne til tider være både jurist og dommer, religiøs lærer og ansvarlig for inspeksjon av religiøse institusjoner. Ofte var han i tillegg veileder for medlemmene av menigheten, og hjalp til med spørsmål knyttet til jødedom og ofte kosher.
Det ble også forventet at rabbinere skulle være gode eksempler for andre jøder, ved for eksempel å gifte seg og ha et vanlig familieliv. Rabbinere hadde ofte vanlige yrker på siden, og først på 1500-tallet ble jobben som rabbiner et lønnet fulltidsyrke.
Nyere tider Da opplysningstiden kom til Europa på 1700-tallet, ble jøder mer integrert i samfunnet og rabbinere mistet mange av sine roller. Nå kunne jøder bruke sekulære domstoler, og flere nye retninger oppstod innenfor jødedommen. Den tradisjonelle rabbinerutdannelsen hvor man studerte Talmud, var ikke lenger nok.
Som et resultat av dette, ble det opprettet jødiske høyskoler på 1800-tallet i Vest-Europa og i USA hvor jødedommen ble studert i forhold til den moderne vitenskapens metoder.
Moderne rabbinere I dagens samfunn, oftest i disaporaen, har rollen til rabbinere hatt stor endring. Idag betraktes ofte en rabbiner som en spirituell leder for en menighet og har oppgaver som psykolog eller ungdomsleder. En rabbiner kan enten utdanne seg ved en tradisjonell Jeshive, eller ved religiøse høyskoler og universiteter.
En rabbiner må fortsatt ha spesiell kjennskap til Talmud og jødiske tradisjoner, men også holde seg oppdatert på den moderne verden sånn som likestilling og moderne teknologi. Rabbinere kan være fra forskjellige retninger og se på ting annerledes, og ofte komme frem til svært forskjellige avgjørelser.
Gianni Lonzi
Gianni Lonzi (født 4. august 1938 i Firenze) var en italiensk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1960 i Roma, 1964 i Tokyo og 1968 i Mexico by. Lonzi ble olympisk mester i vannpolo under Sommer-OL 1960 i Roma. Han var med på det italienske laget som vant vannpoloturneringen foran Sovjetunionen og Ungarn. Italias resultat i finalerunden, som besto av fire lag, var de beseiret Sovjetunionen med 2-0 og Jugoslavia med 2-1 og de spilte uavgjort 3-3 mot Ungarn. Lonzi spilte fem kamper i OL-turneringen.
Under sommer-OL 1964 i Tokyo, da Italia kom på fjerdeplass, spilte han seks kamper og 1968 i Mexico by spilte Lonzi alle ni kampene for Italia som ble nummer fire i vannpoloturneringen.
Zurab Noghaideli
Zurab Noghaideli (georgisk: ზურაბ ნოღაიდელი) (født 22. oktober 1964 i Kobuleti i Ajaria i Georgia i Sovjetunionen) var fra februar 2005 til november 2007 statsminister i Georgia. Han representerer partiet Nasjonalbevegelsen–Demokrater. Han er utdanna ved Statsuniversitetet i Moskva, og ble graduert med diplom i fysikk i 1988.
MVRDV
MVRDV er et arkitektfirma basert i Rotterdam, Nederland. Navnet er et akronym for grunnleggerne Winy Maas, Jacob van Rijs og Nathalie de Vries. De har designet det ene DNB-bygget som er en del av Barcode-området i Bjørvika i Oslo.
18. serierunde i Eliteserien 2021
18. serierunde i Eliteserien i fotball for menn 2021 startet lørdag 11. september og avsluttet søndag 12. september.
Cracked.com
Cracked.com er en nettside som var en del av det amerikanske humortidsskriftet Crackeds varemerke. Nettsiden ble grunnlagt i 2005 av Jack O'Brien. Cracked-tidsskriftet sluttet å bli gitt ut i 2007, men nettsiden fortsatte å fungere etter det.
Lophorrhina rondoensis
Lophorrhina rondoensis er en bille som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utbredelse
Arten er kjent fra Tanzania.
