cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joop van Oosterom
Van Oosterom er en sterk postsjakkspiller. Allerede i 1980 vant han det nederlandske mesterskapet. Etter at han i 2002 kom på 2.-plass i det 15. postsjakk-VM, lyktes det ham i 2005 å vinne det 18. verdensmesterskapet og igjen i 2007 i det 21. verdensmesterskapet. Det er kjent at han i stor omfang bruker sjakkprogrammer og mottar hjelp fra stormestere. Dette er imidlertid ikke forbudt i henhold til postsjakkreglene, og motstanderne hans har de samme mulighetene.
Karim Matmour
Karim Matmour (født 25. juni 1985 i Strasbourg) er en algirsk profesjonell fotballspiller som spiller for den tyske fotballklubben TSV 1860 München. Han spiller midtbane, og har også spilt for det. Matmour har spilt for flere andre klubber i sin karriere: RC Strasbourg fra Frankrike, SC Freiburg, Borussia Mönchengladbach, Eintracht Frankfurt og 1. FC Kaiserslautern fra Tyskland og Huddersfield Town fra England.
Igor Lapsjin
Igor Olegovitsj Lapsjin (belarusisk: Ігар Алегавіч Лапшын, født 8. august 1963 i Vitsebsk) er en belarusisk tidligere tresteghopper som representerte Sovjetunionen. Han er best kjent som sølvmedaljevinner i OL 1988 i Seoul.
I juli 1988 oppnådde han karrierens lengste hopp med 17,69 m.
Slaget ved Abydos
Slaget ved Abydos var en athensk maritim seier i Peloponneskrigen. Den spartanske flåten under Mindaros forsøkte å redde en liten alliert flåte som hadde drevet på land ved Dardanos, men ble angrepet av den athenske flåten under Thrasybulos. Kampene var jevne i lang tid, men mot kvelden tippet ankomsten til Alkibiades med athenske forsterkninger til athenernes fordel, og peloponneserne ble tvunget til å flykte tilbake til sin base ved Abydos. De lede store tap på veien tilbake.
Opptakt
Etter den athenske seieren ved Cynossema etablerte den athenske flåten en base ved Sestos. Derfra kunne de raskt svare på ethvert trekk fra den spartanske flåten ved Abydos. Mindaros, den spartanske navarken, beordret den siracusiske kommandanten Dorievs, med sine 14 skip, til å slutte seg til ham ved Abydos i håp om å gjøre slutt på krigen med en avgjørende seier. Dorievs seilte nordover fra Rhodos mot Hellespont. Men før han nådde Abydos ble han oppdaget av athenske utkikksposter og drevet på land. Xenofon rapporterer at han var fanget ved Rhoiteum, mens Diodorus Siculus sier at stedet var Dardanos. Donald Kagan foreslår at Dorievs ble drevet på land ved Rhoiteum og klarte så å rykke frem litt lenger mot Abydos før han ble fanget på nytt ved Dardanos.
Etterspill
I etterkant av dette alvorlige nederlaget, dro Mindaros og den spartanske flåten tilbake til Abydos for å reparere skipene og gjenoppbygge flåten. Mindaros ble sendt til Sparta etter forsterkninger og planla sammen med Farnabazos fremtidige operasjoner. Athenerne klarte i mellomtiden ikke å bruke sin fordel. Deres pengemidler var små og et opprør pågikk på Évvia, og de klarte dermed ikke å holde hele sin flåte i Hellespont. I stedet ble 30 skip under Theramenes sendt for å angripe opprørerne på Évvia. Selv om han ikke klarte å hindre opprørerne i å skaffe seg forbindelse til Boeotia, klarte han å skaffe en betydelig sum ved å plyndre fiendtlig territorium i Évvia, Boeotia og Egeerhavet.
Kort tid etter slaget ankom satrapen Tissafernes fra Jonia. Alkibiades som hadde arbeidet som Tissafernes' assistent en stund og ønsket å demonstrere at han hadde innflytelse hos satrapen, seilte for å møte ham. Det viste seg derimot at Alkibiades hadde feilvurdert situasjonen. Spartanerne hadde klaget til den persiske kongen om den lunkne støtten de hadde fått av Tissafernes, og satrapen trengte å demonstrere sin forpliktelse, arresterte Alkibiades og fengslet ham i Sardis.
MK «Heland»
MK «Heland» M-5-V, er et fiskefartøy som i tillegg til fiske ble brukt i Englandsfarten under andre verdenskrig. Den er nå fredet og tilhører Sunnmøre Museum.
Fiskebåten
Slik det var vanlig med fiskekuttere på Mørekysten ble «Heland» brukt til helårsfiske. Om vinteren var det drivgarnfiske etter sild, så var det torskefiske til den i mai ble utrustet til fangst av brugde og småhval. Det var helst springere og vågehval den fanget. Hvalfangsten foregikk i Barentshavet, farvannet rundt Island og i Nordsjøen. Om høsten var det kveitefiske på Storegga. «Heland» hadde køyeplass til ti mann, men det var bare på sildefiske det var så mange.
Shetlandsfarten
Høsten 1941 ble skipper Sevrin A. Roald spurt om å gå til Shetland med Kompani Linge som hadde vært på oppdrag i Norge. 4. november gikk «Heland» vestover med passasjerene. Etter en strabasiøs, men vellykket tur, returnerte de til norskekysten og tok til med å fiske. De tok en ny tur til Shetland i januar 1942. På slutten av februar foretok de så den tredje og siste turen som startet i Norge. De hadde da med flere som hadde kommet seg unna arrestasjonene som fulgte etter Henry Rinnans infiltrasjon av motstandsarbeidet i Ålesund. Etter dette ble «Heland» en del av marineavdelingen Shetlandsbussen. I alt gikk den 6 turer til norskekysten, men bare en av disse var vellykket. Den siste turen var i februar 1943. «Heland» ble på disse turene ført av andre enn Sevrin A. Roald. Han hadde for god kjennskap til motstandsarbeidet i Ålesund til at det kunne risikeres at han ble arrestert.
Museumsbåt
MK «Heland» ble kondemnert i 1972. I stedet for å bli senket, slik det var vanlig å gjøre med kondemnerte båter, ga eierne den til Sunnmøre Museum. Der inngår båten som en viktig del av museets formidling av utviklingen av fiskeriene, og er et flytende krigsminne. «Heland» fikk status som verneverdig fartøy av riksantikvaren i 1977. Midt på 1990-tallet gjennomgikk båten en storstilt restaurering ved Hardanger Fartøyvernsenter. Dette prosjektet ble støttet faglig og økonomisk av riksantikvaren.
