cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Naturmiljø
Historie
Selv om Humboldt og Candolle understreket viktigheten av de ytre omstendigheter, var overgangen til et enkeltord som det franske «milieu» eller det engelske «environment», eller den mer eksplisitte dikotomien organisme–miljø noe som filosofer stod bak. Spencer tok i bruk ordet «environment» og forholdet organisme-miljø, etter lesning av den franske filosofen Auguste Comte (1798–1857). Den franske tradisjonen med begrepet «milieu», som egentlig betyr medium, som motstykket til «organisme», ble utviklet i 1830-årene, selv om Lamarck tidligere hadde brukt flertallsformen «milieux» for å referere til omgivelsesmedier som vann eller luft. Et eksempel på beskrivelser fra denne tiden i Frankrike er hvordan zoologen Étienne Geoffroy Saint-Hilaire (1772–1844) koblet endringer i en organisme til endringer i dens miljø. Han hevdet at det er to slags forhold som er relevante for utviklingen av organismer: de som tilhører essensen av arten og det som har med påvirkning fra den omgivende verden. Det siste forklarer hvorfor pærer fra samme frukthage kan være er store og søte, og andre ganger små og sure.
Robert John Brennan
Biskop
Den 8. juni 2012 utnevnte pave Benedikt XVI ham til titulærbiskop av Erdonia og til hjelpebiskop i Rockville Centre. Biskopen av Rockville Centre, William F. Murphy, bispeviet ham den 25. juli samme år; medkonsekrerende var erkebiskopen av Philadelphia, Charles Joseph Chaput O.F.M. Cap, og hjelpebiskop av Rockville Centre Paul Henry Walsh.
Naturmiljø
Historie
Andre engelske vitenskapsfolk tok til seg Comtes nye dikotomi om organisme og miljø. Ordet «miljø» ble først brukt i en biologisk kontekst av sosialtenkeren Harriet Martineau (1802–1876) som oversatte Comtes ord «milieu». Fraser som «den gjensidige virkningen mellom organismen og dens miljø» dukket dermed opp for første gang i Martineaus oversettelse av Comtes forelesninger. Dog var ordet «miljø» lite brukt før Spencer gjorde det til et sentralt begrep i sine populære filosofiske tekster om biologi og psykologi. På slutten av 1800-tallet var «miljø» blitt et vanlig begrep.
Robert John Brennan
Biskop
Pave Frans utnevnte ham 31. januar 2019 til biskop av Columbus. Den 29. september 2021 utnevnte pave Frans ham til biskop av Brooklyn. Han ble innsatt i dette embede 30. november samme år.
Junior-VM på ski 2005
Junior-VM på ski 2005 ble arrangert i Rovaniemi i Finland fra 21. mars til 26. mars 2005.
Naturmiljø
Organisme og miljø
Alle organismer (fra virus til mennesker) er avhengige andre organismer og miljøet for å få dekket sine behov, det være seg føde, energi, vann, oksygen, husly og andre behov. Forholdet og samspillet mellom organisme og miljøet er svært komplekst. Miljøet er heller ikke statisk. Både biotiske og abiotiske forhold, endrer seg kontinuerlig.
Rouen-Les-Essarts
Rouen var fem ganger arrangør av Formel 1-løpet Frankrikes Grand Prix, hvorav det siste i 1968 blir husket for den tragiske ulykken hvor Jo Schlesser omkom i en brann i den raske Six Frères-svingen i nedoverbakke. Banen fortsatte som arrangør av viktige Formel 2-løp til 1978, og ble deretter brukt til forskjellige franske mesterskap.
Ruben Toftdahl
Han vant to NM-gull og seks NM-medaljer i perioden 2012–2023.
Eikemyrveien
Eikemyrveien (3-25, 2-42 ) er en vei i Haug i Ringerike.
Veien er en blindvei med avkjøring fra Loveien, på vestsiden av denne. Veien består av rekkehus og eneboliger, og ligger cirka 235 meter over havet ved Loveien.
Yementallyrama
Yementallyrama er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Sayd Omid Husseini
Han har vunnet fire NM-gull og en NM-bronse siden 2010.
Robert John Brennan
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Sólvit E. Nolsø
Sólvit Emilsson Nolsø (født 4. september 1985) er en færøysk politiker, bosatt i Tórshavn. Han er medlem av det færøyske Lagtinget, som representant for partiet Framsókn.
Yementallyrama
Utseende
Middelsstore, avlange, brune trebukker. Antennene er tynne og litt lengre enn kroppen. Pronotum er rundet. Dekkvingene er jevnbrede. Beina er middels lange, lårene litt fortykkede.
Sólvit E. Nolsø
Karriere
Fra 2021 til 2022 var han ansatt som sekretær for Fólkaflokkurins lagtingsgruppe. Nolsø har vært formann i Havnar Frambur­ðsfelag, som er partiets velgerforening i Tórshavn. I januar 2022 ble han Færøyenes sosialminister. Han gikk av som minister i november samme år, da han etter vedvarende konflikt i Fólkaflokkurin meldte seg inn i det liberale partiet Framsókn. Ved lagtingsvalget i desember 2022 ble han valgt inn for Framsókn.
Yementallyrama
Utbredelse
Slekten er kjent fra Somalia, Oman og Jemen.
Sólvit E. Nolsø
Karriere
Han er utdannet statsviter fra Newcastle University. Han har vært journalist i Kringvarp Føroya og flere aviser på Færøyene, og har også arbeidet innen telekom og inkasso.
Familiebakgrunn
Sólvit Emilsson Nolsø er sønn av fiskeskipper Emil Nolsøe og pleieassistent Sigrid Simonsen fra Sandoy. Farsslekten nedstammer fra Dione Poulsen Nolsøe, bror til nasjonalhelten Nólsoyar Páll. Mormoren Elinborg Hentze var etterkommer av prostene Peter Hentze og Christen Jensen Djurhuus.
Rouen-Les-Essarts
Banen hadde flere forskjellige konfigurasjoner. Fra 1950 til 1954 var den 5,1 km lang. En større ombygging i 1955 økte banelengden til 6,542 km, og dette var den mest kjente og berømte konfigurasjonen. Byggingen av en ny motorvei over baneområdet medførte bygging av en ny baneseksjon og banelengden ble redusert til 5,543 km. I 1974 ble det bygget en permanent sjikane i Six Frères, og denne delen av banen ble omdøpt til Des Roches.
