cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Holvassgården
Historie
Serberhytta ble bygget i 1943. Flere av de som bodde der før hytta ble bygget oppholdt seg også ved Holvassgården jula 1942. Følgende serbiske flyktninger som var innom gården i 1942–1943 er. Miodrag Dragojevic, Slavko Pesic, Nikola Poptosic, Radisav Milosevic, Petar Petkovic. De fikk mat og godt stell, hvile ut etter en lang ferd fra den tyske konsentrasjonsleiren på Ørlandet for å nå friheten inne på Foenfjellene denne harde vinteren med kulde! De ble senere gode venner og besøkte stedet flere ganger etter krigen som takk for all god hjelp lokalfolket ydet i sterke trengselskår under den annen verdenskrig.
Samisk bosetting. Det eksisterer gamle tufter etter samisk bosetting flere steder i området. For å se disse trenger man lokalkjennskap til området.
Bioreaktor
En bioreaktor kan klassifiseres som batch, matet batch eller kontinuerlig (f.eks. en reaktor med automatisk kontinuerlig omrøring).
Holvassgården
Historie
Skogen på gården var den største og eldste som var på Fosen før i tiden. Dem leverte også tømmer til gjennoppbygging av Austråttborgen i 1916 da den ble totalherjet av brann.
Bioreaktor
Spesifikasjoner
En typisk bioreaktor kan bestå av følgende deler:
Holvassgården
Historie
Holvassgamma (Danskegamma) ble bygd opp i 1972 av 9 danske arkitektstudenter som ville livnære seg i utmarka ett års tid. De klarte oppholdet gjennom 4 årstider.
Holvatnet var kryssningspunkt på Fosen før veiene ble bygd i moderne tid for folk som enten skulle til Skaugdalen, Åfjord, Verran, Stjørna eller Nordseter der fast bosetting var stor. Mange fikk overnatting på gården da turen kunne ta en og to dager for de lengste strekningene vis man skulle ta båten til Trondheim. Nærmeste nabo var folket på Lysvassgården som ligger 4 km østover på den andre siden av elva der det fortsatt drives et aktivt gårdsbruk uten veiforbindelse.
Bioreaktor
Verdens første produksjon og bruk av laboratoriekjøtt
Kjøtt som er dyrket fram i laboratorier eller bioreaktor, kunne i desember 2020 selges på restauranter i Singapore – det første landet i verden som tillater salg av denne typen kjøtt. Det amerikanske selskapet Eat Just kunngjorde 2. desember 2020 at de hadde fått godkjenning fra bystaten. Deres kyllingkjøtt er dyrket fram i bioreaktorer fra dyreceller.
Holocaust i Litauen
Litauen ble tvangsinnlemmet i Sovjetunionen i juni 1940, og samtidig ble Vilnius overført fra det da oppløste Polen til Litauen. Den tyske invasjonen av Sovjetunionen i 1941 var trolig en hovedgrunn til tilintetgjørelsen av jødene.
Massakrene foregikk med bistand fra lokale kollaboratører. Jødene i Litauen ble som regel skutt og dumpet i massegraver nær hjemstedet og det forekom massakrer i gatene der jødene ble slått i hjel i med stokker. Fra juni til desember 1941 var 80 prosent av jødene drept.
Polen-Litauen
Litauen hadde hatt jødiske innbyggere siden middelalderen. I 1566 ble jøder pålagt å bruke spesielle klær, blant annet gult hodeplagg. Zaporizjakosakkenes opprør (under ledelse av Bohdan Khmelnytskyj) i 1648 resulterte i en pogrom som raserte mange jødiske institusjoner i Polen-Litauen og det gikk særlig hardt utover Vilnius. På den tiden var det omkring 30,000 jødiske innbyggere i Litauen. Jøder med bakgrunn i Storfyrstedømmet Litauen omtales ofte som litvak. I Israel benyttes litvak til dels om ortodokse jøder som følger en «litauisk» (askenasi og ikke-hasidisk) lære og livsstil.
Litauen under tsaren
Litauen ble innlemmet i tsarens russiske imperium i 1795 som det litauiske gubernia. I 1801 ble delt i to: Vilnius og Grodno, og i 1842 ble Kaunas (Kovno) skilt ut som eget administrativt område. På den tiden ble innbyggerne pålagte ha familienavn. Under tsaren ble litauisk språk og kultur undertrykt; for eksempel var det forbudt å skrive litauisk med latinske bokstaver. Litauen og Litauens historiske territorium var multietnisk, der litauisk, polsk, jiddisk og hviterussisk språk ble brukt. I 1897 snakket flertallet av innbyggerne i Vilnius-provinsen hviterussisk.
I det jødiske bosetningsområdet utgjorde jødene i alt 11 prosent av befolkningen på 1800-tallet, men utgjorde flertallet i flere litauiske og hviterussiske byer, blant annet i Vilnius. De fleste av disse jødene var fattige, noen av dem levde under svært dårlige kår. Vilnius (polsk: Wilna, jiddisk: Vilne/Vilna) ble blant jøder regnet som sentrum for jødisk kulturelt, intellektuelt og religiøst liv i Øst-Europa - omtalt som «Jerusalem i nord» eller «Litauens Jerusalem». Kongress-Polen hadde andre lover enn det russiske imperiet ellers. Etter det polske opprøret i 1863 fikk jødene i Polen betydelig større frihet og rettigheter enn i selve Russland noe som ble etterfulgt av omfattende jødiske utvandring til Polen.
Aleksander II av Russland døde i 1881 etter et attentat utført av gruppen «Folkeviljen», der ett av medlemmene var jødisk. Det gikk da et rykte om at «jødene hadde drept tsaren» og myndighetene tilskyndet brutal forfølgelse av jødene i riket. I 1882 ble det innført nye lover som forbød jødene å drive handel på søndager. De fikk heller ikke bosette seg utenfor byer eller shtetl, de fikk ikke eie eller leie jord, og antallet jødiske elever i videregående skole skulle ikke være over 10 prosent. Mange jøder i Litauen flyttet til industribyene i Polen, og bidro til at Polen fikk Europas største jødiske befolkning. Mange jøder flyttet også sørover til Ukraina.
I 1905 var det en bølge av pogromer i tsarens rike. En del jøder emigrerte også til Vest-Europa. Pogromer og diskriminering gjorde at om lag 1,85 millioner jøder forlot Russland i perioden mellom 1880-årene til første verdenskrig. Antisemittisme var utbredt og vanlig hos respekterte litauiske forfattere som Simonas Daukantas og Vincas Kudirka.
Litauen hadde i likhet med Polen, deler av Latvia og Hviterussland vært en del av de jødiske bosetningsområdet i tsarens Russland og hadde relativt stor jødisk befolkning. Jødiske litauere bodde ofte i byer og virket særlig som faglærte håndverkere og kjøpmenn.
