cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Magiske vesener i Harry Potter-bøkene
Vulcan
Da Humlesnurr og Voldemort har en konfrontasjon mot bokens slutt, redder Vulcan antakelig Humlesnurrs liv ved å «svelge» en «Avada Kadavra»-formel som Voldemort har kastet. Vulcan går så opp i flammer igjen og blir gjenfødt som kylling fra askene.
Etter at Albus Humlesnurr dør i Harry Potter og Halvblodsprinsen kan Harry og de andre ved skolen høre at Vulcan synger en klagesang for ham. Da syngingen slutter, vet Harry på en eller annen måte at Vulcan har forlatt Galtvort for alltid. Det er ikke kjent hvorvidt Vulcan har forsvunnet.
Dystral
Dystraler er den mest unnvikende og minst heste-like arten av magisk hest. De har fått et ufortjent rykte som et tegn på ondskap. De er synlig kun til de som har vært vitne til, og akseptert, et dødsfall, og utseendet deres er skjelettaktig og hudløst.
Dystraler har hoggtenner, blir tiltrukket av blodlukt, og jakter av og til på fugler. Ifølge Gygrid vil de ikke angripe mål på størrelse med mennesker med mindre de blir provosert. Vingene deres gjør dem i stand til å fly veldig raskt, og over lengre tid (minst flere timer), selv om de vanligvis holder seg på bakken. Dystraler har også en veldig god retningssans, og fører deg dit du vil. Dystraler er listet opp under «bevingede hester»-seksjonen i Fabeldyr og hvor de er å finne.
Dystral-arten kan i alle fall delvis temmes, hvis man har en villig trener. Dystraler kan brukes til å trekke laster, og kan også være et tjenestevillig, men veldig ukomfortabelt, transportmiddel for noen som er modig nok.
Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom har en flokk Dystraler nær den forbudte skogen, og de blir brukt til å trekke vognene som fører elever fra togstasjonen i Galtvang og opp til slottet. Disse Dystralene er trent opp til ikke å angripe postugler. Dystralene blir vanligvis introdusert til elever som tar faget stell av magiske vesener i syvendeklasse, men Gygrid introduserer dem til Harrys klasse allerede i femte. Harry oppdager dem for første gang i sitt femte år, på vei til skolen, fordi han i sitt fjerde år var vitne til at Fredrik Djervell ble drept av Voldemort. Tidligere trodde Harry at vognene var magiske, og gikk av seg selv. På grunn av dette har mange fans lurt på hvorfor ikke Harry har kunnet se dem før, med tanke på at han har sett både sine foreldre og professor Krengle dø. Rowling ville ikke uttrykke seg noe nærmere om dette, og derfor antar fans at dette var en liten feil forfatteren hadde oversett.
I Harry Potter og Føniksordenen får vi også vite at i tillegg til Harry Potter, kan Lulla Lunekjær, hennes mor døde mens hun var ung, Nilus (så bestefaren dø) og en Smygardklassing også kan se Dystralene. Senere i boken bruker Harry, Ronny, Hermine, Lulla, Nilus og Gulla Dystraler for å komme seg til Magidepartementet for å redde Sirius Svaart. Som slettes ikke var der, det var bare Voldemort som satte en falsk tanke hos Harry Potter.
Gnom
Gnomer er små skapninger som har ansvaret for Flirgott, magikerbanken. Gnomer fremstår som vesener med intelligens på samme nivå som mennesker. De blir beskrevet med smarte fjes og lange fingre og føtter. Gnomer virker å være veldig grådige, og Gygrid nevnte en gang at siden det er gnomer som styrer Flirgott, må man være gal for å forsøke å rane den. Språket til gnomene er kaudervelsk.
Det virker som om gnomene har vært i mange konflikter med trollmenn opp igjennom historien. De har rykte på seg for å være veldig voldelige skapninger, og har gjort opprør mot magikerne flere ganger gjennom historien. Mange gnomopprør fant sted på 1600-tallet, og det ble nevnt i Harry Potter og Føniksordenen at hvis Fyrst Voldemort hadde tilbudt gnomene den friheten de har søkt i århundrer ville de søke over på hans side.
Gnomer nevnes i mange sammenhenger i løpet av bøkene, både i forbindelse med Flirgott og ellers. Tre gnomer som forekommer i serien er navngitt. En av dem er Klotak, som tok med seg Gygrid og Harry Potter til hvelvene sine i Harry Potter og De vises stein. Klotak snakker flytende norsk og ble portrettert av Verne Troyer i filmversjonen. Rulle Wiltersen nevner også en gnom som heter Ragnok, som han sier er rasende for at magidepartementet dekker opp for Ludo Humbag. Den tredje, Kornuk blir drept i Harry Potter og Dødstalismanene.
Ifølge OSS-seksjonen på Rowlings hjemmeside nedstammer professor Pirrevimp fra gnomer, noe som er en sannsynlig bakgrunn for at han er så liten.
Hambuse
En hambuse (engelsk boggart) er en skapning med egenskapen at den kan forandre seg til det en person frykter mest. En hambuse er ikke kjent for fysisk, men psykisk skade. Hambusen liker seg godt på mørke steder, som for eksempel i skap. Formelen som stopper en hambuse er «Absurdulum». Når en magiker utfører formelen på hambusen, og forestiller seg hambusen i en eller annen komisk situasjon, vil hambusen forvandle seg til dette, før den forsvinner. Elevene lærer om hambusen i sitt tredje år, i en forsvar mot svartekunster time sammen med Remus Lupus. Harry bruker en hambuse når han skal lære seg «Forvento Vergum» formelen(En vergeformel)
Slubbermakk
En slubbermakk er en tykk brun makk som kan bli opptil 25 cm. lang. Det er umulig å se hvilken ende som er hvilken, og begge endene produserer slim. Dette slimet blir ofte brukt til å tykne trylledrikker. Den foretrekker å spise salat, men den spiser omtrent all vegetasjon den blir tilbudt. Lever i fuktige grøfter.
Småtler
En småtler er et dyr med svart, tykk pels, lang snute, og en forkjærlighet for alt som glitrer. Den er derfor et vanlig dyr hos gnomene, som bruker dem til å grave i jorda etter skjulte skatter. Småtleren er fredelig og kan være direkte kjærlig, men er ikke noe typisk kjæledyr, da den lett kan ødelegge eiendeler. Småtlerne lever i hi opptil seks meter under bakken og føder opptil åtte unger per kull. Lever i Storbritannia.