Banen ble nedlagt i 1994 av økonomiske og sikkerhetsmessige årsaker, ettersom det er svært vanskelig å arrangere løp på offentlige veier hvis moderne sikkerhetsstandarder skal oppfylles. I 1999 ble alle installasjonene med tilknytning til banen revet, inkludert tribuner, depot, autovern og baneskilt. Den brolagte Nouveau Monde-hårnålen ble også asfaltert, men det er fremdeles mulig å kjøre rundt den opprinnelige banen.
Naturmiljø
Organisme og miljø
Det abiotiske miljøet kan deles inn i følgende komponenter:
Rouen-Les-Essarts
Navnet «Les Essarts» kommer av en landsby som ble innlemmet i kommunen Grand-Couronne i 1874.
Naturmiljø
Organisme og miljø
Det biotiske miljøet kan deles inn i følgende komponenter:
Mary Costa
Mary Costa (født 1930) er en amerikansk skuespiller.
Naturmiljø
Organisme og miljø
Som eksempel kan en se på miljøet til en fisk som lever i en dam. Det ytre miljøet til fisken består av abiotiske faktorer som lys, temperatur, vannet som fisken svømmer i og næringsstoffer som er oppløst i vannet, som mineraler, oksygen og andre gasser. Det biotiske miljøet består av mikroskopiske organismer som plankton, så vel som akvatiske planter, dyr og nedbrytere. Fisken har også et indre miljø, først av alt er den omsluttet en ytre kroppsoverflate. Fisken kan få skader, sykdom eller utsettes for stress som forstyrrer dens indre miljø. For eksempel vil fisken, om den lever i en dam med ferskvann, ikke kunne overleve om det kommer masse sjøvann inn i dammen.
Mary Costa
Hun er mest kjent for å gitt stemme til prinsesse Aurora i Disney-filmen Tornerose fra 1959. Hun er den siste gjenlevende originale stemmeskuespillerinnen til en Disney-prinsesse som ble skapt av Walt Disney i sin levetid og som hun ble nominert til Disney legende for i 1999. Hun er mottaker av den nasjonale kunstmedaljen 2020.
Naturmiljø
Organisme og miljø
Samhandling med organismer kan ta mange former og kan være både nyttige (positive) og skadelige (negative). En snakker om parasittisme, symbiose, kommensialisme (der den ene parten drar fordel, mens den andre er upåvirket), predasjon (jeger og byttedyr). Andre relasjoner er for eksempel fôring, kurtise og reproduksjon. Interaksjoner er svært viktige for overlevelse, vekst og overlevelse for alle arter.
Moskva-Konstantinopel-skismaet i 2018
Det ortodokse skisma mellom Moskva og Konstantinopel i 2018 er et skisma som skjedde den ortodokse kirke i 2018, da patriarken for den russisk-ortodokse kirke erklærte at den russisk-ortodokse kirke ikke lenger ville rette seg etter den økumeniske patriarken av Konstantinopels læresetninger og retningslinjer.
Julespill
Julespill, eller krybbespill, er skuespill fremførte i samband med julen. De knytter opprinnelig tett an til juleevangeliet slik man finner det i Lukasevangeliet, men kan både inneholde variasjoner eller være knyttet til feiringen av Jesu fødsel på andre måter. Ofte inngår også julesanger og lesning fra Bibelen. En dukke benyttes oftest i rollen som Jesusbarnet.
Moskva-Konstantinopel-skismaet i 2018
Bakgrunn
Den ortodokse kirkes patriark har siden år 451 vært den økumeniske patriark av Konstantinopel og vært æresoverhodet for hele den ortodokse kommunion eller alle østlige ortodokse kirker. Av disse er den russisk-ortodokse kirke den største, som siden 1686 har omfattet Den ortodokse kirken (Moskva-patriarkatet) i Ukraina.
Julespill
Det er vanlig for skolebarn og andre amatørgrupper å fremføre julespill, gjerne i kirkene, men de kan også settes opp på andre steder, som profesjonelle teatre.
Moskva-Konstantinopel-skismaet i 2018
Bakgrunn
Moskva-patriarkatet er det klart største i den ortodokse kirke, mens patriarken i Konstantinopel har vært regnet som den ledende («primus inter pares»). Innenfor den ortodokse kirke har det vært praksis at alle selvstendig land kan ha sin autokefal kirke. Halvparten av alle kirkebygg og menigheter som sorterer under Moskva ligg av historiske grunner i Ukraina.
Julespill
Historie
Fortellinger fra Nytestamentet er blitt framført i kirkelige sammenhenger siden middelalderen. Den hellige Frans av Assisi er kjent for å ha holdt midnattsmesse julaften 1223 i Greccio fremfor en julekrybbe med levende dyr, noe som er blitt kalt det første julespillet. Men det er neppe korrekt; muligens kan det imidlertid stemme hva angår kombinasjonen med levende dyr.
Krybbespilltradisjonene er kildebelagt langt tilbake i tid. Meyers Weihnachtsspiel, et latinsk og omfangsrikt dokumentfragment med spilleanvisninger er datert til 1100-tallet, og gjelder julehistorien (som kombinasjon av trekongers-, budskaps-, Herodes- og hyrdespill) frem til tilbedelsen av barnet i krybben. I Østerrike er Ischler Krippenspiel et av de eldste julespillene. Den første dokumenterte nedtegnelsen om dette stammer fra 1654, men opphavet antas å ha vært allerede på 1000-tallet. Det fremføres fortsatt, hvert fjerde år, i sognekirken i Bad Ischl. Fra 1200-tallet er bevart Weihnachtsspiel aus Benediktbeuern på latin.
I forskjellige land flyttet skuespillene ofte ut av selve kirken, for eksempel som hyrdespill (pastorelas) i Spania eller som dukketeater i Belgia. Mens hyrdespillælene, som skildrer hyrdenes/gjeternes ferd til det nyfødte jesusbarnet, gikk av moten i Spania, er de blitt videreutviklet med apokryfe og anakronistiske hendelser, ispedd humoristiske innslag, og lokale tradisjoner i Latin-Amerika. Samtidig finner man eksempler på at det holdes julespill i kirken som i den tyske barnemesse med Weihnachtsgeschichte på julaften.