Sangen om Bernadette (film)
Sangen om Bernadette (originaltittel: The Song of Bernadette) er en amerikansk spillefilm fra 1943 regissert av Henry King etter Franz Werfels roman av samme tittel. Filmen er et biografisk drama og omhandler livet til den franske kvinnen Bernadette Soubirous som ble kanonisert av pave Pius XI i 1933. Den ble belønnet med fire Oscar-priser, hvorav en gikk til Jennifer Jones for beste kvinnelige hovedrolle.
Handlingsreferat
Fjorten år gamle Bernadette Soubirous lever i fattigdom sammen med familien sin i Lourdes. Ved en katolsk skole blir Bernadette kjeftet på av en lærer Vauzou, fordi Bernadette har problemer med å gjennomføre studiene på grunn av astma. Senere den ettermiddagen møter hun søsteren Marie og venninnen Jeanne utenfor byen, blir Bernadette blir etterlatt når vennene advarer henne om å ikke vasse over en kald elv av frykt for at hun kommer til å bli syk. Bernadette distraheres av en merkelig bris, og en forandring i lyset. Hun ser en vakker kvinne kledd i hvitt, som holder en rosenkrans. Marie forteller imidlertid moren sin om denne opplevelsen når de kommer hjem, og historien sprer seg snart over hele Lourdes.
Mange, inkludert Bernadettes tante Bernarde, er overbevist om hennes oppriktighet. Men foreldrene tror ikke på dette. Bernadette får problemer med folk fra kirken, inkludert abbed Dominique Peyramale. Men Bernadette står fast ved tilsynelatende utrolige historien, selv om mange andre er skeptiske. Hun fortsetter å gå tilbake til området. Hun møter latterliggjøring fra resten av samfunnet, fordi den ukjente kvinnen ber henne drikke fra, og vaske seg, ved en vannkilde som ennå ikke eksisterer. Men Bernadette graver et hull i bakken, og bruker våt sand og gjørme. Vann begynner senere å strømme frem, og skal ha mirakuløse helbredende egenskaper. Ved Bernadettes siste besøk til området identifiserer kvinnen seg endelig som Den ubesmittede unnfangelse.
Når myndighetene forsøker å få Bernadette erklært sinnssyk, blir Peyramale, som en gang tvilte på Bernadette, nå hennes mest trofaste allierte. Etter hvert blir flere menneskerarrestert, bøtelagt eller fengslet, for å ha forsøkt å komme seg dit og forsyne seg av vannet. En av de pågrepne var guvernante til keiserens spedbarn, som ble beordret til å hente vannet av keiserinnen for barnet hennes - som hadde blitt syk. Keiserens sønn drikker vannet, og blir snart frisk. Keiserinnen mener vannet er mirakuløst, og på hennes insistering åpner keiseren grotten på nytt. En etterforskning begynner, og tar mange år. Bernadette blir avhørt igjen og igjen, men kommisjonen fastslår til slutt at Bernadette virkelig opplevde en visjon og fikk besøk fra Jomfru Maria.
Etterpå forsøker Bernadette å leve et ordinært liv, men Peyramale overtaler henne til å bli nonne ved et katolsk kloster. Bernadette gjennomgår grundig åndelig opplæring, og arbeider hardt i klosteret. Men hun blir også utsatt for overgrep fra en annen nonne, Vauzou, som avslører at hun er misunnelig på all oppmerksomheten som Bernadette fikk etter visjonene. Hun var sint fordi Gud valgte Bernadette i stedet for henne. Hun påstår at Bernadette ikke har lidd nok, og hun ønsker et "tegn" for å bevise at Bernadette virkelig ble valgt av Himmelen.
Polyschisis
Polyschisis er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, avlange, matte, svarte trebukkerm dekkvingene vanligvis rødlige bortsett fra ved roten. Antennene er kortere enn kroppen, leddene oftest brede og flate. Pronotum er bredere enn langt, avrundet, men en liten tann nær bakhjørnet. Dekkvingene er jevnbrede med opphøyde lengderibber, beina, særlig bakbeina, nokså lange.
Utbredelse
Slekten er utbredt fra Panama i nord til det sørlige Brasil i sør.
Alexander Kiellands plass (Oslo)
Alexander Kiellands plass er en plass og park på Ila i Oslo. Området fikk navnet i 1914 og ble opparbeidet som park med lekeplass fra 1918. I 2001 ble parken anlagt på nytt, med plass med fontene og uteservering i den nordlige delen og grøntanlegg og flere vannspeil i hellingen mot syd. Alexander Kiellands plass er kjernen i strøket Ila, med handel, serveringssteder og holdeplasser for buss med ca. 5000 på- og omstigninger per døgn.