Mellomkrigstiden
Etter første verdenskrig gikk imperiene Russland og Østerrike og til dels Tyskland i oppløsning, der særlig Russland ble satt økonomisk tilbake. Tidligere russiske områder i vest ble etter revolusjonen til de nye statene Finland, Polen, Estland, Latvia og Litauen. På tampen av første verdenskrig var det kortvarige kriger mellom Litauen og Sovjetunionen og mellom Litauen og Polen. I 1918 var det en kortvarig sovjetrepublikk i Vilnius med omland. Vilnius' befolkning var for en stor del jødisk og etnisk polsk. Polen tok militær kontroll over Vilnius med omland (omkring 6000 km2), noe som ikke ble akseptert av Litauen som brøt de diplomatiske forbindelsene.
Striden om Vilnius var det vesentlige temaet i Litauens utenrikspolitikk i mellomkrigstiden og Kaunas ble betraktet som midlertidig hovedstad. Hviterussland var et kjerneområde i Polen-Litauen og det var etnisk like naturlig at Vilnius ble en del av Hviterussland. Litauen innenfor grensene i mellomkrigstiden ble kalt Kovner Lite (Kaunas-Litauen) av jødene selv. På grunn av en lang felles historie innenfor Polen-Litauen og Det russiske keiserriket gjorde den jødiske befolkningen i Litauen og Polen (inkludert den vestlige delen av det senere Belarus) til et felles område demografisk og kulturelt.
Litauen ratifiserte traktatene om minoritetenes rettigheter og minoritetsrettene ble tatt inn i landets grunnlov av 1922. Både regjeringen og nasjonalforsamlingen i den nye republikken hadde jødiske medlemmer. Jødisk selvstyre ble undergravd utover 1920-årene og var avviklet omkring 1930. Etter statskuppet i 1926 ble jøder nektet å arbeide blant annet i offentlige virksomheter, slik at mange gikk inn i frie yrker. Svært mange jødiske litauere arbeidet som kjøpmenn, leger eller jurister. Etniske litauere arbeidet hovedsakelig i landbrukssektoren.
«Litauiseringen» som begynte på 1920-årene førte til at de ble presset ut av disse sektorene. Jødisk kultur ble generelt tolerert og det ble utgitt flere aviser på jiddisk; i hovedstaden Kaunas var det fire dagsaviser på jiddisk. Vilnius, «Jerusalem i Litauen», ble regnet som sentrum for jødisk kultur og religion i området. I tiden under polsk styre ble Vilnius en bakevje. Antisemittisme var vanlig i Litauen, men mindre utpreget enn i russiske og polske områder.
Ved universitetet i Vilnius var det relativt flere jødiske enn polske studenter. Den polske studentforeningen krevde kvotering slik at andelen jødiske studenter skulle gjenspeile andelen jødiske innbyggere. De polske studentene sørget også for å dele klassene slik at de to etniske gruppene satt hver for seg. I 1933 demonstrerte etniske polske studenter mot de jødiske.
Ringvei
En ringvei er en vei eller gate – eller lenke av veier og gater – som helt eller delvis er bygget rundt et bysentrum. Enkelte av de eldste ringveiene ble bygget for raske troppeforflytninger eller som utstillingsvinduer. Men utbygging av ringveier er etter hvert først og fremst en tilpasning til bilismen fordi denne både forutsetter at aktivitetene spres, og selv bidrar til ytterligere spredning av aktivitetene. Før bilismens tid ble de viktigste veiene vesentlig anlagt mellom byene, ikke rundt dem («Alle veier fører til Rom»). Denne utviklingen fortsatte med utviklingen av jernbaner, trikker og tunnelbaner fordi denne formen for kollektivtransport er tilpasset – og bidrar til – en konsentrert byutvikling. Ringveiene er praktiske hvis en vil kjøre bil fra den ene forstaden til den andre – mens trikken eller T-banen vanligvis ikke er det: De fleste baner – med unntak av noen ringbaner som T-baneringen i Oslo – er sentrumsrettet, slik at trafikantene må innom sentrum for å komme fra en forstad til en annen.
Holocaust i Litauen
Mellomkrigstiden
Smetonas regimet bekjempet fascistiske bevegelser (der den avsatte Voldemaras var involver) og nasjonalister som var mer ytterliggående enn Smetona selv. Da Litauen overtok Vilnius etter Sovjetunionens okkupasjon av det østlige Polen høsten 1939, innledet den litauiske regjeringen en tvungen «litauisering» av byen noe som gjorde de jødiske og etnisk polske innbyggerne skuffede og sinte. Omtrent 15 000 jøder flyktet nordover fra Polen til Vilnius. Fra Suwałki-området forsøkte tyske styrker å jage jødiske polakker over grensen til Litauen, opp mot 2000 jøder krysset grensen. Mot slutten av 1930-årene innførte polske myndigheter anti-jødiske tiltak i Vilnius.
Ringvei
Indre og ytre ringveier
Sentrum i mange byer er omgitt av flere ringveier. Enkelte av de største byene har mer enn et halvt dusin av dem, men ofte omsluttes ikke byen eller sentrum fullstendig. Det skyldes dels naturlige hindere, bl.a. fordi mange byer ligger ved sjøen samtidig som bilen foreløpig ikke er blitt noe amfibium. I enkelte byer nær en landegrense, som Detroit, har grensen hatt samme virkning.
Elaptoides
Utseende
En middelsstor (ca. 17 millimeter), avlang, brun trebukk. Antennene er kraftige, men ikke sagtakkede, hos hannen noe lengre enn kroppen. Hodet er stort og bredt med store, flate fasettøyne. Pronotum er rektangulært med rundede sider, mye bredere enn langt, sidekantene jevne uten sagtakking eller pigger. Dekkvingene er parallellsidige med avrundede "skuldre" og ganske diffuse, opphøyde lengderibber.
Holocaust i Litauen
Mellomkrigstiden
Rett før andre verdenskrig hadde Litauen rundt 1 % av verdens jødiske befolkning. Den russiske folketellingen i 1897 viste at Kaunas-provinsen (mesteparten av Litauen) hadde 1,5 millioner innbyggere hvorav 67 % var etniske litauere og 14 % jøder; videre 9 % polske og 4 % etniske russere. En folketelling i 1897 viste at Vilnius hadde 41 % jøder (inkludert noen karaitter), 36 % katolikker, 23 % ortodokse og et mindre antall muslimer og lutheranere. Morsmål var 40 % jiddisch, 30 % polsk (noe som trolig inkludert etniske litauere som brukte polsk), 20 % russisk, 4 % hviterussisk og 2 % litauisk. Rett før andre verdenskrig hadde Vilnius 65 % etniske polske innbyggere og 28 % jøder. Ved folketellingen i 1923 hadde det uavhengige Litauen 2,03 millioner innbyggere hvorav over 80 % var etnisk litauiske og de fleste var jordbrukere, mens 7,6 % var jøder. Litauen var på den tiden hovedsakelig et jordbruksland.
