cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
5150
5150 er det syvende studioalbumet fra amerikanske hardrock-bandet Van Halen.
«Why Can't This Be Love» ble albumets mest populære sang. Den havnet på tredjeplass på den amerikanske Billboard-lista.
Sporliste
Alle låtene er skrevet av Michael Anthony, Sammy Hagar, Eddie Van Halen og Alex Van Halen.
23. mai
23. mai er den 143. dagen i året, den 144. i skuddår. Det er 222 dager igjen av året.
Navnedag
Oddleif, Oddlaug.
Knut Moe (ordfører)
Knut Moe (født 22. august 1960) er en norsk lokalpolitiker som representerer Høyre og som var ordfører i Modalen kommune fra 2003 til 2015.
23. mai
Dødsfall
Se flere som døde 23. mai i Kategori:Dødsfall 23. mai.
Knut Moe (ordfører)
I Modalen er det ikke partipolitiske lister; det er kun Samlingslista og Solrenningslista som stiller til valg. Moe tilhører Samlingslista.
Bergkrystallen (Oslo)
Bergkrystallen (1-37, 2-20) er en gate på Lambertseter i bydel Nordstrand i Oslo. Den har navn etter mineralet bergkrystall.
Gaten ligger i den sydlige delen av drabantbyen. Den starter i Glimmerveien, og slutter i Steinspranget/Feltspatveien. Bebyggelsen i gaten består av tre- og fire-etasjers blokker.
Bergkrystallen deler navn med Bergkrystallen stasjon, endestasjonen på Lambertseterbanen. Stasjonen ligger like syd for gaten.
Vegglifjell
Vegglifjell er en populærbetegnelse på et fjellområde i Rollag kommune i Viken, som ligger vest for Veggli i Numedal, syd for Eidsfjell i Nore og Uvdal i Viken og øst for fjellene som omkranser Skirvedalen i Tinn kommune i Vestfold og Telemark. Fjellområdet henger sammen med andre fjellområder på Lufsjåtangen som ligger i Nore og Uvdal og Tinn. Fjellområdene strekker seg videre mot nordvest og går over i området rundt Imingfjell og videre mot Hardangervidda.
Den høyeste i toppen i nærområdet er Skirveggen i Tinn som ligger 1 381 meter over havet.
Historie
Veien fra Veggli til Austbygde i Tinn går gjennom Killingskaret. Den eldste kjente beretning om ferdsel gjennom Killingskaret finner vi i biskop Jens Nilssøns vistitatsbøker og reiseopptegnelser. I juli 1595 var han på bispevisitas i Rollag og han reiste videre gjennom Veggli og over til Tinn i Telemark. I biskopens optegnelser står det:
Den militære sjefsnemnd (USA)
Den militære sjefsnemnd (Joint Chiefs of Staff) er et råd bestående av USAs øverste militære embetsmenn som fungerer som den amerikanske presidentens militære rådgivere. Nemnden har ikke operativ myndighet over militære styrker; den operative kommandokjeden løper fra presidenten og forsvarsministeren direkte til de ni felles hovedkommandoene. Sjefsnemnden skal imidlertid gi råd til presidenten og forsvarsministeren, og formannen for nemnden har høyest rang av alle militære offiserer og regnes som USAs forsvarssjef.
Vegglifjell
Historie
''Saa fore wi framdelis i norduest op for en backe 3 eller 4 pilskud til Vegli kircke annex til Rollaug og haffde dem på den venstre haand ret hoss veyen, 1 mil fra Rollaug kircke. Der gaff bispen leensmanden Knud Traadem forloff hiem. Siden fore wi derfra i norduest 2 pilskud til 2. gaarde heder Møckestue liggende vdj en tungaard paa den høyre haand strax hoss kircken i noruest. Siden om en gaard heder Hougkind i norduest 3 pilskud, oc ligger den paa høyre haand. Och fulde oss 2 bønder ved naffn Haluord Barck, en gammel mand, och Niels Houkind som vaare tilsæt aff leensmanden at følge oss offuer fieldet. Och droge wi fra Hougkind i vester till en gaard liggindis vdi marchen heder Bøler 1/2 mijll fra Hougkind slem vey, och haffde den paa denn høyre haand ret hoss veyen. Saaa derfra norduest 1/2 mijll offuer en skoug kaldis Bølermarchen, ond och blød vey met field och myrer, saa offuer en aa (den haffuer intet naffn veden den kaldis Bøler aaen, den kommer aff forschrefne, myrer og løber synder vdj Nørdste aaen. 1/2 mijll.) Saa therfra 1 fierding i norduest til it field kallis Rollaugs field, eller Killingfield, aff en vaare som ther staar opreist aff steen och kallis Killingen som wi haffde paa venstre haand. Saa therfra offuer fornevnte field, (som er slet ingen skoug paa, men der voxer skiønn søde, huor aff bispen lod hente en storhob). Der fore wi offuer i vester 1 1/2 fierding til en anden vare kaldis Biskops varen. Der pleier sognepresten i Tind møde bispen med hester. Men der wi komme vaar huerken her Hans vdi Tind eller noegn hester kommen fram.''
1. etappe av Giro d’Italia 2011
1. etappe av Giro d'Italia 2011 ble kjørt den 8. mai 2011 i Torino og markerte starten på den 94. utgaven av Giro d'Italia. Den 19,3 kilometer lange lagtempoen ble vunnet av HTC-Highroad, og lagets første rytter over mållinjen Marco Pinotti kunne dermed ikle seg den rosa ledertrøyen.
Eksterne lenker
2011 Giro d'Italia, Stage 1 to Stage 11
Filmåret 2006
Filmåret 2006 er en oversikt over hendelser, lanserte filmer, utdelte priser og fødte og døde filmpersonligheter i 2006.
Mest innbringende filmer
Topp ti fra 2006, av 27. august, 2007 (Worldwide, USA og Canada og internasjonalt); 18. mars, 2007 (UK) og 14. januar, 2007 (Australia) er følgende:
Fra 29. januar 2007 hadde syv filmer utgitt i 2006 tjent inn mer enn $400 millioner, og dermed nådd internasjonal Blockbuster-status. Den 11. september 2006 hadde Pirates of the Caribbean: Dead Man's Chest tjent inn $1 004 100 000, og ble dermed den Hollywood-filmen som ble historiens tredje raskeste til å ha tjent inn én milliard dollar, rett etter Titanic og Ringenes herre: Atter en konge.
