cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Theisendammen
Dammen har hatt flere navn opp igjennom historien, og er blant annet nevnt i 1772 som Mølledammen etter en tidligere dam på stedet som muligens ble anlagt i 1659 da møllebruket ble tatt opp igjen. Den ble i 1778 også nevnt som Bagersætherdammen og har også gått under navnet Nedre Kobberdammen.
Berrien County (Michigan)
Berrien County er et fylke i den amerikanske delstaten Michigan. Det ligger helt sørvest på den sørlige halvøya ved Michigansjøen og grenser mot Van Buren County i nordøst og Cass County i øst. Det har også grense mot delstaten Indiana i sør.
Berrien Countys totale areal er 4 096 km² hvorav 2 617 km² er vann. I 2000 hadde fylket 162 453 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen St. Joseph.
Fylket ble grunnlagt i 1829 og har fått sitt navn etter John M. Berrien som var justisminister under president Andrew Jackson.
Æresgravlunden i Arlington
Æresgravlunden i Arlington (på engelsk: Arlington National Cemetery) er USAs mest betydningsfulle krigskirkegård. Kirkegården ligger i Arlington i Virginia, ved Potomacelva, midt imot Washington, D.C., i USA. Gravlunden ble grunnlagt under den amerikanske borgerkrigen på eiendommen til general Robert E. Lee. Her hviler soldater som mistet livet under den amerikanske revolusjon, falne fra andre verdenskrig, Koreakrigen og Vietnamkrigen, samt fra krigene i Afghanistan og Irak. Her finnes også den ukjente soldats grav.
Mer enn 400,000 er gravlagt på Arlington, som utfører nærmere 30 bisettelser hver dag.
USAs 27. president, William Howard Taft (død 1930), ble gravlagt her. USAs 35. president, John F. Kennedy (død 1963), ligger også begravet her, det samme gjør hans enke, Jacqueline Kennedy (død 1994), og hans bror, senator Robert F. Kennedy (død 1968). Senator Edward «Ted» Kennedy ble også gravlagt her etter sin død i 2009. Blant øvrige kjente personer som er stedt til hvile på Arlington kirkegård er John Basilone, Lee Marvin, Dashiell Hammett, Bernt Balchen og høyesterettsdommer og likestillingsaktivist Joan Ruth Bader Ginsburg 18. september 2020, 87 år gammel.
Giovanni da Triora
Giovanni da Triora, fødenavn Francesco Maria Launtra (født 15. mars 1760 i Molini di Triora i Liguria i kongedømmet Sardinia, drept 7. februar 1816 i Changsha i provinsen Hunan i Kina) var en katolsk prest og kinamisjonær tilhørende fransiskanerordenen. Han ble torturert for sin tros skyld og strangulert til døde. Han regnes som helgen og martyr i Den katolske kirke.
Liv og virke
Francesco Maria Launtra ble utdannet av barnabittene i Porto Maurizio, og ble medlem av fransiskanerordenen. Han ble presteviet i 1784 og underviste i teologi i Tivoli og Tarquinia, og fikk også andre verv i innen ordenen som guardian i Tarquinia, Velletri og Montecelio.
Lars Funderud Johannessen
Johannessen har skuespillerutdannelse fra bl.a Circle in the Square Theater School i New York, hvor han ble uteksaminert i 2003.
Giovanni da Triora
Liv og virke
I 1799 forlot han Roma for å bli misjonær i Kina. Han ankom etter åtte måneder i Macao. Etter en lengre forberedelsesperiode der med opplæring i språk og kultur, ble han sendt til provinsen Hunan. Misjonsarbeidet gikk rolig for seg til 1815, men da ble han angitt til en mandarin fordi slik misjon da ble ansett som subversiv. Han ble arrestert 26. juli 1815 sammen med noen kinesiske kristne, torturert for at han skulle avsverge sin tro, og kastet i fengsel. Da hen nektet å trampe på et krusifiks, ble han dømt til døden. Han ble henrettet ved å bli hengt på et kors og kvalt den 13. februar [7. februar?] 1816 i Changsha.
Lars Funderud Johannessen
Han har jobbet ved flere teatre i Norge, bl.a. Teatret Vårt i Molde og Rogaland Teater.
Kjell Magne
«Kjell Magne», som er rollen Johannesen er mest kjent for, er en mentalt tilbakestående gutt på 18 år. Han er sønn av den voldelige «Bjarte Sivertsen» (Torfinn Nag) og «Jannicke Haugland» (Lene Bragli), som har blitt prostituert etter å ha rømt fra konemishandleren Bjarte. Han er oppsatt på å finne igjen moren, og får hjelp og trøst hos den drapsdømte Frelsesarmésoldaten «Espen Hjeltevik» (Geir Morstad). Etter at Jannicke dukker opp i den fiktive byen «Solbekk» får seerne vite at hun forsøkte å ta abort, og at det er grunnen til at Kjell Magne er som han er. Kjell Magne gifter seg senere med den lett tilbakestående «Ellen Beate Rekdal» (Tone Johnsen). Under bryllupet dreper «Espen Hjeltevik» presten «Børre», som er tvillingbroren til da avdøde «Bjarte Sivertsen» (spilt av samme skuespiller).
Giovanni da Triora
Helligkåring
Han ble saligkåret 27. mai 1900 av pave Leo XIII og helligkåret 1. oktober 2000.
Velsk
Velsk er en gammeldags betegnelse for visse språk eller brukere av disse språkene. Det har i hovedsak blitt brukt om romanske språk (spesielt italiensk og fransk) og keltiske språk (gallisk, walisisk). Tysk Welsch har vært brukt om romanske språk, ofte i nedsettende betydning eller i betydningen «utenlandsk» eller «uforståelig». Etymologisk gjenfinnes dette i mange varianter dels i betydningen «keltisk» eller «gallisk», for eksempel med ordene «Vallonia», «Wales», «Valland», og dels i betydningen romansk, for eksempel med ordet «Valakia», eller fransk.
I norsk kommer ordet fra norrønt «valskr». Det forekommer også i sammensetninger som rotvelsk og kaudervelsk.
Frank Bridge
Frank Bridge (født 26. februar 1879, død 10. januar 1941) var en engelsk komponist.