Erlend Frafjord
Han har blant annet vært journalist i Bergens Tidende (1997–1999), Stavanger Aftenblad (1999–2010), dokumentarjournalist i Magasinet Plot. (2010-2014) og oljejournalist på Schibsted-nettstedet Sysla.no (2015-2016).
Hanekam (frisyre)
Hanekam er en frisyre der man har barbert bort det meste av håret på sidene av hodet, slik at det står igjen en smal stripe hår på midten fra pannen og bakover til nakken, omtrent som hanekammen på hønsefugler. Håret kan være langt eller kort, men står gjerne opp som en vifteformet børste langsetter hodet. Ikke sjelden er frisyren løftet og formet med hårgele, og håret farget med hårfarge.
Hanekamfrisyre i litt ulike varianter var vanlig blant punkere i 1970- og 1980-årene, og har holdt seg som «punkehår» siden. En liknende hårstil var også utbredt hos de nordamerikanske cherokee- og mohawk-indianerne. De kunne i tillegg pryde hårtoppen med fjær.
Ronald Graham
Ronald Lewis Graham (født 31. oktober 1935 i Taft i California, død 6. juli 2020) var en amerikansk matematiker kjent for sine bidrag til diskret matematikk, spesielt tidsplanlegging, beregningsgeometri og Ramsey-teori. Han var sjefsforsker ved California Institute for Telecommunication and Information Technology og professor ved University of California, San Diego.
Hanekam (frisyre)
Frisyren kalles gjerne mohawk på amerikansk-engelsk og mohican på britisk-engelsk. Begge ordene betyr «mohikaner». Den tyske betegnelsen er Irokesenschnitt, «irokeser-snitt».
Ronald Graham
I 1977 publiserte Graham en artikkel om et problem innen Ramsey-teorien, og ga et stort tall som en øvre grense for en løsning av problemet. Tallet har blitt kjent som det største tallet som seriøst benyttes i et matematisk bevis, og kalles Grahams tall.
Monster Magnet
Historie
Bandet ble startet av Dave Wyndorf som rekrutterte Tim Cronin (vokalist), John McBain (elgitar), Joe Calandra (elbass) og John Kleiman (trommer); alle fra New Jersey i USA. Bandets første utgivelse var en EP som også som også bar bandets navn, Monster Magnet. Den ble gitt ut på det tyske plateselskapet Glitterhouse Records. Wyndorf tok senere over som vokalist mens Cronin ble bandets mann bak scenen.
Ronald Graham
Graham populariserte begrepet Erdős-tall og var en nær venn av Paul Erdős. Han var formann for American Mathematical Society og publiserte omtrent 320 artikler og fem bøker, deriblant Concrete Mathematics.
Faouzi Chaouchi
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Monster Magnet
Historie
Caroline Records skrev siden kontrakt med bandet og i 1991 ble platen Spine of God spilt inn. Neste utgivelse, 25............Tab, var en merkelig historie som inneholdt den hele 32 minutter lange låta «Tab...». Bandets talent på scenen gjorde at ting begynte å skje og de fikk platekontrakt med A&M Records. McBain forlot bandet etter personlige konflikter med Wyndorf og Ed Mundell tok over som bassist. Superjudge ble neste utgivelse ut, men solgte heller dårlig, tross låter som «Twin Earth», «Cage Around the Sun» og bluescoveren «Evil». Oppfølgeren Dopes to Infinity fikk en hitsingle i form av «Negasonic Teenage Warhead», men solgte bare en anelse bedre enn Superjudge.
Wyndorf flyttet til Las Vegas i Nevada for å skrive låter til Powertrip (1998), som ble deres store gjennombrudd. På Powertrip tok bandet et steg vekk fra sin vanlige lo-fi stoner rock og mer gitar og trommer ble lagt inn. Den første singlen «Space Lord» ble en stor radiohit og bandet turnerte sammen med band som Aerosmith, Metallica og Marilyn Manson. Gitaristen Phil Cavaino sluttet seg til bandet i 1998.
Deres siste plate på A&M Records ble God Says No (2001). Joe Calandra og Jon Kleiman forlot bandet etter denne grunnet interne konflikter med Wyndorf. De ble erstattet av Jim Baglino og Bob Pantella.
I 2003 skrev Monster Magnet platekontrakt med det europeiske selskapet SPV Records og i 2004 ble Monolothic Baby utgitt i Europa. Den ble senere utgitt i USA på SPV America. Phil Cavaino forlot bandet etter syv års tjeneste i mars 2005. Ifølge Wyndorf skjedde det helt vennskapelig.
Den 27. februar 2006 tok Dave Wyndorf en overdose på reseptbelagte legemidler.
I 2007 ble det annonsert at Monster Magnet ville gi ut et nytt album, 4-Way Diablo, som hadde blitt utsatt med et år på grunn av Wyndorfs overdose. Den ble utgitt senere samme år. Senere i 2007 ble hitsamlingen, 20th Century Masters – The Millennium Collection: The Best of Monster Magnet utgitt.
Før Monster Magnet's europeiske turné i 2008 returnerte Caivano til bandet.
Den 24. november 2009 ble det annonsert at Monster Magnet hadde inngått en ny avtale med Napalm Records. Bandet annonserte også at de skulle gå i studio i januar 2010, for å spille inn et nytt album for en sommerutgivelse. Ifølge Wyndorf var bandet veldig fornøyd med plateselskapet.
Det nye albumet Mastermind ble utgitt i oktober 2010. Bandet startet en massiv europeisk turné, i august og deretter i november-desember 2010.
Etter sommeren's europeiske turné i 2010 forlot Ed Mundell bandet etter 18 år. Garrett Sweeny (Riotgod) tok over Ed's plass på resten av turnéen
Høsten 2011 turnerte Monster Magnet og framførte Dopes to Infinity-platen i sin helhet i hele Europa. Ett år senere gjorde de det samme med deres 1992-album "Spine Of God".
"Last Patrol" ble utgitt i Nord-Amerika 15. oktober 2013. Den offisielle Monster Magnet-nettsiden annonserte også en nordamerikansk turné til albumet, deres første på ti år. Imidlertid ble de resterende showene i midten av desember kansellert på grunn av at Wyndorf hadde influensa. Turnéen ble gjenopptatt i Europa i januar og fortsatte gjennom februar. Wyndorf uttalte at bandet ville spille hele "Last Patrol" på hver konsert.
