cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johann Friedrich Struensee
Oppvekst og ungdom
Samme år ble faren ansatt som prest i Altona, som dengang var en del av det danske riket. Struensee fulgte med familien til Altona, og allerede i 1758 ble han ansatt som stadsfysikus (bylege). Årslønnen var som for andre lavere offentlige embeder på 70 riksdaler, noe som ble ansett som alt for lite til at en anstendig borger kunne leve av det. Sammen med en studiekamerat fra Halle, David Panning, begynte han derfor å utgi tidsskriftet Zum Nutzen und Vergnügen («Til nytte og fornøyelse») i 1763. Det var et tidsskrift beregnet både på folkeopplysning og underholdning. En av tidsskriftets artikler gjorde narr av leger som solgte kvakksalvermedisin for egen vinnings skyld; artikkelen var holdt i en satirisk, teologisk språkdrakt. Myndighetene anså denne artikkelen for å være fordervelig for ungdommen og en hån av religionen, så tidsskriftet ble forbudt og boktrykkeren fikk en bot. Artikkelen var sannsynligvis ikke skrevet av Struensee selv, men som redaktør var han ansvarlig for innholdet i bladet. Året etter ga Struensee ut enda et tidsskrift, Til Fremme av Vitenskapene, Kunsterne, Smaken og Sædene, som ble tillatt siden det ikke inneholdt satirisk stoff.
Embedet som lege gjorde ham imidlertid i stand til å knytte bekjentskaper med adelen i området, blant andre grev Schack Carl Rantzau. Det var gjennom dennes forbindelser at Struensee oppnådde å bli utnevnt til reiselege for den forestående kongelige utenlandsreise.
Christian VII
Det ligger i sakens natur at det ikke har vært mulig å stille den eksakte diagnose på kongens sinnstilstand, men det er sannsynlig at kongen led av schizofreni. Etter kroningen uttalte han at han «ville rase et år». Han innledet med en rekke utsvevelser som innbefattet alkohol, herjing og tokter i Københavns natteliv og omgang med prostituerte. Den mest beryktede av dem var Støvlett-Cathrine, som også ble kongens elskerinne. Men det ble etter hvert klart for hoffet at hans «rasing» ikke bare var uttrykk for ungdommelig opprørstrang, men at det snarere var tegn på sinnssykdom. Han utviste ønske om å påføre andre smerte, samtidig med at han selv hadde en overdreven frykt for å føle smerte på sin egen kropp. I yngre år manifesterte sinnssykdommen seg i lange perioder ved ekstrem fysisk aktivitet. Senere antok den mer og mer karakter av kronisk tretthet, bare avbrutt av enkelte kortvarige perioder med aktivitet.
I tillegg til disse symptomene var kongen også svært lettpåvirkelig. Dette innebar at en person som klarte å sikre seg en stilling som ga langvarig personlig adgang til kongens gemakker, ville ha meget gode muligheter til å påvirke kongens beslutninger. Den forrige kongen, Frederik V, hadde i det meste av sin regjeringsperiode utvist svært begrenset interesse for regjeringshandlingene. Følgelig eksisterte det allerede før Christian VII kom på tronen, et utpreget kabinettstyre. Alt man trengte for å få realisert sine ønsker, var derfor å få monarkens underskrift på en kongelig kabinettordre. Tidens mektige mann ved hoffet het J.H.E. Bernstorff; han var både president for Tyske Kancelli og utenriksminister. Dette innebar at han hadde en myndighet som omtrent tilsvarer den myndighet en kombinert statsminister og utenriksminister ville hatt i dag. Bernstorff tolererte kongens foretrukne svirebror, grev Holck, en mann som tilrettela for at kongen fikk innfridd sin hang til utskeielser.
Christian VIIs utenlandsreise
Reisen gikk ned gjennom Tyskland, nordover igjen til Nederland og Belgia, og videre opp til England. Deretter bar det igjen sydover gjennom Frankrike, og til slutt nordover gjennom Tyskland mot Danmark. I Cambridge i England ble Struensee utnevnt til medisinsk æresdoktor. I forbindelse med et kongelig arrangement i Paris møtte han tidens ledende franske opplysningsfilosofer, deriblant Jean le Rond d'Alembert, Claude Adrien Helvétius, Denis Diderot og Paul Henri Thiry d'Holbach.
Veien til politikken
Struensee var kommet kongen nærmere i løpet av reisen, og ved hjemkomsten til hoffet begynte han å legge merke til forholdene der. På grunn av kongens sinnssykdom og hans mange utskeielser, ikke minst hva angikk drukkenskap og omgang med diverse elskerinner, befant dronning Caroline Mathildes seg i en vanskelig stilling ved hoffet. Det virker som om Struensee var den eneste som så dette, og det lyktes ham å overtale kongen til å behandle dronningen med større respekt. Slik vant han også dronningens gunst, og hans posisjon ved hoffet ble ytterligere styrket.
Sommeren 1770 reiste hoffet til Holsten, og her lyktes det Struensee å få utmanøvrert grev Holck ved å introdusere Enevold Brandt for hoffet igjen. Brandt hadde tidligere vært assessor ved hoffet. I 1768 hadde han skrevet et brev til kongen om den dårlige innflytelsen grev Holck hadde på ham, noe som medførte at Brandt samme år ble avskjediget i unåde. Imidlertid var han blitt venn med Struensee, og denne så en mulig avløser som kongens favoritt i Brandt. Ved hjelp av dronningens innflytelse fikk de avskjediget Holck og i stedet innsatt Brandt. På denne måten lyktes det for Struensee å etterligne Bernstorff i hans bruk av en «fornøyelsesminister» som kunne påta seg vervet med å fylle kongens behov for utskeielser. Slik ble kongens oppmerksomhet og interesse avledet når det gjaldt regjeringssaker og personintrigene som utspilte seg ved hoffet.
Men det var også nødvendig for Struensee å kvitte seg med Bernstorff. Posisjonen som utenriksminister, det vil si president for det Tyske Kancelli, var den mektigste stillingen innenfor den danske regjering på dette tidspunkt. Det var da også Bernstorff som formulerte mesteparten av den danske politikken i denne perioden, så hvis Struensee skulle oppnå stillingen som kongens fortrolige, måtte Bernstorff bort. Den 15. september 1770 lyktes det ham å finne en anledning til det. Foranledningen var at Bernstorff hadde sendt to orlogsskip på straffeaksjon mot algeriske pirater, som hadde oppbrakt utallige danske og andre europeiske handelsskip i Middelhavet. Toktet endte som en katastrofe. I desember overtalte Struensee kongen til å oppløse gehejmekonseillet og innføre et kabinettstyre med han selv i rollen som kongens eneste minister.