Høsten 1939 kom det mange flyktninger fra Polen og Vilnius jødiske befolkning økte da fra 60.000 til 80-90.000.
Ringvei
Indre og ytre ringveier
Grovt sett kan ringveiene inndeles i to hovedtyper, og de største byene har ofte flere av hver type:
Holocaust i Litauen
Antisemittisme
Litauiske nasjonalister var i utgangspunktet ikke utpreget antijødiske, den polske minoriteten i landet ble av nasjonalistene oppfattet som den viktigste barrieren mot nasjonal frigjøring. Fra etableringen av staten i 1918 ble jøder stadig mer ekskludert gjennom språkpolitikk (de færreste jøder behersket litauisk) og den nye statens grenser delte opp jødenes tradisjonelle bosettingsområder. Litauiske myndigheter formulerte ikke antisemittisk politikk, men flere friheter og rettigheter jødene hadde fått ble trukket opphevet fra 1924. Tradisjonell antisemittisme (jødene som «Jesus-drepere») og lokal antisemittisme basert på skepsis til jødenes tradisjonelle næringsveier i bondesamfunnet var rotfestet i landet. I det overveiende katolske Litauen var den katolske kirken i landet et opphav til mange antisemittiske forestillinger, blant annet myten om at jødene drakk blod fra myrdede spedbarn i sin ritualer. Landets nasjonalister anså de jødiske litauerne som et fremmedelement som ikke var lojale mot den unge republikken. Moderne rasebasert antisemittisme fantes knapt. En utbredt antijødisk forestilling var at jødene var spesielt slue, upålitelige og griske, og at de utnyttet ærlige og hardtarbeidende litauere. Antisemittismen tiltok i mellomkrigstiden, men «jødespørsmålet» spilte ingen vesentlig rolle i litauisk politikk. Ønsket om nasjonalstat basert på litauisk etnisitet ble klart uttrykt i 1920-årene. I 1930-årene ble også den etnisk tyske minoriteten utsatt for retoriske angrep. Jødiske litauere hadde ofte jiddisk som førstespråk og polsk eller russisk som andrespråk, noe som ledet til mistenksomhet og fiendtlighet fra etniske litauere.
Ringvei
Indre og ytre ringveier
Forskjellen på de indre og ytre ringveiene kan illustreres ved at Ruter betjener Ring 2 i Oslo med opptil seks bussruter, mens den større Ring 3 betjenes med bare to.
Torill Stokkan
Torill Stokkan (født 1960) er en norsk forfatter og forhenværende journalist. Stokkan grunnla Victoria forlag og Kvindelige Læseselskab i 1991. Hun er imidlertid mest kjent for sine bokutgivelser om Edvard Munch.
Ringvei
Indre og ytre ringveier
thumb|Wiens Ringstraße ble bygget allerede i [[1850-årene. Her i 1905. Operaen til høyre.]]
I noen byer fungerer biltunneler som ringveier ved at de leder biltrafikken utenom det ordinære gatenettet i de indre bydeler. Også de egentlige ringveiene kan helt eller delvis graves ned. I Oslo gjelder dette mye av Ring 3.
Convair CV-300-ulykken i 1977
Vokalist Ronnie Van Zant, gitarist/vokalist Steve Gaines, korist Cassie Gaines (Steve sin eldre søster), assisterende road manager Dean Kilpatrick, piloten Walter McCreary og co-piloten William Gray ble drept i krasjet. Tyve andre passasjerer overlevde.
Ringvei
Ring 3 har mye kø
Oslos ytterste komplette ringvei, Ring 3 (Store Ringvei), går tvers gjennom byen, og kapasitetsøkninger etter stadige utvidelser og utbygging av Sinsenkrysset og andre kompliserte trafikkmaskiner er blitt spist opp av stadig større biltrafikk. Derfor er den store ringveien stadig preget av bilkøer. Åpningen av Lørentunnelen i 2013 førte f.eks. til at køene flyttet seg vestover, til Sinsenkrysset. Trafikkforskere frykter også at veiplanene i Oslopakke 3 vil gi mer biltrafikk og forverre køsituasjonen, også på Ring 3.
Planer om en Ring 4 (og Ring 5)
Vanskelighetene på Ring 3 har bidratt til ønsker om én eller flere ringveier lenger vekk fra Oslo sentrum. Ytre Ringvei mellom Skullerud og Alna sørøst og øst i Oslo ble påbegynt som del av et stort ringvei-prosjekt, men dette kjørte seg fast. Senere har det vært lansert en rekke forslag til en «Ring 4» utenfor Ring 3, og også en «Ring 5» enda lenger ut – men ingen av delene har vært grundig utredet, kostnadsberegnet eller politisk vedtatt. Oslofjordtunnelen kunne blitt en naturlig del av en slik ringvei. Dagens veisystem gjør at trafikk fra Buskerud/Vestfold i vest, Innlandet/Romerike i nord og Follo/Østfold i sør vanskelig kan unngå å blandes med Oslo-trafikken. Dette gjør at trafikk mellom disse regionene, som har nesten 2 millioner innbyggere, belaster den allerede store trafikken i Oslo-området. Særlig utfordrende er det at trafikk fra vest og sør ikke kan komme seg til landsdelens hovedflyplass, Gardermoen, uten å kjøre gjennom Oslo eller ta Fv. 120 fra Moss til Lillestrøm. For trafikk til Gardermoen gir riktignok Gardermobanen en betydelig avlastning, da den brukes av over 40 % av flypassasjerene.
Et hovedspørsmål vil bli om en ev. ny ringvei skal ha en rolle for trafikken i Stor-Oslo eller legges så langt vekk fra Oslo at den bare blir nyttig for det ytre av Østlandet. En ringvei i komplett sirkel som tangerer tettstedet Oslos ytterpunkter Ski, Lillestrøm, Nittedal, Asker og krysser Oslofjorden via Oslofjordtunnelen vil bli cirka 115 km lang og vil kreve lange tunneler under Nordmarka og Østmarka.
Convair CV-300-ulykken i 1977
Ulykken
20. oktober 1977, bare tre dager etter utgivelsen av Street Survivors og etter kun fem konserter, gikk den innleide Convair CV-300 tom for drivstoff nær slutten av den planlagte turen fra Greenville, South Carolina til Baton Rouge, Louisiana.
