cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
Krigsforlisene
Nærmere 3 000 sovjetiske fanger døde i to katastrofale skipsforlis langs norskekysten. Begge katastrofene skyldtes angrep fra allierte fly. Det første forliset skjedde i 1942 under transport av fanger fra Østfronten til Vestlandet, og det andre i 1944 under evakueringen av Finnmark. All tysk transport langs norskekysten kunne utsettes for angrep. Om skipene var lastet med sovjetiske fanger, tyske soldater eller krigsmateriell var angriperne oftest uvitende om. Også norske skip i rutefart ble senket av allierte styrker.
Palatia-katastrofen skjedde 21. oktober 1942 utenfor Lindesnes fyr. MS «Palatia» var på vei fra Stettin til Ålesund med tusen sovjetiske krigsfanger ombord. Jagerfly fra New Zealand underlagt britiske Coastal Command hadde som oppgave å angripe fiendtlige mål fra Biscayabukta og opp langs norskekysten. «Palatia» ble angrepet med en lufttorpedo som traff i akterskipet. Flyveren viste ingenting om skipets last og mannskap: 1 000 sovjetiske krigsfanger, 132 tyske soldater, mannskap på 34 og én norsk los, Johannes Sandvik, tilsammen 1 166 mennesker. Det omkom ca. 960 mennesker, og ca. 890 av disse var sovjetiske borgere. Det ble den gang ikke skrevet et eneste ord i dagspressen om forliset av MS «Palatia». Under krigen ble katastrofen fortiet av tyskerne; etter krigen ble den fortiet av Norge og de allierte. Selv ikke i bokverkene som kom ut omkring fredsjubileet i 1995 ble MS «Palatia» og katastrofeforliset nevnt med et ord. Det nøyaktige tallet omkomne kan ikke fastsettes ut fra de kildene som eksisterer.
Rigel-katastrofen inntraff 27. november 1944 i skipsleden mellom Tjøtta og Rosøya i Alstahaug kommune. Denne katastrofen overgår alle andre hendinger i Norge under krigen i tap av menneskeliv: 2 570 mennesker ble drept, av dem 2 098 sovjetiske krigsfanger.
Minnesmerket for Palatia-katastrofen ved Lindesnes er utført av Arne Vinje Gunnerud og ble avduket 21. september 1997 av kong Harald V. Kongen sa bla annet at ulykkene med Palatia og Rigel forteller om det store offer det russiske folk måtte tåle under den andre verdenskrig.
Fredssommeren
I mai 1945 var det norske myndigheter som overtok ansvaret for de sovjetiske fangene. Leirene ble åpnet, og det var et grufullt syn som møtte en. Det ble skrevet rapporter som i dag er historiske kilder. Leirene i Nordland var av de dårligste. Fra leiren i Dunderlandsdalen ble det rapportert om 477 fanger, hvorav 330 er syke, 40 av disse har tuberkulose, og 100 er så svekket at de ikke kan gå.
I fangeleiren ved Kalvik var fangene forkomne. De var utmagrede, medfrostskader, de var skitne og hadde slokte blikk. Sykehusbrakka beskrives som en avdeling i helvete: Her lå omkring 20 muselmenn. De var avmagret, uten kjøtt på beina. Det ble satt igang med humanitært arbeid for de sovjetiske fangeleirene over hele landet.
Befolkningen i mange norske lokalsamfunn der det var fangeleirer fikk anledning til å bli kjent med fangene. Det ble møter mellom mennesker, og fangene kunne takke for den hjelpen de hadde fått. Det fortelles om sang og musikk og glede. Mange slike møter i lokalsamfunn er dokumentert i samtidens aviser og seinere i lokalhistorielitteratur.
Repatriering
Sommeren 1945 ble fangene sendt tilbake til Sovjetunionen. Mange fanger var engstelige for hva som ville skje, ofte med god grunn. Enkelte rømte, andre dekket seg bak falske navn. Politiet hadde ordre om å finne de som hadde stukket seg vekk.
De fleste fangene hadde god grunn til å frykte hjemkomsten til Sovjetunionen. Ordre 227 fra Overkommandoen i Den røde armé gjorde det klart at de eneste alternativer en sovjetsoldat hadde var å kjempe eller dø. «Ikke ett skritt tilbake». Ordre 270 definerte alle sovjetsoldater i krigsfangenskap som landsforrædere.
Det var i tråd med Jalta-avtalen at også de sovjetiske overløperne ble utlevert til Sovjetunionen. De som hadde kjempet på Hitler-Tysklands side ble regnet som landsforrædere, slik som de norske frontkjemperne.
Ifølge Marianne Neerland Soleim er det uklart hva som skjedde med mange av de sovjetiske fangene da de kom hjem, men mottakelsen var alt annet enn varm. Hospitalskipet «Stella Polaris» gikk to turer fra Nord-Norge til Murmansk med krigsfanger i juli 1945.
Enkelte ble henrettet straks etter tilbakekomst, andre ble sendt til nye år med tvangsarbeid. Noen få rapporter eksisterer om lykkelig slutt, hjemføring og medaljer. Den dårlige behandlingen av hjemvendte krigsfanger er en skamplett i Russlands historie, og et tabu i den russiske offentligheten, forteller Soleim i sin avhandling.
Tyske militære myndigheter opprettet kartotekkort på alle sovjetiske krigsfanger. Disse kortene havnet etter krigen i Sovjetsamveldets varetekt. Det gjaldt både de som døde i fangeleirene, og de som overlevde. Når en tidligere fange søkte om jobb var det lett for myndighetene å finne ut at vedkommende ikke var en førsteklasses borger. Førsteklasses borgere hadde ikke bakgrunn som krigsfanger i utlandet.
Krigsgravene
De falne sovjetborgerne var gravlagt på ulike steder, noen på kirkegårder, andre i store fellesgraver nær ved leirene. Gravene lå spredt over hele landet, de fleste langs kysten, og de aller fleste i Nord-Norge. Fredsommeren 1945 brukte de sovjetiske fangene som ventet på hjemreise bl.a. til å reise minnesmerker på gravene til sine falne kamerater.
Mange av disse minnesmerkene står på sin plass, men mange ble ødelagt under Operasjon Asfalt i 1951.
