cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stavanger len
Historie
Med amtsforordningen i 1662 falt lensordningen bort og Stavanger len ble til Stavanger amt.
Skeleton under Vinter-OL 2010 – Menn
Banerekorder
De to rekordene som er satt på Whistler Sliding Centre ble satt under prøve-OL i 2009.
Resultater
De to første heatene fant sted 18. februar klokken 18:30 og 19:45 PST. De to siste heatene fant sted 19. februar klokken 18:20 og 19:30 PST.
Dack Rambo
Norman Jay «Dack» Rambo (født 13. november 1941 i, død 21. mars 1994 i ) var en amerikansk skuespiller mest kjent for å spille Walter Brennans barnebarn Jeff i ABC-serien The Guns of Will Sonnett, som Steve Jacobi i All My Children og som fetter Jack Ewing i TV-serien Dallas. Han har også spilt Grant Harrison i såpeoperaen Another World.
Rambo døde i 1994 i en alder av 52 på grunn av komplikasjoner av aids.
Kista (bydelsområde)
Kista er et tidligere bydelsområde i Stockholm kommune. 1. januar 2007 ble det slått sammen med Rinkeby, og inngår nå i bydelsområdet Rinkeby-Kista.
Dhading (distrikt)
Dhading er navnet på et av Nepals 75 administrative distrikter.
Areal er 1 926 km².
Dhading ligger i Sentralregionen, Bagmati Sone (se kart). Det tilhører åsdistriktene i Nepal, men fjellkjeden Ganesh, med topper på over 7 000 m, ligger også i distriktet. Den østligste utstikkeren av distriktet grenser mot Katmandudalen.
I vest har distriktet en lang grense mot Gorkha. Det har en kort grense mot Kinas delstat Tibet i nord. I øst grenser det mot Rasuwa og Nuwakot. En utstikker sør for Nuwakot grenser mot Katmandu. I sørøst grenser det mot Makwanpur, i sørvest mot Chitwan.
Hovedstad i distriktet er Dhadingbesi (transkriberes også Dhading Besi, betyr Dhadingdalen), som ikke har status som bykommune.
I distriktet er det 50 landsbyutviklingskomiteer, ingen bykommuner.
Levealder er 58,8 år, barnedødelighet pr. 1 000 fødte 80,8%, folk uten reint drikkevann 20,7% (tall fra 2001), leger 5 (2002).
Parbatiya-befolkninga er 35,45, dalit 10,78%, det er 22,5% buddhister og 3,4% som dyrker lokale religioner (tall fra 2001).
Dhading har et stort innslag av tamang.
Distriktet har 80% jordbruksland og 20% skog. Det er lite industrialisert.
Riksveien Prithvi Narayan Rajmarg som går fra Katmandudalen til Pokhara går gjennom den sørlige delen av distriktet. Mye av veien følger elva Trisuli.
Templet Manakamana, bygd til en inkarnasjon av hindugudinna Bhagwati ligger på toppen av en ås i 1 302 ms høyde nær landsbyen med samme navn. Den ligger ikke langt fra veien, 125 km vest for Katmandu, om lag halvveis til Pokhara. Templet er et viktig valfartssted, og besøkes også av mange turister på vei til Pokhara eller Gorkna.
Tidligere kunne det bare nås ved å gå til fots, men en gondolbane med fantastisk utsikt, bygd med sveitsisk hjelp, åpna i 1998. (Banen førte til et stort fall i inntektene for lokalbefolkninga og blei møtt av sterke protester. Løfter om at de skulle få del i inntektene blei ikke holdt. I slutten av august 2001 førte det til at folk storma taubanens kontorer og ødela datamaskiner og billettmaskiner.)
Befolkninga er bahun og chhetri i sør, der det også fins chepang. I sentrale deler distriktet er det inslag av newar, mens tamang og gurung dominerer i nord.
Junior-VM på ski 2015
Junior-VM på ski 2015 ble arrangert i Almaty i Kasakhstan fra 3. februar til 8. februar 2015. Sprinten skulle opprinnelig bli arrangert 2. februar, men ble utsatt til dagen etter.
Langrenn
23. januar tok juniorlandslagstrener Anders Bystrøm, sammen med utviklingssjef Brit Baldishol og langrennskomiteen i Norges Skiforbund, ut 6 jenter og 8 gutter. Det ble tatt «hensyn til den totale størrelsen på troppen (maks 8 av hvert kjønn) og å kunne stille med et så sterkt lag som mulig på hver distanse».
Skihopping
20. januar tok Norges Skiforbund ut 7 utøvere.
Kombinert
20. januar tok Norges Skiforbund ut 5 utøvere.
Tor Evensen
Tor Olav Evensen (født 14. september 1950 i Nærøy) er en norsk musiker som i mange år spilte bass i Sambandet.
Evensen vokste opp på Abelvær i Nærøy i Nord-Trøndelag. Han dro tidlig av sted for å gå på skole, først til Rørvik, senere til Brønnøysund. Etter en periode som sjømann var det musikken som tok det meste av tiden hans, og han var den første tiden med i band som Groovy og Tors Hammer. Fra 1977 til 1986 var han bassist i Sambandet til Åge Aleksandersen. I dag er han manager for bandet. På 90-tallet var han bassist i rockebandet Alt for damene.
USA mot Al-Arian
USA mot Al-Arian er en dokumentarfilm om universitetsprofessor Sami Al-Arian, som i 2003 ble arrestert og anklaget for å ha støttet en palestinsk terrororganisasjon. Filmen følger han og hans families kamp for å renvaske seg fra terrorbeskyldningene, og den seks måneder lange rettssaken amerikanske myndigheter førte mot professoren. I Los Angeles ble en visning av filmen stanset etter press fra konservative grupperinger.
Filmen er regissert av Line Halvorsen, som tidligere har mottatt Amanda for sine produksjoner, og produsert av Jan Dalchow som har produsert flere norske dokumentarer.
1810 i Frankrike
Begivenheter i året 1810 i Frankrike.
Slaget ved Brunkeberg
Slaget ved Brunkeberg ble utkjempet 10. oktober 1471 på Brunkebergsåsen, på Norrmalm i Stockholm, mellom den svenske riksforstander Sten Sture d.e. og den danske kongen Christian I.
