cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heidelbergmennesket
«Rotet i midten»
Det finnes også funn fra Mellompleistocen i Europa som verken kan kategoriseres som homo erectus, homo heidelbergensis eller neandertalere. Eksempler er homo cepranensis, archanthropus, Mala Balanica mennesket og Tautavelmennesket. Dette er morfologiske overgangsformer mellom homo erectus og homo heidelbergensis som er vanskelig å plassere i ovennevnte kategorier. Det har derfor blitt foreslått at det må ha vært flere menneskearter og flere utviklingsliner i Europa. I 2015 forslo Marie Antoinette de Lumley at disse overgangsformene har blitt spaltet av som en egen underart av homo erectus. Tautavelmennesket ble eksempelvis betegnet som homo erectus tautavelensis. I 2018 foreslo Mirjana Roksandic og hennes kollegaer å bruke benevnelsen homo heidelbergensis til bare å gjelde funn uten noen neanderthalertrekk. Problemet med denne tilnærmelsen er at det ikke er noe klart definert morfologisk skille mellom den yngste representant for Heidelbergmennesket (nemlig Steinheimskallen) og de tidligste kjente neanderthalere (individene fra Sima de los Huesos, funn i Biache-Saint-Vaast, Frankrike, neanderthalerne fra Ehringsdorf, Tyskland og saccopastorekraniene fra Italia).
I 2021 foreslo den canadiske paleantropologen Mirjana Roksandic og hennes kolleger å omdøpe homo rhodesiensis til homo bodoensis, og kalle arten opp etter Bodokraniet. De mente at navnet rhodesiensis, til ære for den engelske diamantmagnaten Cecil Rhodes (1853–1902), var nedverdigende for den sorte befolkningen i Sør-Afrika.
Chris Stringer og flere har avvist denne taksonomiske anbefaling, fordi den ikke løser opp i det grunnleggende problemet med «rotet i midten». I stedet innføres bare en ny forvirring. Dessuten krenker den reglene for biologisk nomenklatur
Beskrivelse
Heidelbergmennesket hadde et kranium på 1 225-1 300 cm³, langt større enn forgjengeren Homo ergaster (600-910 cm³), og ikke så mye mindre enn neandertalerne (1 125-1 550 cm³). Kraniet hadde store øyenbrynsben, lavt panneben og tykk hodeskalle. Dette tydet på at feste for store tyggemuskler hadde stor fysiologisk betydning.
I størrelse viser ny forskning, gjort på cirka 500 000 år gamle beinrester som stammer fra provinsen Burgos i Spania, at heidelbergmennesket var noe mer høyreist enn neandertalerne.
Det antas at Homo heidelbergensis ga opphav til en ny art – Homo neanderthalensis – i Europa omkring 400 000 år siden, og at populasjonen i Afrika ga opphav til Homo sapiens bare litt senere. En felles stamfar kan kanskje dateres til 500-600 000 år tilbake.
Filipp Jankovskij
Filipp Olegovitsj Jankovskij (Фили́пп Оле́гович Янко́вский; født 1968) er en russisk regissør og skuespiller.
Strategic Support Branch
Strategic Support Branch (SSB) er angivelig en hemmelig avdeling i den amerikanske etterretningsetaten Defense Intelligence Agency som er beskjeftiget med menneskelig etterretning. Avdelingen ble beskrevet i en artikkel i «The Washington Post» 23. januar 2005. SSB skal ha blitt opprettet i 2002 av forsvarsminister Donald Rumsfeld for å gi forsvarsdepartementet større kontroll over etterretningsoperasjoner på bekostning av CIA.
1. divisjon bandy for menn 2019/20
1. divisjon bandy for menn 2019/20 var det nest øverste nivået i norsk bandy sesongen 2019/20.
Dylan på svenska
Dylan på svenska er et musikkalbum med Mikael Wiehe og Ebba Forsberg, utgitt i 2007.
Främmande land
Främmande land er et musikkalbum med Mikael Wiehe, utgitt i 2005.
Valdemar III av Danmark
Valdemar III av Danmark (født 1314 el. 1315, død 1364) var konge av Danmark 1326–1330 og var hertug av hertugdømmet Slesvig som Valdemar V i tiden 1325–1326 og på nytt 1330–1364. Valdemars far var hertug Erik II av Slesvig og hans mor var Adelheid av Holstein, datter av Henrik I av Rendsborg. Valdemar var en motkonge fremmet mot den lite suksessfulle Kristoffer II av Danmark, og var i stor grad mislikt og motarbeidet av sine undersåtter. Hans regjering ble avsluttet da han abdiserte, som den andre danske konge i historien.
Da kong Kristoffer II av Danmark ble avsatt av det danske riksrådet den 7. juni 1326 og flyktet ut av landet valgte de danske stormennene i riksrådet en ny konge. Valget falt på den 11-årige hertug Valdemar av Slesvig. Valdemar var etterkommer av kong Abel, og dermed rettmessig arving til den danske trone. På grunn av hans unge alder ble Valdemars onkel på morsiden, den mektige greve Gerhard III av Holsten-Rendsborg («grev Gert» eller «Den kullede Greve»), som også var den største pantehandler av dansk eiendom, utnevnt som riksforstander og formynder. Styret til Valdemar, ved greve Gerhard, var minst like strengt som Kristoffers. Av de nye bestemmelsene var at alle kongelige borger i Skåne skulle bli revet og ødelagt, og alle stormenn fikk lov til å befeste sine eiendommer og hjem. Det viktigste tiltaket var dog loven Constitutio Valdemariana som slo fast at for framtiden måtte samme person ikke være herre over hertugdømmet Slesvig og kongeriket Danmark på samme tid.
Brigitte Macron
Hun møtte sin over 24 år yngre fremtidige ektefelle Emmanuel Macron mens hun var hans teater- og fransklærer ved det private katolske gymnaset La Providence, i byen Amiens i Nord-Frankrike.
Brigitte Macron har tre barn med sin tidligere ektefelle André Auzière: Sébastien (1975), Laurence (1977) og Thipaine (1984).
Victor Klemperer
Victor Klemperer (født 9. oktober 1881 i Landsberg an der Warthe; død 11. februar 1960 i Dresden) var en tysk litteraturviter, forfatter og politiker. Han er kjent for verket LTI – Notizbuch eines Philologen (Lingua Tertii Imperii: Sprache des Dritten Reiches) og særlig for sine dagbøker, der han dokumenterer sitt hverdagsliv som intellektuell jøde i Det tredje riket. Klemperer anses som en av de viktigste kronikører av antisemittiske forbrytelser utført av nazistene.
Bakgrunn
Viktor Klemperer var dr. Wilhelm Klemperers åttende barn og nevø til dirigenten Otto Klemperer. Faren var reformistisk rabbiner i Landsberg, senere i Berlin. Viktor var bror til medisinerne Georg og Felix Klemperer.