Julespill er ofte en del av juleavslutningen ved mange skoler. Mens skuespillet i mange tilfeller har vært et krybbespill, er det noen steder blitt at man heller setter opp et annet stykke knyttet til julen. Denne tendensen er blitt kontroversiell i noen land som i Storbritannia, der den er blitt sett i sammenheng med en økning av ikke-kristne elever som man med eller uten hold frykter vil bli ubehagelig berørt, og noen kommentatorer ser på neddempingen som en trussel mot britisk kultur, og diskusjoner om politisk korrekthet går igjen.
Naturmiljø
Miljøresponser
Variasjonsbredden for en abiotisk faktor kan være veldig stort. For eksempel kan temperaturen i vann varierer fra under 0 °C (i polare strøk) til over 50 °C (varme kilder). Hver art kan leve innenfor et visst intervall innenfor dette spennet. I et bredt området midt på temperaturintervallet lever organismen i beste velgående, kjent som bioklimatiske sone (toleransesone). Mellom dødelig temperatur og toleransesone, i hver ende av intervallet, er det et område der organismer begynner å dø. Avgjørende for når dødelighet inntreffer kan være avhengig av forhold som kjønn, alder, tid på sesongen og sult.
I biologien benyttes begrepet stress om miljømessige påvirkninger som er ugunstige for en organisme. Motstand mot stress går ut på å leve og vokse, selv om miljøpåvirkningene er utfordrende. Organismens reaksjon på stress kalles stressrespons. En organisme vil bruke energi for å motvirke stress. En respons på stress kan være å gå i dvale eller endre på metabolismen (forbrenningen). Når belastningen er kritisk, kan organismen få en permanent endring, som at den skades eller dør. For eksempel gjennomgår flere arter av indiske meitemark diapause om sommeren når jordfuktigheten og jordtemperaturen blir ugunstig (ved tørke). Tidspunktet for når disse vender tilbake til normalt liv, avhenger blant annet av sommerens lengde. Hvis sommeren forlenges noen dager mer enn normalt, vil mange meitemarkene ikke klare seg. Stressrespons avhenger på den fysiologiske tilstanden til organismen, dens helbredelses- eller reparasjonsmekanismer og organismens evne til miljøtilpassing.
Enhver organisme blir påvirket av mange forskjellige miljøfaktorer, men noen faktorer har større betydning enn andre, og noen kan regnes som kritiske. Dette fant Justus von Liebig (1803–1873) ut da han utviklet konseptet om minimumsloven ved å studere den relative rollen til forskjellige faktorer. Liebig fant ut at en organisme krever en minimumsmengde av et bestemt næringsstoff for å få riktig vekst. For eksempel vil planter enten ikke vokse eller ha dårlig vekst hvis noen næringskomponenter i jorden eller luften er begrenset. Det næringsstoffet som mangler gjør de andre næringsstoffene inaktive i organismen, for eksempel at et dyrs metabolisme svekkes. En snakker om mangelfulle og kontrollerende faktorer. Når det gjelder planter, er det fem faktorer som kontrollerer fotosyntesen, nemlig konsentrasjonen av karbondioksid, mengden vann, solstråling, mengden av klorofyll og temperaturen til kloroplast (celleorganeller). Mangel på disse faktorene vil påvirke fotosyntesen, uavhengig av mengden av de andre faktorene.
Ulike arter har forskjellige genotyper, definert som summen av alle gener som en organisme består av. Artene er forskjellige fra hverandre, og oppviser forskjellige strategier og homeostatiske mekanismer som svar på miljøendringer og interaksjoner. Dette er en konsekvens av at geonytypene er forskjellige. Hver genotype gjør seg til kjenne i form av fenotyper, altså kjennetegn knyttet til struktur og funksjoner. Avhengig av variasjonene i miljøforhold vil en genotype ha en rekke fenotyper. Organismer har svært forskjellige respons på miljøforandringer. Noen arter er ekstremt følsomme for selv den minste endring, mens andre kan modulere sine metabolske prosesser og takle endringer godt. For eksempel utvikles salamandere som vokser opp i oksygenfattig vann større gjeller, sammenlignet med andre salamandre av samme art i oksygenrikt vann.
Miljøet former organismer
I alle økosystemer er det ressurser og begrensninger som bestemmer de ulike organismenes struktur og fysiologi. En av jordens eldste miljømessige arv er utvalget og mengden av grunnstoffer. Ved dannelsen fikk jorden karbonatomer dannet av stjerner som brant ut lenge før solen ble dannet. Karbonatomene kan inngå i molekyler hvor de danner kjeder og koblinger med andre grunnstoffer. Disse utgjør basisen i alle de organiske molekylene, som igjen utgjør livsformene på joden. Nitrogen og fosfor er også essensielle stoffer for levende organismer, ved at de spiller en sentrale roller for sammensetningen av proteiner, nukleinsyre og energirike forbindelser. Disse grunnstoffene er ofte knapphetsfaktorer for organismer, og de begrenser dermed muligheten for liv i mange miljøer. For eksempel utgjør inert nitrogengass 78 % av jordens atmosfære. Likevel er nitrogenformer som er lette å bruke av organismer, hovedsakelig ammonium og nitrat, vanligvis en knapphetsfaktor i økosystemer på landjorden. I løpet av evolusjonen bidro symbioser, som utviklet seg mellom nitrogenfikserende bakterier og planter, til å øke tilgjengeligheten av nitrogen i mange økosystemer.
Lav eller høy omgivelsetemperatur har stor betydning for organismers kroppsfunksjoner, og typisk vil de fleste reduserer sitt aktivitetsnivå eller får svekket overlevelsesevne. Mange arter har derfor utviklet egenskaper som bidrar til å beskytte seg mot ekstreme temperaturer. For eksempel har sjøløver et tykt lag med fett som isolerer mot kulde, mens havoter, som også svømmer i kaldt vann, har tykk pels. På land utvikler planter og kaldblodige dyr mørke farger, samt at de posisjonerer seg (flytter seg) for å maksimere energigevinsten fra solen i kjølig vær. I varmere regioner vil dyr gjerne unngår intens sol, mens planter beskytter seg ved å transpirere store mengder vann, maksimere luftstrømmen gjennom løvet eller gå i dvale til lavere temperaturer oppstår.