Tretryting
En tretryting er et tre-voktende vesen som hovedsakelig er å finne i Vest-England, Sør-Tyskland og visse skandinaviske skoger. Den er svært vanskelig å observere, siden den er nokså liten (maksimalt 20 cm høy) og ser ut som om den består av bark og kvister, bortsett fra to små, brune øyne. Den lever i stavtrær, og er et ytterst sky og fredsommelig vesen, så lenge ikke noen truer treet den bor i. Det har faktisk skjedd at den har bykset ned på vedhoggeren eller gartneren, og prøvd å stikke ut øynene på ham, med de lange, spisse fingrene sine. De spiser skrukketroll hvis de finner.
Snaredraugen
Snaredraugen (engelsk Grindylow) er en blekgrønn liten vanndemon med horn som lever i innsjøer over hele Storbritannia og Irland. De lever av småfisk og andre små ferskvannsdyr. Snaredraugen har lange fingre og tær med svømmehud, og fremstår som veldig aggressive mot mennesker.
Referanser
הארי פוטר - מונחים
Maximilian Arndt
Maximilian Arndt (født 23. juli 1987) er en tysk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 6 i firer-bob.
Evebøfoss kraftverk
Evebøfossen kraftverk er et vannkraftverk i Gloppen kommune i Vestland.
Det er et elvekraftverk som nytter fallet på 6 meter fra Evebøfossen i Gloppeelva om lag 500 meter oppstrøms fra Gloppefjorden.
Midlere årsproduksjon er på 3 GWh og installert effekt er 400 kW.
Kraftverket ble bygget i 1909 og eies av Gloppen kommune, men er utleid til Sogn og Fjordane Energi.
Det er søkt om å rive kraftverket og bygge nytt.
Fylkesvei 4544
Fylkesvei 4544 går mellom Ullandhaug i Stavanger og Grannes i Sola. Veien er 1,6 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 390.
Palais Thurn und Taxis
Palais Thurn und Taxis i Frankfurt am Main ble bygget mellom 1729 og 1739 av Robert de Cotte på oppdrag fra riksarvegeneralpostmester fyrst Anselm Franz von Thurn und Taxis. Paléet har siden hatt en vekslende historie: I 1748 ble det sete for hovedforvaltningen i Den Keiserlige Thurn og Taxiske Post, fra 1805 til 1813 var det residens for fyrstprimas og storhertug i Storhertugdømmet Frankfurt Carl Theodor von Dalberg. Etter gjenopprettelsen av byrepublikken Frankfurt møttes Forbundsdagen i Det nordtyske forbund i paléet mellom 1816 og 1866. I 1863 møttes Fyrstedagen i Frankfurt her.
I 1943 og 1944 ble paléet sterkt skadet ved bombeangrep. Selv om en vesentlig del av byggsubstansen overlevet krigen og en gjenoppbyggelse hadde vært mulig, ble paléet revet i 1951 for å gi plass til en annen bygning.
Paléet blir nå gjenoppbygget i rammen av et offentlig-privat samarbeid.
Ren Hui
Ren Hui (kinesisk: 任慧, pinyin: Rén Huì; født 11. august 1983 i Heilongjiang), er en kinesisk tidligere skøyteløper.
Ren Hui vant bronse på 500 meter under OL 2006 i Torino. I 2004 ble hun asiatisk mester på enkeltdistanser på både 500 og 1,000 meter.
Ramones
Ramones var et amerikansk punk rock-band som ble startet i 1974 i Queens i New York City. Gruppen er ansett som et av tidenes mest innflytelsesrike og populære punkband. De hadde dog ikke særlig kommersiell suksess. Alle medlemmene i bandet brukte etternavnet Ramone i sine artistnavn.
Bandet bestod til å begynne med av Joey Ramone (døde i 2001) på trommer, Johnny Ramone (døde i 2004) på gitar og Dee Dee Ramone (døde i 2002) på bassgitar og vokal. Tommy Ramone (døde i 2014) tok over for Joey på trommer på grunn av hans tildels manglende talent. Joey tok over for Dee Dee på vokal. På 1970-/1980-tallet samarbeidet de med Phil Spector, som blant annet produserte albumet End of the Century.
Dokumentarfilmen End of the Century er omtalt som den definitive historien om bandet. Bandet ble oppløst i 1996.
Utgivelser
Se Ramones diskografi.
Innflytelse på andre band
Et utall band oppgir Ramones som en av sine inspirasjonskilder. U2 dediserte i sin takketale under MTV Music Awards i 2001 Michael Jackson Video Vanguard prisen til de overlevende i Ramones og kalte dem en stor inspirasjonskilde.
Coverplater
Det er utgitt svært mange tributealbum til Ramones. Mange er utgivelser i små opplag, mens andre er internasjonale album med store internasjonale artister. Noen band, som The Queers og Screeching Weasel, har utgitt covere av hele Ramones-album.
Konserter i Norge
Marky Ramone's Blitzkrieg
Kawasaki-ku
Kawasaki-ku ligger på østkanten av Kawasaki, ved munningen av elven Tama. Bydelen var lenge kjent for sine mange fabrikker, men er i dag også berømt for Kawasaki Daishi, det andre mest besøkte templet i Kanto-regionen, i tillegg til Korea Town.
Deepwater Horizon-utblåsningen
Deepwater Horizon-utblåsningen var en miljøkatastrofe i Mexicogolfen som begynte den 20. april 2010 på oljeplattformen Deepwater Horizon, drevet av oljeselskapet BP. Som følge av en eksplosjon og at oljeriggen sank, strømmet råolje ut fra borehullet i 87 dager inntil det ble plugget igjen den 15. juli 2010. Elleve mennesker forsvant og ble aldri funnet igjen. Dette var det største uforutsette oljeutslippet i oljeindustriens historie. Det er beregnet til å være mellom 8 og 31 prosent større i volum enn det tidligere største utslippet, Ixtoc I-utslippet i juni 1979. De amerikanske myndigheter beregnet den totale utstrømmingen av olje til å tilsvare 4,9 millioner fat med råolje (1 fat = 158,987295 liter) eller 780 000 m3. Etter flere mislykkede forsøk på å få kontroll over utstrømningen ble oljebrønnen erklært som forseglet den 19. september 2010. Undersøkelser fra tidlig i 2012 indikerte at oljebrønnen fortsatt lekket råolje.
Bakgrunn
«Deepwater Horizon» var 121 meter lang og 78 meter bred. Den ble bygget av Hyundai Heavy Industries i Sør-Korea i 2001. Plattformen hadde et boligkvarter med en kapasitet på 130 personer og var konstruert for å kunne operere på vanndyp opp til 2400 meter. Maksimum boredybde var 9100 meter.