På maktens tinde
Struensees første problem var hvordan han skulle innordne sin egen, på daværende tidspunkt, noe uformelle makt i den eksisterende administrasjonen. Det rådet som i første rekke stod for den gamle styreformen, var Gehejmekonseilet. Det besto først og fremst av aristokratiske tyskere, og tross sin opprinnelige bestemmelse som kun en rådgivende forsamling, var det her makten egentlig lå i de periodene kongen ikke var i stand til å styre. Struensee prøvde først å kontrollere dette ved å innsette personer som han mente å kunne styre selv, bl.a. grev Rantzau, som hadde vært behjelpelig på Struensees vei mot makten.
Men han innså snart at selve institusjonen var uforenlig med den effektivisering og forenkling av kongemakten som han prøvde å oppnå. Derfor oppløste han det den 8. desember 1770, utnevnte seg selv til maître des requêtes («sjef for ansøkningene»), og innen nyttår hadde han helt opphevet institusjonen. Han opprettet i stedet en såkalt «konference», som besto av lederne for de forskjellige delene av statsadministrasjonen (f.eks. Peter Elias von Gähler, tidligere medlem av gehejmekonseillet). Men selv om dette rådet forble kun et rådgivende råd, opphevet han dette også. Muligens fordi det lignet for mye på det gamle og fordi Struensee ønsket å distansere seg fra det forrige adelsveldet.
Reformer i administrasjonen
Som maître de requêtes var det Struensees jobb å overlevere søknader til kongen personlig. Og Struensee trengte bare å beordre kongen til å underskrive papiret, så adlød han. Struensee hadde derfor uinnskrenket makt med hensyn til ansettelser ved hoffet. Det betydde at han kunne utnevne seg selv til hvilken som helst stilling innenfor regjeringen, og det kom til å skje atskillige utskiftinger i hoffstaben og regjeringen, fortrinnsvis slik at adelige ble utskiftet med borgerlige personer som ble ansatt etter fortjeneste.
Den 22. desember 1770 ansatte han den danske diplomaten i Napoli (tidligere i St. Petersburg) Adolph Sigfried von der Osten som utenriksminister, og samtidig skilte han dette embedet fra tilknytningen til presidentskapet i det tyske Kancelli.
Men Struensee kunne allikevel ikke få seg til å overlate administrasjonen av utenrikspolitikken til andre, og han sørget derfor for at disse sakene skulle gå gjennom ham før de ble forelagt for kongen. Samtidig med at de var uenige om grunnleggende idéer i utenrikspolitikken, vakte dette von der Ostens motvilje overfor Struensee.
På vårparten i 1771 ansatte han bl.a. sin bror, Carl August Struensee som leder av finanskollegiet. Hans oppgave var å sentralisere finansadministrasjonen og dessuten skille kongens kasse fra statens. Det skulle være streng kontroll med finansene, og Carl August Struensee viste seg som en dyktig økonom og administrator.
Sommeren 1771 utnevnte Struensee seg selv til geheimekabinettminister og kunne nå utstede kabinettordrer på egen hånd. Kongens sinnssykdom forverret seg, og Struensees makt var nå reelt helt ubegrenset. Sammen med dronningen oppholdt han seg skiftevis i København og på Hirschholm slott, hvor også oppdragelsen av kronprins Frederik gikk for seg.
Endelig utnevnte han seg selv og vennen Enevold Brandt til lensgrever. Dessuten fikk begge en ekstra inntekt på 100,000 riksdaler, og Struensee fikk i tillegg ytterligere 30,000 til seg selv.
Den 7. juli 1771 fødte dronning Caroline Mathilde en datter, prinsesse Louise Augusta. Piken lystes i «kull og kjønn», hvilket innebar at kongen anerkjente farskapet. Den alminnelige mening er imidlertid at Struensee var faren.
Diktatoren
Jo dypere Struensee gravde seg ned i reformarbeidet, desto flere problemer syntes han å se. Over alt var det misforhold og gamle privilegier som stod i motsetning til hans eget rasjonelle syn på opplysningstankene. Det betydde også at han kom til å gripe inn i alle kriker og kroker av den alminnelige borgers hverdag, først og fremst overfor de offentlig ansatte, men hans forordninger kom til å berøre alle samfunnslag.
Til tross for at Struensee utviste en forbausende innsikt i en stats administrasjonsmekanikk, manglet han sans for realitetene i sine idéer. Da flere av inngrepene kom til å berøre mange mennesker negativt, bredte det seg en stemning av uvilje mot han, også mot de reformene som ikke hadde gjort noe vondt. På fødselsstiftelsen i København, en allerede da gammel institusjon, beordret han at det skulle monteres en luke med en kasse. Her ble ugifte nybakte mødre oppfordret til å legge sine spedbarn i stedet for å gripe til ytterligheter, som f.eks. å drepe barnet. Men dette vakte forargelse hos borgerskapet i København, som mente at dette var en oppfordring til utukt. Under hele Struensee-perioden utga historikeren Jacob Langebek lange anonyme smededikt mot Struensee. Om kassene skrev han med indignasjon:
Det til tross for at Frederik IV allerede  ved grunnleggingen av Vajsenhuset i København i 1720 hadde beordret en lignende anordning anbrakt i den stiftelsen.
Struensees virke ved makten
Struensee gjennomførte raskt en rekke reformer: Offentlige ansettelser skulle utelukkende skje etter kvalifikasjoner (4. september 1770), statens byråkrati ble forenklet (31. januar 1771), og godseiernes innflytelse ble redusert (19. november 1770). Skole- og fattigvesenet skulle forbedres (22. mars 1771 og 9. mai 1771).
Han avskaffet dødsdom for tyveri (8. mars 1771) og forbød bruk av tortur for å få mistenkte til å tilstå (16. november 1771). Han avskaffet bøter for graviditet utenfor ekteskapet og fjernet samtidig den juridiske distinksjonen mellom «ekteskapelig avlede» og utenomekteskapelige barn (6. mai 1771).