Komplette lister over de mest innbringende filmene i 2006 finnes på følgende nettsteder:
Wide-release-film
Begrepet wide-release-film brukes om en film som filmstudioene tror vil appellere til et bredt spekter av kinogjengere, og som blir vist på minst 500 kinoer i USA og Canada. Følgende filmer oppfylte disse kriteriene i 2006:
Andre utgitte filmer
Denne seksjonen lister opp filmer som enten ikke oppnådde wide-release-status i Nord-Amerika, eller var utgitt før i Nord-Amerika. Utgivelsesdatoer viser til den nordamerikanske utgivelsen, hvis ikke annet er nevnt.
Nils Marton Aadland
Nils Marton Aadland (født 9. mai 1962 i Haugesund) er en norsk politiker (H) som var ordfører i Meland kommune fra 2007 til 2015.
Han har examen artium fra 1981 og studier i sammenlignende politikk fra Universitetet i Bergen. Aadland var journalist i Strilen 1987–1989, nyhetsleder i NorMedia 1989–1991 og ansvarlig redaktør i Nordhordland 1992–1999.
Han var hovedtillitsvalgt for vernepliktige i Sjøforsvaret 1984–1985, politisk viseformann i Hordaland Unge Høyre 1985–1986, medlem av Unge Høyres sentralstyre 1986–1988, medlem av Meland kommunestyre 1988–1995, leder i Meland Høgre 1989–1992 og 1999–2004 samt leder i Hordaland Høyre 2004–2008. Han har igjen vært medlem av Meland kommunestyre siden 1999, ordfører fra 2007 til 2015, samt medlem av Hordaland fylkesting siden 2011.
Han stiller som ordførerkandidat for Høgre i nye Alver kommune for perioden 2019 - 2023.
Spica
Spica er den klareste stjernen i stjernebildet Jomfruen, på latin Virgo, og er den 15. klareste stjernen på himmelhvelvingen. Den er 260 lysår fra solsystemet. Spica er en blå kjempestjerne og den er også en dobbeltstjerne
Man antar at det var Spicas bevegelser som gjorde det mulig for Hipparchus å oppdage presesjonen. Et tempel ved Teben i det gamle Egypt var orientert til Spica slik at dennes bevegelser over lang tid viste at jordaksen ikke pekte i nøyaktig samme retning. Også Nikolaus Kopernikus brukte Spica i sine målinger for å forske på presesjonen.
Spica ligger nær ekliptikken, og derfor kan Spica bli okkultert av månen og en sjelden gang av Venus. Forrige Venusokkultasjon var i 1783 og den neste vil komme i 2197
Det guddommelige veldes port
Det guddommelige veldes port (kinesisk: 神武門, pinyin: Shénwǔmén) er nordporten til Den forbudte by i Beijing i Kina. Foran porten ligger Jingshanparken.
På skiltet over inngangen står det Palassmuseet på kinesisk.
Til å begynne med bar porten navnet Den sorte skilpaddens port (玄武門; Xuánwǔmén), et navn som var vanlig for nordporten inn til et kinesisk keiserlig palass. Den sorte skilpadde er et tegn i den kinesiske dyrekretsen.
Da Kangxi-keiseren besteg sin trone ble navnet endret. Denne keiserens fødselsnavn var Xuanye (玄燁), og da han ble keiser ble ordet Xuán (玄) et hellig navnetabu. Skrifttegnet Xuán (玄) har også betydningen «hellig mysterium», og det ble da erstattet med det korrollerende tegnet Shén (神), som betyr «guddommelig».
Frederiks gate (Oslo)
Frederiks gate (1-3, 2) er en sentrumsgate i Oslo som er en del av Ring 1. Frederiks gate går fra St. Olavs gate til Henrik Ibsens gate. Vest for gata ligger blant annet Nisseberget i Slottsparken, i øst blant annet universitetsbygningene ved Karl Johans gate med Universitetshagen og Historisk museum.
Highway Thru Hell
Highway Thru Hell er en canadisk dokumentarserie som følger bergingsfirmaet Jamie Davis Motor Trucking i Hope som opererer på den vanskelige Coquihalla Highway i Britisk Columbia. Selskapene Quiring Towing, Aggressive Towing, Mission Towing og Reliable Towing er også representert i serien, og konkurrerer med Jamie Davis om oppdragene med å assistere biler, spesielt store semitrailere som er blitt utsatt for en ulykke, utforkjøring eller velt. Mannskapene sitter ikke på vaktrommet og venter på å bli tilkalt, men kjører veien frem og tilbake og ser etter noen som trenger assistanse.
Serien har gått på Discovery Channel Canada siden.
Serien har også blitt vist på National Geographic Channel i Norge.
National Geographic Channel har lavet en serie om norske forhold kalt Vinterveiens helter. Sentralt i denne er et firma i Odda.
I startet Discovery Channel Canada spin-off-serien Heavy Rescue.
Vagrantini
Vagrantini er en gruppe av sommerfugler som hører til underfamilien Heliconiinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae). De fleste av disse tropiske sommerfuglene lever i Sørøst-Asia, men noen går så langt vest som Asia og så langt øst som Australia. De minner mye om perlemorvinger (Argynnini) men har jamtover mindre mørke tegninger på vingene enn disse. Larvene er kledt med lange torner.
Utseende
Middelsstore, slanke sommerfugler med store vinger som som oftest har brunoransje grunnfarge, men noen er brune eller har metallisk blått skimmer. De har vanligvis noen mørke tegninger, men mindre enn hos den nordlige gruppen perlemorvinger (Argynnini), som de ellers ligner mye. Noen har forvingens fremhjørne litt uttrukket til en spiss, og mange har en kort stjert bakerst på bakvingen.
Prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng
Prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng er en samling prajñāpāramitātekster som ble oversatt fra sanskrit til kinesisk av den kinesiske omreisende oversetteren Xuánzàng (玄奘, 602–664). Xuánzàng regnes som grunnlegger av retningen Fǎxiāng zōng innen kinesisk buddhisme. Dette var en østasiatisk avart av yogācāra (i Japan kjent som Hossō-shū).
Oversettelsen bærer tittelen «den store prajñāpāramitāsūtraen» (tradisjonell kinesisk: 般若波羅蜜多經, pinyin: bōrě bōluómì duō jīng, alternativ tittel: 般若波罗蜜多經, pinyin: bānruò-bōluómì duō jīng, Wade-Giles: Ta p'o-jo po-lo-mi-t'o ching ). Den rekonstruerte sanskrit-tittelen er *mahāprajñāpāramitā sūtra (devanāgarī: महामहाभारतसूत्र). Betrakter man dette som én tekst, er det den suverent største buddhistiske tekst som eksisterer. Den omfatter 600 bokruller, inneholdende mer enn 50 millioner kinesiske skrifttegn eller ord.
