cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peter Fechter
Fluktforsøk
Da de hadde klatret opp på muren begynte imidlertid de østtyske grensevaktene å skyte på dem. Kulbeik klarte å komme over muren, men Fechter ble truffet av flere skudd og falt tilbake til dødsstripen hvor han ble liggende hjelpeløs. Han begynte å skrike om hjelp, og det dannet seg store menneskemengder på begge sider av muren. På østsiden ble menneskene omgående spredt av de østtyske soldatene, og på vestsiden ble et stort politioppbud samlet. De vesttyske politimennene forsøkte å kaste bandasjer inn til Fechter, men kunne ikke få seg til å gå inn. Hverken de østtyske grensevaktene i DDR eller de amerikanske soldatene ved Checkpoint Charlie forsøkte å hjelpe ham, selv om en stadig økende menneskemengde høylytt oppfordret dem til å gjøre det. Peter Fechter blødde ihjel og døde etter en time. Folkemengden i Vest-Berlin ropte «mordere» til de østtyske soldatene, som fjernet liket. De amerikanske soldatene hadde fått ordre av sine overordnede om å ikke foreta seg noe.
Reaksjoner
Drapet på Peter Fechter og grensevaktenes grusomhet førte til raseri i den vesttyske befolkningen. Det var også skuffelse over okkupasjonssoldatenes passivitet. En buss med sovjetiske okkupasjonssoldater ble steinet av oppbragte berlinere, og også amerikansk militært personell ble utsatt for verbale og fysiske angrep i etterkant av episoden.
Begravelse, monument
Peter Fechter ble begravet på Oppstandelsesgravlunden i Berlin-Weißensee. Etter den tyske gjenforeningen ble det bestemt å gjøre hans grav til æresgrav. I Zimmerstrasse på stedet hvor han ble drept ble det etter gjenforeningen oppført et monument for Peter Fechter.
Anabasis
Anabasis (gresk: Ἀνάβασις, «Oppstigning»), oversatt som «Marsjen oppover/innover i landet» eller «Marsjen til de titusener», er en fortelling av den antikke greske forfatteren og hærføreren Xenofon. Den er bygget på forfatterens personlige opplevelser som leiesoldat og general i årene 401 f.Kr.–399 f.Kr.
Anabasis bakgrunn
Fortellingen består av sju bøker (bokruller), og omhandler forfatterens best kjente prestasjoner. Anabasis er vurdert som Xenofons beste verk. Språklig sett er boken regnet som et stilmessig rent eksempel på klassisk attisk gresk, og det har derfor ofte vært et av de første verker studenter av gammelgresk har arbeidet med.
Xenofon skrev trolig Anabasis på sitt gods i nærheten av Olympia en gang mellom 390 f.Kr–380 f.Kr. mens han var landsforvist fra sin fødeby Athen. Forvisningen har sammenheng med at Xenofon deltok som leiesoldat – og etter hvert også som general – i en greske hæren av leiesoldater, «de titusener», som hadde blitt rekruttert av den persiske prinsen Kyros den yngre for å erobre makten i Perserriket.
Anabasis kan sees på som et forsvarsskrift fra Xenofons side hvor han prøver å forklare og rettferdiggjøre sin deltakelse i felttoget overfor styresmaktene i Athen, som på sin side hadde misbilliget at grekere kjempet på samme side som persere, athenernes erkefiende. Xenofon fulgte dette felttoget og var således deltaker til de begivenhetene han siden beskrev.
Boken er en fortelling om titusen greske leiesoldater med en hovedperson, forfatteren selv, omtalt i tredje person som om fortelleren er en nøytral observatør, mens han faktisk var en deltaker. Grekerne overlevde den strabasiøse reisen i fiendtlig klima og terreng ved sin disiplin og militære dyktighet. Xenofons fremste hovedanliggende er å føre soldatene trygt hjem, hvilket han klarer. Den siste delen av boken er Xenofon selv gitt en framtredende og framragende plass som leder. Også å finne en ny arbeidsgiver for leiesoldatene, noe de klarer i 399 f.Kr. i Sparta. Han selv ga opp sin drøm om å opprette en by ved Bosporos ved Svartehavet og tok tjeneste hos spartanerne hvor han til sist ble belønnet med et gods han kunne trekke seg tilbake til.
Fortellingen
Anabasis handler om de tituseners tog – felttoget til den greske leiesoldathæren som prins Kyros den yngre hadde samlet for å styrte sin eldre bror, perserkongen Artaxerxes II. Selv om den blandede hæren kjempet seg til en taktisk seier ved Kunaxa i Babylon i 401 f.Kr., ble Kyros drept. Det førte til at grekernes innsats ble nytteløse og hele felttoget mislykket for deres del.
Strandet dypt inne i Perserriket ble den spartanske hærføreren Klearkhos og andre greske senioroffiserer drept eller tatt til fange ved forræderi av persiske satrapen Tissafernes. Av de tre gjenværende offiserene ble Xenofon valgt av grekerne som leder, og han kom til å spille en avgjørende rolle i å oppmuntre de 10 000 til marsjere nordover ved krysse øde ørkener og snøfylte fjell for å nå fram til de greske byer ved kysten av Svartehavet. Etterlatt i nordlige Mesopotamia, uten forsyninger eller mat, annet enn hva de kunne skaffe seg ved makt eller diplomati, kjempet de titusener seg nordover gjennom Gordiene og Armenia, tok raske, improviserte beslutninger om lederskap, taktikk, tørrfor og skjebne, samtidig som perserkongens hær og fiendtlige innfødte sperret deres vei og angrep flankene deres.
Til sist greide denne «marsjerende republikken» å nå fram til kysten av Svartehavet ved Trabzon (Trebizond) i dagens nordlige Tyrkia. Et sted som da de kunne se fra Thekesfjellet (dagens Madur) og der rope ut sitt siden så berømte jubelbrøl: «thálatta, thálatta», «havet, havet!» «Havet» betydde at de til sist var blant greske byer, men det var ikke slutten på deres lange reise, som hadde bestått av en periode hvor de slåss for Seuthes II, konge av en trakisk sammenslutning, og endte med at de lot seg rekrutteres til hæren til den spartanske hærføreren Thimbron. Det greske begrepet anabasis refererte til en ekspedisjon fra kysten og til det indre av et land. Begrepet katabasis refererer til en reise fra det indre av landet og ut til kysten. Mens reisen til Kyros er en anabasis fra Jonia på østkysten av Anatolia ved Egeerhavet og til det indre av Anatolia og Mesopotamia, handler det meste av Xenofons fortelling, skrevet på beundringsverdig enkel og direkte måte, tilbaketuren som forfatteren selv og de titusener gjorde fra det indre av Babylon og til kysten av Svartehavet.