Unionsmotstanderne var ledet av Sten Sture d.e., som kjempet for at Sverige skulle tre ut av Kalmarunionen. Slaget ble hovedsakelig utkjempet med svensker på begge sider. Eldre nasjonalistisk historieskrivning fremstilte det som en svensk frigjøringskrig, der Danmark var hovedmotstanderen. Den hovedsakelige motsetningen var imidlertid ikke først og fremst nasjonal, den gjaldt snarere en kombinasjon av maktpolitiske og økonomiske interesser.
Opptakt
Den danske konge beleiret Stockholm med sin flåte og en hær bestående av tyskere, dansker og svensker, hovedsakelig svensk adel og bønder fra Uppland. Forhandlinger om en fredelig løsning pågikk, men ble avbrutt på Sten Stures initiativ, trolig da han med sin større hær av bondeoppbud fra større deler av det sentrale Sverige anså seg å ha større sjanse til å vinne fremgang ved en militær løsning.
Forløp
Torsdag 10. oktober 1471, kl. 11 på formiddagen, kom Sten og Nils Bosson Sture med sine ryttere og fotsoldater frem til det nåværende Hötorget i Stockholm. Sten Sture planla å fange danskenes Christian I i en knipetanglignende manøver. Han skulle angripe fra vest, Nils Sture fra øst, og Knut Posse fra Stadsholmen, som i dag går under navnet Gamla stan.
Skuddløsningen ble livlig. Blant annet ble Christian I truffet i ansiktet av en kule fra en hakebørse. Han mistet noen tenner og måtte trekke seg tilbake. Sluttkampene ble innledet da Nils Stures store avdeling kom fram fra skogen nord for åsen. Samtidig angrep Knut Posse fra Stadsholmen. Angrepet kom så plutselig at de danske troppene ved Sankta Klara kloster ble avskåret fra hovedstyrken, og kunne uskadeliggjøres. Kong Christian flyktet med restene av hæren til skipene på Käpplingen (i dag Blasieholmen). Mange danske druknet da svenskene ødela broen dit. Sten hadde dermed vunnet slaget. På slagmarken lå det store mengder falne og sårede.
Minnet av slaget
Sten Sture kom til å utnytte slaget i sin propaganda og lot spre fortellinger om slaget der han ble fremhevet som den store helt. Også under lang tid fremover kom seieren i slaget ved Brunkeberg å bli benyttet i den svensknasjonalistisk propaganda mot Kalmarunionen. Sten Sture lot til minne av seieren, som han tilskrev Sankt Georgs hjelp, oppføre skulpturen Sankt Göran och draken i Storkyrkan i Stockholm. Sten symboliseres i denne skulpturgruppen av en ridder som redder jomfruen Sverige fra den danske draken Christian.
En kopi i bronse finnes på Köpmanbrinken i Stockholm. Ytterligere en versjon av motivet finnes på taket til Stockholms stadshus.
Sten Sture døde i år 1503 og ble begravd i Strängnäs domkyrka.
På Brunkebergstorg, i fortauet utenfor Riksbankens lokaler, finnes fem brønnlokkslignende medaljer som minner om slaget, utført av skulptøren Bo Andersson.
Luis Donaldo Colosio
Luis Donaldo Colosio Murrieta (født 10. februar 1950, død 23. mars 1994) var en meksikansk politiker. Colosio var presidentkandidat for Partido Revolucionario Institucional i 1994, men ble myrdet under valgkampen i Tijuana.
Colosio ble født inn i en familie med en lang politisk arv i Magdalena de Kino, Sonora. Colosio Murrieta var etterkommer av italienske immigranter, som slo seg ned i de landlige områdene nordvest i Mexico, i det området som i dag heter Sonora. Colosio Murrieta studerte ved Instituto Tecnológico y de Estudios Superiores de Monterrey, bedre kjent under initialene ITESM, hvoretter han begynte sin politiske karriere da han ble medlem av Institutional Revolutionary Party (PRI) i 1972.
Senere gjennomførte Colosio videreutdanning ved Northwestern University i USA og han var del av forskjellige forskningsarbeider ved International Institute for Applied Systems Analysis i Østerrike før han vendte tilbake til Mexico, utdannet som økonom. I 1979 sluttet Colosio seg til det meksikanske departementet for budsjett og planlegging i henhold til daværende president Carlos Salinas. Colesio ble valgt inn til den meksikanske Kongressen som den føderale nestleder for hjembyen i 1985, og i 1987 ble Colesio valgt til å tjene i National Executive Committee. Under valget i 1988 ble Colosio valgt inn i Senatet, som representant for Sonora.
Den 23. mars 1994 under presidentvalget i Lomas Taurinas, et fattig nabolag i Tijuana ble Colosio skutt i hodet med tre skudd fra svært kort avstand. Det var ingen utenlandsk pressedekning av dette arrangementet til tross for at det skjedde bare noen få titalls km sør for San Diego i California. Colosio kollapset, og ble senere kjørt til byens største sykehus. Hans død ble annonsert noen timer senere. Den antatte drapsmannen, Mario Aburto Martinez, ble arrestert på åstedet og han aldri vaklet fra hans historie om at han hadde utført udåden helt alene.
Likevel finnes det fremdeles mange teorier rundt mordet på Colosio. Myndighetene ble kritisert av den dårlige håndteringen av den antatte drapsmannen og det ble sådd tvil om Aburto Martinez var den virkelige morderen. Et år etter attentatet på Colesio, døde hans kone, Laura Riojas, av kreft. Colosios far var fast bestemt på å avdekke hva han sterkt mistenkte var skjulte sannheter bak hans sønns veldig offentlige mord, og i 2004 publiserte han en bok om drapet på sønnen.
Provinsen Carbonia-Iglesias
Provinsen Carbonia-Iglesias (it. Provincia di Carbonia-Iglesias) var en provins i regionen Sardinia i Italia. Byene Carbonia og Iglesias var provinsens hovedsteder. Det var 131 890 innbyggere ved folketellingen i 2001. Arealet var 1,495 km².
Geografi
Provinsen Carbonia-Iglesias grenset:
Finlandssvensker
Begrepet brukes bare om de som er født og oppvokst i Finland, slik at personer som har flyttet til Finland fra Sverige ikke regnes som finlandssvensker, selv om de fleste av dem er registrert som svenskspråklige i den offisielle statistikken.
Den finlandssvenske befolkningen har svært lange røtter, men det er ikke klart hvor langt tilbake. Det er arkeologiske funn tilbake fra jernalderen, og det er dokumentert innflytting i stor skala fra Sverige til Finland på 11- og 1200-tallet.