Biografi
Bridge ble født i Brighton i England, og studerte ved Royal College of Music i London fra 1899 til 1903 med bl.a. Charles Villiers Stanford som lærer. Før han for alvor viet seg til å komponere både spilte han bratsj, og dirigerte. Han kom fra arbeiderklassen, og i motsetning til kolleger som Arnold Bax og Ralph Vaughan Williams, måtte han tjene til livets opphold gjennom sitt arbeid. Komposisjon som trygg heltidsgeskjeftigelse ble det først da han mottok økonomiske midler fra millionæren Elizabeth Sprague Coolidge fra og med 1922. I sin samtid ble ikke alltid Bridge anerkjent på samme måte som ettertiden har gjort, og mye av sin berømmelse oppnådde han faktisk gjennom sin velkjente elev Benjamin Britten, som hadde svært stor respekt for sin lærer, og som i 1937 skrev verket Variations on a Theme of Frank Bridge, som bygger på et tema fra Bridges Three Idylls for String Quartet (1906). Første verdenskrig gikk følelsesmessig svært hardt inn på Frank Bridge, og da andre verdenskrig var på sitt mørkeste, i 1941, døde han i Eastbourne i England.
Musikk
Bridges komponerte i sine tidlige verk i en senromantisk stil, og disse verkene var de første som vant berømmelse. Et eksempel er orkesterverket The Sea (1911). Senere utviklet han sin stil, gjennom innflytelse fra Den andre wienerskolen, og komponister som Maurice Ravel og Aleksandr Skrjabin. Særlig stykker som den tredje (1926) og fjerde (1937) strykekvartetten er harmonisk svært avanserte og distinkte, men hans musikk mangler likevel aldri en tydelig lyrisk åre. En av hans mest karakteristiske harmonier er Bridge-akkorden, for eksempel c-moll og D-dur klingende samtidig, noe sam kan høres svært tydelig i pianosonaten (1922–25). Blant mye framførte verk finner vi fiolinstykket «Moto perpetuo» (1900, rev. 1911), «Adagio in E» for orgel, «Rosemary» for piano og cellosonaten i d-moll (1913–17).
Edgware Road
Edgware Road er en gate i London, som utgjør første del av hovedveien A5, mellom Paddington, Marylebone og Lisson Grove. Den går nordvestover fra Marble Arch, gjennom Maida Vale, Kilburn og Cricklewood. Rett før West Hendon møter den North Circular Road ved Brent Cross. Den fortsetter så nordover gjennom The Hyde, Colindale, Burnt Oak og når tilslutt Edgware.
Den sørlige halvdelen av veien utgjør London Inner Ring Road, og er en del av grensen til sonen for Londons rushtrafikkavgift. Langs noen deler av strekningen går den under andre navn, som Kilburn High Road, Cricklewood Broadway og West Hendon Broadway.
I 1711 ble veien opprustet mellom Edgware og Kilburn, blant annet med flere vertshus som fungerte som stoppe- og hvilesteder for kjerretrafikken. Flere av disse er bevart langs veien.
Edgware Road er nesten helt rett hele strekningen, noe som skyldes at den har sin opprinnelse i den romerske veien Watling Street.
Det ligger to undergrunnsstasjoner langs veien:
Eksterne lenker
Edgware Road (metrostation)
Erval Velho
Erval Velho er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
AK-102
AK-102 er en kortere karabinvariant av AK-101, som igjen var basert på det opprinnelige designet til AK-47 og AK-74. AK-102, AK-104 og AK-105 er veldig like med tanke på design, den eneste forskjellen ligger i kaliberet og korresponderende magasintype. AK-105 bruker 5,56 x 45 mm NATO kaliber ammunisjon og er en eksportversjon.
Sammenlignet med AK-101 og AK-103, som begge er rifler i full størrelse og med lignende design, har AK-102, AK-104 og AK-105 kortere løp som gjør dem til et mellomledd mellom en ordinær rifle og den mer kompakte AKS-74U. Mens AK-10X-riflene har lengre løp, full lengde gasstempler og solide, sidefoldende kolber av polymer, er AKS-74U kortere og har en skjelettkolbe.
Riflen er laget av en lett og støtsikker plasttype som erstatter treverket på de eldre modellene. Den nye plastrammen hindrer korrosjon og at våpenet blir slitt av været. Plastdelene gjør også våpenet betraktelig lettere enn sine forgjengere med trerammer. Magasinet er også lettere og mer slitesterke enn de eldre typene, ettersom de er laget av forsterket glassfiber. Geværkolben er også laget av plast, noe som gjør den lettere, mer slitesterk, og den er hul, noe som gjør at det kan oppbevares en feltboks inni den.
Riflene i AK-10X-serien produseres av Izhmash-fabrikkene i Izjevsk i Russland.
Erik Mørk
Erik Dannemand Mørk (født 3. desember 1925 i København, død 27. januar 1993) var en dansk skuespiller.
Biografi
Erik Mørk var sønn av politiassistent Max Ejner Mørk (1897–1956) og motehandler Emma Petra Aagerup (født 1899) ville opprinnelig bli administrator og var ansatt i Lufthavnen. Han studerte hos Pouel Kern og var elev på Det kongelige Teaters elevskole 1947-49 og debuterte på teatret i 1948 som Hugo i "Urene hænder" før han var ferdig med utdannelsen. Det ble for den 23-årige skuespiller en braksuksess og starten på en stor karriere som en av de største karakterskuespillere i Danmark. Han var engasjert ved Det Kongelige Teater til 1955, deretter var han tilknyttet flere forskjellige Københavnske teatre, blant andre Allé-Scenen, Mercur Teatret og Det ny Teater (1955–1963) – inntil han vendte tilbake til det gamle teater på Kongens Nytorv i 1963.
I 1957 medvirket han i den vittige og elegante kabaretrevyen "Cranks" på Mercur Teatret sammen med Birgitte Reimer, Preben Uglebjerg og Flemming Skov. Til de mindre suksessfulle roller hører Erik Mørks gjestespill i London som musikalskuespiller i "Keep your hair on" på Apollo Theater i London i 1958.
