cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Samisk historie i etterkrigstiden
En ny samepolitikk
Etter andre verdenskrig etablerte menneskerettighetserklæringen i 1948 og Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen (1950) en idé om at alle mennesker var likeverdige. I 1950 kom UNESCO med en erklæring som avviste biologiske forskjeller mellom menneskegrupper som forklaring på sosiale og kulturelle forskjeller. Etnografen Gutorm Gjessing (1906–1979) skrev boken Menneske og kulturen (1953) der lignende ideer og oppfatninger ble gjort rede for. Etter dette ble det opp til politikerne å finne løsninger på samiske kulturelle spørsmål og anliggender. På dagsorden kom derfor spørsmålene om statusen som skulle gis samisk språk og kultur. Dessuten hvordan samenes livsgrunnlag skulle sikres. Disse to spørsmålene hang sammen, og i diskusjonene ble «tradisjon» hold opp mot «modernisering». Det ble dannet en samekomité, som i 1959 kom med en innstilling. Denne markerte en overgang fra fornorskning til kulturpluralisme.
Organisering blant samer
I 1948 ble Norske Reindriftsamers Landsforbund (NRL) stiftet i Tromsø. Før opprettelsen hadde det vært diskusjoner om organisasjonen skulle være en moderat organisasjon for næringsinteresser eller om det skulle velges en mer aksjonistisk retning der organisasjonen skulle representere alle samer. NRL ble gjennom 1950-årene en organisasjon først og fremst for samer sør for Finnmark med fokus på næringsinteresser. Fra 1963 kom også reindriften med i forhandlingene om jordbruksavtalen. NRL var forskjellig fra Samii Litto, stiftet i 1945 i Finland, som var en fellessamisk organisasjon. Svenska Samernas Riksförbund, stiftet i 1950, var ment for lokale sameforeninger og samebyer, ikke for individuelle medlemmer.
I Oslo ble sámi sær'vi («Oslo Sameforening») stiftet av samer i Oslo. I 1950 ble organisasjonen omorganisert og navnet endret til «Sámi sær'vi», på norsk «Samisk selskap». Fra da av ønsket foreningen å være en organisasjon for alle samer i Norge, med siktemål om å være politisk organisasjon for samenes kår. Utover i 1950- og 60-årene ble det også opprettet lignede foreninger andre steder i Norge. I 1968 ble Sámi searvi igjen omorganisert til Norske Samers Riksforbund.
Da Samisk råd for Finnmark i 1950-årene ønsket å utvide NRKs språktilbud på samisk, var Kringkastingsrådet usikker på hvordan dette skulle håndteres. De var usikre på om samiske sendinger var i tråd med offisiell statlig politikk med norsk språkdominans. De bad Kirke- og undervisningsdepartementet om å nedsette et utvalg for å lage retningslinjer for samisk kulturpolitikk. Dermed ble Samekomiteen nedsatt i 1956, med mandat som ikke bare omhandlet kulturpolitikk. Noen år før hadde en lignende komite blitt oppnevnt i Finland.
Nye skoleordninger
I etterkrigstiden ble det etablert mange samiske skoler i de Nordiske landene, samt også i Sovjetunionen. Nomadeskolen i Sverige ble omdøpt til sameskoler, og en rekke andre skoler i det videre skoleløpet ble etablert. En samisk skole ble etablert i Kiruna i 1986 og andre kom til i Karesuando, Lannavaara, Gälivare, Jokkmokk og Tärneby. I Norge ble Samisk utdanningsråd etabler i Kautokeino i 1975 og en lignende institusjon ble også etablert i Finland. I tillegg ble det etablert samiske barnehager og dagsentre. Etter hvert ble det gitt store finansieringer fra myndighetene i de nordiske landene for samisk utdannelse og opplæring.
I Finland fastsatte den samiske planleggingskomiteen i 1973 at det skulle undervises i samisk språk alle steder hvor samer bodde. Det ble også tilbudt undervisning i samisk til alle som var interessert, samt støtte til utgivelse av samisk litteratur og undervisningsmateriell. Utviklingen førte til at samisk, i alle dets variasjoner, ble undervist i samiske områder i 1990.
Skole, språk og selvrespekt
Samordningsnemnda for skoleverket skulle modernisere og tilpasse strukturen innenfor skoleslagene til hverandre. Nemnda skulle også komme med en anbefaling om undervisningstilbudet til samene. De mente at internatene fortsatt var nødvendige på grunn av store avstander og spredt bosetning. Andre grunner for å gjenreise skoleinternatene var å unngå skolefravær, trygge skolegangen, forbedre helsestell og sosialisering med faste rutiner og arbeidstrening, samt ordnet kosthold. Myndighetene bevilget penger for å bygge statlige internater frem til 1960. Det ble foreslått egne klasser de første årene for samiske barn, slik at de kunne lære seg godt nok norsk til å kunne være i felles klasser i det videre utdannelsesløpet. Nemnda argumentert for at det måtte tas i bruk samiskspråklige skolebøker.
Bestemmelsen om at samisk bare skulle brukes som hjelpespråk i skolen, ble opphevet i ny skolelov av 1959. Dermed var samisk på nytt blitt et offisielt skolespråk. Imidlertid var det flere problemer med endringen, spesielt at en ikke hadde nok mange samiskspråklige lærere og heller ikke lærebøker på samisk. Resultatet ble at mange samiske barn fortsatt måtte delta i undervisning der de ikke forstod hva læreren sa. Mange opplevde sterk mistrivsel i skolen, skam og utenforskap. Dog var det mange lærere og enda flere samiske foreldre som var skeptisk til et skoleløp med norsk som fremmedspråk. Et annet problem var få skolebøker på samisk. Situasjonen forbedret seg gradvis utover i 1970-årene, og i løpet av 1980-årene fikk flertallet av samisktalende barn begynneropplæring på sitt morsmål.