Ringvei
Planer om en Ring 4 (og Ring 5)
En ringvei lenger ut vil kunne dannes hvis man lager ny vei fra Kongsberg til Vestfold, ny fast forbindelse mellom Vestfold og Østfold, vei fra Østfold til Romerike utenom Oslo og deretter dagens E16 fra Jessheim til Hønefoss og riksvei 35 fra Hønefoss til Hokksund. En slik ringvei vil spare enormt med tid for reiser mellom regionene på ytre Østlandet, men vil bli over 300 km lang og på store deler av veien uten trafikkgrunnlag til å forsvare motorveistandard.
Convair CV-300-ulykken i 1977
Ulykken
Selv om pilotene forsøkte en nødlanding på en liten flystripe, krasjet flyet i en skog nær Gillsburg, Mississippi. Medisinsk personell kom raskt til ulykkesstedet og begynte å frakte ut skadede og døde. Ofrene ble fraktet til sykehuset i nabobyen McComb og Jackson med ambulanser og andre kjøretøy. Gitarist Allen Collins knakk to virvler i nakken, og både Collins og bassist Leon Wilkeson måtte nesten amputere armene som følge av skader. Wilkeson fikk også alvorlige indre skader, blant annet en punktert lunge, samt at de fleste av tennene hans ble slått ut. Gitarist Gary Rossington brakk begge armene, høyre ben og bekkenet i ulykken, samt at han fikk indre skader i mage og lever. Korist Leslie Hawkins fikk hjernerystelse (som førte til nevrologiske problemer), brakk nakken på tre steder og hadde alvorlige sår i ansiktet.
Ringvei
Planer om en Ring 4 (og Ring 5)
En «ring 4» eller «ring 5» vil uansett bli et meget kostbart prosjekt. Eksempelvis er en bro mellom Moss og Horten alene beregnet å koste 35-60 milliarder kr, en biltunnel 15-25 milliarder.
Convair CV-300-ulykken i 1977
Ulykken
Besetningsmedlem Steve Lawler hadde alvorlige hematomer og ansiktsskader. Sikkerhetssjef Gene Odom ble alvorlig forbrent på armen ogi ansiktet, og mistet synet på ett øye som følge av et nødbluss om bord i flyet som ble aktivert under ulykken. Keyboardisten Billy Powell sin nese ble nesten revet av da han fikk alvorlige ansiktsflenger (samt dype flenger på sitt høyre kne). Han skapte senere kontrovers ved å gi en uhyggelig beretning om Cassie Gaines sine siste øyeblikk. På programmet VH1 Behind The Music hevdet han at koristen sin strupe ble kuttet fra øre til øre, og at hun blødde i hjel i armene hans. Powell hevdet også at Ronnie Van Zant sitt hode hadde blitt knust. Powell sin versjon av hendelsene har blitt avvist av både Artimus Pyle og Judy Van Zant Jenness, som la ut obduksjonsrapporter på bandets nettside tidlig i 1998 for å få fram sannheten. Powell ble refset i mediene av Pyle og Van Zant Jenness for skape unødvendig vanskeligheter for Gaines-familien. Likevel forble Powell på god fot med de øvrige bandmedlemmene.
Erythraenus
Erythraenus er en gruppe av biller som hører til familien trebukker (Cerambycidae).
Convair CV-300-ulykken i 1977
Ulykken
Trommeslager Artimus Pyle, det eneste bandmedlemmet som var i stand til å gå, krøp ut av flyvraket med flere brukne ribben, og gikk ett stykke fra krasjstedet gjennom myrlendte skoger med turnémannskapet Kenneth Peden Jr og Marc Frank. De tre skadde mennene ble oppdaget av bonden Johnny Mote, som hadde kommet for å undersøke etter han hadde observert flyet. To versjoner av historien om hva som skjedde eksisterer. Enten skulle Mote ha skutt et varselskudd i luften (da han trodde de pjuskete mennene hadde rømt fra et nærliggende fengsel) eller så skal han faktisk ha skutt Pyle i skulderen - ingen rapporter er helt pålitelige. Pyle hevdet i et intervju i februar 2007 på Howard Sterns radioprogram Sirius at Mote hadde skutt ham. Mote selv har alltid nektet for å ha skutt trommeslageren. I 1996 ringte Pyle Mote for å takke ham for hjelpen etter flystyrten.
Erythraenus
Utseende
En middelsstor, fargerik trebukk. Hannene har forkortede dekkvinger som ikke dekker bakkroppen og flygevingene. Det meste av billene er rødoransje, men antennene, dekkvingenes bakerste del og flygevingenes ytre del er svarte. Antennene er kraftige og sagtakkede (i alle fall hos hannen). Hodet er firkantet, kjevene ikke forstørrede. Pronotum har en pigg midt på hver sidekant og er kraftig innsnevret bak denne. Scutellum er rundet, mye bredere enn langt. De forkortede dekkvingene har rettvinklede "skuldre", med et gult tarrbånd foran den brunsvarte spissen. Hos hannen når de bare omtrent bakover til roten av bakbeina. Bakkroppen er jevnbred, brått tilsmalnende på det bakerste, synlige leddet. Beina er kraftige, leggene (tibiae) noe flatt utvidete.
Convair CV-300-ulykken i 1977
Ulykken
Convair CV-300-maskinen som styrtet hadde blitt vurdert av Aerosmith for mulig bruk på forsommeren 1977, men ble avvist fordi man mente at verken flyet eller mannskapet var gode nok. Aerosmiths assisterende sjef for flygeoperasjoner Zunk Büker forteller at han så pilotene McCreary og Gray drikke fra en flaske Jack Daniel's, mens han og faren inspisere flyet. Aerosmiths mannskaper ble også lettet fordi bandet, spesielt Steven Tyler og Joe Perry, hadde forsøkt å presse sin ledelse til leie dette spesifikke flyet.
Erythraenus
Levevis
Larvene borer i død ved, ofte i døde røtter. De etterlater seg grove ganger i veden. Utviklingen tar flere år. Disse billene besøker ikke blomster, og mange arter er natt-aktive. En del av dem kommer til lys.