I november 2014 og oktober 2015 lanserte gruppen nye versjoner av tidligere plater med tittelen Milking the Stars: A Re-Imagining of Last Patrol og Cobras and fire (The Mastermind Redux). Med nye arrangementer, inneholdt de en mindre polert, og mer psykedelisk produksjon.
I mars 2018 ble albumet "Mindfucker" gitt ut.
Abraham Spenning
Abraham Sørensen Spenning (født 3. mars 1796 i Farsund, død 3. juni 1847 i Kristiania) var kongelig fullmektig i Finansdepartementet, tilknyttet Riksarkivet på Akershus. Han stod sentralt i arbeidet med å organisere Riksarkivets dokumentsamling. Utdannet Examinatus juris. Foretok arkeologiske undersøkelser i bispegårdsområdet i Kristiania og skrev om dette. Virket som tolk for kong Karl Johan ved hans norgesbesøk.
Spennings gate i Kongsberg er oppkalt etter hans kone Anne Randine Spenning, f. Lindboe.
Christian Wolfgang Herdtlich
Christian Wolfgang Herdtrich (født 25. juni 1625 i Graz i Østerrike, død 18. juli 1684) var en katolsk prest og misjonær tilhørende jesuittordenen. Han virket på Celebes og i Kina.
Liv og virke
Kangxi-keiseren skrev personlig hans gravepitaf.
Verk
Pater Herdtrich ble meget vel bevandret i kinesisk språk og kinesisk litteratur. Han hjalp sin medbror pater Prospero Intorcetta med det viktige arbeidet «Confucius, Sinarium Philosophus, sive Scientia Sinensis latina exposito studio et operâ Properi Intorcetta, Christiani Herdtrich, Francisci Rougemont, Philippi Couplet, PP. Soc. Jesu» (Paris, 1778). Denne første oversettelse og forklaring gav europeiske lærde deres første innsikt i konfucianismen. Herdtrich forfattet også den store kinesisk-latinske ordbok Wentse-Ko.
Litteratur
Herdritchs brever finnes hos:
Arbeiderpartiet
Arbeiderpartiet (Ap), inntil 2011, Det norske Arbeiderparti (DNA), er et norsk sosialdemokratisk politisk parti. Arbeiderpartiet er det største partiet i Norge, målt i antall medlemmer og oppslutning ved stortingsvalget i 2021. Partiets leder er Jonas Gahr Støre. Tonje Brenna og Jan Christian Vestre er nestledere, Kjersti Stenseng er partisekretær.
Partiet ble stiftet i Arendal i 1887. Partiets ideologi som et reformorientert og sosialdemokratisk parti ble videre formet gjennom to splittelser i mellomkrigstiden. Partiet vant regjeringsmakt for første gang i 1927, og mer stabilt fra 1935. Arbeiderpartiet har vært i regjering i stordelen av etterkrigstiden, fra 1935 til 1965 og med en del større avbrekk siden 1971.
Partiets program legger vekt på økte velferdsordninger og sosiale rettigheter, og fremmer en blandingsøkonomi. Partiet har tett samarbeid med LO.
Arbeidernes ungdomsfylking (AUF) er partiets ungdomsorganisasjon.
Historie
Partiet ble stiftet på ei tid hvor det var stor arbeidsledighet i Arendalsområdet, kort tid etter det såkalte Arendalskrakket. Møtet i Arendal 21., 22. og 23. august 1887 omtales som partiets 1.landsmøte og som Arendalsmøtet.
Det tok tid før partiet ble mektigere, men et viktig steg ble tatt i 1898. Da ble allmenn stemmerett for menn innført i Norge. Det betydde at husmenn, arbeidere og småkårsfolk fikk stemmerett. Mange av dem støttet Arbeiderpartiet.
1900–1918
I perioden frem mot første verdenskrig fikk den faglige og politiske arbeiderbevegelsen sitt gjennombrudd. Landsorganisasjonens og fagforbundenes styrke førte til organisering også hos motparten. Kampforholdene i arbeidslivet ble regulert gjennom et nasjonalt tariffsystem.
Périgord
Périgord (oksitansk Peiregòrd / Perigòrd) er en tidligere provins i Frankrike som løselig tilsvarer dagens département Dordogne som i dag er en del av regionen Nouvelle-Aquitaine. Den er delt inn i fire områder; Périgord(s) Noir, Blanc, Vert og Pourpre; dets geografi og naturlige ressurser gjør det til en av de få uberørte europeiske områdene utenfor Norden, og verneområdet Parc Naturel Régional Périgord-Limousin har som formål å verne området i denne tilstanden.
Arbeiderpartiet
1900–1918
Ved stortingsvalget i 1903 fikk partiet sine første representanter på Stortinget. Nye lokalforeninger ble stiftet og medlemstallet økte.
1918–1927: Fra revolusjon til revisjon
Etter første verdenskrig og den russiske revolusjon radikaliserte Arbeiderpartiet seg til å bli et revolusjonært parti for proletariatet. Arbeiderpartiet valgte med det å bli medlem av Den kommunistiske internasjonale (Komintern) i 1919. Innmeldelsen førte til splittelse av partiet og høyrefløyen brøt seg løs og dannet to år senere Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti. I 1923 ble Ap ekskludert av Komintern etter at flertallet på landsmøtet tok avstand fra Moskvatesene, og det var dermed duket for en tredje splittelse. Denne gangen gikk venstrefløyen ut av partiet og dannet Norges Kommunistiske Parti (NKP). Ungdomsorganisasjonen til AP, Norges Kommunistiske Ungdomsforbund (NKU), fulgte NKP etter bruddet.
Périgord
Préfecture (hovedstaden) i Dordogne er Périgueux, en by rik på historie. Bergerac i sør og Sarlat i øst er under-préfecturer.
Arbeiderpartiet
1918–1927: Fra revolusjon til revisjon
I løpet av 20-tallet gikk Arbeiderpartiet bort fra tanken om væpnet verdensrevolusjon, og i 1927 slo Arbeiderpartiet seg sammen med Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti igjen. NKP forble et selvstendig parti. Ved stortingsvalget samme året gikk Ap kraftig frem og ble Norges største parti på Stortinget, noe det har vært siden. Arbeiderpartiet var fortsatt en tilhenger av sosialismen som ideologi, men hadde gått fra å være et tilsynelatende revolusjonært parti til å bli et revisjonistisk sosialdemokratisk parti. Spørsmålet er hvor revolusjonært partiet egentlig hadde vært. Ap opprettholdt etter bruddet med NKP en revolusjonær retorikk. Ungdomsforbundet til partiet fikk for eksempel navnet Venstrekommunistisk Ungdomsfylking.