På 1700-tallet var den finlandssvenske andelen av befolkningen på rundt 20 %, men da var ikke de finskspråklige landskapene Karelen med Kexholms län og det østre Nyland regnet med, da dette var avstått til Russland. Andelen har siden denne tiden sunket jevnt. Da Storfyrstedømmet Finland ble etablert, var Karelen igjen en del av Finland, og den finlandssvenske andelen sank da til 14,6 %.
Den nasjonalromantiske bølgen utover på 1800-tallet ble støttet av de russiske makthaverne, som en motvekt mot Sveriges innflytelse i landet. Denne bevegelsen førte til krav om at landet skulle ha finsk som administrasjonsspråk, da det ble talt av rundt 90 % av befolkningen. I denne nasjonale bølgen var det flere kjente og innflytelsesrike finlandssvenske familier som gikk over til å snakke og bruke finsk som språk. Mange tok dessuten finskspråklige navn (se for eksempel Juho Kusti Paasikivi). Andre finlandssvensker så dette som begynnelsen på en russifisering av landet, og lanserte slagordet «Svenska i dag – finska i morgon – ryska i övermorgon».
Den finsksinnede ledelsen valgte strategien med å arbeide for at Finland skulle være en enspråklig nasjonalstat, mens svensk hadde status som minoritetsspråk. Slik ville en søke å unngå splittelse innen Finland, og dermed stå sterkere mot den russiske innflytelsen. Den finske og svenske siden var enige om målet, men ikke om strategien. Den finske språkstriden var sterk helt fram til andre verdenskrig, særlig innen den finske eliten.
Med i bildet hører at befolkningen på landsbygda, både finlandssvensker og finskspråklige, i stor grad levde i enspråklige omgivelser og miljøer, men den svenskspråklige og finskspråklige arbeiderbefolkningen levde side om side. I Helsingfors hadde eksempelvis den finske slangen «stadin slangi» tatt opp i seg en rekke svenske ord.
Urbaniseringen og industrialiseringen utover på slutten av 1800-tallet gjorde at språkblandingen ble stadig større, i hvert fall i byene.
En viktig årsak til at den finlandssvenske befolkningen har blitt så mye mindre i siste halvdel av 1900-tallet skyldes at denne gruppen har vært overrepresentert i den finske utvandringen til Sverige. Det er beregnet at 30-50 % av den finske innvandringen til Sverige var av finlandssvensker. Disse tallene er imidlertid usikre, siden de svenske myndighetene, i motsetning til de finske, ikke har registrert språktilhørighet.
Fordeling
De aller fleste (97,2 %) av de svensktalende i Finland bor i landskapene Nyland, Egentliga Finland, Österbotten, Mellersta Österbotten samt Åland – se nedenstående tabell. Innbyggerne på Åland regner seg imidlertid ikke som finlandssvensker, men som ålendinger. Svensk er eneste offisielle språk på Åland. I det øvrige Finland er de svensktalende bare i flertall i Österbotten (kyststripen rundt Vasa). Landskapet med størst antall svensktalende er Nyland med hovedstaden Helsingfors. I tillegg til de svenskspråklige kystområdene regnes byene Tammerfors, Björneborg, Uleåborg og Kotka som Finlands tradisjonelle svenske språkøyer. Disse samt en del nye språkøyer, som Sankt Karins, har et mindretall på noen hundre svenskspråklige.
Sibetkatter
Sibetkatter (Viverra zibetha)
Man skiller mellom afrikanske og asiatiske sibetkatter. De afrikanske har en brunsvart kroppslang hale med ringer og de asiatiske har en svart/hvit hale og hals som har ringer. Kattene er ca. 75 cm lange og produserer det berømte «desmer»- (musk-) sekretet i sin store duftkjertel. De er i familie med snikekatter.
Oddbjørn Lie
Oddbjørn Lie (født 31. august 1987) er en norsk tidligere fotballspiller.
Han har også spilt for Hødd og. Han er født, og oppvokst i Herd. Har spilt på U19-landslaget, og var i 2006 sesongen utleid til Hødd. Han kan spille som midtbane- eller forsvarsspiller. Han skåret sitt første mål i Kamma-drakta i en treningskamp borte mot Vålerenga da han økte HamKams ledelse til 3-0 på et langskudd fra ca. 25 meter.
Oddbjørn Lie er bror til s sin keeper Andreas Lie.
Roger E. Mosley
Roger Earl Mosley (1938–2022) var en amerikansk skuespiller kjent fra tv-serien Magnum, P.I.
Mosley medvirket i 70 film- og TV-produksjoner gjennom karrieren.
Mosley vokste opp i bydelen Watts i Los Angeles i California.
Han TV-debuterte i 1971 i en gjesterolle i krimserien Cannon, og filmdebuterte året etter i en liten birolle i kriminalfilmen Politidistrikt L.A. Øst (The New Centurions). Utover 1970-årene medvirket han i filmer som kriminaldramaet The Mack (1973), actionfilmen McQ (1974), den musikalske actionkomedien Darktown Strutters (1975), Stay Hungry (1976), Semi-Tough (1977) og actiondramaet Menn av stål (1979). Han hadde i samme periode gjesteopptredener i kjente TV-serier som Night Gallery (1971 & 1972), Kojak (1974), McCloud (1975), Baretta (1975), The Rockford Files (1977), Starsky and Hutch (1977 & 1979) og miniserien Roots: The Next Generations (1979). Han spilte også en sentral rolle i TV-filmen The Jericho Mile fra 1979.
Hans karriere nådde nye høyder da han i 1980 fikk rollen som helikopterpilot Theodore «TC» Calvin i den amerikanske krimserien Magnum, P.I. Mosley spilte rollen helt til seriens slutt i 1988.
Senere hadde han sentrale biroller i filmer som actionthrilleren Farlig beskytter (Unlawful Entry) (1992) og actionthrilleren Pentathlon (1994). I perioden 1999–2000 hadde han en fast rolle i komiserien Rude Awakening, samt flere gjesteopptredener i den sportsrelaterte komiserien Hangin' with Mr. Cooper (1992–1993). Det kan også nevnes at han hadde en gjesteopptreden i actionserien Walker, Texas Ranger og et par gjesteopptredener i nyversjonen av Magnum (hans siste opptreden).
Israels organisasjonsliv
Israels organisasjonsliv innbefatter blant annet av fagforeninger, miljøaktivistgrupper, idrettsorganisasjoner, veldedighetsorganisasjoner, menneskerettighetsorganisasjoner, religiøse organisasjoner og organisasjoner for å ta imot innvandrere.
