cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rune Richardsen
Richardsen debuterte for LSK som 17-åring i 1980, og er den femte yngste spilleren som har spilt for klubben på toppnivå. Han var i klubben frem til 1987, og ble norgesmester i 1985 og seriemester i 1986. Richardsen markerte seg som en løpssterk spiller på høyresiden av Lillestrøms midtbane. Om Richardsen og Gunnar Halle på hver sin flanke, hevdet Lillestrøms trener Tom Lund foran 1987-sesongen at bedre spillere finner en ikke i Norge på disse plassene. På sensommeren i 1987 ble han ansatt i en jobb han fant det vanskelig å kombinere med kravene i toppfotballen. Resultatet ble en formsvikt som førte til at han mistet plassen i startoppstillingen. Etter 1987-sesongen valgte Richardsen å legge opp som toppfotballspiller. I februar 1988 ble han klar for 4. divisjonsklubben. Richardsen gjenvant etter hvert lysten til å spille toppfotball. I 1991 spilte Richardsen for i 1. divisjon. I 1992 vendte Richardsen tilbake til spill på lavere nivå med Aurskog/Finstadbru i 3. divisjon.
Victoria Cross
Utforming
Etter at flere forslag til utforming var blitt presentert, ble det til slutt Lord Panmures forslag som ble vedtatt i mars 1856. Det britiske Krigsministeriet bestilte 106 Victoriakors fra firmaet Hancocks i London, og firmaet leverer ennå alle offisielle Victoriakors.
Mohamed Zidan
Overgangen til Hamburger SV
Zidan spilte så bra i 2006/07 sesongen at han ble hentet av storklubben Hamburger SV. Det var mange klubber fra Spania og også VfB Stuttgart som nylig hadde vunnet den tyske cupen, men han valgte enda ett år i Tyskland.
Victoria Cross
Utforming
Medaljene er sandstøpt, ikke preget slik medaljer ofte ellers kan være. Metallet som ble levert til Hancocks viste seg å være av en slik kvalitet at det var nødvendig å benytte støpeteknikk i stedet for preging. Denne produksjonsprosessen gjør at medaljene ikke er nøyaktig like. Prosessen gjør bruk av mye metall, siden inntil to av tre medaljer må forkastes på grunn av feil og metallet fra disse brukes ikke om igjen. Overflødig metall fra støpeprosessen kastes også. Det går dermed med 1,3 kilo metall for å produsere et kors på 283–312 gram. Hancocks støpte medaljene selv fram til 1890, da arbeidet ble satt ut til Messrs R. Owen Ltd. Denne underleverandøren eksisterte til 1963. 750 av medaljene som ble levert derfra ble støpt av samme mann, Alec Forbes, i årene 1915 til 1945.
Mohamed Zidan
Overgangen til Hamburger SV
3. juni 2007 var han offisielt klar for Hamburger SV. Hamburger SV betalte € 5.5 millioner og han tjener €2.5 millioner.
Victoria Cross
Utforming
Victoriakorset er et bronsekors som er 41 mm høyt og 36 mm bredt. Korset bærer Sankt Edvards krone med en løve i overkant av kronen. I tillegg har medaljen inskripsjonen «For Valour». Opprinnelig var teksten «For the Brave», men dette ble endret etter forslag fra dronning Victoria. Opphenget består av en "V" som er festet i en dekorert barre som igjen fester medaljen til båndet.
Rio Grande do Piauí
Rio Grande do Piauí er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Victoria Cross
Utforming
Medaljebåndet er 38 mm bredt og skulle ifølge de opprinnelige statuttene være rødt for tildelinger til personell i den britiske hæren, mens det skulle være blått for tildelinger til personell tilhørende den britiske marinen. Dette ble endret i forbindelse med opprettelsen av Royal Air Force i 1918 og 22. mai 1920 ble det bestemt av Kong George V at alle mottakere skulle ha rødt bånd til sitt Victoriakors. Levende mottakere fra marinen ble også instruert om å bytte bånd på sine allerede mottatte medaljer. Selv om statuttene sa at båndet skulle være rødt er fargen på båndet vinrødt.
Meteorologi
Ordet meteorologi er sammensatt av gresk μετέωρος (meteoros), «i luft» og λόγος (logos), «fornuft». I år 350 f.Kr. skrev Aristoteles den første læreboken om meteorologi, Meteorologika, og dermed var grekerne de første som gjorde meteorologi til vitenskap.
Victoria Cross
Utforming
Medaljen får inngravert mottakerens navn, grad og avdeling på opphengets bakside. Dato for tildelingen blir i tillegg gravert i medaljens senter. Om en mottaker skulle bli tildelt medaljen flere ganger vil båndet bli påsatt en barre. Pr. 2013 er det kun tre mottakere som har fått Viktoriakorset to ganger.
Meteorologi
Meteorolog
En meteorolog er en som jobber med meteorologi, som regel med å varsle været. Mange meteorologer jobber også med klimaforskning. En offentlig ansatt meteorolog som jobber med værvarsling kalles i Norge for en statsmeteorolog.
Victoria Cross
Utforming
Fordi det dukket opp forfalskninger, har Hancocks siden 1906 utstyrt medaljene med et kjennetegn bare firmaet kjenner til.
Meteorologi
Kjente meteorologer
Vilhelm Bjerknes kan kalles «den moderne værvarslingens far». Han ledet Bergensskolen innen meteorologi, der den konseptuelle modellen for et lavtrykksutvikling, med begrep som varmfront, kaldfront og okklusjon ble utviklet. En annen verdensberømt norsk meteorolog er Arnt Eliassen. Sverre Petterssen ble høyt dekorert for sine værvarsler under andre verdenskrig, men var en markant profil innen meteorologi også før og etter krigen, blant annet som professor ved Massachusetts Institute of Technology.