For å forbedre statens finanser innførte han først og fremst en rekke sparetiltak. Han stoppet f.eks. byggingen av den kostbare Frederikskirken (23. oktober 1770), innførte rasjonaliseringer i tollvesenet (23. juli 1771) og opprettet et tallotteri hvor overskuddet skulle tilfalle statskassen (24. desember 1770). Det store antallet av offentlige ansatte som mistet jobben på grunn av disse besparelsene førte imidlertid til at Struensee fikk enda flere fiender.
Med hensyn til handelspolitikken var Struensee en tilhenger av en liberalistisk tankegang, til forskjell fra den da herskende merkantilistiske. Han fjernet monopoler og opphevet importforbudene. Det hadde tidligere vært politiets oppgave å lete etter smuglervarer, men med de nye forordningene ble dette arbeidet overflødig. Politiets tillatelse til husransakelser for å håndheve disse forbudene ble derfor også fratatt dem (27. juli 1771).
Struensee har også blitt tillagt ansvaret for å ha avskaffet en rekke hevdvunne helligdager ved helligdagsreformen av 1770. Men i virkeligheten var denne beslutningen tatt før hans maktovertakelse. Det var en sak som kirken hadde godkjent, og som kun hadde ligget og ventet på kongelig bekreftelse. Men ettersom det var Struensee som godkjente avskaffelsen, ble han tillagt hele ansvaret, og denne reformen er i ettertid ofte benevnt som Struensees festdagsreduksjon.
Han planla også store reformer på Københavns Universitet. Den norske biskopen Johan Ernst Gunnerus ble kalt til København for å utarbeide planene for dem. Gunnerus fremla sine resultater den 16. desember 1771, men Struensee var ikke helt tilfreds og gikk i gang med å revidere forslagene. Han rakk imidlertid ikke å få gjennomført Universitetsreformen før han ble styrtet. Det er til gjengjeld tydelig at Struensee var utilfreds med det teologiske fakultets overherredømme i konsistoriet, og at planene ville ha endret på dette. Da den jødiske legen Simon Salomon Polac i 1771 hadde søkt om å få disputere for den medisinske doktorgraden ved Universitetet, ble søknaden avslått på grunn av hans religion. Den 2. mai 1771 skrev Struensee til Universitetet og fremhevet at man fra nå av ikke skulle ta hensyn til religionen ved ansøkninger om doktorgraden. Religionen og fagkunnskapen skulle være to atskilte størrelser. Dette skrittet forsterket utvilsomt geistlighetens allerede svært utbredte utilfredshet. Blant annet ble prestene Jørgen Hee og Balthasar Münter samme år idømt bøter fordi de i sine prekener ikke bare hadde kritisert Struensees styre, men i realiteten også hadde oppfordret til opprør mot det.
Trykkefrihet
Allerede før Bernstorffs avskjedigelse kom den første av Struensees mange kabinettordrer. Den opphevet all sensur og innførte full trykkefrihet den 4. september 1770. Kabinettordren viste at Struensee fulgte opplysningstidens tanker ned til minste detalj. Ingen annen stat i Europa hadde innført en slik uinnskrenket trykkefrihet. Selv de landene som hadde en relativt fri presse, slik som England, Nederland og Sverige, hadde forbehold i lovgivningen vedrørende slikt som anonymitet og ærekrenkelser. Følgene av dette ble da også snart åpenbare for Struensee; smedeskriftene, fortrinnsvis mot Struensee og særlig om hans forhold til dronningen, kom ut i stort antall.
Det skrittet som skulle ha hjulpet Struensee til å skaffe seg velvilje i den utdannede delen av Københavns offentlighet, fikk i stedet folkestemningen til å vende seg mot ham. Allerede den 7. oktober 1771 utga Struensee et reskript som innskrenket den absolutte skrivefriheten. Nå skulle enten forfatterens eller boktrykkerens navn stå på skriftets tittelblad, men det demmet ikke opp for strømmen av kritiske skrifter.
Forholdet til stavnsbåndet
Struensee hadde overveiet å endre forholdene for bøndene, særlig med henblikk på å avskaffe stavnsbåndet. Han hadde sendt spørsmålet ut til en «Generallandvæsenskommission» under ledelse av Georg Christian Oeder, som den 1. august 1771 fremla sine overveielser. Den var imidlertid i det store og hele negativ og kunne ikke slutte seg til forslaget. Kommisjonen mente at bonden ikke ville være i stand til å ta ansvar for seg selv etter så lang tids trelldom, og den formulerte det slik: «En fugl, som fra begyndelsen har været spærret inde i et bur, bliver forvirret og forvilder sig, når døren pludselig åbner sig for den, og det ville ligeledes være til største skade for staten at forholde sig på den måde til bønderne.»
I stedet foreslo de en gradvis avskaffelse som ville forløpe over flere generasjoner, så de fengslede fuglene kunne venne seg til å leve utenfor buret. Struensee rakk aldri å ta noen en avgjørelse i denne saken. Han har sannsynligvis ønsket en hurtigere avskaffelse, men han fikk aldri utarbeidet en endelig plan før han ble avsatt. I april 1771 kom imidlertid en hoveriforordning som fastsatte hvor mye hoveri (en ytelse i form av arbeidsdager) godseierne kunne kreve av sine bønder.
Kronprins Frederiks oppdragelse
Oppdragelsen av kronprinsen foregikk etter en særpræget og svært bokstavelig tolkning av Rousseaus pedagogiske verk Émile, i tillegg til teoriene fra Struensees legestudium. Kronprinsen skulle ikke ha en lærer som innprentet ham lærdom; han skulle i stedet lære å klare seg selv. Det skjedde ved at han bare fikk en hund og to jevnaldrende bondegutter som selskap. Han bodde avsondret fra de voksne, og da han hadde vist at han var redd for trapper, ble maten hans servert på toppen av en liten trapp som stod midt i rommet. I begynnelsen fikk han løpe fritt rundt i Hirschholms haver, men en dag ble han funnet i dammen, hvor han hadde falt uti. Det ble derfor bygget en innhegning som han skulle oppholde seg i når han var ute.
Den 2. mai 1770 vaksinerte Struensee den unge prinsen mot kopper. Det var sannsynligvis den første vaksinasjon i Danmark. Og selv om prinsen lå syk en periode på grunn av den, virket den etter hensikten.
