cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ahmed Hegazy
Ahmed El-Sayed Hegazy (født 25. januar 1991) er en egyptisk fotballspiller som spiller for den saudiarabiske klubben Ittihad FC.
Landslaget
Under Sommer-OL 2012 i London deltok han for landet sitt der laget hans ble utslått i kvartfinalen.
3. september 2011 fikk han sin første landskamp for mot.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Euharmophola
Euharmophola er en slekt av små, rødlige eller brunlige køllebiller.
Levevis
De voksne billene finnes gjerne i råtnende plantemateriale, som kompost, løvstrø, under bark eller lignende. De fleste lever sannsynligvis av midd og andre små leddyr.
Utbredelse
Arten er beskrevet fra Jamaica.
Dualisme
Dualisme (latin dualis = «todelt, av to slag») betegner teorier eller verdenssyn som går ut fra to uforenlige grunnbegreper eller prinsipper; for eksempel kropp og sjel, det gode og det onde. Det motsatte verdenssynet, at alt er ett, kalles monisme.
Begrepet dualisme brukes i mange ulike sammenhenger, flere av dem i filosofien. De viktigste er omtalt nedenfor.
Sinnsfilosofisk dualisme
I sinnsfilosofien betegner dualisme en type svar på kropp–sinn-problemet. Felles for de dualistiske synspunktene er at kroppen og sjelen betraktes som to fundamentalt forskjellige substanser (eller prosesser) som eksisterer hver for seg. De dualistiske posisjonene kan videre inndeles i:
Den klassiske formuleringen av dualismen går tilbake til Descartes, som antok et skarpt skille mellom sjelen (res cogitans) og tingen (res extensa). Han mente at materien har en romlig utstrekning, mens sjelen består av en ikke-romlig, åndelig substans.
Ontologisk dualisme
En annen filosofisk dualisme er det ontologiske skillet mellom typer og ting (allmennbegrep og individ, jf. universaliestriden).
Religiøs dualisme
I teologien er dualisme en lære som tenker seg at verden er skapt og styres av to motstridende krefter. Det kan handle om en konflikt på liv og død, som i oldtidens persiske (iranske) religioner, eller konflikt mellom det gode og onde.
I Østens filosofi er taoismen et eksempel på en dualisme, som fortrinnsvis er av verdimessig (aksiologisk) og ikke værensmessig (ontologisk) art. I taoismen er verden oppdelt i likeverdige momenter, som henholdsvis kan kategoriseres som yin og yang. Oppdelingen er imidlertid ikke reell, men skyldes kun vår utilstrekkelige erkjennelsesevne: Yin og yang er i virkeligheten uadskillelige deler ev en helhet, som i seg selv ligger utenfor språkets grenser.
Innen kristendommen brukes dualisme om dem som mener at verden styres i et samvirke mellom en god gud og en ond satan.
Juridisk dualisme
Juridisk er dualisme det synspunktet at folkerettslige regler som staten er forpliktet til å følge, må tas opp i nasjonal lovgivning før det blir gjort til del av gjeldende rett.
Kvinnesak
Kvinnesak betyr kampen for kvinners politiske og juridiske rettigheter, og begrepet brukes på norsk tradisjonelt om den politiske retningen som kvinnesaksbevegelsen – også kalt den «borgerlige» eller «liberale» kvinnesaksbevegelsen – står for, med Norsk Kvinnesaksforening (NKF) som den sentrale organisasjonen i Norge. Kvinnesaksbevegelsen er en menneskerettsorientert bevegelse som kjemper for alle jenters og kvinners menneskerettigheter på liberaldemokratisk grunn, og som har et likestilt samfunn som overordnet mål. Selv om kvinnesaksbevegelsen springer ut av 1800-tallets liberale bevegelse har utgangspunktet alltid vært en immanent (innenfra) og konstruktiv kritikk av liberalismen og liberale stater, for å fremme kvinner som likeverdige deltagere i samfunnet. Kvinnesaksbevegelsen har siden 1800-tallet arbeidet for kvinners politiske og juridiske rettigheter gjennom konstruktive reformer, innenfor en liberaldemokratisk ramme og informert av en menneskerettstenkning og liberale idealer om frihet og likhet. Tradisjonelt har kvinnesaksbevegelsen hatt jenters og kvinners rett til utdanning, kvinners stemmerett og likestilling i arbeidslivet som sine kjernesaker, men bevegelsen har alltid engasjert seg bredt og også fornyet sin tenkning. Kvinnesaksbevegelsen har i det 21. århundre et klart interseksjonelt perspektiv i tråd med utviklingen i tenkningen om menneskerettighetene. Kvinnesaksbevegelsen forstår ikke kvinnesak som noen kamp mot menn. Tvert om har bevegelsen alltid ønsket alle som deler engasjementet for kvinnesak velkommen, og har alltid omfattet både kvinner og menn. Kvinnesaksbevegelsen er i stor grad organisert i paraplyorganisasjonen International Alliance of Women (IAW).
Kvinnesaksbevegelsen er kjennetegnet av en rettslig orientering og et fokus på den offentlige sfæren, og hadde siden 1800-tallet tradisjonelt i hovedsak en progressiv (sosial)liberal orientering, i Norge særlig knyttet til partiet Venstre, som da var landets dominerende politiske parti. Kvinnesaksbevegelsen har historisk ofte vært preget av en «ovenfra-og-ned-tilnærming, der eliten ses som de viktigste endringsagentene». Kvinnesaksbevegelsen har på 1900-tallet i økende grad vært tverrpolitisk, men med en liberaldemokratisk forankring. Solsikken er kvinnesaksbevegelsens eldste symbol og er kilden til fargen gul–gull som ble brukt av den liberale kvinnestemmerettsbevegelsen og som fortsatt brukes av kvinnesaksbevegelsens paraplyorganisasjon International Alliance of Women.
Historie
I Norge ble begrepet kvinnesak tradisjonelt brukt om den liberale eller borgerlige kvinnesaksbevegelsen, med Norsk Kvinnesaksforening (NKF) som den fremste representanten i Norge. NKF innførte betegnelsen i Norge. Kvinnesaksbevegelsen hadde en eksplisitt progressiv likestillingsagenda, og var nært knyttet til partiet Venstre, i en slik grad at NKF lenge ble sett på som et «underbruk» av Venstre. Kvinnesak betyr ifølge Det Norske Akademis ordbok «sak som har kvinnenes likestilling til mål», dvs. det politiske målet for den liberale eller borgerlige kvinnesaksbevegelsen, og som denne bevegelsen tradisjonelt i stor grad var alene om å ha.
