cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tewodros II av Etiopia
Han straffet en rekke misjonærer og engelske utsendinger, noe som førte til at Storbritannia gikk til angrep på ham. Han begikk til sist selvmord. Historien om Tewodros dager ved makten er levende beskrevet i Philip Marsdens bok «The Barefoot Emperor. An Ethiopian Tragedy».
Påskeøya
Geografi
Påskeøya har en tilnærmet trekantet form og består av tre undersjøiske vulkaner som har kommet over havets overflate. Flere vulkanske kratere fins på øya. Noen av dem er fylt med vann. De yngste lavastrømmene kan være mindre enn to tusen år gamle. Bare svært få tegn til vulkansk aktivitet har vært observert i nyere tid. Øya har harde steinsletter og lite vegetasjon. Øya er 163,6 km² stor og 30 km lang på det lengste. Utenfor sydspissen av Påskeøya ligger en liten øy som heter Motu Nui. Øyas høyeste punkt er Terevaka, 507 meter over havet. Nærmeste land er den lille øya Sala y Gomez som ligger 400 km øst, mens nærmeste befolkede land er Pitcairnøyene 2075 km vest.
Klima
Klimaet på Påskeøya er subtropisk med en gjennomsnittstemperatur på rundt 22 grader. Øya får rundt 113 cm regn årlig, og det er varmest og fuktigst fra desember til februar. Kjøligst er det fra juni til august.
Befolkning
I 2002 bodde det 3 791 mennesker på Påskeøya, opp fra 1 936 i 1982. Den kraftige befolkningsøkningen skyldtes hovedsakelig tilflytting av personer av europeisk herkomst fra Chile. Øya mister dermed mye av sin polynesiske identitet. I 1982 var rundt 70 % av befolkningen Rapa Nui (den lokale polynesiske befolkningen). I 2002 har Rapa Nuis andel sunket til 60 %. Chilenere med europeisk herkomst utgjør 39 % av befolkningen, den resterende 1 % er innfødte latinamerikanere fra Chile. 3 304 av befolkningen på 3 791 bor i byen Hanga Roa.
Mange av Rapa Nui har flyttet fra Påskeøya. I 2002 bodde 2 269 Rapa Nui på Påskeøya, mens 2 378 Rapa Nui bodde i Chile, halvparten av disse i hovedstaden Santiago.
Befolkningstettheten på Påskeøya er 23 innbyggere per km², langt lavere enn på 1600-tallet da det bodde 10 – 15 000 mennesker på øya. I 1877 bodde det 111 mennesker på øya og kun 36 av disse hadde etterkommere. Disse 36 er dermed forfedrene til alle Rapa Nuiene som i dag lever på øya.
Religion
Befolkningen er kristen og den katolske kirken er dominerende.
Det finnes betydelige rester av før-kristen folketro. Den katolske kirken på øya er interessant å besøke, fordi den har tatt hensyn til dette. Ved siden av tradisjonelle helgenbilder finnes f.eks. også en utskjæring av en tradisjonell fuglemann-figur.
Språk
Det offisielle språket er spansk, men mange av de innfødte snakker det austronesiske og malayopolynesiske språket rapanui.
Føreuropeisk tid
Man antar nå at Påskeøya først ble befolket ca. 1200 e.Kr. De første nybyggerne kalte øya for Te Pito O Te Henua (Verdens navle). En rekke arkeologiske funn og DNA undersøkelser viser med stor grad av sikkerhet at de første beboerne kom fra andre deler av Polynesia. Thor Heyerdahls teori om at Påskeøya først ble befolket fra Sør-Amerika har svært liten tilslutning. Nye DNA-undersøkelser har imidlertid vist at noen innfødte amerikanere også kom tidlig til øya og før øya ble oppdaget av europeere i 1722, kanskje så tidlig som 1280 – 1495. De første innbyggerne levde helt isolert fra omverdenen og etablerte en fremstående og kompleks sivilisasjon på øya. Øya var frodig med palmeskog og gode muligheter for fiske.
I dag vokser det ingen trær på øya. Det har likevel blitt gjennomført en viss nyplanting av skog på 1900-tallet, bl.a. av eukalyptus og kokospalmer.
Europeisk oppdagelse
Den nederlandske oppdageren admiral Jacob Roggeveen kom med tre skip til øya 1. påskedag (5. april) 1722 som den første europeer, og ga øya navnet Påskeøya. Da bodde det flere tusen mennesker på øya.
Den neste som ankom øya var den spanske kapteinen Don Filipe Gonzáles i 1770. Han gjorde krav på øya for Spania og ga øya navnet San Carlos til ære for Carlos III av Spania. Det var han som oppdaget at øya hadde sitt eget skriftspråk, senere kjent som rongorongo. Da James Cook kom til Påskeøya fire år senere, var mange av statuene veltet og levevilkårene hadde blitt dårligere, med tørr og lite fruktbar jord. I tillegg brakte europeerne med seg ukjente sykdommer.
Fra regnskog til ørken på 500 år
Påskeøya var dekket av frodig skog da de første menneskene kom til øya, men da europeerne kom 500 år senere var skogen borte og jorden tørr og lite fruktbar. I løpet av 500 år hadde innbyggerne nærmest tømt øya for alle ressurser. Påskeøya er det eneste samfunnet som har hugget ned all skog og høstet og utryddet alle plante- og dyrearter, selv om man visste at man var avhengig av dem for å overleve.
Det er dette hendelsesforløpet som får skylden for en borgerkrig hvor de fleste innbyggerne på øya ble drept, og mange av dem som overlevde ble kannibaler.
Misjon og slavehandel
Øya fikk i årene som gikk stadig oftere besøk av oppdagelsesreisende, og samtidig ble stadig flere statuer veltet av lokalbefolkningen. I 1862 tok peruanske slavedrivere rundt to tusen øybeboere til slaver og fraktet dem til Peru, inkludert hele høvdingeslekten og kongen, presten og så godt som alle lærde menn. Etter offentlige protester ble hundre av dem satt på et skip tilbake til Påskeøya noen år etter. 85 av 100 døde på overfarten av kopper, og de 15 som overlevde var smittet. Disse 15 smittet de øvrige øyboerne og utraderte nesten befolkningen på øya. Da noen misjonærer kom til øya i 1864 var alle statuene veltet og folketallet på flere tusen i 1722 var redusert til 111 i 1877.
