cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lockheed L-188 Electra
Konstruksjon og utvikling
I 1957 bad De forente staters marine amerikanske flyfabrikker om et avansert overvåkingsfly. Lockheed foreslo en utviklet utgave av Electra som når den ble satt i produksjon fikk navnet Lockheed P-3 Orion.
Sivile operatører
Flytypen ble etterhvert tatt i bruk av et tyvetalls amerikanske flyselskaper, først og fremt introduksjonskunden (launch customer), American Airlines dernest Eastern Airlines, Northwest Airlines og sytten andre regionale selskaper.
Colombias flagg
Flagget går tilbake til flaggene som ble ført av Republikken Gran Colombia (1819–1831), Ny Granada (1831–1858) og Den grenadinske føderasjonen (1858–1863). Colombias flagg er i grunnformen likt Ecuadors flagg og benytter de samme farger som i Venezuelas flagg. Forklaringen er at alle de tre flaggene har sitt opphav i flagget for Republikken Gran Colombia. På grunn av likheten med Ecuadors flagg, har Colombias handelsflagg og orlogsflagg merker i flagget for å unngå forveksling med nabolandets flagg.
Avataṃsakasūtraen
Sjette forsamling
Scenarioet i den sjette forsamlingen utspiller seg i den himmelen som kalles Paranirmitavashavartin. Den beskrives i kapittel 31, som er kapittel 22 hos Buddhabhadra og kapittel 26 hos Siksananda.
Colombias flagg
Handelsflagg
Handelsflagget har en rødkantet blå oval der det er plassert en åttetakket hvit stjerne. Denne skal minne om Republikken Gran Colombia, som omfattet områder som i dag er blitt til statene Colombia, Venezuela, Ecuador, Panama, samt deler av Costa Rica, Peru, Brasil og Guyana. Handelsflagget ble innført 8. mai 1890.
Lockheed L-188 Electra
Sivile operatører
I Europa var det først og fremst KLM som bestilte Electra. Andre europeiske selskaper som skaffet seg flytypen fra bruktmarkedet var Islandske Loftleiðir, norske Nordic Air og Fred. Olsens Flyselskap, østerrikske Armer Air, svenske Falconair og de britiske selskapene Air Bridge Carriers, Atlantic Airlines og Channel Express.
Munster (andre betydninger)
Se også: Münster
Avataṃsakasūtraen
Syvende forsamling
Denne seksjonen omfatter kapitlene 23–32 hos Buddhabhadra, og 27–37 hos Siksananda.
Colombias flagg
Orlogsflagg
Orlogsflagget har riksvåpenet på en hvit skive i midten av flagget. Flagget ble innført 12. november 1932.
Avataṃsakasūtraen
Åttende forsamling
Også scenarioet i den åttende forsamlingen finner sted ved det universelle lysets pallass. Denne seksjonen omfatter kapittel 44, som er kapittel 33 hos Buddhabhadra og kapittel 38 hos Siksananda.
Elarbi El Maabdi
Elarbi El Maabdi (arabisk: المعبدي العربي) (født 15. september 1949) er en selvlært forfatter, dikter og oversetter. Han er født og oppvokst i Fez-regionen i Marokko.
Lockheed L-188 Electra
Militært bruk
Electra har vært i bruk hos flyvåpen i; Argentina, Bolivia. Ecuador, Honduras, Mexico og Panama
Avataṃsakasūtraen
Niende forsamling
Under den niende forsamlingen er vi tilbake til denne verden, utenfor Jetahulen. Den beskrives i kapitlene 45–46, som tilsvarer kapittel 34 hos Buddhabhadra, kapittel 39 hos Siksananda og «kapittel 40» hos Prajna.
Elarbi El Maabdi
Oppvekst og ungdomsår
Som barn gikk han på koranskolen, før han begynte på den vanlige arabisk-franske skolen. Senere gikk han på den videregående skolen ved «Lycée Ibn Khaldoun» i Fez-regionen. Han tok en treårig utdanning i hotell- og restaurantfag ved L'Institut de Technologie Hotelliere et Touristique i Tanger. I 1970 reiste han til Skottland for praksis og språkopplæring, før han flyttet til Paris. I 1972 reiste han videre til Norge og begynte som servitør ved Hovden høyfjellshotell. Senere virket han i flere år som hovmester ved Dr Holms Hotel på Geilo. I 1987 flyttet han til Gjøvik.
Litterært virke
Elarbis mest fremtredende, selvskrevne verk er boken Arabisk litteratur og kulturhistorie, som ble utgitt våren 2013 av El Språk Forlag. Forfatteren brukte seks år på å realisere prosjektet, som består av 766 sider, og gir et historisk overblikk over arabisk språk, litteratur og kulturhistorie. Forfatteren har også skrevet en selvbiografi om sin barndom i Marokko, som ble utgitt i ''Årbok for Gjøvik nr. 21, 2005''.
Høsten 2016 deltok han med 20 selvskrevne dikt i diktantologien Grenseløse Forfattere 2, som ble utgitt av Kulturforlaget Brak. Elarbi har også publisert dikt i litteraturtidsskriftet Bøygen og flere andre norske publikasjoner. Elarbis dikt tar for seg temaer som fremmedtilværelse, krigslidelser, rasisme, kjærlighet og natur. Han har fått positiv omtale i både norske og marokkanske aviser for sin særegne og språkrike diktform.
Elarbi er medlem ved Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening (NFF), Forfatter-organisasjonen Norske PEN, og Den marokkanske foreningen for kreative kunstnere.
Hederspris
Den 30. november 2018 ble Elarbi tildelt en hederspris av diktklubben ved Meknès Moulay Ismail-universitetet i Marokko, for sitt arbeid som dikter, forfatter og oversetter. Tildelingen fant sted ved språkinstituttet Goethe Haus, der han ble hedret og omtalt som en «Dikter uten grenser».
Avataṃsakasūtraen
Innflytelse
Avataṃsaka sūtra har hatt stor betydning i østasiatisk mahāyāna-buddhisme. Både i Kina, Korea og Japan oppstod det egne buddhistiske skoler som var sentrert omkring denne teksten. I tillegg påvirket disse retningene Zen, spesielt i Korea, hvor deres innflytelse har vart helt frem til det 21. århundre.
De ti stadiers skole
Den sørlige greinen ble grunnlagt av Huì Guāng (慧光), også fra det nordlige Wei (北魏), den ledende disippel av Ratnamati. Den ble senere absorbert av Huá-yán Zōng (華嚴宗) eller Avataṃsaka skolen.
Avataṃsaka-skolen
Ved slutten av Sui-dynastiet oppstod det i Kina en skole – Huá-yán Zōng (華嚴宗), som betraktet Avataṃsaka Sūtra som Buddhas høyeste og endelige lære. Skolen florerte under dynastiet Táng (唐, 618–907). I motsetning til de ti stadiers skole, var Huá-yán Zōng synkronistisk, med et verdensbilde som oppløste skismet mellom Yogachāra og Madhyamika.