Internatskoler var vanlig i Norge og Finland. For mange var internatskolene en vanskelig tid, men det ga også muligheter ved at barn og ungdom fra forskjellige steder møttes og stiftet langvarige relasjoner. Skoletimetallet ble økt etter krigen, noe som ga lengre tid for elevene på internat. Målet var ikke lengre fornorskning, men at barna skulle få snakke sitt morsmål. Selv om ikke hele betjeningen på et internat snakket samisk, ble barna etter krigen aldri tvunget til snakke norsk. I fritiden drev elevene med aktiviteter som fotball, langrenn, skihopp, lassokasting eller joiking. Internatbygningene hadde på slutten av 1950-årene firemannsrom, store oppholdsrom, organisert leksehjelp og variert kost. Internatene ga både språklig og kulturelt fellesskap, samt mulighet til utdannelse og for noen videre universitetsstudier. Mange samer utdannet seg til å bli lærere, noe som i neste omgang ga mulighet til å undervise i samisk og påvirke innholdet i skolen. Slik ble internatskolene institusjoner som over tid skapte en samisk, politisk motvekt mot fornorskning, forsvenskning og forfinskning.
Utover i 1970-årene ble de fleste internatskolene i Finnmark avviklet. Årsaken var veiutbygging og skoleskyss slik at barna kom hjem hver dag. I 1999 ble de to siste internatene lagt ned, disse lå i Kautokeino og Karasjok.
Skolen førte til at mange samiske ungdommer tok akademisk utdannelse. Mange trodde at skolegang og overgang til moderne livsstil ville utrydde de samiske språkene og kulturen. I virkeligheten ble det ikke slik. Samiske studenter og intellektuelle kjempet for samiske rettigheter i 1960- og 1970-årene på samme måte som den den radikale studentbevegelsen drev sine kamper.
Samiske skoleinternater på Kolahalvøya
Etter andre verdenskrig bestemte sovjetmyndighetene at et helt nytt skolesystem skulle bygges opp fra grunnen av. I 1956 ble det bestemt at et omfattende system med internatskoler skulle bygges opp for alle landets innbyggere. Slik mente en at at det skulle være mulig å lage en ny type mennesker for å bygge opp et progressivt kommunistisk samfunn. Skolen skulle sørge for at de samiske barna skulle få omstrukturert deres personligheter. Videre ble det forutsatt at skoleordningen også ville påvirke foreldre og familie, slik at minoritet på sikt ville bli fullstendig assimilert. På skolene skulle elvene få en følelse av å tilhøre staten og innpodes kommunistisk ideologi. Rent praktisk ble det lagt vekt på fritidssysler orientert om ideologi og praktiske ferdigheter innenfor håndverksyrker, bilkjøring og arbeid i landbruket. Med opplæring innenfor slike moderne yrker ble det forventet at samene ville forlate sine tradisjonelle, «primitive pastoralistiske» næringer som reindrift og fiske. Med denne vendingen i opplæringen ble det slutt på at samiske barn fikk snakke samisk i skolen. Elevene ble straffet for å tale samisk og foreldrene ble instruert om at ikke bruke språket overfor barna.
Samer som vokste opp og var elever i 1950- og 1960-årene har fortalt om de traumatiske opplevelsene med å starte på internatskole. Spesielt da det ble innført en ordning der elevenes hår ble barbert og kroppsvask i russiske bad. Det var også strenge regler og militær stil. De skulle marsjere mellom klasserommene, til badet, til spisesalen og rundt i landsbyene. Samiske barn fikk heller ikke lov til å bruke tradisjonelle klær. Det var også begrensede muligheter for å reise hjem til foreldrene, og tillatelse ble bare gitt etter skriftlig søknad. For denne etterkrigsgenerasjonen ble mulighetene til språkoverføring sterkt redusert, dessuten mistet de interessen for tradisjonelle samiske aktiviteter.
Fra 1969 til Sovjetunionens oppløsning i 1989 ble det gradvis slutt på at samisk språk ikke skulle tillates i skolen. Nye ordninger i skolen var introduksjon av først niårig og senere tiårig obligatorisk skolegang. En annen stor endring var at barnehjem for foreldreløse barn ble oppløst og barna overført til internatskolene. Årsaken var at barnehjemmene var i dårlig forfatning og at myndighetene ville spare ressurser på å avvikle disse helt. Begge kategorier barn, altså foreldreløse og barn av minoriteter, var sett på som ressurssvake som trengte statens hjelp for å få en utdannelse. I tillegg ble også barn fra familier med lav inntekt og barn med foreldre med arbeid som gjorde at de ikke kunne sende barna på vanlig skole inkludert. Det siste ville si barna til foreldre som var jegere, gjetere, spesialiserer som arbeidet utenlandsk, arbeidere i skogindustrien, jernbanearbeidere og flere andre kategorier. Mange samiske barn i disse nye internatskolene ble forvirret av det sammensatte miljøet, og trodde at foreldrene enten hadde forlatt dem på skoleinternatene eller var fratatt foreldrerettene. Det oppstod konflikter og missforståelser med foreldrene. De samiske barna ble stigmatisert både av klassekamerater, lærere og samfunnet de kom fra. Det fortelles også om fysisk og psykisk mishandling.
Senere utover på slutten av 1970-årene ble samisk språk introdusert som obligatorisk fag, dessuten ble samisk kultur og næringer innført. Opplegget på internatskolene ble forbedret og barna fikk lov til å reise hjem i helger og ferier. Selv om barna dermed fikk større trivsel, var det ikke nok til å holde vedlike de samiske språket.
Heving av levestandard
Reindriftsamene hadde enkle husvære der reinen hadde vinterbeite, mens de benyttet hytter eller telt der sommerbeite foregikk. Disse husene var enkle og myndighetene var betenkt over de hygieniske forholdene. Selv om samene selv ikke klagde, oppfattet fylkeslegen i Finnmark boligene som tungvinte. Ikke bare var fylkeslegen skeptisk til boligforholdene, men også ernæring og helse. Arbeiderpartiregjeringen var svært opptatt av folkehelse og boligstandard, dermed startet myndighetene et program med utdannelse av samisk helsepersonell og illustrerte informasjonshefter om helse på samisk. En endring fra tidligere tider var at helsevesenet som skulle tilpasse seg samisk og ikke samene som skulle tilpasse seg helsevesenet. I 1959 bevilget Stortinget midler til subsidiering av familieboliger for reindriftsamer.
I Kautokeino flyttet de aller fleste husholdninger som drev med reindrift inn i moderne boliger. En driver for denne utviklingen var innføring av obligatorisk 9-årig skolegang. I Kautokeino ble denne skoleordningen innført fra 1965. Husene ble delvis bygget etter samenes ønsker, noe som ikke var tilfelle for tilsvarende modernisering av boforholdene for finske samer. I 1970-årene ble det gjennomført enda en modernisering av samenes boliger i Indre-Finnmark, i Tysfjord og andre byger i Nordland. Tiltakene var tegn på at visse sider av reindriften passet dårlig med ideen om hva et moderne velferdssamfunn skulle innebære.