Sokrates nevnes så vidt da Xenofon spør filosofen (som selv hadde vært soldat) til råds om han (i tredje person) burde bli med på felttoget. Den korte episoden demonstrerer respekten som Sokrates hadde for oraklet i Delfi og at han unnslo seg å selv gi direkte råd: «Sokrates, mistenkte at om han ble en venn Kyros kunne bli en årsak for anklager mot Xenofon fra myndighetene i Athen ettersom det var antatt at Kyros hadde gitt lakedaimonierne (Sparta) nidkjær støtte i deres krig mot athenerne, rådet Xenofon å dra til Delfi og spørre guden om denne reisen.»
Kulturell innflytelse
Anabasis er en episk reise om kamp og overlevelse mot en overmakt, ikke en fortelling om krig og erobring. I den forstand har den noe av den dramatiske utformingen av eldre, legendariske ekspedisjoner og felttog, reisen til Jason og argonautene og Odyssevs' omstendelige hjemreise, foruten også i mikrokosmos å være et forvarsel på Aleksander den stores felttog gjennom Perserriket og inn Indusdalen og tilbake igjen. De tar med seg ikke bare sin overlegne hoplittiske utstyr og taktikk, som ga dem en fordel i kamp, men også deres stolthet i sin selvbevisste greske identitet. Ved et tidspunkt minner Xenofon soldatene om hvordan grekerne slo tilbake den overveldende persiske hæren under Perserkrigene og hvor seierens pris var deres frihet. Selv under tilbakereisen arrangerer de atletiske leker for å markere sin egen greskhet. Da det kom innvendinger mot at bakken var for hard for bryting, ble det avfeid ved at «Kun verre for den mannen som blir kastet i bakken.» I den forstand utmerket Xenofons bok seg som formålstjenlig pedagogisk tekst i engelsk kostskoler.
Tradisjonelt er Anabasis er en av de første forkortete tekster som blir studert av studenter i klassisk gresk grunnet dens klare og lite kunstferdige stil; ikke ulik Julius Cæsars Commentarii de Bello Gallico (Kommentarer til gallerkrigen) for latinstudenter. Begge er selvbiografiske fortellinger om militære opplevelser fortalt i tredje person.
Anabasis var derimot ikke Xenofons mest populære bok i den greske antikken som isteden fortrakk hans sokratiske skrifter og den mer pretensiøse Kyros' oppdragelse. Senere førte gresk imperialistiske interesser under hellenismen til at boken fikk ny interesse. Xenofons bok inspirerte Anabasis Alexandri av den greske historikeren Arrianos (86 – etter 146 e.Kr.) om Aleksander den stores felttog på 300-tallet f.Kr. og Arrianos lar Aleksander gjenkalle for sine menn om bragdene til Xenofons titusener før slaget ved Issos i 333 f.Kr. mot Dareios III av Persia.
Gaius Sallustius Crispus
Gaius Sallustius Crispus, vanligvis kjent som kun Sallustius eller Sallust, (født 86 f.Kr. i Amiternum, Sabinium, død 34 f.Kr. i Roma) var en romersk historiker. Han lot bygge den berømte tregården Horti Sallustiani i Roma. Han er kjent for to historieverk, om Catilina (De coniuratione Catilinae eller Bellum Catilinae), og om Jugurthakrigen (Bellum Jugurthinum).
Liv
Sallustius tilhørte en kjent plebeierslekt. Etter en urolig, ørkesløs ungdomstid gikk han inn i det offentlige liv og ble i år 52 f.Kr. valgt inn i folketribunalen hvor han var i opposisjon til Titus Annius Milo og Pompeius’ parti samt imot det gamle aristokratiet i Roma. Han var en hengiven alliert til Julius Cæsar som han skyldte sin framgangsrike karriere. År 50 f.Kr. ble han avsatt av censoren Appius Claudius Pulcher med den angivelige grunnen at han manglet moral, men grunnen var nok hans lojalitet til Cæsar. Året etter, sannsynligvis på grunn av Cæsar, ble han gjeninnsatt og utnevnt til kvestor.
I år 46 f.Kr. var han pretor og fulgte Cæsar på hans hærtokt til Afrika som ble avsluttet med nederlaget ved Thapsus. For sine fortjenester ble han utnevnt til guvernør over provinsen Africa Nova. I dette embetet gjorde han seg skyldig i slik undertrykkelse og utsuging av midler at det bare var Cæsars hånd som gjorde det mulig å slippe unna uten å bli stilt til rette. På hjemreisen til Roma gjorde han innkjøp og vel hjemme etablerte han Horti Sallustiani, Sallustius tregård, på Quirinalhøyden, med et fabelaktig og senere berømt hageanlegg. Sallustius trakk seg deretter tilbake fra offentlig liv og egnet sin tid til historieskrivning og til å kultivere sin hage som han brukte mye av sin oppsamlede formue på.
Verker
Sallustius' redegjørelse om Catilina-konspirasjonen (De coniuratione Catilinae eller Bellum Catilinae) og om Jugurthakrigen (Bellum Jugurthinum) har blitt overlevert i sin helhet til ettertiden sammen med fragmenter fra hans større og viktigste verk, Historiæ, en historie om Roma fra 78-67 f.Kr. og tenkt som en fortsettelse av Lucius Cornelius Sisennas verk med samme tittel.
Catilina-konspirasjonen
Hans første utgitte verk, Catilina-konspirasjonen, inneholdt historien om det minneverdige året 67 f.Kr. Verket er ikke et nøytralt og upartisk redegjørelse av hendelsene. Sallustius inntar det vanligvis aksepterte synet på Catilina og beskriver ham som en overlagt fiende av lov, orden og moral, og gir ingen sammenhengende forklaring på dennes syn og hensikter. Catilina hadde støtte fra Lucius Cornelius Sullas parti som Sallustius sto i opposisjon til. Den tyske historikeren Theodor Mommsen har hevdet at Sallustius ønsket spesielt å frikjenne sin beskytter Cæsar fra all deltagelse i konspirasjonen – noe som er sannsynligvis nær sannheten.
I dette skriftet viser Sallustius’ tone, stil og beskrivelser av aristokratiets oppførsel at han er dypt bekymret for det moralske forfallet i Romerriket. Når han skildrer Catilinas fordervet karakter og ondskapsfulle handlinger unnlater han ikke å nevne at han også hadde mange edle karaktertrekk, tilstrekkelige mange for en romer til å lykkes i Roma og han viser Catilina som en modig mann i hans siste strid. Emnet ga Sallustius muligheten til å vise fram all sin retorikk på kostnad av den gamle romerske aristokratiet, viss degenerasjon han maler i de svarteste farger. Alt i alt fremstiller han dog ikke Cicero urettferdig.