Zōng Mì var også en patriark av Heze Ch’an (Zen) skolen. Etter hans død i 841, forsvant skolen i Kina under Konfucianismens undertrykkelse av buddhismen i årene 841–845.
Under dynastiet Sòng (宋, 960–1280) ble skolen gjenopplivet og absorbert av Ch'an.
Lĭ Dōng Xuán (李通玄, 635–730) var en legmann innenfor Huá-yán Zōng. Hans kommentarer til Avataṃsaka sūtra passerte stort sett ubemerket i hans levetid og i de påfølgende århundrer. Men under Sòng-dynastiet ble de populære i Ch’an skolen, hvor hans enkle beskrivelser og sterke ivektlegging av praktisk anvendelse hadde en sterk appell.
I Korea ble skolen grunnlagt under navnet Hwaŏm av Ŭisang (義湘, 625–702). Som berømt tempelbygger, og en av de mest eminente av de tidlige Silla-munkene, reiste han til Kina og studerte ved Zhongnan-fjellet som en elev av Zhì Yăn og Fa Zàng.
Skolen nådde Japan under navnet Kegon i året 736, da Rōben (689–722) inviterte den koreanske munken Simsang (審祥, d. 742) til tempelet Konshu-ji for å gi lektyrer om Avataṃsaka sūtra.
Keiser Shōmus (724–748) ønske om å regjere Japan etter Kegon-skolens holografiske prinsipper, førte til grunnleggelsen av det store klosteret Tōdai-ji. I 752 dedikerte han en kollosal bronse-statue av Buddha Vairochana (Daibutsu) til Tōdai-ji. Statuen ble malt av den Sør-Indiske munken Bodhisena i årene 704–706. Tempelet er fortsatt hovedsete for Kegon.
I Kamakuraperioden prøvde Gyōnen (1240–1321) å overtale Japans maktelite om å styre Japan etter de holografiske læresetningene i Avataṃsaka sūtra.
Boken om de 10 stadier
Denne teksten er bevart i to manuskripter i The National Archives of Nepal, Kathmandu, skrevet i newari. Sanskrit-tittelen er Ârya Śrī daśabhūmikā sūtram (devanagari: आर्यश्रीदशभूमिकासूत्रम), «Den Store Herren [Buddha's] sūtra om de 10 stadier». Et tredje manuskript fra Nepal (Daçabhumiçvara) er bevart i Cambridge University Library.
Teksten beskriver de «10 stadier» eller nivåer i den åndelige utviklingen hos en Bodhisattva.
Å trenge inn i virkeligheten
Det andre kapittelet av Avataṃsaka sūtraen som er bevart på sanskrit, er Ârya Gaņdhavyū Sūtram (devanagari: गण्डव्यूह सूत्रम). Gaņdhavyū betyr «å trenge inn i virkeligheten». Det er det største kapittelet i Avataṃsaka sūtraen, og utgjør mer enn 1/4 av hele teksten.
Også denne teksten er bevart i et newari-manuskript fra Nepal, som er oppbevart i The National Archives of Nepal, Kathmandu.
Et annet manuskript fra Nepal er oppbevart i Cambridge University Library. Et tredje nepalsk manuskript fra det 11.-12. århundre er oppbevart i Cleveland Museum (55.49). Et fjerde nepalsk manuskript fra det 11.-12. århundre, befinner seg i Rockefeller-samlingen hos Asian Society. Ytterligere to nepalske maniskripter (M.70 og M.77) fra det 12.århundre, befinner seg i Los Angeles County Museum of Art.
Oversettelser til kinesisk
Avataṃsakasūtraen ble to ganger oversatt til kinesisk i en forholdsvis komplett form. I årene 418–421 e.Kr. foretok Buddhabhadra en oversettelse til kinesisk, bestående av 60 bokruller og 34 kapitler. Originalteksten var et manuskript fra den sentralasiatiske oasebyen Khotan.
Etter forespørsel fra Kinas keiserinne Wú, ble det foretatt en ny oversettelse av Śīkşānanda i året 699 e.Kr., i 80 bokruller og 39 kapitler. Den var også basert på et original-manuskript fra Khotan, men er mer ordrett og komplett. I 1984 ble en engelsk oversettelse av Śīkşānandas versjon utgitt av Thomas Cleary.
I årene 796–798 e.Kr. foretok Prajña en oversettelse med samme tittel, bestående av 40 bokruller. Bokrullene 1-39 består av Gaņdhavyū sūtra (kapittel 39 i Śīkşānandas oversettelse). Bokrull 40 inneholder «kapittel 40» eller Samantabhadra-caryā-praņidhāna-rāja (devanagari: समन्तभद्र चर्या प्रणिधान राज) (kapittel 45 i den tibetanske oversettelsen). Denne er fraværende i oversettelsene til Buddhabhadra og Śīkşānanda.
Prajña bragte et signert sanskrit-manuskript fra kong Sivarka Devra av Odra (Orissa) til Kinas Keiser Te-Tsong etter en sjøreise i 794. Originalmanuskriptet kom fra de buddhistiske templene i Latigiri, Bengal, som ble bygd i det første århundre e.Kr.
Den tibetanske oversettelsen
Den tibetanske oversettelsen av Avataṃsakasūtraen er den mest komplette. Den omfatter fra 4 til 6 bind, i ulike utgaver av tekstsamlingen Kangyur i den tibetanske buddhistiske kanon. I Kangyur utgjør den en hel seksjon som noen ganger kalles «den største lotusblomst» (tibetansk: ཕལ་ཆེན, Wylie: Phal chen), og andre ganger «den største av store lotusblomster» (tibetansk: ཕལ་པོ་ཆེ, Wylie: Phal-po che).
Tekstens størrelse og omfang antydes av antall sider i enkelte utgaver av Kangyur: Peking Kangyur 3 179 sider, Cone Kangyur 3 383 sider, Derge Kangyur 3 087 sider, Snar-tang (Narthang) Kangyur 4 529 sider, Urga Kangyur 3 085 sider og Lhasa Kangyur 4 434 sider.
Oversettelsen ble foretatt mellom år 878 og 901 e.Kr. i klosterkomplekset Samye, i nærheten av Lhasa. Oversetterne var den innfødte tibetaneren Lotsa Ba Yeshé Dé fra skolen Nyingma i samarbeid med tre indiske munker: Jinamitra, Prajñāvarman og Surendrabodi (Wylie: lha dbang byang chub). Originalen var et manuskript på sanskrit fra Nepal, i 39 000 vers og 45 kapitler, med tittelen Buddhāvataṃsaka nama mahāvaipulya sūtra (devanagari: बुद्धवतम्सक नम महावैपुल्य षूत्र). Buddhāvataṃsaka (devanagari: बुद्धवतम्सक) betyr «Buddhas blomsterkrans». Mahāvaipulya (devanagari: अहावैपुल्य) betyr «den store utvidelse eller tilføyelse», og ble brukt av mahāyānaskolene om deres mest hellige tekster.