Fagforeninger
Av fagforeninger i Israel finnes det flere store, hvorav den største er Histadrut. Histadrut – etablert i desember 1920 i Haifa – er den israelske fagforeningskongressen og den største frivillige organisasjonen i Israel. Den ble grunnlagt som en jødisk fagforening som skulle forsikre sine medlemmer arbeidsformidling, sykepenger og forbrukerfordeler. Dens opprinnelige mål var å være et forbund for alle jødiske arbeidere under Palestinamandatet og befordre bosetning i området, arbeidernes rettigheter mot ledelsene og jødisk sysselsetting. Denne fagforeningen hadde omtrent 4400 medlemmer i 1920 og vokste til 8394 allerede i 1922, noe som var omtrent halve den jødiske arbeiderklassen. På sitt høyeste hadde foreningen 1 600 000 medlemmer, noe som var mer enn én tredjedel av Israels befolkning og 85 % av alle lønnsmottakere. Videre, med den økende liberaliseringa av Israels økonomi på 80-tallet, har medlemstallet sunket til 650 000, som er dagens medlemstall.
National Labour Federation in Eretz-Israel (NLF) er et annet uavhengig israelsk fagforbund. Det ble grunnlagt i 1934 og har sete i Tel Aviv. I motsetning til Histadrut tror disse på atskillelse mellom arbeidsgivere og fagforeninger. De kjennetegnes ved oransje og burgunderrøde farger, og støtter Likud, ifølge ICTUR.
Veldedighetsgrupper
Det finnes en rekke veldedighetsgrupper i Israel:
Religiøse organisasjoner
Blant religiøse organisasjoner er Edah Haredit (også kjent som Badatz) blant de største, som er en haredisk kommunal organisasjon i dagens Jerusalem. Organisasjonen består av flere harediske grupper som representerer store deler av Yerushalmi-Jerusalem-samfunnet. Organisasjonen forsyner det jødiske samfunnet med alle påkrevde fasiliteter, som kasjrut, mikveer og en rabbinerdomstol. De er kjent for å være antisionistiske, og de har fordømt sionisme som kjettersk og det motsatte av jødedom.
Ved siden av Edah Haredit finnes det flere religiøse organisasjoner. Blant annet Atzat Nefesh, en ortodoks-jødisk organisasjon grunnlagt i 2001 av Abinr. Organisasjonen er rettet mot de som «sliter med» homoseksualitet eller andre ting som foreningen kaller «seksuelle tvangstanker». De har fremmet heteroseksualitet ved flere anledninger.
Discovery Seminar arbeider med å vitenskapelig bevise det guddommelige forfatterskapet av Bibelen.
Lishkat Hakesher var en israelsk samarbeidsorganisasjon som opprettholdt kontakten med jøder i østblokklandene under Den kalde krigen, og som oppmuntret til immigrasjon til Israel. Organisasjonen ble opprettet som en del av statsministerens kontor av Moshe Sharett i 1952-1953.
Det er også en organisasjon kalt Shavei Israel, som er en jødisk organisasjon grunnlagt av Michael Freund i 2004. De er en sammensetning av akademikere, pedagoger og rabbinere. Deres hovedmål er å finne «tapte jøder» og å hjelpe dem med å returnere til jødedommen. De er den eneste gruppen hengitt til denne oppgaven. Shavei Israel er en underavdeling av Amishav, en lignende organisasjon som ble etablert av Jerusalems rabbi Eliyahu Avichail
Idrettsforeninger
De to største idrettene i Israel er fotball og basketball, som styres av henholdsvis Det israelske fotballforbundet og Det israelske basketballforbundet. Det israelske fotballforbundet (IFA) ble etablert i 1928 og har vært medlem av FIFA siden 1929. De organiserer den israelske fotballigaen, israelsk Premier League, israelsk fotballcup og Israels herrelandslag i fotball. De organiserer rundt tusen fotballag med unge barn, ungdom, voksne menn og kvinner, som innbefatter omtrent 30 000 registrerte spillere. Det israelske basketballforbundet organiserer Ligat Ha'al, den israelske toppbasketballigaen.
Blant andre store idrettsforeninger i Israel er American Football Israel (AFI), Det israelske sykkelforbundet (ICF), Det israelske ishockeyforbundet og Israel Tennis Center. Israel Tennis Center er det største tennisprogrammet i verden, og omfatter mer enn 350 000 familier, som er ca. fem prosent av den israelske befolkningen. Det begynte i 1974 da Dr. Ian Froman, Freddie Krivine, Joseph D. Shane, Harold Landesberg, Rubin Josephs og Dr. William H. Lippy begynte med dugnadsinnsats for å lansere tennis som en sport i Israel og for å bygge et nasjonalt tennissenter i Ramat HaSharon. Den 25. april 1976 ble senteret åpnet.
Jeri Ryan
Jeri Ryan (født Jeri Lynn Zimmermann 22. februar 1968) er en amerikansk skuespiller.
Israels organisasjonsliv
Menneskerettighetsorganisasjoner
Ved siden av ACRI finnes det en rekke andre organisasjoner som arbeider innenfor de samme områdene: B'Tselem (etablert i 1989) er et israelsk informasjonssenter om menneskerettigheter. Bat Shalom er kvinner som arbeider for fred. Hamoked arbeider for palestinerne som lever under israelsk okkupasjon. Ittijah, i likhet med Bat Shalom, arbeider for palestinske araberes sivile samfunn og forsvarer politisk, økonomisk og sosial endring for palestinerne som nektes adgang til infrastruktur og tjenester. Det finnes også en samfunnsrettferdig organisasjon for mizrahiske jøder i Israel, kalt Mizrahi Democratic Rainbow Coalition.
Jeri Ryan
Faren var yrkesmilitær i United States Army fram til hun var elleve år, da familien slo seg ned i Paducah i Kentucky, hvor hun fullførte grunnutdannelsen fra Lone Oak High School med så gode resultater at hun fikk stipend og studerte videre på Northwestern University i Chicago. Mens hun var på Northwestern ble hun i 1989 valgt til Miss Illinois. Hun gikk ut av Northwestern i 1990 med en bachelor of science-grad i teater.