Jugurthakrigen
Sallustius’ Jugurthakrigen er en kort, men en interessant monografisk avhandling om krigen i Numidia. Verkets reelle verdi ligger i introduksjonen av Gaius Marius og Lucius Cornelius Sulla for den romerske politiske scenen og begynnelsen på deres rivalisering. Sallustius’ tid som guvernør av Africa Novi må ha gitt forfatteren en solid geografisk og etnografisk bakgrunn for å beskrive krigen, skjønt det er ikke åpenbart i monografien til tross for en avledning om emnet ettersom hans prioritet i verket, akkurat som med Catilina-konspirasjonen, er å benytte historien som et virkemiddel for sin bedømmelse av den langsomme forfallet av Romas moral og politikk.
Juha Mieto
Juha Iisakki Mieto også kalt Kurikka Jussi (født 20. november 1949 i Kurikka) er en finsk politiker og tidligere langrennsløper. Han har vært medlem av Finlands riksdag fra 2007 til 2011.
Gaius Sallustius Crispus
Andre verker
To brev (Duae epistolae de republica ordinanda), brev med politisk rådgivning adressert til Cæsar, og et angrep på Cicero (Invectiva or Declamatio in Ciceronem) har ofte tilskrevet Sallustius, men moderne historikere har antydet at det er mer sannsynlig at det kom fra retorikeren Marcus Porcius Latro, også den antatte forfatteren av mot-skjellsord rettet mot Cicero.
Juha Mieto
Meritter som langrennsløper
Fire år deretter, under OL 1984 i Sarajevo i 1984, var han igjen med på å ta en stafettmedalje for Finland, denne gang bronse. I 1974 ble han tildelt Holmenkollmedaljen.
Gaius Sallustius Crispus
Betydning
I helhet bedømte antikken Sallustius høyt som historiker. Tacitus bedømmer ham høyt (Annals, iii. 30) og Quintilianus plasserer ham på samme nivå som grekeren Thukydid, skjønt underlegen til Titus Livius.
Juha Mieto
Meritter som langrennsløper
Mieto vant verdenscupen i langrenn sammenlagt i 1976 og 1980.
Politikerkarriere
I mars 2007 stilte Mieto som kandidat til parlamentsvalget for partiet Centern. Han ble valgt inn i den finske riksdagen med 13 756 stemmer – syvende flest personstemmer.
Gaius Sallustius Crispus
Betydning
Sallustius stakk ut en helt ny retning innen den historiske litteraturen. Der hvor hans forgjengere hadde fungert som tørre forfattere av årbøker benyttet han anledningen til å forklare sammenhenger, meningen med de historiske hendelsene og skildret med hell historiske personer. De syndene han selv hadde begått i ungdommen sto i kontrast til den moralistiske tonen han hadde i sine skrifter, noe han ble belastet for, men historien har ikke gitt noen forklaring på hvorfor han endret seg.
Uansett kan hans tidligere svakheter gitt ham et pessimistisk syn på moralen til samtiden og førte til at han bedømte den strengt. Som modell hadde han Thukydid og han etterlignet dennes sannferdighet og upartiskhet i sine filosofiske refleksjoner og taler, og dennes modige stil, skjønt noen ganger havnet han på kanten av det obskure. Noen lesere har kritisert hans bruk av gamle ord og fraser, noe han hadde til felles med Cato den yngre, men den samme affekterte skrivemåten og hans retoriske overdrivelser gjorde ham også populær som forfatter fra 100-tallet og framover.
London Buses
London Buses er en avdeling i Transport for London (TfL), som har ansvar for busstrafikken i Stor-London, England. De aller fleste bussrutene i regionen drives av private transportselskap på kontrakt med London Buses. Alle rutene må derfor forholde seg til London Buses' takst- og rutebestemmelser, og bussene må også være lakkert i den tradisjonelle rødfargen. London Buses har det direkte ansvaret for trykte publikasjoner og holdeplasser.
Et fåtall ruter i Stor-London bestilles direkte av den enkelte kommune, f.eks. servicebusser o.l. Disse svarer ikke nødvendigvis til London Buses. Det samme gjelder bussruter til og fra nabogrevskapene; disse rutene har ofte et takstsamarbeid med London Buses innenfor Stor-Londons grenser, men vil i de fleste tilfellene ha sitt eget takstopplegg.
Bill Bainbridge
William «Bill» Bainbridge (født 9. mars 1922 i Gateshead, County Durham, død 3. august 1966) var en engelsk fotballspiller. Han spilte for Manchester United, Bury og Tranmere Rovers.
Kalahandi (distrikt)
Kalahandi (oriya: କଳାହାଣ୍ଡି ଜିଲା ) er et distrikt i den indiske delstaten Orissa. Distriktets hovedstad er Bhawanipatna.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 1,573,054 innbyggere i distriktet, mot 1,335,494 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 7,75 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 13,61 % i 2011 mot 16,32 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 947 i 2011 mot 984 i 2001.
Ryvingen fyr
Ryvingen fyr er Norges sydligste fyr, beliggende på øya Ryvingen i Lindesnes kommune. Låven er i noen tilfeller brukt som navn på øya, men Låven er det høyeste punktet, der varden står. Første fyr ble reist i 1867, deretter kom et nytt fyrtårn i 1897, som ble det første, elektriske fyr i Norge. Dette siste står i dag, og er 22,5 meter høyt. Fyret har vært automatisert siden 2002.
Begynnelsen
En voksende handelstrafikk med gode vilkår på midten av attenhundretallet skapte fundament for økt satsing på trygghet til havs. I 1865 ble det foreslått bygging av fyr sør for Mandal, og to år senere så man det første fyret stå klart. Det første lyset – hvitt med rødt blink hvert hele minutt – ble tent 20. oktober, ved hjelp av en oljebrenner med veke og skorstein i glass. Konstruksjonen var enkel, en hytte i tre bar fyrlykten på taket.
I de tidlige dager var fyret bemannet av fyrvokteren og deler av hans familie, om han hadde noen. En fyrbøter var også nødvendig for driften, og ble etter sannsynlighet leid inn av fyrvokteren selv med de midler han fikk for å drive fyret. Natten til den 23. mars 1887 forliste 27 hvalfangere fra hvalfangstskipet Vardöhus utenfor fyret.
Oppgraderinger
Voksende skipstrafikk kom til å stille krav om bedre fyrlykt, og innen 1897 ble det bestemt at et fyr i støpejern skulle bygges der det gamle trefyret stod. De teknologiske framskrittene som var gjort hadde på kort tid blitt mange, og Ryvingen ble høyt prioritert. Oppslutning om fyret førte til at det ble det første med elektrisk lykt, og blant de første med såkalt lynblinkapparat.