Den tibetanske tittelen er Sangs-rgyas phal-po-che zhes-bya-ba shin-tu-rgyas pa chen po’i mdo (སངས་རྒྱས་ཕལ་པོ་ཆེ་ཞེས-བྱ-བ་ཤིནཊུ-རྒྱས་པ་ཆེན་པོའི་མདོ), som er en ordrett oversettelse fra sanskrit.
Den tibetanske utgaven ble i sin tur oversatt til mongolsk under Liγdan qaγan av Čaqar (1588–1634) og innlemmet i Liγdan qaγan Kangyur fra 1629. Den mongolske tittelen er olangki burqan neretü masida delgeregsen yeke sudur.
Kapittelinndelingen
Nedenfor vises kapitlene i den tibetanske og de kinesiske versjonene av Avataṃsakasūtraen; kapitlenes titler er vist både på tibetansk, kinesisk og i norsk oversettelse. Den tibetanske versjonen har 45/46 kapitler, og er den lengste og mest komplette. Śīkşānanda's oversettelse til kinesisk (merket Ś) har 39/40 kapitler, og mangler seks av kapitlene i den tibetanske versjonen (6, 7, 8, 9, 11 og 32). Buddhabhadra's oversettelse til kinesisk (merket B) har 34 kapitler, og mangler 13 av kapitlene i den tibetanske versjonen (2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 11, 32, 33 og 46). Vi har vist tekstens plassering i Derge Kangyur (སྡེ་དགེ བཀའ་འགྱུར) fra 1733, og til en viss grad også i Peking Kangyur fra 1958. Sistnevnte er basert på tre trykte utgaver fra 1410 (Yongle Kangyur), 1717–1720 (Qianlong Kangyur) og 1737 (Otani Kangyur).
Lockheed L-188 Electra
Electra i bruk i dag
I 2008, femti år etter at prototypen fløy første gang, er fortsatt et trettitall Electra i aktiv tjeneste som fraktfly eller brannfly: Blant annet hos
Avataṃsakasūtraen
Kapittelinndelingen
Vi har også vist sidetallene for de enkelte kapitler i Derge Kangyur; totalt har teksten der 3086.857 sider. Antall bampos varierer mellom ulike utgaver av Kangyur; det er for eksempel 114 bampos in Phug brag Kangyur (1696–1706), 115 bampos i Stog-Palassets Kangyur (1729), 115 bampos i Shel dkar Kangyur (1712) og 113 bampos i Derge Kangyur. Nummereringen av bampos er også forskjellig. I Stog-Palassets Kangyur, Shel dkar Kangyur, og Phug brag Kangyur er det for eksempel en fortløpende nummerering; i Derge Kangyur, Bathang Kangyur og Gondhla Kangyur er det en ny nummerering for hvert enkelt bind.
Derge Kangyur har en innledende seksjon for hele teksten. Deretter følger 114 bampos fordelt på 45 kapitler, og fire avsluttende seksjoner (avslutning, oversetterens kolofon og to andre kolofoner) for hele teksten. I Derge Kangyur er det en anomalitet i bind 35, ved at nummereringen går fra bampo nr. 8 til bampo nr. 11. I bind 36 er det en ny anomalitet, ved at nummereringen går fra bampo nr. 22 til bampo nr. 24. I bind 37 går nummereringen fra bampo nr. 20 til bampo nr. 22.
I Derge Kangyur opptar teksten fire bind (D 45, 35–38); i Peking Kangyur opptar den seks bind (Q 761, 56–61). For begge utgavers vedkommende er bind og folionr spesifisert for hvert kapittel. For Derge Kangyur er det også spesifisert bind og folionr for hver seksjon.
Enkeltkapitler som separate tekster
Det er imidlertid sannsynlig at den har utviklet seg gjennom en sammensmeltning av mange kortere tekster, som sirkulerte uavhengig av hverandre og som fortsatt delvis betraktes som uavhengige sūtraer. Dette har vi sett i Kina. Fra det 2. til det 8. århundre ble enkeltkapitler oversatt til kinesisk fra originaler i sentralasia. I de sentralasiatiske statene Khotan, Kushan og Dūnhuáng sirkulerte kapitlene som egne tekster.
Også i Tibet har ulike kapitler av Avataṃsakasūtraen enten vært eller er selvstendige sūtraer, som har eksistert både på tibetansk og på sanskrit (eller på et beslektet middelindoarisk språk). I analysen nedenfor har vi brukt følgende referanser:
Śraddhābalādhānāvatāramudrā
Sutrasamuccaya omtaler en tekst med tittelen dad pa'i stobs bskyed pa la 'jug pa'i phyag rgya'i mdo (དད་པའི་སྟོབས་བསྐྱེད་པ་ལ་འཇུག་པའི་ཕྱག་རྒྱའི་མདོ) som en del av «Avataṃsakafamilien». Dette er det samme som Śraddhābalādhānāvatāramudrā, som finnes som separat tekst i den generelle sūtraseksjonen av Kangyur (Toh. 201), men ikke som en del av Avataṃsakasūtraen. Den kinesiske versjonen er å finne i Avataṃsakaseksjonen (華嚴部, Huáyán bù) av Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 10, tekst nr 305, under tittelen xìn lì rùyìn fǎmén jīng (信力入印法門經, しんりきにゅういんほうもんきょう).
Forfatteren siterer også en tekst han kaller dad pa'istobs bskyed pa'i mdo (དད་པའིསྟོབས་བསྐྱེད་པའི་མདོ) tre ganger. Denne tittelen skulle tilsvare Śraddhābalādhānā sūtra på sanskrit, men verken i den tibetanske eller i den kinesiske versjonen forekommer disse sitatene.
Tathāgataguņajñācintyavişayāvatāranirdeśa
Dette er enda en tekst som i dag verken er en del av den tibetanske eller den kinesiske Avataṃsakasūtraen. Den er bevart i den generelle sūtraseksjonen i Kangyur (Toh. 185) under tittelen tathāgataguṇa­jñānācintyaviṣayāvatāra­nirdeśasūtra (དེ་བཞིན་གཤེགས་པའི་ཡོན་ཏན་དང་ཡེ་ཤེས་བསམ་གྱིས་མི་ཁྱབ་པའི་ཡུལ་ལ་འཇུག་པ་བསྟན་པའི་མདོ།, de bzhin gshegs pa'i yon tan dang ye shes bsam gyis mi khyab pa'i yul la 'jug pa bstan pa'i mdo).
Sutrasamuccaya siterer denne teksten fem ganger under tittelen de bzhin gshegs pa'i yon tan dang ye shes bsam gyis mi khyab pa'i yul la 'jug pabstan pa'i mdo (དེ་བཞིན་གཤེགས་པའི་ཡོན་ཏན་དང་ཡེ་ཤེས་བསམ་གྱིས་མི་ཁྱབ་པའི་ཡུལ་ལ་འཇུག་པབསྟན་པའི་མདོ) eller Tathāgataguņajñācintyavişayāvatāranirdeśa, og et av disse er sitatene er svært langt.