Påskeøya blir chilensk
Don Filipe Gonzáles gjorde krav på Påskeøya på vegne av Spania i 1770, men på grunn av øyas beliggenhet ble ikke suvereniteten håndhevet. Mot slutten av 1800-tallet var Spania sterkt redusert pga. kriger og tap av de fleste kolonier. Chile hadde nylig gått seirende ut av krigen mot Ecuador og Peru, og disse landene måtte avstå landområder. Chile var inne i en imperialistisk periode og så at Spania ikke viste stor interesse for Påskeøya. Policarpo Toro ble sendt for å annektere Påskeøya i 1888. Øya var for de fleste lite interessant på grunn av mangel på elver, trær og en trygg havn. Chile mente at øya hadde et landbruksmessig potensial, samt en strategisk beliggenhet som en marinebase. Annekteringen av øya medførte få endringer frem til 1896, da Chile gjorde øya til en del av provinsen Valparaíso.
Øya ble deretter omgjort til en stor sauegård under ledelse av en forretningsmann fra Valparaíso, Enrique Merlet, som konfiskerte bygninger og buskap som var etterlatt av misjonærer som flyktet fra guvernør Dutrou-Borniers terrorregime. Øybeboerne ble tvunget til å bygge en mur rundt byen Hanga Roa. Byen ble et fengsel for øybeboerne, som måtte ha tillatelse til å forlate byen, selv om de bare skulle hente vann fra krateret. De som gjorde opprør ble sendt i eksil til kontinentet.
Bedriftene som drev gårdsbrukene kontrollerte alle deler av livet til øybeboerne, fra mat til arbeid. Forsyningsskipene kom uregelmessig, noe som gjorde at øybeboerne manglet selv det aller nødvendigste. På et tidspunkt søkte alle øybeboerne til myndighetene om de i samlet følge kunne flytte til Tahiti. Marinen overtok kontrollen av øya i 1953. Forholdene endret seg til det verre. Flere titalls flyktet fra øya i åpne fiskebåter.
Først i midten av 1950-årene bedret levekårene seg, da flere vitenskapsmenn begynte å interessere seg for øya. Thor Heyerdahl og hans gruppe var de første vitenskapsmennene som kom til øya. Dette gjorde at chilenske myndigheter så potensialet i å gjøre øya til et reisemål for turister og åpnet flyplassen i 1965.
Moai - steinstatuene
Det finnes nesten 900 store steinstatuer på Påskeøya. Akkurat når disse ble reist er ofte svært usikkert. Statuene er opptil 13 meter høye og veier inntil 60 – 70 tonn. Statuene kalles moai og de fleste er hugget ut av stein fra vulkankrateret Rano Raraku. Det er mange teorier om hvorfor statuene ble laget. De mest utbredte teoriene er at de ble reist til ære for innbyggernes forfedre eller viktige levende personer.
Siden det ikke er funnet rester av redskaper i metall på øya, regner man med at statuene er hugget ut med steinverktøy.
De største statuene er også de nyeste. Det ser ut til at statuenes viktighet økte etterhvert som levevilkårene ble forverret.
Steinbruddet ser ut til å ha blitt forlatt i all hast, ettersom det er halvferdige statuer som fremdeles ikke er hugget løs fra steinbruddet.
Rongorongo
Tavler utskåret av tre som er funnet på Påskeøya er skrevet med en skrift kalt rongorongo. Det er få tavler som fortsatt finnes, fordi misjonærene brente tavlene, som de så på som hedenske. Rongorongo-skriften er den dag i dag ikke blitt tydet, til tross for forsøk fra flere lingvister. En ungarer, Guillaume de Hevesy, viste i 1932 likheten mellom rongorongo-tegnene og de forhistoriske tegnene fra Indusdalen i India. Nyere tids forskning antyder at dette kun er tilfeldigheter. Noen forskere tror at skriften er blitt til ved etterlikning etter europeisk skrift etter de første skipsbesøkene. Det hevdes at rongorongo betyr fred-fred og at tavlene er fredsavtaler, sannsynligvis mellom langørene og de rivaliserende kortørene. Denne teorien er omdiskutert.
Thor Heyerdahl
Thor Heyerdahl gjennomførte en ekspedisjon til Påskeøya 1955 – 56. Han hadde noen år tidligere lansert teorien om at folket som først koloniserte Polynesia og Påskeøya kom fra Sør-Amerika og ikke fra det asiatiske fastlandet i vest. De fleste forskerne støtter ikke Thor Heyerdahls teori, blant annet ved å henvise til at blodprøver av lokalbefolkningen viser at de er polynesiske. Thor Heyerdahl og 25 andre arkeologer dro til Påskeøya for å samle bevis som kunne underbygge hans teori. Senere DNA-analyser av blodprøvene, viser at Påskeøya kan ha hatt en eller annen form for kontakt med Sør-Amerika i førhistorisk tid.
Ved Poike-grøften ble det foretatt karbondatering av to biter trekull. Disse ble datert til 1687 og 387 e.Kr. Arkeologen som fant trebitene, Carlyle Smith, mente den eldste biten kunne stamme fra en naturlig brann. Heyerdahl og hans gruppe kunne konstatere sterke knytninger med søramerikansk indianerkultur, blant annet ved at steinstatuene, moai, har mange likhetstrekk med tilsvarende statuer i Peru. I kratersjøene på øya fant han totora-siv, en nyttevekst som ble dyrket i inkariket og brukt som materiale i blant annet sivbåter. Pollenundersøkelser har påvist at sivet har vokst ved kratersjøene i minst 30 000 år. Ifølge gamle legender på Påskeøya kom Hotu Mota, det første mennesket fra en øy i vest. I legenden het øyen Marae Renga. Det har blitt påpekt at denne øyen kan være identisk med Mangareva, som ligger 2000 km vest for Påskeøya, men Heyerdahl mente legenden ikke kunne stemme.
Thor Heyerdahl presenterte resultatene for en vitenskapskongress i Honolulu på Hawaii i 1961. Heyerdahl fikk ikke full tilslutning for sin teori, men de 3 000 kongressdeltagerne stemte for en resolusjon om at Sør-Amerika, sammen med Sørøst-Asia, representerer de viktigste opphav til folk og kulturer på stillehavsøyene.
Thor Heyerdahl reiste tilbake til Påskeøya i 1986 og organiserte arkeologiske utgravinger i to år.
Verdensarv
I 1995 ble Påskeøya tatt opp på UNESCOs verdensarvliste, blant annet på grunn av at øyas rike kultur hadde oppstått uten innflytelse utenifra, etter å ha oppfylt UNESCOs krav I, III og V.
Komitéens vedtak:
Økonomi
Påskeøya mottar overføringer fra Chile. Tradisjonelt har innbyggerne levd av fiske og jordbruk, mens turisme blir stadig en viktigere inntektskilde for befolkningen. En stor, amerikansk filminnspilling førte blant annet med seg asfaltering av veiene og en sterk levestandardsøkning.