Begrepet «den store prajñāpāramitāsūtraen» har hatt varierende meningsinnhold opp gjennom historien. Xuánzàng har brukt det som navn på hele prajñāpāramitālitteraturen. Som vi skal se, har dette ikke vært tilfelle i Nepal, Kashmir og Tibet. Også i Kina har begrepet hatt en mer spesifikk betydning i andre oversettelser.
De øvrige syv tekstene – eller deres innbyrdes sammensetning, er ukjente på sanskrit. De er heller ikke kjent i den tibetanske buddhistiske kanon eller i andre kinesiske oversettelser. Den femte teksten er en slags forkortet utgave av prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers. Pañcapāramitānirdeśa finnes riktignok på tibetansk, men i biblioteket til Xuánzàng er denne teksten delt opp i fem adskilte tekster (tekstene 11–15). Den sekstende og siste teksten er en variant av devarājapravaraprajñāpāramitāsūtra. Den avsluttes med mantraene GATE GATE PARAGATE PARASAMGATE BODHI SVAHA, som også er kjent fra hjertesūtraen.
Teksten sies å ha blitt overlevert av Buddha på fire steder ved 16 sammenkomster: på gribbenes fjelltopp nær Rājagṛha, i Śrāvastī, i paranirmita-vaśavartin (en legendarisk himmel på toppen av Katmandudalen) og i bambusskogen (Veṇuvana) nær Rājagṛha. Sentralt står forkynnelsen av den odontologiske «tomheten» (śūnyatā) og mangelen på «egen eksistens» svabhāva i alle fenomener. Fenomenene er flyktige og forgjengelige fordi de er tomme for egen eksistens (svābhava). Videre fremheves denne erkjennelsen som essensiell på bodhisattva-veien. Prajñāpāramitā betyr «visdommen (prajñā) som har trengt hinsides eller transcenderer (pāramitā)», og som fører den søkende til «den andre bredden» over verdenslidelsens hav.
«Den store prajñāpāramitāsūtraen»
Benevnelsen «den store prajñāpāramitāsūtraen» har hatt varierende meningsinnhold ned gjennom historien. I Kina har den blant annet blitt brukt som navn på den samlede prajñāpāramitālitteraturen. Tittelen på hele tekstsamlingen til Xuánzàng, et prajñāpāramitābibliotek med 16 prajñāpāramitātekster, er bōrě bōluómì duō jīng (般若波羅蜜多經), som er en gjengivelse av sanskrit *mahāprajñāpāramitāsūtra (महामहाभारतसूत्र).
Det er vanlig å skille mellom seks store og en rekke mindre tekster. De sistnevnte utgjør en egen sjanger av «korte» eller «forkortede» tekster, hvorav diamantsūtraen og hjertesūtraen de mest kjente. Det ble etterhvert innlysende at det var behov for slike komprimerte tekster, etter hvert som buddhismen utbredte seg. Man kunne for eksempel ikke forvente at personer utenfor klostrene og templene skulle pløye gjennom totaliteten av en så gigantisk tekst som Xuánzàng hadde oversatt. Orientalister har oppgitt et varierende antall korkortede eller mindre prajñāpāramitāsūtraer. Edward Conze omtalte 40, Ryusho Hikata omtalte 27, Hemarāja sākya omtalte 45, og Dr. Dharma Datta Chaturvedi. har omtalt 48 mindre prajñāpāramitāsūtraer. Viktige kilder for Chaturvedi er Tōhoku-katalogene over tibetanske tekster, Nanjo Bunyu's katalog over kinesiske og japanske tekster og Max Wallesers katalog Die Vollkommenheit der Erkenninis.
Navnekonvensjoner i Kashmir og Nepal
De store tekstene har blitt kalt for «den store prajñāpāramitāsūtraen» av både østlige buddhister og vestlige orientalister. Dette var f.eks. tilfelle med orientalisten dr. Edward Conze (1904–1979) i en oversettelse fra 1961. Dette er ikke entydig, men en samlebetegnelse på seks adskilte tekster. I Kashmir og Nepal valgte man i det 8. århundre å benytte følgende navnekonvensjoner:
Denne navnekonvensjonen ble også tatt i bruk av tibetansk buddhisme. I tillegg inneholder Xuánzàng's prajñāpāramitābibliotek en sjette tekst, som ikke er bevart andre steder. I stedet for å kalle alle tekstene for «den store prajñāpāramitāsūtraen», valgte de altså å inndele tekstene etter antall vers, der hvert av disse versene (ślokas) inneholder 32 stavelser.
Den kinesiske buddhistiske kanon inneholder tre oversettelser av prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers som alle bærer tittelen «den store prajñāpāramitāsūtraen»: Det gjelder Dharmapriya's oversettelse fra året 382 e.Kr., Kumārajīvas oversettelse fra år 403 e.Kr. og Dānapāla's oversettelse fra år 985 e.Kr. Den sistnevnte har tittelen «den store prajñāpāramitāsūtraen, mor til Buddha som føder den trefoldige Dharmapithaka». I tillegg bærer Kumārajīva's oversettelse av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers fra år 403 e.Kr. også tittelen «den store prajñāpāramitāsūtraen». Hvis man velger å bruke denne benevnelsen på alle seks tekstene ovenfor, og i tillegg bruker det som fellesbenevnelse på hele prajñāparamitālitteraturen (slik Xuánzàng har gjort), sitter man igjen med syv forskjellige meningsinnhold.
For det andre ble slike etiketter, som nevnt, aldri tatt i bruk i Kina. Oversettelsen av utgaven på 25 000 vers til kinesisk i året 291 e.Kr. ble tildelt tittelen «prajñāpāramitāsūtraen som utstråler lyset» (fàngguâng bânruò jíng, 放光般若經), på bakgrunn av tittelen på første kapittel. Oversettelsen til kinesisk i årene 172-179 e.Kr. av utgaven på 8 000 vers, hadde tittelen «prajñāpāramitāsūtraen om praktiseringen av veien» (dàoxín bânruò jíng, 道行般若經).
I den tibetanske svātantrikatradisjonen blir den store prajñāpāramitāsūtraen kalt GYE DRING DU SUM, «tre bøker, lang, middels, kort»: Lang (GYE) er utgaven i 100 000 vers, middels (DRING) er utgavene på 25 000 og 18 000 vers, og kort (DU) er utgavene på 10 000 og 8 000 vers. Dette er en måte å inndele de seks tekstene i tre kategorier. Men som vi skal se, er det også store innbyrdes forskjeller på utgavene i 25 000 og 18 000 vers, så vel som utgavene i 10 000 og 8 000 vers.