I 1987 ble Erik Mørk førtidspensjonert for at få tid til at fordype seg, men fant lyst til nye oppgaver bl.a. på Gladsaxe Teater i "Onkel Vanja" og "Odysseen" – på Det ny Teater som Herman Bang i "Mellemakt" og i hans 40-årsjubileumsforestilling "Teaterliv" i 1989, hvor han spilte sammen med Susse Wold og Bent Mejding. Han filmdebuterte i 1950 som den blinde Hakon i "Susanne". Han kunne i 1951 ses som bankkassereren, som hadde tatt kassabeholdningen i kriminalfilmen "Lyntoget". I 1953 var han en tur til USA, hvor man overveide at få ham til at medvirke i katastrofefilmen "Titanic". Han takket nei og vendte tilbake til Danmark. I 1988 dukket han opp som den bitre og forstokkede Bols i filmen "Himmel og helvede". Opp gjennom 1960-tallet og 1970-tallet, ble han meget brukt i TV, blant annet. i "Enetime", "Henrik IV" og "Misantropen" og han ble også mye brukt til opplesninger i radioen og hørespill i Radioteatret. I 1968 startede han med at gi litterære opplesningskvelder med suverene fortolkninger av H.C. Andersen, Søren Kierkegaard, Oscar Wilde og Herman Bang.
Han er gravlagt i Solbjerg Parkkirkegård – Frederiksberg
Nasima
Utbredelse
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til fornavnet Nasima i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Grensetilstandsmetoden
Grensetilstander er definerte tilstander der en konstruksjon eller et konstruksjonselement er på grensen til å være uegnet eller ikke tilfredsstiller de krav som settes.
Oftest brukes fire grensetilstander: bruksgrensetilstandene, bruddgrensetilstandene, utmattingsgrensetilstandene og ulykkesgrensetilstandene.
Noen velger å inkludere utmattingsgrensetilstandene sammen med bruksgrenstilstandene eller bruddgrensetilstandene, og ulykkesgrensetilstandene sammen med bruddgrensetilstandene.
Konstruksjoner og konstruksjonselementer skal kontrolleres i alle fire grensetilstandene, før en kan bekrefte at de er egnet for bruk.
Bruksgrensetilstand
Bruksgrensetilstand (engelsk: Serviceability Limit State (SLS)) refererer til en grensetilstand for en konstruksjon eller et konstruksjonselement, som svarer til en bestemt grense for funksjonsdyktighet eller bestandighet som ikke skal overskrides ved normal og jevnlig bruk. Slike grenser er oftest fastlagt i sammenheng med faren for uakseptable forskyvinger, setninger, tøyninger, riss og liknende.
Bruddgrensetilstand
Bruddgrensetilstand (engelsk: Ultimate Limit State (ULS)) refererer til en grensetilstand som svarer til en definert kapasitet til hele konstruksjonen eller et konstruksjonselement. Denne kapasiteten er bestemt av faren for brudd eller av store uelastiske forskyvninger eller tøyninger som kan sammenlignes med brudd, fri avdrift, kantring eller synking.
Den nordiske komité for bygningsbestemmelser nevner som eksempler på en bruddgrensetilstand:
Utmattingsbrudd håndteres normalt i en egen grensetilstand, som kalles utmattingsgrensetilstand.
Bruddgrensetilstanden er normalt en kontroll mot flyting i enkeltelementer og ikke mot totalt sammenbrudd av konstruksjonen, selv om det i noen tilfeller kan være sammenfall mellom de to kontrollene.
Grensetilstanden dekker ikke grove feil.
Lastkombinasjoner og lastfaktorer
I bruddgrensekontroll skal de forskjellige lastene fastsettes som en karakteristisk last.
Laster klassifiseres gjerne som: De gitte lastene omfatter også reaksjonslastene. Verdien av de karakteristiske lastene kan avhenge av om de virker:
Nødvendige tiltak skal settes i verk for å sikre at permanente laster, variable funksjonslaster og deformasjonslaster ligger innenfor de verdiene som er forutsatt. Operasjonelle forutsetninger skal følges.
Eksempler på en karakteristiske laster er de lastene en får fra en hundreårsbølge eller femtiårsvind.
De dimensjonerende lastene bestemmes ved at de karakteristiske lastene multipliseres med lastfaktorer i to lastkombinasjoner som ofte betegnes som a og b. Og der lastfaktorene tas fra en standard for den aktuelle anvendelsen.
Materialstyrke og materialfaktorer
Den karakteristiske motstanden bestemmes statistisk etter anerkjente normer for materialprøving og prosjektering, eller er en spesifisert verdi. For geotekniske analyser bestemmes den karakteristiske motstanden slik at sannsynligheten er liten for at mer ugunstig materiale skal forekomme i et større omfang, i den situasjonen som parametrene anvendes for.
Dersom materialenes egenskaper endres med tiden for eksempel ved nedbrytning eller langtidsvirkninger skal det tas hensyn til.
I tilfeller der høy motstand er ugunstig for konstruksjonen, bestemmes den karakteristiske motstanden slik at sannsynligheten for brudd blir lav. Denne sannsynligheten skal oftest være av samme størrelse som sannsynligheten for underskridelse. I slike tilfeller settes materialkoeffisienten til 1,0 når en beregner lasten.
For bruddgrensetilstanden bestemmes den karakteristiske motstanden statistisk for stål– og aluminiumskonstruksjoner som et 5 %–fraktil. For betongkonstruksjoner knyttes motstanden til referansefasthet, og for jord relateres motstanden til karakteristisk styrke.
Den karakteristiske motstanden eller styrken divideres med en sikkerhetsfaktor som kalles materialfaktor. Den faktoren er avhengig av det materialet som brukes. Dersom det er nødvendig, skal sikkerhetsnivået justeres til ønsket verdi gjennom bruk av koeffisienter. Koeffisientene skal ta hensyn til forhold som avviker fra de forholdene som bestemte materialkoeffisientene i standarden.
Kontroll
En skal til slutt kontrollere at dimensjonerende styrke er større enn dimensjonerende last. Dersom dimensjonerende styrke er større enn dimensjonerende last, anses konstruksjonen egnet for bruk i bruddgrensetilstanden. Tilsvarende kontroller skal også gjøres i de andre grensetilstandene.
Utmattingsgrensetilstand
Utmattingsgrensetilstanden (engelsk: Fatigue Limit State (FLS)) er fastlagt ut fra faren for brudd som følge av gjentatte laster.
Arkitekturåret 1412
Arkitekturåret 1412 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1412.
Dødsfall
…
Taplejung (distrikt)
Taplejung er det nordøstligste og nest høyeste av Nepals 75 distrikter.
Taplejungs areal er 3 646 km², og befolkningen var i 2001 134 698.
Distriktet hører til Mechi sone i Østregionen. Hovedstaden heter Taplejung.
Den sørlige halvdelen av distriktet hører til ås-områdene, mens den nordligste halvdelen er en del av det egentlige Himalaya. Her ligger Kanchenjunga, verdens 3. høyeste fjell, og Nepals nest høyeste.