Tilgjengelighet av vann former ytterligere den økologiske dynamikken på jorden. Tidlig liv oppsto i akvatiske økosystemer, og alle levende celler krever fortsatt vann for å fungere. Vann som finnes i miljøet påvirkes av temperatur, i for eksempel kaldt klima fryser vann og blir vanskelig tilgjengelig, mens det i veldig varme områder fordamper raskt. Organismer bruker en rekke strategier for å fange opp og beholde vannressurser. Vann er ulikt fordelt på jorden. Planter som vokser i ørkener, med liten tilgang til vann, kalles xerofytter. Disse plantene har tilpassede mekanismer for å tåle tørke. Motsatt er hydrofytter planter som krever et svært fuktig habitat. De fleste planter vokser under middels forhold, det vil si verken for tørt eller for fuktig. Disse kalles mesofytter. Xerofytter er vanligvis dverglignende busker eller urteaktige planter, med underjordiske deler som er mange ganger større enn de som er oppe i luften. Derfor har de en liten overflate for transpirasjon (avgivelse av fuktighet til luften). Rotsystemet er spredt svært nært overflaten, og absorberer fuktighet om natten eller ved nedbør. Vannet lagres i stilken og brukes veldig sakte. De delene som er over bakken og rotsystem hos hydrofytter og mesofytter er svært forskjellige. Dette er eksempler på spesifikke tilpasninger.
Ved miljøendringer kan den første responsen til ethvert dyr være økofysiologiske (endring av organismens fysiologi tilpasset miljøforhold). En organismes respons på varierende miljøfaktorer kan sees i lys av tilpasningsstrategier for overlevelse. Miljøet virker som en selektiv driver på en organismepopulasjon, og organismer utvikler strategier for å motstå miljøstress og overleve. For eksempel kan bladene hos forskjellige planter, eller til og med på en og samme plante, ha forskjellig struktur som en tilpassing ytre miljøforhold.
Dyr viser også spesifikke tilpasninger for blant annet matinntak, metabolisme og reproduksjon. For eksempel har øgler og pattedyr forskjellige tenner, fuglers nebb er forskjellige og igler er tilpasset til å suge, tygge og bite. Alt dette er morfologiske tilpasninger for inntak av føde. Hver art har sitt eget mønster for reproduksjon og kan ha spesielle deler som er tilpasset til formering. Uansett vil enhver art tilpasses slik at den kan overlev og reprodusere seg for å bringe arten videre.
Basert på en rekke observasjoner har det blitt utviklet noen enkle regler om evolusjonære tilpasninger blant dyr. Det viser seg at dyr som lever i kjølige områder har kortere hale, nebb, ører og lignende, enn arter i varme områder. Arter med stor kropp finnes vanligvis i kjølige deler av verden. Denne regelen gjelder for både kaldblodige og varmblodige dyr. Blant varmblodige arter, øker svarte pigmenter i varme og fuktige habitater. Derimot er det større hyppighet av røde og gulbrune pigmenter i tørt klima. Pigmenter er dessuten sjeldent i kaldt klima. En stor kropp og små lemmer innebærer mindre overflateareal per volumenhet av kroppen og dermed en minimering av varmetap i kaldt klima. Men et mindre overflateareal i seg selv gir ikke tilstrekkelig reduksjon av varmetap i kaldt klima for et varmblodig dyr. Det er andre tilpasningsstrategier som i tillegg er viktig, som isolasjon av kroppsoverflaten, høy varmeproduksjon og tilstrekkelig tilgang til mat i habitatet.
På samfunnsnivå studerer samfunnsøkologer hvordan ressurstilgangen påvirker karakteristikken til økosystemer, som antall og typer arter. For eksempel begrenser mengden karbon og energi som kan opptas i fotosyntesen av planter og andre produsenter mengden konsumenter et økosystem kan opprettholde. På grunn av denne grensen og fordi energi går tapt ved hvert overføringstrinn gjennom en næringsvev, kan økosystemer med lav produktivitet generelt opprettholde en mindre biomasse med konsumenter enn systemer med større produktivitet. Økologer har identifisert dette forholdet som en mulig årsak til at biologisk mangfold er større i høyproduktive tropiske regnskoger enn i mindre produktive systemer som ørkener. Innenfor lokalsamfunn kan miljøvariasjoner drive kompleks variasjon i økologisk dynamikk.
Fordi miljøet er både dynamisk og mangfoldig, er det ikke et enkelt sett med økologiske attributter eller strategier som gjør en organisme til «den best egnede». Alle levende populasjoner og arter endrer seg kontinuerlig som svar på press fra andre organismer, samt på variasjoner i jordens geologi og klima. Over tid har denne vekselvirkningen utviklet en lang rekke organismer som er avhengige av og konkurrerer med hverandre over hele jordens overflate.
Organismer former miljøet
Miljøet er dynamisk fordi fysiske prosesser skaper endringer av jordens egenskaper over tid. En kan si at livet i seg selv gir miljøendringer. Fordi andre organismer er en del av hvert individs miljø, kan endringer i artsfordelinger i stor grad endre økologiske interaksjoner i et samfunn. I noen tilfeller kan tap av en innfødt art, eller introduksjon av en fremmed art, true overlevelsen til andre organismer. Av denne grunn er bevaring av truede organismer og kontroll av invasive arter (innvandring av fremmede arter) av stor viktighet.
Interaksjoner mellom organismer forekommer i flere forskjellige former. I antagonistiske relasjoner konkurrerer organismer om ressurser, sprer sykdom til sine naboer eller konsumerer hverandre. I mer mutualistiske relasjoner (der to arter drar fordel av hverandre) beskytter en organisme en annen, to organismer utveksler ressurser eller tettere avhengigheter utvikler seg, for eksempel forholdet mellom spesialiserte pollinatorer og blomster. I noen tilfeller dyrker arter til og med andre arter. I andre tilfeller blir arter som har stor fysisk utbredelse, habitat for mindre organismer. For eksempel rommer menneskets tarmkanal et antall bakterier, som er ti ganger større enn cellene i menneskekroppen. Et annet eksempel på interaksjon i naturmiljøet, er hypotese om at utviklingen av åpne grenstruktur i regnskogtrær, noe som kan ha bidratt til utviklingen av strukturene i forbena hos aper. Videre førte dette til at aper kan svinge seg fra tre til tre og ga utgangspunkt for menneskets fingerferdighet.