En av de fremste ekspertene på denne litteraturen var den tyske orientalisten dr. Edward Conze. I 1961 publiserte han en oversettelse av «den store prajñāpāramitāsūtraen», som hovedsakelig baseres på utgaven med 25 000 vers. Men samtidig hentet han materiale fra utgavene i 8 000, 18 000 og 100 000 vers, og presenterte dette som en tekst. Han skånet leseren for kompleksiteten blant «filologiske purister», men har samtidig oversatt en konstruert og fiktiv tekst. I forordet til sin utgave fra 1985 skrev han:
Jåren
Jåren (mest kjent som Jåra) er et lite dalføre med spredt bebyggelse som ligger mellom Korsvegen og Gåsbakken, sørvest i Melhus kommune. Riksvei 692 (Jåravegen) går igjennom hele dalen. Innbyggerne kalles på folkemunne jåringer. Jåren deles opp i Inner og Ytter Jåren, men uten noen klare grenser ellers. Jåren består av flere grender: Kullbrandstad, Lufallet, Blokkom og Restagrenda. Nordre del av Jåren er en del av Korsvegen post- og skolekrets, mens søndre del er en del av Gåsbakken post- og skolekrets. Det var 124 personer bosatt der i 1990 (72 menn og 52 kvinner).
Prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng
Store innbyrdes forskjeller på utgaven i 8 000 vers og de øvrige tekstene
Edward Conze betraktet prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers som den opprinnelige teksten, og de 5 andre som senere utvidelser. Dette er ikke riktig, eller et upresist utsagn, for det bør likevel presiseres at det dreier seg om forskjellige tekster med til dels forskjellig innhold. Flere kapitler i sūtraen på 8 000 vers på den ene siden og 18 000, 25 000 og 100 000 vers på den andre siden har lignende emner, men her stopper også likhetene.
Jåren
Ungdomslaget «Framsteg» har sitt utspring i Jåradalen og her ligger også deres forsamlingshus Vonheim (bygd i 1937). En kan også nevne forsamlingshuset og foredragbygget «Jårheim», som ligger i Lufallsgrenda. Dette lokalet ble etablert av bygdesosiolog Reidar Almås og hans kone i 2014. Bygningen er satt opp på hans hjemgård og hensikten bak er å invitere forskere til foredrag på gården. På søndre del av Jåren ligger barneverninstitusjonen «Gilantunet», som er tilknyttet gården Kulbranstad.
Prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng
Store innbyrdes forskjeller på utgaven i 8 000 vers og de øvrige tekstene
Åtte kapitler i prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers (16, 21–22, 24 og 29–32) har ingen paralleller i utgavene på 18 000 og 25 000 vers og 28 kapitler i utgaven på prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers og 25 000 (2–5, 16-17 og 62–83) mangler enhver parallell i utgaven på 8 000 vers. Ni kapitler i sūtraene på 18 000 og 25 000 vers mangler også paralleller i de kinesiske og tibetanske utgavene på 100 000 vers (2–5, 16-17, 25 og 83)
Jåren
Kolbrandstad stavkirke ligger også på stedet og regnes som en severdighet i Melhus kommune. Kjent er også turløypa «Jårakjølen», som er en av de mest kjente skiløypene i kommunen. Den starter like ved Restad der det er etablert en parkeringsplass. (Det går også an å starte fra Krokstadsætra i Skaun kommune ). Etter ca 15 km kommer man til Morsjøen hvor det er etablert gapahuk og trimpost. Løypa går deretter videre til Elgshøgda, som ligger 537 moh og som er det høyeste punktet i området og med god utsikt i alle retninger. Distansen er totalt på ca 20 km. Løypa ivaretas av foreningen «Jårakjølens venner».
Prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng
Store innbyrdes forskjeller på utgaven i 8 000 vers og de øvrige tekstene
Orientalisten Leon Hurvitz (1923–1992) mente at prajñāpāramitāsūtraene på 25 000 og 8 000 vers var to forskjellige tekster, som opprinnelig var to deler av en felles urtekst. Omkring 350 e.Kr. skrev kineseren Chih Tun (支遁, 314–366), en buddhistmunk i sør-Kina under det østlige Jin-dynastiet, at prajñāpāramitāsūtraene på 25 000 og 8 000 vers var to forskjellige og klart adskilte tekster som «utgikk fra en opprinnelig kilde, hvis tekst som teller 600 000 ord, nå sirkulerer i India, men som aldri har kommet til Kina.» Den store prajñāpāramitāsūtraen i universitetet i Nalanda, India, var den største prajñāpāramitāsūtraen som har eksistert. Den ble ødelagt omkring 1200 e.Kr. av sunnimuslimske brann-stiftere, under ledelse av Bakhtiyar Khilji (اختيار الدين محمد بن بختيار الخلجي, død 1206), en khalatsjisk (tyrkisk) høvding, som var ute etter å bli berømt og som var i tjeneste for kommandøren i Awadh. Det skjedde da universitetet gikk opp i flammer.
Jåren
Blant kjente Jåringer er Oddvar Brå og Reidar Almås. Mangeårig ordfører på Hølonda, Konrad Blokkum, kom også fra Jåra.
Prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng
Store innbyrdes forskjeller på utgavene i 18 000 og 25 000 vers
Også utgavene på 18 000 og 25 000 vers har betydelige innbyrdes forskjeller. I 1994 publiserte den japanske orientalisten Shogo Watanabe ved Tōyōuniversitetet en analyse av et fragmentarisk, sentralasiatisk manuskript av utgaven på 25 000 vers. I stedet for etiketter som «18 000 vers» og «25 000 vers», valgte han benevnelsen ashtadashasāhashrikā-pañchavimshāti (AD-PV) linjene av den store prajñāpāramitāsūtraen. Det finnes ikke et eneste sitat i utgaven på 25 000 vers som stammer fra utgaven på 18 000 vers. Heller ikke det motsatte er tilfelle: Ingen sitater fra utgaven på 18 000 vers finnes i utgaven på 25 000 vers. Utgaven i 25 000 vers er ingen utvidelse av utgaven på 18 000 vers; de er to varianter av en felles urtekst.
Reviderte og ureviderte utgaver
Watanabe tok også for seg ti forskjellige utgaver av prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers og 25 000 vers, og merket seg at to av dem var ureviderte, mens åtte var reviderte i henhold til de åtte erkjennelser (alaṃkāras) og de 70 emner i abhisamayālaṃkāra.