Holocaust i Litauen
Molotov–Ribbentrop-pakten
Etter Molotov–Ribbentrop-pakten inntok Sovjetunionen den da polske byen Vilna (litauisk: Vilnius) i september 1939. Ved en avtale i oktober 1939 fikk Litauen overta Vilnius mot at Sovjetunionen fikk utplassere 25,000 soldater i landet. I juni–august 1940 ble Litauen annektert av Sovjetunionen som antok at Molotov–Ribbentrop-paktens oppdeling av Øst-Europa var permanent. Mange jøder og enkelte etniske litauere ønsket sovjeterne velkommen. NKVD arresterte og deporterte 35,000 personer 14. juni 1941, om lag halvparten var etniske litauere, resten var jøder og etnisk polske i likt antall. Deportasjonen var traumatisk for landet, og da tyske styrker krysset grensen en uke senere fikk jødene skylden for dette og andre tragedier landet hadde blitt utsatt for. Andre kilder oppgir at sovjetiske myndigheter deporterte 17,000 til Sibir. Da de sovjetisk styrkene trakk seg tilbake etter den tyske invasjonen 22. juni drepte NKVD et stort antall fanger (kanskje flere tusen), til dels etter tortur blant annet i Rainiai nær Telšiai. Omtrent 10 % av ofrene for det sovjetiske styret var jødiske. De fleste kommunister og medhjelpere for NKVD var etnisk litauere.
Etter den sovjetiske okkupasjonen forlot mange litauere landet til fordel for Tyskland eller tysk-okkupert område. Disse politiske flyktningene utnyttet til dels muligheten ved å følge etnisk tyske baltere som ble omplassert fra sovjetisk- til tyskokkupert område. Tjenestemenn i det litauiske sikkerhetspoliti hadde særlig grunn til flykte før NKVD tok over kontrollen.
Rekombinasjon (genetisk algoritme)
Rekombinasjon er i genetiske algoritmer brukt for å generere nye individer/tilstander fra en generasjon til den neste. Det er analogt til reproduksjon og biologisk rekombinasjon, som genetiske algoritmer er basert på.
Henry Slaughter
Henry Thaxton Slaughter (født 9. januar 1927 i Roxboro i Nord-Carolina i USA, død 13. november 2020 i Nashville i Tennessee) var en amerikansk Southern Gospel-pianist og organist, sanger og låtskriver. Han vant fem Dove Awards.
Rekombinasjon (genetisk algoritme)
Ett punkts rekombinasjon
Ett punkt i begge foreldrenes tekststrenger er valg og all data bak dette punktet blir kombinert på ny og danner på denne måte avkom.
Henry Slaughter
Fra 1940-årene spilte han med grupper som Stamps-Ozark Quartet, The Weatherford Quartet (1958–61), The Imperials (1964–66) og fra 1970-årene som Henry and Hazel Slaughter, mange ganger med Bill Gaither, Gaither Praise Gatherings og i Gaither Homecoming-serien.
Bok
Hans selvbiografi, In Search of the Pearl of Great Price ISBN 1453894241, som var ført i pennen av Darryl Hicks, ble publisert i 1980.
Convair CV-300-ulykken i 1977
Årsak
Det er mulig at den skadde magneten lurte pilotene til å fly med en rik drivstoffblanding, som forårsaket at Convairen gikk tom for drivstoff. Det ble foreslått på VH-1 Behind The Music at pilotene, i panikk da motoren sviktet, ved et uhell dumpet det gjenværende drivstoffet, i stedet for å overføre det til venstre motor. Pyle opprettholder i sitt intervju med Howard Stern at bensinmåleren i det eldre flyet sviktet og at flygerne ikke hadde klart å sjekke tankene manuelt før de tok av. I sin bok Lynyrd Skynyrd: Remembering Free Birds of Southern Rock, gjentar Gene Odom en ubekreftet beskyldning om at co-pilot William Gray var svekket fordi han hadde tilbrakt en del av forrige natt med å sniffe kokain, toksikologirapportene fra begge pilotenes obduksjoner viste at ingen av dem hadde verken alkohol eller narkotika i blodet.
Sigurd Nilssen
Sigurd Nilssen (født 1946) er en norsk tidligere hundekjører som representerte Norsk Trekkhundklubb.
Xiaodao Lun
Xiaodao Lun (, «Le av daoistene») av den frafalne daoistiske matematiker Zhen Luan i året 570 under keiser Wus regjeringstid (reg. 560–78) i det nordlige Zhou-dynasti (556–581) er en polemikk om hvor latterlig den daoististiske religion er. Den foregir å gjengi debatter mellom tilhengerne av buddhismen og daoismen på 500-tallet. Buddhistene kommer seirende fra det; her avdekkes absurditeter og selvmotsigelser innen daoistisk lære, kinesisk mytologi, ritualer og religiøse skikker.
Sigurd Nilssen
Han vant 24 NM-gull i perioden 1965–1991. Han vant kongepokalen 10 ganger mellom 1970 og 1989.
Xiaodao Lun
Verket inngår i den kinesiske buddhistiske kanon i Guang hongming ji 廣弘明集 (T. 2103).
Solberg bandy
Solberg Bandy er en bandyklubb fra Solbergelva i Drammen kommune. Solberg Bandy er en del av Solberg Sportsklubb, og debuterte i bandyens førstedivisjon i 1974.
Lagets farger er hvit og svart. Solberg Bandy spiller sine hjemmekamper på Solbergbanen, som er en kombinert kunstgress- og kunstisbane.
Livrente
En livrente er et forsikringsprodukt med bestemte regler for utbetaling. Det tilbys to typer livrente i Norge: livrente med rentegaranti og livrente med investeringsvalg.
Solberg bandy
Solberg Sportsklubb ble stiftet 26 november 1929. Fra 1964 startet vanning av Solbergbanen slik at det ble is på vinteren. i 1973 ble laget norgesmestere i bandy for første gang, og debuterte året etter i første divisjon. Sesongen 1981/1982 ble Solberg seriemestere for første gang.
Livrente
Livrente med rentegaranti
Her er avkastningen garantert i hele spareperioden. I tillegg til garantert rente kommer en andel av forsikringsselskapets eventuelle overskudd.
Holocaust i Litauen
Molotov–Ribbentrop-pakten
LAFs politiske uttalelser ble stadig mer radikale og antisemittiske holdninger stadige sterkere. En pamflett fra våren 1941 fremholdt at jødenes eiendom skulle beslaglegges og at jøder som motsatte seg dette ville bli skutt. Ifølge LAF kunne etniske litauere som hadde sluttet seg til kommunistene og Den røde armé rette opp sine feil og bli tilgitt om de skiftet side. Kommunister kunne tilgis om de hadde drept minst én jøde, het det blant annet propagandaen. LAF agiterte ikke eksplisitt for fysisk utslettelse av alle jøder i Litauen. Det er uklart hvor store praktiske forberedelser til fordrivelse eller massemord LAF gjorde før den tyske invasjonen, men menneskerettighetsforkjemperen Robert van Voren mener at litauerne psykologisk var vel forberedt. En del litauere i eksil i Tyskland gjennomgikk der opplæring med tanke på infiltrering umiddelbart før den tyske invasjonen, og deltok deretter i massemord på jøder og kommunister. Jødene ble beskyldt for å støtte kommunistene og dermed den sovjetiske okkupasjonen. Robert van Voren fremholder at dette forræderstempelet var en vesentlig faktor for oppslutning om anti-jødiske tiltak under tysk okkupasjon.