Tuşita sūtra (kapittel 14)
Den eldste bevarte oversettelse til kinesisk, ble foretatt i årene 147–186 e.Kr. av Lokakśema, grunnleggeren av mahāyāna buddhismen i Kina under dynastiet Han.
Lokakśema var en munk fra det vestlige India som ankom Kinas hovedstad Luòyáng (洛陽) i det første året av Jiànhé (建和, 147 eller 167 e.Kr.). Han oversatte buddhistiske tekster til kinesisk inntil det 3. året av Zhōngpíng (中平, 186 e.Kr.).
Hans oversettelse, fóshuŏ dōusha jīng (佛説兜沙經), tilsvarer kapittel 9 i Śīkşānanda’s oversettelse. Tekstens rekonstruerte tittel er Tuşita sūtra (devanagari: तुषितसूत्रम).
Bodhisattva mūlakarman sūtra (kapitlene 1, 16, 20 og 24)
Mellom årene 222 og 229 e.Kr., oversatte han en tekst med passasjer fra 4 ulike kapitler i Avataṃsakasūtraen:
Den kinesiske tittelen var fóshuō púsà bĕnyé jīng (佛説菩薩本業經). Fóshuō betyr «Buddha’s lære», púsà betyr bodhisattva, og bĕnyé betyr «rot-karman». Ordrett betyr tittelen således «Buddha’s lære eller foredrag om bodhisattvaens rot-karman». Den rekonstruerte sanskrit-tittelen er bodhisattva mūla karman sūtra (बोधिसत्त्वमूलकर्मन्सूत्).
En annen oversettelse av den samme teksten, fóshuŏ púsà qífó bĕnyé jīng (佛説菩薩求佛本業經), ble foretatt av en ukjent oversetter fra det østlige Jìndynastiet (317–420).
Gocarapariśuddha (kapittel 16)
Gocarapariśuddha har vært en separat tekst i Tibet. I § 1376 av Mahāvyutpatti nevnes Gocarapariṡuddham (སྤྱོད་ཡུལ་ཡོངས་སུ་དག་པ, spyod yul yongs su dag pa).
Sutrasamuccaya nevner tittelen på denne teksten (Gocarapariṡudhisūtra). Videre finnes det sitater fra teksten i Mahāsūtrasamuccaya (མདོ་ཀུན་ལས་བཏུས་པ་ཆེན་པོ་, mdo kun las btus pa chen po) av Dipamkarasrijnana (D 3961, 78b3–5) og i den andre Bhāvanākrama (D 3916, 54a5–6), og begge sitater er umulige å spore i kapittel 16 av Avataṃsakasūtraen. Sitatene stammer derfor trolig fra en adskilt tekst som har vært en variant eller avart av kapittel 16.
I sin kommentar mahāyānasańgrahabhāşya (ཐེག་པ་ཆེན་པོ་བསྡུས་པའི་འགྲེལ་པ་, theg pa chen po bsdus pa'i 'grel pa, Toh. 4050) som er en kommentar av Vasubandhu, siteres en sūtra ved navn spyod lam yongssu dag pa'i mdo (སྤྱོད་ལམ་ཡོངསསུ་དག་པའི་མདོ, D 4050 157a2) eller Gocarapariṡudhisūtra. I kommentaren mahāyānasańgrahagrahopanibandhana (ཐེག་པ་ཆེན་པོ་བསྡུས་པའི་བཤད་སྦྱར་, theg pa chen po bsdus pa'i bshad sbyar, D 4051) siterer Asvabhāva (5. århundre) en sūtra ved navn spyod yul yongs su dag pa'i mdo (སྤྱོད་ཡུལ་ཡོངས་སུ་དག་པའི་མདོ) på tilsvarende sted (D 4051 240b3), deriblant en setning som er funnet igjen i kapittel 16 av den tibetanske Avataṃsakasūtraen. I sin sūtrālaṃkāravyākhyā (མདོ་སྡེའི་རྒྱན་གྱི་བཤད་པ་, mdo sde'i rgyan gyi bshad pa, D 4026) påkaller Vasubandhu autoriteten til sūtraen spyod yul.
Bodhisattva daśalokams sūtra (kapittel 20)
I Buddhabhadra's oversettelse er denne teksten kapittel 11, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 15. Kapittelet ble to ganger oversatt til kinesisk, som en separat tekst. Dens rekonstruerte sanskrit-tittel er bodhisattva daśalokams sūtra (बोधिसत्त्वदशलोकम्स्सूत्र).
Mellom 223 og 300 e.Kr. ble den oversatt av den indo-skytiske munken Dharmarakṣa (233–310) fra den sentralasiatiske osaebyen Dūnhuáng, også kjent som Dūnhuáng bodhisattva’en (敦煌菩薩 dūnhuáng púsà). Hans oversettelse hadde tittelen púsà shí zhùhángdào pĭn (菩薩十住行道品), «den trinnvise veien til Bodhisattvaenes 10 boliger».
En annen oversettelse av samme teksten, foretatt av en ukjent oversetter fra det østlige Jìndynastiet (317–420) har tittelen fóshuŏ púsà shí zhù jīng (佛説菩薩十住經), «sūtraen om Buddha’s lære om bodhisattvaenes 10 boliger».
Vajradhvajapariṇāma (kapittel 30)
Vajradhvajapariṇāma har også vært en separat tibetansk tekst. Denkarma nevner den i § 19 under tittelen Bodhisatvavajradhvajapariņmaparivarta (བྱང་ཆུབ་སེམས་དཔའ་རྡོ་རྗེ་རྒྱལ་མཚན་གྱིས་ཡོངས་སུ་བསྔོ་བའི་ལེའུ, Byang chub sems dpa' rdo rje rgyal mtshan gyis yongs su bsngo ba'i le'u). Den omtales også trolig som Vajradhvajasūtraen i Bodhicaryāvatāra:
I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 21, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 25.
Daśabhūmikasūtraen (kapittel 31)
Daśabhūmika er omtalt som en egen tekst i Mahāvyutpatti ([§ 1350] Daśabhūmikam Sa bcu pa). Den finnes også som en egen tekst i Stog Kangyur (1691–1729), Ulannbaatar Kangyur (1671) og Shel dkar Kangyur (1712) fra Thempangma-tradisjonen og i lokale utgaver som Phug brag Kangyur (1696-1706).
Sutrasamuccaya siter denne teksten en gang under tittelen sa bcu'i mdo sde (ས་བཅུའི་མདོ་སྡེ), eller Daśabhūmikasūtra.
Det tibetanske manuskriptet no. 82 av Daśabhūmika som er funnet i oasebyen Dūnhuáng, er den samme versjonen som den som finnes i Thempangma-tradisjonen. Jampa Samten merket seg at den uavhengige teksten i Phug brag Kangyur stemte overens med manuskript no. 82.