Etter å ha hoppet av det franske gymnasiet i Berlin, avla den unge Victor Klemperer gymnas-eksamen i Landsberg i 1902. Etter gymnaset studerte han filosofi, germanistikk og romanistikk i München, Berlin, Genève og Paris. År 1906 giftet han seg med Eva Schlemmer.
Karriere
Han virket frem til 1912 som publisist i Berlin. I 1912 konverterte han til protestantismen. Samme år promoverte han også til doktor, og to år senere fikk han habilitasjon.
Årene 1914–1915 arbeidet Victor Klemperer som lektor ved universitetet i Napoli. Han meldte seg som frivillig og deltok som artillerist på Vestfronten. I 1916 fikk han en ny tjeneste i militærsensuren ved Oberkommando Ost, i Kowno og Leipzig.
Etter krigen tiltrådte han i 1920 som professor i romanistikk ved Dresdens tekniske høyskole.
Etter nazistenes maktovertakelse i 1933 mistet Klemperer stillingen ved høyskolen, i pakt med den nye loven om gjenopprettelse av yrkesembetet. Dette var en lov som de facto ila jøder på høyere poster i samfunnet yrkesforbud. Klemperer ble rammet av denne loven, til tross for at han hadde konvertert og var gift med en arisk kvinne. Den avsatte professoren konsentrerte seg deretter om arbeid med fransk 1700-tallslitteratur, et arbeid han hadde påbegynt to år tidligere. På grunn av omstendighetene kom første bind av dette verket ut først tyve år senere. Til omstendighetene hørte at han som jøde ikke hadde tillatelse til å benytte biblioteker og heller ikke fikk abonnere på aviser og tidsskrifter. Dette tvang ham til å legge litteraturvitenskapen til side, til fordel for tobindsverket Curriculum Vitae og avhandlingen LTI (Lingua Tertii Imperii). Denne avhandlingen ble senere hans mest berømte verk. Arbeidet ble utført hovedsakelig som dagboksnedtegnelser, og disse ble sammenstilt først etter krigen.
Etter en flere måneder lang flukt gjennom Sachsen og Bayern, kunne paret Klemperer i juni 1945 vende tilbake til sitt hus i Dölzschen, en bydel i Dresden. Månedene derpå, mens Victor Klemperer svevde i uvisshet om sine framtidige karriereutsikter, ble LTI nedtegnet.
Til forskjell fra mange andre tyskere avstod Klemperer fra å flytte til vestsonene, ettersom han foretrakk å leve sine dager med «de røde» fremfor med «de gamle brune». Paret gikk tidlig med i partiet KPD, det tyske kommunistpartiet og kom derfor til å tilhøre DDRs politiske elite. Fra og med 1947 arbeidet Victor Klemperer ved universitetene i Greifswald, Halle og Berlin. I 1950 ble han via Kulturbund, den østtyske masseorganisasjonen for kulturarbeidere, medlem av Folkekammeret, DDRs parlament. Som medlem i vitenskapsakademiet forsvarte han det franske språks stilling mot sovjetiseringen av Øst-Tyskland.
Victor Klemperer døde i 1960. Han ble begravet i Dölzschen.
I 1995 ble Klemperer posthumt tildelt søsknene Scholls litteraturpris. Hyllingstalen ble holdt av Martin Walser.
Rörtjärnen
Rörtjärnen er et tjern i Offerdals sogn i Krokom kommune, Jämtland, Sverige. Tjernet er 78,7 hektar stort, og ligger i en høyde på 475 meter over havet. Det har fått sitt navn fordi det har rike forekomster av røye, som heter röra på jemtsk. Røyene her blir bare om lag 12–16 cm store, og fisk som blir fanget i tjernet har blitt satt ut i andre innsjøer med et bra resultat når det gjelder tilvekst.
Victor Klemperer
Dagboken
Victor Klemperer etterlot seg en omfangsrik dagbok. I den skildres både intriger i den akademiske verden, som Klemperers konkurranse med Ernst Robert Curtius, og hendelser fra privatlivet, der den sykelige hustruen spiller en stor rolle. I takt med nazistenes omdannelse av samfunnet, forvandles dagbøkene til et talende tidsdokument. Bindene fra trettitallet frem til krigens slutt tar opp den voksende antisemittismen, stemningen i jødehuset han ble flyttet til og redselen for Gestapo. Vennlig imøtekommenhet fra «ariske» tyskere og andre tegn på ikke-nazistiske foreteelser noteres også av Klemperer, som stadig håper på rask slutt på krigen og forfølgelsene.
Rörtjärnen
Rörtjärnen blir drenert via Rörtjärnbäcken til Långan, og videre til Indalsälven.
Victor Klemperer
Dagboken
Dagboken ble først utgitt i 1996 av det tidligere østtyske Aufbau-Verlag og ble en stor salgssuksess. Klemperers dagbøker regnes deretter som standardverk innen historie- og tyskundervisningen.
Nina Kreutzmann Jørgensen
Nina Kreutzmann Jørgensen (født 17. juli 1977 i Nuuk), ofte kjent bare som Nina, er en grønlandsk sanger som er populær både på Grønland og i Danmark. Fra 1990-årene, hun var vokalist i rockebandet Qulleq. Hun har ofte opptrådt på dansk tv, spesielt i forbindelse med Julehilsen til Grønland , et julekort-programmet.
Victor Klemperer
Dagboken
I 1999 ble dagbøkene, i en omarbeidelse av Peter Steinbach, til en tv-serie i tolv deler: Klemperer – Ein Leben in Deutschland. Serien ble regissert av Kai Wessel, og hovedrollen ble spilt av Matthias Habich.
Rörtjärnen
Like vest for Rörtjärnen ligger vannskillet, som gjør at terreng lengre vest hører til Kallsjöns nedbørfelt. Vannet på begge sider havner uansett til slutt i Indalsälven.
Nina Kreutzmann Jørgensen
Biografi
Født 17. juli 1977 i Nuuk, begynte Nina i tidlig alder å synge; hun gikk på musikkskoler og fikk sangundervisning i Danmark. Hun ble straks en av Grønlands mest populære artister, fordi hun sang sanger med grønlandske tekster. Hun er gift med sangeren og gitaristen Malik Olsen, som hun møtte da hun gikk på videregående skole. Etter å ha sunget med Olsen, Julie Berthelsen og Ole Kristiansen band, dannet de bandet Qulleq i 1997. Samme året spilte de inn sitt første album Qulleq lissinnut, med Nina som vokalist.