Samenes kost har tradisjonelt bestått av kjøtt og fisk, og bare i meget liten grad av karbohydrater. Dermed hadde de generelt meget gode tenner, selv om en ikke kjenner til samenes tannhelse i for eksempel middelalderen. Utover på 1900-tallet ble dette radikalt endret, med overgang til mer skandinavisk mat. Stort innslag av sukkerholdige matvarer ga stor økning av karies blant den samiske befolkningen.
Moderne samiske næringer
Etter andre verdenskrig skjedde en hurtig endring av samisk bosetningsmønster og næringsliv. Disse endringene fikk også betydning for samiske samfunn, der samisk språk ble svekket og omgangsformere endret. Helt opp til mellomkrigstiden drev samene delvis med naturalhusholdning og selvberging, mens etterkrigstiden ga overgang til morderne forbrukersamfunn og nye teknologier i de gamle næringene. Mange steder er det fortsatt slik at samene driver med primærnæringer i større grad enn den norske befolkningen ellers (2021).
Etablering av nye næringer og da spesielt industri var myndighetenes viktigste tiltak i 1950- og 60-årene, dette for å minske de økonomiske forskjellene blant folk. Denne strategien gjaldt for hele Norge, men i enda sterkere grad for Nord-Norge. Nord-Norgeplanen fra 1951 dannet grunnlaget og ble vedtatt i Stortinget. Eksempler på tiltak var oppstarten av A/S Norsk Jernverk i Mo i Rana i 1955, bygging av kraftverk, aluminiumsverk, veier og fiskeforedlingsbedrifter som Findus i Hammerfest. Alle disse endringene førte til behov for å få utredet og stadfestet samenes rett til naturressursene i deres områder. Der Nord-Norgesplanen gikk inn for rasjonalisering, spesialisering og industri, var samenes innstilling fra konferansen i 1959 en alternativ strategi for samiske områder, både til lands og til havs. Det skulle skje utvikling både innenfor tradisjon og fornying, gjennom språk og samisk håndverk, samt vern om det tradisjonelle samiske sjøfisket.
Spørsmålet ble tatt opp i Nordisk sameråds konferanse i Stockholm i 1959, men her var det først og fremst reindriftsnæringens som fikk oppmerksomhet. Samene var ellers interessert i mer enn reindrift, de ville ha tilgang til de mulighetene som industri og nyte god av den tekniske utviklingen. De så dette som et økonomisk grunnlag for å utvikle sin kulturelle autonomi. En så ikke noen konflikt mellom modernisering og bevaring av språk og kultur. En lignende holdning fant en i Finland, der moderne utvikling av samfunnet ikke nødvendigvis var noe som ble påtvunget samene, men noe de viste interesse for. Nordisk sameråds konferanse i 1959 gikk debatten om utdanning og økt status for samiske språk. De henstilte til Nordisk råd om arbeide for bevaring av det samiske folket og bedre leveforhold.
For Finnmark sin del førte Nord-Norgesplanen til mange statlige støteordninger og investeringer. Det ble etablert en landbruksutdannelse og gitt støtte til fiskeriene, jord- og skogbruk, samt til reindriften. I tillegg ble det gitt tilskudd til bygging av driftsbygninger og bolighus. Ordningene førte til vekst og velstandsøkning for hele befolkningen, både samer og nordmenn.
Samiske næringer i omforming
De første tiårene etter andre verdenskrig var reindrift næring for rundt 10 % av de norske samene. Opp til 1960-årene var reindriften fortsatt drevet på nomadisk vis i Finnmark, slik at husholdningene fulgte reinflokken året rundt. Jordbruk, fiske og forskjellige tilleggsnæringer var inntektskilden for det store flertallet. Selv i Indre-Finnmark var ikke reindrift viktigste levebrød. Næringslivet var ensidig og inntektene lave. Som eksempel lå gjennomsnittlig inntekt i Norge i 1957 på 12 420 kr, i Finnmark var gjennomsnittet 8000 kr og og for samer i Finnmark var den 5000 kr. Det var ikke mange industribedrifter i Finnmark, men Sør-Varanger var et unntak og her var inntekten 3000 kr over gjennomsnittet i fylket. Norge var et sosialdemokratisk styrt land, der sosial utjevning var en sentral del av politikken. Samenes lave levestandard var derfor ikke akseptabel.
Etter andre verdenskrig var reindriften i Finnmark i mindre grad underlagt norsk administrasjon og kontroll enn lengre sør. Reindriften var fortsatt hovedsakelig nomadisk og hele familien deltok i lange sesongvise reinflyttinger mellom innland og kysten. Vinterbostedene lå i de tradisjonelle siidaområdenes beitemarker. Helt opp til 1950-årne ble reinen melket i enkelte av siidaene. Fra 1945 til 1960-årene hadde reindriftsnæringen i Finnmark stor vekst, først og fremst i antall reineiere. Rundt 1900 var det anslagsvis 900 besetninger i Finnmark, mens det i 1965 var 1580. Lappefogden i Finnmark var bekymret for næringens økonomiske inntjening. Det ble gjort tiltak for å gjøre driften enklere og lønnsomheten bedre. En nyvinning som fikk stor betydning var snøskuteren som først ble tatt i bruk i Norge og Sverige i 1961, og i Finland året etter. I Sovjetunionen begynte en med snøskutere først i 1970-årene, men mangel på drivstoff førte ofte til at en heller brukte rein og slede.
Andre effektiviseringstiltak var forsøk med store prammer for å transportere reinen over fjordstykker og ut til sommerbeite på øyene. Det ble også forsøkt med tilleggsfôring for å unngå sult om vintrene med begrenset mattilgang. En endring i reindriften var større fokus på kjøttproduksjon enn på bruk av rein til husflid og annen matproduksjon.
Hans Opstad (1911–1980) var same, ordfører i Porsanger og medlem av Samekomiteen, gikk i 1950-årene inn for utvikling av stasjonær reindrift. Han mente at reinflytting ikke nødvendigvis var rasjonelt eller et liv som kunne tilbys fremtidige generasjoner. Flere andre var av samme oppfatning. Derimot mente Samisk råd for Finnmark og særutvalget for reindriften at reindriften kunne utvikles og moderniseres, istedenfor å omformes til noe helt annet.