Den halvt nedsenkbare boreplattformen tilhørte Transocean Ltd og var utleid til BP frem til september 2013. Ved brannutbruddet var «Deepwater Horizon» på BPs Mississippi Canyon blokk 252, referert til som Macondo-prospektet, i den amerikanske sektoren av Mexicogulfen, om lag 66 kilometer utenfor kysten av Louisiana.
Eksplosjon og redningsinnsats
Brannen ble rapportert å ha startet kl. 22:00 CST. Adrian Rose, visepresident i Transocean, Ltd., fortalte at arbeidere hadde foretatt sine standard rutiner «uten tegn til noen problemer» rett før eksplosjonen. Ifølge en talsmann for Transocean holdt riggen på med boring da eksplosjonen inntraff, men det foregikk ingen produksjon. Ifølge tjenestemenn var det 126 personer om bord, hvorav 79 Transocean-ansatte, seks fra BP samt 41 innleide arbeidere.
Overlevende beskrev hendelsen som en plutselig eksplosjon som ga dem mindre enn fem minutter å evakuere da alarmen gikk av. Offentlige kilder konkluderte senere med at elleve arbeidere kunne ha vært så nær eksplosjonen at de ikke var i stand til å unnslippe. De fleste overlevende ble evakuert via livbåter utstyrt med dieselmotorer og kjørte i nærmere 45 minutter før de nådde et forsyningsfartøy som BP hadde sendt for å plukke opp overlevende. De overlevende ble brakt til Port Fourchon for å gjennomgå legeundersøkelse og bli gjenforenet med sine familier.
Av besetningen på 126 ble 115 plukket opp; 94 ble tatt i land uten stor skader, fire andre ble overført til et annet fartøy, 17 ble evakuert fra plattformen med helikopter og fikk medisinsk behandling, to ble fløyet til et sykehus i Mobile i Alabama, seks ble fraktet til University of South Alabama Medical Center der én ble lagt inn på brannskadeavdelingen og de fem andre utskrevet, fire ble fraktet til West Jefferson Medical Center i Marrero, hvorav alle ble behandlet og utskrevet før kl. 11:15 den 21. april. 23. april sa kontreadmiral Mary E. Landry, sjef for åttende kystvaktdistrikt, at tilstanden til fire av de skadde hadde bedret seg og to av dem hadde blitt utskrevet fra sykehuset, en til ville snart bli utskrevet og en var forventet å bli utskrevet i løpet av sju til ti dager.
De første rapportene meldte om mellom 12 og 15 savnede. Kystvakten iverksatte en stor redningsaksjon. Fire helikoptre, fire kystvaktskip og ett fly ble benyttet i operasjonen. To kystvaktskip fortsatte søket gjennom natten. Ved morgenen den 22. april hadd kystvakten søkt i over 3000 kilometer i 17 forskjellige luft- og sjøpatruljeringer.
Etter å ha stått i brann i over et døgn, sank «Deepwater Horizon» 22. april. Den 23. april avsluttet kystvakten søket etter de elleve savnede personene fordi mulighetene for å finne dem i live var ute.
Oljeutslipp
I februar 2009 overleverte BP en 52-siders konsekvensanalyse til Minerals Management Service for Macondo-brønnen. Analysen slo fast at det var «usannsynlig at et utilsiktet oljeutslipp fra overflaten eller grunnen ville inntreffe under de foreslåtte aktivitetene», og at «på grunn av avstanden til kysten (80 km) og evnen til å iverksette tiltak, er ingen negativ innvirkning forventet».
Oppdagelsen av utslipp
Om morgenen 22. april siterte CNN underoffiseren Ashley Butler i kystvakten på at «olje lekket fra plattformen med en rate på omtrent 8000 fat råolje per dag». Samme ettermiddag, da et stort oljeflak var i ferd med å spre seg, fortalte offiseren Michael O'Berry CNN at en miniubåt ikke hadde klart å stenge brønnen, og basert på den daglige produksjonen kunne opptil 1,27 millioner liter olje lekke ut i golfen daglig. Butler advarte om en lekkasje på inntil 2,6 millioner liter dieselolje, og visepresident David Rainey i BP omtalte hendelsen som et potensielt «stort utslipp».
BP annonserte 22. april at de sendte ned en fjernstyrt undervannsfarkost for å se om olje strømmet ut av brønnen. Andre rapporter indikerte at BP benyttet mer enn en miniubåt og at hensikten var å forsøke å plugge brønnrøret.
Dagen etter, 23. april, refererte en artikkel fra Reuters til en ikke navngitt talskvinne og en miniubåt som «ikke fant olje lekkende fra den sunkne ... plattformen og ingen olje strømmende fra brønnen». Kontreadmiral Mary Landry i Kystvakten uttalte på direkte spørsmål fra CBS at ingen olje kom fra brønnhodet eller de ødelagte stigerørene. I et annet TV-intervju samme dag sa Landry: «Det faktum at det ikke er noe oljeutslipp, annet enn den lille mengden vi er i stand til å håndtere, er en god ting», og uttrykte «forsiktig optimisme» om ingen miljøpåvirkning. Deretter siterte nyhetsinnslag den 23. april admiral Landry på at ingen olje så ut til å lekke fra brønnhodet eller på havoverflaten, og at oljeutslipp fra eksplosjonen og havariet var under kontroll.
Den 24. april kunngjorde Landry at et skadet brønnhode faktisk lekket olje til golfen. Landry beskrev det som «et veldig alvorlig utslipp, absolutt».
Omfang og utbredelse
BP anslo opprinnelig at opptil 1000 fat olje pr. dag (1,7 liter/sekund) lekket ut fra brønnhodet, men 29. april sa National Oceanic and Atmospheric Administration (NOAA) at raten sannsynligvis var fem ganger høyere enn det estimatet, dvs. 5000 fat eller 795 000 liter pr. dag (9,2 liter/sekund). Andre kilder har oppgitt verdier så høye som 50 000 til 100 000 fat pr. dag.
Spredningen av oljen økte med sterke sørlige vinder forårsaket av en innkommende kaldfront. Innen 25. april dekket oljeflaket 1500 km² og var bare 50 km fra de økologisk sårbare Chandeleur Islands som ble påført skade av orkanen Katrina i 2005. Et estimat fra april anslo den totale spredningen av oljen til 10 000 km². Oljeutslippet nådde raskt Delta National Wildlife Refuge og Breton National Wildlife Refuge.