Abhisamayālaṃkāra er en avhandling av indisk opprinnelse, som finnes bevart i en tibetansk oversettelse, men er ikke kjent i en kinesisk oversettelse. Det er ingen tibetansk konstruksjon, for de kinesiske oversettelsene av prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers og 25 000 vers er reviderte i henhold til abhisamayālaṃkāra. Den eldste av de kinesiske oversettelsene er fra 286 e.Kr.
De to ureviderte var en sanskritversjon fra Nepal og den tibetanske versjonen i Tengyur av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers. Den sistnevnte ble oversatt av Haribhadra omkring år 750 e.Kr. og ble brukt i hans tekster «blomstret mening» (sphuṭārthā) og «Lys over ornamentet» (abhisamāyalaṅkāralokāprajñāpāramitāvyākhyā) som er kommentarer til abhisamayālaṃkāra.
De reviderte var sanskritversjonen av utgaven i 18 000 vers i Gilgit-manuskriptene de tibetanske versjonene i Kangyur av prajñāpāramitāsūtraene i 18 000 og 25 000 vers, den kinesiske oversettelsen av utgaven i 18 000 vers og de fire kinesiske oversettelsene av utgaven i 25 000 vers. Også de tibetanske og kinesiske oversettelsene av utgaven i 100 000 vers, så vel som de tibetanske utgavene i 10 000 og 8 000 vers, er reviderte utgaver.
Særtilfellet i 10 000 vers
Prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers er ikke bevart på sanskrit eller i noen annen indoarisk språkdrakt. Den kjennes heller ikke i noen oversettelse til kinesisk. Den er derfor fraværende i biblioteket til Xuánzàng og finnes ikke i Taishō Shinshū Daizokyō, i Tripitaka Koreana eller i noen annen utgave av den kinesiske buddhistiske kanon.
Edward Conze betvilte at teksten var autentisk, og antydet at sūtraen kan ha blitt satt sammen i Tibet. Dette er likevel usannsynlig, da den i stil og innhold stemmer overens med de tre største versjonene på 18 000, 25 000 og 100 000 vers. Den er også svært forskjellige fra de genuine tibetanske tekstene som ble satt sammen i det 9. århundre, da den ble opplistet i katalogen Denkarma (ldan dkar ma). Situ Paṇchen’s katalog over Degé (Derge) Kangyur inneholder kolofonen til denne sūtraen, og forteller at den ble oversatt til tibetansk av Jinamitra, Prajñāvarman og oversetteren Nanam Yeshé Dé.
Hvis vi leser Edward Conze, kan vi få inntrykk av at prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers er en ren utvidelse (i form av gjentagelser av numeriske lister) av prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers. Dette er i så fall en misforståelse. I artikkelen prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers legger vi til grunn at teksten er snarere er en komprimert og forkortet form av de tre større sūtraene på 18 000, 25 000 og 100 000 vers; dette ble også gjort av den japanske orientalisten Ryfishé Hitaka ved universitetet i Kyūshū i 1958 og da teksten for første gang ble oversatt til engelsk i 2018.
En sūtra som mangler på tibetansk
Prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers finnes i flere eksemplarer på sanskrit, en tibetansk oversettelse og i seks oversettelser til kinesisk.
Skansbukta
Skansbukta (eller Skansebukta) er en bukt på Spitsbergen, Svalbard. Skansbukta ligger i ytre Billefjorden sørøst på Dickson Land og er 2,2 km lang. Alle de vanlige fuglefjellsartene er representert i området, som alkekonge, lunde, polarlomvi, teist, havhest og krykkje. Det er også et rikt planteliv her, blant annet med polarflokk.
Prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng
En sūtra som mangler på tibetansk
For å komplisere saken, er tekst nr 5 i prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng fraværende på sanskrit og tibetansk. Den finnes heller ikke i andre kinesiske oversettelser. Den består av 10 bokruller (bokrullene 556-565) og har 24 kapitler. I størrelse er den mindre enn utgaven på 8 000 vers, men større enn spørsmålet fra Suvikrānta (prajñāpāramitāsūtraen i 2 500 vers), som er den neste teksten i biblioteket.
Det er uenighet blant orientalister om dette skal betraktes som en komprimert utgave av sūtraen i 8 000 vers, eller om det er en helt annen tekst.
Plassering i den tibetanske kanon
Nedenfor vises plasseringen av «den store prajñāpāramitāsūtraen» og prajñāpāramitāsaṃcayagāthā («oppsummering av de edle kvalitetene til prajñāpāramitā») i syv ulike utgaver av Kangyur og Tengyur: Narthang Kangyur (1730-1732), Derge Kangyur (1733), Urga Kangyur (1905-1908), Lhasa Kangyur 1920-1934), Coné Kangyur (1721–1731), Peking Kangyur og Ulan Bator Kangyur og de samsvarende utgaver av Tengyur. Titlene vises på sanskrit, tibetansk og mongolsk. Benevnelsene N.9, D.9, U.8, H.9, etc. viser til plassering innenfor den enkelte utgave. Som vi ser, er ikke plasseringen identisk i de ulike utgaver. I Narthang Kangyur er f.eks. prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers plassert forut for utgaven i 25 000 vers, i Lhasa Kangyur er prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers plassert før utgaven i 18 000 vers, etc.
«Tōh.» (Tōhoku) refererer til katalogene over tibetanske buddhistiske skrifter ved universitetet i Tōhoku som ble publisert av Hukuju Ui og Yensho Kanakura.
Om oversettelsen
Hans disipler anbefalte ham å oversette en forkortet versjon. Men etter en lengre overveielse besluttet han å oversette en uforkortet, komplett versjon som var trofast mot originalen. Oversettelsen ble fullført på «den 20. dag av den 10. måned, i det tredje året av Lóng Shuò (龍朔)», eller den 25. november 663.
Betydning
Fra Kina kom teksten til Korea. Prajñāpāramitabiblioteket til Xuánzàng er omtalt i den koreanske historieboken Goryeosa (고려사), som er en beretning om Goryeodynastiet. Ifølge sistnevnte ankom en kopi av biblioteket det nordlige koreanske kongedømmet Goryeo i mai 1022 («den femte måned i det 13. år») under kong Hyŏnjŏng (현종, 992–1031). Tekstsamlingen var berømt fordi bokstavene på bokrullene hadde blitt laget av gullstøv.