Turisme
Påskeøya har en internasjonal flyplass, Mataveri lufthavn, og Chiles flyselskap, LATAM Airlines flyr til Påskeøya fra Santiago og Papeete, Tahiti. Høsten 2010 åpnet LATAM Airlines også en direkterute fra Lima, Peru.
Etter at NASA forlenget rullebanen i 1987 for eventuelle nødlandinger med romferger har turismen økt, og turisme er nå hovedinntektskilden for innbyggerne. I 2012 besøkte 70 000 mennesker Påskeøya.
Litteraturåret 1890
Litteraturåret 1890 er en oversikt over utgivelser, hendelser, prisvinnere og avdøde personer med tilknytning til litteratur i 1890.
Fødsler
oversetter og pianist ||align=center|70 ||align=center|1960 ||
skuespillforfatter og dikter ||align=center|54 ||align=center|1945 ||
|| forfatter ||align=center|85 ||align=center| 1976 ||
Dødsfall
salmedikter og filosof ||align=center|89 ||align=center|1801 ||
Hardkokt (litteratur)
Hardkokt er en betegnelse på en litterær stil/genre, med opphav i mellomkrigstidens USA.
Det har vært en utbredt oppfatning at stilen oppsto fordi de sentrale utøverne hadde bakgrunn som journalister. Denne teorien har dårlig dekning i faktiske forhold, og må betegnes som spekulativ.
Blant de viktigste «hardkokte» forfatterne kan nevnes Dashiell Hammett, Raymond Chandler, James M. Cain, og etter krigen Ross Macdonald (Kenneth Millar). I Norge Arthur Omre.
Roman noir
Roman noir er en betegnelse på en variant av den hardkokte romanen. Betegnelsen stammer fra de «svarte seriene» europeiske (først franske) forleggere ga ut med amerikansk kriminallitteratur i etterkrigstiden.
Betegnelsen vil ofte, men ikke nødvendigvis, brukes om en kriminalroman. Mens den vanlige kriminalfortellingen oftest fokuserer på oppklaringen av en forbrytelse, vil en noir-fortelling gjerne fokusere på en hovedperson i eksistensiell krise (jf. thriller).
Eksempler på nyere, norsk roman noir er Kjell Ola Dahls Miniatyren og Siste skygge av tvil.
Kanonsjalupp
Kanonsjalupp var et dekket orlogsfartøy som var i bruk i Skandinavia fra 1600-tallet, og senere, i sterkt modifisert utgave, som '''3. klasse kanonbåter''' (i Norge) på slutten av 1800-tallet. Sjaluppene var ca. 65’ (21 meter) lange og hadde to 24 eller 18 punds kanoner, en forut og en akter. Fartøyene var også utstyrt med 4 mindre haubitser langs rekken, en slags små kanoner. Besetningen var på 63 mann. Hovedkanonene kunne ikke siderettes, så sikting i horisontalplanet måtte gjøres ved å dreie hele sjaluppen. Dette ble gjort ved hjelp av årer – under kamp var mastene lagt ned, og man manøvrerte med årene.
Kanonsjalupper ble blant annet bygd ved Fredriksvern Verft hvor sjaluppskuret fra 1750-tallet er bevart.
Bombesjalupp
Bombesjaluppene, også kalt mortérsjalupp, var nokså like kanonsjaluppene, men var vesentlig kortere, og armert med én stor morter i stedet for de to kanonene. De var omtrent 16 meter lange, og hadde et mannskap på 50 mann.
Kanonbåt av 3. klasse
I årene 1840-45 ble det bygget ikke mindre enn 47 kanonsjalupper i Norge, og en hel del eldre ble reparert. De var temmelig like de man kjente fra Napoleonskrigene, og konstruksjonen hadde røtter langt tilbake i tid. Da man etter hvert skjønte at de hadde stadig mindre militær verdi ettersom utviklingen skred fram, ble 18 av disse bygget om til «kanonbåt av 3. klasse». Resten av kanonsjaluppene ble skrapet. Ombyggingen foregikk i tiden 1872-1883.
De ombygde sjaluppene fikk satt inn 2 dampmaskiner på til sammen 70 indikerte hestekrefter, som gav dem en fart på maksimalt 6-8 knop. De fikk, i stedet for to kanoner, én 17 cm riflet forladekanon, som økte deres militære verdi ganske drastisk. Hastigheten var ennå beskjeden, omtrent den samme som sjaluppene hadde gjort under seil. Manøvreringsevnen økte betraktelig, samtidig som behovet for besetning falt til 19 mann. Båtene fikk en stor vekt forut av den svære kanonen, som for et skip normalt sett er et stort minus. Båtene viste seg likevel å ha gode sjøegenskaper, de var bygget i eik og tålte forbausende mye. De ble benyttet som øvelsesmateriell for yngre offiserer, som om bord på disse båtene fikk sin første kommando. Ombyggingen fra kanonsjalupp til kanonbåt kostet den gang ca. 40 000 kroner (inkludert dampmaskin).
Navnene på sjaluppene som ble ombygget til 3. klasse kanonbåter var: «Dverg», «Nøk», «Aasgaardstrand», «Kongsberg», «Kristiansand», «Skudesnes», «Karmøe», «Skien», «Tønsberg», «Horten», «Langesund», «Porsgrund», «Laurvig», «Arendal», «Lillesand», «Brevig» og «Trold».
Fell on Black Days
«Fell on Black Days» er den femte og den siste singelen fra Soundgardens album Superunknown. Den ble en hit, men solgte ikke like mye som singlene «Black Hole Sun» og «The Day I Tried to Live». Sangen er med på samlealbumet A-Sides. Etter terrorangrepene på New York 11. september 2001 ble «Fell on Black Days» sammen med «Black Hole Sun» og «Blow Up the Outside World» satt på en liste over «muligens upassende sanger». Chris Cornell sang denne sangen under konserter med Audioslave.
30. juni
30. juni er den 181. dagen i året (182. i skuddår). Det er 184 dager igjen av året.
Navnedag
Solbjørg, Solgunn.
Fødsler
Se flere som er født 30. juni i Kategori:Fødsler 30. juni.
Dødsfall
Se flere som døde 30. juni i Kategori:Dødsfall 30. juni.