Beliggenhet og bebyggelse rundt plassen
Plassen ligger i bydel Grünerløkka mellom Uelands gate, Maridalsveien og Waldemar Thranes gate, i området som regnes som overgangen mellom østkant og vestkant i Oslo. Plassen med bebyggelsen rundt utgjør kjernen i strøket Ila. Sydenden av parken markeres av at Maridalsveien gjør en S-sving der det tidligere var bro over Akersbekken.
Ved plassen ligger Den øvrige bebyggelsen er bygårder fra 1890-årene og noen bygårder i rød tegl fra mellomkrigstiden.
Åtte serveringssteder vender mot plassen, tre av dem med uteservering i parken. I sydenden og nordenden av plassen er det oppstillingsplasser for bysykler.
Utforming av plassen og parken og historien
Alexander Kiellands plass er 8,66 dekar stor, grunnen er eiet av kommunen og den er regulert til friområde. Plassen har form som en trekant med to langsider på ca. 260 meter og kortside på ca. 100 meter.
Langs Uelands gate står en allé med dobbel rekke med ca. 35 trær i hver, hovedsakelig spisslønn, men også noen platanlønn, og langs Maridalsveien står en rekke med ca. 35 trær av samme sorter. Langs Waldemar Thranes gate står fem spisslønn. Trærne er fra om lag den tiden parken ble etablert.
Plassen er fra 1914 oppkalt etter forfatteren Alexander Kielland (1849–1906) fra Stavanger. Før dette ble plassen kalt Steinløkka etter et steinhuggeri på 1800-tallet.
Grunnen ble kjøpt av kommunen i 1915, og var da regulert til idretts- og lekeplass for barn. I 1919 ble disponert kommunale midler til oppsetting av paviljongen midt i parken. Lekeplass på 2,7 dekar ble bygget i 1918-19, som den tredje kommunale lekeplass i byen. Parken ble opparbeidet i årene 1918 til 1927, og var 7 dekar da den sto ferdig, og inneholdt blant annet «øvelsesplass» for ungdom, tenkt alder 15–25 år.
I forbindelse med ferdigstillelsen av Uelands gate i full bredde i 1944, ble den sydlige delen av dagens plass, der det sto en treetasjers bygård, ekspropriert av kommunen og vedtatt opparbeidet som del av parken. I 1946 melder Aftenposten at det på plassen holdes skøyteløp for gutter i strøket med 179 deltakere. Etter krigen ble Alexander Kiellands plass godkjent brukt til politiske og andre møter, og i valgkampen 1949 holdt Høyre møte med mer enn 400 tilhørere.
Ila pensjonat med restaurant Tranen har vært godt kjent og satt preg på gatelivet ved plassen. Ila pensjonat, fra starten et kommunalt hybelhus for 170 plasser kvinner for å avhjelpe bolignøden, ble åpnet i oktober 1921 diagonalt fra plassen over krysset Waldemar Thranes gate / Uelands gate. Pensjonatet har senere vært brukt til sosiale institusjoner av ulik type. Nordens første krisesenter for kvinner, Camilla krisesenter, åpnet i pensjonatet i 1978. Fra 1989 har Rusmiddeletaten drevet institusjon for rumiddelmisbrukere. Helt fra 1921 har restaurant Tranen holdt til i 1. etasje, fra 1963 med stor uteservering.
Plassen var nedslitt og forfallen på slutten av 1990-tallet. I kommunens regi ble den lagt helt om, og ny plass og park sto ferdig i 2001. Øverst, mot Waldemar Thranes gate, ble det anlagt en plass med fontene. Resten av arealet er park med en serie vannfall og vannspeil. Grindaker AS var landskapsarkitekter for rehabiliteringen og fastla som ramme å skape «et åpent, oversiktlig og urbant parkrom, iscenesatt med vann, lys og fargerik vegetasjon». Arbeidene ble gjennomført i 1999-2001 og kostet ca. 8,5 mill. kr. Husbanken bidro med 8 mill. kr., mens kommunen dekket de to mill. kr som ble brukt til omlegging av gatene og noen arbeider med sluttføring av parken. Park- og idrettssjef Ida Fossum Tønnesen stilte krav om sikkerhet for tilstrekkelige driftsmidler for at kommunen skulle ta imot pengene fra Husbanken, men det ble ikke gitt.