Struensee var også tilhenger av mange kalde bad, og selv på vinterstid skulle kronprinsen utsettes for dem. Dessuten gikk han uten sko og strømper, noe som medførte at han fikk frostknuter i benene om vinteren (etter det fikk han tildelt ullstrømper). Følgen av denne oppdragelsen var at selv i 4-årsalderen hadde kronprinsen vanskelig for å snakke, og ryktene gikk om at Struensee prøvde å ta livet av ham for å kunne innsette sin egen linje i form av prinsesse Louise Augusta som arveberettiget.
Det er i hovedsak sveitseren Elie Salomon François Reverdils øyenvitneskildring i boken Struensee og det danske hof 1760-1772 som er bakgrunnen for kunnskapen om Struensees oppdragelse av Frederik.
Matrostoget
Alvorligere var tumultene i forbindelse med matrostoget. Den 10. september innfant det seg en stor flokk ubevæpnede matroser ved Hirschholm. De hadde hatt problemer med å få utbetalt lønn, og av den grunn hadde de valgt å troppe opp hos kongen for å be om hans hjelp. At en så stor folkemengde plutselig dukket opp, hadde tilsynelatende skremt både Struensee og dronning Caroline Mathilde fra sans og samling. Dronningen hadde beordret kammerpikene til å pakke og tenkte åpenbart på å flykte til Sverige. Men matrosene fikk forklart sitt ærend til vakten og gikk deretter fredelig hjem.
Julaftenfeiden
En annen lignende oppstand foregikk i julen 1771 i forbindelse med oppløsningen av fotgarden. Struensee hadde tidligere, som et ledd i storstilte militære reformer, oppløst hestegarden, og nå var turen kommet til fotfolket. Garden var bare ett korps av mange i København, men denne fotgarden besto, til forskjell fra nesten alle de andre, utelukkende av nasjonalt vervede tropper, først og fremst nordmenn. I en tid hvor mange dansker næret uvennskap mot tyskerne som bokstavelig talt hadde overtatt styringen av riket, var oppløsningen av denne «nasjonale» garden et slag for mye.
Struensee hadde i denne situasjonen kun ansett ordren om gardens oppløsning som enda et ledd i de storstilte planene. De fulgte Claude Louis de Saint-Germains tidligere planer som allerede var forsøkt to ganger før og forkastet. Saint-Germain, som var en tilhenger av det opplyste enevelde etter Fredrik II av Preussens mønster, anså de to gardene, hestegarden og fotgarden, som uten militær betydning og kun en pryd til ære for kongehuset.
Gardene samlet seg i protest og bega seg mot Frederiksberg slott, hvor Struensee og hoffet oppholdt seg, ikke med opprørske hensikter, men for å appellere til kongen selv om å stanse oppløsningen av korpset. Struensee møtte demonstrantene med forhandling, og det lyktes ham å dempe gemyttene. Men da resultatet av dette allikevel endte med gardens oppløsning og innrullering av offiserene i andre korps, skapte Struensee med dette en sterk gruppe motstandere innenfor hæren, som nå brukte alle sine krefter på å vende andre offiserer mot Struensee.
Kupplanlegging
Struensee hadde lenge hatt to andre fremtredende motstandere, nemlig enkedronning Juliane Marie og hennes sønn Arveprins Frederik (kongens yngre halvbror). Enkedronningens grunner for fiendskapet var vektige: I tillegg til bitterheten ved å se kongehusets autoritet i hendene på en borgerlig født person, var det nærliggende at det var arveprinsen, som uoffisielt skulle ha blitt tildelt den egentlige makt i riket. Den teologiske professoren Ove Høegh-Guldberg, som i 1764 hadde vært arveprinsens lærer og senere var blitt utnevnt til kabinettsekretær hos ham, var en dyktig politisk begavelse som hjalp enkedronningen med å forberede et kupp.
Opprørsplanene mot Struensee hadde gjæret lenge, men takket være de mange offiserene som plutselig var blitt erklærte fiender av Struensee, hadde kuppmakerne nå fått muligheten til å sette makt bak sine planer.
Det ble generalmajor Hans Henrik von Eickstedt og oberst Georg Ludvig von Køller-Banner, de øverstbefalende for slottets vaktkorps, som kom til å stå for den egentlige maktbruken.
Misnøyen i befolkningen
I tillegg til alle fiendene Struensee selv hadde skaffet seg ved avskjedigelser og omorganiseringer, eksisterte det en generelt utbredt misnøye med ham i store deler av befolkningen. Hvor ille det rent faktisk stod til med kongens sinn var sannsynligvis ikke allment kjent utenfor hoffets vegger. Det syntes derfor å være en åpenlys frekkhet at en vanlig borger, og det til og med en lege uten noen form for politisk bakgrunn, hadde kunnet oppnå så utvidede fullmakter som Struensee hadde.
Arrestasjonen av Struensee
Ryktene var ugrunnet, men de ga kuppmakerne påskuddet til å handle. Allerede den 15. januar ble oberst Køller-Banner innkalt til enkedronningen for å motta ordre om å utføre kuppet. Struensee og dronningen var på maskeball ved hoffet og ante ikke uråd. 2. grenaderkompani av det falsterske regiment hadde fått utlevert skarpe patroner og stod oppmarsjert ved slottet. Enkedronningen hadde skrevet arrestordrer på Struensee og alle nøkkelpersoner i hans styre, muligens utferdiget av Høegh-Guldberg. Disse ble utlevert til Eickstedt og Köller, som ga dem videre til sine underordnede som skulle utføre dem. Det var intet lovlig grunnlag for disse ordrene ettersom de ikke var underskrevet av kongen, men kuppmakerne hadde ingen skrupler med hensyn til å utføre dem.
Natten mellom den 16. og 17. januar 1772 gikk enkedronningen, arveprinsen og Guldberg til kongens kammer og sikret seg hans person, samtidig som Köller gikk til Struensees kammer med en gruppe soldater og arresterte ham. Likeledes trengte soldater inn hos Brandt, dronningen og flere andre av Struensees høytstående embedsmenn, og de ble alle ført bort.