UTC−04.30
UTC−04.30 er en tidssone som ligger fire timer og tretti minutter etter standardtiden UTC. I 2008 omfattet UTC−04.30 følgende områder:
M8 (Berlins sporvei)
Metrolinje M8 er en trikkelinje fra Hauptbahnhof via (S) Nordbahnhof i bydelen Mitte, (U) Rosa-Luxemburg-Platz og Landsberger Allee stasjon til de nye bydeler i Marzahn og Ahrensfelde i Øst-Berlin. Mellom Ahrensfelde og Landsberger Alle/Petersburgerstraße (der det er overgang til M5, M6 og M10) er det 24 timers trafikk og minst 10 minutters frekvens mellom kl 0430 og 0030, mens det på resten av linjen som går gjennom sentrum av det østlige Berlin, er en lavere frekvens og ingen nattrafikk.
Kit Watkins
Kit Watkins (født 20. november 1953 i Virginia) er en amerikansk musiker kjent som tidligere keyboardist og låtskriver i det amerikanske progrockbandet Happy the Man samt som tidligere keyboardist i det britiske bandet Camel.
Watkins begynte å lære seg piano hjemme fra han var fem år og gjennom tenårene ble han drevet mot rockemusikk. Han var med på å starte en rekke lokale band hvor han spilte alle slags tangentinstrumenter og fløyte samt at han sang. Da Watkins var 18 år i 1971, ble han oppdaget for hans låtskriverevner og tatt med i Happy the Man som ble grunnlagt på det lokale universitetet. Og det var med dette bandet han utviklet seg som musiker og hvor han skrev, fremførte, arrangerte og produserte. I løpet av seks år hadde bandet gitt ut fem album.
Emmanuel Lubezki
Emmanuel Lubezki Morgenstern (født 1964) er en meksikansk filmfotograf. Han har vunnet Oscar for beste kinematografi tre år på rad, for filmene Gravity, Birdman og The Revenant.
Kit Watkins
I 1979 ble Kit Watkins med the britiske progrock-bandet Camel for å delta på innspilling av albumet I Can See Your House from Here og flere turnéer i England, Europa og Japan fra 1980 til slutten av 1982.
Kits solokarriere begynte i 1980 med et selvprodusert album som het Labyrinth, og var utgitt på hans eget plateselskap Azimuth Records. Han ga ut flere soloalbum i løpet av 1980-tallet, noen på sitt eget selskap og andre på større internasjonale plateselskaper. Kit Watkins' musikkstil har skiftet fokus fra album til album og han har omfattet varierte sjangere som progrock, elektronika, ambient, jazz og fusion. Noen av de musikalske forbildene er Brian Eno og Joni Mitchell. Kit Watkins har en variert musikkstil som gjør at han kan flytte fokus mellom albumene.
Leucopholini
Utseende
Leucopholini er stort sett ganske store, kraftige oldenborrer uten lange hår. Oversiden er gjerne kraftig punktert og mer eller mindre kledt med lyse skjell. Kroppens grunnfarge er vanligvis mørk rødlig eller brunlig. Antennenes lameller (blader) hos hannene er ikke spesielt store, hos denne gruppen er det forholdsvis liten ytre forskjell mellom kjønnene.
Levevis
Larvene lever i ofte to år, og lever av røttene på mange ulike planter. Eggene legges i flere omganger i jorden. De voksne billene er oftest skumrings- eller nattaktive og kommer gjerne til lys. De er planteetere, mange eter blader, men det er også en del som lever av pollen.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i de varme områdene i den gamle verden, med flest arter i Afrika.
Systematisk inndeling
Disse slektene blir noen ganger plassert i stammen Melolonthini.
Women and Children First
Women and Children First er hardrock-bandet Van Halens tredje studioalbum.
Albumet ble utgitt 26. mars 1980 og er det første hvor alle sporene er skrevet av bandet.
Sporliste
Side 1
Side 2
Halvor Seilø Torgersen
Halvor Seilø Torgersen (født 1947 i Fredrikstad) er en norsk journalist og forfatter. Han har skrevet Maarud Gaards bedriftshistorie (1978), og biografien Portretter av Heddy (1984), om Heddy Astrup og hennes sosiale engasjement, særlig innen åndssvakeomsorgen. Seilø Torgersen var fast søndagskåsør i NRKs Nitimen, og fjernsynskåsør på TV+ i nittiårene. Han arbeidet fast for avisen Nationen fra 1970, til han gikk av med pensjon i 2009. Seilø Torgersen fikk presseprisen «Gullpennen» i 1994.
Gregor Adlercreutz
Gregor Nils Henric Adlercreutz (født 16. august 1898, død 3. juni 1944) var en svensk rytter som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Gerhard vant en olympisk bronsemedalje under OL 1936 i Berlin. Han var med på det svenske laget som kom på tredjeplass i dressurkonkurransen bak Tyskland og Frankrike. Laget besto av Adlercreutz på hesten «Teresina», Sven Colliander på «Kål XX» og Folke Sandström på «Pergola». I den individuelle dressurkonkurransen kom Adlercreutz og «Teresina» på fjerdeplass.
Bombarde
miniatyr|En moderne bombarde fra rundt 1970 Bombarden er et musikkinstrument i treblåserfamilien. Den er et bretonsk folkemusikkinstrument, en slags konisk obo. Den er vanligvis stemt i B♭, og kan spille en diatonisk skala over to oktaver.
Badstugata (Oslo)
Badstugata (1–13, 2–8) er en liten gate i strøket Hausmannsområdet i bydel St. Hanshaugen i Oslo, som går mellom Torggata og Mariboes gate. Gaten ligger på nordøstsiden av Torggata Bad, som også har gitt den navn.
Den 22. juli 2011 ble vinduer i Badstugata knust ved bombeangrepet mot regjeringskvartalet.
Kenneth Åkesson
Kenneth Åkesson (født 22. februar 1976), bedre kjent som Tjodalv, er en norsk trommeslager.
Åkesson var tidligere medlem av de melodiske black metal-bandene Dimmu Borgir og Old Man's Child. Han er idag er medlem av thrash metal-bandet Susperia, industrial-/ gothic-/ thrash metal-bandet Black Comedy og det symfonisk black metal-bandet Gromth.
Randulf Hansen
Randulf Hansen (født 26. august 1858 i Bergen, død 5. september 1942 på Fjære ved Grimstad) var en norsk skipskonstruktør.
Han gikk i lære hos skipsbyggerne Ananias Dekke og Jens Gran, og var tømmermann i Philadelphia og New Brunswick. Etter en kort tid som skipstegner hos Flages verft i Bergen, gikk han til Raylton i Middlesbrough. I 1882 begynte han hos det nystartede Martens, Olsen & Co. og konstruerte «Skomvær» (1890) og DS «Vøringen» (1891). Så meldte han overgang til det nye Fevigs Jernskipsbyggeri, der han frem til 1909 forestod 72 farkoster i jern, deriblant «Ragna» (1892), DS «Dronningen» (1893) og DS «Sand» (1898). Selv ledet han verftet Randolph A/S 1916-23 som laget to skip.