Solberg bandy
I 2020 valgte Marius Austad å legge opp som bandyspiller etter 21 sesonger på elitenivå.
Livrente
Livrente med investeringsvalg
Pengene plasseres i ulike fond og spareprofiler, og avkastningen er ukjent. Man velger selv risikoprofilen gjennom valg av fond og spareprofiler.
Solberg bandy
2021 Sesongen i bandy ble avlyst grunnet Covid-19. Solberg ledet Eliteserien i bandy for menn 2020/21 etter 14 av 18 kamper spilt.
Meritter
Solbergs mest kjente spillere er gjennom tidende er Finn Austad, som var med på å vinne 7 NM-gull, Erik Brekka med 9 NM-gull og Arne Wam med 7 NM-gull.
Holocaust i Litauen
Molotov–Ribbentrop-pakten
Det tyske regimet anså ikke etniske litauere som tilstrekkelig «ariske» og hadde planer om å deportere et stort antall østover etter invasjonen. Frigjort land skulle gi plass til ariske kolonister, blant annet såkalte volgatyskere. I april 1941 ble en etat for germanisering av Baltikum etablert med Alfred Rosenberg som leder (Reichsminister).
Tysk invasjon og okkupasjon
Litauen ble invadert 22. juni som del av invasjonen av Sovjetunionen. De tyske styrkene møtte lite motstand, beveget seg raskt og kontrollerte landet etter en uke. Kaunas og Vilnius ble inntatt 24. juni, Riga ble besatt 29. juni. Sovjetiske styrker massakrerte litauere før de trakk seg tilbake. Blant annet politiske fanger i Rainiai-fengselet nær Telšiai. Tyske styrker ble tatt i mot som frigjørere og mange litauere håpet tyskerne ville gjenopprette Litauens uavhengighet. I juni erklærte anti-sovjetiske aktivister (Lietuvių aktyvistų frontas) en provisorisk regjering (laikinoji Vyriausybė) med den nasjonalistiske politikeren Juozas Ambrazevičius i spissen. Litauen ble lagt under det sivile styret i Reichskommissariat Ostland fra juli 1941 og Adrian von Renteln ble innsatt som Generalkommissar for Litauen.
Generalkommissaren avsatte den provisoriske regjeringen 13. august 1941 og medlemmene av den provisoriske regjeringen avslo å delta i det nazikontrollerte «rådet» ledet av general Petras Kubiliūnas. Den tyske administrasjonen av Litauen var delt i fem distrikter med en kommissær i hvert: Hans Hingst (Vilnius by), Horst Wulff (Vilnius omland), Hans Gewecke (Šiauliai), Hans Kramer (Kaunas by) og Karl Lentzen (Kaunas omland). Den tyske administrasjonen besto av 600 tjenestemenn der beslutningene ble tatt, men de ble iverksatt av 20,000 litauiske tjenestemenn på lavere nivå. Okkupasjonsmakten hadde ikke nok personell til å bemanne administrasjon og var avhengige av lokale tjenestemenn. Hvert litauisk departement ble ledet av en Generalrat som var litauer. Disse lederne av departementene var stort sett fra det litauiske nasjonalistpartiet, en sterkt høyreorientert og ytterliggående antisemittisk gruppe. I mars 1942 ble en stripe land i Hviterussland administrativt lagt under generalkommissaren for Litauen, dette området hadde en jødisk befolkning på omkring 6000.
Nasjonalistene i LAF ga ut detaljerte instrukser om hvordan man skulle opptre overfor de tyske styrkene.
Tysk propaganda la vekt på at jødene i Sovjetunionen var en bolsjevikisk elite, bærere av bolsjevismen, og at målet med krigen var å eliminere og ødelegge den kommunistiske staten. De andre folkeslagene i Sovjetunionen ble fremstilt som undertrykte av Stalin og jødene.
Begynnelsen på holocaust
Før juni 1941 var jødene i tyskkontrollerte områder utsatt for brutal forfølgelse, og i det okkuperte Polen også for enkeltstående massakrer. I juni 1941 så den tyske ledelsen fortsatt for seg at «jødespørsmålet» skulle løses ved tvangsflytting, og selv om en slik tvangsflytting ville være brutal, ville det ikke innebære massemord på alle jøder. Heydrichs instukser til Einsatzgruppene før invasjonen innebar utslettelse av vagt definerte grupper av befolkningen i erobrede områder. Heydrich kunne trolig gå ut fra at lederne for SD og ordenspolitiet (Orpo, den ordinære politistyrken) ville gjøre sine egne tolkninger av hva som var nødvendig, snarere enn å følge ordlyden i direktivene. Før angrepet på Polen var instruksen at Einsatzgruppene skulle bekjempe alle stats- og tyskfiendtlige elementer i fiendeland bak fronten («Bekämpfung aller reichs- und deutschfeindlichen Elemente in Feindesland rückwärts der fechtenden Truppe»). Ifølge Ian Kershaw dikterte ikke Hitler alle aspekter av tysk politikk, i stedet arbeidet statsapparatet med å tolke og oppfylle Hitlers ønsker. Hitlers uttalelser om å «bli kvitt jødene» ble tolket på ulike måter.
De første ukene etter invasjonen av Sovjetunionen var det systematiske drap på voksne jødiske menn. I slutten av juli 1941 ble dette utvidet til å omfatte alle jøder ved at også kvinner og barn ble drept systematisk, noe som signaliserte at et fullstendig folkemord var i gang. Omfanget og opptrappingen har historikerne rekonstruert fra dokumenter gjerningsmennene etterlot seg. Det er stadig uklart hvem som ga den opprinnelige ordren om også å drepe kvinner og barn, eksakt når ordren ble gitt og hvordan ordren kom frem til drapskommandoene.
Samtidig med begynnelsen på massedrapene i Litauen var det massakrer i Iași (tysk: Jassy) i Romania på sivile jøder de første dagene etter at operasjon Barbarossa var i gang. Massakrene i Iaşi hadde mer preg av lite koordinerte og mer tilfeldige aksjoner der jøder ofte ble drept på stedet når soldater fant dem. Massakrene i Litauen var i hovedsak mer metodiske og i skjul for offentligheten ved at jødene ble dumpet i massegraver i skogsområder. Dette ble den vanlige fremgangsmåten i Baltikum og erobrede områder av Sovjetunionen. Jødene i Litauen ble som regel drept nær hjemstedet. Reichsführer-SS Heinrich Himmler var selv til stede ved en massehenrettelse ved skyting utført av Einsatzgruppen sommeren 1941.