Jordens originale atmosfære antas å ha blitt dannet med tilførsel av varme fra radioaktiv nedbryting. Denne opprinnelige atmosfæren forsvant i løpet av jordens utvikling. Den bestod av metan, ammoniakk, vanndamp og neon. Fritt oksygen (O2) var ikke tilstede. Utvikling av encellede organismer førte til stor produksjon av oksygen, noe som over mange hundre millioner år førte til at gassen ble en viktig bestanddel av atmosfæren. I den moderne atmosfæren kontrollerer plantelivet en stor del av energi- og vannstrømmene mellom land og atmosfære. Forskere anslår at i det ekstreme, hypotetiske tilfellet at alt planteliv fjernes fra landjorden, vil nedbøren på jorden bli redusert med 50 %. Dyr spiller også en kritisk rolle i å påvirke de fysiske egenskapene til økosystemene. For eksempel at underjordiske termitter i Kenya øker produktiviteten på gressletter og biologisk mangfold over store områder, ved at jordens fruktbarhet økes i jevnt fordelte sirkler.
Elementene i det ytre miljøet
Blant miljøforskere vil noen foretrekke å tenke i termer av hele jordsystemet og dets komponenter, undersystemer og prosesser, fremfor å bruke begrepet naturmiljø. På noen måter kan begrepet jordsystem være mer hensiktsmessig å bruke enn miljøet, ikke minst fordi det fremhever det faktum at den naturlige verden er en dynamisk, kompleks enhet med egne lover og prosesser. Dette i motsetning til å bare å være et passivt rom som er bebodd, utnyttet og gitt betydning av mennesker. Jordens overordnede økosystem kalles for biosfæren, der relasjonene mellom systemene og komponentene skjer.
Det er fem hovedsystemer i jordsystemet, eller sfærer: litosfæren, biosfæren, hydrosfæren, atmosfæren og kryosfæren. Litosfæren består av jordens indre og dens overflate, som begge består av bergarter. Den delen av jorden som kan opprettholde levende organismer omfatter biosfæren. I det tredje systemet er hydrosfæren, som er de områdene på jorden som er dekket med store mengder vann. Atmosfæren er det fjerde systemet, som er en omhylling av gass som holder planeten varm og inneholder oksygen som er nødvenidg for åndedrett og karbondioksid som trengs for fotosyntesen. Kryosfære er de områdene som inneholder is, en finner disse ved polene og andre steder. Alle disse fem enorme og komplekse systemene samvirker med hverandre og opprettholder livet på jorden, de vil også overlappe i rom og tid.
Geovitenskap er et altomfattende begrep for vitenskapen om planeten jorden. Det er fire store disipliner i geovitenskapen, nemlig geografi, geologi, geofysikk og geodesi.
Geologisk aktivitet
Jordskorpen eller litosfæren, er den ytterste, faste overflaten av planeten og er kjemisk og mekanisk forskjellig fra den underliggende mantelen. Det har blitt skapt vesentlige mengder av magmatiske bergarter hvor magma kjøles ned og stivner, slik at faste bergarter dannes. Under litosfæren ligger mantelen som er oppvarmet på grunn av radioaktiv nedbryting. Mantelen er fast, men er samtidig i en tilstand med seigt flytende konveksjon (strømning på grunn av varme). Denne konveksjonsprosessen får de litosfæriske platene til å bevege seg, dog meget sakte. Den resulterende prosessen er kjent som platetektonikk, altså at jordskorpen består av plater i sakte bevegelse. På grunn av smelting av materialer i subduksjonssonene (grenseområde der to jordskorpeplater møtes) oppstår vulkaner. Vulkaner kan også oppstå på grunn av at stigende mantel ved midthavsrygger og søylestrømmer.
Selv om bergartene i litosfæren anses som elastiske, er de ikke viskøse, altså flytende. Det er to typer av litosfære: den oseaniske litosfæren i havbunnen og den kontinentale litosfæren på jordoverflaten. Oseanisk litosfære har litt større tetthet enn den kontinentale litosfære. Litosfæren har vekselvirkninger med de andre fire sfærene, som blant annet påvirker saltholdighet i havet, biologisk mangfold og formasjon av landskap. For eksempel er pedosfæren en del av litosfæren bestående av jord. Pedosfæren er skapt av samspillet mellom litosfæren, atmosfæren, kryosfæren, hydrosfæren og biosfæren. De harde bergarter i litosfæren males ned til små kornstørrelser av de kraftige bevegelsene til isbreer (kyrosfæren). Forvitring og erosjon forårsaket av vind (atmosfære) eller regn (hydrosfære) kan også slite ned bergarter i litosfæren. De organiske komponentene i biosfæren, for eksempel plante- og dyrerester, blandes så med disse eroderte bergartene slik at det skapes fruktbar jord.
Litosfærens vekselvirkninger med atmosfæren, hydrosfæren og kryosfæren påvirker også temperaturforskjellene på jorden. Høye fjell har for eksempel ofte betydelig lavere temperaturer enn daler og åser. Oppover langs en fjellkjede blir lufttrykket stadig lavere og nedbøren med snø skaper en kjølig eller snørik klimasone. Klimasonen en region tilhører, påvirker på sin side hvilke tilpasninger som er nødvendige for organismer i denne regionens biosfære.
Hydrosfæren
Hydrosfære er et diskontinuerlig lag med vann på eller nær jordoverflaten, og består av flytende og frosset overflatevann, grunnvann i jord og berggrunn, samt atmosfærisk vanndamp. Vann er det stoffet som finnes mest på jordens overflate. Omtrent 1,4 milliarder km2 vann finnes i flytende og frossen form, som utgjør hav, innsjøer, elver, isbreer og grunnvann. Dette utgjør rundt 0,023 % av jordens totale masse. Den største delen av hydrosfæren utgjøres av saltvann, med en andel på rundt 97,5 %. Resten er for det meste ferskvann i fast form, som permanent is og snø i Antarktis, Arktis og høyereliggende fjellområder.
Hydrosfæren består av rekke grupper av reservoarer av vann, der prosessene ned overføring av vann fra et reservoar til et annet (eller transformasjon fra en tilstand til en annen) kalles vannets kretsløp. Disse kretsløpene involverer hele hydrosfæren, og strekker seg omtrent 15 km oppover i jordens atmosfære og nedover til omtrent 5 km under jordskorpen.
Fuktigheten i jordsmonnet utgjør bare 0,005 % av vannet på jordens overflate, men denne lille mengden vann står for det mest av den direkte fordampningen fra jordoverflaten. Selve biosfæren, altså alt levende liv, består for det meste av vannmolekyler, men inneholder en svært lite av det totale vannet på landjorden, bare rundt 0,00004 %. Allikevel spiller biosfæren en viktig rolle for transport av vanndamp tilbake til atmosfæren ved transpirasjonsprosessen. Jordens vann inneholder en rekke oppløste og partikkelformede materialer. Vannmassene på jordens overflate er således store beholdere for uorganiske og organiske stoffer. Forskjellige former for vannbevegelse spiller derfor en stor rolle for å transportere disse stoffene rundt om på planetens overflate.