Norsk Jernverk
A/S Norsk Jernverk er et tidligere norsk industriforetak i Mo i Rana i Rana kommune i Nordland. Byggingen av jernverket ble vedtatt av Stortinget den 10. juli 1946, med den begrunnelse å gjøre Norge mer selvforsynt av stål, samt bidra til styrking av landsdelen Nord-Norge. Ingen stemte mot etableringen; det som ble diskutert var lokaliseringen. Etter 13 timers debatt med 47 innlegg, gikk 102 av stemmene til Mo i Rana, Orkdal i Sør-Trøndelag fikk 42 stemmer, mens 6 representanter var fraværende.
Ryvingen fyr
Oppgraderinger
En dampmaskin som produserte elektrisitet til fyrlykten ble installert i fyret, med stor forbrenning av kull. Da det ble tent første gang, 25. august 1897, var det det nest sterkeste fyrlyset i verden, med blink på 34 millioner normallys (303 000 hefnerlys, ca. 272 000 candela). Lyset som står i dag er betraktelig svakere. Reaksjonene på det sterke lyset lot ikke vente på seg, og fiskere fra Skagerrakskysten er sagt å ha klaget til Stortinget om forholdene, som de mente ville skremme bort fugl og fisk. I avisen Lindesnes fra de dager er det skrevet:
Norsk Jernverk
Byggingen av jernverket tok ni år, og driften startet 19. april 1955. Jernslig ble smeltet i råjernverket, det flytende råjernet ble foredlet til stål i stålverket, mens valseverket formet stålet til ønsket format og kvalitet. Malmtilgangen ble sikret ved oppkjøp av det engelske Dunderland Iron Ore Company i Dunderlandsdalen i 1947. I 1964 ble råjernverket utvidet med to nye og større smelteovner. Samme år startet Rana Gruber produksjonen av slig, og ble en integrert del av virksomheten. Samme år startet også Norsk Koksverk opp i Mo i Rana, med produksjon av koks og ammoniakk, basert på leveranser fra Svalbard, og befestet byens rolle som en industriby.
Ryvingen fyr
Oppgraderinger
Mange mennesker måtte søke husvære ute på øyen når arbeidsmengden tiltok, og flere ble ansatt. Hele familier levde ofte på øya, gjerne med guvernanter til å passe barn som skulle få undervisning, enten i Mandal by eller som fant sted på fyret. På det meste skal det ha bodd 34-36 mennesker på Ryvingen, med sosiale hierarkier hvor fyrmesteren, som gjerne var fintfolk, stod øverst. Til dels fruktbare jordlapper og husdyr var også å finne ute på øya, med fordeling som bar preg av sosial status gjennom ansiennitet o.l.
Norsk Jernverk
Samfunnsmessig ga etableringen av jernverket store ringvirkninger. Folketallet i Rana økte fra 9 364 i 1946, til 14 631 i 1955 og 22 492 i 1964.
Ryvingen fyr
Verdenskrigene
Den første verdenskrig forårsaket en mangel på kull, som igjen førte til innskjerpinger på en rekke fyr. På kalde vinternetter kunne forbruket av kull for oppvarming av dampkjelene komme opp i 900 kg, forståelig nok ble denne praksisen umulig da prisene steg. Fra 1917 fram til 1921 ble det ikke brukt elektrisitet ved fyret, man brukte i stedet oljelamper. Etter dette tok man i bruk gass, hvilket forble praksis en del tiår fram i tiden. Ikke relatert til dette er hendelsen hvor et russisk skip gikk på land like i nærheten på vinterstid; mannskapet kom seg til fyrtårnet og reddet seg.
Norsk Jernverk
Stortinget vedtok den 9. juni 1988 å avvikle statens eierskap i Norsk Jernverk, som ledd i en omfattende omstilling av den statseide industrien i Mo i Rana.
Ryvingen fyr
Verdenskrigene
Under den andre verdenskrig kom denne delen av Norge raskt under okkupasjon, og fyrtårnet ble tatt i bruk av den tyske okkupasjonsmakten. Fyret var som regel aldri slått på uten at melding hadde blitt gitt fra havnesjefen i Kristiansand, da som oftest i de tilfeller tyske konvoier skulle forbi. Fyret var bemannet av 20 tyske soldater i løpet av krigen. Det var 26 tyske soldater.
Norsk Jernverk
Bakgrunn
Den såkalte Jernsaken sto sentralt i norsk industripolitikk før og like etter andre verdenskrig. Det gjaldt Norges behov for å sikre tilgang av viktige stålprodukter, da Norge og norsk industri fram til da hadde vært meget sårbar på grunn av manglende nasjonal produksjon. Stortinget valgte å bygge Norsk Jernverk i Mo i Rana i stedet for bl.a. Orkanger, grunnet rike jernmalm-forekomster og nærhet til den påbegynte kraftproduksjon i Glomfjord.
Ryvingen fyr
Verdenskrigene
Det skulle komme til skuddveksling ved Ryvingen fyr den 14. februar 1943, som skulle vare fra 23:00 til nærmere 00:20. Noen kilder hevder dette var et forsøk på et alliert raid mot en radar som hadde blitt satt opp på øya (som ikke ble tatt ned før mange tiår senere). En annen teori hevder det var to lokale fiskebåter brukt til transport som, uten å ha meldt ifra til den tyske kommandoen, hadde nærmet seg fyret to ganger, delvis på grunn av en misforståelse. Det kom ikke til personskade under denne hendelsen. (Dokumentasjon/kilde?)
Norsk Jernverk
Bakgrunn
Bygging av jernverket tok ni år (ikke tre, som opprinnelig planlagt); det kostet 500 (ikke 250) millioner (utredningen i 1945 stipulerte 207). Etterkrigs-tidens sterke etterspørsel var i 1955 kraftig redusert og prisen likeså. Befolkningen i kommunene Mo og Nord-Rana økte fra ca. 8 000 til 20 000.
Ryvingen fyr
Verdenskrigene
På Ryvingen ble det seint en kveld ettervinteren 1943 gjennomført raid, 12 kommandosoldatar gikk i land for å fjerne en peilestasjon og støykilde for radiotrafikken mot Storbritannia. Det lyktes. De sivile måtte flykte ned i kjelleren for å søke dekning mot skytinga som oppsto utover kvelden og natta. I en seinere samtale med fyrmesteren på Ryvingen den gangen, fortalte han at tyskeren hadde presentert skytingen som et resultat av en noe vill fest de hadde og at en hadde blitt skadet av vådeskudd. Da media kontaktet fyrmesteren om at det gikk rykte om et raid, måtte han avkrefte det ut fra den fortelling han hadde fått av okkupasjonsmakta. Sjøl hadde fyrmesteren og de andre sivile, søkt dekning i kjeller og kunne ikke være øyenvitner til hva som hendte. Det kom flere dekkhistorier.