Oversettelsen i manuskript no. 82 og utgavene i Thempangma-tradisjonen er forskjellig fra den som finnes innbakt i Avataṃsakasūtraen. Med andre ord finnes det to tibetanske oversettelser av Daśabhūmika.
I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 22, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 26.
Daśabhūmikasūtraen ble oversatt tre ganger til kinesisk som en separat tekst.
Dharmaraksha foretok en oversettelse, bestående av 5 bokruller, med tittelen jiànbèi yi qiē-zhì-dé jīng (漸備一切智徳經).
Kumārajīva (344-413), en buddhistmunk fra Khotan, foretok en oversettelse i 4 bokruller, med tittelen shízhù jīng (十住經).
En tredje oversettelse ble påbegynt av Dharmaraksha, og avsluttet av Sīladharma, en munk fra Khotan som bodde i Long-hsin-ssu klosteret i årene 785-804 før han returnerte til hjemlandet Khotan. Den bestod av 9 bokruller med tittelen fóshuŏ shídì jīng (佛説十地經).
Daśasamādhi (kapittel 33)
Dette kapittelet er fraværende i Buddhabhadra's oversettelse. I Śīkşānanda's oversettelse er det kapittel 27.
Anantabuddhakṣetraguṇodbhāvana (kapittel 37)
Anantabuddhakṣetraguṇodbhāvana finnes i to uavhengige tibetanske oversettelser:
I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 26, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 31.
Kapittelet ble oversatt to ganger til kinesisk som en separat tekst. Dens rekonstruerte sanskrit-tittel er Tathāgathānam Buddhaksetra-gunokta-dharma-paryāya (तथागथानम्बुद्धक्सेत्रगुनोक्तधर्मपर्याय), «Åpenbaring av kvalitetene til de uendelige Buddha-landene».
Teksten ble oversatt av Fa-hsien eller Faxian (法賢, 377-422) under tittelen Fóshuŏ liàoyiàng yi qiē fóschàgōng jīng (佛説較量一切佛刹功徳經).
Buddhadharmācintyanirdeśa (kapittel 39)
Buddhadharmācintyanirdeśa finnes som et uavhengig verk tibetansk verk under tittelen buddhadharmācintyanirdeśa (སངས་རྒྱས་ཀྱི་ཆོས་ཀྱི་བསམ་གྱིས་མི་ཁྱབ་པ་བསྟན་པ།, sangs rgyas kyi chos kyi bsam gyis mi khyab pa bstan pa/, Toh. 187, D-188 ). Ifølge Denkara er denne teksten «kjent for å være et utdrag av det 29. kapittel av Avataṃsaka». Det korrekte i den nåværende og bevarte tibetanske versjonen av Avataṃsakasūtraen er at den tilsvarer kapittel 39. Teksten er en noen anderledes oversettelse av den samme originalen, som er blitt benyttet i kapittel 39.
I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 28, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 33.
Samantabhadracāryanirdeśa (kapittel 42)
Samantabhadracāryanirdeśa har vært en separat tibetansk tekst. Den omtales i Denkarma under § 21 som Āryasamantabhadracāryanirdeśa 'Phags pa kun du bzang po'i spyod pa bstan pa. Den må ikke forveksles med Samantabhadracaryāpraṇidhāna i slutten av Gaņdhavyūasūtraen eller kapittel 45, som messes i forskjellige klostertradisjoner i Tibet og Kina.
I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 31, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 36.
Tathāgatotpattisambhavanirdeśa (kapittel 43)
Tathāgatotpattisambhavanirdeśa har vært en separat tibetansk tekst. Den omtales under § 22 i katalogen Phangtangma under tittelen De bzhin gshegs pa skye ba 'byung ba bstan pa (ཌེ་བཞིན་གཤེགས་པ་སྐྱེ་བ་འབྱུང་བ་བསྟན་པ). Den omtales også i Denkarma under § 18 med tittelen Tathāgatāvataṃsakaparivarta (ཌེ་བཞིན་གཤེགས་པ་ཕལ་པོ་ཆེའི་ལེའུ, De bzhin gshegs pa phal po che'i le'u), såvel som i Mahāvyutpatti i § 1378 med samme tittel som i Phangtangma. Teksten er også sitert i flere indiske avhandlinger som en egen tekst.
Sutrasamuccaya siterer denne teksten en gang under tittelen de bzhin gshegs pa skye ba srid pa'i mdo (དེ་བཞིན་གཤེགས་པ་སྐྱེ་བ་སྲིད་པའི་མདོ), eller Tathāgatotpattisambhavasūtra.
I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 32, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 37.
Dharmaraksha oversatte dette kapittel som en separat tekst i 4 bokruller, med tittelen fóshuŏ rúlái xìngxiăng jīng (佛説如來興顯經).
Lokottaraparivarta (kapittel 44)
Lokottaraparivarta har vært en separat tibetansk tekst. Den omtales i katalogen Phangtangma § 19 under tittelen Āryalokottaraparivarta (འཕགས་པ་འཇིག་རྟེན་ལས་འདས་པའི་ལེའུ, 'phags pa 'jig rten las 'das pa'i le'u), i katalogen  Denkarma (§ 23, samme tittel), såvel som i Mahāvyutpatti (§ 1334, Lokottaraparivartaḥ, 'jig rten 'das pa'i le'u).
Sutrasamuccaya siterer denne teksten en gang under tittelen 'Jig rten las 'das pa'i le'u (འཇིག་རྟེན་ལས་འདས་པའི་ལེའུ), eller Lokottaraparivarta.
I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 33, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 38.
Dharmaraksha oversatte dette kapittel som en separat tekst under tittelen dùshì-pĭn jīng (度世品經).
Gaṇḍavyūhasūtraen (kapittel 45)
Gaṇḍavyūhasūtraen opptar omkring 1/3 av hele den tibetanske Avataṃsakasūtraen. Det er en av de mest kjente tekster i hele denne familien. Den har også eksistert som en separat tekst, noe som går frem av katalogen Denkarma [§ 24 Āryagaṇḍavyūhasūtra 'Phags pa sdong po bkod pa'i mdo], såvel som Mahāvyutpatti.
Sutrasamuccaya siterer denne teksten seks ganger, både under tittelen sdong po bkod pa'i mdo (སྡོང་པོ་བཀོད་པའི་མདོ), eller Gaṇḍavyūhasūtraen og under navnet på flere individuelle vimokșas.
Gaņdhavyūsūtraen finnes i alle tre kinesiske oversettelser av Avataṃsakasūtraen. I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 34. I Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 39, og opptar bokrullene 60-79. Bokrull 80 (kapittel 40) er forbeholdt Samantabhadracaryāpraņidhānarāja. I oversettelsen til Prajña er den å finne i bokrullene 1-39, mens bokrull 40 tilsvarer «kapittel 46» i den tibetanske versjonen og kapittel 40 i Śīkşānanda's oversettelse.
Gaņdhavyūsūtraen ble oversatt minst tre ganger til kinesisk som en separat tekst. Den tidligste kjente oversettelsen ble foretatt av An Fa-hsien mellom 220 og 264 e. Kr. Denne oversettelsen er imidlertid gått tapt.