Mange krigsfanger ble i realiteten gravlagt tre ganger: I første omgang ble de gravlagt i utkanten av et leirområde, eller ved arbeidsplassen. Da freden kom ble disse levningene flyttet til nærmeste kirkegård. I 1951 flyttet norske myndigheter tilnærmet alle levninger etter sovjetrussiske fanger til Tjøtta sovjetiske krigsgravplass.
Vraket av MS «Palatia» ble funnet i 1997 og er klassifisert som krigsgrav. Dykkere skal holde seg på behørig avstand.
Rigel-katastrofen inntraff 27. november 1944 i skipsleden mellom Tjøtta og Rosøya i Alstahaug kommune. Denne katastrofen overgår alle andre hendinger i Norge under krigen i tap av menneskeliv: 2 570 mennesker ble drept, av dem 2 098 sovjetiske krigsfanger. Vraket ble fjernet og levningene etter de døde (sovjetere, tyskere, serbere, tsjekkere og nordmenn) er gravlagt på Tjøtta internasjonale krigsgravplass.
Flytting av krigsgravene
I etterkrigstiden, i Operasjon Asfalt under den kalde krigen, foregikk noe som i dag betegnes som gravskjending, da de sovjetiske krigsgravene ble flyttet til den sovjetrussiske krigskirkegården på Tjøtta etter vedtak i den norske regjeringen.
Kulturminner i landskapet
Deler av jernbanetraseen nord for Fauske står i dag som en ubrukt jernbanetrasé med banelegeme, tunneler og noen bruer. I dag er dette et gedigent kulturminne i landskapet, et kulturminne som forteller om de sovjetiske fangenes slit og fornedrelse, og om nazistenes forestillinger om at slaviske folkeslag var untermench og bestemt til å være slaver.
Før andre verdenskrig var det ingen jernbane nord for Grong i Nord-Trøndelag. Veiene var dårlige og ikke sammenhengende. I 1940 ble banen åpnet til Mosjøen. Tysk okkupasjonsmakt så at en sammenhengende transportåre på land var nødvendig for Festung Norwegen. De tenkte at en alliert invasjon kunne komme nettopp i Nordland. Tyskerne la banen med tanke på at den skulle være vanskelig å angripe. Hitlers mål var at Polarbanen skulle føres helt til Kirkenes.
Banestrekningene fra Fauske til Drag: Fauskemyrene, Helland og Trengselet, Gyltvik, Aspfjorden, Storvika, Sørfjordmo, Elvkroken, Gjerdalen, Mørsry, Kråkmo, Tømmernes og Drag.
I tillegg til dette kommer ruiner etter fangeleirene og ikke minst krigsgravene, enten de er på vanlige kirkegårder eller spesielle krigsgravplasser.
Wallace Spearmon
Wallace Spearmon, Jr. (født 24. desember 1984 i Chicago i Illinois) er en amerikansk friidrettsutøver som konkurrerer i sprint.
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
Russerfugler, hakkebrett og skrin
Arne Vinje Gunnerud, kunstneren som fikk oppdraget å lage monument for Palatia-katastrofen i 1942 lot seg inspirere av sponfuglene, de kjente fuglefigurene i tre som mange russere laget og byttet til seg mat med. En alternativ måte å betrakte det på er at russerne ga en gjengave for å opprettholde den positive relasjonen til giveren.
Wallace Spearmon
Idrettskarriere
Spearmon vant 200 meter ved den amerikanske studentidrettsorganisasjonen NCAAs konkurranser utendørs i 2004 og 2005, og innendørs i 2005.
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
Russerfugler, hakkebrett og skrin
Da monumentet på Lindesnes ble avduket talte også lyrikeren Paal-Helge Haugen. Han fortalte bl.a. at russerfuglen egentlig var en eldgammel tradisjon fra et stort område. Det er små, lette, spinkle trefugler som er spikket av to trestykker som er felt sammen i kors. Med disse fuglene knyttet de til seg en veldig symbolkrets i menneskelig kulturutvikling, der fugleformen bærer et budskap om frihet og fred, sa Haugen i sin tale. Hakkebrettet er et leketøy, egentlig et lite mekanisk leketøy av tre. En liten treplate med håndtak, på platen står tre små sponfugler som er festet i et liten ståltrådbøyle slik at de kan bøyes framover og bakover. Under platen henger et lite lodd av tre, med snorer opp til fuglene. Når brettet beveges hakker fuglene i matfatet som står mellom dem.
Små skrin av alle typer, flettet av strå, skåret i tre, hamret ut av aluminium, dekorert på alle kunstens måter. Det finnes også juletrepynt, sigarettmunnstykker, malerier og andre småting. Mye av dette er fint dekorert med vannfarger.
Wallace Spearmon
Idrettskarriere
Spearmon deltok ved VM i Helsingfors 2005, der han vant sølv på 200 meter med tiden 20,20, bak landsmannen Justin Gatlin. Ved IAAF World Athletics Final 2005 kom han på 3.-plass på 200 meter.
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
Russerfugler, hakkebrett og skrin
Mange i generasjonen som vokste opp under krigen er eiere av slike små fysiske minner om de sovjetiske fangene. Mange opplevde at der de la en matpakke til dem dukket det neste dag opp en liten gave, en sponfugl, et hønsebrett, skrin eller et sigarettmunnstykke m.m.
I leirer der forholdene var bedre kunne fangene drive småproduksjon av slike gjenstander. Materialene var enkle og ikke så vanskelige å få tak i, det kunne være biter av tre, aluminium og plast. Gamle kasseroller og vaskefat ble brukt. Et arbeid fangene alltid hadde var å ta seg av søppel fra tyskerne. Mer utfordrende var det å skaffe verktøy. Fil, hammer, stemjern, tang og sandpapir var nødvendig. Men det var strengt forbudt å smugle verktøy inn i leirene.
Wallace Spearmon
Idrettskarriere
I 2006 deltok han ved innendørs-VM i Moskva, der han sammen Tyree Washington, LaShawn Merritt og Milton Campbell ble verdensmester på 4 x 400 meter stafett. Utendørs samme år ble han nummer to ved IAAF World Athletics Final 2006, bak Tyson Gay, med ny personlig rekord på 19,88. Senere samme år løp han 200 meter på tiden 19,65, en tid som plasserer ham på femteplass gjennom alle tider.
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
På gjensyn!