Et hovedtema i omleggingen ble bruken av vann, og det var en ambisjon å ta vann fra Ilabekken, som renner i en kulvert 10 meter under gangveien langs Uelands gate. Det ble anlagt fontene med ni kraftige vannsøyler på plassen i øvre del, som et blikkfang og motstøy til trafikken, og ni påfølgende dammer md ca. 50 cm vannfall mellom og en vannrenne i fallet nedover mot den sydlige enden, som en gjendiktning av Ilabekken. Vannet dekker 1250 kvadratmeter. Langs vannfallene ble det designet plantefelt som skulle beplantes slik at fargerike blomster speiler seg i vannet. Alleen langs Uelands gate ble forlenget i sydenden av parken, og gang- og sykkelveien trukket inn i alleen. Trerekken langs Maridalsveien ble supplert, mens noen trær inne i parken ble fjernet. Fortauet langs Maridalsveien ble utvidet for å gi plass til uteservering.
I årene etter omleggingen har det vært flere sesonger uten vann i anlegget, belysningen i tersklene har vært ødelagt av hærverk og ikke reparert, og det har heller ikke vært blomster langs vannspeilene. Vannet ble i 2001 tatt fra ledningsnettet, fordi det ble funnet koliforme bakterier i vannet fra Ilabekken. Da ble det også bestemt ikke å la vannet renne hele året, og dette kan ha ødelagt blåleirebunnen som ble valgt i bassengene. Membran, som landskapsarkitekten anbefalte i 2001, ble ikke lagt før i 2012. Forfallet har også å gjøre med overføringen av driftsansvaret for parkene fra en sentral parketat til bydelene i 2004.
I 2012–2013 har bydel Grünerløkka sørget for at vannanlegget er reparert, tetting og beslysning fungerer igjen som det skal, og sommeren 2013 var det vann i parken og blomsterfelt langs bassengene. Tidligere planlagt henting av vann fra Ilabekken ble også denne gangen lagt vekk – vannet skal hentes fra det kommunale ledningsnettet.
Trafikknutepunkt
Oslo Sporveiers første bussrute åpnet i 1927 fra Alexander Kiellands plass til Kværner, med avgang hvert 10. minutt. I dag er plassen et trafikknutepunkt med hovedgatene Uelands gate og Waldemar Thranes gate med en årsdøgntrafikk (ÅDT) på henholdsvis 12 600 og 10 800 og cirka 4 800 på- og omstigende busspassasjerer daglig (2007) på de fire holdeplassene som har navn etter plassen (mot nord, syd, øst og vest).
I 2012/2013 ble krysset Waldemar Thranes gate/Uelands gate ombygd fra lyskryss til rundkjøring. På bilder i oslobilder.no går det frem at det også i 1952 og 1961 var rundkjøring her. Sykkelveien i parken langs Uelands gate inngår i hovedsykkelveirute mellom sentrum og Maridalen. Fra 2017 har flybussen Fb5 stopp på plassen.
Sangen av Lillebjørn Nilsen og filmen 6 forestillinger om frihet
«Alexander Kiellands plass» er også en sang av Lillebjørn Nilsen som vokste opp i området rundt plassen. Sangen ble først utgitt på albumet Hilsen Nilsen (1985).
Kortfilmen 6 forestillinger om frihet (regissør og produsent Thomas A. Østbye) fra 2006 er en studie av Alexander Kiellands plass.
Blame It On Suzie/Suzie & Suzie
Sangen «Blame It On Suzie» ble utgitt på albumet Party on Elm Street. Suzie & Suzie var ikke med på albumet, men ble senere utgitt som bonusspor på gjenutgivelsen av CD-en Party on Elm Street.
Brandenburg bispedømme
Det katolske bispedømmet Brandenburg ble opprettet den 1. oktober 948 av Otto den store, og omfattet området mellom elvene Oder (i øst), Elben og Schwarze Elster (i vest og sør) og landskapet Uckermark (i nord). Den første biskopen var Thietmar (eller Ditmar) (død før 968). Hans etterfølger, biskop Dodilo, ble myrdet i 980. De neste biskopene kunne ikke lenger bo i Brandenburg fordi de hedenske venderne klarte å gjenerobre området i 983; de var for det meste koadjutorer til andre prelater annetsteds i Tyskland.