Norsk Jernverk
Jernmalmforekomster
Ved kjøp av Dunderland Iron Ore Company i Mo i Rana (1947) og Rana Gruber på Storforshei (1962) sikret man seg malmtilgang; hovedsakelig magnetisk magnetitt og lavmagnetisk hematitt. Knust malm gikk gjennom et oppredningsverk der det (via flotasjon og magnet-separering) ble til slig bestående av 65 % jern.
Ryvingen fyr
Verdenskrigene
Det var 12 kommandosoldater som hoppa i land. De hadde opplysning om at det skulle være 28 tyskere stasjonert på Ryvingen, noe de mente de skulle kunne ta kontroll over. De regna med at de norske søkte dekning i kjelleren eller tårnet slik at det ikke var stor fare for at noen av de ville «stryke med», som det heter i artikkelen.
Norsk Jernverk
Driften
Energi til produksjonen var først tiltenkt å komme fra Glomfjord kraftverk. Senere ble Nedre Røssåga kraftverk bygd med driftsstart i 1955 og full produksjon fra 1958.
Ryvingen fyr
Verdenskrigene
I avisreferatet går det fram at de tok tre fanger som ble ført om bord med bind for øynene.
Norsk Jernverk
Utvidelse
En vesentlig utvidelse foregikk rundt 1964. Da ble råjernverket utbygget med to nye og større ovner. Rana Gruber startet produksjonen av slig, og ble en integrert del av Jernverket. I 1964 ble også A/S Norsk Koksverk startet opp i Mo i Rana, (1964–1988) med produksjon av koks og ammoniakk, basert på leveranser fra Svalbard. (Norsk Koksverk AS ble nedlagt gjennom vedtaket i Stortinget den 9. juni 1988).
Ryvingen fyr
Verdenskrigene
På samme turen ble det satt i land 2 etterretningsfolk på Omland med radio og sender. De brukte  dekknavn. Båten var også innom Skjernøy og ventet der i to timer på oppdragsfolk.
Norsk Jernverk
Utvidelse
Produksjonen på 1970-tallet lå mellom 500 og 700 000 tonn, vesentlig eksportert til grossister i Norden og England, og fordelt på armeringsstål (19.6 %), skipsprofiler (17.7 %), blikk (28.3 %) o.a. I 1978 var Jernverket Norges niende største bedrift med 4 500 ansatte fordelt med 3 200 i hovedanlegget, 450 i Rana Gruber, 430 ved Blikkvalseverket i Bergen, 350 ved A/S Norsk Staaltaug i Trondheim og 70 ved hovedkontoret i Oslo. Selskapets firmanavn ble rundt 1980 endret til Norsk Jernverk AS.
Ryvingen fyr
Verdenskrigene
Marinbåten som ble brukt var på 60 fot, vanlig fart 42 knop, maks fart 50 knop. Den gikk med 15 knop innaskjærs.
Norsk Jernverk
Utvidelse
Et stort fjernvarmeanlegg ble bygd i 1985 (sammen med Helgeland Kraftlag), og dette er fortsatt i drift og er utbygd til en fjernvarmering i Mo i Rana; Mo Fjernvarme AS.
Ryvingen fyr
Automatisering
Ved omlegging til ren elektrisk drift i 1957 mistet fyret noe av sin lyskraft, men var fortsatt regnet som meget kraftig. Bemanning fantes fortsatt etter krigen, men etter omleggingen ble stasjonen til et tørnfyr – det vil si at fyrvokteren ikke bemanner fyret hele tiden, men har uker på og uker av fyret. Telegrafstasjonene ble byttet ut på syttitallet i favør av VHF radiolinje, og i 1988 ble en strømkabel lagt til øyen som tillot bruk av hovedaggregatet som kun reserve. I 2002 mistet Ryvingen fyr bemanningen sin, og det er nå automatisert.
Norsk Jernverk
Stålkrise og senere nedleggelse
På 1970- og 1980-tallet rammet den internasjonale stålkrisen Jernverket med full tyngde. Norsk stålindustri ble et nasjonalt politisk og finansielt problem. Jernverket ble hovedeier av Norsk Stål A/S gjennom kjøpet av Aspelin-Stormbulls stålavdeling (49 %, 1984), og armeringsstål-produsenten Christiania Spigerverk fra Elkem. I omstillingvedtaket av 9. juni 1988, vedtok Stortinget privatisering av både Spigerverket og Jernverket.
Industriproduksjonen i Rana førte med seg en del forurensning. Rødrøyken er kanskje mest kjent, og den lå ofte tett over byen fram til 1970-tallet. Norsk Koksverk hadde helt på slutten et større utslipp, der det lakk ut 8 tonn arsenlut fra en lagertank til Ranfjorden.
Videreført i Mo Industripark
Mo Industripark AS overtok det meste av bygningsmassen etter omstillingen i perioden 1989-1992. I dag har industriparken i alt ca. 110 bedrifter og 1 900 ansatte (per januar 2011). Her driver Celsa Armeringsstål AS videre stålverk og valseverk for gjenvinning (smelting av skrapjern). Celsa Armeringsstål AS har videreført produksjonen av armeringsstål etter at de kjøpte verket fra Fundia. ''Celsa' er Nordens største gjenvinningsbedrift. Elkem Rana overtok halvparten av råjernverket og produserte i en periode ferrokrom. Denne virksomheten ble senere solgt til det brasilianske gruvekonsernet Vale som produserer silikomangan og ferromangan.
Molab AS er en videreføring av Jernverkets laboratorium, og de driver industrilaboratorium for miljø-, prosess- og materialteknologi, der SINTEF er majoritetseier. Ruukki Profiler AS videreførte driften i profilvalseverket, der de produserte skipsprofiler og flenser til vindmøller. Etter finanskrisa opplevde Ruukki Profiler AS at bunnen falt ut av markedet. Bedriften ble «midlertidig nedlagt» i 2010, med produksjonsstopp i mai. 2012 overtok Celsa Armeringsstål Ruukki sine lokaler, og tar i bruk disse etter at alt er «nullstillt». Fesil Rana Metall AS, fremstiller ferrosilisium.
Mandelbrotmengden
Mandelbrotmengden er en fraktal, oppkalt etter den franske matematikeren Benoît Mandelbrot.