«Do svidanija – På gjensyn!» heter Magne Hauglands bok om de sovjetiske krigsfangene i Norge. Dette var ordene som ble sagt da avskjeden kom sommeren 1945 og ble sendt hjem til Sovjetunionen. Det skulle gå lang tid før det igjen var mulig å opprette kontakt. Den kalde krigen gjorde Sovjetunionen til fiendeland. Først etter Sovjetunionens fall i 1991 ble det mulig å søke etter gamle venner i Russland.
Wallace Spearmon
Idrettskarriere
Ved VM 2007 vant han bronse på 200 meter, med tiden 20,05, bak Gay og Usain Bolt. Sammen med Gay, Darvis Patton og LeRoy Dixon ble han verdensmester på 4 x 100 meter. Han vant også senere samme år sølv under IAAF World Athletics Final 2007, denne gangen slått av nordmannen Jaysuma Saidy Ndure. Spearmon deltok ved Sommer-OL 2008 på 200 meter. Han kom i mål som nummer tre, men ble disket for linjetramp. Spearmon deltok også ved VM 2009 i Berlin, der han kom på tredjeplass på 200 meter med tiden 19,85. Ved IAAF World Athletics Final 2009 kom han på 2.-plass på 200 meter. I 2010 vant han sitt første Diamond League-stevne, da han vant 200 meter ved Weltklasse Zurich med tiden 19,79.
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
Forskning
De sovjetiske fangenes situasjon i Norge belyser det aller viktigste aspektet en kan ha på andre verdenskrig: Menneskesynet i den nazistiske ideologi og hvilke konsekvenser det hadde. På bakgrunn av dette er det merkelig at ikke temaet har vært mer interessant for historisk forskning på et tidligere tidspunkt.
Wallace Spearmon
Idrettskarriere
Han deltok ved Sommer-OL 2012, der han kom på 4.-plass på 200 meter. Han løp på 19,90, som var 6/100 sekund unna bronsemedaljen. I 2013 deltok han ved VM i friidrett 2013, men her ble han slått ut i semifinalen, der han løp på 20,66.
European Cup Winter Throwing 2008
European Cup Winter Throwing 2008  ble arrangert 15. og 16. mars 2008 på Stadion Park mladeži i Split i Croatia. Dette var den åttende utgaven av denne konkurransen.
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
Forskning
Det omkom flere sovjetiske fanger i Norge fra 1941 til 1945 enn det døde nordmenn totalt under andre verdenskrig, medregnet sivile og militære både hjemme og ute. Behandlingen av disse fangene er en av de største krigsforbrytelsene som ble begått på norsk jord under 2.verdenskrig, sammen med behandlingen av krigsfangene fra Jugoslavia og de norske jødene.
En mulig grunn til at de sovjetiske fangenes innsats i Norge skulle glemmes var frykten for erstatningskrav fra Sovjetunionen.
Siste måltid
Siste måltid er en skikk som følges mange steder og som går ut på å gi en dødsdømt forbryter et spesielt måltid en tid før henrettelsen. Den dødsdømte får da også vanligvis ønske seg en spesiell type mat.
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
Forskning
Historikeren Ole-Jacob Abraham mener språkproblemet er en viktig årsak til den manglende interesse for forskning både på de sovjetiske fangene og på Sovjetunionens krigsinnsats i Norge. Det var Den røde hær som frigjorde Finnmark i 1944, den første del av Norge som ble fritt etter tysk okkupasjon. En annen grunn til at temaet ikke ble tatt opp tidligere var at Sovjets krigsinnsats lenge ble nedtonet i etterkrigstiden pga. den kalde krigen 1945–1991, som gjorde det politisk ukorrekt å fremheve hvor mye sovjetborgerne ofret; de var jo da blitt fienden. Temaet passet heller ikke til det nasjonale perspektivet som norske historikere vanligvis har hatt. Men aller viktigst er det kanskje at norske historikere har opplevd problematikken med sovjetiske krigsfanger og tyske fangevoktere som irrelevant for nordmenn flest.
European Cup Winter Throwing 2008
Konkurransen var både for senior og U23 junior.
Wallace Spearmon
Idrettskarriere
I mai 2014 deltok han på USAs stafettlag på 4 x 200 meter ved IAAF World Relays 2014. USA ble imidlertid diskvalifisert i finalen, da de vekslet utenfor tillatt område.
Siste måltid
I dag praktiseres den flere steder, ikke minst i USA. Det er særskilte bestemmelser knyttet til skikken i de forskjellige stater. Mange stater tillater for eksempel ikke tobakk eller alkohol. I Maryland er ikke skikken stadfestet.
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
Forskning
Den tyske okkupasjonsmakt hadde mer enn 100000 sovjetiske krigsfanger og tvangsarbeidere i Norge, om lag 13700 av disse døde eller ble drept. Dette blir i dag betegnet som et folkemord - et folkemord på norsk jord. Norske historikere har fram til 1990-åra vist liten interesse for dette temaet.
Wallace Spearmon
Idrettskarriere
Han testet positivt for Metylprednisolon ved et stevne i juli 2014. USAs antidopingbyrå USADA besluttet i september 2014 å utestenge han i 3 måneder, tilbakedatert fra 27. august 2014.
Siste måltid
Ikke sjelden har det som kjente forbrytere har spist, vært gjenstand for en viss interesse i det offentlige.
Per Jordhøy
Per Jordhøy (født 15. august 1950 på Lesja) er en norsk forfatter, rådgiver, kåsør og naturfotograf.
Jordhøy har skrevet en rekke sakprosabøker og over 200 fagrapporter og artikler innen emnet natur og kulturhistorie. Han har arbeidet i Norsk institutt for naturforskning (1987–2018) innen fagområdet høyfjellsøkologi (med villrein som speialfelt) og fugleliv. Han har også studert den gamle fangstkulturen i fjellet (Dovrefjell, Rondane og Reinheimen) og hertil skrevet det faglige grunnlaget for en verdensarvsøknad om «Den gamle villreinfangsten..». Han har vært gjesteskribent i flere lokalaviser.
Jordhøy er i dag bosatt på Linesøya i Trøndelag.
Ingebrigt Håker Flaten
Ingebrigt Håker Flaten (født 23. september 1971 i Oppdal) er en norsk jazzmusiker.
Utdanning, Karriere
Håker Flaten er utdannet ved Jazzlinja (NTNU) (1992–94) med kontrabass som hovedinstrument.
Fra 1990 spilte han el-bass i den lokale funktrioen ”Neon” som ble oppløst da han flyttet til Trondheim for å studere.