I regjeringstiden til Keiser Hsiao-wu (373-385) av det østlige Jìndynastiet, foretok Shen Jian (聖堅) en fragmentarisk oversettelse i 3 bokruller under tittelen fóshuō luómó-jiā jīng (佛説羅摩伽經). Originalen var et manuskript fra Khotan.
I året 680 e.Kr. oversatte Divākara en liten del av Gaņdhavyūsūtraen under tittelen dàfāngguăngfó huá-yán-jīng rùfă-jiè-pìn (大方廣佛華嚴經入法界品), som et «supplement» med materiale som manglet i Buddhabhadra’s oversettelse.
Samantabhadracaryāpraņidhānarāja («kapittel 46»)
Bhadracaryāpraṇidhāna, «bønnen for god handling» eller «eden om rett levevis», danner avslutningen på kapittel 45 og hele Avataṃsakasūtraen. Den betegnes noen ganger som «kapittel 46».
Den tibetanske tittelen er «Kongen av aspirasjonens bønner» (Samantabhadracaryāpraṇidhānarāja (འཕགས་པ་བཟང་པོ་སྤྱོད་པའི་སྨོན་ལམ་གྱི་རྒྱལ་པོ།, 'phags pa bzang po spyod pa'i smon lam gyi rgyal po/). Andre forkortede titler er Bhadracaryāpraṇidhāna (བཟང་སྤྱོད་སྨོན་ལམ།, bzang spyod smon lam/) og Bhadracaryādeśanā.
Teksten messes i mange klostertradisjoner i Tibet og Kina.
I Śīkşānanda's oversettelse til kinesisk, utgjør den avslutningen på kapittel 39 og blir også omtalt som «kapittel 40». Også i Prajña's oversettelse er den avslutningen på Gaņdhavyū.
Den mangler riktignok i den eldste oversettelsen til Buddhabhadra. I Khotan sirkulerte den som en egen og uavhengig tekst, og Buddhabhadra oversatte den under tittelen wénshūshílì fā-yuàn jīng (文殊師利發願經).
Det finnes også en selvstendig tibetansk versjon av denne hymnen. I Derge Tengyur er den å finne under seksjonen «buddhistiske messinger» (Dhāraṇī, གཟུངས། · gzungs/), underseksjonen «aspirasjon» (Praṇidhāna, བསྔོ་སྨོན།, bsngo smon/), under tittelen bhadracaryāpraṇidhāna (བཟང་སྤྱོད་སྨོན་ལམ།, bzang spyod smon lam/, Toh. 1095).
Oppsummering
Kapittel 16 dveler ved det kinesiske ordet fànxíng (梵行), som er en gjengivelse av sanskrit brahmācharya, «hellig levevis» eller «religiøst liv». Hinduismen knytter dette til studier av Vedaene, kombinert med sølibat; i buddhismen betyr dette å rense ut urenheter i kroppen, talen og sinnet.
Kapittel 17 dveler ved dydene og gjerningene i Bodhisinnet. Her er chūfāxīn (初發心) en gjengivelse av sanskritordet bodhicitta. Det kinesiske ordet gōngdé (功德) er oversatt med «dyder og gjerninger». Ordet Dé(德) er også kjent fra tittelen på taoismens hellige tekst Dàodéjīng, og kan bety «ærbarhet», «godhet», «rettferdighet» eller «kraft». Videre skilles det mellom gōngdé og fúdé (福德). Det siste er fruktene av god karma som skyldes gōngdé.
Amgun
Amgun (russisk: Амгунь, evenkisk: Амӈун, giljakisk: Ӽ ыӈгр) er ei elv i Khabarovsk kraj i Russland. Den er ei venstre sideelv til Amur og er 723 kilometer lang med et nedbørfelt på 55 500 km². Den har en middelvannføring på 500 m³/s.
Amgun begynner ved samløpet mellom elvene Suluk og Ajakit i Bureinskogofjella. Den renner herfra i nordøstlig retning, og munner ut i Amur rundt 100 km før denne munner ut i Stillehavet. I nedbørfeltet ligger over 2 500 innsjøer, med et samlet areal på 647 km². Elva renner gjennom et område med taiga og permafrost. Den største sideelva er Nimelen.
Amgun er seilbar fra Amur og 330 km oppover elva. Bajkal-Amur-jernbanen (BAM) følger elva over 180 km. Elva er rik på fisk, blant annet stør og laks.
7. divisjon fotball for menn
7. divisjon i fotball for menn er det åttende nivået i det norske seriesystemet for norsk herrefotball. Divisjonen er fra 2011-sesongen den fjerde øverste ikke-nasjonale i systemet, og det er de forskjellige fotballkretsene som bestemmer antall avdelinger.
Fotballkretsene Agder, Finnmark, Hålogaland, Indre Østland, Nordland, Nordmøre og Romsdal, Sogn og Fjordane, Sunnmøre, Telemark, Troms og Trøndelag har i 2011 ingen avdelinger i 7. divisjon. Mens for Buskerud-, Hordaland-, Rogaland-, og Østfold Fotballkrets er dette i 2011 kretsenes laveste divisjon.
Munster
Munster (irsk: an Mhumhain / Cúige Mumhan) er Irlands sørligste provins. Den består av grevskapene Clare, Cork, Kerry, Limerick, Tipperary og Waterford. Navnet kommer fra den keltiske gudinnen Muma.
Ifølge folketellingen i 2011 har provinsen en befolkning på 1 246 088 innbyggere.
Provinsen var opprinnelige delt inndelt i seks regioner: Tuadh Muman (Nord-Munster), Des Mhuman (Sør-Munster), Urh Mhuman (Øst-Munster), Iar Mhuman (Vest-Munster), Ernaibh Mhuman (Ernaistammens område) og Deisi Mhuman (Deisistammens område). Disse ble etter hvert tatt over av tre kongedømmer som utviklet seg i provinsen: Thomond i nord, Desmond i dør og Ormond i øst. Disse ble etter hvert til jarledømmer. For det historiske irske kongedømmet Munster, se Mumu.
De tre kronene i flagget representerer de tre kongedømmene. Flagget kan lett forveksles med Dublins flagg, som har tre slott plassert på lignende måte på en blå bakgrunn.
An Leabhar Muimhneach (= Munsterboken) er en samling slektstavler med spesiell vekt på ætter fra denne provinsen.
Karbonmonoksid
Karbonmonoksid, også kalt kullos og karbonoksid, er en fargeløs, tilnærmet luktfri, brennbar og svært giftig gass.
Historie
I 1776 produserte den franske kjemikeren de Lassone CO ved å varme opp sinkoksid ved hjelp av koks, men feilaktig konkluderte han med at det var hydrogengass som ble produsert på grunn av den blåaktige fargen den fikk når den brant. Det var den skotske kjemikeren William Cumberland Cruikshank som i året 1800 fastslo at gassen inneholdt oksygen og karbon, og var en egen kjemisk forbindelse. Rundt 1846 ble den giftige egenskapen grundig etterforsket på hunder av Claude Bernard.