Definisjon
La c være et komplekst tall. Definer en følge av komplekse tall z0, z1, z2, ... ved
Mandelbrotmengden \mathbb M, består av alle komplekse tall c slik at denne tallfølgen er begrenset, det vil si at den ikke divergerer mot uendelig. Figuren til høyre viser mandelbrotmengden tegnet i det komplekse planet.
Egenskaper
Mandelbrotmengden har mange interessante egenskaper. Hvis man zoomer inn langs randen av mandelbrotmengden, vil man kunne finne små kopier, kalt satellitter, av mandelbrotmengden selv. Hvis man tar et hvilket som helst utsnitt av det komplekse planet som både inneholder punkter i \mathbb M og punkter utenfor \mathbb M, vil det innholde uendelig mange satellitter.
Bildegalleri
Denne bildesekvensen er en zoomreise til et bestemt punkt c i det komplekse planet. Hvert bilde er et utsnitt av det foregående. Det siste bildet er en forstørrelse av det første på omtrent 60 milliarder. De svarte punktene er selve mandelbrotmengden. De fargelagte punktene er punkter utenfor mandelbrotmengden, og fargen er bestemt ut fra hvor raskt følgen definert ovenfor divergerer.
Québec (by)
Québec er hovedstaden i den canadiske provinsen Québec. Quebécs gamle bydel (Vieux Québec), som er den eneste bevarte nordamerikanske festningsbyen nord for Mexico, ble utnevnt til å være en del av verdens kulturarv av UNESCO i 1985. Etter en sammenslåing med flere tidligere forsteder i 2002, har selve byen 507,986 innbyggere, mens tettstedet har 710,700 innbyggere (2004).
Historie
Québec er den nest eldste europeiske bosetningen i Nord-Amerika fortsatt i bruk, etter St. Augustine i Florida (opprinnelig spansk). Den ble grunnlagt av Samuel de Champlain i 1608 der det tidligere var en innfødt boplass kalt Stadacona. Navnet Canada refererer til denne boplassen (kanata er et indiansk ord for landsby).
Québec ble okkupert av britene i 1629, og de holdt byen til 1632. Da byen igjen kom på franske hender, ble de omfattende festningsverkene påbegynt. Den franske kolonien «La Nouvelle France», Ny-Frankrike, lå nemlig i langvarig konflikt med de britiske koloniene langs østkysten av kontinentet.
Slaget på Abrahamsslettene (Plaines d'Abram) ble utkjempet utenfor Québecs murer under sjuårskrigen i 1759. Under dette slaget bekjempet britiske tropper, ledet av general James Wolfe, den franske generalen Louis-Joseph de Montcalm, og inntok byen. I 1763 avsto Frankrike «Ny-Frankrike» (Nouvelle France) til Storbritannia.
I løpet av den amerikanske revolusjon ble garnisonen i Quebec angrepet av amerikanske tropper i slaget om Quebec (1775). Amerikanerne tapte slaget, og med det også håpet om at Canada også ville gjøre opprør mot britene.
Generalmajor Isaac Brook forsterket byens murer og bygde et artilleribatteri før den britisk-amerikanske krigen i 1812.
Quebec var Canadas hovedstad fra 1859 til 1865, og med det den siste hovedstaden før Ottawa.
Språk
I canadisk sammenheng er Québec blant de mest homogene byene språkmessig, og 96 % av befolkningen har fransk som morsmål. De fleste av de øvrige er immigranter fra hele verden som kalles allophones (øvrige språk, altså verken engelsk eller fransk), mens det bare er en liten gruppe som snakker engelsk som morsmål. Besøkende vil imidlertid oppdage at engelskkunnskapene er relativt gode i befolkningen.
Verdt å se
Byen Québec er et av de største reisemålene i Canada, og blant de få byene hvor man får en følelse av historie.
Gamlebyen er omgitt av solide murer og bastioner som er bevart intakte, og mesteparten av husene innenfor murene stammer fra den franske perioden, mens resten er fra tiden rett etter den engelske erobringen. Indre by er inndelt i Haute ville, Øvrebyen, og Basse ville, Nedrebyen. Øvrebyen domineres av det historiske hotellet Hôtel Frontenac, og her finnes historiske severdigheter som Basilique Notre Dame du Québec, med røtter tilbake til 1600-tallet, samt ursulinerklosteret og flere museer. I Basse-Ville finner man kirken Notre Dame des Victoires fra 1688, som regnes som den eldste kirken i Canada. En lang rekke restauranter, butikker og utesteder henvender seg til den store strømmen av turister til byen, samt til byens store studentbefolkning.
Rolf Anker Ims
Rolf Anker Ims (født 19. mai 1958 i Oslo) er en norsk økolog. Siden 2001 har han vært professor ved Institutt for arktisk og marin biologi ved Universitetet i Tromsø. Ims har særlig forsket på økosystemer i Arktis.
Ims tok doktorgraden i 1989 med en avhandling om sammenhengen mellom smågnageres arealbruk og reproduksjonsstrategier. I 1992 ble han professor i landskapsøkologi ved Universitetet i Oslo, før han flyttet til Tromsø i 2001. Han har særlig studert populasjonsdynamikk i økosystemer i Finnmark og på Svalbard. . Han ble valgt som medlem av Det Norske Videnskapsakademi i 2000. Han er en av Norges mest siterte forskere, og var i 2010 en av fjorten forskere ved norske institusjoner som er rangert som highly cited i ISI-indeksen
I 2016 ble han tildelt Norges forskningsråds pris for fremragende forskning.
Magnus Lagabøters gate (Tønsberg)
Magnus Lagabøters gate (1-5, 2-6) er en 120 meter lang gate i Tønsberg. Den starter i Kaptein Hoffs allé og ender i Christian Fredriks gate ved sykehuset.
Gaten er oppkalt etter kong Magnus Lagabøte (født 1238 i Tønsberg, død 1280), som blant annet bygde teglkastellet på Slottsfjellet.
Fred Terkelsen
Christian Fredrik Terkelsen (født 1887, død 1946 i Arendal) var en norsk maler, bosatt på Tyholmen i Arendal kommune. Sammen med malere som Julius Smith, William Andersen, Knud Haaning, Ants Lepson og Ole Aagesen, blir han regnet som en av Arendalsmalerne.
Terkelsen vokste opp i en søskenflokk på 11 på Tyholmen. Han hadde kunstutdannelse fra tegneskoler i Christiania og København, og var flere ganger representert ved Høstutstillingen. I 1977 arrangerte Arendal kunstforeningen en stor minneutstilling om Fred Terkelsen, der 90 av hans tegninger og malerier ble vist. Motivene fra gamle Arendal, som han er mest kjent for, er nøyaktig og korrekt framstilt og gir et godt inntrykk av hvordan Arendal så ut fra slutten av 1800-tallet og fram til rundt 1940. Et av hans mest kjente malerier, «Torvet i Arendal» fra 1922, tilhører Aust-Agder-Museet, og viser en by i vinterstemning med hester og torghandlere og den gamle fontenen.