Østerrike under Vinter-OL 1984
Østerrike under Vinter-OL 1984. 65 sportsutøvere, 58 menn og sju kvinner, fra Østerrike deltok i ni grener, aking, alpint, bobsleigh, kunstløp, langrenn, skihopping, ishockey, hurtigløp på skøyter og skiskyting under Vinter-OL 1984 i Sarajevo i Jugoslavia. Østerrike kom på 17.-plass med en bronsemedalje. Alpinisten Franz Klammer var Østerrikes flaggbærer under åpningsseremonien.
Ingebrigt Håker Flaten
Utdanning, Karriere
I studietiden var han involvert i flere band som Trondhjems Kunstorkester, To Brumbasser og en bi (senere Maria Kannegard Trio) og den suksessfulle gruppen The Source.
Han har vært profesjonell musiker siden 1995, med kontrabass og el-bass som instrumenter. I årene frem til 2006 spilte i mer enn 12 band, bl.a. dannet han sin egen IHF Quintet med Anders Hana – gitar, Klaus Holm – saksofon, Fredrik Rundqvist – trommer og Ola Kvernberg – fiolin etter at han vant Kongsberg Jazzfestivals pris, Vitalprisen i 2004. I 2006 flyttet han til Chicago og etablerte The IHF Chicago Quintet/Sextet sammen med Dave Rempis – saksofon, Jeff Parker – gitar, Frank Rosaly – trommer og Ola Kvernberg – fiolin.
Priser
I juli 2004 mottok Ingebrigt Håker Flaten Kongsberg Jazzfestivals pris, «Vitalprisen».
Skyting under Sommer-OL 2008 – 10 m luftpistol menn
Herrenes 50 m helmatch fant sted den 9. august 2008 på Beijing Shooting Range Hall i Beijing.
Revyprisen
Aftenpostens revypris eller revyprisen er en pris som hvert år deles ut til en skolerevy i Oslo eller Akershus.
Om prisen
Aftenposten Aften anmelder samtlige skolerevyer i Oslo og Akershus hvert år. Ved revysesongens slutt arrangeres en revykavalkade der samtlige revyer bidrar med sitt beste nummer. Ved kveldens slutt deler Aftenposten ut pris for Beste revy. I vurderingen ser juryen blant annet på hva revyene har fått til ut fra budsjett, tradisjon, innleid kompetanse, engasjement og forholdene for øvrig. Spesielt noen av skolerevyene i østlandsområdet har lange tradisjoner med skolerevy. Konkurransen revyene i mellom har derfor blitt stor med budsjetter som nærmer seg de store, profesjonelle revyscenene. Mange av revyene leier inn ekstern hjelp som i noen tilfeller skriver og regisserer nærmest alt for elevene. Store, kostbare lyd- og lysanlegg er for mange av skolene en selvfølge. Aftenpostens terningkast og revyprisen henger derfor høyt, og den interne konkurransen er stor.
Interessen for skolerevyer øker i østlandsområdet og hvert år kommer nye videregående skoler inn på banen. Forutsetningene for å matche de store revyskolenes budsjetter er dårlige i starten, men dette er ikke nødvendigvis hemmende på resultatet. Rosenvilderevyen er et eksempel på en skole som startet med revy i nyere tid, og som har mottatt prisen for beste skolerevy (2003).
I 2012 ble revykavalkaden fornyet, og det ble delt ut flere priser enn før. Kavalkaden ble satt opp på Folketeatret i Oslo, og det ble delt ut priser til "Beste Nummer", "Beste Musikalske Nummer", "Åpen Klasse", "Beste Mannlige Skuespiller", "Beste Kvinnelige Skuespiller" og selvfølgelig "Årets Revy".
I 2022 sesongen ble det gjort en endring i prisene, der kategoriene "Beste mannlige skuespiller" og "Beste kvinnelige skuespiller", ble slått sammen til prisen "Årets skuespiller". I tillegg ble prisen "årets ensemble" også delt ut for første gang.
Årets mannlige og kvinnelige skuespiller (2012–2020)
I 2021 ble det ikke utdelt noen revypriser på grunn av at koronaviruspandemien forhindret de fleste skoler fra å sette opp revy.
Kavalkadebandet
Hvert år får et av de beste bandene i revysesongen spille på Revykavalkaden.
Ellen Mortensen
Ellen Mortensen (født 17. desember 1953) er dr. philos. og professor i allmenn litteraturvitenskap ved Universitetet i Bergen siden 1999.
Vsevolods Zeļonijs
Vsevolods Zeļonijs (født 24. februar 1973) er en latvisk judoka.
Ellen Mortensen
Hun har særlig arbeidet med lyrikk, og har blant utgitt bøkene The Feminine and Nihilism: Luce Irigaray with Nietzsche and Heidegger (1994) og Touching Thought: Ontology and Sexual Difference (2002). Medlem av vitenskapsakademiet siden 2009.
Rodrigo Lucenti
Rodrigo Lucenti (født 10. mai 1978) er en argentinsk judoka.
Han representerte Argentina under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i andre runde.
The Trap (1919)
The Trap er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Frank Reicher.
Handling
En lærerinne i Yukon, Canada lover å gifte seg med en velstående prospektør, men i stedet gifter hun seg med broren hans. Etter at ektemannen hennes forsvinner, og det blir rapportert at han er død, gifter hun seg i stedet med en velstående aksjemegler fra New York. Men hun forteller ham ikke om hennes første ekteskap.
Kort tid senere blir lærerinnen imidlertid kontaktet av noen, som truer med å fortelle hennes nye ektemann alt om fortiden hennes - med mindre hun betaler.
Lita Grey
Lita Grey, egentlig Lillita Louise MacMurray, (født 15. april 1908 i Hollywood i California, død 29. desember 1995 i Los Angeles) var en amerikansk skuespiller i stumfilmtiden.
Charlie Chaplin møtte Grey første gang under filmingen av Småen. Tre år senere, da han var 35 år gammel, ble han involvert med den 16 år gamle Grey mens han påbegynt forberedelsene til Gullfeber hvor hun var tiltenkt den kvinnelige hovedrollen. De ble gift den 26. november 1924 og hun ble påfølgende gravid og dette førte til at hun ble fjernet fra filmens rollebesetning. De fikk to sønner sammen, skuespillerne Charles Chaplin, jr. (1925–1968) og Sydney Chaplin (1926–2009). Ekteskapet var en katastrofe da paret overhode ikke passet sammen. De ble skilt den 22. august 1927. Den særdeles bitre skilsmissen tvang Chaplin til å betale 825,000 dollar, den gang en rekord, og det kom på toppen av bortimot en million dollar i juridiske kostnader. Stresset med den sensasjonelle skilsmissen, bestående av en føderal skattestrid, skal etter sigende ha gjort håret hans hvitt.