Périgord
Arkeologi
Det finnes fine romerske ruiner i Perigueux som har blitt restaurert og hele området er kjent som «menneskehetens vugge» på grunn av sine mangfoldige forhistoriske steder, hvor det mest berømte forhistoriske stedet er hulen med veggmaleriene i Lascaux og hvor avbildninger av urokser, hester, dåhjort og andre dyr (men ikke mennesker) er datert tilbake 17 000 år.
Senteret for de forhistoriske studiene er den lille byen les Eyzies, hjemmet til den nylig bygde Det forhistoriske museum og med resultatene fra arkeologiske undersøkelser som ble etablert fra 1800-tallet i dalen til elven Vézère som er uvanlig rik på forhistoriske steder fra mer enn 40 000 år siden. Dalen, et av UNESCOs betydningsfulle steder knyttet til Verdensarven, inneholder 147 forhistoriske steder som dateres fra paleolittisk tid og 25 dekorerte huler.
Arbeiderpartiet
1927–1935: Krisetid og ny politikk
Hornsruds regjeringserklæring var radikalt utformet og svært kontroversiell i sin art. Blant annet hevdet den at regjeringens oppgave var å forberede overgangen til et sosialistisk samfunn. Dette utsagnet skapte politisk usikkerhet, og viktigst var antakelig sentralbanksjef Nicolai Ryggs advarsler om hva partiets politikk kunne bety for nasjonaløkonomien. De borgerlige partiene samlet seg om et mistillitsforslag, og Hornsrud-regjeringen fikk kun knapt tre ukers levetid før den ble felt på sin egen erklæring.
Denne negative erfaringen med regjeringsmakt førte til det som er blitt sett på som en programmessig venstredreining i forkant av stortingsvalget i 1930. En storstilt borgerlig valgkampinnsats, der ikke minst Fedrelandslaget spilte en viktig rolle, økte valgdeltagelsen betydelig og førte til en markant tilbakegang for Arbeiderpartiet. Umiddelbart etter valgnederlaget ble grunnen lagt for en mer reformistisk tilnærming til å nå det sosialistiske målet.
Arbeiderpartiets landsmøte i mai 1933 stadfestet et vendepunkt i Arbeiderpartiets politikk. Fra nå av ble parlamentarisk arbeid sterkere vektlagt enn tidligere, og under påvirkning spesielt fra Ole Colbjørnsen, som igjen var inspirert både av russiske femårsplaner og av Ragnar Frisch og keynesianismen, ble en aktiv statlig industrireisning og sysselsetting et viktig virkemiddel for å bekjempe den store arbeidsledigheten. For å få iverksatt denne nye politikken var regjeringsmakt nødvendig, og partiet satset alt på å oppnå dette ved stortingsvalget samme høst. Samtidig kunne bekjempelse av arbeidsløsheten og krisen på landsbygdene også motvirke det Arbeiderpartiet oppfattet som et mulig grunnlag for en gryende fascistisk trussel.
En mer intensiv valgkamp enn noensinne tidligere fra Arbeiderpartiets side førte til valgskred, og partiet forlangte straks regjeringsmakten. Mowinckel-regjeringen hadde tapt kraftig ved valget, men forkastet Arbeiderpartiets krav, og fastslo at Stortinget besluttet regjeringens fremtid. Det skulle derfor gå ennå en stund før en ny Arbeiderparti-regjering ble en realitet.
1935–1945: Ny regjeringsepoke og krigstid
I 1935 gav Bondepartiet gjennom det såkalte kriseforliket grønt lys for Arbeiderpartiet og Johan Nygaardsvold til å danne en ny regjering. Regjeringen Nygaardsvold satt i perioden 1935–1945. Under andre verdenskrig og den tyske okkupasjonen oppholdt regjeringen seg i Storbritannia. Denne regjeringsepoken har fått både ros og kritikk. Kritikerne peker på at forsvaret var for dårlig rustet i møtet med invasjonsmakten og at regjeringen hadde sin del av skylden for det. Arbeiderpartiets gamle slagord om brukne geværs politikk blir ofte trukket frem i denne forbindelse. Rosen består i regjeringens innsats under krigen da kongen og regjeringen fortsatte sin kamp i eksil.
1945–1965: Arbeiderpartiets storhetstid
Ved stortingsvalget i 1945 fikk Arbeiderpartiet rent flertall og Einar Gerhardsen dannet regjering. Einar Gerhardsen forble statsminister frem til 1965 kun avbrutt av partikollega Oscar Torps regjeringstid fra 1951 til 1955 og John Lyng i 1963. I denne perioden satset Ap tungt på å utvikle industrien i Norge og bygge opp landet etter andre verdenskrig. Arbeiderpartiet sto i spissen for å bygge opp velferdsstaten samtidig som de vektla en sterk statlig styring av økonomien. Da partiet gikk inn for å støtte norsk NATO-medlemskap vekket det igjen intern stridighet i partiet. Den landsmøtevalgte partiledelsen var derimot svært stabil i hele denne perioden, bestående av partileder Gerhardsen, nestleder Trygve Bratteli, partisekretær Haakon Lie, og Arbeiderbladet-redaktør Martin Tranmæl.
I 1961 ble sentrale partimedlemmer ekskludert fra partiet på grunn av sin fraksjonsvirksomhet i NATO-spørsmålet. Disse var samme år blant stifterne av Sosialistisk Folkeparti (forløperen til Sosialistisk Venstreparti). I 1961 mistet Arbeiderpartiet sitt flertall på Stortinget, men det var fortsatt et sosialistisk flertall med Sosialistisk Folkepartis to stortingsrepresentanter. I 1963 skulle imidlertid disse to felle regjeringen Gerhardsen på Kings Bay-saken da flertallet av Stortinget støttet et mistillitsforslag mot regjeringen. Samme året var det derfor duket for den første borgerlige regjeringen i etterkrigstiden under John Lyng. Men denne regjeringen satt bare noen uker før Gerhardsen tok over igjen. Årsaken var at et sosialistisk flertall på Stortinget ikke ville støtte Lyngs regjeringserklæring. Gerhardsen satt ytterligere to år før det i 1965 ble borgerlig flertall på Stortinget. Gerhardsen gikk derfor av for siste gang samme året.