Teksten var trolig en del av den første Tripitaka Koreana, som ble ødelagt av hærstyrkene til Djengis Khan. Etter den første mongolske invasjonen av Korea i 1231 måtte kongen og hans hoff flykte til øyen Ganghwa. Treblokkene til kanonen og de supplementære utvidelser som var blitt samlet av Uicheon (대각국사, 1055–1101), en yngre sønn av kong Munjong (문종, 1019–1083), ble lagret i Puinklosteret i nærheten av hovedstaden Daegu. I løpet av vinteren hadde hoffet forlatt hovedstaden, og invasjonsstyrkene tok kontroll over klosteret og brente hele settet av treblokker i en vandalistisk ødeleggelse. Kong Gojong (고종, 1192–1259) beordret at den buddhistiske kanon skulle lages på nye inngraverte trykkplater. Arbeidet pågikk fra 1236 til 1251. Det har lenge blitt antatt at treplatene ble laget av japansk hengebjørk fra Wando, Geoje og fra øyen Jeju. Nyere forskning kan tyde på at materialet i virkeligheten stammer fra kirsebærtrær.
Inngraveringen av Xuánzàng's prajñāpāramitabibliotek fant sted mellom år 1237 og 1240. Denne monumentale teksten ble innledningsteksten i den andre Tripitaka Koreana, og omfatter de første 121 bind. Dens koreanske tittel er tae panya paramilda kyŏng (hangul: 반야바라밀다경).
Keiser Shōmu av Japan (701–756) hadde en særskilt tro på denne teksten. Han fremmet seremonielle opplesninger av teksten og beordret kopieringen av mange sett. Kopieringen av de 600 bokrullene begynte i 730, og var avsluttet etter 15 år. Hvert av de 600 bindene var bemyndiget av et medlem av en liten gruppe ansatte ved hoffet. I Naraperioden (710–794) ble denne enorme teksten lest fra begynnelse til slutt i ritualer, som en bønn for en rikelig avling og for en beskyttelse av staten mot pest. Senere leste prester bare ut av tittelen eller en seksjon av hver rull. På japansk er tittelen hannya haramitta kyō (katakana: ハンニャハラミツタキョウ).
Struktur
Teksten utgjør de 121 første bindene av Tripiṭaka Koreana. I Taishō Shinshū Daizōkyō (大正新脩大藏經 eller Taishō Tripiṭaka – «Tripiṭaka publisert under Taishōperioden») utgjør den bindene 5–7. I Zhōnghuá Dàzángjīng (大日本續藏經, «Kinas skattkammer av buddhistiske tekster») utgjør den de seks første bindene. Nedenfor har vi angitt de 600 bokrullenes plassering i Tripiṭaka Koreana og Taishō Tripiṭaka. Xuánzàng's oversettelse består av 16 individuelle tekster. Den første av disse utgjør bind 5 og 6 i Taishō Tripiṭaka. De 15 neste tekstene utgjør bind 7 i Taishō Tripiṭaka.
Dette er den eneste oversettelsen som finnes i den kinesiske buddhistiske kanon. Denne enorme teksten består av 400 bokruller eller juăn (卷), og omfatter de 81 første bindene av Tripiṭaka Koreana. I Taishō Tripiṭaka omfatter den bind 5 og 6. Teksten består av 79 kapitler. Her er det en uoverensstemmelse med den tibetanske buddhistiske kanon. Kapittel 78 og 79 utgjør kapittel 31 og 32 i den tibetanske versjonen av prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers. Den tibetanske versjon og sanskritversjonen har for øvrig 72 kapitler.
Den andre teksten har 85 kapitler, fordelt på 78 bokruller (bokrullene 401-478). Den finnes bevart på sanskrit og tibetansk, og i tre andre oversettelser til kinesisk, den eldste av dem fra året 286 e.Kr. Teksten er å finne i bind 82 (bokrullene 401-405), bind 83 (bokrullene 406-410), bind 84 (bokrullene 411-415), bind 86 (bokrullene 416-420), bind 86 (bokrullene 421-425), bind 87 (bokrullene 426-430), bind 88 (bokrullene 431-445), bind 89 (bokrullene 436-440), bind 90 (bokrullene 441-445), bind 91 (bokrullene 446-450), bind 92 (bokrullene 451-455), bind 93 (bokrullene 456-460), bind 94 (bokrullene 461-465), bind 95 (bokrullene 466-470), bind 96 (bokrullene 471-475) og slutten av bind 97 (bokrullene 471-479).
Denne teksten omfatter 31 kapitler fordelt på 59 bokruller (bokrullene 479-537). Den er ikke kjent i noen annen kinesisk oversettelse, men finnes på tibetansk og sanskrit. I Tripiṭaka Koreana befinner teksten seg i slutten av bind 97 (bokrullene 479-480), bind 98 (bokrullene 481-485), bind 99 (bokrullene 486-490), bind 100 (bokrullene 491-495), bind 101 (bokrullene 496-500), bind 102 (bokrullene 501-505), bind 103 (bokrullene 506-510), bind 104 (bokrullene 511-515), bind 105 (bokrullene 516-520), bind 106 (bokrullene 521-525), bind 107 (bokrullene 526-530), bind 108 (bokrullene 531-535) og slutten av bind 109 (bokrullene 536-537).
Denne teksten er ikke en del av Xuánzàngs bibliotek. Den er heller ikke bevart i noen annen kinesisk oversettelse eller på sanskrit. Den bare bevart i en tibetansk oversettelse i den tibetanske buddhistiske kanon. Den bør likevel nevnes, fordi Xuánzàngs prajñāpāramitābibliotek kjennetegnes ved dens fravær.
Den fjerde teksten er prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers, fordelt på 29 kapitler og 18 bokruller (bokrullene 538-555). I den kinesiske buddhistiske kanon er det bevart seks oversettelser, den eldste fra 172–179 e.Kr. Den befinner seg i begynnelsen av bind 109 (bokrullene 538-540), 110 (bokrullene 541-445), 111 (bokrullene 546-450) og 112 (bokrullene 551-550) av Tripiṭaka Koreana.
Den femte teksten består av 24 kapitler fordelt på 10 bokruller (bokrullene 556-565). Den er unik og finnes ikke i noen andre kinesiske oversettelser, og heller ikke på sanskrit eller tibetansk. I størrelse er den en mellomting mellom prajñāpāramitāsūtraene på henholdsvis 8 000 og 2 500 vers. Den befinner seg i bind 113 (bokrullene 556-560) og 114 (bokrullene 561-565) av Tripiṭaka Koreana.