Senere arbeidet hun i 1970- og 1980-årene som funksjonær ved Robinson's Department Store i Beverly Hills.
Chaplinbiografen Joyce Milton har hevdet i boken Tramp: The Life of Charlie Chaplin at ekteskapet var inspirasjonen for Vladimir Nabokovs roman Lolita fra 1950.
Point of no return
Point of no return kan være:
Mart Laar
Mart Laar (født 22. april 1960 i Viljandi) er en estisk politiker og historiker. Han var Estlands første reelt valgte statsminister etter den syngende revolusjonen, da Estland gjenvant sin uavhengighet fra Sovjetunionen. Laar var Estlands statsminister fra 1992 til 1994 og på nytt fra 1999 til 2002, som representant for Fedrelandsunionen.
Politisk arbeid
Han var blant lederne i Den estiske kristendemokratiske union (EKDL), et av de første partiene i glasnosttiden. Mange av lederne, deriblant Laar, kom fra den estiske kulturvernbevegelsen. Partiet var inspirert av det tyske CDU og tanken om den sosiale markedsøkonomien. Ved de første frie valgene i 1992 stilte partiet som en del av det konservative-kristendemokratiske valgforbundet «Fedreland». Valgforbundet ble begynnelsen på en politisk konsolidering.
Laar ble på nytt statsminister etter valget i 1998, da landet hadde opplevd en bankkrise. Laars regjering satte i verk nye økonomiske reformer, og arbeidet for estisk medlemskap i NATO og EU. Etter en tids rivalisering og intriger med Det estiske reformpartiet varslet Laar sin avgang som statsminister i 2002. I 2006/2007 ble Fedrelandsunionen og det beslektede partiet Res Publica på nytt konsolidert under Laars ledelse.
Mart Laar var forsvarsminister i Andrus Ansips tredje regjering fra 2011 til han ble rammet av et hjerneslag i 2012. Han trakk seg samtidig som leder for partiet Fedreland. Han satt som medlem av nasjonalforsamlingen frem til 2015.
Historievitenskapelig arbeid
Ved uavhengigheten var Mart Laar en respektert historiker og forfatter av en rekke bøker om estisk og sovjetisk historie. Han har mastergrad i filosofi fra Universitetet i Tartu fra 1983 og doktorgrad i historie fra 2005.
Jack Quaid
Jack Henry Quaid (født 24. april 1992) er en amerikansk skuespiller. Han er sønn av skuespillerne Dennis Quaid og Meg Ryan, og debuterte som skuespiller med en mindre rolle i den dystopiske filmen The Hunger Games (2012). Quaid fortsatte å spille hovedrollen som borgerverneren Hughie Campbell i Prime Video superheltserien The Boys (2019-nå). Han er satt til å spille i den kommende femte utgaven av Scream-serien som er planlagt utgitt i 2022.
Vannareid oppvekstsenter
Vannareid oppvekstsenter er en kombinert barne- og ungdomsskole og barnehage i Vannareid på Vannøy i Karlsøy kommune.
Skolen ble bygd i 1968 og ble gjort om til et oppvekstsenter i 2005. I 2010 hadde oppvekstsenteret et elevtall på 43 i tillegg til 15 barn i barnehagen. Samme år var det til sammen 12 ansatte.
Knut H. Kallerud
Knut Herbrand Kallerud (født 13. april 1956 på Kongsberg) er en norsk jurist og dommer i Norges Høyesterett.
Kallerud ble cand.jur. i 1983 og har mastergrad i menneskerettigheter fra University of Essex i 1998. Han har vært advokat i advokatfirmaet Hestenes og Dramer, førstestatsadvokat ved Riksadvokatembetet fra 1995 til 2008 og assisterende riksadvokat fra 2008 til 2011.
Han tiltrådte som høyesterettsdommer den 16. juli 2011. I juni 2023 ble han i statsråd, etter søknad, innvilget avskjed i nåde, med virkning fra 1. september 2023.
Slattumbrua
Slattumbrua er en spennbetongbru på fylkesvei 1534 i Slattum i Nittedal kommune i Viken. Brua krysser elven Nitelva, er 107 meter lang og lengste spenn er 27 meter.
Boccia under Paralympiske sommerleker 2016 – BC3 individuelt
Boccia i klassen BC3 individuelt under Paralympiske sommerleker 2016 ble arrangert fra 13. til 16. september i Sambodromo i Rio de Janeiro. 24 utøvere deltok, og det konkurreres i mix, ved at menn og kvinner konkurrerer i samme klasse.
Konkurranseformen ble endret i forhold til Paralympiske sommerleker 2012, ved at gruppespill ble lagt til. Kun vinneren fra hver av de 8 gruppene gikk til kvartfinalene. I gruppespillet spilte tre spillere round robin i hver gruppe.
Gruppe F
Pool G
Kota (Rajasthan)
Kota (hindi:, tidligere kalt Kotah) er en by i nordlige India i delstaten Rajasthan. Byen ligger på bredden av elven Chambal. Byen er handelssenteret i området. Byen er kjent for den karakteristiske malingsstilen som kommer herfra, samt for å ha gode utdanninginstitusjoner.
Distanser til større byer
Klima
Klimaet i denne byen er tropisk. Mens temperaturen om sommeren kan bli svært høy (snittemperatur på dagtid -godt over 42 grader) -er vintrene på sin side milde. Sommersesongen i Kota varer fra april til oktober. Gjennomsnittlig årlig nedbør er 885,6 mm. Mesteparten av nedbøren kommer i monsuntiden som varer fra siste uke i juni til medio september.
Argulus amazonicus
Argulus amazonicus er en art av fiskelus. Dette er en type krepsdyr som lever som parasitter på større dyr, i regelen fisk. Arten ble beskrevet i 1986.