1965–1986: Nye regjeringsepoker og EF-strid
Etter Per Bortens regjeringstid overtok Trygve Bratteli som statsminister for Arbeiderpartiet i 1971. Da spørsmålet om Norge skulle bli medlem av EF ble aktuelt, inntok Arbeiderpartiet og Bratteli et positivt standpunkt. Etter at det norske folk sa nei til å bli medlem av EF i 1972 gikk han av som statsminister. Bratteli overtok igjen i 1973. Han ble etterfulgt av Odvar Nordli i 1976 og Ap satt med regjeringsmakten frem til 1981. På 1980-tallet kom en høyrebølge som også fant veien til Norge. Resultatet ble at Kåre Willoch overtok etter Gro Harlem Brundtlands første regjeringstid etter valget i 1981.
1986–1997: Ny Ap-epoke
Under Brundtland og Einar Førdes ledelse ble partiet modernisert og gjenreiste sin ledende posisjon med et meget godt valgresultat i 1985. I 1986 overtok Gro Harlem Brundtland igjen som statsminister. Hun satt som regjeringssjef i 10 år, med unntak av årene 1989–1990. I 1996 gikk hun av og overlot roret til Thorbjørn Jagland. Jagland møtte straks kritikk for sin tiltredelseserklæring og begrepet det norske hus som av mange ble sett på som dårlig planlagt og viste en enkel samfunnsforståelse. Senere oppstod det turbulens rundt noen av statsrådene og gjennomgangstonen ble at flere statsråder kom og gikk. Jagland møtte også kritikk for å ha valgt statsråder basert på kjente navn, men uten mye politisk erfaring. På grunn av problemene valgte derfor Jagland å stille et kabinettsspørsmål til det norske folk foran stortingsvalget 1997: Dersom ikke Ap fikk mer eller samme oppslutning som forrige valg (36,9 prosent), ville regjeringen gå av. Arbeiderpartiet fikk bare 35 prosent ved valget og Jagland gikk av.
1997–nå: Opposisjon og ny kurs
Etter Jaglands regjeringstid overtok en sentrumsregjering bestående av Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre ledet av Kjell Magne Bondevik. Denne tiden ble for Arbeiderpartiets del preget av intern uro og maktkamp. Rundt årtusenskiftet mente mange i partiet at Thorbjørn Jagland burde overlate roret til daværende nestleder Jens Stoltenberg. Det resulterte i at Jagland selv trakk seg som statsministerkandidat og parlamentarisk leder på Arbeiderpartiets landsstyremøte februar år 2000, men forble leder av partiet frem til 2002. I mars år 2000 overtok Jens Stoltenberg som statsminister for Arbeiderpartiet etter at Bondevik stilte kabinettsspørsmål i gasskraftsaken og tapte.
Stoltenbergs første regjeringstid varte i ett og et halvt år før Arbeiderpartiet i 2001 gikk på sitt dårligste stortingsvalg siden 1924, og dermed mistet regjeringsmakten. Bondevik overtok igjen, men denne gangen ble Senterpartiet byttet ut mot Høyre. Ved stortingsvalget 2005 gikk Arbeiderpartiet kraftig frem igjen og dannet for første gang en koalisjonsregjering ledet av Stoltenberg bestående av Ap, Sp og SV, som hadde mandatflertall i Stortinget. Stoltenberg II fikk med 47,8 % oppslutning nytt flertall i 2009. Etter valget i 2013 var det derimot klart at Arbeiderpartiet og regjeringspartnerne med 72 mandater var langt ifra nytt flertall. Med 30,8 % gjorde Arbeiderpartiet sitt nest dårligste stortingsvalg siden 1924.
Arbeiderpartiet ble hardt rammet av terrorangrepene i Norge 2011. AUFs sommerleir var et hovedmål for terroristen, og han drepte flere av partiets unge lederkandidater. Partiet var i lang tid rammet av indre strid og politisk lammelse, og gjorde et nytt svakt stortingsvalg i 2017, med svekket oppslutning (27,4 %) og uten nok evne til å bygge en koalisjon. Partilederen Jonas Gahr Støre ble imidlertid sittende gjennom hele denne perioden. Mediedekningen av Arbeiderpartiet fokuserte ofte på interne politiske konflikter og beskrev en svak organisasjonskultur som var ute av stand til å håndtere maktmisbruk.
Fjæratunnelen
Fjæratunnelen er en 1 518 meter lang vegtunnel på europavei 134 i Etne kommune i Vestland. Tunnelen går langs Åkrafjorden mellom Eljarvika og Fjæra.
Arbeiderpartiet
1997–nå: Opposisjon og ny kurs
Stortingsvalget 2021 ble det dårligste for Ap siden 2001, de øvrige partiene på rødgrønn side gjorde derimot gode valg slik at det ble flertall for regjeringsskifte. Erna Solberg varslet avgang for sin regjering, og Arbeiderpartiets leder Jonas Gahr Støre begynte arbeidet med å danne ny regjering.
Arbeiderpartiet dannet sammen med Senterpartiet Jonas Gahr Støres regjering den 14. oktober 2021, en måned og én dag etter stortingsvalget. Regjeringen er en mindretallsregjeringen der styringsgrunnlaget er Hurdalsplattformen. Det er Ap-leder Jonas Gahr Støre som leder regjeringen.
Organisasjon
Partiets høyeste organ er landsmøtet som avholdes annethvert år, per 2015 har 65 ordinære landsmøter vært avholdt. Mellom landsmøtene er landsstyret som møtes 2-4 ganger i året høyeste organ. Landsstyret består av sentralstyret, to representanter fra alle fylkene som skal inkludere fylkeslederen, to representanter fra AUF samt en representant fra partiets samegruppe.
Alle utvalg i partiet skal ha 50 % av hvert kjønn.
Partikontoret på Youngstorget ledet av partisekretæren står for den daglige driften av partiet.
Partiets ungdomsorganisasjon AUF er med over 14,066 medlemmer per 2014 Norges største partilag for ungdom.
Kvinnenettverket i partiet er åpent for kvinnelige medlemmer og har som fokus å rekruttere og skolere kvinner til verv samt å fremme kvinnepolitiske saker. Nettverket finnes i alle fylkene.
Det samepolitiske arbeidet er organisert i et Samepolitisk Råd, samt samepolitiske forum i hver av de sju valgkretsene til Sametinget.