I vest grenser Taplejung mot distriktet Sankhuwasabha, i nord mot Kinas provins Tibet, i øst ligger den indiske delstaten Vest-Bengal, i sørøst mot Panchthar og i sørvest mot Terhathum.
Antall distriktsutviklingskomiteer 50. Bykommuner 0.
Forventa levealder 60,7 år, barnedødelighet pr. 1 000 fødte 63,5, folk uten tilgang til reint drikkevann 9,7 % (tall fra 2001), leger 4 (2002).
Høykaste-befolkning 22,22 %, dalit 7,12 %, buddhister 18,7 %, andre religioner 44,8 % (tall fra 2001). Distriktet er et av de få i Nepal der tradisjonell lokal religion er størst.
Limbu-folk (som hører til Kirat-gruppa) dominerer i distriktet. Statistikken viser at fra folketellinga i 1991 til 2001 gikk tallet på hinduer ned fra 64,6 % til 36,5 %, mens «andre religioner» økte fra 20,1 % til 44,8 % (buddhister økte også med 3,4 %). Tallet på buddhister avspeiler i stor grad befolkning med tibetansk kultur, bl.a. gurung, mens «andre» er folk som holder på kirat-befolkningas tradisjonelle religion kiranti.
Dette er også befolkningsgrupper som i stor grad har avvist det hinduiske kastesystemet. Kirat-folk var nasjonalt og religiøst undertrykt under det kongelige diktaturet fram til 990, og økninga i tallet som registrerte seg som kiranti-troende reflekterer det.
Matthew Broderick
Matthew Broderick (født 1962) er en amerikansk skuespiller kjent fra en ungdomsfilmer som WarGames og Skulk med stil. Han har også gjort seg bemerket på scenen.
Han har medvirket i over 80 film- og tv-produksjoner, samt medvirket i en rekke teaterstykker, deriblant i flere Broadway-oppsetninger. Han har fått Tony-prisen to ganger for sin innsats på scenen. I 2006 ble han beæret med en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Biografi
Broderick ble født i New York av skuespiller og kunstner Patricia Broderick (f. 1925, d. 2003) og skuespiller James Broderick (f. 1927, d. 1982). Hans mor var jødisk av tysk og polsk bakgrunn, mens hans far var katolikk med irsk og engelsk opphav.
Broderick scenedebuterte 1979 i stykket On Valentine's Day. Få år etter medvirket han i Neil Simons Brighton Beach Memoirs (1982–1983). Etter sin inntreden i filmindustrien har han hatt sporadiske opptredener på scenen, blant annet i musikalen How to Succeed in Business Without Really Trying (på 1990-tallet) – som innbrakte ham en Tony Award. I 2001 hadde han en sentral rolle i Mel Brooks' sceneversjon av The Producers (på Broadway), og i 2005 hadde han på samme scene en sentral rolle sceneoppsetningen av ''The Odd Couple. I 2022 spilte han i Broadway-oppsetningen av Plaza Suite samme med sin kone Sarah Jessica Parker. Broderick filmdebuterte i dramakomedien Penger som gress (1983) og fikk sitt gjennombrudd samme år som hovedrolleinnehaver i John Badhams sciencefiction-drama WarGames. Utover 1980-tallet medvirket han i filmer som blant annet fantasyfilmen Ladyhawke (1985), ungdomskomedien Skulk med stil (Ferris Bueller's Day Off) (1986) og dramakomedien Biloxi Blues fra 1988. Han hadde sin første «voksne» rolle i krigsfilmen Glory (1989). I 1990 gjorde han seg bemerket med fint spill mot Marlon Brando i krimkomedien Mafiaens læregutt (The Freshman). Han gjorde seg videre bemerket som Jim Carreys noe ufrivillige venn i komedien The Cable Guy (1996). Deretter hadde han en av hovedrollene i katastrofefilmen Godzilla. Deretter hadde han en hovedrolle i Election (1999), der han spiller en High School-lærer som fast bestemt på å stoppe en overivrig student (spilt av Reese Witherspoon) fra å bli valgt som elevpresident. Etter tusenårsskiftet har han blant annet gjort seg bemerket i krimkomedien Tower Heist (2011) hvor han spilte mot blant andre Ben Stiller, Casey Affleck og Eddie Murphy.
Han har også satt stemme til flere kjente animasjonsfilmer, deriblant Løvenes konge (1994).
Han tv-debuterte i en gjesteopptreden i tv-serien Lou Grant (1981). Han har siden hatt sentrale roller i tv-serier som Daybreak (2019) og miniserien Painkiller (2022), som omhandler opioidkrisen i USA. Han har også hatt noen gjesteopptredener, deriblant en episode av komiserien Frasier (1995). Videre har han spilt i tv-filmer som '' 'Master Harold'.. and the Boys (1984), A Life in the Theater (1993), som han ble Emmy-nominert for og The Music Man'' (2003).
Privatliv
Han ble gift i 1997 med skuespilleren Sarah Jessica Parker. De har tre barn, derav et tvillingpar.
Filmografi
{| cellpadding="2" cellspacing="2" border="0" style="width: 100%;"
Filmer
Stemmeskuespiller
Tjørhom kraftverk
Tjørhom kraftverk er et vannkraftverk ved Tjørhom i Sirdal kommune i Agder.
Verket utnytter fallet fra Gravatn til Tjørhomvatn. Gravatn er oppdemmet og reguleres mellom 660 og 625 moh. Det samles også inn vann fra et bekkeinntak.
Samlet effekt er 120 MW og midlere årsproduksjon er på 539 GWh. Kraftverket eies av Sira-Kvina Kraftselskap og inngår i den omfattende Sira-Kvina-utbyggingen. Kraftverket startet produksjonen i 1973.
Like ved kraftverket på Tjørhom er det også en lysløype med skytebane.
Vannet fra kraftstasjonen utnyttes videre i Tonstad kraftverk, og Åna-Sira kraftverk.
Til inntaksmagasinet Gravatn overføres det vann fra innsjøen Hunnevatn i Dirdals-vassdraget, via Hunnevatn Pumpestasjon.
Norske Modister og Hattedesignere
Norske Modister og Hattedesignere er et norsk forbund for modister og hattemakere.