Biskop Wigger (1138–60), den 15. i rekken, var den første som var i stand til å vende tilbake til sitt bispedømme. Som sine etterfølgere helt frem langt inn på 1400-tallet var han medlem av premonstratenserordenen, og domkapittelet han opprettet ble rekruttert av korherrer fra denne ordenen.
Biskop Stephan Bodeker (1421–59) utmerket seg med et usedvanlig aktivt undervisnings- og reformarbeid.
Biskop Matthias von Jagow (1527–44), den 44. biskop, var en ivrig tilhenger av den protestantiske reformasjon, til tross for at han i 1528 under ed hadde lovet paven og kurfyrst Joachim I å stå i mot Luther-inspirerte innovasjoner. Han innsatte samme år en luthersk predikant i byen Brandenburg, løste i 1535 alle prester fra sølibatsløftet og innførte nattverdutdeling under begge skikkelser. Etter at Joachim Is etterfølger hertug Joachim II trådte tilbake, ble kurfyrst Johann Georg utnevnt til bispedømmets administrator, noe som i praksis innebar at det ble sekularisert. Domkapittelet ble bevart i navnet.
Hanna Mellemsether
Hanna Mellemsether (født 1959) har doktorgrad i historie fra NTNU. Hun var ansatt ved Sverresborg, Trøndelag Folkemuseum i perioden 2002 - 2009, hvor hun både har vært var prosjektleder for Norsk Døvemuseum (som åpnet 2007) og forskningsleder.
Fra 2009 har hun vært ansatt i MiST Utviklingsenheten hvor hun i tillegg til å ha et ansvar for å følge opp forskningsplanen, også arbeider med kompetanseutvikling, formidling og læring og med tilgjengelighet for alle (Accessibility). Hun er også er styremedlem i Museumsforbundets forskningsseksjon.
Per 2021 arbeider Mellemsether som fagsjef ved Stiklestad Nasjonale Kultursenter og inngår i ledergruppen der.
Publikasjoner
Mellemsether har publisert verk innenfor afrikansk historie og kvinnehistore og en rekke artikler innenfor museologi.
Dhikr
Dhikr («ihukommelse»), kollektiv eller individuell bønneform, særlig innen sufisme, som hovedsakelig består av en repeterende, høy eller lav stemme, av et ord eller uttrykk, slik som for eksempel den islamske trosbekjennelsen, Shahadah.
Det er viktig å påpeke at ordet «dhikr» ikke uttales likt over hele den islamske verden. Iranere uttaler det arabiske ordet som Zekr. Det finnes andre måter å uttale ordet i forskjellige arabiske dialekter, men «dhikr» er det opprinnelige ordet.
The Black Balloon
The Black Balloon er en australsk dramafilm fra 2007 regissert av Elissa Down. I filmen medvirker blant annet Rhys Wakefield, Toni Colette og supermodellen Gemma Ward.
Om filmen
Filmen ble vist i Norge for første gang under Barnefilmfestivalen 2008 i Kristiansand den 23. april. Her vant den Don Quijote-prisen for beste ungdomsfilm av filmene i programmet. Filmen ble vist under filmfestivalen i Haugesund i august 2008, og hadde norgespremiere 10. oktober.
Handling
15 år gamle Thomas Mollison flytter til et nytt hjem tidlig på 1990-tallet, sammen med Charlie, hans autistiske bror, og moren deres Maggie. Thomas er engstelig fordi han må begynne ved en ny skole, og få nye venner. Alt han vil gjøre er å passe inn, og bli sett på samme måte som alle andre, men har store problemer med dette. Selv om familien hans ser ut til å være ganske lykkelig, føler Thomas seg ofte isolert og ensom. Det ser ut som moren hans bare bryr seg om Charlie, og ikke tar hensyn til Thomas. Charlie kommuniserer med resten av familien sin med tegnspråk.