Tyoni Batsiua
Toni Batsiua (født 14. oktober 1981 i Boe, død 1. februar 2004 i Denigomodu) var en suksessfull naurisk vektløfter. Hun var flere ganger oseaniamester, og vant til sammen seks gullmedaljer i South Pacific Games. Hun deltok også i flere verdensmesterskap, og i Samveldelekene 2002 i Manchester.
Batsiua vant første gang i South Pacific Mini Games 1997 i Pago Pago. I South Pacific Games 1999 i Hagåtña, Guam, vant hun tre medaljer, og gjentok suksessen i South Pacific Games 2003 i Suva, Fiji. Batsiua holdt både junior- og seniorrekorden i 58-kilosklassen, og skulle ha deltatt i Sommer-OL 2004 i Aten.
Batsiua døde på det nasjonale nauriske sykehuset i Denigomodu 1. februar 2004 som følge av ei bilulykke hun hadde vært involvert i noen dager før. Hun etterlot seg en datter (født 2000).
Visoko
Visoko er en by og kommune i kantonen Zenica-Doboj i det sentrale Bosnia-Hercegovina. Foreløpige tall fra folketellingen i 2013 viste at Visoko hadde 41,352 innbyggere.
Byen ligger på veien mellom Zenica og Sarajevo. Visoko ligger ved elven Bosna, hvor den møter elven Fojnička.
Historie
Visoko-området var engang senteret for den bosniske staten i middelalderen. Visoko by ble grunnlagt av Ajas-beg i det Ottomanske imperiets tid. Etter at Østerrike-Ungarn annekterte Bosnia, fikk Visoko en ny, men fremdeles gammeldags stil, reflektert i den orientalske stilen til Visoko som var vanlig under det ottomanske styret. I det første Jugoslavia utviklet ikke Visoko seg mye, men under den andre verdenskrig kom byen fra det relativt uskadet. Byen opplevde reell framgang og utvikling under det kommuniststyrte Jugoslavia. Visoko unnslapp ikke Bosnia-krigen, men var under den bosnisk-hercegovinske hærens kontroll i alle de fire årene krigen varte. Idag er Visoko en by rik på kultur og historie, men økonomien har mistet mye av den kraften den hadde før krigen på Balkan.
Herbert Simon
Herbert Alexander Simon (født 15. juni 1916, død 9. februar 2001) var en amerikansk informatiker, statsviter, økonom og psykolog hvis forskning omfattet informatikk, kognitiv psykologi, administrasjon og ledelse, økonomi, vitenskapsfilosofi, sosiologi og statsvitenskap. Han virket det meste av livet ved Carnegie Mellon University. Med nesten tusen ofte svært høyt sitert publikasjoner er han en av de mest innflytelsesrike samfunnsvitere i det 20. århundre.
Simon var en polyhistor og blant grunnleggerne av flere av dagens viktige vitenskapelige domener, blant annet kunstig intelligens, informasjonsbehandling, beslutningstaking, problemløsning, oppmerksomhetsøkonomi, organisasjonsteori, komplekse systemer og computer-simulering av vitenskapelige funn. Han dannede vilkårene avgrenset rasjonalitet og satisficing, og var den første til å analysere arkitekturen av kompleksitet og å foreslå en fortrinnsrett vedlegg mekanisme for å forklare makt lov distribusjoner.
Han fikk også mange utmerkelser gjennom livet. Disse inkluderer: ACMs Turning-pris for "grunnleggende bidrag til kunstig intelligens, psykologi av menneskelig erkjennelse, og liste behandling" (1975); Nobels minnepris i økonomi "for hans banebrytende forskning på beslutningsprosessen innenfor økonomiske organisasjoner "(1978), National Medal of Science (1986) og TFOs Award for Outstanding Lifetime Contributions to Psychology (1993).
Rådal (Bergen)
Rådal er et område i grenselandet mellom bydelene Fana og Ytrebygda i Bergen. Rådal har omfattende tettbebyggelse som inngår i tettstedet Bergen, og store næringsområder med Lagunen Storsenter som sentrum.
I Rådal ligger også Nordahl Grieg videregående skole, Rå skole, Rådalslien skole, Skeie skole, Fana Stadion, Fana golfklubb, Siljustøl Museum og tidligere Rådal stasjon på Nesttun-Osbanen. I utkanten mot sør ligger BIRs forbrenningsanlegg, som produserer fjernvarme. Bybanen i Bergen har holdeplass ved Lagunen og får fra sommeren 2016 holdeplass på Råstølen. Rådal er et trafikknutepunkt hvor Fanaveien, Flyplassveien og motorveien Fritz C Riebers vei møtes. Herfra bygges motorvei videre til Os (Svegatjørn-Rådal). Veien skal være ferdig i 2022.
Rådal omfatter grunnkretsene Holten og Skeie samt sørlige deler av grunnkretsen Siljustøl (alle i Ytrebygda bydel), nordlige deler av grunnkretsen Stend (Fana bydel), og vestlige deler av grunnkretsene Skjoldhøgda og Krohnåsen (Fana bydel vest for Apeltunvannet). Tilgrensende områder har også postadresse Rådal.
Centrica
Centrica kan sikte til
Fritt forlag
Fritt forlag var et norsk bokforlag som ga ut norske og oversatte noveller, romaner og faktabøker. Forlaget ble startet av Øyvind Asbjørnsen og hans bror Lars Eirik Asbjørnsen i november 2005. Forlegger var Øyvind Asbjørnsen, og sjefredaktør var Bent Hvale. Fritt forlag hadde kontor i Oslo. Etter i underkant av seks års drift ble Fritt Forlag erklært konkurs i 2011.
Happy the Man
Happy the Man er et amerikansk band som ble stiftet 1972 i Virginia. Bandet hører sjangermessig til innen progressiv rock.
Bandet er regnet som et av de mest markante amerikanske progrockbandene og blir ofte sammenlignet med Yes og Genesis for deres harmoni, samt med Gentle Giant for deres komplekse komposisjoner. Likevel er lydbildet til Happy The Man langt unna disse bandene. Happy the Man har en egen sans for symfonisk drama, komplekse mellomspill, merkelige tidssignaturer og et jazzpreget, futuristisk og lunt lydbilde. Selv om deres store instrumentale verker er mer eller mindre usammenhengende så bærer bandet en innviende oppfølger til progrockens musikksamlere.