Mike Miller i Safety Boss, en brannslukkingselskap som spesialiserer seg i oljebrønner, anslo at oljeutslippet kunne bli det største i historien. Oljeutslippet kan etter hvert bli større enn fra «Exxon Valdez» i 1989. Med en hastighet på 5000 fat pr. dag vil da ta under to måneder for det pågående utslippet å overgå de 270 000 fatene med olje som lekket ut fra «Exxon Valdez».
Forsøk på å stanse lekkasjen
BP planla å benytte ubemannede undervannsfarkoster for å stenge ventilene på utblåsingsskringen på brønnhodet, 1500 meter under havoverflaten. Ventilstengningsprosedyren ble 25. april anslått å ta 24 til 36 timer. Den 2. mai hadde BP sendt ned seks miniubåter for å forsøke å aktivere utblåsingssikringen som kunne ha stengt av oljetilførselen. Ingeniører fra BP jobber med to andre muligheter for å sikre brønnen. Den første og raskeste er å plassere en kuppel over brønnhodet for å fange opp oljen og sende den i rør til et fartøy på overflaten, men det vil allikevel ta uker for å konstruere og produsere kuppelen før den kan settes på plass. BP forbereder også å bore en avlastningsbrønn inn i den opprinnelige brønnen for å forsøke å plugge den lekkende brønnen med sement. Transocean Development Driller III har ankommet åstedet og forbereder boring. Planlagt borestart er 1. mai. Transoceans Discoverer Enterprise er også underveis, dersom det skulle bli nødvendig å bore en avlastningsbrønn til. Denne operasjonen vil bruke to til tre måneder på å stoppe oljestrømmen og vil koste om lag hundre millioner dollar.
Håndtering av utslippet
Den 29. april var 69 fartøyer aktive i opprenskingen. I et forsøk på å minimere skaden på sårbare områder i Mississippielvens delta, ble over 30 kilometer med lenser lagt ut langs kysten. Dagen etter var dette nesten doblet, med ytterligere 100 kilometer lenser klare for utlegging.
President Barack Obama erklærte krisesituasjon langs kystlinjen av Louisiana og Mississippi og sendte mer enn 1000 personer fra Nasjonalgarden for å hjelpe til med opprenskingen. Den 30. april var det anslagsvis 2000 personer, 79 fartøyer og to Hercules-fly involvert i aksjonen. Alt i alt var 65 kilometer lenser lagt ut og mer enn 500 000 liter dispergeringsmidler anvendt. BP hevder at mer enn 3 millioner liter olje/vannblanding har blitt gjenvunnet.
Økonomiske konsekvenser
De første anslagene av fiskeindustriens tap lå på 2,5 milliarder USD, mens innvirkningen på turismen langs kysten av Florida kunne bli 3 milliarder USD. På grunn av muligheten for at oljeutslippet kan påvirke rekefisket, ble det åpnet for fangst 29. april, før oljeflaket nådde for langt. Den 2. mai stengte NOAA både kommersiell og fritidsfiske i berørte føderale havområder mellom munningen av Mississippi og Pensacola Bay, og 7. mai ble området utvidet med omtrent 50%.
En rapport fra Merrill Lynch datert 30. april oppga at fem selskaper koblet til ulykken, BP, Transocean, Anadarko Petroleum, Halliburton og Cameron International, hadde tapt tilsammen 21 milliarder USD i markedsverdi siden eksplosjonen. Den bemerket at Halliburton, som hadde tapt 1,5 milliarder, «normalt ikke tar miljømessig risiko» og tar med en klausul om begrenset ansvar i sine kontrakter, og at Camerons tap på 1,8 milliarder i markedsverdi var ute av proporsjoner for produsenten av utblåsingssikringen, da «de fleste fabrikanter er ikke ansvarlige for følgeskader.» For nærværende begrenser føderal lov BPs ansvar for kostnader utover opprydning til 75 millioner USD.
Den 13. mai rapporterte BP at kostnadene for oljeutslippet alene så langt beløp seg til 450 millioner USD, og at prislappen økte med minst ti millioner daglig.
Kondopoga
Kondopoga (russisk: Кондопога, finsk: Kontupohja, karelsk: Kondupohju) er en by i republikken Karelia i Russland. Den ligger ved kysten av Kondopozjskajabukta i Onega, nær munningen av elva Suna, rundt 54 km fra Petrozavodsk. Innbyggertall: 34 863 (folketelling 2002).
I Kondopoga ligger noen av de største tremasse- og papirfabrikkene i Øst-Europa. Byen har også jernbanestasjon på Moskva–Murmansk-banen, en medisinsk høyskole, og produksjon av byggematerialer.
The U.S. vs. John Lennon (soundtrack)
Sporliste
Alle sanger er skrevet av John Lennon, unntatt hvor annet står.
Parametabole insekter
Parametabole insekter er en liten delgruppe av de eumetabole insektene. De er «insekter med forvandling», men denne forvandlingen er ikke fullstendig, med et puppestadium (hvileperiode) der insektet har en gjennomgripende forvandling (metamorfose) fra larve til kjønnsmodent individ (imago).
Inndelingen av de parametabole insektene (gjengitt i hierarkisk skrivemåte) er den følgende:
Grigorij Petrovskij
Den 30. desember 1922 ble han en av fire personer som ble valgt til Formann av den Utøvende Sentralkomité. Han hadde dette embedet frem til 12. januar 1938. I 1940 ble han direktør av Sovjetunionens revolusjonsmuseum i Moskva, og vendte aldri mer tilbake til politikken.
Joel Fearon
Joel Fearon (født 11. oktober 1988) er en britisk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 5 i firer-bob.
Snowboy
Snowboy er Morten Abels første soloalbum og ble gitt ut i 1997. Hoveddelen av albumet ble spilt inn sommeren 1997 i West Audio studio i Stavanger og ble produsert av Morten Abel, Knut Bøhn og Glenn Rosenstein. I tillegg til vokal, spiller Abel selv gitar, bassgitar, slagverk, keyboard på flere av sporene og spiller alle instrumentene på enkelte av sporene. Blant andre musikere som bidrar, er tidligere bandkollegaene fra Peltz; Kjetil Netteland på bassgitar og Espen Noreger på slagverk. Dessuten er «Visions of Love» spilt inn med Wunderkammer som backingband.