Cathrine Holst har uttalt at
Begrepene «kvinnesakskvinne» og den kjønnsnøytrale formen «kvinnesaksforkjemper» betegnet i norsk kontekst normalt medlemmer av NKF; Bodil Chr. Erichsen skriver at «fram til rundt 1960 refererer kvinnesakskvinne hovedsakelig til medlemmer i Norsk Kvinnesaksforening (NKF) og brukes utelukkende om borgerlige kvinner. Fra tiden etter viser uttrykket kvinnesakskvinne eksplisitt til medlemskap i NKF». Begrepet ble også brukt om medlemmer av tilsvarende organisasjoner i utlandet. Begreper som kvinnesak og kvinnesakskvinne ble dermed ikke normalt brukt på norsk om (medlemmer av) arbeiderkvinnebevegelsen eller mer upolitiske og humanitære kvinneorganisasjoner. Begrepene ble heller ikke brukt om senere radikale kvinneorganisasjoner, som brukte andre begreper for å omtale seg selv og som i 1970-årenes diskusjon oppfattet kvinnesak som et begrep med klart borgerlige og liberaldemokratiske konnotasjoner. På den radikale venstresiden ble kvinnesaksbevegelsen oppfattet som en del av det bestående borgerlige samfunnet. En studiebok utgitt av AKPs kvinneutvalg uttalte at «kvinnesaksbevegelsen har hele tida gått hånd i hånd med den borgerlig-liberale bevegelsen forøvrig, og den har gjennomgått akkurat den samme utviklinga fra progressiv kamp til reaksjon […] I Norge organiserte de progressive feministene seg i 1884 i Norsk Kvinnesaksforening. Foreningen vokste fram i nær kontakt med, og som en del av, hele den borgerlig-nasjonale og borgerlig-liberale venstrebevegelsen.»
Hovedfokuset for NKF og den liberale kvinnesaksbevegelsen har alltid vært kvinners politiske og juridiske rettigheter, og den såkalte offentlige verden. Lucy E. Bailey skriver at liberal feminisme er kjennetegnet av «sitt fokus på individets rettigheter og reform gjennom staten» og at retningen har «spilt en avgjørende rolle i kampen for kvinners rettigheter i mange ulike kontekster og er fortsatt en velkjent og utbredt retning innen feministisk tenkning. Liberal feminisme oppstod som politisk tradisjon i Opplysningstiden (...) Liberal feministisk teori vektlegger kvinners rett til autonomi og foreslår tiltak mot ulikestilling gjennom å fjerne rettslige og sosiale hindre og fremme en samfunnsordning som støtter opp om kvinners likestilling». NKF-leder Karin M. Bruzelius har uttalt at NKF med «kvinnesak» «faktisk egentlig mener likestilling», som alltid har vært NKFs hovedmål. NKF-leder Eva Kolstad skrev i 1959 at «moderne kvinnesak blir derfor en kamp mot de fastgrodde, tradisjonsbundne oppfatningene av hva som er mannlig og hva som er kvinnelig. Det blir en kamp for det frigjorte menneske». I en artikkel i Kvinnesaksnytt fra 1959 skrev Kolstad at
Kvinnesak og feminisme
Begrepet feminisme er relativt nytt og ble f.eks. i Aschehougs Konversasjonsleksikon fra 1956 omtalt som et «mindre heldig» begrep for «kvinneemansipasjonen». Den norske kvinnesaksbevegelsen representert ved NKF holdt gjennom 1970-årene fast på et begrepsmessig skille mellom kvinnesak og feminisme, og NKF mente så sent som i 1980 at feminismebegrepet kunne «skape unødige motsetningsforhold til menn», mens kvinnesak ble forstått av NKF som et mer nøytralt navn på kampen for likestilling. I løpet av 1980-årene ble feminismebegrepet imidlertid etablert på norsk og andre språk som en relativt nøytral betegnelse på kampen for kvinners rettigheter i allmennspråket. Det som på norsk tradisjonelt ble kalt kvinnesak er i moderne språkbruk internasjonalt ofte kalt liberal feminisme, forstått som en bred hovedstrømning innen feminismen som arbeider for likestilling gjennom politiske, rettslige og sosiale reformer innenfor rammen av det liberale demokratiet; denne begrepsbruken har røtter først og fremst i engelsk.
Symboler
Solsikken og fargen gul/gull er de eldste symbolene for kvinnesaksbevegelsen. De ble utbredte symboler for den «borgerlige» eller liberale kvinnesaksbevegelsen fra 1860-årene, først i USA og fra 1890-årene også i Norge. Etter initiativ fra Gina Krog tok Norsk Kvinnesaksforening i 1894 solsikken som symbol, inspirert av de amerikanske liberale kvinnesaksforkjemperne Elizabeth Cady Stanton og Susan B. Anthony og organisasjonen de startet, da kalt National American Woman Suffrage Association (siden videreført som League of Women Voters). Også NKFs paraplyorganisasjon International Woman Suffrage Alliance (siden International Alliance of Women; IAW) tok i 1904 gull som hovedfarge etter modell av den liberale kvinnesaksbevegelsen i USA, og gull/hvitt ble de fremste symbolene for den internasjonale (liberale) kvinnestemmerettsbevegelsen.
Noter
<references group='lower-alpha'/>
Werner Naumann
Werner Naumann (født 16. juni 1909 i Guhrau i Schlesien i Tyskland, død 25. oktober 1982 i Lüdenscheid i Nordrhein-Westfalen) var en tysk nazist og SS-general som var statssekretær i Joseph Goebbels' propagandaministerium under det nasjonalsosialistiske styret. I Adolf Hitlers politiske testamente ble Naumann utnevnt til ny propagandaminister etter Goebbels ble rikskansler. Han tjenestegjorde i Waffen-SS og fikk etterhvert graden Brigadeführer.
Før og under Det tredje rikes tid
Naumann studerte politisk økonomi og gikk inn i NSDAP allerede i 1928. I 1933 ble han utnevnt til leder for en SS-brigade. I 1938 ble han personlig rådgiver for Joseph Goebbels og i 1942 en av Goebbels' nestledere. Han var også i kretsen rundt Heinrich Himmler i det såkalte Freundeskreis Reichsführer SS og tjenestegjorde ved flere anledninger i Leibstandarte-SS Adolf Hitler under andre verdenskrig.
Mot Hitlers vilje og testament sluttet han seg ikke til Karl Dönitz i Flensburg etter å ha flyktet fra Førerbunkeren 1. mai 1945. I stedet gikk han i dekning i Sør-Tyskland.
Etterkrigstiden
Han gikk i murerlære etter krigen. I 1950 begynte han i det tysk-belgiske firmaet Import-Export-Firma Cominbel i Düsseldorf, som ble ledet av Herbert Lucht, den tidligere Wehrmacht-propagandakontoret i Paris. Han bodee i Villa Luchts, hvis telefon ble avlyttet i ærendet Naumann. Lucht hørte ett av knutepunktene i den nasjonalsosialistiske nettverk i partiet FDP.
Det dannet seg en gruppe rundt Naumann, kalt Düsseldorfer Kreis, som blant andre også inkluderte Werner Best som under krigen hadde vært riksfullmektig i Danmark, og en av Reinhard Heydrichs stedfortredere i RSHA.
Naumann ble arrestert av British Army i 1953 og anklaget for å være leder av en nynazistisk gruppe som prøvde å infiltrere vesttyske politiske partier, men ble løslatt etter syv måneder i varetekt. Han ble senere direktør i metallurgifirmaet Busch-Jaeger Metallwerk GmbH i Lüdenscheid, eid av Goebbels' stesønn Harald Quandt.
Særlig gjennom Paul Hausser hadde han kontakt med veteranorganisasjonen HIAG, som arbeidet for rehabilitering og Waffen-SS-veteranenes status. Videre var han sentral i Deutsche Reichspartei i Niedersachsen før han flyttet til Lüdenscheid.
Secret Obsession
Secret Obsession er en amerikansk thrillerfilm fra 2019. Regissør var Peter Sullivan, som også var med på å skrive manus sammen med Kraig Wenman. Hovedrollene spilles av blant andre Brenda Song, Mike Vogel og Dennis Haysbert. Filmen ble publisert den 18. juli 2019 gjennom streaming-tjenesten Netflix.¨
Sammendrag
En regnfull natt løper en kvinne (spilt av Brenda Song) nedover en gate vekk fra en ukjent forfølger. Kvinnen blir truffet av et kjøretøy, og hun blir liggende skadd og bevisstløs. Hun våkner senere ved sykehuset med hukommelsestap, og husker ingenting fra hendelsen - eller fra det tidligere livet hennes. En mann som sitter ved siden av sengen hennes (spilt av Mike Vogel) presenterer seg som Russell Williams, ektemannen hennes. Mannen sier at hun heter Jennifer. For å hjelpe henne med å få tilbake hukommelsen viser han fotografier fra livet hennes, og forteller henne at foreldrene hennes døde i en brann for to år siden.
Jennifer blir urolig av Russells merkelige oppførsel, og innser at han har låst henne inne i huset deres. Hun ser også at de fleste fotografier i deres hjem er manipulert. Franks etterforskning fører ham til Jennifers foreldre, hvor han oppdager deres råtnende lik. Han får vite, fra Jennifers tidligere arbeidsgiver, at "Russell" egentlig heter Ryan Gaerity - en temperamentsfull arbeider som ble sparket for over to måneder siden.
Jennifer oppdager fotografier av hennes egentlige ektemann Russell (spilt av Daniel Booko) men før hun klarer å unnslippe, slår Ryan henne bevisstløs og binder henne fast til en seng. Frank ankommer hjemmet deres og forsøker å redde Jennifer, men Ryan slår ham ut og låser ham inne. Jennifer klarer å flykte ut i en skog, men Ryan jakter etter henne.
David Fincher
David Fincher (født 28. august 1962) er en amerikansk musikkvideo-, reklame- og filmregissør kjent for sine mørke filmer om den menneskelige natur.
Oppvekst og tidlig karriere
Fincher ble født i Denver i Colorado, men vokste opp i Marin County i California og Ashland i Oregon. Som 8-åring begynte han å lage små filmer med farens 8mm-kamera, inspirert etter å ha sett Butch Cassidy and the Sundance Kid på TV. Film var et naturlig steg videre for unge Fincher, som hadde tegning, skulptering og ta opp ting på bånd som sine største hobbyer.
Hans første filmjobb som voksen var å sjaue kameraer og annet utstyr for Korty Films, før han fikk jobb i Industrial Light & Magic i 1980. Der fikk han sin første rulletekstkreditt for Jediridderen vender tilbake i 1983, som assisterende kameramann for miniatyrteamet. I 1984 sluttet han, og regisserte konsertdokumentaren The Beat of the Live Drum med Rick Springfield året etter. Han begynte så å regissere reklamefilmer. Den første var for American Cancer Society, og viste et foster som røkte en sigarett, et hint om hva publikum hadde i vente. Andre oppdrag fulgte for Revlon, Converse, Nike, Pepsi og Levi's. Men Fincher oppdaget at han kunne eksperimentere mye mer i det voksende musikkvideomarkedet.
Propaganda Films
Sammen med Steve Golin, Sigurjón Sighvatson og Dominic Sena dannet Fincher Propaganda Films i 1986, et talentbyrå og produksjonsselskap som utover 80-tallet skulle bli den største aktøren innen reklamefilm og musikkvideoer. Regissører som David Kellogg, Michael Bay, Antoine Fuqua, Neil LaBute, Spike Jonze, Mark Romanek, Michel Gondry, Zack Snyder, Gore Verbinski og Alex Proyas begynte her før de senere gikk videre til spillefilmer. Selskapet ble lagt ned i 2001 etter at flere nøkkelpersoner sluttet. Samme år startet bl.a. FIncher, Golin og Kellogg Anonymous Content, som også er et talentbyrå og produksjonsselskap.
Musikkvideoer
Fincher ble kjent for å regissere musikkvideoer med store budsjetter for artister som Madonna, Jody Watley, George Michael, Aerosmith, Paula Abdul, The Rolling Stones, Nine Inch Nails, The Wallflowers og A Perfect Circle.
Alien³
Finchers debutfilm ble den påkostede tredje filmen i Alien-serien fra 1992, Alien³. Filmen hadde et budsjett på $50 millioner, som var det høyeste budsjettet en debutantregissør noen sinne hadde fått. Dessverre ble filmingen aldri noen god opplevelse for Fincher, med uatllige omskrivinger av manus og store innblandinger fra 20th Century Fox. Filmen ble riktignok Oscarnominert for beste spesialeffekter, men fikk jevnt over slakt fra både kritikere og publikum. Deprimert og desillusjonert gikk Fincher tilbake til reklamen og musikken, og fryktet at løpet som filmregissør var kjørt.
Se7en
Fincher fikk en sjanse tre år senere, med Andrew Kevin Walkers manus om en seriemorder som er inspirert av de syv dødssyndene kalt Se7en. Denne skitne og bitre historien passet Fincher ypperlig, og filmen ble en stor suksess til tross for det mørke innholdet og den høye aldersgrensen den fikk over alt. Fincher gikk med denne filmen fra å være utskjelt til å bli stemplet som en av Hollywoods største talenter.
Spillet
Etter Se7en kom Fincher med Spillet i 1997, en marerittaktig film om en mann som ikke vet om ting er virkelige eller en del av et rollespill han er med i. Filmen er like klaustrofobisk og desperat som forgjengeren, men filmen ble møtt med en mer blandet mottagelse og ble en inntektsmessig nedtur etter Se7en til tross for at den spilte inn over $100 millioner. Filmen har imidlertid fått et større publikum på video og DVD.
Fight Club
Finchers neste film, Fight Club, ble en av de mest omtalte filmene i 1999, året den kom. Basert på Chuck Palahniuk sin kontroversielle roman, om to menn som starter sin egen klubb der man sloss mot andre menn, ble den møtt med både hyllest og slakt. Filmen hadde på forhånd opparbeidet seg høye forventninger, med Fincher bak og Edward Norton, Helena Bonham Carter og Brad Pitt foran kamera. Takket være den blandede mottakelsen, klarte aldri filmen å spille inn budsjettet sitt. Ikke før filmen kom på DVD, og mange kritikere som hadde vært negative til filmen til å begynne med så på filmen med nytt lys. Filmen er nå på plussiden økonomisk, og filmen blir av mange regnet som en av de viktigste filmene på 90-tallet.
Panic Room
I 2002 kom thrilleren Panic Room, med Jodie Foster i hovedrollen. Filmen foregår inne i en leilighet, der en mor og hennes datter har tatt tilflukt i et sikkert rom mens tre innbruddstyver forsøker å komme inn i det. Filmen var suksessfull på kino, selv om kritikkene igjen var blandede, og Fincher fikk eksperimentert med flere visuelle teknikker.
Zodiac
Zodiac hadde premiere våren 2007, og er en film som handler om jakten på Zodiac-morderen og om mennene som jaktet på han. I hovedrollene finner vi Jake Gyllenhaal, Robert Downey jr., Gary Oldman, Anthony Edwards og Mark Ruffalo.
Benjamin Button
I Benjamin Button jobbet Fincher sammen med Brad Pitt. Filmen er basert på en novelle av F Scott Fitzgerald, The Curious Case of Benjamin Button, og handler om en mann som begynner å eldes baklengs, det vil si at han blir yngre og yngre.
The Social Network
The Social Network er en amerikansk dramafilm fra 2010 som omhandler Facebook og skaperen Mark Zuckerberg. Filmen vant Golden Globe for beste dramafilm for filmåret 2010. Filmen mottok også tre andre Golden Globe-priser: David Fincher vant for beste regi.
Imperatriz
Imperatriz er en kommune i delstaten Maranhão i nordøstregionen av Brasil.
Oljefilter
Et oljefilter er et filter beregnet til å fjerne urenheter fra oljesmurte systemer. Normalt er et oljefilter bygd opp av filterpapir i en kassett.
Typer oljefiltre
Oljefiltre/-utskillere finnes i mange varianter og finheter:
Linda Rombouts
Linda Rombouts (født 22. juli 1953 i Antwerpen, Antwerpen), er en belgisk tidligere skøyteløper som representerte Belgia under Vinter-OL 1976 i hurtigløp på skøyter.
Internasjonale mesterskap
Olympiske leker (Vinter) deltatt i ett OL (ved 4 konkurranser)
Allround-VM på skøyter (deltatt en gang)
Junior-VM på skøyter deltatt i ett VM (ved en konkurranse)
András Balczó
András Balczó (født 16. august 1938), ungarsk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1960 i Roma, 1968 i Mexico by og 1972 i München.
Balczó ble olympisk mester i moderne femkamp under Sommer-OL 1960 i Roma. Han var med på det ungarske laget som vant lagkonkurransen foran Sovjetunionen og USA. De andre på laget var Imre Nagy og Ferenc Németh. Balczo ble nummer fire i den individuelle konkurransen.
Åtte år senere, under Sommer-OL 1968 i Mexico by, vant han en ny olympisk gullmedalje i lagkonkurransen i moderne femkamp sammen med Isván Moná og Ferenc Török. I den individuelle konkurransen kom han på andreplass bak svenske Björn Ferm.
Han ble olympisk mester individuelt i moderne femkamp under sommer-OL 1972 i München og lagkonkurransen ble det sølvmedalje.
Pinup
En pinup er opprinnelig et bilde av en vakker og ofte lettkledd eller endog naken ung kvinne  med et erotisk tilsnitt. Modellen kalles gjerne pinup, pinuppike, pinupjente eller pinupmodell, og kan for eksempel være fotomodell, skuespiller eller sexsymbol. Begrepet glamourmodell med tilsvarende betydning ble lansert i Skandinavia etter at en ny type livsstilsblader for unge menn begynte å trykke mer moderne pinupbilder på 1990-tallet.
I nyere tid benyttes også begrepet pinup tidvis om menn og bildene av dem, og dessuten i utvidet og overført betydning.
Cheesecake
Cheesecake (ostekake) er et eldre amerikansk slangord for pinuppiker og -bilder. Det er registrert første gang på trykk i 1934 og er dermed eldre enn ordet pinup. Udokumentert historie forteller at det ble brukt i muntlig slang om lag 20 år tidligere i uttrykket (sagt om en vakker kvinne) «better than cheesecake» (bedre enn ostekake). Begrepet er ukjent eller lite benyttet på norsk.
Beefcake
I nyere tid kan også menn betraktes som pinups, og man benytter uttrykket beefcake (kjøttkake) om slike som en humoristisk parallell til cheesecake. Det er registrert første gang i 1949. Begrepet er ukjent eller lite benyttet på norsk.
Pinup
Begrepet pinup har vært i bruk på engelsk siden 1941, men fenomenet er mye eldre og er i hvert fall kjent siden 1890-tallet. Ordet kom til Europa med amerikanske soldater på begynnelsen av 1940-tallet. Betegnelsen kommer av at bildene ofte ble hengt på veggen med nåler eller tegnestifter («pins»), slik man kan se i enkelte mannsdominerte miljøer.
I nyere tid benyttes også begrepet pinup tidvis om menn.
Begrepet benyttes dessuten i utvidet og overført betydning, for eksempel «Han har siden blitt det nye regimets ledende skikkelse - dets politiske pinup.».
Glamourmodell
På 1990-tallet begynte en ny type livsstilsblader for unge menn å trykke mer moderne pinupbilder. Disse pinuppikene ble etterhvert kalt glamourmodeller i Sverige og Norge. Begrepet er registrert benyttet i norske massemedier fra og med 2004. I den grad glamourmodellene skiller seg fra pinupmodellene er det et spørsmål om samtidens estetikk: Betegnelsen glamourmodell ble lansert samtidig som kosmetisk kirurgi begynte å bli et vanlig fenomen.
Pinuppiker
Etter første verdenskrig ble trenden populær i USA. Pinupbilder fikk et oppsving på 1940-tallet i forbindelse med andre verdenskrig. Både Den amerikanske hærens uketidsskrift Yank, the Army Weekly og det tyske motstykket Signal trykket pinupbilder for å styrke soldatenes moral. Slike bilder ble mye kopiert som dekorasjon på blant annet amerikanske bombefly. De fikk et enda større gjennomslag utover 1950-tallet da herremagasinet Playboy ble utgitt i Nord-Amerika. Trenden med malte eller tegnede pinuper eksisterte side om side med de fotograferte portrettene helt fram til fargefoto ble vanlig.
Betty Grable ble den fremste pinuppiken under andre verdenskrig som følge av hennes legendariske badedraktbilde. Det ble i 2003 inkludert i boken 100 Photographs that Changed the World utgitt av Life. Bettie Page var en av 1950-tallets mest populære pinuppiker og fetisjmodeller. Hennes stil med ravnsvart hår, pannelugg, korsetter, strømper og stiletthæler ble både da og senere mye kopiert, i nyere tid av Dita Von Teese. Mange skuespillere, som Marilyn Monroe og Rita Hayworth, lot seg avbilde som pinuppiker.
Det amerikanske sportstidsskriftet Sports Illustrated lanserte i 1964 Sports Illustrated Swimsuit Issue. Det inneholder bilder av kvinnelige motemodeller iført badetøy på eksotiske steder og utgis årlig på senvinteren i en, for amerikansk sport, rolig periode. Fra 1997 inneholder denne utgaven kun slike bilder. Utgivelsen har utviklet seg til en mediebegivenhet med egne fjernsynsprogrammer, videoer, kalendere og utgaver i mange land. Supermodellen Vendela Kirsebom fikk sitt endelige gjennombrudd da hun prydet forsiden i 1993.
Pirelli i Storbritannia lanserte i 1964 pirellikalenderen som en vanlig bransjekalender. Den utviklet seg til å bli verdens kanskje eneste prestisjepikekalender med glamour- og nakenbilder med kunstneriske kvaliteter. Deltagelse i kalenderen regnes som prestisjefylt både for modeller og fotografer. En rekke supermodeller og kjendiser har deltatt opp gjennom årene. Den ble ikke utgitt i årene 1975–1983.
I Storbritannia har avisen The Sun daglig publisert bilder av lettkledde kvinner siden 1969, kjent som side 3-piken.
Glamourmodeller
Lignende blader ble etterhvert også populære i Skandinavia: Magazine Café, Slitz, Moore Magazine og den svenske utgaven av FHM i Sverige, Mann og den norske utgaven av FHM i Norge. Etter at disse bladene begynte å trykke mer moderne pinupbilder, ble begrepet «glamourmodell» lansert. I Norge og Sverige er det hovedsakelig i disse bladene og som blikkfang på messer og andre arrangementer glamourmodeller finner sitt virke, men de benyttes også til kalendere og plakater.
Utover på 2000-tallet fikk glamourmodeller en god del oppmerksomhet i Norge, og yrket ble gradvis akseptert av allmennheten. Glamourmodeller ble intervjuet i aviser og talkshow, og ble benyttet som blikkfang på messer og andre arrangementer. Vinteren/våren 2009 viste TVNorge fjernsynsdokumentarserien Glamourjentene. Markedet ble dårligere etter at finanskrisen rammet Norge høsten 2008.
Skolebekken (Stavanger)
Skolebekken i Stavanger var en bekk som rant fra Breiavatnet til Østervåg ved Jorenholmen. Bekken fikk i andre halvdel av 1800-tallet betydelig redusert vannføring, da Mosvatnet fikk et kunstig avløp til Hillevåg og ble tatt i bruk som drikkevannskilde til Stavanger. I dag er restene av Skolebekken lagt i rør i hovedsak under Klubbgata.
I middelalderkilder omtales den bare som bekken eller elva, så navnet Skolebekken er yngre. Navnet har vært diskutert, men har trolig sin forklaring i allmueskolen som lå i bakken opp mot Domkirkeplassen øst for Domkirken. På 1700-tallet delte en skattelistene opp i områder. Det ble da skilt mellom Bekken og Skolebekken, der Bekken omtales rett før Skolebekken. Trolig het bekken på 1700-tallet Skolebekken øverst og Bekken nederst.
På 1600- og 1700-tallet var det to dammer knyttet til Skolebekken i dagens bypark. Det var også en større dam omtrent ved utløpet av Nygata. Dammen kan ha vært brukt både for bleking av klær og som kverndam, mens dammene i Byparken var fiskedammer. Skolebekken har også vært brukt til vasking og skylling av klær.
Det var fra gammelt et ålefiske i bekken.
På 1800-tallet var det også en del industri og håndverksvirksomhet langs bekken, der avfall gikk rett i bekken.
Den øverste delen av Skolebekken var fram til 1849 var østgrensen for byen Stavanger.
Våren 1899 ble bekken lagt i rør.
Arendal Privatbank
Arendal Privatbank var en kredittbank opprettet i Arendal i 1875 av Axel Nicolai Herlofson, Thomas Heftye og Anders D. Geelmuyden, med førstnevnte som banksjef. Aksjekapitalen var 1 million kroner fordelt på 250 aksjer a 4000 kr.
Banken var første leietaker i Havnegaten 2 i Arendal. Banken gikk i realiteten konkurs allerede to år etter oppstarten, men banken ble drevet videre i ni år grunnet korrupsjon og dårlige rutiner eller mangel på rutiner. Gjelden til Herlofsen, broren og Strømsbu sag var tilslutt på 12 millioner kroner, tilsvarende hele formuen til Kristiansands befolkning, eller seks milliarder etter verdien i 2012. Det viste seg at Herlofson kontrollerte seg selv og aldri utarbeidet vedtekter for driften i banken. Avsløringen av personlig gjeld til banken på 900 000 kr samt direkte bedragerier førte til konkurs i banken i 1886, og dette ført igjen til Arendalskrakket, noe som fikk store konsekvenser for Arendal som by og for mange av innbyggerne. Det var en kjedereaksjon av konkurser innen næringslivet i byen, og de to andre bankene i byen gikk også med i dragsuget. Hendelsen regnes som slutten på Arendals storhetstid og byens posisjon som Norges fremste sjøfartsby. Arbeidsledigheten gikk raskt opp til 50%. Herlofson ble tiltalt og dømt til seks års straffearbeid.
Etter konkursen av banken flyttet Samholdsbevegelsen inn i lokalene i Havnegaten, og drev butikk der i en kort periode. Bygget ble også på slutten av 1980-tallet brukt som bank, da Sørlandsbanken hadde filial der.
Martin Lundgaard Hansen
Martin Lundgaard Hansen (født 11. oktober 1972) er en dansk badmintonspiller. Han har ingen større internasjonale resultater, og representerte Danmark under Sommer-OL 2008 i Beijing, Kina, der han ble slått ut i første runde.
Hypothecla
Hypothecla er en slekt av glansvinger som tilhører underfamilien stjertvinger (Theclinae).
Utseende
Middelsstore stjertvinger (vingespenn ca. 30 millimeter) med avrundede vinger, bakvingen med en kort stjert. Oversiden er blekfiolett med brune kanter. Undersiden er lysgrå med mørkere grå tverrbånd.
Utbredelse
Slekten er utbredt på Filippinene og Sulawesi.
Trond Mohn Games 2019
100 meter
Vind: -1,6 m/s.
Itaipava do Grajaú
Itaipava do Grajaú er en kommune i delstaten Maranhão i nordøstregionen av Brasil.
Veltepetter
I Norge foregikk de første sykkelritt på en bane som i dag er Billingstadsletta; også på Majorstuen (Frognerbanen) og Bygdøy (Kongskogen) var det sykkelbane.
Vanligvis demonstrerer Norsk Folkemuseum på Bygdøy veltepetter hver søndag, sommeren igjennom.
Synnøve Solbakken (1934)
Filmen ble spilt inn i Irefilms studioer i Stockholm og utendørsscenene ble filmet i Vågå.
Synnöve Solbakken hadde premiere 22. oktober 1934 på kinoen Skandia i Stockholm.
Ford Model C Ten
Ford Model C Ten var en bil fra Ford, bygget i Storbritannia fra 1934 til 1937. Ten står for ti britiske «skattehestekrefter». Bilen ble også sammensatt i Spania (Barcelona) mellom 1934 og 1936. Den tyske versjonen, bygget i samme periode fikk navnet Ford Eifel.
Synnøve Solbakken (1934)
Romanen har blitt filmatisert ytterligere to ganger i Sverige: I 1919 og i 1957.
Ford Model C Ten
Bilen hadde en forstørret utgave av en sideventilert motor fra Ford Model Y som hadde fått øket kapasitet til 1 172 cc ved å øke stempeldiameter fra 56,6 mm til 63,5 mm, men beholdt slaglengden på 92,5 mm. En standard motor ville yte  ved 4 000  omdreininger. Denne motoren ble favoritt for mange motorentusiaster i etterkrigstiden og ble starten for mange bilprodusenter som ville bygge sportsbiler inklusive Lotus, og forble i produksjon frem til 1962. Fjæringen var etter Ford, med tverrgående fjærer både foran og bak, et system lite forandret siden T-Fordens dager. Den hadde en tre-trinns gearboks.
Synnøve Solbakken (1934)
Handling
Torbjörn og Synnöve er to barn som bor i samme dal. Hennes mor liker ikke at de leker med hverandre, fordi hans farfar drikker.
Ford Model C Ten
En fire-seters åpen sportsbil er nå svært ettertraktet. Den kom samtidig i 1935 og en de-luxe versjon, CX med forniklede lister var tilgjengelig fra sent 1935 til tidlig 1937.
Synnøve Solbakken (1934)
Handling
De har begge nå blitt voksne. Torbjörn ertes for sin alkoholiserte farfar. Det leder til slagsmål, noe som Synnöve vill at han skal slutte med. Under et slagsmål blir Torbjörn knivhugget i ryggen og lammet. Han ber Synnöve om å søke en annen mann og ikke binde seg ved en krøpling. En dag får han se sin fars vogn velte og i uroen over hvordan det har gått for ham ruser han opp for første gang siden lammelsen. Et mirakel har skjedd og han kan endelig få sin elskede.
Ford Model C Ten
Bilen kunne oppnå 70 mph (110 km/h) og gikk på en gallon.
Synnøve Solbakken (1934)
Norsk versjon
Samtidig med den svenske versjonen ble det gjort en norsk versjon, hvor Karin Ekelund ble erstattet av Randi Brænne.
Ford Model C Ten
Model C i Australia
Model C ble introdusert i Australia i 1935, ble tilbudt i flere varianter, som roadster, kupé, varebil og sedan.
Kapellen
Kapellen er en kommune i den belgiske provinsen Antwerpen.
Alkibiades
Alkibiades Kleiniou Skambonides (gresk: Ἀλκιβιάδης Κλεινίου Σκαμβωνίδης, «Alkibiades, sønn av Kleinias, fra demen Skambonidai», født ca. 450, død 404 f.Kr.) var en prominent athensk statsmann, taler og strategos. På morssiden tilhørte han den aristokratiske familien alkmaeonidaiene. Han ble det siste berømte medlemmet av denne familien, siden de mistet sin posisjon etter Peloponneskrigen. Alkibiades spilte en betydelig rolle i den andre halvdelen av konflikten som strategisk rådgiver, militær kommandant og politiker.
Alkibiades skiftet side flere ganger under Peloponneskrigen. Han talte for en aggressiv utenrikspolitikk i sin fødeby Athen tidlig i 410-årene f.Kr., og han ble en viktig del av den sicilianske ekspedisjon, men flyktet til Sparta etter at hans politiske fiender anklaget ham for blasfemi. I Sparta tjente han som strategisk rådgiver og foreslo eller hadde overoppsyn med flere betydelige felttog mot Athen. Men Alkibiades fikk snart mektige fiender i Sparta også og ble tvunget til å hoppe av til Persia. Der var han rådgiver for satrapen Tissafernes før hans politiske allierte i Athen fikk kalt ham tilbake. Han tjente så som strategos (general) i flere år, men hans fiender lyktes til slutt i å sende ham i eksil på nytt.
Den sicilianske ekspedisjon var Alkibiades' verk, og moderne forskere har hevdet at hadde ekspedisjonen vært under hans kommando, i stedet for Nikias', hadde ekspedisjonen muligens ikke blitt den katastrofen den ble. I årene der han tjente Sparta, spilte Alkibiades en avgjørende rolle i Athens tilbakegang. Erobringen av Dekeleia og opprørene til flere viktige bystater underlagt Athen skjedde enten på hans forslag eller under hans overoppsyn. Men da han ble gjeninnsatt i sin fødeby, spilte han en avgjørende rolle i rekken av athenske seire som til slutt førte Sparta til å be om fred. Han foretrakk ukonvensjonelle taktikker og vant jevnlig byer over på sin side gjennom forræderi eller forhandlinger fremfor beleiringer. Alkibiades' militære og politiske talenter viste seg jevnlig å være verdifulle for den staten som han for tiden ga sin lojalitet til, men hans evne til å skaffe seg mektige fiender sikret at han aldri forble på et sted for lenge. På slutten av krigen som han hjalp til med å fornye tidlig i 410-årene, var hans dager av politisk betydning over.
Tidlige år
Ammen hans het Amykla og kom fra Sparta. Thrakeren Zopyros var ansatt som «pedagog», som i antikken betød at han fulgte gutten til og fra sportsøvelser og undervisningstimer, overvar dem og bar guttens instrumenter. Nederlaget i Koroneia førte til at Athen mistet kontrollen over naboregionen Boiotia. Etter Kleinias' død ble Perikles verge for 4 år gamle Alkibiades og hans lillebror Kleinias 3. frem til 434 f.Kr. Ifølge Platon sendte Perikles Kleinias til sin bror Arifron, kanskje for å holde ham unna Alkibiades' dårlige påvirkning. Men innen et halvt år sendte Arifron gutten tilbake til Perikles, som imidlertid heller ikke ville ta ansvar for Kleinias, men igjen overlot ham til hans storebror Alkibiades. På det tidspunkt var Perikles travelt opptatt med gjenoppbygningen av Akropolis, som ble ødelagt under den persiske invasjonen i 480 f.Kr., og har neppe hatt noe overskudd til å få skikk på sin kusines to farløse sønner.
Duffel
Duffel er en kommune i den belgiske provinsen Antwerpen. Stedet har gitt navnet til stoffet dyffel og klesplagget duffelcoat.
Alkibiades
Tidlige år
Alkibiades deltok i slaget ved Poteidaia i 432 f.Kr., hvor Sokrates skal ha reddet hans liv. Han tilbakebetalte Sokrates i slaget ved Delion i 424 f.Kr. Alikibiades hadde et intimt, men (ifølge idealiserte antikke beretninger) ikkeseksuelt forhold med Sokrates som han beundret og respekterte, og Sokrates var tiltrukket av hans skjønnhet, men nektet å gi etter for hans ungdommelige tiltrekning. Alkibiades «fryktet og hedret Sokrates alene, og avskydde resten av sine elskere» ifølge Plutark.
Han var gift med Hipparete, datter til Hipponikos, en rik athener. Hipparete elsket sin mann ifølge Plutark, men hun forsøkte å skille seg fra ham siden han hadde kurtisaner. Hun levde med ham til hun døde og kan ha født to barn, en datter og en sønn som også het Alkibiades.
Hans fremvekst
Alkibiades ble først viktig da han begynte å tale for aggressiv athensk handling etter signeringen av Nikiasfreden. Den avtalen var en skjør våpenhvile mellom Sparta og Athen som ble signert halvveis i Peloponneskrigen, og kom etter syv år med kamper hvor ingen av sidene hadde fått en avgjørende fordel. Historikerne Arnold W. Gomme og Raphael Sealey mener, og Thukydid beretter, at Alkibiades var fornærmet over at spartanerne hadde fremforhandlet denne avtalen gjennom Nikias og Lakhes og overså ham på grunn av hans ungdommelighet.
Krangler om tolkninger av avtalen fikk spartanerne til å sende ambassadører til Athen med fullmakter til å ordne alle ubesvarte spørsmål. Athenerne mottok disse utsendingene godt til å begynne med, men Alkibiades møtte dem i hemmelighet før de fikk snakke til ekklesia (den athenske forsamlingen), og fortalte dem at forsamlingen var hevnlysten og hadde store ambisjoner. Han oppfordret dem til å ikke la deres diplomatiske autoritet representere Sparta, men i stedet la ham hjelpe dem gjennom hans innflytelse i athensk politikk. Representantene gikk med på dette siden de var imponert over Alikibiades' fremsynthet, og fremmedgjorde seg fra Nikias som oppriktig ønsket å nå en avtale med spartanerne. Dagen etter spurte Alkibiades dem i forsamlingen om hvilken makt Sparta hadde gitt dem til å forhandle. De svarte slik det var avtalt, at de ikke hadde kommet med full og uavhengig makt. Dette var i direkte motsetning til hva de hadde sagt dagen før, og Alkibiades brukte denne muligheten til å avfeie deres karakter, mistenkeliggjøre deres mål og ødelegge deres troverdighet. Dette spillet styrket Alkibiades' stilling, mens det ydmyket Nikias, og Alkibiades ble i etterkant utnevnt til general. Han dro fordel av sin økende makt til å skape en allianse mellom Argos, Mantinei, Elis og andre stater i Peloponnes. Dette truet Spartas dominans i regionen. Ifølge Gomme «var det en storslagen plan, for en athensk general i ledelsen av en hovedsakelig peloponnesisk hær, å marsjere gjennom Peloponnes og ydmyke Sparta mens hennes rykte var på et lavmål.» Men denne alliansen ble til slutt beseiret i slaget ved Mantinei.
En gang i løpet av 416–415 f.Kr. fant det sted en kompleks maktkamp mellom Hyperbolos, på den ene siden, og Nikias og Alkibiades på den andre. Hyperbolos forsøkte å få en av disse sendt i eksil, men Nikias og Alkibiades kombinerte sin innflytelse og fikk folket til å sende Hyperbolos i eksil i stedet. Denne hendelsen avslørte at Nikias og Alkibiades hver ledet en personlig tilhengerskare viss stemmer ble avgjort av lederne.
Alkibiades var ikke en av generalene som var involvert i erobringen av Melos i 416–415 f.Kr., men Plutark beskriver ham som tilhenger av dekretet som beseglet skjebnen for Melos, der mennene ble drept og kvinner og barn gjort til slaver. Taleren Andokides hevdet at Alkibiades hadde et barn med en av disse kvinnene som ble slaver.
Sicilianske ekspedisjon
Delegater fra den sicilianske byen Segesta ankom i 415 Athen for å be athenerne om støtte i sin krig mot Selinos. Under debatten om henvendelsen var Nikias helt i mot athensk intervensjon, og forklarte at felttoget ville bli svært dyrt. Han angrep karakteren og motivene til Alkibiades, som var tilhenger av ekspedisjonen. På den andre siden hevdet Alkibiades at et felttog på den nye fronten ville føre til rikdommer til byen og ekspansjon av imperiet, på samme måte som perserkrigene hadde. I sin tale hevdet Alkibiades at athenerne ville klare å rekruttere allierte i regionen og innsette sitt styre over Siracusa, den mektigste byen på Sicilia.
Til tross for Alkibiades entusiastiske forsvar for planen, var det Nikias og ikke ham som snudde et moderat foretak til et massivt felttog, og gjorde det slik at erobringen av Sicilia virket mulig og sikkert. Det var på Nikias' forslag at størrelsen på flåten ble økt fra 60 skip til «140 galleier, 5100 væpnede menn og rundt 1300 bueskyttere, slyngekastere og lett bevæpnede menn.» Filosofen Leo Strauss understreker at den sicilianske ekspedisjonen oversteg alt som ble satt i gang av Perikles. Nikias' intensjon var nesten helt sikkert å sjokkere forsamlingen med sitt høye anslag om hvilke styrker som krevdes, men i stedet for å dempe sine medborgere, gjorde hans analyser dem enda mer ivrige. Mot hans eget ønske ble Nikias utnevnt til general sammen med Alkibiades og Lamakos. Alle tre fikk fullmakt til å gjøre det som var i Athens beste interesser mens de var på Sicilia.
Hermaene, steinmarkører som representerte guden Hermes, ble ødelagt i hele Athen. Dette var en religiøs skandale og ble sett på som et svært dårlig tegn for ekspedisjonen. Plutark forklarer at Androkles, en politisk leder, brukte falske vitner som anklaget Alkibiades og hans venner for å ha ødelagt statuene og for å verdsliggjøre eleusinske mysterier. Senere hyret hans motstandere, fremst blant disse var Androkles og Kimons sønn Thessalos, talere til å argumentere for at Alkibiades skulle seile som planlagt og stilles for retten når han kom tilbake fra felttoget. Alkibiades var mistenksom overfor deres hensikter og ba om å få bli stilt for retten umiddelbart, hvor straffen kunne bli dødsdom, for å renvaske sitt navn.
Alkibiades fravær gjorde hans fiender modige, slik han hadde fryktet, og de begynte å anklage ham for andre blasfemiske handlinger og kommentarer. De hevdet i tillegg at disse handlingene var forbundet i et komplott mot demokratiet. Athenerne var alltid i frykt og var mistenksomme for alt, ifølge Thukydid. Da flåten ankom Catania, ventet triremen Sakaminia for å føre Alkibiades, og de andre som var anklaget for å ha ødelagt hermaene eller verdsliggjøre de eleusinske mysteriene, tilbake til Athen for å bli stilt for retten. Alkibiades fortalte heraldene at han ville følge dem tilbake til Athen i sitt skip, men i Thurioi flyktet han med sitt mannskap.
I Athen ble han stilt for retten in absentia og dømt til døden. Hans eiendom ble konfiskert og en belønning på en talent ble lovet til enhver som lyktes i å drepe en av de som hadde flyktet. På samme tid beveget den athensk styrken på Sicilia seg mot Messina etter noen tidlige seire, hvor generalene forventet at deres hemmelige allierte innad i byen skulle overgi den til dem. Men Alkibiades hadde forutsett at han ville bli lyst fredløs og gav informasjon til vennene til siracuserne i Messina, som på grunn av dette lyktes i å forhindre at athenerne slapp inn. Lamakos døde i slaget en stund senere, og etter dette falt den sicilianske ekspedisjonen i hendene på Nikias, som moderne forskere har vurdert som en utilstrekkelig militær leder.
Sparta
Etter hans flukt fra Thurii, tok Alkibiades raskt kontakt med spartanerne med «løfte om å gi dem hjelp og tjeneste større enn den skaden han tidligere hadde gjort dem som fiende» dersom de ville gi ham asyl. Spartanerne innvilget dette ønsket og tok imot ham. Alkibiades talte i debatten i Sparta om de skulle sende en styrke for å unnsette Siracusa. Han skapte frykt blant de spartanske eforene, ved å informere dem om at athenerne håpet å erobre Sicilia, Italia og til og med Karthago.
Historikeren Donald Kagan ved Yale tror at Alkibiades bevisst overdrev planene til athenerne for å overbevise spartanerne om fordelen de hadde med å ha hans hjelp. Kagan vurderer det slik at Alkibiades ikke ennå hadde fått sitt «legendariske» rykte, og spartanerne så på ham som «en beseiret og jaget mann» hvis politikk «produserte strategiske nederlag» og «ikke førte til avgjørende resultater.» Dersom dette stemmer understreker det et av Alkibiades største talenter, hans svært overbevisende taler. Etter at han fikk trusselen til å virke overhengende, rådet Alkibiades spartanerne til å sende styrker og viktigst av alt, en spartansk kommandant for å disiplinere og hjelpe siracuserne.
Alkibiades tjente som militær rådgiver for Sparta, og hjalp spartanerne med å sikre flere avgjørende suksesser. Han rådet dem til å bygge et permanent fort ved Dekeleia, som var 16 km fra Athen og innenfor synsvidden av byen. Ved å gjøre dette, avskar spartanerne athenerne fullstendig fra sine hjem, avlinger og sølvgruver i Sunion. Dette var en del av Alkibiades plan om å fornye krigen med Athen i Attika. Trekket var ødeleggende for Athen, og tvang borgerne til å leve innenfor de lange murene til byen året rundt. Dette gjorde dem helt avhengig av sin sjøhandel for å få mat. Medlemmer av det athenske sjøforbundet så at Athen var opptatt på en annen front og begynte å vurdere opprør. Etter Athens katastrofale nederlag på Sicilia, seilte Alkibiades til Jonia med en spartansk flåte og lyktes i å overtale flere avgjørende byer til opprør.
Til tross for disse verdifulle bidragene til den spartanske sak, kom Alkibiades på kant med den spartanske styresmakt rundt dette tidspunktet, da det ble oppdaget at han hadde en affære med konen til den spartanske kong Agis II. Leotykides, sønnen som Agis' kone Timaia kort tid etter dette fødte, var antatt å være en av Alkibiades' mange sønner. Alkibiades' innflytelse ble ytterligere redusert etter at Endios, eforen som var mest vennlig mot ham, pensjonerte seg. Det er antatt at Astiokos, en spartansk admiral, fikk ordrer om å drepe ham, men Alkibiades ble advart om denne ordren og hoppet av til den persiske satrapen Tissafernes som hadde støttet de peloponnesiske styrkene økonomisk i 412.