Denne teksten finnes i en tidligere oversettelse til kinesisk fra 565 e.Kr. Den består av 17 kapitler fordelt på 8 bokruller. Det en buddhistisk hymne og lovprisning av gudinnen prajñāpāramitā, og finnes med forskjellige titler: «spørsmålet fra Suvikrānta» (suvikrāntavikrāmiparipriccha), «hymnen til prajñāpāramitā» (prajñāpāramitāstotra), devarājapravara prajñāpāramitā. og prajñāpāramitāsūtraen i 2 500 vers (śārddhadvisasahashrikāprajñāpāramitā). Den utgjør bind 115 (bokrullene 566-570) og begynnelsen på bind 116 (bokrullene 571-573) i Tripiṭaka Koreana.
Denne teksten finnes i to andre kinesiske oversettelser. Den er også kjent på tibetansk. Teksten består av to bokruller (bokrull 574-575). I Tripiṭaka Koreana befinner den seg i slutten av bind 116.
Denne teksten finnes i en annen kinesisk oversettelse. Teksten består av bokrull 576, og i Tripiṭaka Koreana befinner den seg i bind 117. Dette er en av de mest kjente tekstene. Den finnes i fem andre oversettelser til kinesisk, og er også bevart på tibetansk og sanskrit. Teksten består av bokrull 577, og i Tripiṭaka Koreana befinner den seg i bind 117.
Denne lille teksten finnes i fem andre oversettelser til kinesisk. Den finnes også i tre tibetanske versjoner, hvorav to er tantriske. Den er også bevart på sanskrit i form av to sentralasiatiske manuskripter fra oasebyen Khotan. Teksten består av bokrull 578, og i Tripiṭaka Koreana befinner den seg i bind 117.
I den tibetanske buddhistiske kanon er pañcapāramitānirdeśa oversatt som en enkelt tekst under tittelen Ārya pañcapāramitānirdeśa nāma mahāyāna sūtra. Hos Xuánzàng er denne teksten gjengitt som 5 forskjellige tekster – tekstene 11–15. Ingenting av dette materialet finnes ellers i den kinesiske kanon. Den første delen utgjør fem bokruller (bokrull 579-583). I Tripiṭaka Koreana er de fordelt på bind 117 (bokrull 579-580) og 118 (bokrull 581-583).
Denne teksten består av fem bokruller (bokrull 584-588); de to første (bokrull 584-585) befinner seg i slutten av bind 118 og de tre neste (bokrull 586-588) befinner seg i begynnelsen av bind 119 Tripiṭaka Koreana
Denne teksten består av bokrull 589 og befinner seg i bind 119 i Tripiṭaka Koreana.
Denne teksten består av to bokruller (bokrull 591-592) og utgjør begynnelsen av bind 120 i Tripiṭaka Koreana.
Dette er en variant av Devarājapravaraprajñāpāramitāsūtra (tekst nr 6). Teksten finnes ikke på tibetansk, og er ikke bevart på sanskrit. Den består av 8 bokruller (bokrull 593-600); de tre første av disse (bokrull 593-595) utgjør slutten av bind 120 i Tripiṭaka Koreana; de fem neste (bokrull 596-600) utgjør bind 121.
Nedenfor ser man hvordan de 600 bokrullene er fordelt på de 121 første bindene i Tripiṭaka Koreana. De første 400 bokrullene inneholder som sagt den første teksten fordelt på 81 bind.
Wynton Marsalis
Wynton Learson Marsalis (født 18. oktober 1961) er en amerikansk jazz- og klassisk trompetist og komponist. Han innehar også stillingen som kunstnerisk leder ved Jazz at Lincoln Center.
Som artist og komponist har han vist omfattende kunnskap om jazz og jazzhistorie samtidig til å være en klassisk virtuos. Han regnes for å være en av tidenes fremste kornettister.
Han har gitt ut en rekke klassiske og jazz album, fått Grammyprisen i begge sjangere, og ble i 1997 den første til å motta Pulitzerprisen for en jazzutgivelse.
Liv og karriere
Marsalis viste i tidlig alder en sterk interesse for musikk. Han fikk sin første trompet seks år gammel av Al Hirt.
I en alder av åtte år spilte Marsalis tradisjonell New Orleans-musikk i bandet Fairview Baptist Church band, ledet av banjospilleren Danny Barker. Da han var 14 år, ble han invitert til å spille med orkesteret New Orleans Philharmonic.
I 1978 flyttet Marsalis til New York for å studere ved Juilliard School of Music. To år etter, i 1980, ble han med i Jazz Messengers og studerte under trommeslageren og bandlederen Art Blakey. I 1981 turnerte Marsalis med Herbie Hancock kvartett gjennom USA og Japan. I sin karriere har Marsalis spilt med artister som Sarah Vaughan, Dizzy Gillespie, Harry Edison, Clark Terry, og Sonny Rollins.
Marsalis har også gitt forelesninger og holdt Workshops, også i Norge.
Karlö
Karlö (finsk: Hailuoto) er en øy og kommune i landskapet Norra Österbotten i Finland. Kommunen har cirka 1 000 innbyggere og et areal på 196,56 km². Karlö er en finskspråklig kommune som grenser (vanngrense) til kommunene Haukipudas, Lumijoki, Oulunsalo og Siikajoki og Uleåborg. Øya Karlö er etter Fasta Åland og Kimitoön Finlands tredje største øy i Østersjøen.
Karlö har fergeforbindelse med Oulunsalo på fastlandet. Om vinteren når fjorden er tilfrosset, kjører man på isen mellom øya og fastlandet. Rundt en tredjedel av Karlö er et fuglereservat.
Wynton Marsalis
Norgesbesøk
I 1995 holdt Marsalis en konsert på Kongsberg Jazzfestival. I forkant av denne konserten, holdt han en workshop der unge norske jazzartister deltok. I 1982 eller -83 spilte Wynton Marsalis (og broren; Branford) med Art Blakey på Ad Lib Jazzklubb i Bodø.
DuPont
I dag er DuPont verdens nest største selskap innen kjemikalier (etter BASF) når det gjelder kapitalisert verdi og tredje størst når det gjelder omsetning (etter BASF og Dow Chemical).
Wynton Marsalis
Diskografi
Med Art Blakey: Med Chico Freeman: Med Herbie Hancock: Med Joe Henderson: Som bandleder:
DuPont
På 1900-tallet ledet DuPont polymerrevolusjonen og utviklet en rekke svært vellykkede materialer som f.eks Vespel, neoprene, nylon, Corian, Teflon, mylar, kevlar, M5-fiber, Nomes og Tyvek.
DuPont har også hatt et omfattende engasjement i kjøle- og fryseteknologi og utviklet og produserte freongass (CFC) og senere mer miljøvennlige kjølemedier. DuPont har også utviklet syntetiske pigmenter, maling og lakk.