Hav
Verdenshavet er en stor vannmasse med saltvann, og en del av hydrosfæren. Omtrent 71 % av jordens totale overflate er dekket av hav som utgjør en sammenhengende vannmasse. Det er uansett vanlig å dele havet inn i flere hav og mindre sjøer. Havet har en gjennomsnittlig dybde på 3 688 meter. Nesten alt sjøvann har en saltholdighet i området 30 til 38 g per kg.
De fysiske og kjemiske egenskapene til sjøvann varierer avhengig av breddegrad, dybde, nærhet til land og tilførsel av ferskvann. Omtrent 3,5 % av sjøvannet består av oppløste forbindelser, mens den resterende delen er rent vann. Den kjemiske sammensetningen av sjøvann skyldes prosesser som erosjon av stein og sedimenter, vulkansk aktivitet, gassutveksling med atmosfæren, metabolske prosesser og nedbrytningsstoffer fra organismer, samt regn. I tillegg til karbon er de næringsstoffene som er essensielle for levende organismer nitrogen og fosfor, som finnes i begrenset mengde i sjøvann og derfor ofte er bestemmende faktorer for de organiske kretsløpene i havet. Konsentrasjonene av fosfor og nitrogen er generelt lave i sonen der sollyset (fotiske sonen) trenger ned, fordi disse stoffene raskt tas opp av levende organismer. Andre viktige stoffer i sjøvann er silisium og kalsium.
Atmosfærens kjemiske sammensetning påvirker også havet. For eksempel absorberes karbondioksid av havet og oksygen frigjøres til atmosfæren på grunn av prosessene i marine planter. Marin biota (levende organismer) kan klassifiseres bredt i de organismene som lever i enten det pelagiske miljøet (plankton og fisk) eller det bentiske miljøet (bunndyr og bunnplanter). Noen organismer er imidlertid bunndyr i ett stadium av livet og pelagiske i et annet. Produsenter som syntetiserer organiske molekyler, finnes i begge miljøer. Encellet eller flercellet plankton med fotosyntetiske pigmenter er produsentene i den fotiske sonen i de pelagiske miljøene. Typiske bunndyr i kategorien produsenter, er mikroalger (kiselalger), makroalger (kjempetare) eller sjøgress (ålegras).
Elver
En elv er en naturlig vassdrag, vanligvis er det snakk om ferskvann som strømmer mot et hav, en innsjø eller en annen elv. Noen få elver strømmer bare ut over bakken og tørker helt opp, uten noen gang å nå frem til en annen vannmasse. Vannet i en elv kan sees på som en kanal, bestående av et elveleie mellom elvebreddene på hver side.
I større elver er det ofte også en bredere elveslette som er formet av vann som har kommet over selve hovedkanalen. Elvesletter kan ha spesielt rike økosystemer, både i mengde og mangfold. De kan inneholde 100 eller endog 1000 ganger så mange arter som en elv. Væring av elvesletten frigjør næringsstoffer fra sist gang det var flom, og er et resultat av raske nedbrytning av organisk materiale som har samlet seg etterpå. Mikroorganismer trives og større arter gjør nytte av disse. Flomslettene kan være svært brede i forhold til størrelsen på elvekanalen. Elver er en del av den hydrologiske syklusen. Vann i en elv er vanligvis oppsamlet av nedbør gjennom overflateavrenning, eller den kan være dannet av oppstrømmende grunnvann, kilder og smeltevann fra breer og snø.
Mindre elver kalles for åer, og enda mindre vannstrømmer kalles bekker. Elver, åer og bekker spiller en viktig rolle som korridorer og kobler sammen fragmenterte habitater og spiller dermed en viktig rolle for å bevare biologisk mangfold. Årsaken er at elvedaler forbinder dyrepopulasjoner i fragmenterte landskap, for eksempel mellom byområder og omkringliggende landlige omgivelser.
Innsjøer
En innsjø er en landform der en vannmasse er lokalisert i bunnen av et basseng. En vannmasse regnes som en innsjø når den ligger i innlandet, ikke er en del av et hav og er større og dypere enn en dam.
Naturlige innsjøer finnes vanligvis i fjellområder, riftsoner og i områder med isbreer. Andre typer innsjøer finnes i endorheiske bekkener eller langs elver. I enkelte deler av verden, er det mange innsjøer på grunn av omfattende dreneringsystemer som stammer fra siste istid. Alle innsjøer er midlertidige betraktet på en geologisk tidsskala, ettersom de sakte vil bli fylt igjen med sedimenter fra landformen rundt.
En stor og mangfoldig mengde planter, dyr og mikrober lever i innlandsvann, der nesten alle hovedgrupper av levende organismer er representert i et eller annet akvatisk økosystem. Likevel er det ingen større grupper som har utviklet seg i ferskvann, alle har utviklet seg enten i havet eller på land, hvorfra tilpassing har ført til et liv i ferskvann. Flere store grupper av vannlevende dyr og planter, er markant mindre mangfoldige i innlandsvann enn de er i havet.
Atmosfære, klima og vær
Planter og dyr produserer de gassene som den andre gruppen trenger for å leve, en utveksling som skjer via atmosfæren. Planter trenger karbondioksid, mens dyr puster ut karbondioksid som et avfallsprodukt. Mennesker og andre dyr trenger oksygen, noe som planter produserer ved hjelp av fotosyntese, der solens energi omgjøres til næringsstoffer. Den vanligste gassen i atmosfæren, nitrogen, er stort sett inert, noe som betyr at den ikke så lett reagerer med andre stoffer. Den nest vanligste gassen, oksygen, er nødvendig for respirasjonen (ånding) til alt dyreliv på jorden. I motsetning til nitrogen er oksygen ekstremt reaktivt, blant annet inngår det i kjemiske prosesser som oksidasjon. I underkant av 1 % av atmosfæren består av argon, som er en inert edelgass, noe som betyr at den ikke deltar i noen kjemiske reaksjoner under normale omstendigheter. Til sammen utgjør disse tre gassene 99,96 % av atmosfæren. De resterende 0,04 % inneholder en lang rekke sporgasser, hvorav flere er avgjørende for livet på jorden.
Vann kommer inn i atmosfæren gjennom vannets kretsløp. Vannets kretsløp bringer også gasser fra luften inn i hav, innsjøer og elver. Vanndamp finnes i atmosfæren i små og svært varierende konsentrasjon, og kan være synlig i form av skyer. Mens vann er nesten fraværende i det meste av atmosfæren, kan konsentrasjonen komme opp i 4 % i svært varme, fuktige områder nær jordoverflaten. Til tross for at vann relativt sett finnes i små mengder i atmosfæren, har vann i atmosfæren meget stor innvirkning på jordens miljø. Vanndamp er ett av stadie i vannets kretsløp. Vannets kretsløp skaper erosjon og forvitring av fjellgrunnen, avgjør jordens vær og skaper klimaforhold som gjør landområder tørre eller våte, beboelige eller ugjestmilde. Når vanndampen avkjøles tilstrekkelig, danner den skyer ved å kondensere til flytende vanndråper, eller, ved lavere temperaturer, faste iskrystaller. I tillegg til å skape regn eller snø, påvirker skyer jordens klima ved å reflektere noe av energien som kommer fra solen, noe som gjør planeten noe kjøligere. Vanndamp er også en viktig klimagass. Den er konsentrert nær overflaten og er mye mer utbredt nær tropene enn i polarområdene.
I tillegg til gasser har atmosfæren et bredt utvalg av suspenderte partikler kjent som aerosoler. Disse partiklene kan være flytende eller faste, og er små nok til at de kan ta svært lang tid for dem å felles ut av atmosfæren på grunn av tyngdekraften. Eksempler på aerosoler er jord- eller ørkensandpartikler, røykpartikler fra skogbranner, saltpartikler fra fordampet havvann, plantepollen, vulkansk støv og partikler dannet fra forurensning. Aerosoler påvirker i betydelig grad atmosfærisk varmebalanse, dannelse av skyer og optiske egenskaper.
Lagdeling av atmosfæren
Atmosfæren kan deles inn i vertikale lag som bestemmes av måten temperaturen endres på, avhengig av høyden. Laget nærmest jordens overflate er troposfæren, som inneholder over 80 % av den atmosfæriske massen og nesten all vanndamp. Det neste laget, stratosfæren, inneholder det meste av atmosfærens ozon, som absorberer energirik stråling fra solen og gjør liv på jorden mulig. Over stratosfæren er mesosfæren og termosfæren. Disse to lagene inneholder ladede atomer og molekyler (ioner). Laget over 500 km blir referert til som eksosfæren.
Innenfor de fem hovedlagene, som har karakteristika bestemt av temperatur, er det noen flere lag bestemt av andre forhold:
Klima
Klima bygger på innsamling av måledata og statistikk for temperatur, fuktighet, atmosfærisk trykk, vind, nedbør, atmosfærisk sammensetning og andre meteorologiske data innenfor en gitt region over lange perioder, typisk 30 år (klimanormaler). Været, på den annen side, er nåtilstanden for de samme elementene. Været kan endres over minutter, timer, dager og uker.
Klimanormaler kan fortelle om somrene er varme og fuktige, eller om vintrene er kalde og snørike på et bestemt sted. En kan få informasjon om når det forventes at den varmeste dagen i året inntreffer, eller den kaldeste dagen på stedet. Det meste av været skjer i troposfæren, altså den delen av jordens atmosfære som er nærmest jordoverflaten. Det er mange forskjellige faktorer som kan endre atmosfæren i et bestemt område som lufttrykk, temperatur, fuktighet, vindhastighet og retning, samt flere andre ting. Sammen bestemmer de hvordan været er på et gitt tidspunkt og sted. Klimadata kan lages slik at de gjelder for hele planeten, en snakker da om det globale klimaet – som videre kan modelleres ved hjelp av en global klimamodell. Globalt klima inkluderer alle regionale forskjeller i gjennomsnitt. Totalt sett avhenger det globale klimaet av mengden energi som mottas fra solen og mengden energi som blir fanget inn av systemet.
Varme regioner finnes normalt ved ekvator. Klimaet er varmere der, fordi solstrålingen for det meste stråler rett inn på jordoverflaten. Derimot er Nord- og Sydpolen kalde, fordi solstrålingen kommer inn på skrå. Havets bevegelse i form av havstrømmer og jordaksens helning og rotasjon påvirker imidlertid også hvordan værmønstre beveger seg rundt kloden.
Den russisk-tyske klimaforskeren Wladimir Köppen (1846–1940) delte verdens klima inn i kategorier på slutten av 1800-tallet. Kategoriene var basert på temperatur, nedbørsmengde og tidene på året når nedbøren oppstår. Jorden deles inn i fem hovedtyper av klima:
Forbindelsen mellom klima og liv oppstår som en vekselvirkning ved overføring av masse og energi mellom atmosfæren og biosfæren. Før livet på jorden oppstod, var det kun geokjemiske og geofysiske prosesser som bestemte atmosfærens sammensetning, struktur og dynamikk. Etter at livet utviklet seg på jorden, har biokjemiske og biofysiske prosesser påvirket atmosfæren. De levende organismene i biosfæren bruker gasser fra atmosfæren i sine livsprosesser og gir tilbake andre gasser. Atmosfærens sammensetning er resultatet av denne gassutvekslingen. Forskerne holder som sannsynlig at før livet på jorden utviklet seg, bestod atmosfæren av 95 % karbondioksid. Vanndamp var den nest mest dominerende gassen. Denne tidlige atmosfæren oppstod på grunn av geokjemiske og geofysiske prosesser i jordens indre og ble sluppet ut ved vulkansk aktivitet. I den nyere atmosfæren er 0,035 % karbondioksid. Mye av karbondioksidet i jordens første atmosfære har blitt fjernet ved fotosyntese, kjemosyntese og forvitring. For tiden befinner det meste av karbondioksidet seg i jordens kalksteinsedimentære bergarter, i korallrev, i fossilt brensel (kull, olje og gass) og i de levende organismene i biosfære. Under denne omdanningen utviklet atmosfæren og biosfæren seg sammen gjennom kontinuerlig utveksling av masse og energi.