Året 2001 gikk de tre modistene Åse Strand, Britt Lønaas og Mona Strand sammen om å puste nytt liv i det sovende forbundet med navnet Norges modist - og hattemakerforbund. Dette opprinnelig store forbundet hadde lenge ligget nede. Men var ennå ikke blitt oppløst, etter at hattebutikkene hadde blitt færre og færre utover 70-tallet og stadig dårligere arbeidsvilkår og muligheter til inntekt for modister og hattemakere. De aller fleste som var igjen jobbet enten på Den Norske Opera eller på et teater. Dette var resultatet av en ny tid, med et endret motebilde. Det sies at bilenes økende inntog utover 50/60-tallet også hadde innflytelse på at damenes og herrenes bruk av hatter ble mer og mer lagt bort. Hattene tok for mye plass under biltaket og endte typisk på hattehyllen bakerst. En tid med mer fokus på funksjonalitet og mindre på den estetiske stilen der hatten var et «must» var i siget. Modistfaget og selve modistyrket virket i fare for å kunne dø ut en stund. Operaen og teater har imidlertid alltid behov for tilgang til modister og hattemakere og stillingene der har vært viktige for yrkets kontinuitet.
Åse Strand ble den nye foreningens første valgte leder (2001 - 2005). Foreningen arrangerte årlig en Hattens Dag med hattestands, visninger og tildeling av Hattebrukerprisen. Hendelsene pågikk over en helg på Håndverkeren kurs og konferansesenter i Oslo. Det ble invitert til festmiddag på Bristol Hotel for medlemmer og hatteinteresserte. Fra 2005 - 2010 var Irene Myrbostad leder. Foreningens nye navn ble Norske Modister og Hattedesignere og foreningen oppdaterte vedtektene som var noe foreldet, og foreningen fikk en webside https://hattekunst.no/. Hun ledet foreningen i en ny retning med utstillinger, hvorav flere juryerte og virket som kurator og prosjektleder en ny fem-års periode (2010 - 2015) i en periode hvor foreningen fungerte uten valgt leder. Anne-Kathrine Amundsen var foreningens tredje leder (2015 - 2022). Anne-Kathrine Amundsen er fagpolitisk engasjert med fokus på opplæring i modistfaget for å løfte modistenes vilkår. Målet er et det skal være mer attraktivt å ta i mot lærlinger i faget. Gunn Rosnes er nåværende (2022 -) leder. Rosnes er ansatt på modist/maske avdelingen ved Den Norske Opera.
PRISTILDELINGER* BLANT MEDLEMMENE
Prisvinnere 2015 Anna-Lena Johansson, Göteborg. Lisa Franzén, Göteborg. Anne-Kathrine Amundsen, Oslo. Mona Strand, Oslo. Evelyn Olsen, Trondheim.
Prisvinnere 2011 I klassen Fascinator: Anne-Kathrine Amundsen, Oslo. I klassen Årets Villsau: Marit Onsøyen Bjercke, Bærum. I klassen Less Is More: I ngrid Herud Bråthen, Nesoddtangen. Publikumsprisen: Evelyn Olsen, Trondheim.
Prisvinnere 2008 ''Juryens 1. pris (delt)'': Evelyn Olsen, Trondheim og May Jacobsen Hvistendahl, Skåtøy
Ærespris May Aubert
Æresmedlem Ellinor Flor
"Hattebrukerprisen" Birger Løkeng (2005), Jono El Grande (2004)https://www.dagsavisen.no/nyheter/innenriks/2004/08/22/hatt-over-hatt/, Arne Hjeltnes (2002)
(* En jury med tre eksterne personer med relevant kompetanse har stått for tildelingene)
OM FORENINGEN
Foreningens hovedformål er Å holde interessen for faget og yrket vedlike; Skape rom for medlemmers utvikling med vekt på den skapende prosessen; forbedre vilkårene for å ta annen/kompletterende fagutdannelse i tillegg til mulighetene for tradisjonell læretid; holde utstillinger og visninger og sørge for annen synliggjøring av fagområdet; øke markedets respekt, glede og kjøpevillighet; hevde det genuine modisthåndverk.
Medlemskap Kriterier for opptak til foreningen er bestått eksamen i modistfaget, tilsvarende fra Kunsthåndverkskolen/KHiO eller annen relevant utdannelse. Søkere som ikke har nevnte utdannelse kan søke om opptak ved å levere arbeider til vurdering av en nedsatt jury.
Venneforeningen Foreningen hadde i flere år en aktiv venneforening ledet av kunsthistorikeren, hatteentusiasten og Oslo-guiden Gerd Garstad. De interesserte ble invitert til åpninger av foreningens aktiviteter, tilbudt ekskursjoner, anledninger til faglig innblikk med foredrag og film, besøk i hatteverksteder, samt sosiale treff med hatten på. Venneforeningen tilbød billetter til Norsk Derby i Oslo og inviterte til julebord på Theatercafeen i Oslo.
FORENINGENS AKTIVITETER
2021 «Selvguidet hatteutstilling» i Oslo https://www.detskjerioslo.no/hvaskjer/120234.html
Alexander Stubb
Cai-Göran Alexander Stubb (født 1. april 1968 i Helsingfors) er en finsk EU-tjenestemann, diplomat, statsviter og politiker for Samlingspartiet. Han var Finlands statsminister fra 2014 til 2015.
Norske Modister og Hattedesignere
2015 «Svevende Hatter» på stabburet på Bogstad gård med gjesteutstillere fra Norge, Sverige, England og 1-dags fagseminar. https://www.detskjerioslo.no/hvaskjer/76705.html
Alexander Stubb
Stubb er tospråklig svensk og finsk. Han har doktorgrad i internasjonal politikk og var en høytstående EU-tjenestemann før han gikk inn i politikken.
Norske Modister og Hattedesignere
2011-2012 «Hodepryd & Øyenslyst» på Rådhusgalleriet i Oslo. 10-års Jubileumsutstilling m/ gjesteutstillere fra Norge, Danmark, England og USA og 2-dagers nordisk fagseminar https://www.oblad.no/kultursaker-fra-frogn/underholdning/frogn/hattefin-til-hverdag-og-fest/s/2-2.2610-1.6007737 Oppfølgende vandreutstilling til Levanger kunstforening, Ski kunstforening, Asker kunstforening, Ullensaker kunstforening og Larvik kunstforening.
Batesville gasskraftverk
Batesville gasskraftverk er et varmekraftverk i Panola County i Mississippi, USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 884 MW, fordelt på 6 turbiner. Operatør er energiselskapet LSP Energy Partnership Ltd.
Norske Modister og Hattedesignere
2008 «Mange Hatter» på Rådhusgalleriet i Oslo. Juryert medlemsutstilling og Catwalk på åpningen.