Manduca ochus
Utseende
En stor (vingespenn ca. 120 mm), mest kanelbrun svermer. Forvingenes mønster er karakteristisk. Hodet, brystet, det fremste leddet av bakkroppen og mesteparten av forvingene er kanelbrune. Bakkroppen (bortsett fra det fremste leddet) er svart med gule sideflekker. Forvingen er kanelbrun med tre store, mørkegrå flekker langs fremkanten. Bakvingen er mørkegrå, ytterst med et smalt, blått tverrbånd, innenfor dette med en bredt, gulaktig bånd, og med lyse tegninger ved roten.
Levevis
Manduca ochus kommer sjelden til lys, og man regner med at arten er ganske fåtallig. Larvene lever sannsynligvis på planter i søtvierfamilien (Solanaceae).
Utbredelse
Arten er funnet fra Mexico i nord til Ecuador i sør. I Costa Rica finnes den bare mindre enn 700 meter over havet.
Mestaruussarja 1970
Mestaruussarja (finske mesterskapsserien i fotball) i 1970 bestod av 12 lag, og Reipas Lahtis vant mesterskapet.
Nordfold-Kjerringøy
Historikk
Den 1. januar 1894 ble en del av kommunen med 30 innbyggere (gården Movik) overført til Sørfold.
1. januar 1906 ble kommunen delt. Nordfold kommune fikk et folketall på 1 485 mens Kjerringøy kommune hadde 857 innbyggere ved opprettelsen.
1. januar 1964 ble det meste av Nordfold med 1 212 innbygger slått sammen med Leiranger, Steigen, deler av Hamarøy samt et lite område av Kjerringøy med 30 innbyggere til Steigen kommune.
En del av Nordfold med 268 innbyggere ble samtidig overført til Sørfold.
Det meste av Kjerringøy (unntatt Brennsundområdet) med 524 innbyggere ble på samme tid slått sammen med Bodin og en del av Sørfold til Bodin kommune (senere slått sammen med Bodø).
Karl den tykke
Karl den tykke (latin: Carolus Pinguis ; født 13. juni 839, død 13. januar 888) var konge av Alemannia fra 876, konge av Italia fra 879, tysk-romersk keiser (som Karl III) fra 881, konge av Østfranken fra 882, og konge av Vestfranken fra 884. Han ble avsatt fra Østfranken, Lotharingia, og muligens Italia, hvor nedtegnelsene ikke er klare, i 887. Han døde kun noen uker etter at han ble avsatt i januar 888.
Han ble gitt herredømmet over Alemannia i 876 av divisio regnorum (inndelingen) av Ludvig den tyskes kongedømme, han etterfulgte i Italia da hans eldre bror Karloman abdiserte etter å ha blitt gjort arbeidsufør ved et slag. Karl ble kronet keiser i 881 av pave Johannes VIII, hans etterfølgelse til områdene til hans bror Ludvig den yngre det påfølgende året forente hele kongedømmet Østfranken (det senere Tyskland). Da hans fetter Karloman II døde arvet han også hele Vestfranken (det senere Frankrike), og således gjenoppvekket han, om enn kortvarig, det fullstendige karolinske riket, eller Frankerriket, som Karl den store hadde samlet.
Vanligvis betraktet som døsig og uskikket – han er også kjent for å ha hatt en gjentagende sykdom og det er antatt at han må ha lidd av epilepsi – to ganger kjøpte han seg fred fra vikingangrep, inkludert den berømte beleiringen av Paris i 886. Hans samtidens mening om ham var ikke så negativ som den vurdering moderne historikere har gitt av ham.
Ungdom og arv
Karl var den yngste av Ludvig den tyskes tre sønner, den første konge av Østfranken, og hans hustru Emma fra Huset Welf. En forekomst av demonisk besettelse er nedtegnet i hans ungdom, hvor det er sagt at han hadde skum rundt munnen før han ble tatt til alteret ved kirken. Dette hadde stor effekt på hans far og han selv, han ble beskrevet som «en meget kristen prins, fryktet gud, med hele sitt hjerte opprettholdt de ti bud, svært from adlød han kirkens bud, sjenerøs i å gi allmisser, praktiserte uavbrutt bønner og salmer, alltid opptatt på å prise Gud».
I 859 ble Karl gjort til greve av Breisgau, et alemannisk grenseområde mot sørlige Lotharingia (i dag et landskap i Baden-Württemberg i Tyskland). I 863 gjorde hans opprørste eldre bror Karloman av Bayern|Karloman opprør mot deres far. Året etter slo broren Ludvig den yngre seg med på opprøret, og Karl ble også med. Karloman ble utnevnt som medkonge av Bayern, og i 865 ble den eldre Ludvig tvunget til å dele sine landområder med sine arvinger: Bayern gikk til Karloman; Sachsen (med Franken og Thüringen) gikk til Ludvig; og Alemannia (Schwaben med Raetia) gikk til Karl. Lotharingia ble delt mellom de to yngste brødrene.
Da keiser Ludvig II, også konge av Italia, døde i 875 etter å ha kommet til enighet med Ludvig den tyske om at Karloman skulle etterfølge ham i Italia invaderte Karl den skallede av Vestfranken Den italienske halvøya og fikk seg selv kronet som konge og keiser. Ludvig den tyske sendte først Karl og deretter Karloman selv med en hær bestående av italienske styrker under Berengar av Friuli, deres fetter, til å ta det italienske kongedømmet. Dette var dog ikke suksessfullt før Karl den skallede døde i 877.
Overtagelse av Italia
Brødrene fungerte samstemte og det var ingen krig over delingen av farsarven: en sjelden hendelse i den tidlige middelalderen. I 877 arvet Karloman Italia fra deres onkel Karl den skallede av Vestfranken. Ludvig delte Lotharingia og tilbød en tredjedel til Karloman og en annen tredjedel til Karl. I 878 overga Karloman sin del av Lotharingia til Ludvig, som senere delte den med Karl. I 879 ble Karloman rammet av et slag og han delte sine besittelser mellom sine brødre; Bayern gikk til Ludvig og Italia til Karl. Karl daterte hans regime i Italia fra dette tidspunktet, og fra da av tilbrakte han det meste av sitt regime fram til 886 i hans italienske kongedømme.
Kronet som keiser
Den 18. juli 880 sendte pave Johannes VIII et brev til Guy II av Spoleto for å søke fred, men hertugen ignorerte ham og invaderte Kirkestaten. Paven svarte med å trygle om støtte fra Karl i hans funksjon konge av Italia. Som støtte for hjelpen kronet paven Karl til keiser den 12. februar 881. Hans framgang ble fulgt av håp om et generell vekst i Vest-Europa, men han viste seg udyktig for oppgaven. Karl gjorde lite for å hindre Guy, og brev fra paven så sent som november tryglet Karl fortsatt om å handle.