Anatomien er særegen, kroppen er sammenklemt og et stort skjold dekker det meste av den, men på undersiden er kroppens ledd og anatomi godt synlig. Inndelingen i hode, kropp (thorax) og bakkropp (abdomen) er tydelig. Arten er mellomstor, den er noen mm lange. Øynene er store tydelige, og de har også et naupilus-øye. Begge antenne-parene er omdannet til haker som holder fiskelusen fast i vertsdyret.
Treat ’Em Rough (1919)
Treat 'Em Rough er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Lynn Reynolds.
Handling
Ranch-eier John Stafford ansetter den vågale cowboyen Ned Ferguson for å jakte på storfe-tyver. Men på vei til ranchen blir Ned bitt av en klapperslange, og blir deretter pleiet av Mary Radford - som skriver en roman. Ranch-formann Dave Leviatt blir snart misunnelig på Marys interesse for Ned, og overbeviser derfor John Stafford om at Marys bror Ben er sjefen for kjeltringene som herjer i området. Leviatt skyter Ben i ryggen, og Ben er overbevist om at Ned er ansvarlig for dette. Men til slutt blir Leviatt tatt til fange, og innrømmer endelig sannheten.
Olof Hvidén-Watson
Olof Hvidén-Watson (født 10. august 1982) er en svensk fotballspiller som spiller spiss for FC KooTeePee. Han har tidligere spilt for Stenungsund, Västra Frölunda, Fredrikstad, Pors Grenland, Odd Grenland og Bodø/Glimt. Hvidén-Watson ble leid ut til Bodø/Glimt ut 2007-sesongen.
Hvidén-Watson var en av to prøvespillere som fikk 90 minutter for Bodø/Glimt mot Leknes fotballklubb 1. august 2007 og scoret 2 av målene i kampen som endte 8-1 til Bodø/Glimt. Han trente med Glimt resten av uken. 8. august 2007 ble Bodø/Glimt, Odd Grenland og spilleren enig om en 3 måneders utlånsavtale.
Hvidén-Watsons obligatoriske debut for Bodø/Glimt kom i hjemmekampen mot HamKam 11. august 2007. Han kom inn som innbytter i 2. omgang og scoret kampens to siste mål i en kamp som Bodø/Glimt vant 6-1. Hvidén-Watson fikk sin siste kamp for Bodø/Glimt 12. november 2007 da han var med å sende Odd Grenland ned i 1. divisjon i den siste og avgjørende kvalifikasjonskampen til Tippeligaen.
Afrotyphlopsis
Afrotyphlopsis er en slekt av biller som hører til familien kortvinger (Staphylinidae).
Ingen vei tilbake (film)
Ingen vei tilbake (originaltittel: The High and the Mighty) er en amerikansk drama- og katastrofefilm fra 1954 i regi av William A. Wellman. Filmen er basert på en bestseller av forfatteren og piloten Ernest K. Gann, som også skrev manuskriptet.
Handling
Filmen utspiller seg for det meste ombord i en firemotors Douglas DC-4 på vei mellom Honolulu og San Francisco. Som styrmann flyr den tidligere flykapteinen Dan Roman med over 35 års erfaring. Han ble tvunget til å forlate yrket som kaptein etter et havari hvor han hadde det juridiske ansvaret. I det venstre setet sitter den yngre kapteinen, John Sullivan. Når flyet er langt ute over Stillehavet og The Point of no Return er passert oppstår motorproblemer. Det er her det viser seg at den eldre og mer erfarne piloten kan løse utfordringene.
Om filmen
Filmens gjennomgangsmelodi er av Dimitri Tiomkin og fikk Oscar for beste filmmelodi.
Nenset prestegjeld
Nenset prestegjeld var et prestegjeld tilhørende Skien prosti i Agder og Telemark bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet sogn i Skien kommune i Telemark fylke, og hovedkirken var Nenset kirke.
Nenset prestegjeld og dets sogn er nå en del av Skien kirkelige fellesråd, som er underlagt Skien prosti.
Historikk
Nenset sogn ble utskilt fra Solum prestegjeld som eget prestegjeld 1. januar 1971.
Ved avviklingen bestod Nenset prestegjeld av menighetene i Nenset og Gimsøy.
Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.
Jonas Kroon
Jonas Kroon (født 4. mars 1980 i Falun) er en norsk lydtekniker, musikkprodusent og komponist. Han ble uteksaminert fra Liverpool Institute for Performing Arts i 2007. Jonas Kroon har siden 2014 spesialisert seg som miksetekniker og har mikset musikk for artister som Morten Abel, Cezinando, Gabrielle, Odd Nordstoga, Eva Weel Skram, Anna of the North, deLillos og No. 4. Tidligere har han komponert og produsert musikk for spillefilmer, kortfilmer, TV-programmer og reklamefilmer. Jonas Kroon eier og driver SAGA Studio i Mølleparken i Oslo.
Knut Sydsæter
I sin nekrolog skrev daværende statsminister Jens Stoltenberg blant annet: «Knut Sydsæter var et enestående menneske og en fremragende matematiker. [...] Med faglig tyngde, engasjement og humør var han en både krevende og inspirerende foreleser. Han åpnet døren inn til matematikkens verden. Han viste at matematikk er et språk som gjør det mulig å forklare kompliserte sammenhenger på en enkel måte. [...] Selv om Sydsæter også var en dyktig forsker, har nok den norske statsforvaltningen først og fremst dratt nytte av hans innsats for å høyne matematikkforståelsen blant økonomistudenter. Han lærte oss at også relativt enkle matematiske metoder kan være kraftfulle midler til å forstå den mangslungne verden vi lever i, og til å sortere de utfordringene vi kan stå overfor i en økonomi som den norske.»
Den andre utgaven av Matematisk analyse var den første boken på norsk som var satt i TeX.
Bibliografi
Bibliografien er ikke fullstendig.
Tom Ewell
Samuel Yewell Tompkins (født 29. april 1909, død 12. september 1994), bedre kjent som Tom Ewell, var en amerikansk skuespiller. Han hadde en lang karriere både på teater, film og fjernsyn. Ewell hadde størst suksess med rollen som Richard Sherman, som han først spilte i Broadway-teaterstykket Gressenkemannen i 1952. Han vant en Tony-pris for rolletokningen sin. Ewell gjentok rollen i filmatiseringen av teaterstykket, Gresskar i nød (1955), og ble da belønnet med en Golden Globe. Han døde 85 år gammel, etter lengre tids sykdom.