Batesville gasskraftverk
Kraftverket stod ferdig utbygd i 2000. Brenselkilden er naturgass.
Norske Modister og Hattedesignere
2008 «Catwalk over vollgraven» Hatteutstilling på Oscarsborg Festning på Galleri Kommandanten http://wearableart.no/html/galleri_kommandanten0407.pdf
2007 «Stor hatteutstilling» på Galleri Kunstristen https://listen.no/event/norske-modister-og-hattedesignere-nmh-apner-en-stor-hatteutstilling
2007 Salgstands på GlasMagasinet i Oslo med catwalk i rulletrappene. arrangementet inkluderte historiske hatter og kostymer lånt fra Operaen og Oslo Nye Teater
2006 «Etter Eget Hode» utstilling Rådhusgalleriet i Oslo https://www.nettavisen.no/kultur/tre-lokale-kunstnere-i-radhuset/s/12-95-3422978060 2006 «Catwalk» på Yatzy. Et samarbeid med Melody Modes i Ndre Slottsgate i Oslo
2006 «Etter Eget Hode» på Rådhusgalleriet i Oslo, juryert medlemsutstilling
2006 «Gruppeutstilling» på Melody Modes i Nedre Slottsgate i Oslo
2005-2001 «Hattens Dag» på Håndverkeren i Oslo, Hattens Dag (lørd/sønd) med catwalk, utdeling av "Hattebrukerprisen", og festmiddag på hotel Bristol
MEDIEOMTALE Hodepryd & Øyenslyst - Jubileumsutstillingen på Rådhusgalleriet i Oslo, 2011
The Hat Magazine (England) Issue nr. 48
TV2 God Morgen Norge (medbragt 15 hatter fra utstillingen) 4. febr.
NRK P1 (radiointervju fra Rådhusgalleriet) 5. febr.
VG Kultur og trend (to helsider) 9. febr.
Tidsskriftet KUNST PLUSS nr 1/2011 (flere sider)
Aften (baksiden) 9. febr.
Personae nr. 4 (årg. 3.)
Østlandets Blad (to helsider) 9. febr.
Akershus Amtstidende (tre helsider) 11. febr.
SE OG HØR, nr. 6. 11.-15. februar 2011
Romsdals Budstikke, 17. febr.
Diverse bydelsaviser i Oslo / osloområdet og andre steder i Norge
Alexander Stubb
Han var medlem av Europaparlamentet fra 2004 til 2008, Finlands utenriksminister fra 2008 til 2011, minister for EU-spørsmål og utenrikshandel fra 2011 til 2014 og medlem av Finlands riksdag fra 2011 til 2017. Han ble leder i Samlingspartiet i 2014 og straks etter statsminister i en fempartiregjering. Etter riksdagsvalget i 2015 ble han finansminister i Juha Sipiläs regjering. I 2016 tapte han partiledervervet til Petteri Orpo.
Stubb har en sterkt internasjonalistisk holdning. Han er kritisk til den finske nøytralitetspolitikken som ble skapt under den kalde krigen, og ønsker at Finland skal bli medlem av NATO. Dette regnes som et kontroversielt standpunkt i finsk politikk. Stubb støtter også militært samarbeid i EU.
Han ble i 2017 visepresident i Den europeiske investeringsbank, og i 2020 professor og instituttdirektør ved Det europeiske universitetsinstitutt i Firenze.
Familie, utdannelse og yrkesliv
Han vokste opp i en tospråklig familie i en leilighet i Munksnäs i Helsingfors. Faren Göran Stubb har hatt lederroller innen finsk ishockey. Foreldrene stammer fra Esse i Österbotten og Viborg i Karelen. Alexander Stubb har finlandssvensk slekt, men forstår seg selv som tospråklig svensk og finsk. Han snakker også engelsk, fransk og tysk flytende.
Han studerte statsvitenskap ved Furman University og deretter fransk ved Université Panthéon-Sorbonne i Paris. Han tok mastergraden i statsvitenskap ved Europa-colleget i Brugge i 1995 og doktorgrad i internasjonal politikk ved London School of Economics i 1999.
Han var utreder ved Finlands representasjon til EU og medlem av Finlands forhandlingsdelegasjon om Nice-traktaten. Da Finland hadde formannskapet i EU i 1999, var Stubb assistent for Finlands EU-ambassadør. Etter at Nice-traktaten ble signert i 2001, ble Stubb rådgiver for daværende president Romano Prodi i Europakommisjonen. I 2003 vendte han tilbake til Finlands representasjon til EU som spesialrådgiver og medlem av delegasjonen til forhandlingene om EUs grunnlov. Han var også gjesteprofessor ved Europa-colleget.
Alexander Stubb er gift med den engelske advokaten Suzanne Innes-Stubb, som arbeider for det internasjonale advokatfirmaet White & Case LLP i Brussel. Paret har to barn sammen. Familien er bosatt i Hagalund i Esbo, og har tidligere vært bosatt i Rixensart utenfor Brussel.
Politisk arbeid
Stubb gjorde seg raskt bemerket i finsk politikk, idet han har profilert sin egen person i større grad enn hva som har vært vanlig. Han er spesielt populær blant unge velgere i byene.
Han stilte som kandidat til Europaparlamentet for det finske Samlingspartiet i 2004, og ble valgt med 115 225 personstemmer. Stubb tilsluttet seg Det europeiske folkepartis gruppe, og satt i komiteene for budsjettkontroll og konstitusjonelle spørsmål. Han var viseformann i komiteen for EUs indre marked og forbrukerbeskyttelse 2007–2008. I 2006 skrev han en rapport til parlamentet om EUs utgifter til oversettelses- og tolketjenester, noe han anslo til 511 millioner euro i 2005. Han foreslo noen endringer, men støttet EUs standpunkt om flerspråklighet.
I april 2008 ble Stubb utnevnt til finsk utenriksminister, og trådte ut av Europaparlamentet, der tidligere miljøvernminister Sirpa Pietikäinen tok hans plass. Som utenriksminister etablerte han et tett forhold til blant andre den norske utenriksministeren Jonas Gahr Støre. Stubb skjøttet formannskapet i OSSE fra april til desember 2008. I denne perioden pågikk krigen i Sør-Ossetia. OSSE forhandlet frem en avtale om å sende militære observatører til området. På dette tidspunktet skal Stubb ha uttalt seg positivt om finsk NATO-medlemskap overfor USA, mens statsminister Matti Vanhanen uttalte at krigen måtte medføre et tettere samkvem med Russland.