Når deres gravide mor, Maggie, må hvile på grunn av høyt blodtrykk, må Thomas passe på Charlie. Denne oppgaven blir vanskelig og belastende for Thomas. Ektemannen hennes, Simon, insisterer på at Maggie burde tilbringe resten av graviditeten på sykehuset i stedet, og etterlater Thomas for å bli den primære omsorgspersonen for broren Charlie.
DS «Lynx»
DS «Lynx» var et norsk dampskip som seilte under tysk flagg under andre verdenskrig. Den 19. september 1944, da skipet var på vei fra Hamburg i Tyskland til Hammerfest i Finnmark, ble skipet angrepet av bombefly fra de allierte utanfor Stavenes i Sogn og Fjordane. Alle på skipet var norske, og losen Charles Magnus Enoksen var den eneste som omkom i angrepet. Skipet ble forsøkt berget, men det ligger fremdeles på om lag hundre meters djup like utenfor Stavenes.
Pokémon Rumble
Pokémon Rumble (japansk: ) er et actionrollespill til Wii utviklet av Ambrella og utgitt av Nintendo til WiiWare (Wii).
Hazelden Betty Ford Foundation
Hazelden Betty Ford Foundation er en amerikansk stiftelse som tilbyr behandling av alkoholisme og andre avhengighetslidelser.
Stiftelsen ble opprettet i 2014 gjennom en sammenslåing av de to ideelle organisasjonene Hazelden og Betty Ford Center. Hazelden ble grunnlagt i 1949, mens Betty Ford Center ble grunnlagt i 1982.
Avspenningsmiddel
Avspenningsmiddel er et produkt til bruk i oppvaskmaskiner. Formålet med avspenningsmiddelet er dels å bløtgjøre vannet, dels å redusere vannets overflatespenning, slik at små dråper av vann ikke setter seg på f.eks. glass, hvor de kan tørke inn og etterlate flekker av kalk. Ved å redusere vannets overflatespenning renner vannet lettere av glassene, og etterlater dermed ingen kalkflekker.
Avspenningsmidler inneholder vanligvis fettalkoholalkoxylat, natriumkumensulfonat og sitronsyre.
Dishwasher
Spålen-Katnosa naturreservat
Spålen-Katnosa naturreservat (20 298 daa iht. Naturbase, 20 100 daa iht. forskriften ) omhandler myr, vann og vassdrag med få tekniske inngrep. Reservatet ble opprettet 23. juni 1995, men forskriften ble endret ved kgl.res. 14. februar 2014 med hjemmel i lov 19. juni 2009 nr. 100 om forvaltning av naturens mangfold (naturmangfoldloven) § 34, jf. § 37 og § 62. Fremmet av Klima- og miljødepartementet.
Området preges av skogkledde åser og store vann, blant annet vannet Katnosa. Terrengformasjonene er vide og rolige, med enkelte bratte skrenter og dalsider. Skogbunnen er næringsrik og skogbildet domineres av gran. Deler av skogen er naturskog. Inneholder sjeldne lavarter og stort mangfold av plantearter og vegetasjonstyper.
Området er særlig viktig for friluftslivsopplevelser i et landskap som preges både av villmark og rike kulturhistoriske minner.
Ultvedttjern naturreservat
Formålet med fredning er å bevare ei kalkmyr som voksested for sjeldne og interessante plante- og dyrearter, blant annet blanktjønnaks og ferskvannssnegle. Et videre formål er å bevare en sjelden Chara-sjø, en meget kalkrik innsjø med kalkutfelling og forekomst av kransalger.
.za
.za er Sør-Afrikas nasjonale toppnivådomene (ccTLD) for Internett. Det administreres av ZADNA.
Registrering
Registrering blir bare foretatt på tredje nivå, under disse kategoriserte subdomenene på andre nivå:
Om forkortelsen «ZA»
ZA er en forkortelse av det nederlandske Zuid-Afrika. Dette er en arv fra da nederlandsk var offisielt språk i Sør-Afrika, før det ble erstattet av afrikaans. På afrikaans er navnet på landet Suid-Afrika. Afrikaans erstattet nederlandsk som offisielt språk i Sør-Afrika ved den sørafrikanske konstitusjonen av 1961, årtier før .za ble introdusert. Imidlertid var .sa-domenet i bruk av Saudi-Arabia.