Rettssaken
Struensee og Brandt ble arrestert og anbrakt i fengselsceller på Kastellet. Dronningen ble kjørt til Kronborg slott i Helsingør og satt i husarrest. Da nyheten om Struensees fall spredte seg i byen, valgte noen å starte opptøyer i København for å feire det. Det gikk ut over byens bordeller, men også det fornemme Gabels Kaffehus, som ifølge folkeviddet skulle ha fungert som en luksusbordell, men i realiteten snarere var opprettet av Struensee med henblikk på å starte en dansk utgave av den engelske «Lloyds of London», en fornem klubb for handelsmenn til fremme av handelen.
Det var viktig for de nye makthaverne å fremskaffe en legitim begrunnelse for å ha arrestert dronningen, som var en søster av den britiske kongen, George III. Dette kunne bare skje dersom forholdet mellom Struensee og dronningen kom frem i lyset.
Det ble foretatt avhør av Struensee om dette den 21. februar. Men han svarte avvisende og til og med ofte smilende på spørsmålene. Dette skjedde inntil spørsmål nr. 239, som handlet om hvorvidt han hadde hatt seksuell omgang med dronningen. Her skiftet tonen hans plutselig, og han anføres som «klynkende», mens protokollen anfører at han tilstår. Asser Amdisen fremlegger mistanke om at det kan ha vært benyttet tortur. Dette bestyrkes ytterligere av Struensees håndskrift på tilståelsen, som først finnes 25. februar. Skriften er ujevn og ligner hans håndskrift i en periode i 1770 etter at han hadde brukket hånden etter et fall fra hesten.
Struensees tilståelse ble forevist dronningen. Dette fikk også henne til å tilstå, selv om hun kort tid etter trakk tilståelsen tilbake.
Problemet for anklagerne var at den danske Kongeloven ikke tok høyde for en situasjon hvor den eneveldige kongen var sinnssyk og ute av stand til å regjere. Forholdene med en egentlig makthaver som bare benyttet en viljeløse konges underskrift hadde jo allerede eksistert før Struensee kom til hoffet, bare med andre i rollen. Derfor måtte Struensee dømmes for sitt forhold til dronningen, mens Brandt ble anklaget for å ha bitt kongen i fingeren under håndgemeng for å dempe ham under et av hans mange hysteriske anfall. Rettssaken etterpå var kun en formalitet. Til forsvarer for både Struensee og dronning Caroline Mathilde opptrådte den bare 28-årige, men ytterst dyktige, advokat Peter Uldall.
Struensee og Brandt ble dømt etter Danske Lovs 6. bog, 4. kapitel, 1. artikel som lyder:
Münters omvendelsesskrift
Under fengslingen ble prestene Balthasar Münter og Jørgen Hee fra Inkvisisjonsdomstolen beordret til å besøke fangene for å få dem til å skrifte og bekjenne sine synder. Disse to prestene var nettopp de samme som i 1771 var blitt idømt bøter for å ha preket mot Struensees styre. Spesielt Struensee var kjent som tilhenger av deismen og en hårdnakket kritiker av kirken. Allikevel ga Münter en stund senere ut skriftet Forrige Greve og Kongelige Danske Geheime-Cabinetsminister J.F. Struensees Omvendelshistorie, som forteller hvordan Struensee angrende omvendte seg til kristendommen og beklaget alle sine handlinger.
Også Hee utga Brandts omvendelseshistorie i skriftet Paalidelig Underretning om den henrettede Enevold Brandts Forhold og Tænkemåde i hans Fængsel (1772). Men spesielt Münters skrift ble svært populært i hele Europa og ble benyttet av motstanderne av opplysningstanken som bevis på at hele deres grunnlag var falskt. Historikeren Asser Amdisen hevder imidlertid at skriftet for det meste er en overdrivelse, hvis ikke likefrem et falsum. Struensees anger stemmer ikke overens med avhørsprotokollene fra denne perioden, dessuten er de brevene som Münter fremlegger som bevis for Struensees omvendelse, ikke å finne andre steder enn i hans egen bok. Spørsmålet er, mener Amdisen, om ikke omvendelseshistorien bare er en del av en fastlagt tradisjon i tiden vedrørende dødsdømte forbrytere og deres skjebne.
Reformenes senere skjebne
De nye makthaveres politiske agenda kan betegnes som «reaksjonær» overfor Struensees reformer. Det vil si at de ofte søkte tilbake til velkjente retts- og privilegietilstander når det gjaldt de eksperimenterende reformene Struensee hadde innført. Det første de gjorde var da også å gjenopprette de to livregimentene, livgarden til fots og livgarden til hest, som hadde vist seg så nyttige for deres formål under Julaftenfeiden. Deretter ble det nedsatt en kommisjon bestående av Otto Thott, Joachim Otto Schack–Rathlou og Jørgen Skeel (senere også Andreas Peter Bernstorff og Joachim Godske Moltke), som skulle gjennomgå alle Struensees kabinettordrer med henblikk på å bestemme hvilke som skulle endres og hvilke som skulle beholdes.
Resultatet, som fremkom ved betenkning av 17. februar 1773, var svært blandet. Først og fremst var det viktig for de nye makthaverne å få omorganisert administrasjonen, dvs. kollegienes og kancelliets sammensetning, så det passet med det nye statsrådsstyret. Det betydde at mange av Struensees reformer ble endret, men ikke nødvendigvis tilbake til det gamle; det viktigste var at gehejmestatsrådet fikk sin førerposisjon i regjeringsprosessen tilbake. Dette skrittet varte imidlertid bare en kort tid, og i løpet av 1770-årene vendte kabinettstyret, som Struensee også hadde benyttet, tilbake, denne gang med Ove Høegh-Guldberg, enkedronningen og arveprinsen som de ledende personligheter.
Deretter ble det gjort en del tiltak i den generelle lovgivningen som uten tvil kan betegnes som en retur til den gamle orden, f.eks. følgende: tortur ble gjeninnført ved politiavhør, straff for «lejermål» (dvs samleie utenfor ekteskapet) ble gjeninnført, Københavns administrasjon under «de 32 mænd» ble gjeninnført, alle embedsmenn som hadde blitt sparket fikk stillingene tilbake, retten til å sette familiemedlemmer i tukthuset hvis man mente de «førte et dårlig liv» ble gjeninnført, og barnekassen ved fødselsstiftelsen ble fjernet. Men på den annen side var det forholdsvis mange av Struensees reformer som forble urørte. Dette dreide seg særlig om administrative reformer og reformene vedrørende de forskjellige sykehus- og fattighusstiftelsene. Det kan sees som et uttrykk for den generelle humanitetsånden i tiden, og som derfor betydde at det ikke bare var radikale reformatorer som Struensee som ville ha lover beregnet på å beskytte den svake.