Barndom
Samuel Yewell Tompkins ble født 29. april 1909 i Owensboro i Kentucky. Han studerte juss ved University of Wisconsin, men sluttet etter fire år for å satse på en skuespillerkarriere.
Karriere
I 1934 debuterte Ewell på Broadway i teaterstykket They Shall Not Die. I 1940 hadde han sin filmdebut med en liten rolle i They Knew What They Wanted. Fra 1942 til 1946 tjenestegjorde Ewell i United States Navy, og fikk graden som løytnant. Deretter hadde han suksess med Broadway-teaterstykkene Apple of His Eye i 1946 og John Loves Mary i 1947. Ewell ble også medlem i Actors Studio, der han studerte sammen med blant andre Marlon Brando, Eli Wallach, Patricia Neal og Karl Malden.
I Hollywood hadde Ewell for det meste komiske biroller i filmer. Han spilte også i én episode av antologiserien Kraft Television Theatre og fire episoder av antologiserien Actors Studio. Ewell ble for alvor lagt merke til i Hollywood etter rollen hans i komedien Adams ribben (1949), med Spencer Tracy og Katharine Hepburn i hovedrollene. I 1951 spilte han mot June Lockhart i Lawrence Rileys biografiske teaterstykke Kin Hubbard, basert på livet til tegneserieskaperen og humoristen Kin Hubbard.
Ewells mest suksessfulle rolle kom i 1952 da han spilte hovedrollen i Broadway-teaterstykket Gressenkemannen. Han spilte Richard Sherman, en mann som etter å ha vært gift i sju år, blir fristet til å være utro. Den kvinnelige hovedrollen, som bare ble kalt Jenta, ble spilt av Vanessa Brown. Teaterstykket gikk i nesten tre år og Ewell ble belønnet med en Tony-pris for rolletolkningen sin. I filmatiseringen av teaterstykket, Gresskar i nød (1955), spilte han samme rolle. Den kvinnelige hovedrollen ble spilt av Marilyn Monroe. Filmen ble en suksess med omtrent åtte millioner dollar inntjent. Ewell ble belønnet med en Golden Globe for rolletolkningen sin.
I 1956 gjorde Ewell seg bemerket i komedien Hun kan'ke for det, der han spilte mot Jayne Mansfield. Samme året spilte han mot Bert Lahr i teaterstykket Mens vi venter på Godot, som hadde premiere i USA på Coconut Grove Playhouse i Miami. Ewell fikk sin egen TV-serie, situasjonskomedien The Tom Ewell Show, som varte i én sesong fra 1960 til 1961. I årene som fulgte hadde han gjesteroller i en rekke TV-serier. I 1977 ble Ewell nominert til Emmy for rollen som Billy Truman i krimserien Baretta. Hans siste jobb som skuespiller var en gjesterolle i krimserien Jessica Fletcher i 1986.
Privatliv
Ewell giftet seg med Ann Abbott i 1946, men ekteskapet tok slutt året etter. I 1948 giftet han seg med Marjorie Sanborn, som han fikk sønnen Taylor sammen med. Ekteskapet varte frem til hans død.
Ewell døde 12. september 1994 på Motion Picture Country House and Hospital i Woodland Hills i California, etter lengre tids sykdom. Han ble 85 år gammel.
Gámanjunni
Navnet på fjellet er nordsamisk og betyr «skotupp», og kan vise til den oppoverbøyde tåa på skaller.
Gámanjunni 1
Lokalitet 1 er det sørligste av de tre. Det er et stort område, og ble i 2008 vurdert til å være et av de største registrerte ustabile fjellpartiene i Norge som viser bevegelse, med et estimat på 17 millioner kubikkmeter masse. Området ble målt inn med GPS i 2007, og basert på geologisk feltarbeid og målinger fram til 2011 anbefalte NGU å følge opp med nye GPS-målinger med intervaller på 2–4 år, eventuelt supplert med ekstensjonsmålebånd på tvers av sprekker. Det var da et misforhold mellom målingene, som viste inaktivitet, og feltobservasjonene, som tilsa aktivitet. GPS-målepunktene fikk deretter mindre feilmargin ved at de ble koblet sammen med målepunktene i lokalitet 3, og anbefalingene fra NGU i 2013 tilsa målinger med 1–3 års intervaller, og utarbeidelse av en større risikoanalyse.
Gámanjunni 2
Lokalitet 2 ligger en kilometer nord for lokalitet 1. Dette er en blokk som er ca. 150m lang og 170m bred. Dybden kan være mellom 50 og 100 meter. Disse målene gir et estimert volum på ca. 1,3 til 2,6 millioner kubikkmeter. Observasjoner viser at blokken er i aktiv bevegelse, og satellittmålinger viser at hastigheten er 6–7 millimeter i året.
Gámanjunni 3
Denne nordligste lokaliteten er et klart avgrenset område som består av en blokk som faller ut mot dalen. Blokken er estimert til å bestå av 26 millioner kubikkmeter masse av glimmergneis, glimmerskifer, metasandstein og amfibolitt, som kan rase 1 060 meter ned i dalen. Avstanden fra blokken til bakskrenten er 150 meter, og prøver viser at blokken startet sin bevegelse for rundt 7 000 år siden. En rapport fra 2016 konstaterer at den øvre delen av det ustabile fjellpartiet beveger seg 5 cm i året, med et fall på mellom 40 og 50 grader. Denne bevegelseshastigheten er mer enn dobbelt så høy som gjennomsnittet gjennom bevegelsesperioden. Bevegelsen lenger ned er rundt 3 cm i året, og med lavere fallvinkel.
Metodene for overvåking av fjellpartiet er GPS-målinger, bakkebasert laserskanning, InSAR-satellittovervåkning og bakkebasert radarmåling. Lokaliteten ble første gang befart geologisk med tanke på skredfare i 2009, og kontinuerlig bakkebasert radarmåling ble satt opp i 2016.
Tudortiden
Tudortiden brukes vanligvis som en referanse til den historiske perioden mellom 1485 og 1558 i England. Den omfatter perioden hvor Huset Tudor hersket, med unntak av Elizabeth Is tid (1558 – 1603), som gjerne kalles elisabetansk tid. I den bredeste definisjonen av tudortiden kan også hennes regjeringstid regnes med.