Frederik Heidmann
Liv og virke
I 1795 ble han sekondløytnant, og 10. juni 1803 premierløytnant ved Trondhjemske Dragoncorps. Han fikk graden rittmester i 1814. Da armeen ble omorganisert 1818, ble han utnevnt til sjef for Skognske eskadron.
I 1814 var han medlem av Riksforsamlingen på Eidsvoll for Throndhjemske Dragoncorps, han tilhørte selvstendighetspartiet. Heidmanns bolig i 1814 var farsgården Zinkrennan i Levanger, som han drev sammen med moren da faren døde i 1807. Formelt overtok han gården i 1821, samme året han ble amtmann i Hedemarkens amt. I dag er det bare borgstua som er igjen fra Heidmanns tid. 1828 kjøpte han «amtmannsgården» Kjonerud i Stange fra sin forgjenger Claus Bendeke.
Han var stortingsmann for Nordre Trondhjems amt 1818–1820 og 1821–1823, og for Hedemarkens amt 1827–1829.
I 1821–1849 var han amtmann i Hedemarkens amt. Utnevnelsen omtales av historikeren Halvdan Koht som en politisk belønning fra kong Karl Johan. Som amtmann i Hedemarkens amt tok han initiativet til opprettelsen av kjøpstaden Hamar. På grunn av hans innsats er Heidmannsgate i Hamar oppkalt etter ham. Heidmann mottok St. Olavs Orden og Sverdordenen.
Han er begravet på Ottestad kirkegård.
Amarant (farge)
Amarant er et fargestoff som er godkjent til å tilsettes i matvarer. Tilsetningstoffet har E-nummer E123.
Luigi Mannelli
Luigi Mannelli (født 21. februar 1939 i Napoli, død 14. mars 2017 samme sted) var en italiensk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1956 i Melbourne og 1960 i Roma. Mannelli ble olympisk mester i vannpolo under Sommer-OL 1960 i Roma. Han var med på det italienske laget som vant vannpoloturneringen foran Sovjetunionen og Ungarn. Italias resultat i finalerunden, som besto av fire lag, var de beseiret Sovjetunionen med 2-0 og Jugoslavia med 2-1 og de spilte uavgjort 3-3 mot Ungarn. Mannelli spilte to kamper i OL-turneringen og scoret fire mål.
Rosario Parmegiani
Rosario Parmegiani (født 12. mars 1937 i Napoli, død 13. juni 2019) var en italiensk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker i 1956 i Melbourne, 1960 i Roma og 1964 i Tokyo. Parmegiani ble olympisk mester i vannpolo under Sommer-OL i 1960 i Roma. Han var med på det italienske laget som vant vannpoloturneringen foran Sovjetunionen og Ungarn. Italias resultat i finalerunden, som besto av fire lag, de beseiret Sovjetunionen 2–0 og Jugoslavia 2–1, og de spilte uavgjort 3–3 mot Ungarn. Parmegiani spilte seks kamper i OL-turneringen og scoret sju mål.
Under Sommer-OL i 1964 i Tokyo, da Italia kom på fjerdeplass, spilte han seks kamper.
Silius Italicus
Silius Italicus, egentlig Tiberius Catius Asconius Silius Italicus (født ca. 28, død ca. 103) var en romersk konsul, taler, og latinsk episk poet på 100-tallet e.Kr., tiden som kalles for sølvalderen i latinsk litteratur. Hans eneste bevarte bok er Punica i 17 bøker (deler), et episk dikt om andre punerkrig og det lengste bevarte dikt på latin med over 12 000 tekstlinjer.
Kilder og fødested
Kildene for livet til Silius Italicus er hovedsakelig brev 3,7 til Plinius den yngre som er en beskrivelse av dikterens liv skrev ved anledningen at Silius Italicus begikk selvmord, en del beskrivelser, og flere epigrammer av poeten Marcus Valerius Martialis. Det er antatt at Silius ble født en gang mellom år 23 og 35 e.Kr., men hans fødested har ikke blitt sikkert identifisert.
Italica i den romerske provinsen Hispania, det vil si dagens Spania, var en gang betraktet som det mest sannsynlige stedet, basert på hans familienavn Italicus, men om det var tilfelle ville den latinske skikken ha vært å kreve formen Italicensis, og det er høyst usannsynlig at Martialis ville ha sviktet i å nevne ham blant de kjente litterater fra Spania på den siste halvdelen av 100-tallet. Byen Patavium (Padova) i nordlige Italia er blitt foreslått av forskeren J. D. Campbell basert på en tilsynelatende favorisering av region i beskrivelsene i Punica og utbredelsen av navnet Asconius i inskripsjoner fra regionen.