Reindriftslovkomiteen ble satt ned i 1960 for å vurdere Reindriftsloven av 1933. I komiteen var reineiere godt representert og fra Landbruksdepartementet var den samiske juristen Hjalmar Pavel (1922-2013) med. Komiteen hadde møter over hele landet fra 1960 til 1963. Et gjennomgående tema var større respekt for samiske rettigheter, som en mente stadig måtte vike for andre næringsinteresser. Komiteens leder var Harald Løbak (1904–1985) fra Arbeiderpartiet, som var lydhør for samens klager; «Komiteen vil prøve å rette på disse skjevheter. Vi vil høre på hva dere sier og hva dere ønsker.» Komiteen fikk høre om konflikter mellom jordbruk og reindrift, hyttebygging, vassdragsreguleringer som ga tapt av beiteland, redusert fiske og at gamle flytteveier ble borte. Komiteens innstilling kom i 1966 og sa at samene hadde urgammel rett til å drive reindrift etter prinsippet om alders tids bruk.
Moderne reindrift
Reindriftsavtalen er en avtale mellom den norske staten med Landbruks- og matdepartementet og reindriften med Norske Reindriftssamers Landsforbund (NRL). Avtalen ble inngått i 1976. I henhold til avtalen gis det næringsstøtte med det formål å likestille reindrift med jordbruket. Avtalen består av en hovedavtale og en korttidsavtale som det forhandles om hvert år.
Reindriftens problemer i Finnmark
Reindriften ble kraftig modernisert fra 1970-årene og utover, med bruk av snøscooter, terrengsykler og i noen tilfeller også fly og helikoptre. Med disse investeringene ble det også stor ubalanse mellom inntekter og utgifter. Dermed ble det behov for statlig tilskudd, og fra 1990-årene har reinnæringen mottatt mye mer i tilskudd enn den produserer. Dog kan avkastningen varierer mye fra år til år og fra sted til sted. Blant annet kan røvdyrtap, lavt antall nyfødte kalver, abortering og dødelighet få betydning for inntekter.
I 1990-årene og ut på 2000-tallet var det stor oppmerksomhet i media om tap av rein på vinterbeite på grunn av sult og utmattelse, samt overbeite av vegetasjonen på Finnmarksvidda. Reindriftsnæringen ble beskyldt for å skade det biologiske mangfoldet, ved at vegetasjonen slites ned slik at det bare blir sand og grus igjen. Forskningsinstitusjonen Norut Northern Research Institute (Norut) i Tromsø har konkludert med at den intense reindriften ødelegger det biologiske mangfoldet på vidda. Deres målinger viser at lavdekket har gått kraftig tilbake siden 1980.
Alphonse Gemuseus
Alphonse Gemuseus (født 8. mai 1898, død 28. januar 1981) var en sveitsisk rytter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris og 1928 i Amsterdam.
Gemuseus ble olympisk mester i OL 1924 i Paris. Han vant den individuelle konkurransen i sprangridning med hesten «Lucette» foran italienske Tommaso Lequio di Assaba på «Trebecco». Han var også med på det sveitsiske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i dressur bak gullvinnerne fra Sverige. Fire år senere, i OL 1928 i Amsterdam kom han på åttendeplass både i den individuelle og i lagkonkurransen i sprangridning med hesten «Lucette».
Samisk historie i etterkrigstiden
Reindriftens problemer i Finnmark
Rundt 2020 var status at det er to forskningsmiljøer i Norge som i årevis har vært uenige om hvorvidt det virkelig er overbeite og for store reinbestander. Forskere fra Norsk institutt for naturforskning (Nina) sier at reinen blir vesentlig mindre og magrere om det er for mange dyr som beiter på vidda. Motsatt mener en annen gruppe forskere tilknyttet Norges miljø- og biovitenskapelige universitet (NMBU) at det ikke nødvendigvis er noen opplagt sammenheng mellom antall dyr på beitet og dyrenes kondisjon (slaktevekt). Geograf Tor A. Benjaminsen (1960–) ved NMBU mener at statens politikk har vært for opptatt av antall rein og statistikk over slaktevekt. Han mener også at det er galt å si at Finnmarksvidda er ødelagt av overbeiting. Videre sier han at fra 1998 til 2005 gikk tykkelsen og utbredelsen av lavmattene opp. Så gikk den litt ned til 2010 og siden har det har det vært litt variasjon. Striden mellom de to forskergruppene har pågått i mange år. Nina har blitt beskyldt for å utgi rapporter som er politiske bestillingsverk til skade for reindriften. NINA forklarer imidlertid at den gode lavdekningen fra 2000 og utover «kom av lavere reintall rundt årtusenskiftet, samtidig med at sommernedbøren økte betraktelig på Finnmarksvidda sammenlignet med siste 30-årsnormal for nedbør (1961-1990).» Reindriftsame Inge Even Danielsen (1960–) fra Norske Reindriftsamers Landsforbund sier i et intervju i 2022 med NRK at han mener begge miljøene har rett. Han mener at Benjaminsen har rett i at staten burde hørt mer på reineierne og godtatt en mer fleksibel drift. Samtidig mener han må det være en øvre grense for antall rein på beite.
En har forsøkt forskjellige tiltak for å bøte på problemene med store reinbesetninger. Blant annet er det satt opp flere 100 km med reingjerder med statlig støtte. Imidlertid oppstår nye problemer ved disse gjerdene, som at fugler kolliderer og bestandene reduseres, lav og vegetasjon tråkkes ned og parasitter spres når dyrene står tett langs et gjerde.
Blant de største utfordringer for reindriften i nyere tid er inngrep og innskrenkninger av reinbeitedistriktene som følge av arealforvaltning. Andre næringer og interesser gjør seg gjeldende og belaster reindriften. Eksempler er jordbruk, skogbruk, veibygging, vannkraftregulering, gruveindustri, turisme, militære og naturverninteresser. Også «usynlige» inngrep gjør seg gjeldende som friluftsliv, der fjellvandrer forstyrrer reinen. Ansgar Kosmo (1945–), som har vært reindriftsdirektør i Nord-Trøndelag, sier at det er summen av alle de små inngrepene og endringene som samlet gir størst betydning for reindriften.