Kilder
Karbonmonoksid i luft er først og fremst et resultat av ufullstendig forbrenning av karbon og karbonholdige stoffer, som organisk materiale, ved, bensin, diesel og parafin. Ufullstendig forbrenning kan for eksempel skje ved mangelfull tilførsel av oksygen ved en brann, slik at det dannes CO istedenfor CO2. Vedovner med lite trekk og som kan slippe forbrenningsgassen med CO ut i rommet kan være livsfarlige.
Bilkatalysator
Bilkatalysatorer omdanner karbonmonoksid til karbondioksid ved hjelp av en kjemisk reaksjon der CO-holdig eksos blir ledet inn i langsgående celler der et edelmetall (platina) belagt keramisk materiale lar oksygen reagere med karbonmonoksid ved hjelp høy temperatur som følge av varmeovergang fra forbrenningen i motoren. Katalysatoren har høyest effekt når den er gjennomvarm. I motorer der prosessene styres elektronisk, er motoren justert slik at det slippes litt oksygen forbi forbrenningskammeret, oksygen som katalysatoren senere kan benytte ved forbrenning av CO til CO2 og flere andre lignende reaksjoner. Eksempler på slike motorer er moderne mikroprosessorstyrte motorer som dieselmotorer, motorer med drivstoffinnsprøyting med flere.
Bakgrunnskonsentrasjonen av CO i atmosfæren er ca. 0,05 mg/m³. Generelt er CO-nivåene i europeiske byer blitt redusert siden begynnelsen av 1990-tallet etter innføring av katalysatorer på biler. I Kirkeveien i Oslo var maksimalt nivå over 8 timer 5,8 mg/m3 vinteren 1999/2000. I sterkt trafikkerte gater kan konsentrasjonen komme opp i flere titalls mg/m³ over en eller noen få timer. Eksponeringen kan altså bli relativt høy, men oppholdstiden langs disse gater må antas å være begrenset. Syklister kan også bli eksponert for relativt høye nivåer. Inne i bilen er nivået mellom to og fem ganger høyere enn i gaten ifølge rapporter fra andre land. CO kan forekomme i høye nivåer i lange tunneler. Ved lengre oppholdstid i tunnelen kan eksponeringen bli betydelig.
Helseeffekter
CO er giftig men brukes også som et signalmolekyl i kroppen. Immunsystemet, reproduksjon, nyre og lever er blant funksjonene der CO spiller en rolle. Det antas at feil i kroppens CO-metabolisme kan føre til bl.a. hjertesykdom og betennelse.
Helseeffekter som følge av karbonmonoksid kan forekomme ved innånding av CO. Dette kan føre til alvorlige helseeffekter, først og fremst på hjerte-karsystemet. CO binder seg 300 ganger lettere enn oksygen til hemoglobinet i de røde blodlegemene, og reduserer transporten av oksygen i blodet. Bindingen av CO til hemoglobin i blodet avhenger av CO-konsentrasjonen i innåndingsluften, eksponeringstiden og grad av fysisk aktivitet.
Selv ved relativt lav konsentrasjon av karbonmonoksid i lufta vil mye av hemoglobinet være bundet til CO. Ved større konsentrasjoner vil vedkommende vil ikke få tilført nok oksygen til vevene i kroppen og blir kvalt. Dersom behandling kan gis før døden inntreffer, bør en pasient med kullosforgiftning puste ren oksygen, gjerne i trykkammer, såkalt hyperbar oksygenbehandling. Mellom 1999 og 2004 døde 16 mennesker i Norge av CO-forgiftning. De fleste dødelige kullosforgiftninger skyldes branner, ovner som lekker, bensindrevne portable strømaggregat, grillutstyr og eksos fra bil.
Gjennomsnittlig karboksyhemoglobin (COHb)-nivå i den ikke-røykende delen av befolkningen er rundt 0,5-1,5 %. Dette nivået skyldes en kombinasjon av naturlig produksjon av CO i kroppen og eksponering for CO. Røykere har vanligvis COHb-nivåer rundt 3-4 %. Fostre og gravide har høyere COHb-nivåer enn ikke-gravide. COHb-nivåer over 3 % kan utløse hjertekrampe hos sårbare individer.
Symptomer på kullosforgiftning er bl.a. hodepine, svimmelhet, kvalme, oppkast og diaré.
Statens forurensningstilsyn og Nasjonalt folkehelseinstitutt utarbeidet anbefalte luftkvalitetskriterier for CO i 1992. :
Haiyan
Haiyan kan være:
Estlands forsvarshistorie
Estlands forsvarshistorie omfatter to periode: Den første perioden som fri republikk i mellomkrigstiden og den andre perioden etter Sovjetunionens fall i 1991.
Bakgrunn
I april 1917 utstedte mobiliseringsdepartementet i den russiske generalstaben en ordre om å samle estisk militært personell i deres hjemland. Den første etniske estiske militæravdelingen ble dannet 20. mai 1917 når den russiske krigsministeren ga sin tillatelse til å opprette 1. estiske regiment. Oberst Aleksander Tõnisson ble utnevnt til sjef for den nye avdelingen, som besto av 32 offiserer og 3 372 mannskaper. 1. regiment ble så overført fra Virumaa til Rakvere for å fortsette oppbyggingen, og nådde etter hvert sin maksimale størrelse på 118 offiserer og 10 151 mannskaper. Gjennom sin eksistens var regimentet tjenestested for 216 offiserer og 11 538 mannskaper. Regimentet var grunnlag for dannelsen av nasjonale soldater, offiserer, avdelinger og til slutt hele forsvaret.
I februar 1918 okkuperte Det tyske keiserrikets 8. armé og all makt i Estland hvilte hos 8. armés ledelse.
Den estiske uavhengighetskrigen
Etter at den tyske novemberrevolusjonen mellom 11. og 14. november 1918 gjorde slutt på den tyske okkupasjonen av Estland, leverte representanter for tyske styresmakter formelt over politisk makt til den estiske regjeringen. En ny militær invasjon, denne gangen fra bolsjevikenes Russland, fulgte et par dager etter. Dette markerte begynnelsen på den estiske uavhengighetskrigen. Det lille, lett utrustede estiske militæret, også kjent som Rahvavägi eller Folkevernet, ble til å begynne med drevet tilbake av Den røde armé helt til innenfor synsvidde av hovedstaden Tallinn. Bare 34 km skilte Tallinn fra fronten. Delvis på grunn av en våpenleveranse fra en britisk marinestyrke ble bolsjevikene stoppet.