Deres debutalbum fra 1977 med samme navn ble spilt inn med trommeslager Mike Beck og introduserte alle medlemmenes komposisjoner. Kit Watkins med symfonisk keyboard, Frank Wyatt med vokal på sine tekster og Stanley Whitaker med gitar og sin sans for humor på låtene «Stumpy Meets the Firecracker in Stencil Forest» og «Knee Bitten Numphs in Limbo». Det nesten helt instrumentale oppfølgeralbumet Crafty Hands ble gitt ut i 1978 mens albumet Better Late ble spilt inn i 1979. Begge albumene var med forskjellige trommeslagere.
Etter at Better Late ble spilt inn ble bandet oppløst. Kit Watkins gikk til det britiske progrockbandet Camel og spilte inn to album med dem før han startet med egne prosjekter. Noen album fra bandet ble trykket fra uavhengige plateselskap og ble utgitt etter oppløsningen. Happy The Man gikk sammen igjen til progrockfestivalen NEARfest med David Rosenthal på keyboards.
OpenGL
OpenGL (Open Graphics Library) er en API-spesifikasjon for utvikling av 2D- og 3D-datagrafikk. Formålet med OpenGL er, i likhet med Direct3D, å skjule kompleksiteten ved å kommunisere med ulike skjermkort. OpenGL er plattformuavhengig og fungerer på blant annet Apple Macintosh, Linux, Solaris, Windows og PlayStation.
OpenGL ble laget av Silicon Graphics i 1992, står for Open Graphics Library, og er basert på et eldre grafikkbibliotek ved navn IRIS GL, laget av det samme selskapet. OpenGL er ikke en implementasjon, men en spesifikasjon, det vil si at OpenGL i seg selv, kun er en oppskrift på hvordan man skal lage et grafikk-API, uten vekt på om det skal være nødvendig med hardware akselerasjon, eller om det skal kjøre på ren software. I tillegg skal det være like egnet til 2D-grafikk, som 3D-grafikk, selv om dette ikke er tilfellet i praksis da OpenGl sjelden blir brukt til ren 2D-grafikk.
OpenGL i Windows
I Windows til og med XP, er OpenGL 1.1 implementert i software. Det vil si at hvis OpenGL hardware ikke er tilgjengelig, vil OpenGL kun bruke prosessoren til å tegne grafikk, og kun OpenGL 1.1-funksjoner vil være tilgjengelig. I Windows Vista er OpenGL 1.4 implementert software. Intels Windows-drivere for Haswell-baserte grafikkort støtter versjoner 4.2 og utover.
OpenGL-utvidelser
OpenGL bruker et utvidelsessystem kalt extensions. Dette gjør at OpenGL lett kan utvides med funksjoner som implementasjonen støtter, uten at brukeren trenger å oppgradere OpenGL. OpenGL-utvidelser begynner med bokstavene GL, deretter fulgt av en understrek, og koden til utvikleren. For Nvidia er dette NV, for ATI er det ATI, og for Architecture Review Board, ARB. Generelt støttede utvidelser får navnet EXT. Et eksempel på dette kan være utvidelsen Denne utvidelsen muliggjør teksturer med tre dimensjoner. Utvidelser hentes på forskjellig måte i forskjellig operativsystemer. I Windows bruker man en funksjon ved nanv wglGetProcAddress som henter en peker til en funksjon gitt ved navn, for eksempel Først må man sjekke om utvidelsen er støttet. Den eneste måten å gjøre det på, er å hente ut en streng med tekst som inneholder alle støttede utvidelser, adskilt med mellomrom ved hjelp av glGetString-funksjonen. Deretter må man lete etter utvidelsen i denne teksten.
OpenGL i bruk
OpenGL ble før mye brukt til CAD-programmer og lignende. Dette gjelder også den dag i dag, selv om Direct3D har tatt over stadig mer av markedet. OpenGL er strengt prosedyrebasert, men en halvveis objektorientert form (gjennom vanlige prosedyrer) har blitt mer vanlig i det siste, blant annet med GL_ARB_shader_objects-utvidelsen som kom i OpenGL 1.5. OpenGL er et API som er forholdsvis lett å lære seg, men siden det er veldig grunnleggende krever det mye jobb for å lage en effektiv grafikkmotor. I motsetning til OpenGL, er Direct3D objektorientert, og alle klasser man trenger følger med.
OpenGL krever at brukeren har tilgang til pekere, noe som kan gjøre bruken av teksturer eller Vertex Array utfordrende i enkelte språk, dog sjelden umulig. Fordelen med OpenGLs funksjon, er at alt den går ut ifra at implementasjonen er skrevet i C, som er støttet av nær sagt alle eksterne språk. Dette har gjort at såkalte wrappers, eller implementeringer av OpenGL, har skjedd i nærmest alle språk, i motsetning til Direct3D, som krever at programmet skrives enten i C++, eller et av .NET-språkene ved bruk av Managed DirectX. Visual Basic 6.0 hadde også et eget Direct3D-bibliotek.
Versjoner
Den første versjonen (1.0) ble lansert i januar 1992. OpenGL 1.1 ble offentliggjort en 4. mars 1997. Siste utgave av 1-serien (ver. 1.5) fant sted den 29. juli 2003. OpenGL 2.0 ble gjort offentlig den 7. september 2004. Siste versjon i serien var 2.1 fra juli 2006. OpenGL 3.0 ble annonsert den 9. september 2007 og var ganske omstridt, siden den bygget på en helt ny arkitektur. Den 30. oktober kunngjorde Khronos-gruppen at lanseringen var utsatt. Den ble endelig presentert den 11. august 2008. Siste versjon var 3.3 fra 11. mars 2010. OpenGL 4.0 ble offentlig den 11. mars 2011. Spesifikasjonen dekker maskinvare som støtter Direct 3D opp til versjon 11. Versjon 4.4 støttes av Nvidia GeForce 400-serien og nyere, og av AMD Radeon HD 5000-serien og nyere.
Vulkan (tidligere kalt GL Next, også kalt OpenGL Vulkan) er et initiativ for å gjenforene Open GL- og Open GL ES-spesifikasjonene med et felles programmeringsgrensesnitt (API), og den første versjonen ble lansert den 16. februar 2016. Denne versjonen er ikke bakoverkompatibel med OpenGL.
Pasjonsblomstsommerfugler
Pasjonsblomstsommerfugler (Heliconiini) er en gruppe av tropiske sommerfugler som hører til underfamilien Heliconiinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae). De ble tidligere gjerne regnet som en egen familie, Heliconiidae.
Nesten alle artene har larver på pasjonsblomster (slekten Passiflora, Passifloraceae).