I 2000, ble Nina medlem av det grønlandske koret til Björk, der hun fikk framføre en kort solostykke under turneen til Björk i 2001. Samme år var hun også med på albumet Zedna, sammen med Grønlands mest populære sangere. I 2008 var hun en av artistene som var med på albumet Eqqissineq (Fred), som solgte over 6 500 kopier på Grønland i 2009, og vant "gull" - status. Hun turnerte i Grønland og i Danmark i 2008 og 2009. Året etter, var hun vokalist i Julie Berthelsens kor, som deltok på TV2's Allstars, den danske versjonen av Det store korslaget.
I tillegg til sin sangkarriere, er Nina utdannet som førskolelærer og jobber som lærer på Nuuk internasjonale friskole, hvor hun også underviser i musikk. Hun mener undervisningen hennes kall: "Det betyr så mye for meg å formidle musikk til barn. For å se dem utvikle seg, få tillit og begynne å framføre."
Esviken
Esviken (også Esvika, tidligere Esvigen) er en fredet lystbolig og tidligere landbrukseiendom i Konglungveien 117 i Asker, mellom Vettre og Konglungen. Huset har en dam og en vakker hage rundt seg. Ned fra huset går en gresslette til sjøkanten, hvor det er brygge og badehus. Kyststien går rett forbi huset.
Historie
Esviken tilhørte frem til 1999 familiekretsen Schou, Egeberg, Wedel-Jarlsberg og Paus, som alle var etterkommere etter industrimannen Halvor Schou. Schou kjøpte Løkenes gård med over 1,000 mål i slutten av 1860-årene, og fikk bygget sommerboligen Esviken i nygotisk sveitserstil på eiendommen i 1872 etter tegninger av Wilhelm von Hanno.
Datteren Birgitte Halvordine Schou (1857–1930) var gift med industrimannen Einar Westye Egeberg, og de overtok Esvigen og rundt 400 mål av eiendommen. Deres datter Hermine Egeberg (1881–1974) ble i 1901 gift med baron, senere lensgreve, Peder Anker Wedel-Jarlsberg, og de overtok Esvigen, reelt tidlig på 1900-tallet, formelt i 1930. Deres eldste sønn Herman Wedel-Jarlsberg, som senere overtok som stamhusbesitter på Jarlsberg, ble født på Esvigen i 1902. Hermine og Peder brukte Esvigen som sommerbolig, og utvidet hageanlegget betydelig. Peder Anker Wedel-Jarlsberg var knyttet til hoffet som bl.a. hoffsjef og en av kong Haakons nærmeste fortrolige i flere tiår, og kong Haakon og dronning Maud var derfor på besøk på Esviken en rekke ganger. Esviken ligger ikke langt fra Skaugum.
I 1948 ble eiendommen overtatt av datteren Hedevig Wedel-Jarlsberg (1913–96) og svigersønnen, stålgrosserer Per Paus (1910–86), som også var etterkommer av Schou-familien. Ekteparet Paus la ned et stort arbeid i driften av eiendommen, og hugget ut en del av skogen, anla vannliljedam syd for hovedhuset og boret etter vann. Før 1988 overdro Hedevig eiendommen til barna Cornelia, Christopher og Peder Paus, som solgte eiendommen til Asker kommune i 1999. Huset og hagen ble fredet av Riksantikvaren i 2006.
Kultur i Esviken
Stiftelsen Stillscape har som leietaker arrangert utstillinger og hatt økologisk kafedrift her. Stillhetsfestivalen er arrangert tre ganger på Esviken i 2009, 2010 og 2011. I 2010 ble Spelet om Garborg og Baral av Erling Kittelsen og Arild Stubhaug spilt her og i Alvdal.
En egen venneforening Esvikens venner arbeidet for å skape interesse for de kulturelle verdiene i Esviken.
Vinbergsneglene ved Konglungen blir lokalt kalt «Fru Paus» etter Hedevig Paus. Navnet har sin bakgrunn i at familien hadde tatt med seg slike matsnegler fra Frankrike som de slapp ut i hagen på Esviken.
Folkets Framtid
Folkets Framtid var en ukeavis, eid og utgitt av Kristelig Folkeparti hver fredag i Oslo.
Avisa ble etablert i Trondheim i 1945 under navnet Dagsavisa med utgangspunkt i de lokaler og teknisk utstyr Dagsposten disponerte. Dagsposten hadde frivillig latt seg nazifisere under andre verdenskrig og 8. mai 1945 ble den derfor lagt ned av Hjemmefronten og norske myndigheter. Planene til Dagsavisa var ekspansive med to daglige utgaver. Avisa var størst i 1947, da opplaget nådde 9 000.
Den senere kjente KrF-politikeren Egil Aarvik var journalist i avisa i 1947 til 1950. I 1950 ble avisa KrF-organ, samtidig som Aarvik ble avisas redaktør.
Riksutgaven av Dagsavisa ble etablert som ukeavis i 1950 og gitt ut under navnet Folkets Framtid. Da Dagsavisa ble lagt ned i 1954 fortsatte utgivelsen av riksutgaven, med Aarvik som redaktør. I 1958 ble utgivelsen av Folkets Framtid flyttet fra Trondheim til Oslo.
De siste årene var avisa avhengig av økonomisk støtte fra KrF for å komme ut. Partiet valgte å kutte avisa fra budsjettet etter Stortingsvalget høsten 2005 som var heller dårlig for partiet, og som førte til en halvering av partistøtten.
Folkets Framtid ble lagt ned 16. desember 2005 etter nesten 60 års drift.
Marin teknikk
Marin teknikk er et masterprogram / sivilingeniørstudium ved NTNU. Institutt for marin teknikk tilbyr et femårig masterprogram i marin teknikk og flere toårige masterprogram for norske og utenlandske studenter med en relevant bachelor, blant annet en internasjonal master i marin robotikk.
Den første halvdelen av utdanningen på det femårige masterstudiet foregår hovedsakelig på Gløshaugen (hovedcampus), mens siste halvdel foregår på Marinteknisk senter (MTS), lokalisert på Tyholt. For øyeblikket er campus lokalisert på Moholt fordi MTS bygges om til Norsk havteknologisenter med nytt undervisnings- og kontorbygg, samt nye laboratorier.
Instituttet har til enhver tid en rekke ph.d.-stillinger. Det femårige studiet har fordypninger i marin konstruksjonsteknikk, marin kybernetikk, marin hydrodynamikk, marint maskineri, marin prosjektering og logistikk, samt studie-emner omkring fiskeriteknologi, havbruk og skipsteknikk.
Studiet gir et bredt grunnlag innenfor ingeniørfaget, da spesielt det marine.
Sentrale fag
Linjeforeningen heter Mannhullet, og organiserer sosiale og sportslige aktiviteter ved siden av studiet.