I 2011 ble Stubb for første gang valgt til Riksdagen. I juni samme år ble Mari Kiviniemi fra Senterpartiet avløst av Jyrki Katainen fra Samlingspartiet som statsminister, og Stubb gikk fra utenriksministerposten til å bli minister for EU-spørsmål og utenrikshandel. Under krisen på Krim i 2014 var Stubb tilbakeholden med sanksjoner overfor Russland, noe han mente ville ramme Finlands økonomi hardt. Stubb fremholdt at økonomisk samkvem burde brukes som et positivt middel i et mellomstatlig forhold.
Kort tid før Stubb ble valgt til leder i Samlingspartiet, uttalte et sendebud fra Kreml seg sterkt kritisk om politiske krefter som arbeidet for et finsk NATO-medlemskap. Ledervalgene i finske partier er åpne prosesser, og Stubb vant over helse- og sosialminister Paula Risikko og næringminister Jan Vapaavuori med klar margin i første og andre valgomgang. Katainens regjering fortsatte som forretningsministerium så lenge Stubb ledet regjeringsforhandlingene med de andre partiene.
Riksdagen stemte over ny regjering 23. juni 2014 og Stubb vant med 98 mot 76 stemmer. President Sauli Niinistö utnevnte dagen etter ny regjering med Stubb som statsminister. Stubb ble Finlands første finlandssvenske statsminister på 55 år.
Notonemouridae
Notonemouridae er en av familiegruppene av steinfluer. De er tilknyttet et liv i ferskvann som nymfer (larve). Steinfluer finnes bare i nærheten av ferskvann. Selv om de voksne har fire vinger er de ikke særlige dyktige flygere og finnes sjeldent langt fra stedet de levde som nymfe. Denne familien finnes i dag bare på den sørlige halvkulen, men den tilhører en gruppe (Arctoperlaria) av steinfluer som lever på den nordlige halvkulen, så det er sannsynlig at den er av nordlig opprinnelse og har vandret sørover.
Utseende
Små, mørke steinfluer. Et karakteristisk kjennetegn er at baklårene er svært kraftige.
Levevis
Artene kan finnes i en rekke forskjellige ferskvanns-lokaliteter, men foretrekker kaldt og oksygenrikt vann. Noen arter lever på steiner som blir overskylt av fossefall eller stryk, andre lever i elver eller innsjøer. Nymfene eter døde planter og dødt, organisk materiale og gjennomfører utviklingen på ett år. De har sterke bein og kan krype opp loddrette overflater, også mot en kraftig vannstrøm. De voksne fluene kan hoppe ved hjelp av sine kraftige baklår, noen arter flyr også godt. De tar trolig næring til seg.
Hyndburn
Hyndburn er et administrativt distrikt i Lancashire i England. Administrasjonssenteret er Accrington, og distriktet har sitt navn etter elven Hyndburn.
Faxinal dos Guedes
Faxinal dos Guedes er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Hyndburn
Distriktet ble opprettet 1. april 1974 ved sammenslåing av Accrington, Church, Clayton-le-Moors, Great Harwood, Oswaldtwistle, Rishton samt deler av Burnley landdistrikt.
Sigleif Johansen
Arnt Sigleif Johansen (født 25. oktober 1948 i Tana) er en tidligere norsk skiskytter. Han har tre mesterskapsmedaljer, sølv på 20 km fra VM 1977 i Vingrom, sølv på stafetten fra VM 1978 i Hochfilzen og bronse på 20 km fra VM 1979 i Ruhpolding.
Sigrid Combüchen
Sigrid Combüchen (født 16. januar 1942 i Solingen, Tyskland) er en forfatter og kulturjournalist som nå er bosatt i Lund.
Combüchen flyttet til Sverige seks år gammel. Hun hadde sin litterære debut i og har en universitetseksamen i statsvitenskap, moderne historie og litteraturvitenskap med innretning mot film. På 1960-tallet inngikk hun i redaksjonen for tidsskriftet Konkret, på 1980-tallet var hun med å starte tidsskriftet Allt om Böckerog var med i redaksjonen i dets første fem år.
Blant verv kan nevnes medlem av styret for Sveriges Författarfond, Humanistisk-Samhällsvetenskapliga forskningsrådet, Nordisk råds Bok & Bibliotekkomité.
Combüchen har siden 2003 undervist og vært veileder ved Forfatterskolen ved Lunds universitet. Hun har også vært fast medarbeider i Dagens Nyheter, Svenska Dagbladet og Expressen.
Bosnia-Hercegovinas historie
Bosnia-Hercegovinas historie er ganske komplisert. Bosnia har både vært et kongerike eller inngått i andre riker eller nasjoner, eksempelvis Det osmanske rike og Jugoslavia. I tillegg har folket i det området som i dag kalles for Bosnia-Hercegovina, bosniere, gjennom historien hatt ulike navn. Dagens bosniere er en sørslavisk folkegruppe som hovedsakelig bor i Bosnia-Hercegovina, men også i regionen Sandžak som inngår i både Serbia og Montenegro. Bosniere kjennetegnes for sin tilknytning til den historiske regionen Bosnia, i dag hovedsakelig muslimer og har felles kultur og språk (bosnisk).
Området Bosnia-Hercegovina har derimot lang historie og i antikken var området en del av Illyria og ble underlagt Romerriket som Illyricum. I folkevandringstiden på 600-tallet e.Kr. flyttet sørslaviske folkestammer inn i landet og blandet seg med den innfødte befolkningen, og landet ble preget av slavifisering. Bosnia nevnes første gangen på 800-tallet, og en teori er navnet stammer fra det illyriske ordet «Bosona» som betyr «rennende vann», dette etter elven Bosna som renner gjennom sentrale Bosnia.
Under ledelse av den bosniske adelsmannen Husein Gradaščević (1802–1834) gjorde adelen opprør mot osmanene i 1831, og til tross for at opprøret ble slått ned året etter blir Gradaščević sett på som en av de fremste bosniske nasjonalheltene. I 1878 ble Bosnia-Hercegovina okkupert av Østerrike-Ungarn, noe som også innebar en modernisering av landet. I 1918 ble Bosnia-Hercegovina underlagt Kongeriket Jugoslavia. Under den andre verdenskrig ble landet rammet av en omfattende etnisk rensning; jøder ble utryddet og serbere myrdet i omfattende grad. Etter 1945 ble Bosnia en republikk i det kommunistiske Jugoslavia. Den 5. april 1992 ble Bosnia-Hercegovina erklært som en selvstendig stat anerkjent av FN og stormaktene, men ikke av serbere i Bosnia eller Serbia og Montenegro. Bosnia-krigen kom som en følge av oppløsningen av Jugoslavia og de nasjonale og etniske motsetningene, og varte i litt over tre år, fra 1992 til 1995. Den ble avsluttet grunnet at NATO grep inn og som lenge hadde tropper i landet.