Disse sommerfuglene viser et stort mangfold av fargevarianter og det er derfor vanskelig å holde artene fra hverandre, særlig siden de forskjellige artene etterligner hverandres fargemønstre (mimikry). Heliconiini har blitt svært mye studert og har gitt mye ny kunnskap om evolusjon, både om utviklingen av aposematisme (det at ulike giftige arter ligner hverandre) og utviklingen av interaksjoner mellom planter og dyr.
Utseende
Middelsstore, slanke sommerfugler, ofte svært fargerike. Et flertall har rødaktig eller rødbrun grunnfarge, men ganske mange er også svarte. De antatt mest primitive slektene, Dione og Agraulis, ligner på slanke perlemorvinger (Argynnini), mens de mer «avanserte» artene er spinkle sommerfugler med påfallende smale vinger som er avrundet i spissen. I kroppsbygning ligner de på Ithomiini (underfamilien Danainae) og Dismorphiinae (familien hvitvinger, Pieridae) som de også etterligner eller etterlignes av. Kroppen er spinkel og nesten hårløs, hodet er omtrent så bredt som brystet. Labialpalpene er ganske korte, antennene er lange og tynne, ytterst med en markert klubbe. Forvingene er lange og smale, ikke flikete bortsett fra hos slekten Podotricha. Hos noen (blant andre Dryas julia) er spissen litt trukket ut, hos de fleste helt avrundet. Hannene har grupper av såkalte duftskjell (androconia) på forvingene. Bakvingene er forholdsvis små og rundede. Larvene er kamuflasjefargede, kroppen er dekket av forgrenede torner.
Levevis
Heliconiini kan finnes både i skog (særlig tropisk regnskog) og i mer åpne habitater. Nesten alle har larver som lever på pasjonsblomstfamilien (Passifloraceae). Det har foregått et såkalt evolusjonært våpenkappløp mellom sommerfuglene og plantene. Noen pasjonsblomst-arter har utviklet avvikende bladform som muligens hindrer at de blir gjenkjent som passende næringsplanter av sommerfuglene. De har også ofte hvite flekker som ligner sommerfugl-egg på bladene. Disse kan føre til at sommerfugl-hunnene lar være å legge egg på bladet, fordi en nyklekt larve på et blad der det var en larve fra før neppe ville overleve. Heliconiini er stort sett langsomme flygere som stoler på at deres giftighet og advarsels-fargene beskytter dem. De er blant de lengstlevende sommerfuglene – de voksne sommerfuglene lever opptil åtte måneder. Med så lang levetid trenger de tilførsel av proteiner i tillegg til karbohydratene de kan få ved å drikke nektar fra blomster. Helconiini spiser derfor pollen i tillegg til nektar, dette er svært proteinrikt. Pollenspising er ganske uvanlig blant dagsommerfugler. Et særtrekk ved i hvert fall noen arter i denne gruppen er at hannene gjerne parer seg med hunnene straks de klekkes fra puppen, eller i noen tilfeller endog før de er helt klekt. Hannene sporer opp hunn-pupper som snart skal klekkes, og de kan kjempe om disse. Hannen sitter klar på hunn-puppen og venter på at hunnen skal klekke.
Utbredelse
Denne gruppen lever i den Neotropiske region (Sør- og Mellom-Amerika), selv om et par arter også finnes i det sørligste USA.
Mimikrykomplekser
Heliconiini tar opp giftstoffer fra plantene de lever på som larver, av og til også fra andre kilder. De har utviklet spesielle, ofte svarte og røde eller gule, fargemønstre som signaliserer dette. Mange ubeslektede sommerfugler fra flere ulike grupper har etterlignet dette mønsteret i den grad at selv eksperter ofte tar feil av dem. Innen samme art kan man også finne flere svært ulike former (morfer) som inngår i forskjellige slike grupper. Dette kalles mimikrykomplekser. Man skiller mellom Batesisk mimikry, der en spiselig art etterligner en uspiselig og oppnår beskyttelse ved dette, og Müllersk mimikry der to uspiselige arter utvikler lignende utseende (konvergent evolusjon), der begge drar nytte av å ligne på den andre. Overgangene mellom disse to formene er glidende, for mange arter er delvis uspiselige. Det var ut fra studier av de mange fargemønstrene innen Heliconiini og andre sommerfugler i Amazonasregnskogen at entomologen Henry Bates beskrev fenomenet mimikry.
William F. Buckley jr.
William Frank Buckley jr. (født 24. november 1925 i New York City i USA, død 27. februar 2008 i Stamford i Connecticut) var en amerikansk konservativ politisk journalist og allsidig forfatter.
Bakgrunn
William F. Buckley ble født på Manhattan i New York som det sjette av ti barn av Aloise Steiner Buckley og William Frank Buckley. William jr. vokste opp i et velhavende katolsk og konservativt hjem. Faren hadde tjent sin formue med oljeforretninger i Mexico og Venezuela.
Buckley jr. fikk sin utdannelse først fra privatlærere på Great Elm, familiens landresidens i Sharon i Connecticut. Han hadde også deler av sin oppvekst i Frankrike og England. I en alder av 14 år begynte han på Millbrook School i staten New York. Etter avslutningeksamen derfra studerte han et halvt år spansk ved Universitetet i Mexico og tjenestegjorde deretter fra 1944 i US Army (og var etterretningsoffiser for OSS). Han dimitterte fra som Second Lieutenant i 1946.
Karriere
Han tok eksamen fra Yale University i New Haven i 1950. Etter studiene arbeidet han i ett år for Central Intelligence Agency i Mexico, der hans overordnede var E. Howard Hunt. Ifølge Buckley fikk han først etter tre måneders opphold i Mexico by formell tillatelse til å fortelle til sin kone hvorfor de hadde flyttet til den meksikanske hovedstaden.
Han kom deretter raskt inn i medias søkelys da han året etterpå skrev sin mest kjente bok God and Man at Yale som beskriver den aggressive sekulariseringsprosessen ved Yale.
De to følgende årene var han redaktør for The American Mercury, et tidsskrift han forlot da han mente å oppdage en antisemittisk tendens der.
I 1955 grunnla han National Review som raskt ble USAs ledende konservative tidsskrift. Tidlig på 1960-tallet var Buckley med på å grunnlegge Young Americans for Freedom, et konservativt ungdomsforbund som ble motoren i Barry Goldwaters primærvalgkamp i 1963 mot Nelson Rockefeller. I 1965 stilte Buckley opp som New York Conservative Partys kandidat til posten som New Yorks borgermester. Kandidaturet var høyst symbolsk ettersom partiet ikke hadde noen sjanse til å vinne. Buckley fikk ca. 13 % av stemmene.
Året derpå fikk Buckley et eget debattprogram på PBS, Firing Line, der han ble kjent for sin humor og snarrådighet.