Partiet er medlem av Det europeiske sosialdemokratiske parti (PES) og Arbeiderbevegelsens nordiske samarbeidskomité (SAMAK). De har observatørstatus i Sosialistinternasjonalen etter å ha trukket seg fra fullt medlemskap i 2012 etter misnøye med organisasjonens utvikling, blant annet inkludering av lite demokratiske partier. Partiet har engasjert seg i opprettelsen av Progressive Alliance, et internasjonal nettverk av sentrum-venstre partier.
Parlamentariske ledere
• Rigmor Aasrud 2021–*
• Jens Stoltenberg 2013–2014
• Helga Pedersen 2009–2013*
• Hill-Marta Solberg 2005–2009*
• Jens Stoltenberg 2001–2005
• Jens Stoltenberg 2000
• Thorbjørn Jagland 1997–2000
• Tom Thoresen 1996–1997*
• Thorbjørn Jagland 1993–1996*
• Kjell Borgen 1992–1993*
• Gunnar Berge 1990–1992*
• Gro Harlem Brundtland 1989–1990
• Brit Jørgensen (midlertidig) 1989*
• Einar Førde 1986–1989*
• Gro Harlem Brundtland 1981–1986
• Trygve Bratteli 1972–1973
• Guttorm Hansen 1971–1972*
• Trygve Bratteli 1964–1971
• Nils Hønsvald 1956–1964*
• Oscar Torp 1948–1951*
• Sverre Støstad 1945–1947*
• Fredrik Monsen 1945*
• Magnus Nilssen 1939–1940*
• Sverre Støstad 1935–1939*
• Johan Nygaardsvold 1932–1935
• Alfred Madsen 1928–1931
• Sverre Støstad 1928
• Alfred Madsen 1923–1928
• Olav Scheflo 1922–1923
• Christopher Hornsrud 1921–1922
• Anders Buen 1916–1920
• Christian Holtermann Knudsen 1912–1915
• Alfred Eriksen 1910–1912
• Christian Holtermann Knudsen 1906–1909
• Alfred Eriksen 1903–1905
Ledere
• Jonas Gahr Støre 2014–d.d.
• Jens Stoltenberg 2002–2014
• Thorbjørn Jagland 1992–2002
• Gro Harlem Brundtland 1981–1992
• Reiulf Steen 1975–1981
• Trygve Bratteli 1965–1975
• Einar Gerhardsen 1945–1965
• Oscar Torp 1923–1945
• Emil Stang d.y. 1922–1923 (fung.)
• Kyrre Grepp 1918–1922
• Christian Holtermann Knudsen 1911–1918
• Oscar Nissen 1906–1911
• Christian Holterman Knudsen 1900–1903
• Ludvig Meyer 1897–1900
• Carl Jeppesen 1894–1897
• Gustav Olsen-Berg 1893–1894
• Ole Georg Gjøsteen 1892–1893
• Carl Jeppesen 1890–1892
• Christian Holtermann Knudsen 1889–1890
• Hans G. Jensen 1888–1889
• Anders Andersen 1887–1888
Partisekretærer
• Kjersti Stenseng 2015–
• Raymond Johansen 2009–2015
• Martin Kolberg 2002–2009
• Solveig Torsvik 1996–2002
• Dag Terje Andersen 1992–1996
• Thorbjørn Jagland 1986–1992
9 × 18 mm PM
9 × 18mm PM er en sovjetisk patron for pistol designet av Nikolai Fyodorovich Makarov. Patronen ble laget til Makarov PM pistolen som tok over etter TT-33 pistolen i sovjet i 1951. Patronen ble laget slik at den var den kraftigste patronen som de mente var trygg i denne pistolen.
Arbeiderpartiet
Partisekretærer
• Ivar Leveraas 1975–1986
• Ronald Bye 1969–1975
9 × 18 mm PM
Se også
Liste over patrontyper
Arbeiderpartiet
Partisekretærer
• Haakon Lie 1945–1969
• Trygve Bratteli 1945
• Olav Oksvik 1927
• Martin Tranmæl 1918–1921
• Magnus Nilssen 1901–1918
• Olav Strøm 1893–1894
Redaktører av Arbeiderbladet (landsmøtevalgt)
• Reidar Hirsti 1963–1974
• Martin Tranmæl 1945–1949
Svane (madrass)
Svane er et registrert varemerke som eies av møbelprodusenten Ekornes. Merket blir brukt i markedsføring av firmaets senge- og madrasskolleksjon.
Arbeiderpartiet
Redaktører av Arbeiderbladet (landsmøtevalgt)
• Martin Tranmæl 1921–1940 Social-Demokraten: • Olav Scheflo 1918–1921
• Jacob Vidnes 1912–1918 (ansatt)
Svane (madrass)
Historikk
J.E.Ekornes Fjærfabrikk ble etablert i 1934. Denne fabrikken produserte fjærer til møbler og madrasser og var opprinnelsen til selskapet Ekornes ASA. Året etter ble svanemadrassen lansert, og i 1937 kom varemerket Svane. Madrassene ble de første årene produsert i Sykkylven og på 1950-tallet ble det også etablert en fabrikk i Bodø. I 1959 startet Ekornes skumplastproduksjon for bruk i både madrasser og til stopning i sittemøbler.
Arbeiderpartiet
Redaktører av Arbeiderbladet (landsmøtevalgt)
• Carl Jeppesen 1906–1912
Svane (madrass)
Historikk
Ekornes Fetsund ble etablert som madrass- og møbelfabrikk i 1962 og i 1969 ble madrasskolleksjonen samlet ved fabrikken på Fetsund. I 1967 skiftet konsernet navn til Svane Møbler AS, et navn det beholdt til 1979, da det skiftet til Ekornes AS. I en periode produserte Ekornes også madrasser på Tibro i Sverige, produksjonen av Svane er nå samlet hos Ekornes Fetsund AS.
Arbeiderpartiet
Redaktører av Arbeiderbladet (landsmøtevalgt)
• Olav Kringen 1903–1906
Svane (madrass)
Produkter
Svanemadrassene er produsert i forskjellige varianter, de fleste med varianter av fjærsystemer. Ekornes bruker to ulike fjærsystem i sine madrasser, disse er bonell og posefjærer. Selskapet produserer også en madrasskolleksjon der madrassen er bygd opp av en kombinasjon av fjær og IntelliGel, en elastisk, celleoppbygd gelématte.