Biogene gasser er gasser som er kritiske for, og samtidig produsert av levende organismer. I den moderne atmosfæren er disse gassene oksygen, nitrogen, vanndamp, karbondioksid, karbonmonoksid, metan, ozon, nitrogendioksid, salpetersyre, ammoniakk og ammoniumioner, lystgass, svoveldioksid, hydrogensulfid, karbonylsulfid, dimetylsulfid, samt en mengde forskjellige hydrokarboner. Av disse gassene er det bare nitrogen og oksygen, som ikke er klimagasser. I tillegg til disse biogene gassene, finnes en lang rekke menneskeskapte gasser.
Vær
Vær er tilstanden i atmosfæren på et bestemt sted i løpet av kort tid og har å gjøre med temperatur, fuktighet, nedbør (type og mengde), lufttrykk, vind og skydekke. Med vær menes fenomener som forekommer i troposfæren, altså de laveste delene av atmosfæren fra jordens overflate til 6–8 km opp ved polene og opp til rundt 17 km ved ekvator. Været er generelt begrenset til troposfæren, fordi det er her nesten alle skyer forekommer og nedbør utvikler seg. Dog er det fenomener i høyere deler av troposfæren og oppover, for eksempel jetstrømmer og luftbølger, som påvirker atmosfærisk trykkmønstre ved havnivå, kjent som høy- og lavtrykk. Geografiske særegenheter som fjell og vannmasser (innsjøer og hav) påvirker også været.
Vær oppstår på grunn av oppvarming fra solen, slik at tettheten av atmosfærens luftmasser endres og det oppstår bevegelse mellom luft med høy og lav temperatur. Varm luft stiger opp og kald luft kommer inn langs bakken for å erstatte den oppadstigende luften. Høyt trykk betyr at luftstrømmer beveger seg nedover mot jordoverflaten og brer seg utover. Høytrykk forhindrer skyer i å dannes. Der det oppstår lavtrykk vil luftmassene bevege seg mot dette stedet og opp i atmosfæren, luftmassene kjøles ned og det dannes skyer. Mengden av fuktighet bestemmer hvordan skyer dannes og om det oppstår tåke, regn, snø eller torden.
Økosystemer
Et økosystem er en enhet i naturen som består av biotiske og abiotiske faktorer i et område. Sentralt i konseptet om økosystemer er ideen om at levende organismer er deltagere i et svært sammenhengende sett av relasjoner med alle andre elementer som utgjør miljøet de eksisterer i. Den amerikanske biologen Eugene Odum (1913–2002), en av grunnleggerne av vitenskapen om økologi, definerte økosystemer slik: «[E]nhver enhet med organismer [samfunn] i et gitt område som samhandler med det fysiske miljøet slik at en strøm av energi fører til klart definert trofiske strukturer, biotisk mangfold og materialsykluser [utveksling av materialer mellom levende og ikke-levende deler] i systemet, er et økosystem.»
Nederst i en næringskjede eller i et næringsvev i et økosystem finner en produsentene, det vil si planter eller alger som produserer organisk materiale gjennom fotosyntesen, drevet av solenergi. Produsenten er mat for planteetende dyr (herbivorer), som kalles primærkonsumenter. Primærkonsumentene blir igjen spist av rovdyr, kjent som sekundærkonsumenter. Sekundærkonsumentene kan igjen spises av tertiærkonsumenter (toppreddator). Organismer på samme nivå i næringskjeden, sies å være på samme trofiske nivå. Alle disse organismene dør, og da er det nedbryter (eller dekomponenter) i form av mikroorganismer og smådyr, som bryter dem ned til enkle uorganiske stoffer. De enkle uorganiske stoffene kan igjen tas opp som næring av produsentene.
Et fellestrekkene for alle økosystemer, om de er terrestriske, i ferskvann, i hav eller del av landbruket, er interaksjon mellom de autotrofe (produsenter) og heterotrofe (konsumenter) delene. Størsteparten av den autotrofe metabolismen skjer i det øvre «grønne beltet», der solenergi tas opp. Den heterotrofe metabolismen skjer i det nedre «brune beltet» hvor organisk materiale samles og brytes ned i jord og sedimenter.
Biomer
mini|upright=2.5|Mulig inndeling av jordens biomer etter vegetasjon. [[Isørken, subtropisk regnskog, monsunskog, buskvegetasjon, subtropisk skog og halvørken er ikke omtalt i artikkelen. Temperert- og tørr steppe er omtalt under steppe, gress-savanne og tre-savanne er omtalt under savanne, alpin tundra og fjellskog er omtalt under fjellområder lengre ned i artikkelen.
Et biom, eller hovedøkosystem, defineres som et landområde med overveiende lik fysiognomi for plantene som vokser der. Med fysiognomi menes i denne sammenheng størrelse og form på planter, hvordan bladene er arrangert vertikalt og horisontalt og hvordan deres livssyklus påvirkes av det fysiske miljøet. Årsaken til at det er vegetasjonen, som er mest avgjørende for inndelingen av biomer, har å gjøre med deres dominerende rolle i de fleste økosystemer. En prøver også å ta hensyn til likheter når det gjelder strukturer for dyresamfunn og klimatiske forhold. Siden de fleste biomer strekker seg over svært store landområder og delvis over kontinentene, vil artene i samme biom være forskjellige. Det er mange glidende overganger mellom biomene og fordi det ikke er klare grenser, er det ikke enighet om hvorledes inndelingen skal gjøres. De viktigste biomene i verden er:
Biogeokjemiske sykluser
De globale biogeokjemiske kretsløpene er kritiske for livet på jorden, særlig de som omfatter vann, oksygen, karbon, nitrogen og fosfor:
Villmark
Villmark er generelt definert som områder fri for moderne infrastruktur, utvikling og industriell utvinning, samt at slike områder kan tilby svært begrenset eller ingen motorisert ferdsel. Området skal i høy grad være intakt og inneholde en stor del av det opprinnelige økosystemet, komplette eller nesten komplette fauna- og florasammensetninger, intakte bestander av rovdyr og byttedyr og inkludere store pattedyr. Området skal videre være av tilstrekkelig størrelse til å beskytte biologisk mangfold, opprettholde økologiske prosesser og økosystemtjenester. Tilby muligheter for ensomhet, med enkle, stille og ikke-påtrengende reisemåter.
Villmarksområder og beskyttede områder anses viktig for visse arters overlevelse, for økologiske studier, bevaring og rekreasjon. Villmark verdsettes for kulturelle, åndelig, moralske og estetiske årsaker. Noen naturforfattere mener villmarksområder er avgjørende for den menneskelige ånd og kreativitet.