Buckley skrev flere dusin bøker, både skjønnlitterære og vitenskapelige, hvorav flere ble bestselgere. I 1991 ble han hedret med Presidential Medal of Freedom av George H.W. Bush.
Høydepunktet for Buckleys og tidsskriftet National Reviews politiske innflytelse var Ronald Reagans seier i presidentvalget i USA 1980. Tidsskriftet innebar et nytt startpunkt for den moderne amerikanske konservative bevegelsen som skulle omfatte et bredt nettverk av tankesmier, forskningsinstitusjoner og andre organisasjoner. Ut av dette nettverket vokste nye politikere som førte ideologien videre, frem. Buckley bidro til en modernisering av den konservative ideologien i USA, og som følge kunne de konservative suksessivt ta over makten i det republikanske parti fra den moderate fløy. Han bannlyste antisemitter og tilhengere av John Birch Society fra sitt tidsskrift, mens han forsvarte Joseph McCarthy i 1950-årene og Sørstatenes rasesegregasjonspolitikk i 1960-årene. Han forandret senere mening i rasespørsmålet.
Buckley skrev mange bøker, både skjønnlitterære og vitenskapelige, hvorav flere ble bestselgere. Han skrev bøkene på småstedet Rougemont utenfor Gstaad i Schweiz. I 1991 ble han hedret med the Presidential Medal of Freedom av George H. W. Bush.
Etoloakarnania
Etoloakarnania (gresk Αιτωλοακαρνανία), eller mer offisielt Etolia og Akarnania prefektur (gresk Νομός Αιτωλίας και Ακαρνανίας) var et prefektur i Hellas i periferien Vest-Hellas. I forbindelse med en administrativ reform i 2010 ble Hellas' prefekturer avviklet og erstattet av periferienheter. Hovedstaden i prefekturet var Mesolongi av historiske årsaker, men den største byen og økonomiske sentrum var Agrinio. Området er i dag forbundet til Peloponneshalvøyen via Rio-Antirio-broen. Omliggende prefekturer var Arta i nord, Evrytania i nordøst, Fokis i sørøst og Fthiotis i øst.
Det bor 210 802 innbyggere i området (2011), med en befolkningstetthet på 39 per km2.
Geografi
Av innsjøer finner en Amvrakiasjøen, Lysimakhiasjøen, Ozerossjøen og Trikhonidasjøen. Reservoaret Kremasta har vært den største innsjøen i Hellas siden 1970.
Historie
Området ble en del av Hellas under den greske selvstendighetskrigen i 1821. I hundreårene før dette var det en del av Det osmanske riket. I starten omfattet prefekturet også Evrytania, før det ble skilt ut til et eget prefektur.
Schizonychini
Schizonychini er en gruppe av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Levevis
Larvene lever i ofte to år, og lever av røttene på mange ulike planter.
Utbredelse
Gruppen er mest artsrik i Afrika, men forekommer også i Sørøst-Asia og Palearktis.
Henrik Syse
Henrik Preben Syse (født 19. april 1966) er en norsk filosof. Han er forsker I ved Institutt for fredsforskning (PRIO) og professor II ved Oslo Nye Høyskole. Han er sønn av tidligere statsminister Jan P. Syse (1930–1997).
Utdanning og ansettelser
Han har siden 1997 arbeidet, dels deltid og dels fulltid, som forsker ved Institutt for fredsforskning (PRIO), der han nå er forsker I. Han er også professor II ved Oslo Nye Høyskole, og foreleser ellers ved blant annet Forsvarets høgskole, Handelshøyskolen BI, Menighetsfakultetet og Universitetet i Oslo. Han er fast spaltist i avisen Vårt Land. Han var postdoktorstipendiat ved Universitetet i Oslos etikkprogram 2002–2005.
Fra 2008 har Syse vært styremedlem i flere selskaper registrert i Ugland House på Caymanøyene.
Siden 2010 har Henrik Syse vært sjefredaktør (sammen med Martin L. Cook) for fagtidsskriftet Journal of Military Ethics.
Forfatterskap
Faglig har Syse arbeidet med politisk filosofi, rettsfilosofi og moralfilosofi. Forholdet mellom naturretten, religiøse perspektiver og menneskerettigheter var tema for hans doktoravhandling, og denne er senere blitt utgitt som bok: Natural Law, Religion, and Rights (St. Augustine's Press, 2007). Syse har også skrevet bl.a. Rettferdig krig? (Aschehoug, 2003), Veier til et godt liv (Aschehoug, 2005), Måtehold (Cappelen Damm, 2009), Noe å tro på: En filosofs tanker om tro i vår tid (Cappelen Damm, 2011) Næringslivsetikk og samfunnsansvar (med Jørn Bue Olsen, Fagbokforlaget, 2013), Med andakt (med Asbjørn Bjornes, Cappelen Damm, 2014) og Det vi sier til hverandre (Cappelen Damm, 2015) og ''Hvor kristent skal Norge være? Bidrag til et arveoppgjør'' (med Halvor Nordhaug, Vårt Land forlag, 2016). Han har sammen med Torstein Tollefsen og Rune Fritz Nicolaisen skrevet filosofihistorien Tenkere og Ideer (Gyldendal 1997) og han har vært medredaktør for antologiene Ethics of War: Classic and Contemporary Readings (med Gregory Reichberg og Endre Begby, Blackwell, 2006), Konservatisme (med Torbjørn Røe Isaksen, Universitetsforlaget, 2011) og Religion, War, and Ethics; A Sorucebook of Textual Traditions (med Gregory Reichberg og Nicole Apostol, Cambridge University Press, 2014). Sammen med broren Christian Syse og moren Else Syse var han redaktør for en samling av farens tekster: Ta ikke den ironiske tonen – tanker og taler av Jan P. Syse (Press forlag, 2003). Han har publisert artikler i en lang rekke faglige tidsskrifter, inkludert Security Dialogue, Journal of Peace Research, Augustinian Studies, Modern Age, Nordic Journal of Applied Ethics, Corporate Governance og Journal of Military Ethics.
Tom Høgli
Tom Høgli (født 24. februar 1984 i Harstad) er en norsk tidligere fotballspiller. Han la opp etter sesongen 2018.
Han spiller i hovedsak høyreback, men har også blitt benyttet på midtbanen.
Henrik Syse
Andre engasjement
Han var medlem av sekretariatet for Verdikommisjonen 1998–2001. Han har sittet som medlem av Pressens faglige utvalg som representant for allmennheten 2002-2016. I 2008 ble Henrik Syse innvalgt i Det Norske Akademi for Språk og Litteratur.