Som keiser begynte Karl å reise et palass ved Sélestat i Alsace. Han modellerte det etter palasset i Aachen som Karl den store, som han søkte å etterligne, som slikt det er vist av Vita Karoli Magni av Notker Balbulus, hadde bygget. Ettersom Aachen var i kongedømmet til hans bror var det nødvendig for å Karl å bygge et nytt palass for sitt hoff i hans egen maktbase i vestlige Alemannia. Sélestat var mer sentralt for keiserriket enn Aachen.
I 883 signerte Karl en avtale med Giovanni II Participazio, doge av Venezia, som innebar at enhver attentat av en doge og om gjerningsmannen flyktet til et territorium i keiserriket ville bli dømt en bot på 100 pund gull og forvist.
Østfranken
I 878 ble «den store hedenske hæren», som et stort forbund av hovedsakelig danske vikinger ble kalt, beseiret av kong Alfred av England i slaget ved Ethandun. Tidlig på 880-tallet begynte levningene fra denne hæren å slå seg ned Nederlandene. De ble motsatt med en del suksess av Ludvig, Karls bror, men han døde etter en kort hærkampanje den 20. januar 882, og Karl overtok hans kongedømme, og således forente hele det østfrankiske riket på nytt. Karl innkalte en samling av hæren til hele nasjonen av østfrankere om sommeren og marsjerte deretter av sted for beleire vikingleiren ved Asselt. Ikke lenge etter åpnet Karl for forhandlinger med vikingenes høvdinger, Gudfrid og Sigfred. Gudfrid aksepterte å bli døpt og for å bli Karls vasall. Han ble gift med datteren til Lothair II av Lotharingia, Gisela. Øyensynlig var det ikke like enkelt med Sigfred, men for en klekkelig sum penger dro han sin veg. Til tross for en del kritikk fra moderne historikere, er det ikke funnet noen samtidig kritikk av Karls handlinger på dette hærtoktet
Fra 882 til 884 dominerte de wilhelminske krigene Marcha Orientalis (det senere Østerrike). Arnulf av Kärnten, Karls illegitime nevø, allierte seg med opprøreren Engelschalk II mot Karls utpekte markgreve i regionen, Aribo av Østerrike. Herskeren av Stormähren, Svatopluk I, ble alliert med Aribo og ved Kaumberg i 884 sverget han troskap til Karl. Selv om keiseren tapte sine vasaller fra Wilhelminer-familien og hans forhold til sin nevø var brutt, fikk han mektige allierte i Stormähren og andre slaviske småfyrster i området.
I 885 arrangerte Karl en konferanse i Spijk, i nærheten av Lobith da han begynte å frykte sin danske vasall Gudfrid og hans svoger hertug Hugo av Alsace. Hensikten var å lokke vikinghøvdingen i en felle, noe som også skjedde. Gudfrid ble henrettet og Hugo ble blindet og sendt til Prüm.
Problemer med arvefølget
Karl som var barnløs i sitt ekteskap med Richgard forsøkte å få sin sønn Bernard, et barn født utenfor ekteskap med en ukjent elskerinne, anerkjent som hans arving i 885, men fikk motstand fra flere biskoper. Han hadde støtte fra pave Hadrian III som han inviterte til et møte i Worms i oktober 885, men paven døde mens han var på reise til møte, rett etter at han hadde krysset elven Po i nordlige Italia. Hadrian hadde den hensikt å legitimere Bernard og avsette de forstyrrende biskopene da Karl tvilte på at han ville ha makt til å gjøre det selv. Basert på den dårlige holdning til krønikeforfatteren av Mainz-fortsettelsen av Annales Fuldenses, var hovedpersonen eller lederen av opposisjonen i denne saken antagelig Liutbert, erkebiskop av Mainz. Ettersom Karl hadde sammenkalt «biskopene og galliske grever» foruten også paven selv til møtet i Worms synes det som om at han hadde til hensikt å gjøre Bernard til konge av Lotharingia. Notker Balbulus (også kjent for sin stamming), som betraktet Bernard som en mulig arving, skrev i sin bok Karl den stores gjerninger:
Kanskje Notker ventet på Bernards kongedømme da Prüm ble hevnet.
Etter at hans første forsøk feilet aktet Karl å forsøke igjen. Han fikk begrepet proles (avkom) plassert inn i sine dokumenter, noe han ikke hadde fått gjort tidligere, i et forsøk på å få Bernard legitimert. Tidlig i 886 møtte Karl den nye paven Stefan V og forhandlet antagelig for en anerkjennelse av sin sønn som sin arving. Et møte ble planlagt i april og mai for det neste året i Waiblingen. Pave Stefan kansellerte sin planlagte deltagelse den 30. april 887. Ved Waiblingen tidlig i mai 887 fikk Berengar av Friuli, som hadde en kortvarig strid med Liutward, som hadde tapt sin posisjon hos keiseren, en forsoning med keiseren, og kompenserte for sine handlinger det foregående året med å gi storslåtte gaver.
Sannsynligvis oppga Karl sine planer for Bernard på grunn av motstanden og adopterte isteden Ludvig III av Provence som sin sønn ved møtet i Kirchen i mai. Det er imidlertid mulig at avtalen med Ludvig var kun inngått for å skaffe støtte for Bernards underkongedømme i Lotharingia. I juni eller juli kom Berengar til Kirchen, antagelig lengtende etter å bli erklært som Karls arving; han kan faktisk ha blitt navngitt som det i Italia hvor han ble utropt (eller gjorde seg selv) til konge rett etter Karls avsettelse. Odo, greve av Paris, kan ha hatt en tilsvarende hensikt i å besøke Karl i Kirchen. På den andre siden, med tanke på tilstedeværelsen av alle disse mektige menn ved disse to store møtene kan ha vært nødvendig for å bekrefte Karls utenomekteskapelige sønn som sin arving (Waiblingen), en plan som feilet da paven nektet å være tilstede, og deretter måtte Karl bekrefte Ludvig isteden (Kirchen).
Vestfranken
Da Karloman II av Vestfranken døde den 12. desember 884 inviterte Vestfrankens adel Karl den feite til å overta kongedømmet. Karl aksepterte med glede og fikk det tredje kongedømme til å «falle i sitt fang.» I henhold til Den angelsaksiske krønike overtok Karl hele kongedømmet som Karloman hadde hatt, unntatt Bretagne, skjønt det synes neppe å være riktig. Det er sannsynlig at Karl ble kronet av Geilo, biskop av Langres, som rex i Gallia den 20. mai 885 ved Grand i Vosges i sørlige Lorraine. Selv om Geilo fikk utviklet et særskilt vestfrankisk segl for ham for hans styre i vest etterlot det meste av det daglige styre og stell til den høyere adelen.