De første massakrene
Få dager etter at tyske styrker invaderte Litauen (som hadde vært okkupert av Sovjetunionen siden året før), begynte massakrene på landets over 210,000 jøder. De første systematiske massakrene ble gjennomført etter initiativ av en lokal politisjef i Øst-Preussen uten konkret ordre fra Berlin. Stapo-kontoret (Staatspolizeistelle) i Tilsit hadde mottatt generelle direktiver fra Heinrich Müller, sjefen for Gestapo innenfor RSHA, og disse direktivene var grunnlaget for ordrene utstedt av standartenführer Hans-Joachim Böhme. Stapo-kontoret i Tilsit var involvert i forberedelsene til operasjon Barbarossa, blant annet hadde kontoret fullmakt til å utvide sitt virkeområde over grensen inntil 25 kilometer inn i Litauen. Kontoret fikk tillatelse til å etablere en Einsatzkommando Tilsit, og denne krysset grensen like bak Wehrmacht. Massakrene ble kamuflert som «opprydningsaksjoner» (Säuberungsaktionen) eller «straffetiltak» (Strafaktionen).
Gargždai
Den første Judenaktion skjedde i Gargždai (litt øst for Klaipėda) da tyske styrker og politi henrettet 201 mennesker to dager etter invasjonen. Tysk infanteriregiment 176 inntok i Gargždai (tysk: Garsden) tidlig på dagen 22. juni 1941 etter 15 timers blodig kamp. Da regiment 176 rykket videre østover overlot de vaktholdet i byen til grensepolitiet fra byen Klaipėda (tysk: Memel), Memelland hadde blitt annektert av Tyskland to år tidligere. Grensepolitiet forsterket med lokale litauere skilte ut 600–700 jøder fra sivilbefolkningen. Grensepolitiet var usikre på hva de skulle gjøre videre og telegraferte til Staatspolizeistelle i Tilsit og Reichssicherheitshauptamt (RSHA) i Berlin. Mens hovedkvarteret i Berlin var usikre på neste skritt, ga standartenführer Hans-Joachim Böhme ved Staatspolizeistelle i Tilsit ordre om å velge ut 200 menn blant jødene. De 200 ble (sammen med en kvinne som nektet å forlate mannen sin) ført til fots til en åker der de ble bevoktet av mannskap fra tolletaten. Statspolitiet i Tilsit hadde ikke nok mannskap til å gjennomføre henrettelsene og politisjefen i Memel, Bernhard Fischer-Schweder, sendte etter forespørsel en tropp på 25 mann. Troppen øvde på henrettelse i Memel-politiets leir 23. juni og kjørte neste dag til Gargždai.
Først på vei fra Memel til Gargždai fikk mannskapet overraskende vite at oppdraget var å henrette jøder, og enkelte reagerte med sjokk. Politimennene deltok i avrettingen vel vitende at de drepte uskyldige sivile. I mellomtiden hadde jødene gravd sin egen grav ved å utvide en eksisterende «pansergrav». Ettermiddagen 24. juni ble jødene henrettet etter at det ble lest opp en «dom» som omfattet «forbrytelser mot Wehrmacht». Mange av jødene i Gargždai hadde flyktet fra Memel etter den tyske annektering og var i flere tilfeller gamle bekjente av politimennene som utførte henrettelsene. Gjerningsmennene hevdet etter krigen at ordren om å drepe hadde kommet fra Hitler selv (Führerbefehl) eller fra brigadeführer Walter Stahlecker (kommandant for Einsatzgruppe A ), men ordren hadde kommet fra Böhme.
Videre massakrer
Dagen etter massakren i Gargždai var det lignende «aksjoner» i Kretinga (tysk: Krottingen) og Palanga (tysk: Polangen), henholdsvis 214 og 111 drepte de fleste var jødiske menn. RSHA hadde gitt tillatelse til organisering av en Einsatzkommando (en mobil drapsenhet) i Tilsit og denne krysset grensen rett etter Wehrmacht (Kretinga ble inntatt etter få timers kamp). Einsatzkommando Tilsit besto av personell fra SS, Sicherheitspolizei, Sicherheitsdienst og grensepolitiet samt frivillige fra Wehrmacht. De første jødene som ble henrettet ble anklaget for å være snikskyttere, banditter, forrædere eller partisaner. Tyskerne fikk bistand fra litauere hvorav noen hadde flyktet til Tyskland etter den sovjetiske maktovertakelsen i 1940. I Gargždai, Kretinga og Palanga ble likene dumpet i eksisterende hull eller groper i terrenget etter at de som skulle henrettes hadde utvidet graven. En rekke på ti menn ble stilt på kanten av gropen og den neste gruppen på ti menn måtte da sørge for at alle likene fra forrige runde havnet i massegraven.
Pogromer ble dagene etter invasjonen utført av lokale anti-sovjetiske partisaner. Ifølge Stahlecker satte Algirdas Klimaitis i gang massakrer i Kaunas fra 23. juni. Nettene 23.–26. juni ble 1500 jøder drept av militsen og flere synagoger brent, senere ble 2300 jøder massakrert ifølge Stahleckers notater. I Šiauliai ble 1000 jøder drept i slutten av juni, lignende mindre massakrer ble utført mange steder i landet. Unntaket var Vilnius der det ikke var noen pogromer de første dagene. Stahlecker kom 25. juni i Kaunas i kontakt med Algirdas Klimaitis, leder for en anti-sovjetisk og anti-semittisk milits. På oppmuntring fra Stahlecker og hans menn gjennomførte Klimatis den første massakren på 1500 jøder.
Böhme og hans mannskap møtte Heydrich og Himmler i Augustów 30. juni. Böhme fortalte Heydrich og Himmler om «tiltakene» (tysk: Massnahmen) iverksatt av politiet i Tilsit hvorpå Heydrich og Himmler bifalt disse fullstendig (tysk: billigten diese in vollem Umfang). Böhme og hans Einsatzkommando fortsatte sitt drapstokt i Litauen og hadde innen 18. juli henrettet 3302 personer.