Svenske samers næringer
Antallet samer i Sverige er anslått til 20 000 til 40 000 (2020). Begrenset statistikk gjør det vanskelig å fastslå hva som finnes av samiske næringer, foretak og deres sosiale status. Alle beskrivelser i dette avsnittet baseres status i 2020. Det er 3 900 reineiere i landet, og næringen har en omsetning på omkring 400 millioner svenske kroner. Næringen har potensial for å vokse, men begrensede faktorer er rovdyr, klimaendringer og ugunstig arealforvaltning. Konflikter med gruveindustri, vannkraftanlegg, skogindustri og private landeiere oppstår typisk. Noen få samiske foretak tilbyr aktiviteter for turister, men deres unike kultur og tradisjoner regnes som viktige i regionale turiststrategier. Samisk matproduksjon og håndverk (duodji) regnes også for å ha vekstpotensial. I Nord-Sverige er mindre enn 20 % av samene tilknyttet reindrift.
Innad blant samene i Sverige er den uformelle økonomien viktig. Spesielt blant reindriftens folk er familien en mye større enhet en det som er vanlig i vestlige samfunn. Dette gir seg utslag i kjøtt, fisk og bær deles mellom venner og slektninger. Dermed er det vanskelig å måle den økonomiske betydningen av reindrift, jakt og fiske.
I Nord-Sverige er dagens (2020) samiske næringer tradisjonelle aktiviteter som reindrift, fiske og jakt, håndverk og kultur. I årene fra rundt 1980 har den svenske staten anerkjent samene som et urfolk, opprettet Sametinget, lagt forholdene tilrette økonomisk og bygget opp institusjoner for økt selvstyre på lokalt, nasjonalt og internasjonalt nivå. Det vurderes som negativt for utviklingen økonomisk og sosialt, at det historisk har foregått diskriminering, vært manglende forståelse av det samiske samfunnet og konflikter rundt arealforvaltning.
Svinninge (Holbæk kommune)
Svinninge, tidligere kalt Svinninge Stationsby er en by på Nordvestsjælland, i Holbæk kommune, Region Sjælland, med 2,772 innbyggere i januar 2019. Svinninge ligger i Svinninge sogn, ca 15 km vest for Holbæk, sør for Odsherred, der Sekundærrute 155 krysser Sekundærrute 231. . Primærrute 21 passerer også noen km øst for byen, Fram til 2007 var Svinninge administrasjonssentrum i Svinninge kommune.
Samisk historie i etterkrigstiden
Svenske samers næringer
Forbrukernes økende etterspørsel etter bærekraftig og økologisk kjøtt kommer reindriftsnæringen til gode. I Sverige er derfor etterspørselen og prisen for reinkjøtt historisk høy (2017). I 2014 stod reinnæringen i Sverige og Finland for en omsetning på 1,3 milliarder Euro, der Sverige stod for en tredjedel av dette.
Mr.Bluesman & The Hammond Grooves
Mr.Bluesman & The Hammond Grooves er en rock/blues/jazz gruppe fra Askim. Bandet ble stiftet i 2001, da Fritz Jarle Hunstad (Hammond B3) og Stig-Ole Skaldebø (gitar) gikk sammen og etablerte bandet. Stig og Fritz fikk etter hvert med seg Peder Noteng på trommer og Kalle på bass. I 2003 spilte bandet oppvarming for Knut Reiersrud på Kraftfestivalen i Askim. Etter denne spillejobben fikk bandet spille inn hos Høyda Studio i Moss og ble også innspilt hos NRK Østfold. Bandet hadde sin versjon av Robert Johnson sin sang «Crossroads» på førsteplass på Blueslisten til acidplanet.com, samt flere egne sanger på andre plasser på denne listen.
Svinninge (Holbæk kommune)
Geografi og klima
Byen ligger ca 9 meter over havet. Gjennomsnittstemperaturen er 8,3°C, med gjennomsnitt i august på 16,8°C som den varmeste måneden og -0,2°C i februar som den kaldeste måneden. Gjennomsnittlig nedbør er 586 mm.
Samisk historie i etterkrigstiden
Reindrift på Kola
I Sovjetunionen var industrialisering og elektrifisering av høyeste prioritet for staten, og kollektivisering og sentralisering var viktige virkemidler. Dermed ble små samiske vinterlandsbyer på Kolahalvøya avviklet av myndighetene i 1930-årene. Samene skulle deretter være fastboende i sine sommerlandsbyer, samtidig ble reindriften nasjonalisert og omorganisert som deler av større kollektivbruk. Samene ble etter dette leid inn som gjetere til reinbesetningene som de tidligere hadde eid. I et tilfelle ble 110 samer henrettet fordi de protesterte mot endringene. Senere, i 1960-årene, ble kolasamene tvangsflyttet fra sine sommerplasser. For øvrig ble alle landets samer flyttet over til bosetningen Lujavv'r. I nyere tid er alle spor etter samisk virksomhet borte, både fra registre og kart.
Mr.Bluesman & The Hammond Grooves
Bandet lå brakk fra 2004, men ble restartet igjen som et firemanns band i 2008. Trommeslager Luke Holton fra Australia tiltrådte bandet i august 2008 og bassist Stig Adolfsen fra Enebakk tiltrådte bandet i september 2008. Bandet spilte debutkonserten sin den 24. januar 2009 i Askim Kulturhus. Den 5. juni 2009 spilte bandet en live radiokonsert på NRK P1 Østfold med påføgende nyhetsoppslag i NRK Distrikstnyhetene på TV og den 6. juni 2009 på riksdekkende TV.
Samisk historie i etterkrigstiden
Reindrift på Kola
Mye av det som den ideologiske propagandaen i Sovjetunionen fremhold som fordelaktig med den kommunistiske økonomien, var i realiteten mislykket. I 1950-årene var det åpenbart at kollektiviseringen av reindriften var mislykket og at næringen var ødelagt. Miljømessing var driften ikke bærekraftig og beiteområdene var overutnyttet. En fant ut at bare sesongbasert reindrift med en viss produktivitet var bærekraftig, noe som bare kunne oppnås med privat reindrift i liten målestokk. Reindriftsnæringen hadde en viss positiv utvikling utover fra 1960-årene. Ulempen med dette var at mange familier som drev med reindrift måtte forlate sin tradisjonelle livsform, flytte til byene og bli industriarbeidere. I 1989 var det bare 74 samiske familier som drev med reinsdyr på Kolahalvøya.
Svinninge (Holbæk kommune)
Historie
Cirka 1870 beskrives byen som «Svinninge med Kirken, Skole, Kro .., Postexpedition, 2 større Kjøbmandshandler, Lægebolig.» Cirka 1890 beskrives byen som «Svinninge (gl. Form Svæthninge), ved Landevejen, med Kirke, Skole, Forsamlingshus (opf. 1890), Postkontor, Telegraf- og Telefonstation, Andelsmejeri (Brokilde), 2 større og flere mindre Købmandshandeler, 2 Bagerier, Bryggeri og næringsdrivende af alle Slags, Valgsted for Holbæk Amts 2. Folketingskr.; i Byen er rejst en Mindesten med Basrelief for Fr. VII (1870) og en af Jerichau modell. Buste af Kredsens mangeaarige Folketingsmand, Oberst A.F. Tscherning (1887). Ved Landevejen bliver Station paa Odsherredsbanen.»
Cambarellus (Cambarellus) occidentalis
Cambarellus (Cambarellus) occidentalis  er en art av ferskvannskreps (familie Cambaridae, underorden eggbærereker) som inngår i den store gruppen av såkalte tifotkrepser. Gruppen omfatter nordlige ferskvannskreps, og det som på engelsk kalles «crayfish». Den er en av i alt 17 arter i slekten Cambarellus.
Svinninge (Holbæk kommune)
Historie
Stasjonsbyen Svinninge utviklet seg rundt togstasjonen, som er stasjon på Odsherredsbanen, som åpnet i 1899. Byen vokste, og hadde 520 innbyggere i 1901 og 745 innbyggere i 1916. I mellomkrigstiden vokste byen videre, fra 615 innbyggere i 1921 til 913 innbyggere i 1940. I 1965 hadde byen 1.539 innbyggere.
Cambarellus (Cambarellus) occidentalis
Utbredelsen er konsentrert i Mexico.
Samisk historie i etterkrigstiden
Reindrift på Kola
Reindriften i Sovjetunionen utmerket seg ved forskning på utnyttelse av beiteland og foredling av reinrasene for stor størst mulig kjøttproduksjon. For å utnytte beiteområdene optimalt ble det tatt i bruk flyfotografering for å finne områder med god tilvekst og for å planlegge bruken av beiteområder. Reinen i Sovjet utmerket seg med å være større og kraftigere enn det som var vanlig i Skandinavia. En annen fordel var at reinkalvene vokste fortere og ble kraftige ved at de ikke ble utsatt for lange flyttinger. Det var spesielle utdannelsesveier for dem som ville bli reinpassere.
Svinninge (Holbæk kommune)
Ullerslev i dag
I Ullerslev ligger Svinninge Modeljernbane, som har en av Europas største modelljernbaner, med over 200 lokomotiver og 1000 jernbanevogner. Strømselskapet SEAS-NVE har hovedkontor her.
Samisk historie i etterkrigstiden
Sjøsamenes sviktende ressurstilgang
For sjøsamene var hovednæringen fjordfiske, mens sauehold, jordbruk og utmarksressurser ga biinntekter. Siden 1990-årene har fjordfisket blitt dårligere på grunn av generell overbeskatning, blant annet fordi trålere har fått tillatelse til å fiske i fjordene. Sjøsamene har mange steder forlatt bygdene eller funnet nye næringer. Noen har fått nye båter eller gått over til mer intensivt jordbruk, da med vekt på sauehold, moderne jordbruk og nydyrkning. Husholdningene har dermed blitt mer preget av markedsøkonomi og forbruk, og økonomisk og kulturelt har sjøsamene blitt mer tilknyttet det norske samfunnet. Det er mer vanlig at disse snakker norsk enn at de behersker samisk. Den samiske forfatteren og historikeren Odd Mathis Hætta (1940–) har beskrevet hvordan generasjonen født på slutten av 1800-tallet snaket samisk og behersket norsk. De uttrykte ikke samisk identitet for sine barn, men skjulte den heller ikke og snaket samisk og gikk i samiske klær. Mens generasjonen etter, født før 1940, snakket både norsk og samisk, men tok til seg norsk identitet. For dem var utfordringen å bygge ned sin samiske identitet, noe som også fikk en naturlig løsning da mange flyttet til byer i Sør-Norge.
Olav Såtvedt
Olav Såtvedt (født 20. september 1946 i Kongsberg) er en norsk forfatter og forlagssjef som siden 1975 har gitt ut elleve romaner, hvorav ni for ungdom, i tillegg til en rekke fagbøker.
Felix Klein (1968)
Felix Klein (født 28. januar 1968 i Darmstadt) er en tysk folkerettsjurist og diplomat. Han er fra 2018 utnevnt rådgiver (Beauftragter) i antisemittiske spørsmål i Tysklands innenriksdepartement. Klein var fra 2014 til 2018 rådgiver i kontakten mot jødiske organisasjoner og antisemittiske saker i Tysklands utenriksdepartement.
Olav Såtvedt
Såtvedt ble utdannet som lærer i 1968, og senere som lektor med zoologi som hovedfag i 1975. I 1990 ble han redaktør for det lokalhistoriske tidsskriftet Langs Lågen, og siden 1999 medeier i forlaget Langs Lågen.
I 2010 etablerte Såtvedt Skrim Forlag, som hadde sin første utgivelse med boken Naturen gjennom året.
Olav Såtvedt ble tildelt Kongsberg kommunes Kulturpris i 1999, og i 2010 ble han tildelt William Nygaards legat av Aschehoug forlag for arbeidet med lærerverket Midgard.
Bibliografi
En oversikt over bøker Olav Sådtvedt har forfattet siden 1975:
Romaner
Så edelt et malm ble dramatisert og satt opp for Kongsberg Teaterlag i 1988 og en hørespillversjon ble sendt av NRK Buskerud på midten av 1990-tallet.
Felix Klein (1968)
Liv og virke
Etter jusstudier fikk Felix Klein fra 1994 til 1996 utdannelse som diplomat i Tysklands utenriksdepartement. Han ble i mars 2014 ansatt som dette departementets rådgiver i forholdet til jødiske institusjoner og i antisemittisme-spørsmål (Sonderbeauftragter für Beziehungen zu jüdischen Organisationen und Antisemitismusfragen). I 2018 ble han ansatt som rådgiver i antisemittiske spørsmål i innenriksdepartementet (Beauftragten der Bundesregierung für jüdisches Leben in Deutschland und den Kampf gegen Antisemitismus).
Mr.Bluesman & The Hammond Grooves
Bandet ga ut sin første EP River of Love på iTunes World Wide og 40 andre nettbutikker 6. juni 2011. EP-en inneholder sangene «River of Love», «Someday I'm Gonna Find», «She's a Woman» og «Dream About You». Alle sangene er skrevet av Stig Skaldebø. Sangene ble spilt mye på radio i Norge, Danmark og USA.
Bandet spiller coverlåter av blant andre Albert Collins, Robert Johnson, Freddie King og Eric Clapton, samt en god del originalt materiale skrevet av bandets medlemmer.
Fra november 2009 - desember 2009
Dette laget spilte på bandets julekonsert i Askim Kulturhus den 20.11.2009.
Samisk historie i etterkrigstiden
Fraflytning fra småsteder i Nord-Norge
Fra STN-områdene (Sametingets tilskuddsordninger til næringslivet) var det fra 1990 til 2020 netto utflytting. Årene 2011–2017 var et unntak med netto innflytting. Årsaken bak denne tilflytingen i perioden 2011–2017 var flyktninger fra andre land med uro, samt noen innvandrere, som bidro til en viss stabilisering av folketallet. I de samiske samfunnene er det i tillegg kvinneunderskudd, fordi kvinner er mer villige til å flytte enn menn. Årsaken er kjønnsdelt arbeidsmarked, med få arbeidsplasser for kvinner. Dessuten tar ofte kvinnene i mange samiske samfunn, høyere utdannelse enn menn, noe som forsterker trenden. Det er også forhold som tyder på at byene virker mer tiltrekkende sosialt og kulturelt. Inntil 2000 var det fødselsoverskudd i STN-områdene, men etter årtusenskiftet har det vært et fødselsunderskudd som er stadig økende.
I etterkrigstiden har en sakt at Oslo er den byen med flest samer i Norge, men etter at Tromsø fikk universitet har mange samiske ungdommer flyttet dit for å studere. Tromsø er nå den norske byen med flest samer (2021). Trenden er den samme i de andre nordiske byene. I Stockholm bor det rundt 2000 samer av et totalt samisk folketall anslått til 20 000 (2021). Denne urbaniseringen endrer forestillingen om hva det vil si å være same. «Bysame» er et begrep funnet opp av den finske språkforskeren Anna-Riitta Lindgren (1947–), i forbindelse med undersøkelser av samer i Helsingfors.
Som oftest vil samene i de store byene være umulig å skille fra sine naboer, side de ofte har både samme språk og religion, eller mer vanlig i dag, de er sekulære. Samisk feminisme gjør seg også gjeldende, slik at likestilling og uavhengighet er vanlig for samiske kvinner, både i hjemmet og på arbeidsplassen. Mange samiske kvinneorganisasjoner har hatt stor vekst de siste årene, og mange samiske kvinner arbeider innenfor politikk, kultur og økonomi. Samisk kultur, film og kunst har hatt en stor utbredelse og er blitt kjent langt utenfor de samiske områdene i Norden og Russland.
Rettighetskamp for land og vann
Utover i 1960-årene hadde samene fått aksept for å ta vare på sitt språk. Dog gikk det sent å få språket inn undervisningen igjen. Blant mange samer var det heller ikke noen sterk tro på at samisk hadde en fremtid. Det som tok større plass i rettighetskampen, var rettighetene til land og vann. På denne tiden ble presset mot samiske områder sterkere, samtidig fikk samene stadig bedre organisering. Spesielt var det vannkraftutbygging som utfordret forholdet mellom samer og storsamfunnet.
Omtrent to tredjedeler av alle samer bor i Norge, hvor de har sitt kulturelle og politiske tyngdepunkt. En mente derfor at samenes rettslige status i Norge var avgjørende for om hele folkegruppen skal kunne ha en fremtid som eget folk. Politisk var det det kontroversielt at samene skal ha egne rettigheter på grunnlag av deres status som etnisk minoritet og urfolk. I henhold til sosialantropolog og ekspert på samenes rettigheter og kultur, Harald Eidheim (1925–2012), var det mest kontroversielle temaet om samene har rett til selvstyre og landområder, noe som er sentralt innenfor moderne folke- og urfolksrett.
The Scorpion King
The Scorpion King er en amerikansk eventyr- og actionfilm fra, regissert av Chuck Russell. På rollelisten står blant andre Dwayne "The Rock" Johnson, Kelly Hu, Grant Heslov og Michael Clarke Duncan. En oppfølger, The Scorpion King 2: Rise of a Warrior, kom ut i med Michael Copon og Randy Couture i hovedrollene.
Samisk historie i etterkrigstiden
Rettighetskamp for land og vann
Eidheim mente at samenes tilstedeværelse i Norge var maskert i den offentlige språkbruken til langt ut i andre halvdel av 1900-tallet. Det begrunner han med uttrykk som «den samisktalende del av befolkningen», «folk i språkblandingdistriktene», «det samiske innslaget i den norske befolkningen» og «ett fargerikt innslag i felleskulturen.» Samene, mente han, hadde ingen retter, hverken individuelt eller kollektivt i kraft av sin samiskhet. Først ut på 1960-årene ble det et tema for styresmaktene at samen kunne ha legitime krav til særrettigheter. Som en konsekvens av Alta-konflikten rundt 1980 har dette vært et konstant tema i samfunnslivet. Spesielt har den internasjonale utviklingen i regi av FN-s arbeid for menneskerettigheter og folkerett gitt retning og innhold for samenes rettigheter.
Samenes rett til land og vann er en sentral rettighet og et standpunkt for staten, men det er på flere områder uklart hvordan staten skal stille seg til dette. Eidheim har påpekt at debatten om samiske rettigheter og hvorledes standpunktet skal omsettes til konkrete ordninger, har blitt tilspisset etter at Sametinget ga ut sin redegjørelse om naturgrunnlaget for samisk kultur (NOU 1997:4). Spesielt i Finnmark har mange oppfattet at om samene får førsteretten til landområder, er det det samme som at den norske befolkningen blir fratatt en rett de deler med alle finnmarkinger til land og ressurser. Her snakker en da om «statens umatrikulerte grunn».
The Scorpion King
Sammendrag
Før pyramidene i oldtidens Afrika ble reist, kommer en horde fra øst og innvaderer den antikke verden. De blir ledet av den hensynsløse Memnon, som blir regnet som deres største kriger. Hans mange seire kommer fordi Memnon får hjelp av en trollmann som spår utfallet av krigene. Derfor er det bare noen få andre folkegrupper og stammer som tørr å slåss mot ham. Mathayus, hans halvbror Jesup, og deres gode venn Rama, er de eneste gjenværende fra Akkadians-stammen. De blir innleid av kong Pheron av de siste frie stammer for å drepe Memnons trollmann. Som belønning vil kongen gi dem tjue rubiner - noe som oppskaker Pherons sønn Takmet, fordi dette er siste rest av formuen deres.
Samisk historie i etterkrigstiden
Rettighetskamp for land og vann
I Sverige ble reinbeitelovgivningen utredet, noe som i 1971 resulterte i en reinbeitelov. Samiske rettigheter ble ikke endret i denne loven. I tilknytning til utredningen ble Sameutredningen igangsatt, og det ble foreslått støtte til samisk språk og kultur, støtte til organisasjoner og tiltak for at samer som ikke drev reindrift også skulle kunne ha tilhørighet til samebyene (tidligere kalt Lappebyene). Arbeidet ledet videre til at Riksdagen i 1977 anerkjente samene som et urfolk.
The Scorpion King
Sammendrag
De tre akkadianerne sniker seg inn Memnons leir. Men de blir oppdaget av vaktene, etter å ha blitt tipset av Takmet som drepte sin egen far og hoppet over til Memnon. Jesup og Rama blir truffet av piler. Men Mathayus klarer å snike seg inn i trollmannens telt, hvor han oppdager at det faktisk er en trollkvinne som heter Cassandra Stacy Ali Ababwa. Mathayus blir tatt til fange, og Memnon dreper Jesup rett foran ham. Rett før Memnon skal ta livet av Mathayus, kommer trollkvinnen og forteller at Gudene vil at Mathayus skal overleve natten. Dersom Memnon trosser dette, så vil han pådra seg Gudenes vrede. Memnon beordrer at Mathayus skal begraves i ørkenen, med bare hodet stikkende opp av sanden. Dermed kommer han til å bli fortært av brannmaur ved daggry. Men Mathayus klarer å flykte med hjelp fra en hestetyv, Arpid.
Samisk historie i etterkrigstiden
Statusendring til urbefolkning
Innstillingen fra Samekomiteen av 1956 styrket samenes rettigheter på områder som språk og kultur. Derimot var samenes rettigheter til naturområder uløst, selv om teamet var fremme i diskusjonene. De ble omtalt som urbefolkning, noe som førte til at de ble oppfattet dithen at staten skulle ta hensyn, ikke som noe som ga samene rettigheter. Selv om en mente at samene nok hadde rettigheter til visse naturresurser, ble dette ikke koblet opp mot ILO-konvensjon nr. 107 (1957) om urbefolkningers rettigheter. Konvensjonen ga bestemmelser om beskyttelse og integrasjon av urbefolkninger, forbud mot assimilering eller segregering og anerkjennelse av eiendomsrett til gamle bruksområder. Imidlertid ble ikke dette sett på som relevant, heller ikke av samepolitikere. Offisielt var oppfatningen i Norge at slike folkegrupper ikke fantes i landet. Konvensjonen ble heller ikke ratifisert i Sverige eller Finland.
The Scorpion King
Sammendrag
Mathayus bestemmer seg for å fullføre oppdraget og hevne sin bror, så han sniker seg inn i Memnons høyborg, Gomorra. Han klarer å komme seg inn i Memnons palass, med hjelp fra en hjemløs gutt som bor på gaten. Han møter Memnons hoff-magiker, Philos, som hjelper ham og tar ham med til en gårdsplass hvor Memnon befinner seg. Mathayus prøver å skyte Memnon fra et vakttårn. Men han blir tvunget til å redde den hjemløse gategutten fra å få en hånd amputert på grunn av tyveri, ved å skyte en øks ut av Takmets hånd. Dermed blir fienden klar over hans tilstedeværelse. Mathayus klarer bare så vidt å unnslippe Gomorra. Men han bortfører Cassandra Stacy Ali Ababwa, vel vitende om at Memnon vil komme etter dem for å få tilbake trollkvinnen.
Samisk historie i etterkrigstiden
Statusendring til urbefolkning
I 1977 ble samene akseptert som en urbefolkning av den svenske riksdagen, og i 1999 ble de inkludert som én av fem nasjonale minoriteter. De er er dermed betraktet både ssom urfolk og minoritet. Grunnloven i landet ble endret i 2011 slik at samene erkjennes å ha rett til å utvikle og bevare egen kultur og sosialt liv.
The Scorpion King
Sammendrag
Cassandra Stacy Ali Ababwa prøver å flykte fra Mathayus, etter å ha fortalt at hun har vært Memnon sin fange siden hun var barn. Memnon sender sin høyre hånd Thorak og flere vakter for å drepe Mathayus og hente Cassandra Stacy Ali Ababwa. Men Mathayus klarer å drepe dem alle under en sandstorm. Han duellerer mot Thorak og knivstikker ham i magen. Med hans aller siste åndedrag, klarer Thorak å stikke Mathayus i beinet med en giftig pil som var smurt inn med skorpion-blod. Trollkvinnen bruker magi for å redde Mathayus. Han sender Thoraks blod-fargede klær til Memnon, både som en fornærmelse og en advarsel. Mathayus, Arpid og trollkvinnen møter Philos, som hadde flyktet fra Memnons palass og har perfeksjonert en ny type krutt. Kort tid senere blir de overfalt av opprørere, ledet av Balthazar. Mathayus overvinner dem i kamp, og får deres motvillige respekt.
Samisk historie i etterkrigstiden
Statusendring til urbefolkning
I årene etter andre verdenskrig og frem til midten av 1960-årene dreide ikke diskusjonen om samene seg om rettigheter, men om deres sosiale status. Samene ble beskrev som utrygge og splittet, samt tilbakestående både innenfor det kulturelle og sosiale. En mente også at de var uten tiltakslyst og -evne. I diskursen mente en at det stod verst til med fornorskede samer, som hadde kommet bort fra seg selv og var blitt unyttige samfunnsmedlemmer. Selv om diskusjonen gikk på at samisk kultur kunne komme til å gå mot undergangen, var ikke dette noe som var ønsket. Tvert om talte det for at tiltak måtte settes inn. Myndighetene ble innstilt på å gjøre godt igjen de gamle ugjerningene. Det oppstod en strategi for gjennomslag for en ny samepolitikk, blandet med undergangstenkning og myndighetenes skyldfølelse for fornorskningen.