Selv om Vestfranken (det framtidige Frankrike) var langt mindre truet av vikinger enn Nederlandene ble det uansett tungt rammet. I 885 seilte en stor flåte ledet av Sigfred opp elven Seine for første gang på år, og beleiret Paris. Sigfred krevde løsepenger igjen, men denne gangen nektet Karl. Han var i Italia på denne tiden, og Odo, greve av Paris, fikk lurt noen av sine menn gjennom fiendens beleiringslinjer for å søke hans støtte. Karl sendte Henrik av Sachsen til Paris. I 886 spredte en sykdom seg gjennom Paris, og Odo ble tvunget til selv å dra til Karl for søke hjelp. Karl førte en stor hær med seg til Paris og omringet hæren til vikingens leder som frankerne kalte for Rollo. Han satte opp leir ved Montmartre, men hadde ikke til hensikt å gå til kamp. Isteden sendte han soldater nedover Seine for å herje regionen Burgund som da var i opprør. Da vikingene trakk seg ut av Frankrike den neste våren ga ham dem 700 pund med sølv som han hadde lovet dem. Hans omdømme i Frankrike dalte betydelig som følge av dette.
Karl utsendte en rekke dokumenter for Vestfranken i løpet av sin tid i Paris, både før og etter beleiringen. Han anerkjente rettighetene og privilegiene som var gitt av hans forgjengere til mottakere i de spanske grensetraktene Marca Hispanica og i Provence, men særlig i Neustria hvor han hadde kontakt med Nantes på en tid hvor den bretonske hertug er Alain I av Bretagne var kjent for å være mektig i grevskapet Nantes. Det er sannsynlig at Karl ga Alain retten til å bli titulert rex, konge; som keiser ville han den retten og Alains bruk av tittelen synes å ha vært lovmessig. Et charter datert til mellom 897 og 900 har referanser til sjelen til Karolus som på vegne av Alain hadde beordret bønner bli lest i klosteret i Redon. Denne Karolus var antagelig Karl den feite.
Avsettelse, død og ettermæle
Da Karl i økende grad ble sett på som ryggløs og udugelig kom motstanden til overflaten mot slutten av 887. Sommeren det samme året, etter å ha gitt opp å få sin sønn som etterfølger, mottok Karl både Odo og Berengar ved sitt hoff. Han kan ha akseptert enten den ene eller dem begge som sin arving i deres respektive kongedømmer. Hans innerste sirkler begynte å falle fra hverandre. Først anklaget han sin hustru Richardis for å ha et utenomekteskapelig forhold til hans førsteminister og erkekansler, Liutward, biskop av Vercelli. Hun beviste sin uskyld ved en ildprøve og forlot ham ved å gå i kloster. Han vendte seg deretter mot Liutward, som var hatet av alle, og fjernet ham fra hans posisjon og utnevnte Liutbert, erkebiskop av Mainz, isteden.
I det året, straks hans fetter var blitt fjernet, førte Ermengard, datter av keiser Ludvig II av Italia og hustru av Boso av Provence, sin sønn Ludvig til ham for beskyttelse. Karl bekreftet Ludvig i Provence (han kan til og med ha adoptert ham) og fulgte dem til sitt hoff. Han hadde på dette tidspunkt antagelig den hensikt å gjøre Ludvig til sin arving for hele riket. Den 11. november sammenkalte han en forsamling i Frankfurt. Mens han var i byen fikk han nyhetene om at en fremadstrebende nevø, Arnulf av Kärnten, hadde oppmuntret til et stort opprør og marsjerte mot Tyskland med hær av slavere og bayrere. Uken etter falt all hans støtte i Østfranken sammen. De siste som oppga ham var hans lojale alamannerne, skjønt folk i Lotharingia synes aldri å ha formelt ha akseptert hans avsettelse. Ved den 17. november var Karl uten makt, men den nøyaktige hendelsesforløp er ukjent. Foruten å irettesette de troløse gjorde han lite for å forhindre Arnulfs frammarsj – han hadde nylig vært syk igjen – men forsikret at Barnard var overlatt til hans omsorg og muligens også Ludvig. Han ba om noen få eiendommer i Schwaben som han kunne leve sine siste dager og mottok derfor Neidingen. Der døde han seks uker senere den 13. januar 888.
Det store riket falt fra hverandre og ble aldri samlet igjen. I henhold til Regino av Prüm, hver del av riket valgte en «kongelig» fra dets egne «tarmer». Det er sannsynlig at Arnulf ønsket hele riket, men kun den delen han mottok utover Østfranken var Lotharingia. Frankerne valgte Odo, skjønt han fikk motstand først av Guy III av Spoleto, som også gikk imot Arnulf i Lotharingia. Guy søkte kongedømmet Italia etter at han mislyktes i Franken, skjønt der hadde Berengar allerede blitt kronet. Ludvig ble kronet i Provence som Karl den feite hadde ønsket og han søkte støtte hos Arnulf og fikk den, antagelig ved å trygle ham. Odo kom til slutt til også å underkaste seg Arnulfs overherredømme. I øvre Burgund (Bourgogne transjurane) ble en viss Rudolf, en dux i regionen, valgt til konge i en markant ikke-karolinsk kroning, antagelig som resultat av at han feilet å overta hele Lotharingia. I Aquitaine erklærte Ranulf II seg som konge og tok formynderskapet over unge Karl den enfoldige, den karolinske arvingen til Vestfranken, og nektet å anerkjenne Odos valg.
Det er ukjent om disse valgene var et svar på Karls østfrankiske avsettelse eller på hans død. Kun de til Arnulf og Berengar kan med sikkerhet bli plassert fra før hans død. Kun magnetene i øst avsatte Karl formelt. Han ble gravlagt med ære i Reichenau og Annales Fuldenses priser hans godhet og fromhet. Faktisk var den samtidige meningen om hans omdømme langt mildere enn den dom han fikk av senere historikere. Dog har det i dag blitt foreslått at hans mangel på tilsynelatende suksess hadde sin grunn i hans nær konstante sykdom og skrøpelighet.