Sommeren-høsten 1941
Perioden til desember 1941 var den blodigste i Litauen. I denne perioden planla og organiserte Einsaztgruppen et massemord på landets jødiske befolkning. Drapene ble fra slutten av juli eller tidlig august utvidet fra voksne jødiske menn til også å omfatte kvinner, barn og eldre, noe som signaliserte at et fullstendig folkemord var i gang. Et stort antall litauisk politi og frivillige deltok som bødler. Innen utgangen av året var 80 prosent av jødene i landet drept. Fra den tyske invasjonen i juni til desember 1941 ble 160,000–164,000 litauiske jøder drept. Einsatzkommando 3 under ledelse av Karl Jäger sto for 114,000 av disse drapene. I tillegg ble 5000 tyske jøder drept i Kaunas i oktober. I løpet av denne perioden drepte Einsatzkommando 3 også jøder i Daugavpils (Latvia) og i Minsk. Einsatzkommando 2 forsterket med litauisk politi og tysk politibataljon nummer 65 drepte opp til 28,000 jødet i Šiauliai og nord i landet. Einsatzkommando opererte i Vilnius-området og senere i Hviterussland. I slutten av desember var det 43,000 gjenlevende som ble holdt i gettoene.
De første dagene av okkupasjonen ble i utgangspunktet bare mannlige jøder drept. For eksempel var det 136 kvinner av blant de 3,800 drepte i Kaunas de første dagene. I første halvdel av juli inneholdt listen over de som skulle henrettes i Vilnius få kvinner. I løpet av juli fant man ut at kvinner og barn ville bli en byrde også for lokalbefolkningen («unyttig spisere» var et argument) og tyskerne bestemte seg for å kvitte seg også med disse. Til omtrent midten av august hadde Einsatzgruppen sørget for å drepe 15,000 unge og middelaldrende menn og 1000 kvinner. Jødiske menn ble grepet på gaten eller i sine boliger, fraktet ut av byen, skutt og dumpet i en massegrav. Ved Vilnius var Ponary (også kalt Paneriai) det vanlige stedet, fort 6, 7 og særlig 9 i Kaunas, Kužiai-skogen ved Šiauliai, Pajuoste-skogen ved Panevėžys, og flere hundre andre steder i Litauen. Ifølge Arad ble ordren om å drepe alle jødene overbragt muntlig fra Himmler til SS-enhetene i løpet av andre del av juli 1941. Fra midten av august ble alle kategorier jøder drept uten hensyn for eksempel til nytte som arbeidskraft. Denne politikken ble iverksatt i Rokiškis, Raseiniai, Kaunas, Ukmergė, Panevėžys og deretter i hele Litauen. Fra midten av september ble arbeidsdyktige unge og middelaldrende kvinner og menn midlertid spart, og de ble stuet sammen i gettoer i Vilnius, Kaunas og Šiauliai.
Bortsett fra fysisk kapasitet var det ingen restriksjoner på Einsatzgruppens virksomhet. Einsatzkommandoene var relativt små enheter og for å utføre drap i stor skala var de avhengige av tyske enheter (som bataljoner av Ordnungspolizei) eller lokalt frivillig politi. I løpet av fire uker i august-september ble 60,000 jødiske litauere drept. Innen utangen av september var 76,000 jøder drept i Litauen, de fleste drapene i regi av Einsatzkommando 3 ledet av Jäger. Jäger utarbeidet en detaljert rapport med tid, sted og antall drepte, Jäger-rapporten er den mest detaljerte beskrivelsen av en Einsatzkommandos aktiviteter som er bevart.
Fra 23. juni til 5. august var Litauens midlertidige regjering, under ledelse av Ambrazevičius, i virksomhet og begynte blant annet å reetablere hæren og politiet. Etter at Einsatzgruppen kom til landet i juli erklærte okkupasjonsmakten at de ikke ville akseptere en separat litauisk hær som da ble omgjort til politibataljoner. Den midlertidige regjeringen hadde i sine seks uker ved makten delvis kontroll over politistyrker og milits som deltok i massedrapene - regjeringen kritiserte ikke massedrapene. Den midlertidige regjeringen satte opp en konsentrasjonsleir i fort nummer 7. Jøder ble erklært som fremmede i landet, og antijødiske utspill fra fremstående litauere ble formidlet i radio og presse.
Einsatzkommandoene 3 ledet av Karl Jäger (i Kaunas og det sentrale Litauen), 9 ledet av Alfred Filberg (i Vilnius med omegn) og 2 i ledet av Eduard Strauch (Siauliai og nordre Litauen) var virksomme i juli 1941. Fra tidlig oktober tok Einsatzkommando 3 over kontrollen med hele Generalkommissiariat Litauen.
Fra gettoen i Kaunas ble 28.–29. oktober 1941 en tredjedel av de 30,000 beboerne hentet ut og henrettet i det niende fort. Rekken av mennesker på vei fra gettoen til fortet, var så lang at vandringen varte fra soloppgang til midt på dagen. En litauisk politibataljon ledet av Jonas Stelmokas, henrettet i løpet av 12 timer de over 9000 jødene – hvorav halvparten var barn. I oktober 1941 ble det laget 14 store massegraver i fortet, klare til å ta i mot lik.
På slutten av høsten krevde Wehrmacht med støtte fra den sivile administratoren Heinrich Lohse at de gjenværende jødene skulle spares. SS motsatte seg opphold i utryddelsesarbeidet, men ga etter for kravet i slutten av november. Konflikten om dette hadde pågått fra september og Wehrmachts ledelse ønsket å utnytte ressursene i erobret område for krigsinnsatsen lenger øst – utsiktene til en rask seier var langt dårligere senhøstes enn sommeren 1941. Alfred Rosenberg sendte 18. desember brev til partene der han poengterte at det ikke skulle tas økonomiske hensyn i jødespørsmålet og at SS hadde siste ordet.
Karl Jägers rapport
Standartenführer Karl Jäger i Einsatzkommando 3 rapporterte 1. desember 1941:
Jäger leverte en supplerende rapport 9. februar 1942 der han stolt meldte at de hadde drept 136,421 jøder (samt et mindre antall kommunister og psykiatriske pasienter) hvorav 55,556 kvinner og 34,464 barn.
«Den rolige perioden»
Fra januar 1942 til mars 1943 var en relativt rolig periode der okkupasjonsmakten forsøkte å utnytte de få overlevende jødenes arbeidskraft mest mulig og jøder fra gettoene ble brukt i stadig flere bedrifter, til skogsarbeid og i landbruket. Jødene ble holdt i gettoer i Vilnius, Kaunas, Šiauliai og Švenčionys, der okkupasjonsmakten til dels styrte gettoene gjennom Judenrat og eget jødisk gettopoliti. Jødisk arbeidskraft var mye billigere enn ikke-jødisk, og blant jødene var det oppfatning at den beste måten å overleve på var gjøre seg til verdifull arbeidskraft for tyskerne. Massedrap og summariske henrettelser foregikk også i denne «relativt rolige» perioden: Personer beskyldt for å bryte reglene (for eksempel å ikke bruke det gule jødemerket) eller eldre og invalide ble ofte henrettet enkeltvis eller grupper. Drapene ble utført av litauisk politi etter ordre fra den tyske okkupasjonsmakten.