Den før-slaviske tiden (inntil 958)
Konkrete historiske bevis for denne perioden er skrøpelig, men generelt synes det som om regionen ble befolket av et antall forskjellige folk som snakket atskilte språk. Konflikter mellom illyrere og romere begynte i år 229 f.Kr., men Roma greide ikke å fullføre å underlegge seg regionen før i år 9 e.Kr. I den romerske tiden bosatte latintalende bosettere seg fra hele Romerriket blant illyrere, og romerske soldater ble oppmuntret til å bosette seg her etter endt tjeneste.
Bosnia i middelalderen
Kunnskap om vestlige Balkan i middelalderen er også skrøpelig. Da slaverne bosatte seg brakte de med seg sin sosiale struktur av stammetilhørighet, men denne synes å ha falt fra hverandre og åpnet for føydalisme da frankerne trengte inn i regionen på slutten av 800-tallet (Bosnia har antagelig sin opprinnelse i en form for før-føydal slavisk enhet). Det var også på denne tiden at sørslaverne ble kristnet. Bosnia, på grunn av sin geografiske posisjon og terreng, var sannsynligvis blant de siste områdene som gikk gjennom denne prosessen, som antagelig startet fra urbane sentre langs kysten i Dalmatia. Regionen Bosnia hadde vært en del av kongedømmene Serbia og Kroatia og grensene mellom disse hadde hele tiden vært flytende. I høymiddelalderen ble Kroatia tatt av det ungarske kongedømmet, og Serbia i sørøst gikk inn i en stagnasjonsperiode. Kontrollen over Bosnia ble deretter et stridsemne mellom Ungarn og Østromerriket. Etter den bysantinske keiseren døde utpekte Ungarn en ban, en Kulin, til å herske over provinsen som len under Ungarn. Imidlertid var dette lenet i stor grad kun i navnet.
Den første betydningsfull bosniske hersker, Ban Kulin, var leder over bortimot tre tiår med fred og stabilitet. I denne perioden styrket han landets økonomi gjennom avtaler med Dubrovnik og Venezia. Hans styre markerte også begynnelsen med en strid med den bosniske kirke, en stedegen kristen sekt som ble betraktet som kjettersk av både den romersk-katolske kirke som den østlige ortodokse kirke. Som svar på ungarske forsøk på å bruke kirkepolitikken som sak for å kreve overherredømme over Bosnia holdt Kulin et møte med lokale kirkeledere for å fornekte kjetteri i 1203. Til tross for dette forble de ungarske ambisjonene uendret lenge etter Kulins død i 1204, og dalte bare etter en mislykket invasjon i 1254.
Bosnisk historie fra denne tiden og fram til tidlig på 1300-tallet var markert av maktkamper mellom familiene Šubić og Kotromanić. Denne konflikten kom til sin slutt i 1322 da Stjepan II Kotromanić ble ban. Ved hans død i 1353 hadde han lyktes å annektere områder i nord og vest, foruten også Zahumlje som deler av Dalmatia. Han ble etterfulgt av sin nevø Tvrtko I av Bosnia som etter en lengre kamp med adelen og indre familiestrider, fikk full kontroll over landet i 1367. Under Tvrtko vokste Bosnia i både størrelse og makt, og ble endelig et selvstendig kongedømme i 1377. Tvrtko kronet seg selv som «konge av Serbia og av hele Bosnia» i Mileševa-klosteret (hvor det serbiske dynastiet Nemanjics ble kronet). Etter hans død i 1391 falt Bosnia i tilbakegang. Det osmanske rike hadde allerede begynt sin erobring av Europa og innebar en betydelig trussel mot hele Balkan gjennom hele første halvdel av 1400-tallet. Etter tiår med politisk og sosial ustabilitet falt Bosnia for den osmanske invasjonen offisielt i 1463. Hercegovina fulgte i 1482 med en ungarskstøttet nyopprettet «bosnisk kongedømme» det siste som bukket under i 1527.
Under osmanene
Den osmanske erobringen av Bosnia markerte en ny tid i landets historie og introduserte store endringer i det politiske og kulturelle landskapet i regionen. Selv om kongedømmet hadde blitt knust og den øverste adelen henrettet tillot osmanene uansett den bosniske identitet til en viss grad å bli inkorporert som en provins i Det osmanske rike med dets historiske navn og territoriale integritet, et unikt tilfelle blant de undertrykte rikene på Balkan. Innenfor denne sandžak (og til slutt vilayet) av Bosnia, introduserte osmanene en rekke nøkkelendringer i områdets sosiale og politiske administrasjon, inkludert en ny landeiersystem, en reorganisering av administrative enheter, og et komplekst system som skilte samfunnsklasser og religiøs tilhørighet fra hverandre.
De fire århundrene med osmansk styre hadde også en dramatisk innvirkning på sammensetningen av Bosnias befolkning som endret seg flere ganger som et resultat av Det osmanske rikets erobringer, hyppige kriger med europeiske makter, utvandringer og epidemier. En innfødt slavisktalende muslimsk samfunnet skilte seg ut og vokste til å bli den største etnisk-religiøse gruppen, hovedsakelig som et resultat av gravis økning av konverteringer til islam. Samtidig kom et betydelig antall av sefardiske jøder til landet som en følge av den spanske inkvisisjonen og utvisningen fra Spania på slutten av 1400-tallet. De bosniske kristne samfunnene gjennomgikk også betydelige endringer. De bosniske fransikanere (og den katolske befolkningen som helhet) ble offisielt beskyttet ved lov, skjønt disse garantiene ble ofte oversett og deres antall minsket grunnet forfølgelse. Den østlige ortodokse kirke og deres samfunnet i Bosnia, opprinnelig begrenset til Hercegovina og Podrinje, spredde seg over hele landet i denne perioden og fikk en relativ framgang fram til 1800-tallet. I mellomtiden hadde den skismatisk bosniske kirke (bosnisk Crkva bosanska; latin Ecclesia bosnensis), preget av læren til bogomilene, forsvunnet helt og holdent.