Vaulaelva
Vaulaelva ble først vernet mot kraftutbygging i Verneplan II for vassdrag i 1980, men da bare i sommersesongen (5 måneder). I Supplering av Verneplan for vassdrag i 2005 ble vernet utvidet til hele året.
Nachspiel
Nachspiel, forkortet nach, (fra tysk, «etterspill») er en mindre formell, ofte improvisert, festlig tilstelning etter den egentlige festen. På svensk heter det «efterfest», på dansk finnes både ordet efterfest og ordet nachspiel.
På tysk har ordet Nachspiel også en mulig betydning av type rettslig etterspill.
Bhadrak (distrikt)
Bhadrak (oriya: ଭଦ୍ରକ ଜିଲା ) er et distrikt i den indiske delstaten Orissa. Det ble opprettet 1. april 1993. Distriktets hovedstad er Bhadrak.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 1,506,522 innbyggere i distriktet, mot 1,333,749 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 12,33 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 11,74 % i 2011 mot 14,44 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 931 i 2011 mot 943 i 2001.
Senegal under Sommer-OL 1988
Senegal under Sommer-OL 1988. Tjuetre sportsutøvere fra Senegal deltok i fire sporter under Sommer-OL 1988 i Seoul. De kom på delt 36.-plass med en sølvmedalje.
Indianapolis Motor Speedway
Indianapolis Motor Speedway er den nest eldste motorsport-banen i verden som fortsatt eksisterer. Banen ble bygget i 1909. Banen har plass til 257 325 publikummere, og er dermed den sportsareaen i verdenshistorien med størst publikumskapasitet. Til sammenlikning er det plass til 150 000 publikummere på verdens største fotballstadion, Rungrado May Day Stadium.
Indianapolis Motor Speedway er omkring 4 kilometer lang og oval, og dimensjonene har vært de samme siden byggingen av den opprinnelige banen i 1909. Banen anses som en av de mest kjente og prestisjefylte motorsport-arenaene i verden, ble plassert på den amerikanske listen over historiske steder i 1975 og erklært et nasjonalt historisk landemerke i 1987.
Det har blitt arrangert 222 billøp på banen siden åpningen den 19. august 1909 (Per 3. juli 2006), og 122 forskjellige førere har tatt seire på banen. Etter seieren i USAs Grand Prix i 2006, hans femte, har Formel 1-føreren Michael Schumacher rekorden for flest seire på Indianapolis Motor Speedway. A.J. Foyt, Al Unser og Rick Mears har tatt fire seire hver på banen, og det samme har Jeff Gordon.
Historie
Da det første løpet ble arrangert i august 1909 ble feiringen raskt snudd til katastrofe på grunn av banens overflate av knust stein og tjære. Det var store skader på førere og tilskuere, biler tok fyr, det var dødsfall, og løpet ble stoppet midtveis. Louis Schwitzer ble erklært vinner foran tolv tusen tilskuere.
Etter et ininativ fra Carl G. Fisher, tidligere racerfører og en av investorene bak banen, ble sikkerheten økt drastisk ved å brolegge banen med 3,2 millioner brosten, noe som ga banen sitt populære kallenavn, The Brickyard.
Banens andre løp, Indianapolis 500 den 30. mai 1911, trakk omkring 80 000 tilskuere, og Ray Harroun tok seieren.
1912 til 1920-tallet - Gullalderen
Et av de kjente løpene på banen er Indianapolis 500 i 1912, da Ralph DePalma tapte en ledelse på fem runder, fem runder før slutt, da bilen hans brøt sammen. Mens bilen hans ble dyttet rundt banen halte Joe Dawson seieren i land. I denne perioden ble Indianapolis kjent over hele verden, og internasjonale førere begynte å konkurrere her. Tre av de neste fire vinnerne var europeere, mens DePalma var unntaket fordi han var amerikansk statsborger, til tross for at han var italienskfødt.
I årene 1917 og 1918 ble løpene avbrutt av 1. verdenskrig, da Indianapolis ble brukt som verksted for militære kjøretøy. Rett før dette, den 9. september 1916, ble det arrangert en dag med korte løp, kalt Harvest Classic. Johnny Aitken, i en Peugeot, vant alle løpene, løp som skulle bli de siste bortsett fra 500-løpene som ble avholdt på banen de neste 78 årene.
Da løpene startet opp igjen etter krigen økte hastighetene, og i 1925, da Peter DePaolo vant, kjørte de raskeste bilene gjennomsnittshastigheter opp mot 160 km/t.
1930-årene
Da depresjonen traff USA på 1930-tallet sank prispengene fra 50 000 dollar til førsteplassen og totalt 98 250 dollar i 1930 til 18 000 dollar og 54 450 dollar respektivt. Dessuten ble reglene myket opp, for å sørge for flere deltakere. Rekordhøye 42 biler startet i Indianapolis 500 i 1933, mens det var 33 førere som startet fra 1934 av, med unntak av 1947 da 30 førere startet.
Tidlig på 1930-tallet sørget de stadig økende hastighetene for at banen ble stadig mer farlig, og i perioden 1931-1935 var det 15 dødsulykker. Dette gjorde det nødvendig med et nytt dekke på banen, og asfalt erstattet brostein på deler av banen. Farene ved å kjøre på banen i denne perioden stoppet ikke Louis Meyer og Wilbur Shaw fra å bli tredoble vinnere, og Shaw ble også den første vinneren to år på rad (1939 og 1940).
Salg av banen
Tidlig på 1940-tallet ble det nødvendig med ytterligere forbedringer av banen. I 1941 brant halve Gasoline Alley, serviceområdet, ned rett før løpet. På grunn av USAs deltakelse i 2. verdenskrig ble løpet avlyst i 1942, og senere sørget et forbud mot motorsport for at Indianapolis 500 ikke ble kjørt under krigen (1942–1945). I denne perioden var banen mer eller mindre forlatt, og i svært dårlig stand. Lokalbefolkningen gikk ut fra at banen ville bli solgt etter krigen, og at det ville bli bygget boliger på området. Da krigen nærmet seg slutten kom Wilbur Shaw tilbake til banen den 29. november 1944, for å kjøre en dekktest for Firestone, som hadde blitt godkjent av myndighetene. Shaw ble sjokkert over banens tilstand, og kontaktet eieren Eddie Rickenbacker, som fortalte at banen var til salgs. Shaw sendte ut brev til bilindustrien, for å finne en kjøper. Dårlige tilbakemeldinger førte til at Shaw fryktet at området ville bli solgt til fordel for boliger, og han startet letingen etter en kjøper som forsto hva det handlet om. Han fant Terre Haute, en forretningsmann fra Indiana. Møter ble arrangert, og kjøpet av banen ble gjennomført den 14. november 1945 til en pris på 750 000 amerikanske dollar. Reparasjoner og utbedringer av banen fant sted kort tid etter for å klargjøre banen til løpet i 1946. Helt siden da har banen fortsatt å vokse, og banen har for lengst fått tilbake sitt rykte som en fantastisk bane.