Karl var emne av et oppmuntrende stykke latinsk prosa, Visio Karoli Grossi, formet for å kjempe for Ludvig den blindes sak og advare karolinere at deres fortsatte styre var ikke sikkert om de ikke hadde «himmelsk» (det vil si kirkelig) gunst.
L’Aquila
L'Aquila er en by sentralt i Italia, med 69 368 innbyggere. Den ligger mellom middelaldermurer på en ås i den vide dalen til elva Aterno og er omgitt av Appenninene med Gran Sasso i nordøst. Den er både hovedstad i regionen Abruzzo og i provinsen L'Aquila. Byen består av et virvar av smale gater mellom bygninger og kirker fra barokken og renessansen og åpne piazzaer. Byen har universitet, Universitetet i L'Aquila, et teater, et symfoniorkester, et kunstakademi, et statskonservatorium og et filminstitutt.
L'Aquila er sete for et katolsk erkebispedømme.
Historie
Byen ble grunnlagt som Aquila av Fredrik II av Det tysk-romerske rike ut fra flere landsbyer som allerede eksisterte (99 ifølge et lokalt sagn). Byggingen av byen var ferdig i 1254 under Fredriks sønn Konrad IV av Tyskland.
Da Konrad døde ble byen ødelagt av hans bror Manfred i 1259, men ble gjenoppbygd Karl I av Anjou, etterfølgeren hans som konge av Sicilia. Bymurene rundt byen stod ferdige i 1316.
Den var raskt den nest største byen i Kongedømmet Napoli og var selvstyrt.
Under jordskjelvet i 1703 omkom omtrent 3 000 mennesker. Mange døde inne i kirken San Domenico da den brøt sammen over dem. En rekke andre kirker og palasser i byen falt enten sammen eller ble påført store skader.
Byen ble plyndret to ganger av franske tropper under Napoleonskrigene i 1799.
Navnet ble endret til Aquila degli Abruzzi i 1861 og til L'Aquila i 1939.
6. april 2009 ble byen og regionen rammet av et voldsomt jordskjelv, som tok livet av over 200 mennesker og la mange bygninger og kulturskatter i grus.
Severdigheter
Byen har svært meget middelaldersk byggsubstans i sitt sentrum, likeså meget fra den tidlige nytid. Særlig monumental er den hellige Bernardin av Sienas gravkirke, med fasade fra 1525.
Under Gamlebyen ligger pave Cølestin Vs grav i kirken Santa Maria di Collemaggio utenfor byportene. Der hadde han før han ble valgt til pave ryddet et eneboersted, og det var her han ble intronisert. Basilikaen ble påbegynt i 1287 og har en bemerkelsesverdig hvit-rosa mønstret romansk-gotisk fasade.
Kastellet Forte Spagnolo fra keiser Karl Vs tid for å holde L'Aquilas opprørske befolkning i sjakk, er nå Abruzzenes nasjonalmuseum, med antikk og sakral kunst og et mammut skjelett.
Ved en av byportene finner man Fontana delle 99 Cannelle (de 99 rørs brønn), fra 1272. Tallet 99 er unøyaktig.
Om lag 9 km utenfor byen er ruinene av sabinernes by Amiternum, som ble erobret av romerne i 293 f.Kr. Særlig amfiteateret og teateret der er vel bevart.
Gullklokka
Gullklokka er en hedersbevisning som deles ut til alle norske landslagspillere i fotball som når 25 kamper for det norske A-landslaget, både på kvinne- og herresiden. Gullklokka deles ut av Norges Fotballforbund. Gunnar Andersen var den første spilleren nådde denne milepælen, da han spilte sin 25. landskamp 29. juni 1919.
Gullklokka som æresbevisning ble imidlertid ikke innført før i 1930, da Andersen og tre andre spillere (Per Skou, Einar «Jeja» Gundersen og Adolph Wold) fikk hver sin gullklokke under en bankett på Grand Hotel i Oslo. Otto Aulie (som døde i 1923) hadde 28 spilte landskamper, og står oppført på NFFs liste over gullklokkemenn.
Roald «Kniksen» Jensen er den yngste mannlige spilleren som har fått gullklokka. Han var bare 20 år og 298 dager da han spilte sin tjuefemte landskamp (mot ) 7. november 1963. Frode Olsen er – hvis man ser bort fra de fire første gullklokkevinnerne som ble nevnt i forrige avsnitt – den eldste mannlige spilleren som har fått gullklokka. Olsen var 35 år og 242 dager gammel da han spilte sin tjuefemte landskamp 11. juni 2003, i en EM-kvalifiseringskamp mot.
I 1998 vedtok fotballtinget å heve kravet for å få klokka til 50 landskamper. Bent Skammelsrud fikk sin 25. kamp 20 dager etter at kravet var hevet, og gikk dermed glipp av gullklokka. Men allerede på det neste tinget, i 2000, gikk man tilbake til det gamle kravet på 25 kamper, og Skammelsrud fikk gullklokka på etterskudd.
Totalt har 159 mannlige spillere fått gullklokka. Den foreløpig siste som har fått klokka er Birger Meling etter VM-kvalifiseringskampen mot 13. november 2021.
Det er også kjent at alle med «gullklokka» har gratis adgang til alle arrangementer i regi av NFF.
Gullklokkevinnere, menn
Denne listen gir en oversikt over gullklokkevinnere etter antall spilte kamper (oppdatert per 5. oktober 2013). Årstall for tildeling av gullklokka oppgis der dette er kjent.
Gullklokkevinnere, kvinner
Siden 1978 er det 59 kvinner med minst 25 kamper for Norge.
Volvo Personvagnar
Volvo Personvagnar AB (engelsk markedsnavn Volvo Cars) er en svensk bilprodusent, grunnlagt i Göteborg i 1927. Siden 2010 har den kinesiske bilprodusenten Geely vært hovedaksjonær i selskapet. Volvo produserer SUV-er, stasjonsvogner og sedaner.
Philip Morris International
Philip Morris International (PMI) er verdens største tobakksselskap. Selskapet har 77,000 ansatte, 60 fabrikker og produktene selges i mer enn 160 land. PMI selger sigaretter i store mengder, og eier syv av de 15 største sigarettmerkene i verden, blant annet Marlboro, L&M, Bond Street, Philip Morris og Chesterfield. Selskapet har en anslått global markedsandel på 15,4 % utenfor USA, eller 26 % av det globale markedet om en ser bort fra USA og Kina. Mellom 1970 og 2007 økte volumet fra 87 milliarder til 850 milliarder sigaretter. Dette førte også til stor vekst i nettoomsetningen: Fra 425 millioner til 55 milliarder dollar.