I januar 1919 gikk estiske styrker til motangrep, den såkalte Mai-offensiven, under øverstkommanderende Johan Laidoner. Den estiske hæren ble støttet av Royal Navy i til finske, danske og svenske frivillige. På slutten av februar hadde Den røde armé blitt drevet tilbake fra alt estisk territorium. 2. februar 1920 ble Tartu-traktaten undertegnet av Estland og Den russiske sovjetiske føderative sosialistrepublikk. Etter å ha vunnet frigjøringskrigen mot Sovjetrussland og tyske Freikorps-frivillige beholdt Estland sin uavhengighet i 22 år.
Mellomkrigstiden
Skjebnen til Republikken Estland før andre verdenskrig ble bestemt av Molotov–Ribbentrop-pakten av august 1939 etter at Stalin fikk Hitlers samtykke i å dele opp østre Europa i «spesielle interessesfærer» ifølge de hemmelige tilleggene til pakten. Den estiske regjeringen ble tvunget til å gi sitt samtykke til at Sovjetunionen kunne etablere militære baser og stasjonere 25 000 soldater på estisk jord for «gjensidig forsvar».". 12. juni ble den sovjetiske Østersjøflåten beordret til full militær blokade av Estland.  I lys av den enorme sovjetiske overmakten, og for å unngå et blodbad, så vedtok estiske myndigheter å ikke yte motstand..  Den militære okkupasjonen ble fullendt innen 21. juni 1940..  Det estiske forsvaret ble avvæpnet i juli 1940 på ordre fra Den røde armé.  Bare en sambandsbataljon stasjonert i Tallinn fortsatte motstanden.  Sovjetstyrkene brakte inn forsterkninger, blant annet seks panservogner, og innen solnedgang endte det hele i forhandlinger og overgivelse på estisk side.  Én estisk soldat ble drept, og 10 sovjetiske.
Hele den estiske hæren ble en del av Den røde armé, og brukte til og med sine egne uniformer og beholdt de fleste av sine egne offiserer – opp til øverstkommanderende. På dette tidspunkt var 100 000 soldater fra Den røde armé stasjonert i Estland, sammenlignet med de 15 000 mann Estland kunne mønstre. I august 1940 ble hele den estiske hæren reorganisert som en territorielt geværregiment i Den røde hær. I samme tidsrom ble også den sivile maktstrukturen sovjetisert, og etter hvert ble Estland og de andre baltiske landene innlemmet i Sovjetunionen.
Etter 1991
Den 3. september 1991 ble Estlands forsvar gjenopprettet etter vedtak av de nye estiske myndighetene. Siden den tid har det blitt opprettet og gjenreist mer enn 30 nye avdelinger og flere våpenarter.
Estland måtte, i motsetning til land som Polen, bygge opp sitt forsvar fra bunnen av. Man var opptatt av å distansere seg fra Sovjethæren, noe som blant annet medførte at forsvarsdepartementet de første årene var besatt med utelukkende sivilt personell. Deres manglende erfaring, sammen med en forestilling i offiserskorpset om at det var politikernes skyld at den første republikken falt uten et skudd, medførte problemer med militær/sivilt samarbeid de første årene. Samtidig var Nato-integrasjon et viktig mål, og både Nato og EU la press på estiske myndigheter for å ha fastere sivil kontroll over forsvarsmakten.
Den nye estiske republikken baserte forsvaret sitt på verneplikt. Alle friske og ellers egnede mannlige borgere er tjenestepliktige i åtte måneder, og med repetisjonsøvelser hvert tredje år eller sjeldnere. Det er også satt opp i lokalt forankrede reserveavdelinger etter at førstegangstjenesten er avsluttet.
I 2004 ble Estland medlem av Nato.
Camillo Boccaccino
Camillo Boccaccino (født på tidlig 1500-tall i Venezia, død 4. januar 1546) var en italiensk maler i renessansen. Han var sønn og elev av maleren Boccaccio Boccaccino. Han malte det kjente kunstverket «De fire evangelistene» i 1537, som ble malt på nisjene i kuppelen i San Sigismondo, Cremona.
Sainthia
Sainthia (bengali: ) er en by og nagar palika (kommunestyre) i Suri Sadar underavdeling (Suri Sadar subdivision) i distriktet Birbhum i den indiske delstaten Vest-Bengal.
Byen ligger i gjennomsnittlig høyde på 53 moh. Sainthia-området består av følgende gram panchayats: Ahmedpur, Banagram, Horisara, Panrui, Bhromorkol, Deriapur, Hatora, Sangra, Amarpur, Fulur, Mathpalsa og Sreenidhipur.
Den 19. juli 2010 skjedde det en togkollisjon på en jernbanestasjon i Sainthia. Over 50 mennesker mistet livet og over 100 ble skadet som følge av ulykken.
Demografi
Ifølge den nasjonale folketellingen i 2001 hadde Sainthia en befolkning på 39 244. Menn utgjorde 51 % av befolkningen og kvinner 49 %. Sainthia hadde da en gjennomsnittlig lesekyndighet på 66 %, altså høyere enn landsgjennomsnittet på 59,5 %. 73 % av mennene kunne lese, mens kun 59 % av kvinnene kunne det samme. 11 % av byens befolkning var barn under seks år.
Rikets tilstand (TV-program)
Rikets tilstand er en norsk dokumentarserie som gikk på TV 2 fra 1999 til 2002. Programleder for serien var Gerhard Helskog og med seg hadde han reporterne Morten Møller Warmedal, Tonje Steinsland og Svein Torgersen. Redaksjonen bestod av ellers av Ingunn Kyrkjebø, Vetle Lid Larssen, Eva Norderhaug, Frank Melhus, Odd Isungset, Per Norvik, Diderik Cappelen og Kjell Persen og seriens musikk av Henning Dyngvold.
Konstantin XI Palaiologos
Konstantin XI Palaiologos (gresk: Konstantínos Dragásis Paleológos Κωνσταντῖνος Δραγάσης Παλαιολόγος, også kjent under navnet Konstantin Dragatses, født 9. februar 1404 i Konstantinopel, død 29. mai 1453 samme sted) var den siste østromerske keiser.
Rikets tilstand (TV-program)
Serien vant Gullruten 2001 i klassen beste dokumentar for programmet Norske jenter omskjæres.
St. Johanneslogen Harald til det Lysende Haab
St. Johanneslogen Harald til det Lysende Haab er en frimurerlosje i Den Norske Frimurerorden (St. Johannesloge nr. 14) som ble innviet den 7. september 1920 i Haugesund.
Konstantin XI Palaiologos
Bakgrunn
Konstantin var den åttende av ti sønner. Faren var keiser Manuel II Palaiologos' og moren Helena Dragaš. Han vokste opp med dem i Konstantinopel.
St. Johanneslogen Harald til det Lysende Haab
Dens historie begynner med en broderforening, opprettet i 1910. Den ble opphøyd til selvstendig loge i 1920.
Konstantin XI Palaiologos
Regent, despot
Fra 1437 til 1439 var han regent i Konstantinopel for sin fraværende bror, keiser Johannes VIII Palaiologos. Før han selv ble keiser var han despot i den bysantinske provins Morea på halvøya Peloponnes, der han ryddet av veien de siste rester av frankisk fremmedstyre.