Den senere politikken i Høegh-Guldberg-perioden viser allikevel en åpenbar reaksjon på to andre punkter, nemlig med hensyn til landboreformene og trykkefriheten. Selv om Struensee ikke kom særlig videre enn å fastsette hoveriet på landboreformenes område, var det tydelig at han hadde planer om å gripe inn på området. Dette kom ikke til å skje i den etterfølgende perioden i Danmarks historie; først etter Guldbergs fall i 1784 ble det tatt skritt i den retning. Dessuten ble trykkefriheten vesentlig innskrenket igjen, idet politimyndighetene fikk utvidede fullmakter og høyere straffer ble fastsatt for overtredelser. Det er allikevel verdt å bemerke at sensuren, dvs. forhåndsgodkjennelse av bøker før de ble trykt, slik den fantes før Struensee, ikke ble gjeninnført, men at man i stedet nøyde seg med en straffelovgivning som grep inn etter at bøkene var trykt.
Ettertidens oppfatning av Struensee
I lang tid var Struensee og Brandt arketypene på kronranere og forrædere, men dette var fortrinnsvis den folkelige oppfatning om Struensee. Historikeren Asser Amdisen har i sitt verk Til nytte og fornøjelse – Johan Friedrich Struensee 1737-1772 (2002) regnet opp to oppfatninger av Struensee som har vært fremherskende i historieforskningen. Den første går grovt sagt ut på å anse Struensee som en «overfladisk lykkejeger», som bare fulgte opplysningstankene som en motesak uten egentlig forståelse for dem. Denne retningen er først og fremst blitt fremført av danske 1700-tallshistorikere som Edvard Holm, Axel Linvald og Ole Feldbæk. Årsakene til hans fall var etter deres oppfatning manglende forståelse både av statsadministrasjonen og den danske befolkningen, og av de idéer som han prøvde å gjennomføre.
Den andre retningen oppfatter Struensee som «en tragisk helteskikkelse», som modig prøvde å innføre fremtidsrettede og moderne tanker i Danmark, men ble overvunnet av en sterkt konservativ og reaksjonær dansk maktelite. Denne retningen fikk sitt gjennombrudd med Jens Kragh Høsts Struensee-biografi fra 1824 og ble fortrinnsvis tatt opp av tyske historikere og forfattere. Men spesielt den svenske forfatteren Per Olov Enquists roman om Struensee Livläkarens besök fra 1999 har fått denne retningen til å bite seg fast i den folkelige bevissthet også i Danmark.
Struensees historie har også blitt fortalt flere ganger på film. Bl.a. den engelsk/tyske filmen The Dictator (1935), instruert av Victor Saville med Clive Brook i rollen som Struensee, og den tyske Herrscher ohne Krone (1953, på dansk med tittelen Struensee - Herskeren uden krone), instruert av Harald Braun med Otto Wilhelm Fischer i tittelrollen, men de tar begge to betydelige kunstneriske friheter i forbindelse med handlingen. I februar 2012 ble en dansk film regissert av Nikolaj Arcel med tittelen En kongelig affære vist på Berlinalen i Berlin, og mottok en sølvbjørn for beste manuskript. Filmen omhandler blant annet dronningens forhold til kongen og Struensee.
Fylkesvei 4104
Fylkesvei 4104 går mellom Gjervoldstad og Ore i Farsund.
Steinar Saghaug (byråd)
Steinar Saghaug (født 3. mai 1947 i Sør-Odal) er en norsk politiker (Ap). Han var Oslos samferdselsbyråd 1995–1997 i byrådet Gerhardsen.
Fylkesvei 4104
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 652 (Vest-Agder).
Steinar Saghaug (byråd)
Saghaug er utdannet med handelsskole og postskole. Han arbeidet deretter i Postverket, mens han hadde diverse tillitsverv i Norsk Postforbund og LO. I perioden 1978–1990 var han gruppesekretær, nestleder og sekretariatsleder i Arbeiderpartiets stortingsgruppe. Fra 1995 til 1997 var han Oslos byråd for miljø og samferdsel, og i perioden 1999–2003 var han medlem i Oslo bystyre.
Saghaug har vært leder for Østmarkas Venner siden 1997. Han har også hatt tillitsverv blant annet i Europabevegelsen i Oslo/Akershus.
Begavelse
Begavelse er en intellektuell eller kunstnerisk evne betydelig over gjennomsnittet.
Begavede barn, vidunderbarn, utvikles asynkront; deres sinn er ofte foran den fysiske utviklingen og spesifikke kognitive og emosjonelle funksjoner utvikles ofte forskjellig i de ulike utviklingsstadiene. Et vanlig eksempel er Albert Einstein, som ikke snakket før han var tre, men som senere hadde andre egenskaper som mer enn veiet opp for denne tidlige forsinkelsen. Med hensyn til denne observasjonen hevdet psykologen Steven Pinker at heller enn å anse Einsteins (og andre berømte «gifted late-talking» personer) voksne prestasjoner som å være adskilt fra eller på tross av hans tidlige språkforstyrrelser, og heller enn å anse Einsteins forsinkede språkutvikling som en «forstyrrelse», kan det være at Einsteins geni og hans forsinkelse i snakking var uavhengig av hverandre.
Se også
Talent
Jammerbugt kommune
Jammerbugt kommune er en kommune på nordvestkysten av Jylland i Region Nordjylland i Danmark. Den nye kommunen utgjør det gamle Hanherred på Nørrejyske Ø, mellom Jammerbugt og Limfjorden. Den ble opprettet under Kommunalreformen i 2007.
Jammerbugt kommune oppstod da følgende kommuner ble slått sammen; Brovst kommune, Fjerritslev kommune, Pandrup kommune og Aabybro kommune.
Byer og attraksjoner
I kommunen ligger vikingborgen Aggersborg og Faarup Sommerland i Blokhus. Langs Jammerbugt er det mye besøkte sandstrender.
Ved Vejlerne og Vust ligger Lund Fjord og Selbjeg vejle og minner om tiden før middelalderen hvor det var åpen passasje med seilbart sund tvers gjennom dagens fastland mellom Limfjorden og Jammerbugt.