Arbeiderpartiet
Redaktører av Arbeiderbladet (landsmøtevalgt)
• Anders Buen 1900–1902
• Ludvig Meyer 1898–1900
• Oscar Nissen 1894–1897
• Carl Jeppesen 1887–1891 (ansatt) Vort Arbeide: • Christian Holtermann Knudsen 1884–1887 Personer markert med * var parlamentarisk leder mens Arbeiderpartiet hadde regjeringsmakt. Grunnet parlamentariske regler kan ikke en person sitte i regjering og på Stortinget samtidig, og det er derfor umulig å være parlamentarisk leder og for eksempel statsminister samtidig, en posisjon ofte lederen av Arbeiderpartiet har hatt dersom partiet har hatt regjeringsmakt (med unntak av Reiulf Steen). I opposisjon har derimot den parlamentariske lederen som regel vært partiets statsministerkandidat, og man ser her derfor en klart tydeligere overlapp mtp. partileder / parlamentarisk leder når partiet har vært i opposisjon.
Medlemstall
Fram til 1995 hadde Arbeiderpartiet en ordning med kollektivt medlemskap, der en fagforening kunne stå som medlem av partiet, så lenge et flertall av medlemmene gikk inn for dette. Disse medlemmene kom i tillegg til individuelle medlemmer.
Stortingsrepresentanter
Arbeiderpartiet har 48 stortingsrepresentanter i perioden 2021–2025; se Liste over stortingsrepresentanter 2021–2025
Ordførere
Arbeiderpartiet har etter kommunevalget i 2019 ordføreren i 148 kommuner, dette utgjør 41,6 % av ordførerne. To av landets kommuner, Oslo og Bergen, har byråd, Ap har byrådslederen i begge byene. Ap har fylkesordføreren i Rogaland, Møre og Romsdal, Viken, Innlandet, Trøndelag og fylkesvaraordfører i Vestfold og Telemark, Nordland og Troms og Finnmark. Partiet har fylkesrådsledervervet i Troms og Finnmark, Viken, og Nordland. Oslo er både kommune og fylke, Arbeiderpartiet har der byrådslederen og varaordføreren.
Ligue 1 1967–1968
Ligue 1 1967–68 er en oversikt over fransk fotballs toppdivisjon denne sesongen. Selve toppdivisjonen ble startet opp i 1932-33.
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
Carleton Gaidusek
Daniel Carleton Gaidusek (født 9. september 1923, død 12. desember 2008) var en amerikansk lege og forsker.
Han var medmottaker (sammen med Baruch S. Blumberg) av Nobelprisen i fysiologi eller medisin i 1976 for deres felles arbeid med sykdommen Kuru, en meget farlig og smittsom sykdom som oftest settes i forbindelse med kannibalisme på Papua Ny-Guinea.
Bardon og utdannelse
Gaiduseks far, Karol Gaidusek, var fra Smrdáky i Slovakia, og hans besteforeldre på morssiden var innvandrere fra Debrecen i Ungarn. De bodde i Yonkers i New York, hvor deres sønn Daniel ble født. Gaidusek var ferdig uteksaminert i 1943 fra Universitetet i Rochester (New York), hvor han studerte fysikk, biologi, kjemi og matematikk. Han fikk en MD fra Harvard University i 1946.
Han utførte postdoktor-forskning ved Columbia University, Caltech og Harvard før han ble innkalt for å fullføre militærtjenesten ved Walter Reed Army Medical Service Graduate School som en forsknings-metamorfose. Han holdt en stilling ved Institut Pasteur i Teheran mellom 1952 og 1953. I 1954 begynte han å jobbe som gjesteforsker og professor ved Walter og Eliza Hall Institute of Medical Research i Melbourne i Australia. Det var der han begynte på arbeidet som kulminerte i en Nobelpris i medisin sammen med Blumberg.
Seksuelle overgrep
I løpet av sine mange forskningsturer til Sør-Stillehavet hadde Gaidusek brakt med seg 56 små barn (hovedsakelig små gutter) tilbake til å leve sammen med ham i USA, og han ga dem muligheten til å gå high school og få en college-utdannelse. Han ble senere anklaget av ett av disse barna, som da var blitt en voksen mann, for å ha begått flere seksuelle overgrep mot disse barna i bytte mot at han betalte for deres utdannelse i USA.
Gaidusek ble siktet for gjentatte overgrep mot barn i april 1996. Etterforskningen var i all hovedsak basert på inkriminerende oppføringer som ble funnet i hans personlige dagbok og uttalelser fra ett av de påståtte ofrene.
Gaidusek døde den 12. desember 2008 i Tromsø i Nord-Norge, i en alder av 85 år. Han jobbet og besøkte flere av sine forsker-kolleger i Tromsø på tidspunktet da han døde.
Cambé
Cambé er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Klodøgnfluer
Klodøgnfluer (Ametropodidae) er en familiegruppe av døgnfluene.
Utseende
Slanke, gulaktige, middelsstore døgnfluer, kroppen ganske jevnbred. Forvingene er lange og smale, ganske skjøre, glassklare med et fint årenett. De har to tverrårer mellom de to bakerste lange årene. Bakvingene er nokså små og ovale. Beina er spinkle. Bakkroppen har to lange, tynne haletråder. Slekten Siphloplecton er mørkfargete, og vingene har mørke flekker. Nymfene er forholdsvis kraftig bygde, noe sammentrykte fra sidene. Forbeina er mye kortere enn de to bakre beinparene. Alle beinpar har tydelige klør på føttene, disse er tynne og krumme på det første beinparet, lange og rette på de to bakerste. Trakégjellene er bladformede og ovale, langs kanten med en frynse av hår. På bakkroppsspissen har de tre haletråder.
Levevis
Disse døgnfluene lever helst i bekker og elver med sandbunn og frodig vegetasjon. Nymfene (najadene) lever mesteparten av tiden halvveis nedgravd i sanden, med hodet, ryggen og gjellene frie, men de svømmer også godt, med frambeina strakt framover og det to andre beinparene dinglende bak. Klørne på føttene hjelper dem til å grave i sanden. Man finner ofte nymfene i nedstrøms-enden av sandbanker. De voksne er raske flygere.
Systematisk inndeling med norske arter
I Norge er det én art. I 1993 ble det i bladet Insekt-Nytt, publisert en liste, med forslag til norske navn på døgnfluene. Norsk entomologisk forenings foreslåtte navn står først i listen, andre norske navn er skrevet inn bak. Det forvirrende med norske navn er at ulike bøker bruker ulike navn og navnene kan variere med dialektene. De fleste nummer av InsektNytt kan lastes ned og leses på siden til Norsk Entomologisk forening.