Lady Snowblood
Lady Snowblood er en japansk film fra 1973 regissert av Toshiya Fujita. Hovedrollen blir spilt av Meiko Kaji. Den er basert på mangaen med samme navn, skrevet av Kazuo Koike og tegnet av Kazuo Kamimura. Mangaen følger historien til en snikmorder som søker hevn over bandittene som drepte hennes mor og morens ektemann.
En oppfølger kom året etter, og i 2001 ble den innspilt på nytt.
Handling
I 1874 føder en dødssyk kvinne ved navn Sayo en jente i fengsel. Barnet blir kalt for Yuki. Sayo betror til andre innsatte, som hjalp til med å levere babyen, hvordan hun ble voldtatt av kriminelle som drepte mannen hennes Tora og sønnen Shiro for ett år siden. Mens hun klarte å knivstikke deres leder Shokei Tokuichi når muligheten bød seg.
Men Sayo ble arrestert og fengslet på livstid. Hennes siste ord var at barnet skulle bli oppdratt for å gjennomføre hevn mot de tre gjenværende kriminelle. Flere år senere går barnet Yuki brutal trening i sverd-kamp under ledelse av Dōkai. Hun forsøker deretter å oppdage sannheten om morens voldtektsmenn..
Danskefilm.dk
Danskefilm.dk er en online filmdatabase med informasjon om danske filmer og skuespillere.
Databasen har eksisteret siden 1999. Hjemmesiden er siden blitt utvidet med TV-serier, stumfilm, tegnefilm, julekalender og revy. Siden har også avstemninger.
Masterplan (album)
Masterplan er et musikkalbum med Run Dog Run, utgitt i 1995. Dette ble bandets siste plate.
Dong Chang
Dong Chang kinesisk: 董昌, pinyin: Dǒng Chāng (født i Lin'an som er dagens Hangzhou i Kina, død 3. juli 896 ) var en krigsherre (jiedushi) i Tang-dynastiets tid i Kina.
Han begynte som militsleder i prefekturet Hang 杭州 (i dagens Hangzhou i Zhejiang) og klarte gradvis å utvide sitt herredømme til storparten av det moderne Zhejiang. Han var utilfreds med de titlene Tang-herrskerne utropte ham til og tiltok i 895 seg keisertittel over den nye stat Luoping av Store Yue (大越羅平). Hans vasall Qian Liu vendte seg mot ham og drepte ham, overtok hans herrevelde og grunnla den nye stat Wuyue.
Midlandsmål
Mid(t)landsmål eller fjellbygdmål omfatter målførene i de vestvendte østnorske fjellbygdene i Sør-Norge, det vil si Vest-Telemark, Aust-Telemark (unntatt Nome, der prater de grenlandsmål), Numedal (unntatt Kongsberg, der prater de vestfoldmål), Hallingdal, Valdres og Gudbrandsdalen (unntatt Lillehammer, der prater de gudbrandsdalsk flatbygdmål). Midlandsmåla tilhører østlandsk.
Særdrag fra denne dialektgruppen dannet grunnlaget for normeringen av nynorsk skriftmål, den såkalte midlandsnormalen. Den ble utarbeidet av Rasmus Flo, med tilslutning av Arne Garborg, i forbindelse med arbeidet i Rettskrivningskomiteen av 1898.
Viktige målmerker ved midlandsmålet er å sløyfe t i bestemt entall av intetkjønnsord (*barne), kløyvd infinitiv (fara, kaste), og «den norske treklangen», dvs. en fordeling av a, i og u i substantivbøyningen.
I litteraturen ble midlandsmålet brukt av Arne Garborg og enkelte andre, men stod aldri sterkt.
Zjeleznodorozjnyj romans
Zjeleznodorozjnyj romans (originaltittel: Железнодорожный романс) er en russisk film fra 2002, regissert av Ivan Solovov.
Handling
Historien forteller om Alexei, en ung mann fra Moskva, som møter en jente. De blir enige om å gå på stevnemøte sammen, men som et resultat mister Alexei både jobben og leiligheten sin.
En rekke problemer begynner å oppstå regelmessig for Aleksei, og og han møter ikke jenta igjen. Men mange år senere, på kvelden før nyttår, møter han plutselig den samme kvinnen igjen.
Paul Ehrlich
Liv
Paul Ehrlich ble født 1854 i schlesiske Strehlen. Han studerte medisin mellom 1872 og 1878, og tok doktorgraden i Leipzig med avhandlingen Beiträge zur Theorie und Praxis der histologischen Färbung. Etter klinisk utdannelse og habilisasjon i 1887 med avhandlingen Das Sauerstoffbedürfnis des Organismus ved Charité i Berlin ble han av Robert Koch, som han tidligere hadde samarbeidet med, kalt til det nygrunnlagte Institut für Infektionskrankheiten i Berlin. Etter å kommet seg etter en laboratoriepåført tuberkulose i Egypt, støttet han vennen Emil Adolf von Behring i utviklingen av et difteriserum.
Disse arbeidene inspirerte ham i 1897 til hans berømte Seitenkettentheorie, som forklarte serumets virkningsmåte og muliggjorte nøyaktig måling av antigenmengden.
I 1896 ble Ehrlich direktør for det nye Königliche Institut für Serumforschung und Serumprüfung i Steglitz ved Berlin. Dette instituttet ble i 1899 forlagt til Frankfurt am Main og utvidet til Königliche Institut für experimentelle Therapie, hvor Ehrlich viet seg til kreftforskning og kjemoterapi. I 1904 ble han honorarprofessor i Göttingen
Han mottok Nobelprisen i medisin i 1908 sammen med Ilja Iljitsch Metschnikow, for sine oppdagelser innen kjemoterapiens område. I Frankfurt hadde han også eksperimentert med andre kjemikalier.
Med støtte fra sin assistent Sahachiro Hata utviklet han i mai 1909 legemiddelet Salvarsan mot syfilis. Dette var det første spesifikt virkende kjemoterapeutikum. Senere utviklet han tallrike andre medikamenter på kjemisk basis, med hvilke en rekke til da dødelige sykdommer virkningsfullt kunne kureres. 1911 mottok han Liebig-Medaille, og i 1914 ble han professor ved det nye universitetet i Frankfurt (Goethe-universitetet).
17. august 1915 fikk han et hjerteinfarkt, og døde 20. august samme år i nærvær av sin hustru og to døtre på sin venn Dr. Curt Parisers klinikk i Bad Homburg. Keiser Wilhelm II skrev i sitt kondolansetelegram: Ich beklage mit der gesamten gebildeten Welt den Tod dieses um die medizinische Wissenschaft und die leidende Menschheit so hochverdienten Forschers, dessen Lebenswerk ihm bei der Mit- und Nachwelt unvergänglichen Ruhm und Dank sichert.
Paul Ehrlichs liv og verk ble i 1940 filmet av William Dieterle i den amerikanske filmen Dr. Ehrlich's Magic Bullet med Edward G. Robinson i titelrollen.
Addington
Addington kan vise til:
Pål Kristensen (psykolog)
Pål Kristensen (født 1963 ) er en norsk psykolog. Han er professor ved Senter for krisepsykologi ved Universitetet i Bergen og har tidligere vært seniorforsker ved Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress (NKVTS), knyttet til seksjonen for militær- og katastrofepsykologi. Han har arbeidet med katastrofepsykologi, blant annet med forskning på psykisk helse hos overlevende og etterlatte etter naturkatastrofer og terror. Han er utdannet cand.psychol., er spesialist i klinisk psykologi og tok doktorgraden i psykologi ved UiO i 2012 med avhandlingen Disaster-related bereavement: a study of long-term mental health effects and interventions. I 2021 utga han boken Sorg og komplisert sorg sammen med Kari og Atle Dyregrov.
Guitar Man
Guitar Man er et samlealbum med Elvis Presley, utgitt i 1981.
Grace Kelly (sang)
«Grace Kelly» er en sang av Mika, som ble første gang gjort tilgjengelig for nedlastning 9. januar 2007. Den er produsert og mikset av Greg Wells. Låten ble raskt en hit og havnet rett på tredjeplass på den britiske singellista, UK Singles Chart, og førsteplass på den britiske nedlastningslista, UK Official Download Chart. En uke senere nådde låta førsteplass på singellista, en plassering den beholdt i fem uker til og med 18. februar 2007. I Norge lå den i 23 uker på VG-lista, hvorav 9 uker på førsteplass. I USA ble låta gjort tilgjengelig for digital nedlastning 16. januar 2007. Låta har nådd høyt opp på singel- og nedlastningslister over hele verden.
Klar Tale
Klar Tale er en norsk lettlest-avis. Avisen prøver å gjøre nyhetene forståelige for alle. Språket er enkelt, og bokstavene er større enn i andre aviser.
Papiravisen Klar Tale kommer ut hver uke med åtte sider nyheter og annet stoff fra Norge og verden. Avisen har også utgaver innlest på CD og som podcast. I tillegg utkommer nettavisen klartale.no, som ble kåret til årets nisjenettsted i 2018.
Lettlest Media AS har det redaksjonelle ansvaret for avisen, som er politisk og religiøst uavhengig. Ansvarlig redaktør og daglig leder er Gøril Huse. Hun overtok rollen formelt i 2017, etter ni år i ulike roller i avisa. Før henne var Kristin Steien Bratlie redaktør. Avisen gis ut av Lettlest Media AS i Mentor Medier på oppdrag for Stiftelsen Klar Tale og støttes av Bufdir. Den ble tidligere produsert av Norsk Telegrambyrå for stiftelsen.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Kay Hagan
Janet Kay Ruthven Hagan (født 26. mai 1953 i Shelby i Nord-Carolina, død 28. oktober 2019 i Greensboro i Nord-Carolina) var en amerikansk politiker.
Hun var senator og representerte Nord-Carolina og Det demokratiske parti. Hun kom inn i Senatet 3. januar 2009, etter å ha vunnet over den sittende senatoren, Elizabeth Dole, med 53 % av stemmene. Hun tapte gjenvalget i 2014 mot Thom Tillis.
Konverteringsoptimalisering
I digital markedsføring er konverteringsoptimalisering (engelsk: conversion rate optimization, CRO) en arbeidsmetode hvor man benytter seg av analyse og tilbakemelding fra brukere for å forbedre prestasjonen til et nettsted. Metoden går ut på å benytte seg av besøkerne sine tilbakemeldinger og dataene dere for å finne punkter til forbedring på nettstedet.
Grønaplassåni
Grønaplassåni er ei elv i Sirdal kommune i Agder. Den er 8,3 kilometer lang og har utspring på heiene øst for Svartevatn-magasinet og renner i sørlig retning til den munner ut helt nord i Taumevatn.
Elva er en del av Taumevassdraget, som i 1980 ble varig vernet mot kraftutbygging i Verneplan II for vassdrag. Hele nedbørfeltet ligger innenfor Setesdal Vesthei Ryfylkeheiane landskapsvernområde.
Førde (kommune)
Førde er en tidligere norsk kommune. Det var den mest folkerike kommunen i tidligere Sogn og Fjordane fylke. Førde kommune grenset i nord til Naustdal, i øst til Jølster, i sør til Gaular og i vest til Askvoll. Førde ble en del av Sunnfjord kommune fra 1. januar 2020.
Tettstedet Førde hadde innbyggere per 1. januar. Førde tok bystatus i 1997. Innbyggerne blir kalt førdianere.
Topografi
Førde er i likhet med andre steder på Vestlandet preget av fjell. Det høyeste punktet i den tidligere kommunen er Grovabreen med 1636 moh. Førde har bebyggelse innerst langs Førdefjorden på begge sider av fjorden. Byen Førde ligger i enden av Førdefjorden, og videre deler landskapet seg inn i mindre dalfører. To større vann er Holsavatnet og Movatnet. Førde by er delt i to av elva Jølstra.
Klima
Temperaturnormaler (celsius), nedbør (mm) i Førde by.
Bosetning
Det finnes flere grender/tettsteder i den tidligere kommunen:
Befolkningsmønster
Førde har hatt kraftig befolkningsvekst de siste 40 årene. Etter at Førde i 1965 ble utpekt som vekstsenter, ble det lagt ned store ressurser innen næringslivet. Befolkningen bor hovedsakelig i byen Førde, og kommunen har hatt en eksplosiv vekst sett i forhold til andre kommuner i Sogn og Fjordane. Tettstedet Førde har innbyggere per 1. januar. Sunde er på vei til å vokse sammen med byen, og utbygging på Vie har skapt etterspørsel etter boliger enda lenger borte fra bykjernen. Bydelene er sentrum, Haugum, Øyrane, Hafstad, Flatene, Halbrend, Slåttebakkane, Vie, Slåtten, Tefre og Bruland.
Politikk
Valgresultat kommunestyrevalget 2015:
Skoler
(tall med forbehold om feil, grunnet flytende tall)
Legekontor
Det er et legekontor ved Røde Kors-bygget i sentrum. Annen medisinsk hjelp kan mottas på Sentralsjukehuset.
Sykehus
Sentralsjukehuset ligger på Vie og er fylkets største arbeidsplass. Sykehuset er av mange ansett som grunnen til Førdes store vekst i forhold til andre kommuner på 80-tallet
Apotek
Det er apotek på Alti Førde og Førde torg i sentrum, et på Sentralsjukehuset og et apotek i Røde Kors-bygget.
Sykehjem
Førde har et sykehjem i enden av Langebruvegen.
Andre tjenester/etater
Lotteritilsynet etablerte seg i Førde 2001, og skal i 2011 flytte inn i nye lokaler i Storehagen. Fjordane tingrett har sine lokaler i Sentrum Sør.
Samferdsel
Førde har et bra kollektivtilbud med bussruter som går Bergen-Trondheim, Førde-Oslo og ruter lokalt i Sogn og Fjordane. Førde-Florø går nesten en gang i timen. Firda Billag har hovedkontor i Førde. Det er 16 km til nærmeste flyplass, Førde Lufthamn Bringeland. Bussene går hovedsakelig fra Førde rutebilstasjon.
Bybussen
Førde har tilgang til bybuss som går i skytteltrafikk fra Førde rutebilstasjon og ut til bydelene. I helgene går det òg nattbusser. Ellers opphører rutene klokken 23 på hverdager.
Næringsliv i Førde
Næringslivet i Førde er dominert av service- og handelsnæringer. Disse står for i overkant av 75 % av totalen. Sparebanken Sogn og Fjordane har hovedkontor i Førde i likhet med mange av fylkets bedrifter. Sentralsjukehuset er byens største arbeidsplass. Nynorsk mediesenter holder også til her.
Kultur
Førde er profilert som kulturbyen i Sogn og Fjordane. I Førde ligg Sogn og Fjordane Kunstmuseum og Førdehuset. I Førdehuset er det kunstutstilling, bibliotek, kino, teater og en svær idrettshall. I Førde blir det arrangert årlig festivaler som for eksempel:
Dialekt
I Førde snakkes det en form for sunnfjordsdialekt.
Tusenårssted
Førdes tusenårssted er et område i byparken, den tidligere fest- og utstillingsplassen. Området ligger i sentrum og er avgrenset mot elven Jølstra i sør og Angedalsvegen i nord, videre fra Tangen i vest og Laksen i øst.
Inkludert i planområdet er plassering av en gangbru fra Langebruvegen til Tangen og over Jølstra. Tidligere ble området benyttet til idrettsbane og utstillingsplass for dyremønstringer, sirkus og tivoli. Det er utarbeidet et forprosjekt for utbedring av hele området, og tusenårsstedet skal markeres med en varde, bål-/grillplass og stenbenker. I tillegg skal det bygges en utescene med amfi. Ifølge kommunens fremdriftsplan skal utbygging av tusenårsstedet starte i 2007.
Elis
Elis (gammelgresk: Ἦλις, Ēlis; dorisk gresk: Ἆλις, Alis; moderne gresk: Ἦλις, Ilida) eller Elea er et landskap i antikkens Hellas. Det svarer til prefekturet Vest-Hellas (frem til 2011 med navnet Ilia) i dagens Hellas, beliggende på halvøya Peloponnes, og grenset i nord mot Akhaia, øst ved Arkadia, i sør ved Messenia, og i vest av Det joniske hav.
Den lokale formen av navnet Elis var Valis eller Valeia, trolig med betydningen «lavlandet». De fysiske forholdene tilsvarte landskapene i Akhaia og Arkadia med fjell i forlengelse av det arkaiske høylandet, der de viktigste elvene har sitt utspring.
De første olympiske leker ble organisert i Olympia i Elis av myndighetene. Tradisjonen daterer de første lekene i 776 f.Kr. Lekenes dommere, kalt hellanodikai (bokstavelig: «grekeres dommere»), kom fra Elis.
Historie
Området har vært bebodd nesten sammenhengende fra rundt 130.000 f.Kr. frem til den tidlige byzantinske perioden på 600-tallet, da byen ble forlatt. Sagnskikkelsen Oxylos fra Aetolia ble ansett som byens grunnlegger på 1100-tallet f.Kr. Han skal ha benyttet seg av den doriske invasjon til å underlegge seg området på 1100-tallet f.Kr., og hans etterkommer, kong Iphitos, stiftet de olympiske leker. Det het seg at de to elvene i Elis, Peneus og Alfeus, ble skilt av Herakles. Bystatens største by, Elis, ble reist på nordbredden av Peneus, ifølge Strabon i år 471 f.Kr. Byen ble ansett som hellig og ukrenkelig, og var derfor uten ytre forsvarsmurer.
Lekene påvirket bebyggelsen: Foruten buleuterion, den bygningen som rommet bulen, rådsforsamlingen i de antikke greske demokratiene, som her ble huset i ett av gymnasene, var alle offisielle bygninger knyttet til lekene: to gymnasion, et palaestra (bryteskole), og hellanodicae stoa (de olympiske dommernes hus). Den antikke geografen Pausanias har omtalt disse.
I gresk mytologi var Aethlius, Deucalions barnebarn, områdets første hersker. Enten var det han eller Zevs som var far til Endymion, som i gresk mytologi ledet aeolierne ut av Thessalia og grunnla Elis der han regjerte som konge. Månegudinnen Selene elsket ham, og fikk femti døtre med ham. Zevs oppfylte Endymions ønske om å sove for alltid, uten å dø eller eldes. Andre hevder at det var søvnens gud Hypnos som forelsket seg i Endymion, og la ham til hvile med øynene åpne, så han kunne se inn i øynene hans uavbrutt.
Beboerne som barbarer
På 300-tallet f.Kr. ble innbyggerne karakterisert som «de største barbarer», barbarotatoi, av Stratonikos fra Athen som revolusjonerte antikkens musikk ved å introdusere sitar: fra Athen: «Og da han en gang ble spurt av en eller annen om hvem som var de ondskapsfulle folket, svarte han: «Det er i Pamfylia, folket fra Phaselis som er de verste; men at sidetae var de verste i hele verden.» Og da han ble spurt igjen, ifølge en redegjørelse gitt av historikeren Hegesander fra Delfi, om hvem som var de verste barbarer, de fra Boiotia eller de fra Thessalia, svarte han: «De fra Elis».» Begrepet «barbarer» ble vanligvis brukt om enhver utlending, ikke-greker. Hos Hesykhios av Alexandria (det vil si βαρβαρόφωνοι) og i andre antikke leksikalske skrifter ble beboerne i Elis listet som barbarophones. Dette er påfallende med tanke på byens status i forbindelse med lekene, og årsaken er uklar, om de ikke gjenspeiler en førgresk fortid som fortsatt var levende. Den nordvestlige doriske greske dialekten i Elis har vært betraktet som blant de vanskeligste å forstå for moderne lesere av epigrafiske tekster.
Kunstkritikk
Kunstkritikk er diskusjon eller vurdering av kunstobjekter. Kunstkritikere kritiserer vanligvis kunst i en estetisk sammenheng, i henhold til en teori om det skjønne eller en politisk, samfunnsmessig og historisk kontekst. En kritikers mål er bestrebelsen å finne et rasjonelt grunnlag for å vurdere kunst. På norsk side har det blitt fremmet at kunstkritikkens mål er pedagogisk: å skape interesse for moderne kunst blant et bredest mulig lag i befolkningen
Ludvig Field
Ludvig Field var født på Fjeldingbakken i Rakkestad, Østfold. Han gjennomgikk kavaleriets underoffiserskole, og emigrerte til Amerika i 1886, men han kom tilbake etter ti år. Han reiste imidlertid snart ut igjen, denne gang til Sør-Afrika. Her arbeidet han i gullgruvene i Transvaal inntil boerkrigen stanset dem. Da begynte han med treskeverk drevet av lokomobil som han hadde importert fra Amerika. Med det reiste han rundt og tresket korn for bøndene. Etter boerkrigen bygde han opp mølle, smie og vognfabrikk. Han kjøpte jord og drev oppdrett og handel med husdyr og landbruksprodukter. I mange år var Field entreprenør ved veianlegg og byggmester i Nylstroom, hvor han var medlem av byrådet i 20 år og var borgermester i 4 år. Han skjenket byen både rådhus og kirke. Han drev også virksomhet på Madagaskar.
Kunstkritikk
Kunstkritikkens opprinnelse
Kritikk av kunst er antagelig like gammel som kunsten i seg selv. Antikkens grekere var meget bevisst på sin kunst og skrev avhandlinger om egen og andres kunst, men kunstkritikk som sjanger har sin opprinnelse på 1700-tallet.
Ludvig Field
Ludvig Field skapte seg en formue på denne virksomheten, og opprettet flere legater. Det første legatet ble opprettet i 1926 med 100 000 kroner, og i 1932 opprettet han et nytt legat med samme beløp. Han ble utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden i 1934. Ludvig Field reiste mye i både Afrika, Asia og Europa, og han var hjemme i Norge flere ganger. I 1937 kom han hjem for godt, og det året etablerte han det tredje og største legatet på 300 000 kroner. I den forbindelse besluttet herredsstyret i Rakkestad enstemmig å utnevne ham til æresborger av Rakkestad. Han slo seg til slutt ned på Mysen.
Kunstkritikk
Kunstkritikkens opprinnelse
Den første forfatter som fikk en egen omdømme som en kunstkritiker på 1700-tallet var i Frankrike med Étienne La Font de Saint-Yenne (1688–1771) som skrev om utstillingene på Salon (Parissalongen) i Paris. Han skrev hovedsakelig for å underholde samtidig som han knyttet antimonarkistisk retorikk i sin prosa. Konseptet «salongmaleriet» ble utviklet etter etableringen i 1648, organisert av Académie royale de peinture et de sculpture (Det kongelige akademi for maleri og skulptur), som et årlig sted hvor det nyeste innen samtidskunsten ble utstilt og bedømt av publikum, og etterhvert av kritikere.
Ludvig Field
Hans begravelse i 1944 ble betalt av Rakkestad kommune, som også reiste en bauta på graven.
Kunstkritikk
Kunstkritikkens opprinnelse
Avisen Mercure Galant (fra 1724 Mercure de France) var en fransk avis (eller riktigere lysningsblad med litterære bidrag) som ble etablert i 1672. Avisen kommenterte også kunstutstillingene i Parissalongen, og den første som er kreditert som den som fremmet kunstkritikk i moderne forstand er Denis Diderot (1713–1784) som i sine kommentarer underrettet om utstillingene i mer enn tyve år (fra 1759 til 1781). Hans skrifter var de første forsøk på å fange kunst i ord og i henhold til kunsthistorikeren Thomas E. Crow, «Når Diderot begynte med kunstkritikk var det i hælene på den første generasjon av profesjonelle skribenter som gjorde det til sitt foretak å komme med beskrivelser og bedømminger av samtidens maleri og skulptur. Etterspørselen etter slike kommentarer var et produkt av en tilsvarende ny institusjon av faste, frie offentlige utstillinger med den siste kunsten». Andre navn var Jean-Baptiste Dubos (1670–1742), en forløper for kunstkritikken med sine kritiske betraktninger om poesi og maleri. Senere også Étienne La Font de Saint-Yenne og engelske William Hazlitt (1778–1830).
Kunstkritikk på 1800-tallet
Etter revolusjonen i 1789 ble Musée du Louvre opprettet i 1793. I tillegg endret Akademiet reglene slik at Parissalongen for nå ble åpen for alle franske og utenlandske kunstnere, uten forskjellsbehandling.
Fra midten av århundret førte den politiske utvikling for økt pressefrihet og den tekniske utviklingen til at avisene også kunne trykke bilder. Parissalongen fikk også konkurranse fra andre utstillinger, blant annet De refusertes salong (Salon des refusés) i 1863. Industriens utvikling og økt handel førte til en økt fransk velstand som førte til at flere ønsket å framvise sin rikdom og status ved å kjøpe kunstverk. I dette interessemiljøet økte interessen for kunstvurdering og kunstkritikk.
Ved begynnelsen av århundret er det flere franske skribenter og forfattere som spedde på inntekten ved å få sine kunstkommentarer trykt. Tidsskriftet L'Artiste ble grunnlagt i 1831 og trykte Diderots kunstartikler på nytt, blant annet hans anmeldelser av Parissalongen for 1759 og 1763. At all kunstkritikk var profesjonell var likevel ikke tilfelle. Diderot nølte lenge før han våget å skrive kritisk ettersom det var et felt hvor middelmådigheten rådde. Så sent som i 1785 hevdet Charles Francois Viel-de-Saint-Maux (1745–1819) at kritikken var skrevet av lutfattige svindlere og bløffmakere som bare trengte en middag. Unge menn som hadde behov for et navn som skribent begynte gjerne som kunstkritikere. En av disse unge menn var Charles Baudelaire (1821–1867), som under pseudonymet «Baudelaire Dufaÿs» skrev helt i begynnelsen av sin litterære karriere en lengre vurdering av Parissalongen av 1845, så vel som for 1846. Baudelaire fikk stor oppmerksomhet for sin dristighet og mange av hans kritiske meninger var nye og kontroversielle i sin tid, blant annet hans strid med Eugène Delacroix og Gustave Courbet. Andre markante kritikere var Théophile Gautier, brødrene Jules og Edmond de Goncourt, Champfleury og Eugène Fromentin.
Tilfellet Manet
Da Édouard Manets maleri Olympia (1865), et portrett av en naken kurtisane, ble utstilt på Parissalongen utløste det en skandale for dets iøynefallende realisme som ble betraktet som vulgært. Andre kunstnere, blant annet Tizian hadde tidligere malt tilsvarende motiver. Problemet med Olympia var at det ikke var malt i opphøyd stil, men realistisk.
En tradisjonstro kunstkritiker skrev at «Manet har sunket til et nytt nivå i hans plan for erstatte våre tradisjonelle verdier. Hans heslige portrett av en avskyelig hore, skamløs og støtende for alle anstendige mennesker, er ikke akseptabelt.» En annen kritiker beskrev Olympia som «som et råttent lik oppstått fra de døde...» Myndighetene ble nødt til å plassere to væpnede vakter på hver side av maleriet for å beskytte det mot publikum, opphisset av både bildet som av kritikerne.
Manet selv ønsket at publikum skulle anerkjenne hva han ønsket å gjøre og ble meget såret av raseriet som veltet mot ham. Baudelaire arbeidet derimot hardt for å støtte sin venn kunstneren. Ikke alle kunstkritikerne var fordømmende, Jean Ravenel skrev den 7. juni 1865 at «Salongens syndebukk, offeret for den parisiske lynsjegjeng. Enhver som passerer tar en stein og slynger den mot ham. Olympia er et vilt stykke spansk galskap som er et tusen ganger bedre enn de smakløsheter og tregheter som er vist så mange ganger på utstillingen. Bevæpnet opprør i borgerskapets leir: det er et glass av isvann i ansiktet på hver eneste besøkende når de ser den VAKRE kurtisane i full blomstring...»
Mot en moderne kunstkritikk
I løpet av 1800-tallet fant kunstkritikken sin moderne form med Émile Zola og Joris-Karl Huysmans, men det var ikke før sent på 1800-tallet at det ble journalister som spesialiserte seg på dette feltet. Spredningen og antallet kunstgallerier og tematiske utstillinger på museene støttet denne utviklingen.
Roger Fry og Clive Bell, medlemmer av Bloomsbury-gruppen, var kjente engelske kunstkritikere i mellomkrigstiden på 1900-tallet. Fry introduserte postimpresjonismen i England, og Bell var en av grunnleggerne til den formalistiske tilnærmingen til kunsten. Herbert Read var en forkjemper for moderne britiske kunstnere som Paul Nash, Ben Nicholson, Henry Moore og Barbara Hepworth.
I USA skapte Clement Greenberg et navn som en kunstkritiker med sitt essay Avant-Garde and Kitsch, første gang publisert i Partisan Review i 1939.
Etter den andre verdenskrig
Som med Baudelaire på 1800-tallet oppsto fenomenet «poet-som-kritiker» på nytt da den franske poeten Guillaume Apollinaire ble en forkjemper for kubisme. Senere skrev André Malraux, fransk forfatter og helt fra motstandsbevegelsen, omfattende om kunst, og interesserte seg for kunst langt utover Europas grenser. Hans overbevisning at avantgarden i Latin-Amerika lå meksikanske muralisme (Orozco, Rivera og Siqueiros) endret seg etter hans besøk i Buenos Aires i 1958. Etter å ha besøkt studioene til flere argentinske kunstnere i selskap med den unge direktøren for Museet for moderne kunst i Buenos Aires, Rafael Squirru, erklærte Malraux at den nye avantgarde befant seg i Argentinas nye kunstneriske bevegelser. Bemerkelsesverdig er det faktum at Squirru, en poet-kritiker som senere ble kulturdirektør i USA, var den siste som intervjuet den glemte Edward Hopper før dennes død, og skapte en fornyet interesse for kunstneren.
På 1940-tallet var det ikke bare et begrenset antall gallerier, men også få kritikere som var villig til å følge avantgardismen i New York. Det var også en del billedkunstnere med en litterær bakgrunn, blant dem Robert Motherwell og Barnett Newman som også fungerte som kunstkritikere.
Selv om New York og den øvrige kunstverden på 1940-tallet ennå ikke hadde vennet seg til New Yorks avantgardismen, hadde de fleste av disse kunstnerne (som senere ble store navn) flere etablerte kritikere som støttet deres arbeid: Clement Greenberg fremmet Jackson Pollock, og fargefeltsmalere som Clyfford Still, Mark Rothko, Barnett Newman, Adolph Gottlieb og Hans Hofmann. Harold Rosenberg synes å ha foretrukket «aksjonsmalerne» (Action painting) som Willem de Kooning og Franz Kline. Thomas B. Hess, redaktør av Art News, fremmet Willem de Kooning.
Fremveksten av moderne kunst og samtidskunst bygget seg opp i den vanskelige dialogen mellom publikum, kunstnerne, galleriene og kunstkritikeren. Den konseptuelle kunsten på 1960-tallet nådde den kritiske grensen mellom tekst og kunst sin yttergrense. Nye kritikere opphøyde deres protesjée ved å fremme andre kunstnere som «disipler», eller å overse de som ikke tjente det mål som de fremmet. Et eksempel skjedde i 1958 «da Mark Tobey ble den første amerikanske maler siden Whistler (1895) som vant førsteprisen i Veneziabiennalen. New Yorks to ledende kunstmagasiner var ikke interessert. Det ene magasinet nevnte den historiske hendelsen kun i nyhetsdelen og det andre, Art News med redaktør Thomas B. Hess, ignorerte det helt. The New York Times og Life trykte kronikker».
Pollocks verker polariserte kritikerne. Harold Rosenberg skrev om maleriets omforming til et eksistensielt drama i Pollocks bilder som «hva som havnet på lerretet var ikke et bilde, men en hendelse. Det store øyeblikket kom når det var besluttet å male «bare for å male». Bevegelsene på lerretet var en frihetsbevegelse fra verdier – politiske, estetiske, moralske».
En av de mest uttalte kritikerne av abstrakt ekspresjonisme i samtiden var New York Times’ kunstkritiker John Canaday. Meyer Shapiro og Leo Steinberg var to betydningsfulle kunsthistorikere som i etterkrigstiden ga støtte til abstrakt ekspresjonisme. I løpet av 1960-tallet ga kunstkritikere som Michael Fried, Rosalind Krauss og Robert Hughes betydelig innsikt i denne kunstretningen.
Dagens kunstkritikk
Mange kunstkritikere er også ansatt ved universiteter. Kunstkritikere setter også sammen utstillinger og er medvirkende i å skrive utstillingskataloger. Kunstkritikere har også deres egne organisasjoner, i Norge Norsk kritikerlag (medlemsorganisasjon for kritikere av kunst, litteratur, teater, musikk og dans), og internasjonalt en ikkestatlig, støttet av UNESCO (FNs organisasjon for utdannelse, vitenskap og kultur) ved navnet International Association of Art Critics (AICA) og som har rundt 76 nasjonale seksjoner.
Noter
<references group="Note" />
Einar Lexow
Einar Jacob Knuthinge Lexow (født 22. oktober 1887 i Sarpsborg, død 27. oktober 1948 i Bergen) var en norsk kunsthistoriker og museumsmann.