Lokaldemokrati
Allerede 15. november 2005 ble det nye kommunestyret med 27 medlemmer valgt. Kommunens borgermester er Mogens Gade, Venstre.
Valget ga følgende mandatsammensetning i kommunalbestyrelsen (kommunestyret):
Klappskøyte
Klappskøyter benyttes til hurtigløp på skøyter.
I motsetning til tradisjonelle skøyter hvor hele jernet er festet til skoen, så er det for klappskøytene kun montert permanent i front ved hjelp av et hengsel. Dette tillater jernet å være i kontakt med isen lenger, og ankelen kan følge hele skyvet. Dette gir en mer naturlig bevegelse, og effektivt fraspark.
Klappskøyter ble utviklet ved Vrije Universiteit of Amsterdam, ledet av Gerrit Jan van Ingen Schenau. Selve ideen til klappskøyter er mye eldre, modeller fra rundt år 1900 er kjent.
Klappskøytene ble første gang benyttet i 1984–85-sesongen. Det var allikevel ikke før sent på 1990-tallet at bruken virkelig skjøt fart. I 1996–97-sesongen benyttet det kvinnelige nederlandske landslaget klappskøyter med stort hell. Resten av verden fulgte snart etter, og resultatet ble et ras av nye verdensrekorder i de påfølgende sesongene. Dette var spesielt synlig under Vinter-OL 1998 i Nagano i Japan, hvor Ådne Søndrål satte verdensrekord på 1.500 meter for herrer. Andre verdensrekorder satt i dette mesterskapet var 5.000 og 10.000 meter for herrer, og 1.500 meter for kvinner.
Klappskøyter benyttes nå både av topputøvere og aktive amatører.
Bodø domprosti
Bodø domprosti er et prosti i Sør-Hålogaland bispedømme. Prostiet er knyttet til Bodø domkirke, og ledes av domprosten i Bodø.
Elus Coëns
Ordenen av de Mureriske Riddere Elus Coëns av Universet (fransk: l’Ordre des Chevaliers Maçons Élus Coëns de l’Univers), også kalt Élus Coën, var et av de første frimurersystemer som fikk flere enn tre grader. Ordenen ble grunnlagt i Bordeaux, Frankrike i 1761 av Martinez de Pasqually.
Systemet kan vanskelig defineres som frimureri, da dets grader og innhold ikke samsvarer med tradisjonelle riter, hverken i engelsk, tysk, fransk eller skandinavisk tradisjon. Pasqually brukte derimot to sett med navn på gradene, for å hemmeligholde deres innhold. I hans konstitusjon fra 1768 beskrives gradene med sine yttre navn, som er til forveksling like en del frimureriske grader fra denne tiden i frankrike, noe som har vært opphav til flere misforståelser siden.
Opphav og utvikling
Faren til Martinez hevdet å ha mottatt sitt charter fra Charles Stuart, «Konge av Skottland, Irland og England, datert 20. mai 1738, som utnevnte ham til visestormester med makten til å reise templer til ære for G.˙.A.˙.O.˙.T.˙.U.˙. [Universets store arkitekt]», overlevert ved sin død til sønnen, «den mektige mester Don Martinez Pasqualis, 28 år gammel» – i 1754 eller 1755.
Charterets jakobittiske undertoner var likevel ikke høygradenes særpreg.
Høygradene til Élus Cohens ble anerkjent av Grand Orient den 1. februar 1765.
I 1754 grunnla Martinez frimurer-kapittelet «De skotske dommere» (Les Juges Ecossais) i Montpellier.
Mellom 1755 og 1760 reiste han rundt i Frankrike for å rekrutterte medlemmer. I 1760 besøkte han losjen St. Jean de Réunies) i Toulouse. Senere i 1760 besøkte han losjen Josué i Foix, og innviet flere frimurere i høygradene av Élus Cohens. Der grunnla han også kapittelet «Prestenes Tempel» (Le Temple Cohen).
I 1761 besøkte han losjen La Française) i Bordeaux, etter anbefalinger fra Comte de Maillial d’Alzac, Marquis de Lescourt og brødrene d’Auberton.
Den 26. mai 1763 sendte Martinez patenten til Grand Orient, Storlosjen i Frankrike, og skrev at han hadde «reist i Bordeaux, til Ære for den Store Arkitekt, et tempel som huser 5 grader av Perfeksjon, overfor hvilket jeg er Vergen under Konstitusjonen til Charles Stuart, Konge av Skottland, England og Irland, Stormester av alle losjer spredt over jordens ansikt». Losjen forandret da navn til «La Française Élus Écossaie» – «De franske skotske utvalgte».
Den 1. februar 1765 anerkjente Grand Orient losjen gjennom et charter.
I 1765 var han i Paris hos Augustinian Friars ved «Quai de la Seine». Der møtte han Bacon de la Chevalerie, de Lusignan, de Loos, de Grainville, Jean-Baptiste Willermoz, Fauger d’Igéacourt, og andre, som han ga sine første instruksjoner til.
Den 21. mars 1767 – på vårjevndøgn – grunnla de «det Øverste tribunalet av Élus Cohen», med Bacon de la Chevalerie som hans vikar.
I 1770 hadde Riten av Élus Cohen Templer i Bordeaux, Montpellier, Avignon, Foix, La Rochelle, Versailles, Paris og Metz.
Et tempel åpnet i Lyon, og takket være Jean-Baptiste Willermoz, var Lyon den spirituelle hovedstad for ordenen i mange år.
I mellomtiden ble losjen «La Française Elus Ecossaise» i Bordeaux lagt ned.
Martinez’ sekretær opp til denne dato hadde vært en Romersk-Katolsk Fader Bullet, Padre til Regimentet av Foix. Frater Bullet bar Élus Cohen tittelen «S.I.».
I mai 1772 seilte Martinez til den franske kolonien Saint-Domingue (dagens Haiti), med skipet «Duc de Duras» med et sertifikat for å utbre sin frimurer-orden i «den Nye Verden» Amerika. Tirsdag den 20. september 1774, døde han i Port-au-Prince, Haiti.
Ritens Grader
Slik ble Martinist-Ordenen omtalt av Ordenen for Illuministisk Frimureri i Transaksjonene til Grand Orient for 1804, Bok 1, Insettelse 4, side 369.