DuPonts suksess karakteriseres av at en rekke av selskapets varemerker er gått over til å bli generiske eller kjemiske betegnelser på det aktuelle materialet. Eksempler på dette er nylon og neoprene. Svært mange av selskapets varemerker er alment kjent i svært mange land, f.eks Teflon, Lycra, Mylar og Kevlar.
Historie
DuPonts grunnlegger het Eleuthère Irénée du Pont. Han startet selskapet to år etter at han og familien hadde forlatt Frankrike for å unnslippe revolusjonen. Han så et marked innen kruttproduksjon siden Nord-Amerika lå bak Europa på dette feltet. Selskapet vokste raskt og midt på 1800-tallet var DuPont den største leverandør av krutt til de militære styrker i USA. Selskapet leverte halvparten av kruttet som ble brukt av unionsstyrkene under borgerkrigen.
DuPonts virksomhet utviklet seg og selskapet startet produksjon av dynamitt og røyksvakt krutt. I 1902 døde Eugene du Pont som da ledet selskapet, og hans gjenværende partnere solgte selskapet til tre oldebarn av grunnleggeren Eleuthère du Pont.
Selskapet kjøpte deretter opp en rekke mindre kjemiske selskap og i 1912 førte dette til en kritisk gransking i forhold til Shermans antitrustlover (fra 1890). En rettslig avgjørelse fastslo at selskapets dominerende posisjon innen eksplosiver representerte et monopol og at virksomheten måtte deles og få andre eiere. Rettsavgjørelsen førte til at deler av DuPont ble solgt til to nyopprettede selskaper.
DuPont etablerte to av de første industrielle laboratorier i USA hvor det ble arbeidet med cellulosekjemi, maling og andre ikke-eksplosive produkter. DuPonts sentrale utviklingsavdeling ble etablert på andre siden av elven ved den opprinnelige kruttfabrikken.
I 1914 investerte Pierre S. du Pont i den blomstrende bilindustrien ved et aksjekjøp i General Motors (GM). Året etter ble han bedt om å ta en styreplass i GM og han ble senere styreformann. DuPont trådte til noe senere da markedsutviklingen skapte problemer for GM og kjøpte aksjer for USD25 mill. I 1920 ble Pierre S. du Pont utnevnt til sjef for GM. Under hans ledelse ble selskapet utviklet til verdens største bilprodusent. Brødrene E.Paul og Francis DuPont overtok aksjemajoriteten hos motorsykkelprodusenten Indian i 1928. E.Paul DuPont ble styreleder i selskapet, helt til han solgte aksjene i 1945. I 1920-årene hadde DuPont fokus på utvikling av materialer, og i 1928 ble Wallace Carothers ansatt for å arbeide med polymerer. Carothers oppdaget neoprene, den første syntetiske gummi, superpolymer, den første polyester – og i 1935 nylon. Lucite og Teflon ble oppdaget noen år senere.
Selskapet var en viktig leverandør av krigsmateriell både i første og andre verdenskrig. DuPont deltok også i Manhattan Project fra 1943 som tok sikte på å utvikle, bygge og operere Hanfordanlegget for produksjon av plutonium og Savannah fabrikken i Sør-Carolina.
Etter krigen fortsatte utviklingen av nye materialer, og dette resulterte i mylar, dacron, orlon og Lycra på 1950-tallet og Tyvek, Nomex, Qiana, Corfam og Corian på 1960-tallet. Materialer fra DuPont har vært en forutsetning for en vellykket gjennomføring av Apolloprogrammet.
I 1957, ble det på nytt gransking av DuPont eierposisjoner, denne gang i forhold til de claytonske antitrustlover (fra 1914), og DuPont ble pålagt å avhende aksjeposten i GM.
I 1981 kjøpet DuPont olje- og gasselskapet Conoco for å sikre tilgangen på petroleumbaserte råvarer til produksjon av fibre og plast. Conoco ble solgt igjen i 1999 og Conoco fusjonet med Phillips. DuPonts råvarefokus ble samtidig lagt om fra det fossile til det plantebaserte.
Dagens situasjon
I dag er DuPont er selskap med verdensomspennende virksomhet og 60 000 medarbeidere. Tekstildelen ble solgt i 2004 og enkelte av DuPonts best kjente varemerker som Lycra, Dacron, Orlon og nylon eies nå av Koch Industries. Virksomheten drives nå med en femdelt plattform: Elektronikk og kommunikasjonsteknologi, sikkerhet og beskyttelse, høyytelsesmaterialer, lakk, farge og overflatebehandlingsteknologier, landbruk og ernæring.
William Blake
William Blake (født 28. november 1757 i London i England i Storbritannia, død 12. august 1827 samme sted) var en britisk poet, maler, grafiker, romantisk mystiker og bokutgiver, eller «opphavsmann og trykker», som han signerte mange av sine bøker med.
De tidligere årene
Blake ble født inn i en middelklassefamilie nær Golden Square i Soho i London. Hans åpenbare kunstneriske talent ble tidlig oppmuntret, og allerede som tiåring utførte han sine første graveringer. Motivene var kopier av antikke greske skulpturer, som han foretrakk framfor å tegne virkelige miljøer. Fire år senere fikk han lærlingplass hos en gravør, Henry Basire. Etter to år hos Basire, fikk han i oppdrag å kopiere kunst fra gotiske kirker i London. Ved 21-årsalderen avsluttet Blake som lærling, og gikk over til å arbeide som profesjonell gravør. I 1779 begynte han som student ved Royal Academy, der han opponerte mot hva han anså å være den uferdige stilen som berømte malere som Rubens benyttet seg av. Han foretrakk den klassiske perfeksjonen hos renessansekunstnere som Michelangelo og Rafael.
I 1782 traff Blake John Flaxman, som senere kom til å bli hans beskytter. Samme år giftet han seg med en fattig jente ved navn Catherine Boucher (1762–1831) som var fem år yngre enn ham selv og uten utdannelse. Catherine kunne verken skrive eller lese, og kunne knapt skrive under bryllupskontrakten med en X. Blake lærte henne å lese og skrive, og til og med gravørkunster. På denne tiden ble han kjent med George Cumberland, en av grunnleggerne av London National Gallery, som ble en stor beundrer av Blakes arbeider.
Blakes første samling av dikt hadde tittelen Poetical Sketches og ble publisert omkring 1783. Hans første ansats mot illuminert trykk, en teknikk som med tiden ble hans signatur, ble gjort i 1788 i boken There is No Natural Religion. Metoden innebar en fartgetrykkprosess som ble utviklet av Blake selv. På samme tid kom hans berømte arbeider Songs of Innocence og Songs of Experience, og det var også da han ble venn med maleren John Henry Fuseli.