Israels organisasjonsliv
Organisasjoner for innvandrere
Employment Guidance Centers har som mål å forbedre immigranters mulighet til å finne arbeid, ved hjelp profesjonell opplæring innen blant annet hebraisk, teknisk engelsk, datastudier eller annen trening som er nødvendig for å få jobb. Vocational Guidance Centers, som er rettet mot immigranter som ikke er i arbeid innenfor sine yrker, og skal hjelpe dem til å integreres inn i jobbmarkedet. Deltagere må minst utdanning fra videregående skole, og må være i Israel i minst ti år. Det er også noe som heter Vocational Ulplan, som tilbyr studier i hebraisk, særskilt innen profesjonell terminologi. Ulplan er tiltenkt de med yrke innenfor teknologiske felter og medisinske og paramedisinske yrker. Retraining Courses som bedriver omskolering.
Jeri Ryan
Hun er mest kjent for sin rolle som Seven of Nine i TV-serien Star Trek: Voyager. Hun debuterte som skuespiller i 1991 i filmen Nightmare in Columbia County.
Del Shannon
Del Shannon (født 30. desember 1934 i Coopersville eller i Grand Rapids i Michigan, død 8. februar 1990 i Santa Clarita, California) var en amerikansk rock 'n' roller og country musiker og låtskriver. Hans døpenavn var Charles Weedon Westover. Tidlig i 1960-årene hadde han hits med Runaway, Hats Off To Larry og Keep Searching, men etter The Beatles og den britiske bølgen, ble Shannon satt i skyggen. I 1989 overtok han etter Roy Orbison i Traveling Wilburys, men Shannon begikk selvmord kort tid etter i sitt hjem i Santa Clarita, California.
Saratogafelttoget
Saratogafelttoget var en serie slag i 1777 under den amerikanske uavhengighetskrigen over kontrollen av Hudson–elva.
Felttoget hadde sitt klimaks og sin avslutning i slaget ved Saratoga som resulterte i erobringen av den britiske hærstyrken under John Burgoyne. Den amerikanske seieren inspirerte Frankrike til å gå inn i konflikten på amerikansk side.
Britisk strategi
Ettersom årets felttog ble avsluttet høsten 1776, begynte britene å planlegge neste års operasjoner siden europeiske arméer på den tiden vanligvis ikke var aktive i vintermånedene. Der var to hovedarméer i Nord-Amerika: Guy Carletons hær i Canada som hadde lyktes i å slå tilbake den amerikanske invasjonen i 1775 og general William Howes hær som hadde drevet George Washingtons hær fra New York City i felttoget i 1776.
Howes plan om å angripe Philadelphia
30. november 1776 skrev Howe, den britiske øverstkommanderende i Nord-Amerika, til lord George Germain i England og la frem en ambisiøs plan for felttoget i 1777. Howe sa at dersom Germain ville sende ham betydelige forsterkninger, kunne Howe sette i gang forskjellige offensiver, inkludert å sende 10 000 menn opp Hudson for å ta Albany. Om høsten kunne Howe så samle sine styrker og ta opprørernes hovedstad Philadelphia. Howe forandret snart mening etter at han skrev brevet. Forsterkninger ville antagelig ankomme for sent, og retretten til den amerikanske hæren vinteren 1776 gjorde Philadelphia til et sårbart mål. Derfor bestemte Howe seg for at i felttoget i 1777, skulle Philadelphia erobres før styrker ble rettet mot Albany. Howe sendte denne reviderte planen til Germain som han mottok 23. februar 1777.
Burgoynes plan om å erobre Albany
Imens var general Burgoyne i London og forsøkte å bli utnevnt til en uavhengig kommando i Nord-Amerika. Han la frem en plan som hadde blitt diskutert av forskjellige britiske generaler siden 1775: Et forsøk på å dele de amerikanske koloniene ved en invasjon fra provinsen Quebec. Dette hadde allerede general Carleton forsøkt i 1776, men han hadde ikke satt i gang en invasjon i full skala. Carleton ble kraftig kritisert i London for ikke å dra mer nytte av den amerikanske tilbaketrekningen fra Canada i 1776, og han hadde ikke lenger tillit hos Germain som mente at Burgoyne var i god posisjon for å få kommandoen i det canadiske felttoget i 1777.
Burgoyne ble bedt om å legge frem en plan, og han la strategien frem i et notat med tittelen «tanker for gjennomføring av krigen på canadisk side». Denne gav han til Germain 28. februar 1777. Planen ble godkjent med modifikasjoner. Burgoyne ble utnevnt til leder av ekspedisjonen på bekostning av general Henry Clinton som også var i Storbritannia i et forsøk på å få uavhengig kommando. Clinton ble i stedet adlet, men måtte ellers tjene som general Howes nestkommanderende. Burgoyne var så sikker på suksess at han veddet 50 guineer med en venn om at han ville returnere seirende innen ett år.
Angrep fra to kanter
Burgoynes invasjon fra Canada hadde to komponenter: Han skulle lede hovedstyrken på rundt 10 000 menn langs Champlainsjøen mot Albany, mens en andre avdeling på rundt 2 000 ledet av Barry St. Leger skulle bevege seg nedover Mohawk–dalen i en strategisk avledningsmanøver. Begge ekspedisjonene skulle gå mot Albany hvor de skulle slutte seg til Howes armé.
Dette siste punktet viste seg å være den mest kontroversielle delen av kampanjen: Germain godkjente Burgoynes plan etter å ha fått Howes brev som sa at Howe ikke kunne klare å støtte den nordlige arméen før sent på året etter at Philadelphia var erobret. Om Germain fortalte Burgoyne om Howes reviderte planer er uklart, antagelig gjorde han det. Om Germain, Howe og Burgoyne hadde de samme forventningene om i hvilken grad Howe skulle støtte invasjonen fra Canada er også uklart. Noen har hevdet at Howe ikke fulgte instruksjonene og rett og slett oppgav Burgoynes hær, andre hevder at Burgoyne mislyktes på egen hånd og så forsøkte å legge skylden på Howe og Clinton Det som er sikkert, er at Germain enten har gitt sine generaler for mye spillerom eller latt være å gi en klar, definert strategi.
Burgoyne returnerte til Quebec den 6. mai 1777 med et brev fra lord Germain som introduserte planen, men som manglet detaljer. Dette produserte en annen kommandokonflikt som plaget britene gjennom krigen. Generalløytnant hadde såvidt høyere grad enn generalmajor Guy Carleton, men Carleton var fremdeles guvernør i Canada. Carleton avslo ikke bare Burgoynes henvendelse om nok canadiske styrker til å sette garnisoner i Crown Point og Fort Ticonderoga, han krevde at han skulle etterlate noen av sine regulære styrker som en canadisk garnison. Innen juni var alt klart og felttoget tok til.