I et brev skrevet av Martinez de Pasqually den 16. juni 1760, nevnes et tredje system med 4 portalgrader (Grades d'Porche). Dette betegner de tre gradene i ordenens første skifte, eller "klasse", samt den eneste graden i klasse 2. Frimurer-dokumentatoren Jean B. Marie Ragon nevner en ekstra høygrad i den hemmelige losjen, som Papus hevdet var identisk med Réau-Croix. Et brev av Louis-Claude de Saint-Martin, datert 20. mai 1771, refererer til betegnelsen G.R. i ordenens høyste juridisk-initiatoriske myndighet "Le Tribunal Secrete". Réau-Croix hadde initialene R.+. Dette har skapt feilaktige spekulasjoner om hvorvidt dette var en ytterligere grad i systemet, men konstitusjonen beskriver det som Stormesterens tittel, som leder av tribunalet hvor øvrige R+ også sitter.
På tross av katekismer og brev mellom medlemmer hvor ritualer nevnes, er omtrent ingenting av Ordenens ritualer og lærdommer bevarte i trykte dokumenter. Så godt som hele corpuset er derimot forvart, men spredt utover flere lukkede frimurer og martinistbiblioteker. Takket være akademikeren og martinisten Robert Amadou, har flere av disse blitt identifisert, samlet og katalogisert. De største manuskriptsamlingene befinner seg pr. idag i Biblioteque National og Biblioteque Municipal de Grenoble.
Zuiderzeemuseum
Zuiderzeemuseum er et friluftsmuseum i den nord-hollandske byen Enkhuizen. Museet har navn etter den historiske Zuiderzee-sjøen (i dag IJsselmeer), og ble i 1984 kåret til Årets museum i Europa.
Friluftsmuseet er bygd opp som en typisk liten by ved Zuiderzee fra perioden mellom 1700 og 1900. Bygningene kommer fra ulike steder omkring IJsselmeer. Det er fiskerhjem og andre boliger, og i tillegg kirke, vindmølle, apotek, skole, flere håndverksbedrifter, samt havn og kanaler. I sommersesongen blir museet befolket; skuespillere går inn i rollene som landsbybeboere. Man treffer seilmakeren, smeden og treskomakeren. Det er også aktivitet i bakeriet, i meieriet – hvor det lages ost, og i røykeriet der du kan få smake nyrøykt bøkling (sild) – en delikatesse.
Museet har også utstillinger i store lagerboder fra 1600-tallet. Her finner publikum bl.a. en samling eldre båter og redskaper fra bønder og fiskere.
Museumsgjestene fraktes fra parkeringsplassen til museet med en ferje (ca. 15 minutter).
Birger Hernes
Birger Hernes (født 26. januar 1934 på Frosta i Nord-Trøndelag) er en tidligere, norsk industrileder og politiker (H).
Han er utdannet ingeniør, og kom til NOBØ Fabrikker AS i Stjørdal i 1971 som sjef for driftsavdelingen. Han var avdelingssjef i Norplasta AS før han kom tilbake til NOBØ som fabrikksjef i slutten av 1970-årene. Da NOBØ Fabrikker AS gikk konkurs i 1992, kjøpte lokale investorer fabrikken i Stjørdal, og gjenopptok driften som Nobø Electro AS. Hernes var administrerende direktør i Nobø Electro AS frem til årsskiftet 1995/1996.
Han var medlem av Stjørdal kommunestyre 1976–1983, 2. viseformann i Nord-Trøndelag Høyre 1977–1979 og medlem av Nord-Trøndelag fylkesting og fylkesutvalg 1980–1987. Hernes var Høyres fylkesordførerkandidat i 1983 og gruppeleder 1984–1987. Hernes var 2. vararepresentant til Stortinget fra Nord-Trøndelag 1981–1989, og møtte i alt 40 dager som vararepresentant for statsråd Wenche Frogn Sellæg.
Hernes var styreformann i NHO Nord-Trøndelag 1993–1997.
Pål Stensholt
Stensholt spilte i Follo FK fra sommeren 2012 og ut 2014 sesongen, og var med på opprykk fra 2. divisjon til 1. divisjon 2012, og direkte nedrykk sesongen etter. Etter sesongen 2014 valgte Stensholt å trappe ned karrieren med spill for Sarpsborg FK i 4.divisjon. Sesongen etter la han keeperhanskene på hylla bare 25 år gammel, og spiller nå som utespiller på amatørnivå.
Domenico Pozzovivo
Domenico Pozzovivo (født 30. november 1982 i Policoro) er en italiensk landeveissyklist som sykler for laget Intermarché-Wanty-Gobert Matériaux.
Pozzovivo er med sine 165 centimeter og 53 kilo en typisk klatrespesialist. Han endte opp som nummer tre i kampen om den hvite ungdomstrøya i Giro d'Italia 2007, bak Andy Schleck og Riccardo Riccò. Han ble nummer 17 i sammenlagtkonkurransen i samme ritt.
2008 ble på mange måter Pozzovivo sin gjennombruddsesong. Han var de aller ypperste i fjellene i Giroen og tapte nesten ikke tid til noen. Hans beste etappeplassering var nr 2 til Passo Fedaia, kun slått av lagkamerat Emanuele Sella som hadde vært i brudd hele dagen. Han ble nummer 9 sammenlagt. På høsten har han gjort det bra i mange av de italienske endagsklassikerne samt at han ble nummer 5 i sommerens Brixia Tour.
Ved siden av å hevde seg som sykkelrytter er Pozzovivo også en dyktig student, han studerer økonomi ved universitetet i Roma.
Salten prosti
Salten prosti er et prosti i Sør-Hålogaland bispedømme. Prosten har sitt sete i Fauske.
Saltens Provsti
Saltens Provsti (norrønt: Sǫlpti prófastdœmi), var et tjenestedistrikt i Nidaros bispedømme i Den norske kirke og omfattet kirkesognene i distriktene Salten og Ofoten i datidens Nordlands Amt (Nordland).
Ved reskript av 14. januar 1791 ble Vågan prestegjeld overført fra Salten til det daværende Lofoten og Vesterålen prosti.
Ved kongelig resolusjon av 12. mars 1850 ble Salten prosti delt i to, i Søndre og Nordre Salten prostier.
Prestegjeld
Til Søndre Salten prosti 1850: Til Nordre Salten prosti 1850: Til Lofoten og Vesterålen prosti 1791: