cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mark Wilkinson
Da Fish forlot Marillion i 1988, fortsatte Mark Wilkinson samarbeidet med ham, og Wilkinson har laget omslagene til de fleste av Fish' soloalbum. Da Marillion i 1997 ga ut samlealbumet The Best of Both Worlds, laget Mark Wilkinson den delen av plateomslaget som omfattet Fish-perioden. I 2000 laget Wilkinson og Fish sammen boka Masque, der de forteller om hvordan plateomslagene til Marillion og Fish ble til.
Mark Wilkinson har også laget plateomslag for blant andre Iron Maiden og Judas Priest, og illustrasjoner for Bon Jovi, Jimmy Page, The Who, Kylie Minogue og Robbie Williams.
Stor fliksidedøgnflue
Stor fliksidedøgnflue (Siphlonurus aestivalis) er en døgnflue som tilhører familiegruppen fliksidedøgnfluer eller svømmedøgnfluer. Gruppens ulike norske navn har oppstått på grunn av ulike norske dialekter og fra litteraturen.
Voksne (imago)
Kroppen er 10-15 millimeter lang, oftest brunlige eller gråbrune på farge. Lengst bak på bakkroppen er det to haletråder (cerci). Vingene er trekantet og holdes rett opp og ut fra kroppen i hvile. De er klare, uten flekker, med markerte, mørke årer. Fra den bakerste lengdeåren i forvingen går det flere, korte, bølgete tverr-årer til bakkanten. Bakvingene er godt utviklet og ganske store, de mangler en utvidelse ved basen. Beina er slanke, frambeina er lange og tynne. Bakfoten (tarsen) er lengre enn leggen (tibia). Hannen har store litt utstående fasettøyne.
Nymfer/larver
Nymfene er mellom 10-15 millimeter lang, vanligvis gulbrun på farge. De mangler mørkere eller tydelige tverrbånd eller flekker langs ytterkanten av bakkroppsleddene. De små piggene på oversiden av det åttende bakkroppsleddet er like lange, både midt på og i bakkanten. Lengst bak på bakkroppen er det tre haletråder (cerci), som er kortere enn bakkroppen. Langs bakkroppssidene har de seks par bladformede trakégjeller med tydelige, mørke trakéer. På de to første bakroppsleddene (nærmest brystet) er gjellene doble, de andre leddene har enkle gjeller. Hodet er ganske bredt og har runde fasettøyne. Maxillarpalpens (de lengste og øverste «munnføttene») andre ledd har en dobbel rad med like lange hår på innsiden.
Levevis
De voksne kan ikke ta til seg føde eller fuktighet som voksne individer. Hanner lever sjeldent mer enn ett døgn.
Daniel Lanois
Daniel Lanois (født 19. september 1951) er en canadisk musiker og musikkprodusent. Han har produsert album for en rekke artister som Bob Dylan, U2, Peter Gabriel, Robbie Robertson og Emmylou Harris, i tillegg til å utgi egen musikk.
Han startet karrieren sin med å produsere album for lokale band hjemme i Hamilton i Canada, mest kjent synth-bandet Martha and the Muffins, der hans søster spilte bass. Han ble oppdaget av Brian Eno og jobbet med Eno på noen av hans prosjekter, før Eno inviterte han med som co-produsent av U2s The Unforgettable Fire i 1984.
U2s Bono anbefalte Lanois til Bob Dylan på slutten av 80-tallet, og Lanois produserte Dylans Oh Mercy i 1989, som blir regnet som et av Dylans beste nye album. De samarbeidet også om Time Out Of Mind i 1997, som Dylan ble belønnet med en Grammy for.
Lanois spiller både gitar, dobro, pedal-steelgitaren og piano, i tillegg til å skrive og synge sine egne sanger.
Produsent
I 1981 spilte Daniel Lanois på og produserte albumet This Is the Ice Age av Martha and the Muffins.
Lanois jobbet i samarbeid med Brian Eno på noen av Enos egne prosjekter, hvorav det ene var "Prophecy Theme" for David Lynchs filmatisering av Frank Herberts Dune. Eno inviterte ham til å produsere U2 s album The Unforgettable Fire. Sammen med Eno produserte han U2s The Joshua Tree, Grammy-prisen 1987 for årets albumvinner, og noen av bandets andre verk, inkludert "Achtung Baby" og "All That You Can't Leave Behind", som begge ble nominert. for samme pris, men de vant ikke. Lanois samarbeidet igjen med U2 og Brian Eno på bandets album fra 2009, No Line on the Horizon. Han var involvert i låtskriverprosessen, i tillegg til miksing og produksjon.
Bono anbefalte Lanois til Bob Dylan på slutten av 1980-tallet, i 1989 produserte Lanois Dylans Oh Mercy. Åtte år senere jobbet Dylan og Lanois sammen på Time Out of Mind, som vant nok en Grammy-pris for årets album i 1997. I hans selvbiografiske Chronicles, Vol. 1, beskriver Dylan inngående om det vanskelige, men givende arbeidsforholdet han utviklet med Lanois.
Wrecking Ball, hans 1995-samarbeid med Emmylou Harris, vant en 1996 Grammy-pris for beste samtidige folkealbum. I 1998 produserte og spilte han på Willie Nelsons album Teatro. Lanois jobbet med Neil Youngs plate Le Noise i 2010 da han ble innlagt på sykehus etter å ha fått flere skader i en motorsykkelulykke i Silver Lake-området i Los Angeles. Han har kommet seg etter det.
Lanois produksjon er gjenkjennelig og bemerkelsesverdig med "stor" lyd og spesiell atmosfæriske og etterklang. Rolling Stone kalte Lanois for "den viktigste plateprodusenten på åttitallet".
Plateartist
I tillegg til å være produsent, er Daniel Lanois også låtskriver og musiker.
Han har gitt ut flere soloalbum og filmmusikk. En rekke av Lanois sanger har også blitt spilt inn av andre artister, inkludert Dave Matthews, Jerry Garcia, Willie Nelson, Tea Party, Anna Beljin, Isabelle Boulay og Emmylou Harris. Albumene hans har hatt stor suksess, spesielt i Canada. Lanois spiller gitar, pedal-steelgitaren, dobro, piano og trommer.
Hans første album, Acadie, ble utgitt i 1989, albumet Belladonna som er et instrumentalbum ble utgitt i 2005, Belladonna ble nominert til en Grammy.
I 2014 ga Lanois ut et album med tittelen Flesh and Machine, basert på Brian Enos ambient album.
Utmerkelser
Lanois ble i 2017 utnevnt til medlem av Order of Canada.
Lanois vant en Juno-pris i 1990 som den mest lovende artisten.
Lanois har mottatt syv Grammy-priser for sitt arbeid med forskjellige artister, inkludert Bob Dylan, U2, Emmylou Harris og Neil Young.
I 2005 ble han innlemmet i Canadas Walk of Fame.
I juni 2013 oppnådde han en livstidspris av Governor General's Performing Arts Awards.
ARA «Independencia» (1958)
ARA «Independencia» var et hangarskip i Colossus-klassen som først tjenestegjorde i Den canadiske marinen fra 1946-48 som HMCS «Warrior», deretter i Royal Navy fra 1948 til 1958 som HMS «Warrior» og til slutt i Den argentinske marinen som ARA «Independencia» fra 1959 til 1969.
Historie
Hangarskipet ble bygget av Harland & Wolff i Belfast og skulle i utgangspunktet hete HMS «Brave». Skipet var tenkt brukt i Indiahavet under 2. verdenskrig, og ble derfor bygget for tropiske forhold.
Tjeneste i Royal Navy
Hangarskipet returnerte til Storbritannia og ble satt i tjeneste som HMS «Warrior» (R31) 23. mars 1948. I september 1949 ble skipet overført til reservestyrkene, men i juni 1950 ble hun satt i operativ tjeneste for å transportere tropper og fly under Koreakrigen. I 1952-53 ble skipet bygget om og deretter satt i tjeneste igjen i 1954. Allerede 14. desember 1954 ble hun enda en gang bygget om og oppgradert. Etter den siste ombyggingen deltok hun under testingen av Storbritannia sin første hydrogenbombe. I februar 1958 ble skipet tatt ut av tjeneste og lagt for salg.
Tjeneste i Den argentinske marinen
Jetfly ble aldri brukt ombord ARA «Independencia», flygruppen bestod av Vought F4U-5 Corsair jagerfly frem til desember 1965. Disse ble erstattet av Sud T-28P Fennec angrepsfly fra 1966. North American SNJ-5C Texan ble brukt som treningsfly og lette angrepsfly fra begynnelsen av karrieren til hangarskipet.
I 1962 fikk ARA «Independencia» Grumman S-2 Tracker anti-ubåtsfly. I tllegg ble helikoptre av typene Sikorsky S-55 og Sikorsky HSS-1 Seabat brukt ombord.
Argentina hadde i perioden ARA «Independencia» var i bruk gjentatte grensekonflikter med Chile, og hangarskipet mistet en Corsair i kamphandlinger 9. november 1965.
Da hangarskipet ARA «Veinticinco de Mayo» ble satt i tjeneste i 1969, ble ARA «Independencia» overført til reservefltåen i 1970. I 1971 ble skipet solgt for opphugging.
Cyril Norman Hinshelwood
Cyril Norman Hinshelwood (født 19. juni 1897 i London, død 9. oktober 1967 i London) var en britisk fysiker og kjemiker.
Under den første verdenskrig jobbet Hinshelwood som kjemiker i en sprengstoffabrikk. Han var lærer ved Trinity College fra 1921 til 1937, og han jobbet som professor i kjemi ved University of Oxford fra 1937.
Han tjenestegjorde også i flere Advisory Council angående vitenskapelige forhold til den britiske regjeringen. Han ble valgt inn som medlem av Royal Society i 1929, og der tjenestegjorde han som president mellom 1955 og 1960. Han ble utnevnt til Knight Bachelor og derved adlet i 1948. I 1960 ble han utnevnt til Order of Merit.
Hans tidlige studier av molekylære kinetikk førte til utgivelsen av en bok om termodynamikk for de som studerer kjemi og Kinetics of Chemical i 1926. Sammen med sin kjemikerkollega Harold Warris Thompson studerte han den eksplosive reaksjonen til hydrogen og oksygen, og de beskrev fenomenet kjedereaksjon.
I fellesskap med fysikeren Nikolaj Semjonov fra Sovjetunionen ble Hinshelwood tildelt Nobelprisen i kjemi i 1956 for deres forskning på mekanismen av kjemiske reaksjoner. Hinshelwood var president i Chemical Society og i Royal Society. Han var den første som ble tildelt Leverhulmemedaljen (1960) og fikk i tillegg en rekke priser og ærestitler.
Han kunne snakke 7 klassiske og moderne språk flytende og blant hans største hobbyer var å male, samle på kinesisk keramikk og litteratur fra andre land.
UltraSPARC T2
UltraSPARC T2 (kodenavn: «Niagara 2», produktkode: Sun SME1908A) er en 64-bit mikroprosessorer som utvikles av Sun Microsystems. UltraSPARC T2 ble lansert den 7. august 2007 og er basert på spesifikasjonene SPARC Versjon 9 og UltraSPARC Architecture 2005 specification. Mikroprosessoren benyttes i tjener-datamaskiner, og har et typisk energiforbruk på 95 Watt men kan gå så høyt som 123 Watt.
UltraSPARC T2 er en prosessor med flere kjerner og flere tråder. Den er tilgjengelig med 2, 4 og 8 kjerner som hver enkelt kan utføre åtte tråder samtidig. Dette gir en maksimal ytelse på 64 tråder samtidig, det dobbelte av UltraSPARC T1.
Den 11. desember 2007 ble konstruksjonen av UltraSPARC T2 tilgjengelig som åpen maskinvare under GNU General Public License i OpenSPARC-prosjektet.
Den 9. april 2008 lanserte Sun Microsystems tjenere med UltraSPARC T2 Plus (kodenavn: «Niagara 2+»), som er en versjon av UltraSPARC T2 som er istand til symmetrisk multiprosessering.
Nye egenskaper
UltraSPARC T2 er en videreutvikling av UltraSPARC T1 serien med mikroprosessorer, og er beregnet på internett- og nettverkstjenere. Mikroprosessoren er produsert ved hjelp av en 65 nanometers CMOS-prosess, og er tilgjengelig med 8 prosessorkjerner som hver enkelt er istand til å utføre 8 tråder samtidig. Prosessoren kan derfor utføre 64 tråder samtidig, dobbelt så mange som UltraSPARC T1. Andre nyheter inkluderer:
Virtualisering
I likhet med UltraSPARC T1, støtter UltraSPARC T2 Hyper-Privileged execution mode. SPARC Hypervisor kjører i denne modus og kan partisjonere et T2 system i 64 logiske enheter. UltraSPARC T2 kan dele systemet opp i 128 logiske enheter. Hver enkelt av disse kan kjøre en uavhengig operativsystem instans.
Pipeline
UltraSPARC T2 har 8 trinn for heltallsberegninger, mot 6 i UltraSPARC T1.
Systemer
UltraSPARC T2 er benyttet i følgende datamaskiner fra Sun Microsystems og Fujitsu:
UltraSPARC T2+ prosessorer er brukt i de følgende to-veis SMP tjenere:
UltraSPARC T2+ prosessorer er brukt i de følgende fire-veis SMP tjenere:
T2 Plus Compute Cluster
High Performance Computing Virtual Laboratory (HPCVL) i Canada er bygd omkring en regneklynge som benytter 78 Sun SPARC Enterprise T5140 tjenere. Med to 1.2GHz T2 Plus prosessorer i hver T5140 tjener, kan dette cluster utføre nesten 10,000 tråder parallelt.
Bjørn-Peder Johansen
Bjørn-Peder Horn Johansen (født 18. oktober 1967 i Brønnøysund) med artistnavnet Bjørn-Peder er en norsk artist og musiker. Han er først og fremst soloartist med fire CD-utgivelser bak seg, men har også bakgrunn som gitarist og produsent.
Han skriver mye av tekst og musikk selv. Tekstene er på Brønnøyværing-dialekt og henter inspirasjon fra kystkultur og storbyliv. Musikken kategoriseres som folkpreget rock/pop med innslag av blues.
Via en demokonkurranse i NRK P1 i 2002 fikk han kontrakt med Platearbeiderne og CD-en «Underveis» ble utgitt i 2003. Særlig sangen «Solgangsbris» fikk mye oppmerksomhet. Oppfølgeren Spesiell ble utgitt i 2006 på Pubel Records. Den fikk i likhet med debuten særdeles fine kritikker i media.
Med neste utgivelse Blå Sjel (2010) tok Bjørn-Peder en blå vending med et mer rustikk akustisk lydbildet. Med seg hadde han Jørun Bøgeberg Trio. Blå sjel gode kritikker og ble ledsaget av en lengre solo-turne i Nord-Norge. Duetten "Vise te trøst for oss aille" med Sibeth Hoff ble det laget video på, og denne går fortsatt på Norsk på norsk jukebox NRK1.
Liste over salmer i Landstads kirkesalmebog
A – Å ALFABETISK OVERSIKT over salmer i Landstads kirkesalmebog/
Kilder
*DataBibelen utgitt av SigveSaker
Spesifikk rotasjon
Den spesifikke rotasjonen til en kjemisk forbindelse [α]D er definert som den observerte vinkel av optisk rotasjon α når lys med en bølgelengde av 589 nanometer (natriums D-linje) passerer gjennom prøven med en veilengde på 0,1 meter og en prøvekonstrasjon på 1 gram per milliliter. Den spesifikke rotasjonen til et rent materiale er en intensiv egenskap hos materialet ved en gitt bølgelengde og temperatur. Verdier skal alltid adfølges av temperaturen som målingen ble foretatt ved og løsningen som materialet var løst i (selv om vann ofte blir antatt). Den formelle enheten for spesifikk rotasjon er deg cm² g-1 men vitenskapelig litteratur bruker vanligvis bare grader. En negativ verdi betyr levorotatorisk rotasjon og en positiv verdi betyr dextrorotatorisk rotasjon. Noen eksempler:
Optisk rotasjon blir målt med et instrument kalt et polarimeter. Det er et lineært forhold mellom den observerte rotasjonen og mengden av den optisk aktive komponent i prøven:
der l er veilengden og c er konsentrasjonen, for en prøve ved temperatur T og bølgelngde λ. Hvis forbindelsen har en svært stor spesifikk rotasjon eller en prøve er svært konsentrert, kan den faktiske rotasjonen av prøven være større enn 180°. En enkelt polarimetermåling kan imidlertid ikke oppdage når dette har hendt (for eksempel så er verdiene +270° og –90° ikke mulig å skille fra hverandre, heller ikke verdiene 361° og 1°). I disse tilfellene vil måling av rotasjonen ved flere ulike konsentrasjoner gjøre det mulig å avgjøre den riktige verdien.
Måling av optisk rotasjon gir oss en mulighet til å vurdere den optiske renheten av en prøve som inneholder en blanding av enantiomerer. Dersom, for eksempel, en prøve med bromobutan målt ved standardforhold har en observert rotasjon på −9,2°, indikerer dette at nettoeffekten skyldes (100 %)(9,2°/23,1°)=40 % av R-enantiomeren. Resten av prøven er en rasemisk blanding av enantiomerer (30 % R og 30 % S), som ikke har noen netto innvirkning på den observerte rotasjonen. Det enantiomeriske overskuddet er 40 %; den totale konsentrasjon av R er 70 %.
Alexander Schultz
Alexander Schultz (født 25. mai 1901 i Kristiania, død 3. desember 1981 i Oslo) var en norsk maler og kunstprofessor. Han var kjent som kolorist, en som legger vekt på fargene.
Han var sønn av Eugène Schultz (født Schoulgin/Choulgine, 1871–1917) og Emilie (Nini) Gulbranson (1869–1942). Faren var professor i zoologi i St. Petersburg og Alexander Schultz vokste opp der og var ofte med faren på reiser. Etter 1. verdenskrig og farens død i 1917, studerte Axel Schultz i Paris 1919-28, mye under Othon Friesz og Henrik Sørensen. Tilbake studerte han ved Statens kunstakademi 1935-37 under Jean Heiberg og Georg Jacobsen, der han utviklet et maleri av en ballettpike fra 1930-tallet med søsteren Irina (Irischa) som modell.
I 1938 reiste han på studieopphold i Italia, dit han også reiste senere med stipend og utstilling i Roma i 1955. . Gjennombruddet kom i 1949 med utstillingen i Kunstnernes Hus, samt utstilling 1964 i Galleri Haaken. I 1955 ble han professor ved Statens kunstakademi og dets leder 1958-65. Blant elevene hans var Kåre Tveter, Frans Widerberg, Rolf Aamot og Odd Nerdrum.
Etter at han ga seg ved kunstakademiet i 1965 malte han meget, og ble æresgjest på Salon d’Automne i Paris i 1969 og fikk ytterligere priser ved «Festival de la peinture» i Cagnes-sur-mer. Schultz ble godt representert i Halvdan Hafstens samling, som ble gitt til Stavanger kunstmuseum, mens Nasjonalgalleriet har et tyvetall.
Italia
Italia, offisielt Den italienske republikk eller Republikken Italia (italiensk: Repubblica italiana), er et land i middelhavsregionen i det sørlige Europa. Landet er en republikk, og omfatter en støvelformet halvøy samt to større øyer, Sardinia og Sicilia, i Middelhavet. Italia grenser mot Frankrike i vest, Sveits og Østerrike i nord og Slovenia i øst. De uavhengige statene San Marino og Vatikanstaten er enklaver omsluttet av italiensk territorium. Italia var en av de opprinnelige medlemsstatene i det som nå er Den europeiske union, og er medlem i De forente nasjoner, NATO og G7. Landet har stor variasjon på klimaet, fra alpint klima i nord til subtropisk i sør. Italia har derfor markert seg både i vinter- og sommeridrett. Fotball er den største idretten, og Italia har vunnet VM i fotball fire ganger (1934, 1938, 1982 og 2006), mens italienske lag har vunnet UEFA Champions League til sammen tolv ganger.
Italia har en lang historie som sprer seg fra neandertalere til moderne mennesker og stammesamfunn. Fra en av disse stammene, latinerne, utviklet romerne seg. Disse utviklet seg via kongedømme og republikk til Romerriket, som strakte seg over store deler av Vest- og Sør-Europa, Nord-Afrika og Midtøsten. Romerriket var også i lang tid den kulturelle stormakt i området såvel som den militære. Etter Romerriket ble Italia angrepet av diverse stammer og bygget opp sakte som en rekke selvstendige føydalriker. Etter hvert utviklet det seg store handelssentre i Italia, som Amalfi, Firenze, Genvoa og især Venezia. Sammen med Roma, ble disse også fra 1300-tallet av kunstneriske, litterære og musikalske sentre gjennom hele renessansen og mye av barokken. På 1700-tallet ble de forskjellige smårikene eid av først Spania, så Østerrike og mot slutten Napoleons Frankrike. Gjennom 1800-tallet vokste stadig ønsket om selvstendighet, og i 1861 ble kongeriket Italia erklært dannet. Italia var i første verdenskrig på Trippelententens side. En generell misnøye i befolkningen mot vanstyre banet vei for Benito Mussolini, og han fikk Italia med i andre verdenskrig på tysk side. Etter andre verdenskrig valgte Italia å bli republikk.
Italias kulturelle storhetstid er gjerne regnet som renessansen (i Italias tilfelle 1300–1600), der blant annet vitenskap, oppdagelse, kunst, musikk, litteratur og arkitektur begynte å blomstre. De hadde allerede tidligere kjente oppdagelsesreisende som Marco Polo og matematikere som Leonardo Fibonacci i middelalderen, men fra renessansen av hadde de matematikere som Galileo Galilei, Gerolamo Cardano og Luca Pacioli, oppdagelsesreisende som Cristopher Columbus og Amerigo Vespucci og vitenskapsmenn som Giambattista della Porta og Andrea Cesalpino. Etter renessansen kom flere andre store vitenskapsmenn som Evangelista Torricelli, Carlo Antonio Manzini, Giovanni Alfonso Borelli, Francesco Maria Grimaldi, Giovanni Battista Riccioli, Laura Bassi, Alessandro Volta med flere. Italia har fem nobelprisvinnere i fysikk (Guglielmo Marconi, Enrico Fermi, Emilio Segrè, Carlo Rubbia og Riccardo Giacconi), en nobelprisvinner i kjemi (Giulio Natta) og tre nobelprisvinnere i medisin (Camillo Golgi, Daniel Bovet og Rita Levi-Montalcini).
Innen kunsten var også renessansen en stor forandring som skapte en rekke kunstnere og som utviklet kunstretningen betydelig. Mange kjente italienske malere malte i renessansen, deriblant Giotto, Donatello, Leonardo da Vinci, Michelangelo, Sandro Boticelli, Tizian, Tintoretto, Giorgio Vasari, Veronese, Giovanni Bellini, Filippo Brunelleschi, Leon Battista Alberti og Lorenzo Ghiberti. Imidlertid var italiensk malerkunst ikke begrenset til denne perioden. Senere kom Caravaggio i overgangen til barokken, arkitektene Francesco Borromini, Gian Lorenzo Bernini og Carlo Fontana i barokken og malerne Giovanni Battista Tiepolo i rokokko-stilen, Francesco Hayez i romantikken og Amedeo Modigliani i ekspresjonismen.
Italia har også vært det klart dominerende landet i lang tid innen opera, med komponister som Claudio Monteverdi, Alessandro Scarlatti, Gioachino Rossini, Vincenzo Bellini, Gaetano Donizetti, Giuseppe Verdi og Giacomo Puccini som dominerende, og i tillegg komponister av instrumentalmusikk som Arcangelo Corelli, Antonio Vivaldi, Tomaso Albinoni og Domenico Scarlatti blant de største. Italia har hatt noe beskjeden suksess innen populærmusikk med Zucchero, Eros Ramazotti, Andrea Bocelli, Laura Pausini og Eifel 65. Med unntak av sistnevnte har musikken vært preget av ballader. Rockemusikk har i liten grad slått gjennom i Italia. Italia har vunnet Eurovision Song Contest tre ganger: 1964, 1990 og 2021. Det sannsynligvis mest kjente bidraget er imidlertid Domenico Modugnos «Nel blu dipinto di blu», som, omdøpt til «Volare», gikk til topp i USA, og er den eneste uten engelsk tekst som er kåret til årets sang av Billboard.
Innen litteratur har Italia flere store forfattere, deriblant Francesco Petrarca, Giovanni Boccaccio og Dante Alighieri fra senmiddelalderen og tidligrenessansen, Niccolò Machiavelli, Ludovico Ariosto og Torquato Tasso fra renessansen, Giambattista Marino fra barokken, Carlo Goldoni fra opplysningstiden, Carlo Collodi og Giosuè Carducci fra 1800-tallet. Italiensk litteratur fikk også et oppsving på 1900-tallet med Grazia Deledda, Italo Svevo, Luigi Pirandello, Filippo Tommaso Marinetti, Salvatore Quasimodo, Eugenio Montale, Elsa Morante, Giuseppe Tomasi di Lampedusa, Alberto Moravia, Dario Fo og Umberto Eco. Carducci, Deledda, Pirandello, Quasimodo, Eugenio Montale og Fo vunnet nobelprisen i litteratur.
Italia er kjent for et sterkt skille mellom nord og sør, der Sør-Italia ikke fant seg til rette etter samlingen av Italia. Forskjellene har ligget i kulturelle og historiske skiller, i industrialisering og i lokalpatriotisme. Områder i Sør-Italia er kjent for organisert kriminalitet, som mafiaen på Sicilia og camorraen i Napoli, mens områder i nord forbindes med industrialisering og rikdom, som motehus i Milano og bilfabrikker i Torino. Selv om dette synet ikke helt stemmer, har italienere i nord nok fordommer til at partiet Lega Nord, som taler om å gjøre Nord-Italia selvstendig, har 15 plasser i Italias deputertkammer.
Naturgeografi
Italia består hovedsakelig av Appenninerhalvøya, en stor støvelformet halvøy i Middelhavet, samt de to hovedøyene Sicilia og Sardinia. I nordøst ligger Adriaterhavet, i sørøst Det joniske hav, i sørvest Det tyrrenske hav og i nordvest Det liguriske hav.
Klimaet i Italia varierer stort avhengig av om man er i nord, midten eller sør, men også med avstand til kysten. Milano, som ligger innenlands og nord i Italia, kan oppleve minusgrader, mens Palermo sjelden går under 10 ℃. Middeltemperaturen i Milano varierer typisk mellom −2 og 5 ℃ i januar, den kaldeste måneden, og 16 og 29 ℃ i august, den varmeste. Romas kaldeste måned, også den januar, har mellom 3 og 7 ℃ gjennomsnittstemperatur i januar og 17 til 30 ℃ i juli. I Palermo er gjennomsnittstemperaturen mellom 8 og 14 ℃ i januar og 22 og 30 ℃ i snitt i både juli og august. Nedbøren for de tre områdene varierer også. Milano har jevn nedbør hele året, med mai som den mest nedbørrike måneden og oktober og november som to perioder med mye nedbør på rad. Roma har mest nedbør i november, med sakte avtakende effekt til juli, som er den tørreste måneden. Palermo har en veldig tørr sommerperiode fra mai til og med september, og en regnperiode fra november til og med februar. Milanos jevne nedbørsperiode kan skyldes at byen ligger på Po-sletten, som er kjent for mye fuktighet og gjentatte tilfeller av tåke. Den laveste målte temperaturen er -48,3 grader celcius, målt i Busa Fradusta, et område i Pale di San Martino i Dolomittene.
Italia er i hovedsak et svært fjellrikt land, med fjellkjeden Appenninene som strekker seg langs mye av sentral-Italia, Alpene i nordvest og Dolomittene (en undergruppe av Alpene) i nordøst. Det høyeste fjellet regnes som Monte Bianco (høyeste topp 4,810 moh), fulgt av Monte Rosa (4,634 moh.) og (Matterhorn (4,478 moh.). Imidlertid er samtlige av disse fjellene på grensen med Frankrike (Monte Bianco/Mont Blanc) eller Sveits (Monte Rosa og Matterhorn). I tillegg er flere vurdert som del av et annet fjell, for eksempel er Lyskamm, ofte oppgitt som Italias nest høyeste fjell, regnet som en del av Monte Rosa. Gran Paradiso (4,061 moh.) er det høyeste fjellet som i sin helhet ligger i Italia. Landet har hatt stor seismisk aktivitet rundt Vesuv, Sabatini, Etna og Stromboli. Et jordskjelv sør i Italia i november 1980 krevde 4,500 menneskeliv.
Området rundt Po-sletten og sør i landet er mer fruktbart og flatt, og har tradisjonelt vært jordbruksområdet i Italia. Po-sletten dreneres av elven Po, som er Italias lengste elv. Den har flere bielver fra Alpene, Appenninene og Dolomittene. Andre kjente elver er Tiber, Adige og Arno. Gardasjøen er Italias største innsjø, og både den, og øyene Maggioresjøen og Comosjøen, den nest og tredje største innsjøen, ligger ved Alpene.
Største øyer: Sicilia		25,708 km² Sardinia		24,090 km² Elba		223 km²
Lengste elver: Po			670 km Adige		410 km Tiber		405 km
Største innsjøer: Gardasjøen	370 km² Maggioresjøen	212 km² Comosjøen	146 km²
Høyeste fjell: Monte Bianco	4,810 moh. Monte Rosa 		4,634 moh. Matterhorn	4,478 moh. Gran Paradiso 4,061 moh.
Største vulkaner: Etna		3,323 moh. Vesuv		1,277 moh.
Demografi
Italia har relativt små minoritetsgrupper både etnisk, religiøst og språklig. Flere minoritetsgrupper finnes imidlertid i landet, spesielt i grenseområdene. Tysk er et offisielt språk i Sør-Tyrol, den nordligste halvparten av Trentino-Sør-Tyrol, fransk i Valle d'Aosta, mens ladinsk har status som et offisielt språk i Trentino-Sør-Tyrol. Friulisk snakkes i Friuli i den nordøstlige delen av landet, mens en minoritet i Trieste og områdene rundt snakker slovensk. I Molise finnes det noen få lokalsamfunn hvor man snakker kroatisk. I Sør-Italia, spesielt i Puglia og på Sicilia finnes det lokalsamfunn som snakker albansk. Noen små samfunn i Calabria er gresktalende. I byen Alghero på Sardinia snakkes det katalansk.
I Italia snakkes det mange språk, i hovedsak romanske språk. Det italienske språket er dessuten rik på dialekter. I noen regioner snakkes det selvstendige språk noen av dem er godkjente av UNESCO som egne språk, for eksempel er siciliansk et slikt språk. Det har utviklet seg direkte fra latin og snakkes daglig av ca. 5 millioner innbyggere på Sicilia, samt av et ukjent antall emigranter. Et annet eksempel er napolitansk som snakkes av ca. elleve millioner innbyggere samt et ukjent antall emigranter. Venetiansk snakkes av ca. 4 millioner innbyggere i seks forskjellige land. Disse språkene har også lokale dialekter. Forskjellene mellom standardspråket og dialektene kan være markante. På lik linje med Norge er dialekt brukt for å uttrykke en «ekthet». Italiensk standardspråk har siden utbredelsen av TV hatt en stor og økende innflytelse. Interessen for dialekter har vokst de siste 15 år, særlig etter den økende innvandringen fra utlandet, som har stilt viktige spørsmål om italiensk identitet.
Tidligere fikk italienerne mange barn, og befolkningsoverskuddet resulterte i en stor og vedvarende utvandring særlig fra de mest fattige delene av landet, både i sør og nord. Derigjennom finnes siden slutten av 1800-tallet et italiensk emigrantsamfunn både i Sør- og Nord-Amerika, spesielt i USA, Canada, Argentina, Uruguay og Brasil, men også i Mexico og Chile. Likeledes bor det mange i Australia, spesielt i storbyen Melbourne. Etter andre verdenskrig ble land som Tyskland, Belgia, Frankrike og Sveits mål for italiensk arbeidsinnvandring.
Nå er imidlertid utviklingen snudd på hodet, italienerne konkurrerer med spanjolene om å ha Europas laveste fødselshyppighet. Dermed har Italia opplevd en massiv innvandring som har gjort landet mer multietnisk.
Folketettheten er den femte høyeste i Europa. På samme måte som i Tyskland og Polen finnes det ingen dominerende by slik som Paris er for Frankrike. De største befolkningskonsentrasjonene er i Lombardia (rundt Milano) og Campania (rundt Napoli).
Historie
Siden forhistoriske tider har viktige kulturer og riker eksistert i det som i dag er Italia. De italiske stammene var til stede på halvøya ved overgangen til historisk tid, ca. 1000–500 f.Kr. Etruskerne dannet den første sivilisasjon på Den italienske halvøya i det 8. århundre f.Kr. På 400-tallet f.Kr. vokste Roma frem som et sentrum midt på halvøya, og romerne erobret stadig større deler av Italia. I de såkalte punerkrigene på 200-tallet f.Kr. vant de over Kartago, og grunnen var dermed lagt for dannelsen av Romerriket, som kom til å dominere Vest-Europa og hele området rundt Middelhavet. Indre stridigheter førte på 300-tallet til Romerrikets fall. Det ble delt i to, en vestlig med hovedstad i Roma, og en østlig med hovedstad i Konstantinopel. På 500-tallet ble Italia-halvøyen invadert, den sørlige delen av østromere, og den nordlige av langobardene, og på 700-tallet ble de nordlige delene erobret av frankerne og tilfalt senere den tysk-romerske keiseren. Kirken ble på denne tiden en maktfaktor. Frem til 1300-tallet vokste flere byer frem, blant annet Venezia, Pisa, Amalfi, Milano, Napoli, Genova, Siena og Firenze.
Italia i renessansen (1300–1560)
Perioden frem til 1300-tallet var preget av økonomisk fremgang for byene og handelsmenn, mens jordbruksadel og bønder hadde det vanskeligere. Begynnelsen av 1300-tallet forandret og forverret mye seg i Europa, men til en viss grad kan man si at det motsatte skjedde i Italia – i det minste i Nord- og Mellom-Italia. En av årsakene til at Italia taklet en periode med jordbrukskrise var at krisen rammet kornproduksjon, da særlig til mat, mens i Italia var jordbrukere mer opptatt av ull, kjøtt, vin, søreuropeiske frukter, silke og husdyrpodukter. Disse holdt samme pris eller til og med økte den. Luksusvarer var det alltid etterspørsel om, og også våpen. I sør satset de mye på nettopp kornvarer, og etter at pesten reduserte både antall bønder som produserte det og antall norditalienere som kjøpte det, ble Sør-Italia noe forverret i perioden. Det begynte å bli en merkbar kløft mellom Nord- og Sør-Italia.
Milano ekspanderte særlig under Visconti-familien, og ble raskt til Hertugdømmet Milano. Milano hadde knapt vært rørt av pestepidemien, og som våpenprodusenter i en tid med mange kriger, ble de raskt rike. I 1450 døde siste Visconti uten arving, og svigersønnen Francesco I Sforza tok over. Da Firenze fikk orden på stridighetene mellom guelfere og ghibelliner, førte de en ekspansjonistisk kamp, der de mer eller mindre kjøpte opp Pisa og Livorno. Firenzes økonomi besto av bankvirksomhet og ull- og silkeproduksjon. Firenze fikk i motsetning til Milano merke både pesten og ustabiliteten, blant annet opprør fra bomullsprodusentene, men de dominerende familiene lærte av dette. Fra 1360 tok familien Medici over, og beholdt makten til 1700-tallet. De lyktes å manipulere og bestikke seg til komplett kontroll over byen. Venezia fokuserte på handel med Balkan, rundt Svartehavet og i Midtøsten. De tok kontroll over mange handelsbyer i disse områdene, og skaffet seg også kontroll over Verona, Brescia og Bergamo for å ha en buffer mot Viscontis Milano. Dette medførte også en dreining over på landbruksorientert økonomi. Der Milano var et enevelde, var Venezia – som Firenze – et fåmannsvelde, men de hadde større støtte fra befolkningen, noe som underbygget Venezias stabilitet. Genova var store på 1300-tallet, men på 1400-tallet ble intern krangling og manglende forutsigbarhet nok til at byen ble økonomisk ustabil, og til slutt kjøpt opp av sine kreditorer. I 1454 gikk Venezia og Milano sammen om Lodi-avtalen, som sikret fred mellom de to byene. Året etter ble det en samarbeidsavtale mellom Napoli, Kirkestaten, Firenze, Venezia og flere andre store og små byer og hertugdømmer om å stå sammen mot muslimer som invaderte deler av Europa. De to avtalene var med på å skape fred i Italia i 50 år.
Piemonte fremsto som en ekspansjonistisk region, men for det meste i områder som ikke interesserte de andre stormaktene. Kirkestaten hadde større problemer. Agrarkrisen og føydalismens krise kom samtidig som protester mot kirkens politiske innflytelse. Pavens hovedsete le flyttet fra 1309 til 1377 til Avignon i Frankrike. Da paven kom tilbake, var kirken langt bedre forberedt på å ta tilbake makten, og på 1400-tallet konsoliderte de makten. Dette inkluderte åpenlys nepotisme, men også salg av embeter og rett for byer som Perugia og Assisi å kunne styre som de ville mot at de betalte skatt. Kirkestaten ble også rammet av det vestlige skisma som gjorde at det var to paver fra Paven kom tilbake fra Roma og til 1415. Anklager om forfalskning dukket også opp, og Kirkestaten var dermed også i en vanskelig situasjon.
Det søritalienske riket styrt av Robert I av Napoli, utenom Sicilia, som ble en del av Kongedømmet Aragón. Enda Napoli som by var like mektig som Firenze og Genova, ble lite produsert i sør, og Sør-Italia ble derfor etter hvert kjøpt opp av norditalienere og katalanere. Sør-Italia ble også mye hardere truffet av agrarkriser og pest, og baronene saboterte ethvert forsøk fra kongen på å gjøre stort. I 1441 samlet Alfons V av Aragon hele Sør-Italia og Sicilia under ett rike. Dette ga en midlertidig bedring med reformer i landbruket, men ved Alfons' død ble kongeriket delt opp mellom hans sønner, for så å samles i 1499.
Nedgang og erobring (1560–1796)
I 1494 begynte Frankrike sine mange kriger med Italia for at Frankrike skulle få tilbake Kongedømmet Napoli. Imidlertid reagerte ikke de italienske statene samlet som mot maurerne, men delt og i egne avtaler. Disse krigene ble kostbare og utmattende, og frem til 1560 ble stormaktene i Italia slitt ut. I tillegg til Kongeriket Napoli ble Milano i 1559 overdratt til Spania ved freden i Catau-Cambresis. Visekongene i Napoli, på Sicilia og på Sardinia hadde ingen interesse av å nedkjempe baronene, som fortsatte å motsette seg sentralmakten, og prioriterte heller å befeste havnebyene i Sør-Italia og befeste dominans i det østre Middelhavet. Det ble imidlertid en kamp mellom brigantaggio (=bandittvesen), en rekke banditter som skapte kaos i Sør-Italia, og de spanske visekongene. Etter hvert ble brigantaggio også brukt av Napoli mot Kirkestaten og omvendt, og av baronene mot visekongen på Sicilia. Milano var sikret større rettigheter blant adelen i styret, så dermed hadde den spanske dominansen mest å si med tanke på at tilknytningen til Kirkestaten og til Paven ble sterkere.
Firenze hadde hatt en moderniseringsperiode på midten av 1500-tallet, der de med Spanias og Det tysk-romerske rikes velsignelse tok over Siena. Mediciene ble hertuger og innførte byråkrati og andre trekk av en moderne stat, men samtidig en konservativ og tilbakeskuende kultur. Venezia var selvstendige, men hadde mistet mye i kampene mot osmanene, og ble stadig mindre i stand til å holde handelsrutene sine åpne. Genova på sin side la seg under Karl V av Det tysk-romerske rike og så Filip II av Spania, og hadde en økonomisk blomstring under Habsburgerne. Savoy-Piemonte flyttet hovedstaden tilbake fra Chambéry til Torino, byttet allianse fra Spania til Frankrike og lyktes i å utvide seg litt og å balansere politisk utvikling godt, noe som skulle vise seg igjen i 1850-årene. Siden Savoy-Piemonte var i et grenseområde med spanskkontrollerte Milano i øst, Frankrike i vest og Det tysk-romerske riket i nord, var diplomati og militærfokus nødvendig for områdets overlevelse.
På 1600-tallet ble Italia påvirket av den generelle økonomiske krisen med bakgrunn i flere faktorer, blant dem tredveårskrigen, lavere kjøpekrefter hos de fleste og manglende evne til å konkurrere med de som i liten grad ble påvirket av tredverårskrigen, som England og Spania. Sjødominansen ble overtatt av nederlendere og engelskmenn, og ull- og silkeproduksjonen taklet ikke ekstern konkurranse.
1700-tallet ble en ny periode med omorganisering av landområder. Etter freden i Utrecht i 1713 forsvant spansk overherredømme i Spania. Milano, som nå inkluderte Mantova, ble underlagt Østerrike. Savoy utvidet med Sicilia, men byttet i 1720 slik at de heller fikk Sardinia. Venezia og Genova forble selvstendige. Mens det var kaotiske tilstander politisk, ble det innført reformer både i jordbruk, handel og politikk. Venezia, Genova og Kirkestaten var imidlertid upåvirket av reformene.
Risorgimento: Italias samling (1796–1870)
Da Italia ble erobret av Napoleons styrker, fulgte som et biprodukt at 110 delegater i Lombardia fikk skrive en grunnlov basert på maktens tredeling, at franske styrker dannet Den cisalpinske republikk og at, med fransk hjelp, italienske nasjonalister teoretiserte over hva som var den beste styreformen i et samlet Italia. Napoleons styrker ble midlertidig kastet ut av Italia, og da de kom tilbake, valgte Napoleon å samle mesteparten av nordøst-Italia og Emilia-Romagna til Kongeriket Italia med hans adoptivsønn Eugène de Beauharnais.
Etter Wienerkongressen i 1815 ble Italia redusert til de enkelte delene igjen. Østerrike forbød møtevirksomhet og slo ned på ytringsfrihet, og samling virket svært lite sannsynlig. Imidlertid eksisterte det flere ulovlige nasjonalistbevegelser, med mislykkede opprør i 1821 og 1830. Det ble klart at en manglende felles plattform og handlingsplan var delvis skyld for den mislykkede samlende effekten nasjonalisme hadde. I tiden frem til 1848 var det særlig tre forsøk på å enes om en felles nasjonalistisk plattform: Giuseppe Mazzinis revolusjonære republikk, Vincenzo Giobertis katolske konføderasjon eller Caesare Balbos konservativt moderate konstitusjonelle monarki I 1848 gjennomførte flere italienske nasjonalister den første italienske frigjøringskrig, som endte i fiasko og tap for Østerrike og Josef Radetzky. Kirkestaten valgte å trekke seg under krigen på grunn av problemer med krig mot et annet katolsk land (Østerrike) og utfordringer med å jobbe tett opp mot radikale republikanere som Giuseppe Garibaldi og Giuseppe Mazzini. Giobertis linje ble dermed uaktuell
Fra 1852 av begynte Camillo Benso di Cavour å legge grunnen for samlingen av Italia gjennom modernisering av Kongedømmet Sardinia-Piemonte. Gjennom god kontakt med engelske og franske politikere lyktes det ham å få Piemonte til å bli et sterkere og rikere land enn tidligere. I tillegg lyktes det ham å få til et samarbeid på tvers av høyre-venstre-skillelinjen og heller skille mellom moderate på begge sider og fløypartiene som reaksjonære monarkister og radikale republikanere. Dette skapte stabilitet hjemme i Piemonte Utenriks lyktes det ham, gjennom Piemontes deltakelse i Krimkrigen å komme Napoleon III i tale, og de to skapte en hemmelig forsvarsavtale i 1858. For at Frankrike skulle beskytte Piemonte, måtte Østerrike gå til angrep. Cavour lyktes i å provosere frem et angrep fra Østerrike, og Frankrike bekjempet Østerrikes styrker to ganger i det som senere er blitt omtalt som den andre italienske frigjøringskrig. Napoleon III var imidlertid nervøs for den revolusjonære tendensen til de mange frivillige som ble integrert inn i Piemontes hær, og dessuten begynte Preussen å bevege tropper. Han inngikk dermed en privat fred med Østerrikes keiser Franz Joseph som gjorde at Østerrike beholdt Veneto og Friuli-Venezia Giulia, til Cavours store irritasjon.
I fredstiden ble det gjennomført folkeavstemninger slik at Toscana, Lombardia og Emilia-Romagna ble del av Piemonte.
Cavour hadde gått av etter Napoleon IIIs fredsavtale, men han var tilbake igjen tidlig i 1860. Da fikk han en ny utfordring. Sicilianske nasjonalister i høye posisjoner i Piemonte hadde snakket med patrioter og opprørere på Sicilia, og det ble bestemt at en ekspedisjon med omtrent 2,000 menn, 94,000 lire og gamle våpen skulle dra til Sicilia. Det ble Giuseppe Garibaldi som påtok seg rollen å gå i land der. Gruppen ble vekselvis kalt I Mille (de tusen) eller rødskjortene. Cavour prøvde å stoppe planen fordi den kunne påvirke enten Frankrike eller Storbritannia til å forsvare bourbonerne, og dermed kunne all gevinsten være tapt.
Sicilianske nasjonalister igangsatte en invasjon av Sicilia, og det ble enighet om at Garibaldi skulle lede dette forsøket. Cavour var sterkt imot det fordi han fryktet det kunne påvirke sympatien han hadde vunnet fra stormaktene, og utstyrte de to tusen av Garibaldis menn med utdaterte våpen. De gikk likevel i land på Sicilia, og takket være god gerilja-taktikk, britisk Piemonte-vennlig nøytralitet og sicilianske baroners passivitet, lyktes det raskt Garibaldi å få kontroll over Sicilia. Det ble tøffere motstand på veien mot Napoli, men Garibaldi lyktes. Garibaldi ønsket å invadere Kirkestaten, men det ville ha blitt et stort problem for diplomatiske forhold til Frankrike ettersom franske styrker beskyttet Roma. For å forhindre dette, fikk Cavour kongen av Piemonte og den symbolske lederen for opprøret, Victor Emmanuel II til å ri Garibaldi imøte. Garibaldi la ned våpnene og ga Sør-Italia og Sicilia over til kongen ved Teneo.
Italia ble dannet i februar 1861, og Roma ble hovedstad in absentia. Torino var de facto hovedstad inntil Firenze tok over i 1866. Samme år ble den tredje italienske frigjøringskrig en uforbeholden fiasko på slagfeltet, men den ga gode resultater. Italia samarbeidet med Preussen om å bekjempe Østerrike. Italia tapte viktige slag, og bare Garibaldi og hans alpegjergere vant noe nevneverdig. Imidlertid gikk Otto von Bismarck med på at Italia skulle få Veneto (og Friuli-Venezia Giulia) for innsatsen. Dette markerte igjen at Italia ble samlet takket være andre makter, og ikke gjennom egen innsats, Sør-Italia unntatt. Dette fortsatte i 1870, da de franske troppene ble fjernet etter at den fransk-prøyssiske krig ble så brutal for franske styrker at de måtte støtte Frankrike hjemme. En sterkt overtallig italiensk hær erobret Kirkestaten og Roma den 20. september 1870.
Italia i verdenskrigene (1914–1945)
I første verdenskrig gikk Italia inn på Ententemaktenes side, og vant på slutten av krigen det avgjørende slaget ved Vittorio Veneto. Ved freden i Versailles tilfalt en rekke nordlige og nordøstlige landområder Italia, men avtalen skapte allikevel misnøye i Italia. I denne uroen vant Benito Mussolinis fascistiske bevegelse frem og han fikk makten i landet i 1922. I 1935 erobret Italia Etiopia, noe som skapte uoverensstemmelser mellom Italia og de tidligere allierte Storbritannia og Frankrike. Etter flere forsøk på forsoning inngikk Italia stålpakten med Tyskland, noe som til slutt første landet inn i andre verdenskrig.
I den tro at krigen ville være over ved Paris' fall, erklærte Italia krig mot Storbritannia og Frankrike den 10. juni 1940. I de påfølgende årene viste Italia betydelige miltære svakheter både på Balkan og i Libya. Italia ble i økende grad avhengig av tysk støtte i kampen mot de allierte. I 1943 ble Mussolini avskjediget fra statsministerposten av Viktor Emmanuel III etter den allierte invasjonen av Sicilia. Kongens nye regjering gikk inn på alliert side, mens Mussolini ble innsatt som ny leder av den italienske sosialrepublikk, støttet av en tysk invasjon.
Benito Mussolini ble to år senere drept av partisaner den 28. april 1945 i Mezzegra. Den italienske sosialrepublikk kapitulerte samtidig som Tyskland i mai 1945.
Italia i etterkrigstiden (1945–)
I 1946 ble Savoie-monarkiet avskaffet i en folkeavstemning, og Italia har siden vært en republikk.
I etterkrigstiden var det en stor økonomisk vekst, særlig i de nordlige delene av landet. Italia ble medlem av NATO den 4. april 1949, og De forente nasjoner i desember 1955,
Det kristelig-demokratiske partiet holdt makten helt frem til 1980-årene.
Politikk og administrasjon
Ifølge grunnloven av 1948 ble det opprettet et parlament med to kamre, det ene er Deputertkammeret (Camera dei deputati), det andre senatet (Senato della Repubblica). Videre har man en adskilt dømmende makt, og en regjering som ledes av statsministeren. Presidenten velges for syv år av parlamentet og regionale delegater. Han utnevner formelt statsministeren og regjeringen, som må ha støtte fra begge kamre i parlamentet.
Begge kamre velges direkte av folket, med en blanding av flertalls- og forholdstallsrepresentasjon. Fra 1993 kommer 75 prosent av setene fra enkeltmannskretser, resten tildeles proporsjonalt. Delegatskammeret har offisielt 630 medlemmer, etter valget i 2001 i praksis bare 619. I tillegg til 315 valgte senatorer sitter tidligere presidenter og opp til fem andre utnevnt av presidenten i Senatet. Begge kamrene velges for fem år, men kan bli oppløst før den tid. Lovforslag kan komme fra vanlig folk, fra regioner, og fra begge kamre, og må godkjennes av begge.
Det italienske rettssystemet er basert på Romerretten, modifisert av Code Napoléon og senere vedtak. En konstitusjonell domstol (etter annen verdenskrig) påpasser at lovene er i tråd med konstitusjonen.
Giorgio Napolitano fra det sosialdemokratiske partiet Democratici di Sinistra har vært republikkens president siden 2006.
Administrativ inndeling
Italia er delt i 20 regioner (regioni). Fem av regionene har en såkalt spesiell konstitusjon, dvs. høyere grad av autonomi. Disse ble etablert samtidig med den italienske konstitusjonen i 1948. De 15 øvrige har en ordinær konstitusjon og ble opprettet i 1970 (administrasjonssentrum i parentes): * Autonome regioner
På neste nivå er regionene (2018) delt inn i 120 «andre nivås institusjonelle enheter»; 80 provinser, 2 autonome provinser, 6 frie kommunale konsortier, 14 storbyområder, 18 interkommunale unioner, samt Aostadalen (region uten provinser). Tredje nivå består av kommunene (comuni) – ca. 8000 i tallet.