Burgoynes ekspedisjon starter (juni 1777)
Burgoyne startet sitt angrep på Albany i juni 1777. Han planla å gå sørover gjennom innsjøene og Hudson–dalen mot Albany. Innen 13. juni 1777 hadde han samlet sine styrker ved St. Johns.
Han forventet ikke en gjentagelse av siste sesongs forsinkelse ved Valcour Island, siden han hadde en overlegen marinestyrke. Ved siden av de fem seilskipene fra året før, hadde et sjette blitt bygget og tre hadde blitt tatt fra Benedict Arnold etter slaget ved Valcour Island. Ved siden av disse, hadde han 28 bevæpnede barker eller kanonbåter og en stor flåte av kanoer og bateauxer (båter med flat bunn) til transport.
Hans armé hadde rundt 7 800 menn og over 130 kanoner som strakte seg fra lette bombekastere til kanoner som kunne ta 11 kg. Hans regulære soldater var organisert i to divisjoner. Generalmajor William Phillips ledet de 3 700 regulære soldatene til høyre, mens generalmajor Riedesels 3 000 braunschweigerne holdt til venstre. Hans regulære styrker startet i god form, men var dårlig utrustet for kamper i villmarken.
Fort Ticonderoga (5.-6. juli 1777)
Burgoynes kombinasjon av marine–, artilleri– og infanteristyrker beveget seg nedover Champlainsjøen og virket å være nok til å overvelde ethvert amerikansk forsvar. Den amerikanske generalen Philip Schuyler var enig i at Fort Ticonderoga antagelig ikke kunne holdes mot denne styrken. Men han beordret general Arthur St. Clair til å gjøre det første amerikanske forsvarsforsøket der og å holde det så lenge som mulig før han trakk seg tilbake. Derfor tok Burgoyne Crown Point 24. juni uten motstand. Han styrket dets forsvar og begynte byggingen av et magasin, eller forsyningsdepot, for å støtte sitt angrep på Fort Ticonderoga.
Slaget ved Hubbardton og Fort Ann (7. juli 1777)
Etter å ha mistet Ticonderoga, trakk St. Clairs styrke seg tilbake i god tilstand. Burgoyne sendte styrker ut fra sin hovedavdeling for å forfølge dem. Minst tre ganger tok de igjen elementer av de amerikanske styrkene under retrett. Den viktigste hendelsen var slaget ved Hubbardton, mens andre skjedde ved Fort Ann og Skenesboro. Tilsammen kostet disse hendelsene amerikanerne halvparten så store tap som de britiske styrkene. Men St. Clair klarte likevel å føre de fleste av sine menn i trygghet for å slutte seg til general Schuyler ved Fort Edward og amerikanerne viste at de fremdeles var i stand til å stå imot de britiske regulære styrkene. Burgoynes fremrykning tok Fort Anne den 7. juli mens hans hovedstyrke gikk i land ved Skenesboro den 8. juli.
Felttoget hadde så langt stort sett vært en britisk suksess, men nå begynte ting å gå galt. Burgoyne hadde mistet noen menn, og selv om de 220 soldatene som ble drept eller såret var små tall i forhold til hva han hadde oppnådd, svekket de invasjonen. Han hadde etterlatt 400 menn i garnison for å passe på magasinet i Crown Point og ytterligere 900 for å forsvare Ticonderoga. Han kunne ha returnert til Fort Ticonderoga og så seilt til den sørlige enden av Georgesjøen, men dette kunne ha sett ut som en tilbaketrekning. Han gjorde den alvorlige feilen i å bestemme seg for å fortsette over land til Fort Edward. Han tenkte at han ville trenge sitt artilleri og forsyningsvogner for å opprettholde nok ildkraft til unngå en gjentagelse av tapene som ble påført britene ved Bunker Hill.
Schuyler og St. Clair bestemte seg i mellomtiden for å gjøre denne transportetappen så vanskelig som mulig. Deres viktigste våpen i denne fasen av felttoget ville bli øks, og de var overlegne i bruken av den. Det er mye enklere å felle store trær i fiendens vei, enn å fjerne dem etter at de er felt. De ville trekke ut og trette ut styrkene hans og få ham til å bruke opp sine forsyninger. Da Benedict Arnold sluttet seg til dem 24. juli, støttet han deres plan før han ble sendt vestover for å stoppe St. Leger ved Stanwix. Taktikken fungerte godt ettersom Burgoyne bygget en vei gjennom villmarken for sine kanoner. Hans fremrykning ble redusert til rundt 1,6 km per dag. Han okkuperte Fort Edward den 29. juli uten betydelige kamper. Schuyler hadde trukket seg tilbake til Stillwater, og amerikanerne var forberedt på å gjenta forsinkelsestaktikken fra Fort Edward til Saratoga.
Slagene ved Fort Stanwix og Oriskany (juli–august 1777)
Hovedartikkel: Slaget ved Oriskany
Oberstløytnant St. Leger seilte opp St. Lawrence-elva, krysset Ontariosjøen og ankom Oswego uten hendelser. Han hadde rundt 300 regulære soldater, støttet av en milits på 650 canadiere og lojalister. 1 000 indianere ledet av John Butler og Joseph Brant sluttet seg til dem. De forlot Oswego 25. juli og beleiret Fort Stanwix ved Mohawk–elva. Rundt 800 revolusjonære militsmenn og deres indianske allierte marsjerte for å komme fortet til unnsetning, men ble tatt i bakhold og spredt av briter og indianere den 6. august i slaget ved Oriskany. Irokeserkrigere kjempet på begge sider av slaget som markerte starten på en borgerkrig innen seks nasjoner. Da en ny unnsetningsekspedisjon ankom, denne gang ledet av Benedict Arnold, ble beleiringen hevet og St. Legers ekspedisjon returnerte til Canada. Burgoyne var nå på egen hånd.
Slaget ved Bennington (16. august 1777)
Hovedartikkel: Slaget ved Bennington
Uthalingstaktikkene etablert av Schuyler, St. Clair og Arnold lyktes på flere måter. Den britiske generalen Burgoyne måtte etterlate seg flere menn for å sikre sine kommunikasjonslinjer. Hans indianske allierte ble utålmodige og begynte å plyndre pionérfamilier og bosetninger. Dette økte mer enn reduserte den amerikanske motstandskraften. Dødsfallet til lojalistbosetteren Jane McCrae var det mest kjente av disse hendelsene. For hver dag som gikk, ble de amerikanske styrkene sterkere da militsenheter og individer ankom. Schuyler sendte Benedict Arnold vestover for å komme Fort Stanwix til unnsetning og brukte tiden til å la Tadeusz Kościuszko bygge forsvarsverk på Bemis Heights mellom Saratoga og Albany for å blokkere veien for Burgoyne.