1950-årene
På 1950-tallet kjørte bilene i hastigheter opp mot 240 km/t, noe som bidro til å trekke fler fans til arrangementene. Kurtis, Kuzma og Watson-biler dominerte, og de aller fleste ble drevet av motorer fra Offenhauser. Publikumsfavoritten Novi, med sitt unike utseende og lyd, var en svært kraftig bil for sin tid, som dominerte kvalifiseringene. Dessverre var den ikke driftssikker, og klarte aldri å gjennomføre hele løpet på grunn av at motoren brøt sammen, eller fordi bilen måtte stoppe for ofte på grunn av den store motorens bensintørst.
Banens rykte ble så godt at Indianapolis 500 ble en del av verdensmesterskapet i Formel 1 i årene mellom 1950 og 1960, selv om ingen av Indy-førerne kjørte i Formel 1, og kun Scuderia Ferraris Alberto Ascari blant F1-førerne kjørte i Indy 500. Den femdoble verdensmesteren Juan Fangio testkjørte banen i 1958, men bestemte seg for ikke å delta.
1950-tallet var også det farligste tiåret for billøp. Av de 33 førerne i løpet i 1953 døde 16 av løpsrelaterte ulykker.
Moderne IndyCar
Ironisk nok kjørte en rekke F1-førere på Indy i 1960-årene, og revolusjonen med bakmonterte motorer som ble startet i F1 av Cooper-teamet endret også Indy 500; siden Jim Clarks seier i 1965 har alle vinnerne kjørt biler med motoren montert bak. Graham Hill vant det påfølgende året, i sitt første forsøk, og har blitt den eneste føreren til dags dato som har vunnet både verdensmesterskapet, Indianapolis 500 og 24-timersløpet i Le Mans.
Fra 1970 til 1981 hadde Indianapolis en tvilling i Ontario, California, ved navnet Ontario Motor Speedway. Denne banen var kjent som «Vestens Indianapolis», og løpet California 500 ble arrangert her, men banen ble en økonomisk fiasko på grunn av dårlig ledelse og for få arrangementer på banen.
I 1980-årene kom en ny generasjon førere med enda høyere hastigheter, ledet an av Rick Mears, som var den første som passerte 320 km/t-grensen, i 1982. I 1989 imponerte F1-legenden Emerson Fittipaldi både førere og tilskuere da han vant, og samtidig var den første som hadde en hastighet på 350 km/t. Indianapolis i 1989 endte med en duell mellom Fittipaldi og Al Unser Jr., som kulminerte i at Unser Jr. kjørte ut i den nest siste svingen i den 199. runden, etter å ha kommet borti Fittipaldis høyre forhjul med sitt venstre bakhjul. De påfølgende årene vant Arie Luyendyk løpet i 1990 med en gjennomsnittshastighet på 299,307 km/t.
Al Unser Jr. tok endelig seieren i en nervepirrende avslutning i 1992, da han kom i mål bare 0,043-dels sekund foran Scott Goodyear.
NASCAR
Fra 1919 til 1993 var Indianapolis 500 det eneste løpet som ble arrangert på banen, men da Tony George arvet banen sørget han for mer action på banen, med NASCAR-løpet Allstate 400 (frem til 2005), og et internasjonalt mesterløp (IROC, International Race Of Champions). Golfbanen som hadde blitt bygget på banen på 1970-tallet ble bygget om fra 27 hull til 18 hull, og var designet av Pete Dye.
Formel 1
I 1998 sørget George for at Formel 1 returnerte til USA for første gang siden 1991. To år med renovering og bygging på banen førte til det første amerikanske Grand Prix i 2000, et løp som ble en stor suksess. Året etter ble nok en suksess, med 185 000 tilskuere, og var det første store sportsarrangementet i USA etter 11. september 2001.
Frankfurt (Oder)
Frankfurt (Oder) er en by i delstaten Brandenburg i Tyskland. Byen ligger ved elven Oder, og hadde 60 625 innbyggere i 2009.
Historie
Byen ble grunnlagt på 1200-tallet. I senmiddelalderen dominerte den handelstrafikken på elven mellom Breslau og Stettin. Byen har hatt universitet siden 1500-tallet – Universität Viadrina – som imidlertid ble stengt ved opprettelsen av Humboldt-universitetet i Berlin. Lærerstaben og utstyret ble flyttet til andre læresteder, særlig Breslau (polsk: Wrocław) i dagens Polen.
I april 1945 ved avslutningen av andre verdenskrig brant praktisk talt hele byen opp. Da grensen mellom Tyskland og Polen ble trukket etter krigen, havnet bydelen Dammvorstadt på den polske siden av grensen og ble til byen Słubice. Grensen mellom Tyskland og Polen går i elven Oder (polsk: Odra) og byen har etter denne fått sitt tillegg i navnet, (Oder) (skrives alltid i parentes), også for å skille den fra byen Frankfurt am Main.
Liangsanping-demningen
Liangsanping-demningen er en demning med vannkraftverk i fylket Sixian i prefekturet Suzhou i Anhui-provinsen i det nordlige Folkerepublikken Kina, anlagt i elva Leishui. Effekten er ca 50 MW.
Demningen er en betong buedam av typen RCC. Dammen er 35 meter høy og 33 meter lang.
Viggo & Reidar
Viggo & Reidar var to figurer oppdiktet av Tom Mathisen og Herodes Falsk i 1985 da de ville gi ut en plate etter bruddet med Jahn Teigen. Disse figurene medvirket på flere av duoens turneer, plater og filmer, og var også litt med da Prima Vera gjorde comeback i 2000 etter Marius Müller sin død. Disse figurene bor i en container i Oslo, og deres far døde på sjøen da gutta var barn og de hater julenissen. Viggo & Reidar hadde av og til eget program i Tom Mathisen og Herodes Falsk sin serie Nådeløs kveldskos, som gikk på TVNorge på 1990-tallet. Viggo & Reidar var også interessert i musikk, og spilte inn to album og en singel.