Etter svartedauden og depresjon i jordbruket på slutten av 1300-tallet begynte befolkningen igjen å vokse. Eksporten av ullprodukter til kontinentet, hovedsakelig Flandern, førte til en ny økonomisk vekst. Henrik VII forhandlet fram den fordelaktige handelsavtalen Intercursus Magnus i 1496.
Høyere lønninger og overflod på tilgjengelig land på slutten av 1300-tallet og tidlig på 1400-tallet ble erstattet med lavere lønninger og mangel på land. Ulike inflasjonsskapende press, muligens på grunn av tilførsel av gull fra Den nye verden og befolkningsvekst, førte til at denne perioden ble preget med et økende gap mellom de rike og de fattige. Dette var en periode for betydelig endringer for flertallet av jordbruksbefolkningen hvor herskapelig herrer begynte prosessen med inngjerding.
Den politiske utviklingen
Hans tid var preget av et eneveldig kongedømme, som på den ene siden fostret humanistisk læring, men på den andre siden selv var ansvarlig for å henrette engelske humanistiske lærde, blant andre Thomas More. Han bidro også til å oppruste flåten i påvente av en konflikt med det katolske Spania, en opprustning som hans datter Elisabeth I fortsatte og som førte til seier over den spanske «uovervinnelige armada» i 1588. Seieren betydde at England hadde markert seg som stormakt og førte til en 300 års tid med økonomisk og politisk framgang og ekspansjon.
Kong Henrik fikk kun en sønn, Edvard VI, som ble konge da faren døde i 1547. Den svakelige Edvard døde selv i 1553, kun 16 år gammel, og Katarina av Aragóns datter Maria I, snart kalt for «den blodige» for sin nådeløse iver etter å gjeninnføre katolisismen, ble regent i 1553. Hun ble enda mer upopulær da hun giftet seg med Filip II av Spania, men døde i 1558, noe som betydde at den henrettede Anne Boleyns datter Elizabeth I ble dronning. Elizabeths tid betydde stabilitet og vekst i hennes 45 år, og innledningen til en 300 år lang storhetstid for England.
Den økonomiske utviklingen
Ved slutten av 1400-tallet og Tudortidens begynnelse var England et underutviklet land, spesielt sammenlignet med Frankrike, Italia, Spania og de nederlandske provinsene. Med unntak av storbyen London var landets øvrige byene små, gjennomsnittlig innbyggertall på 20 000 beboere som satset på jordbruk bestående av varer som kunne selges: frukt, grønnsaker, hvete og kjøtt. Jordbruket var lite effektivt drevet. De engelske skipene var små og underlegne de nederlandske som drev utenlandshandelen. De engelske handelshusene var tilsvarende små. Åndslivet var fattig og England fostret ingen store intellektuelle krefter.
Engelsk ull var sauebruk var derimot ledende i Europa, og med uro og krig i Italia henvendte tyske handelsmenn seg på begynnelsen av 1500-tallet til Nederlandene for å kjøpe engelsk ull. Etterspørselen økte og prisene steg. Midt på 1500-tallet kom det krise da krigen i Italia ble avsluttet, men England satset på å eksportere jern i stedet som England hadde mye av. Rundt 1550 produserte England og Wales rundt 5000 tonn jern i året, og 50 år senere fire ganger så mye. Også produksjonen av andre varer økte og den engelske handelsflåten vokste sterkt.
En del av vitaliseringen av engelsk handel og produksjon kom av innvandringen av håndverkere som flyktet fra religiøs og politiske forfølgelse i på det europeiske fastlandet. Mens Spania drev jødene og arabere ut av landet, og med disse også store deler av det spanske handelslivet, var utviklingen motsatt i England. Godseierne fikk i samme periode overta stadig større deler av den dyrkbare jorda i landet, noe som var tragisk for de mange leilendinger og husmenn som ble arbeidsledige og enda fattigere, men samtidig betydde disse særdeles billig arbeidskraft i byene. Jordbruket ble således rasjonalisert og effektivisert.
Den religiøse utviklingen
Reformasjonen i England var en religiøs omveltning som sammenfaller i tid med reformasjonen i andre deler av Europa, men som allikevel er svært forskjellig i sin karakter og sitt opphav ved det var en kirkepolitisk omveltning. Teologiske argumenter stod ikke i høysetet. Den ytre foranledningen var at kong Henrik VIII av England insisterte på at paven skulle sørge for at hans ekteskap ble erklært ugyldig.
Helse
Byene og småsamfunnene under Tudortiden var relativt små i utstrekning, men overbefolket og uhygeniske. De fleste landsbyer hadde ikke brosteinsgater, bortsett fra de større byene som London. Gatene var generelt smale, skitne på grunn av avføring, søppel og skitt som rant langsetter og videre til den nærmeste elven. Det var ingen kloakker eller avløp. Rotter og fluer myldret og spredte sykdommer som tyfus og pest. Vanlige sykdommer oppsto hovedsakelig på grunn av mangel renhold, blant annet kopper, meslinger, malaria, difteri, skarlagensfeber, og vannkopper.
Få borgere levde til de ble eldre enn 40 år gamle, gjennomsnittet lå på 35 år, og barn døde ofte før de var fem. Barnedødeligheten var høy, kun 33-50 prosent av befolkningen nådde 16 år.
Utbrudd av pest som svartedauden skjedde ikke bare en gang, men i 1498, 1535, 1543, 1563, 1589 og 1603. Årsaken til den raske spredningen av sykdommen var økning av rotter som infisert av lopper som spredde sykdommen på menneskene.
Hjem og ernæring
De rike levde i herskapshus på landet. Disse var svært store med opp til 150 tjenere. Husene hadde mange skorsteiner ettersom det var behov for mange ildsteder for å holde de store rommene varme og for å tilberede mat for fester som kunne ha måltider med opp til ti retter.
De ville vanligvis spise rådyrstek, svarttrost og lerke, men spiste sjelden poteter til ettersom oppdagelsesreisende som Walter Raleigh hadde fraktet dem med seg til Storbritannia ble de på denne tiden ennå ikke ofte dyrket på engelske gårdsbruk. Honning ble vanligvis benyttet for å søte maten. Sukker ble kun brukt når det en sjelden gang var tilgjengelig, og når de hadde sukker ble det benyttet i nær alle retter, også kjøtt.
De fattige hadde aldri tilgang på sukker eller poteter og sjelden tilgang på kjøtt. De ville stundom fange en hare og fisk, men mesteparten av deres tid spiste de brød og grønnsaker som kålhode og turnips.