Burgoyne hadde lite forsyninger igjen, særlig hester til å arbeide på veien og trekke kanoner og forsyninger. Derfor var han tvunget til å sende ut avdelinger for å sanke forsyninger. Siden de hessiske dragonene var mest preget av mangelen på hester, sendte han oberst Baums regiment inn i det vestlige Massachusetts og New Hampshire sammen med Braunschweig–dragonene og gav sin hovedarmé noen dagers hvile. Avdelingen kom aldri tilbake, og forsterkningene han sendte etter dem kom herjet tilbake fra slaget ved Bennington som ble utkjempet den 15. august og som fratok Burgoyne nesten 1 000 menn og forsyningene de så sårt behøvde.
Mens uthalingstaktikken fungerte godt i felten, var resultatet i den kontinentale kongress en helt annen sak. General Horatio Gates var i Philadelphia da kongressen diskuterte deres sjokkerende nederlag ved Ticonderoga, og de var mer enn villige til å legge skylden på nølende generaler. Noen i kongressen hadde allerede vært utålmodige med Washington og ønsket en større og direkte konfrontasjon som kunne eliminere okkupasjonsstyrkene. Washington fryktet at en slik konfrontasjon antagelig ville tape krigen. John Adams, leder for krigskomiteen, lovpriste Gates og bemerket at «vi skal aldri holde en post helt til vi skyter en general.» Mot protestene til delegasjonen fra New York, sendte kongressen Gates for å lede den nordlige avdelingen i hæren.
Slaget ved Saratoga (september–oktober 1777)
Hovedartikkel: Slaget ved Saratoga
Slaget ved Saratoga gikk inn i amerikansk historie som en hendelse. I realiteten var det en månedslang serie med manøvrer som kulminerte i to slag. General Burgoyne hadde tatt en pause i Saratoga for å vente på meldinger om Howes og St. Legers styrker og hvile etter sin vanskelige fremrykning gjennom villmarken. Han stod ovenfor forsyningsproblemer og innså at ingen hjelp var på vei. Han måtte ta initiativet. Han krysset over til den vestlige bredden av Hudson ved hjelp av en flytebro rundt 13 km sør for Saratoga og 3 km nord for høydene som var befestet av amerikanerne.
Horatio Gates ankom de voksende festningsverkene på Bemis Heights og tok kommandoen 19. august. Han oppførte seg kjølig og arrogant og nektet å gi Schuyler underordnet kommando. Schuyler sa opp dagen etter. Gates gjennomførte den generelle planen til Schuyler og Arnold, og Kosciuszko fortsatte sitt arbeid på festningsverkene.
Benedict Arnold returnerte den 24. og ble overrasket over å finne Gates med kommandoen. Deres uenigheter startet nesten umiddelbart. Arnold ønsket å bruke festningsverkene som et tilfluktssted hvor en kunne dra ut fra og angripe under skogenes ly, en taktikk amerikanerne foretrakk, for så å trekke seg tilbake til fortet når det trengtes. Mens Gates hadde noen kanoner fra franskmennene, var Burgoynes ildkraft fullstendig overelegent amerikanernes, og britene og hesserne var dyktige i beleiringer.
Med unntak av kanonene var styrkene relativt balanserte. Burgoyne hadde igjen rundt 7 000 menn, mens Gates hadde fått forsterkninger fra Washington og ankommende militsmenn slik at styrken nå var på rundt 8 000 menn. Gates satte Arnold til å lede sin venstre divisjon, lengst vekk fra elven. Den høyre flanken under general Benjamin Lincoln ble holdt av milits og artilleri som hadde utsyn over elveveien. Gates ledet selv sentrum med de sterkeste kontinentale regimentene.
HitecVision
HitecVision er et norsk private equity basert i Rogaland. Fondet fokuserer på oppkjøp og vekstfase-investeringer i olje og gass sektorene, i Europa og Nord-Amerika.
Saratogafelttoget
Slaget ved Saratoga (september–oktober 1777)
Gates gav Arnold tillatelse til å sende ut rekognoseringsenheter. Da Burgoyne til slutt rykket frem mot de amerikanske posisjonene den 19. september, innledet Arnold slaget ved Freeman's Farm som stoppet den fremrykningen. Men da Arnold forsøkte å lede Enoch Poors brigade til støtte for angrepet, beordret Gates ham tilbake til hovedkvarteret og slaget ble ikke avgjørende. Burgoyne trakk seg tilbake og startet sine egne befestninger bak en ravine rundt 5 km nord for Bemis Heights.
HitecVision
I 2022 etablerte HitecVision og TrønderEnergi fornybarselskapet Aneo.
Saratogafelttoget
Slaget ved Saratoga (september–oktober 1777)
Etter dette slaget tok Gates noen av Arnolds regimenter for å forsterke sentrum. Arnold stilte sin plass til disposisjon, men ble stoppet av en oppfordring underskrevet av alle linjeoffiserer med unntak av general Lincoln. Men Gates fjernet ham fra hans kommando, og dermed var han nå tilknyttet hovedkvarteret uten oppgaver. Lincolns menn, støttet av milits, gjennomførte et angrep ved Fort Ticonderoga mens amerikanske skarpskyttere fortsatte å trakassere de britiske stillingene.
Militsenheter fortsatte å ankomme og den amerikanske styrken vokste til over 10 000 menn. Burgoyne satte i gang sitt neste angrep den 7. oktober, ettersom hans forsyningslinjer var truet og hans stilling begynte å bli desperat. Budbringere red inn og ut av hovedkvarteret, mens Arnold gikk frem og tilbake i hovedkvarteret og hørte på lyden av skudd fra regimentene til Daniel Morgan og Henry Dearborn. Arnold ble ignorert av Gates. Til slutt steg han til hest og galloperte mot kampen uten ordrer. Gates sendte en rytter for å beordre ham tilbake, men han fikk aldri tak i Arnold som tok ledelsen i slaget ved Bemis Heights og drev britene tilbake til deres posisjoner. Etterpå ble general Gates kjent som «helten i Saratoga».