Norsk entomologisk forening har også utgitt en rekke Insekttabeller. Dette er små og billige hefter der en kan bestemme insekter til artsnivå. Et av heftene (se kilde) tar for seg døgnfluelarvene.
Nomenklaturen følger Puthz. Noen klassifikasjoner plasserer familien i Heptagenioidea. Metreplecton, Metretopus og Siphloplecton blir av og til plassert i familien Metretopodidae.
Eksterne lenker
Ametropus
Sjur Lindebrække
Sjur Lindebrække (født 6. april 1909 på Voss, død 1. oktober 1998 i Bergen) var en norsk banksjef, jurist og politiker (H). Han var en av Høyres mest sentrale politikere i etterkrigstiden, i generasjonen mellom C.J. Hambro og Kåre Willoch. Ifølge historiker Francis Sejersted omtales Lindebrække med rette som «det moderne Høyres far».
Lindebrække var stortingsrepresentant for Bergen 1945–1953, Høyres 2. viseformann 1950–1954 og Høyres formann 1962–1970. Han ønsket et vidtfavnende og liberalt parti i sentrum av norsk politikk, og la stor vekt på sosialpolitiske spørsmål. Sammen med John Lyng tildeles Lindebrække den største æren for at partiet i etterkrigstiden fremstod med en økonomisk politikk bygd på kravet om full sysselsetting og en sosial profil.
Lindebrække var en svært avholdt agitator og kombinerte verbal slagkraft med innlevd kroppsspråk. Ifølge journalist Lars Hellberg hendte det på Høyres kurs på Reistad i Lier «at han rev ned talerstolen og ble liggende på gulvet, men hver gang fortsatte han å tale like engasjert som før han tok gulvet.»
Bakgrunn og yrkeskarrière
Han ble født på Voss i 1909 som sønn av direktør (og senere fylkesmann) Gjert Lindebrække og sangerinne Ida Bessesen Lie Lindebrække. Moren var niese av forfatteren Jonas Lie, og Sjur Lindebrække var dermed nevø av forfatteren Bernt Lie, fetter av billedhuggeren Emil Lie og tremenning av Vidkun Quislings politiminister, Jonas Lie. Sjur Lindebrækkes søster var motstandskvinnen Tikken Manus, gift med Max Manus. Navnet Lindebrække, sammensatt av linde («lind») og brække («bakke»), er registrert i Ulvik så tidlig som i 1312.
Han vokste opp i Bergen, tok examen artium i 1927 og foretok studiereiser til Frankrike og England i henholdsvis 1935 og 1937. Under andre verdenskrig var han en sentral motstandsmann i Bergen, men utelater krigsårene i sine memoarer. Lindebrække var cand.jur. fra Universitetet i Oslo, med den svært sjeldne karakteren ren laud, fra 1931 og dr.juris. fra 1948. Han var dommerfullmektig i Nordfjord 1932–1933 og universitetsstipendiat i rettsvitenskap 1933–1936. I 1936 ble han ansatt i Bergens Privatbank, hvor han senere var soussjef 1940–1945, banksjef i 1945 og 1946–1959, administrerende direktør 1959–1968 og arbeidende styreformann 1968–1976. Han hadde permisjon fra banken da han var sjef for Erstatningsdirektoratet 1945–1946. Han styrte Bergens Privatbank gjennom en periode preget av kraftig ekspansjon både nasjonalt og internasjonalt, og kjempet for en uavhengig norsk banknæring – som han anså som en grunnleggende forutsetning for et demokratisk samfunn – gjennom hele sin yrkeskarrière.
Lindebrække innehadde en rekke offentlige, private og organisatoriske verv, deriblant medlem av Krigsskadekomiteen 1945–1946, styremedlem i Vaksdal Mølle 1945–1955, medlem av Statens penge- og finansråd 1945–1947, medlem av Samarbeidsnemnda 1954–1965, formann i Den norske Bankforening 1954–1960, styremedlem i Hygea Bergen 1945–1973, medlem av representantskapet i Vesta 1964–1973, formann i bedriftsforsamlingen i Hansa bryggeri 1970–1979, styremedlem i Chr. Michelsens Institutt til 1980 og styremedlem i Verdens Gang.
Stortingsrepresentant
Lindebrække ble innvalgt på Stortinget fra Bergen mot sin vilje i 1945. Han var ikke medlem av Høyre, og forsøkte forgjeves å bli fritatt fra å være listekandidat. Han viste til Grunnloven og sitt virke i Erstatningsdirektoratet, men dette ble ikke godtatt som gyldig grunn til å nekte ettersom denne jobben bare var midlertidig. I Bergen ble det – mer enn spøkefullt – sagt at «Høyre sendte en Venstre-mann til Stortinget, Venstre en Høyre-mann».
Han gjorde seg allikevel raskt gjeldende som medlem av Stortingets finans- og tollkomité, og var Høyres ledende finanspolitiker i sin tid på Stortinget. I årene etter krigen utøvde han også press overfor C.J. Hambro for å få Høyre til å støtte norsk NATO-medlemskap, hvilket han lyktes i. I 1947 fastslo han at full sysselsetting var et overordnet mål for Høyre, og vakte oppsikt både i og utenfor partiet. Arbeiderpartiet mente å ha monopol på den slags uttalelser, men det ble ikke godtatt av Lindebrække. I 1949 meldte han seg til slutt inn partiet og lot seg renominere, men da hadde han til gjengjeld skrevet partiprogrammet selv.
I 1950 møtte han på Stortinget samtidig som sin første barnepike fra Voss, Arbeiderparti-kvinnen Gurid Almenningen. Da skal Almenningen ha uttalt: «Vær snill med han Sjur. Han var slik en god gutt!»
Høyres formann
I 1950 ble han valgt til partiets første organisatoriske viseformann, mens Alv Kjøs og C.J. Hambro ble valgt til henholdsvis politisk viseformann og formann. Lindebrække var åpenbart partiets oppadstigende stjerne og ble lansert som formannskandidat i 1952, men ble stoppet av Hambro. Hambro mente at Lindebrække var altfor samarbeidsvillig, og hindret formannsvalget med følgende utsagn: «Høyre bør ha en formann de andre partiene helst ser blir skiftet ut.» Etter sin avgang som viseformann i 1954 fortsatte han som medlem av Høyres sentralstyre. Hverken Lindebrække eller John Lyng våget å ta det endelige oppgjøret med den politiske organisasjonen Libertas, noe de eldre lederne Hambro og Kjøs fullbyrdet istedenfor.