Politisk karriere
Tidlig i livet var Silius en anerkjent rettstaler, senere en trygg og forsiktig politiker. Silius var generelt antatt å ha vært en frivillig og ivrig angiver under keiser Nero, reiste tiltale i domstolen mot personer som keiseren ønsket fordømt. Han ble konsul det samme året som Nero døde, 68 e.Kr., og ble siden en nær venn og alliert med keiser Vitellius som han tjente sapienter et comiter, i henhold Plinius den yngre, det vil si klokt og vennskapelig. Han er nevnt av historikeren Tacitus for å ha vært det ene av to vitner som var tilstede ved konferansene mellom Vitellius og Flavius Sabinus, den eldre broren av Vespasian, da legionene fra øst marsjerte raskt mot hovedstaden. Silius ble prokonsul av Asia ca. 77 e.Kr. slik det er bevitnet i en inskripsjon fra Aphrodisias i Karia (dagens Tyrkia) som beskrev hans aktiviteter i opprettholde byens institusjoner. I henhold til Plinius gjorde han sine plikter og markerte seg selv som en av rikets viktigste menn.
Pensjonering og selvmord
Etter at hans prokonsulskap i Asia var avsluttet synes det som Silius gikk ut av politikken til fordel for et mer bedagelig liv; til tross for hans rikdom og posisjon i staten, synes det som om han ikke benyttet seg av sin makt og stort sett forsøkte å unngå å komme på kant med noen. Således overlevde han det flaviske dynasti uten noen ulykke.
Plinius avbilder ham som i tilbaketrukne, lærde samtaler i sine villaer, han skrev, samlet ivrig på bøker og skulpturer, og angivelig leste fra sine egne verker. Silius skrev poesi så tidlig som år 88. Det er bestemt antatt at Punica ble skrevet i løpet av hans tilbaketrukne tid. Martialis indikerer at en del av Punica hadde blitt utgitt ved 92 og Silius ikke lenger presiderte i domstolene. Bok 14 har blitt datert forsøksvis til etter 96 basert på dikterens behandling av tyrannen Domitian (keiser fra 81 til 96). Hans dikt inneholder flere avsnitt som angår flavierne, og Domitian er lovprist som en kriger og som en sanger viss lyre er søtere enn selv den til Orfeus. Diktet nevner hovedsakelig Domitian, men senere synes det å diskutere keiser Nerva, skjønt Domitian kan ha vært den som ble ment ved en senere referanse. Dikterens holdning til Domitian tenderer til å være rosende og vennlig, og benytter seg av det fulle spektrum av det samme panegyriske språket og billedbruken tilsvarende Vergil.
Silius hadde to sønner, en av dem, Severus, døde ung. Den andre, Decianus, ble også konsul som sin far. Da han ble eldre flyttet han for godt til sine villaer i Campania, og var ikke en gang til stede ved seremonien da Trajan tiltrådte. Silius idealiserte og bortimot dyrket to store romere fra fortiden, Cicero og Vergil. Han kjøpte Ciceros eiendom ved Tusculum og graven til Vergil i Napoli, som han fikk restaurert. Plinius nedtegnet at Silius særlig hadde respekt for Vergil, feiret Vergils fødselsdag mer omfattende enn sin egen og behandlet poetens grav som en helligdom. Hans tosidige interesse i å skrive episk poesi og diskutere filosofiske spørsmål har blitt sammenlignet med den intellektuelle rekkevidden til hans helter, henholdsvis Vergil og Cicero.
Silius var en av tallrike romere i det tidlige Romerriket som hadde sine meningers mot, og som utførte den perfekte praksis av stoikernes teori om selvmord. Punica 11.186-88 inneholder en lovprisning til selvmordet. Da han ble rammet av uhelbredelig kreft etter at han var blitt 75 år, sultet han seg selv til døde en gang rundt 103 e.Kr. Han skal ha holdt et smilende ansikt til det siste. Plinius bemerket at Silius var den siste gjenlevende personen som hadde vært konsul under Nero.