Overgivelse og konvensjonshæren
Den 8. oktober trakk Burgoyne seg tilbake til Saratoga. Han og general Gates brukte en uke på å forhandle frem overgivelsesbetingelsene. Burgoynes indianske allierte forsvant inn i skogene, og flere lojalistenheter rømte tilbake til Canada. Gates var generøs i sine betingelser som ble kalt «Saratogakonvensjonen». Burgoyne fikk beholde sin uniform og hans menn marsjerte ut av leiren den 17. oktober 1777 for å overgi sine våpen. Konvensjonen krevde at hæren hans skulle returnere til England.
Men etter at hæren som hadde overgitt seg marsjerte til Massachusetts, bestemte kongressen seg for ikke å holde betingelsene. Hæren ble holdt tilbake i leirer i hele New England en tid. Selv om individuelle offiserer ble utvekslet, marsjerte store deler av «konvensjonshæren» sørover til Virginia hvor den forble fengslet i årevis.
Da canadierne og overlevende britiske styrker trakk seg tilbake, tok amerikanerne tilbake Fort Ticonderoga og Crown Point uten hendelser.
Etterspill
Effekten av Burgoynes overgivelse var enorm. De revolusjonæres selvtillit og bestemthet som led under Howes vellykkede okkupasjon av Philadelphia, ble fornyet. Viktigere var det at seieren oppmuntret Frankrike til å gå inn i krigen mot Storbritannia. Spania og Nederland gjorde snart det samme. Tapet svekket også den sittende britiske regjeringen under lord Frederick North ytterligere. For britene hadde krigen nå blitt mye mer komplisert.
Vurdering
Britene skulle legge skylden for nederlaget på manglende koordinering. George Germain ble anklaget for å ha mislyktes i å samordne Burgoynes offensiv med aktivitetene til general William Howes armé. I stedet for å arbeide sammen mot et felles mål, drev de to britiske arméene uavhengige felttog i 1777, hvor Howe i stedet drev sitt Philadelphiafelttog.
Eika Gruppen
Konsernets virksomhet deles inn i områdene fellestjenester, drift og utvikling, forsikring, finansiering, sparing og plassering samt eiendomsmegling. Virksomhet drives gjennom morselskapet og fire heleide datterselskaper: Eika Forsikring, Eika Kredittbank, Eika Kapitalforvaltning og Aktiv Eiendomsmegling.
Hovedkontoret ligger i Oslo, mens forsikringsvirksomheten drives fra Hamar. Konsernsjef er Hege Toft Karlsen.
Historie
Terra ble etablert som et innkjøps- og interessesamarbeid i 1997 med navnet Eika Gruppen, som en konsekvens av de nye trendene i norsk bankindustri. Det hadde tidligere vært mange fusjoner i norske sparebanker, noe som førte til et stort antall regionale sparebanker. Den største av disse var Sparebanken NOR, som var en resultatet av en fusjon mellom over hundre banker. I 1996 allierte flere av de andre store regionale bankene seg i form av SpareBank 1-alliansen. På denne tiden var det to tydelige trender blant både store sparebanker og forretningsbankene; en ny teknologisk plattform med nettbankdrift, samt at de begynte å tilby alle mulige finansielle tjenester, også inkludert sparepenger, verdipapirer og forsikring.
Også de små, uavhengige sparebankene som ikke hadde fusjonert ble nødt til å tilby disse tjenestene. Som et resultat ble Eika Gruppen dannet, og siden 1997 har Terra kjøpt opp selskaper for å kunne tilby stadig flere tjenester.
I oktober 1999 ble Eika Gruppen AS fusjonert med Terra, og i november 2000 ble navnet endret til Terra-Gruppen AS. I 2012 vedtok konsernstyret å gå tilbake til navnet Eika. Navneskiftet ble gjennomført 21. mars 2013 etter vedtak i generalforsamlingen og godkjenning fra Finanstilsynet.
Terra-skandalen
Terra-skandalen i 2007 involverte meglerhuset Terra Securities som var et datterselskap i Terrakonsernet. Nordlandskommunene Rana, Narvik, Hemnes og Hattfjelldal samt kommunene Vik, Bremanger, Haugesund og Kvinesdal hadde lånt penger med sikkerhet i framtidige kraftinntekter og investert pengene i kompliserte fondsprodukter med høy risiko i USA gjennom Citigroup. Kommunene tok på seg garantiforpliktelser som medførte at kommunene tapte betydelig mer enn de opprinnelig hadde investert. Terra Securities ble slått konkurs etter dette.
Lillestrøm stasjon
Lillestrøm stasjon ligger i Lillestrøm sentrum. Dette er eneste stopp for Flytoget mellom Oslo og Gardermoen. Stasjonen er også sentral for lokaltog i Oslo-området, hvor fire ruter er innom. Like ved stasjonen ligger Lillestrøm bussterminal, som er endeholdeplass for mange av Ruters busslinjer. Lillestrøm stasjon er Norges tredje største jernbanestasjon målt i antall reisende og eies av Bane NOR.
Til Hovedbanens åpning ble det anlagt stasjon på vestsiden av Nitelva med en stasjonsbygning tegnet av Schirmer og von Hanno. Denne stod helt til 1987. Til Kongsvingerbanens åpning i 1862 ble det laget nytt stasjonsanlegg øst for Nitelva med ny stasjonsbygning. Også denne bygningen er revet. Den stasjonsbygningen de fleste forbinder med Lillestrøm, ble tegnet av Gudmund Hoel, oppført i 1930 og tatt i bruk i november 1934. Den er fremdeles det store blikkfanget ved stasjonen, men bygningen som brukes i dag, er tegnet av Arne Henriksen og ble tatt i bruk ved Gardermobanens åpning i 1998.
To godstog kolliderte på Lillestrøm stasjon 5. april 2000, og det oppsto brann i vogner lastet med 94 tonn propan. Det var risiko for eksplosjon (BLEVE), og ca. 2000 mennesker ble evakuert.
Krohnengen skole
Krohnengen skole er en kommunal barneskole fra 1880 i Professor Dahls gate i Bergen sentrum. Skolen har også en avdeling i Heien 29 som heter Eventyrskogen, der noen av elevene går fra 1. til 4. trinn. Skolen har plass til 450 elever medregnet Eventyrskogen.
I nord grenser Krohnengen skole mot parken Fredens bolig («Graven»). Både elever, lærere og skolefritidsordning har i stor utstrekning tatt parken i bruk.
Eventyrskogens skolebygning ble tatt i bruk 8. mars 2004 i det tidligere Solheim Aldershjem som da var ombygget til barneskoleformål.
Grindhvaler
Grindhvaler (Globicephala), i noen grad også kalt pilothvaler, er ei slekt med delfiner som består av to arter med tannhvaler.