Victoria Cross
Utforming
Victoriakors blir produsert av kanonbronse som ifølge tradisjonen stammer fra to kanoner som ble tatt som krigsbytte av britene fra russerne under Krimkrigen. Mange medaljer er imidlertid framstilt av metall fra kinesiske kanoner.
Tradisjonen om at metallet stammer fra kanoner erobret fra Russland ved Sevastopol i Krimkrigen har sitt opphav i en artikkel i The Times i 1857. I henhold til samme tradisjon kom ideen om å bruke dette kanonmetallet fra dronning Victoria. Tradisjonens påstander er imidlertid ikke dokumentert. Røntgenfluorescensanalyse og røntgenkrystallografi av metallet i medaljer bevart i Australia, New Zealand og Storbritannia viser at medaljene er framstilt av metall fra ulike kilder. Til 1914 ble medaljene framstilt av metall fra en ukjent kilde. Fra 1914 er de fleste korsene produsert av kinesisk kanonbronse. Metallet stammer fra to kanoner som ble erobret fra Takufortene i byen Tianjin i den andre opiumkrig i 1860. Analysene antyder i tillegg at enkelte medaljer produsert under andre verdenskrig har metall fra ytterligere en annen kilde, bronse med høy andel kopper.
Druene på de to kinesiske kanonene har helt eller delvis blitt fjernet for å skaffe metall til medaljeframstillingen. Til sammen har dette gitt ca. 101,6 kg metall. Det er det britiske forsvarsdepartementet som har ansvar for bronsen som skal benyttes i produksjonen. Metallklumpen som gir materiale til nye kors oppbevares av Royal Logistic Corps.
Utdeling
Victoriakorset blir tildelt for:
Mottakere får rett til å tilføye «VC» bak navnet sitt og mottar en økonomisk støtte hver måned fra det offentlige resten av livet.
Samlinger
Victoriakorset er en meget sjelden og høyt aktet medalje og oppnår derfor svært høy pris når de kommer for salg på det åpne markedet.
En auksjon med medaljegruppe tilhørende Alfred Shout oppnådde en pris på over 4 millioner norske kroner. I 2012 ble et Victoriakors, det første tildelt en menig for innsats i første verdenskrig, solgt på auksjon for 276,000 britiske pund. Dette tilsvarte 2,633,040 norske kroner.
Det er mange samlere av Victoriakorset, men Michael Ashcroft har den mest kjente samlingen av medaljen, som inneholder 152 Victoriakors (pr. juli 2008). Dette er over en tiendedel av alle Victoriakors som noensinne er utdelt. Samlingen skal fra 2010 være på permanent utstilling ved Imperial War Museums i London, sammen med 50 Victoriakors og 29 George Cross som eies av museet.
Santa Cruz do Piauí
Santa Cruz do Piauí er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Snoras
Bankas Snoras AB eller SNORAS er en bank, grunnlagt i Litauen med avleggere i alle tre baltiske stater. Selskapet er notert på OMX børsen i Vilnius. Den 16. november 2011, ble 100 % av selskapet aksjer nasjonaliserte og selskapet satt under myndighetenes administrasjon. Den 24. november ble det erklært konkurs med en utestående gjeld på 4 milliarder litas (ca. 1 300 000 000€).
Eierskap
Hovedaksjonærene i selskapet forut for nasjonaliseringen var:
Datterselskap
Snoras AB har investert i andre selskaper, blant annet:
Investeringer i bilindustrien
I 2008, kjøpte SNORAS 29,8 % i Spyker. I 2010 ble SNORAS sponsor Renault F1-lag.
Roberto Soldado
Roberto Soldado Rillo (født 27. mai 1985) er en spansk fotballspiller som spiller for Levante UD.
Biografi
Roberto Soldado kom fra Valencia til Real Madrid da han var 13 år gammel. Soldado fikk elleve kamper og scoret to mål i 2005/2006, deriblant et viktig utligningsmål på Santiago Bernabéu Stadion mot Osasuna. Etter å ha scoret 42 mål på 56 kamper for Castilla, deriblant 19 mål i 2005/2006, bestemte Soldado seg for å bli utlånt i ett år for å få mer spilletid på høyeste nivå i Spania.
Den 11. juli 2007 valgte Soldado å skrive under en ny 5-årsavtale med Real Madrid for å ta opp kampen med de største stjernene på a-laget. Men etter en sesong med svært lite spilletid, ble han i juli 2008 solgt til for ca. 4 millioner Euro.
I juni 2010 ble de offentliggjort at Soldado hadde skrevet under en kontrakt for.
Den 6. august 2013 meldte han overgang fra Valencia CF til, hvor han skrev under på en fireårskontrakt.
Tyholttårnet
Tyholttårnet er et telekommunikasjons- og radiotårn på Tyholt i Trondheim med en høyde på 120 meter over bakken (234 meter over havet).
Tårnet fungerer som plattform for fjernsyns- og DAB-sendere og er et knutepunkt for radiolinksamband. Det sto ferdig onsdag 22. mai 1985, og er i dag et populært turistmål. Fra utsiktspunktet 70 meter over bakken (184 moh) ser man det meste av Trondheim by, store deler av Trondheimsfjorden og det øvrige Trøndelag. I andre etasje, nærmere 75 meter over bakken, ligger spisestedet Egon, som roterer 360° i løpet av en time. Spisestedet har form som en 12-kant med store glassfasader. Tårnet er bygget i betong med diameter 7,2 meter. Tårnet har to heiser og to nødtrapperom.
Ved byjubileet i 1997 fikk tårnet en kunstnerisk «kappe» som ble tatt ned i februar 2013.
Tyholttårnet er den nest mest besøkte severdigheten i Trondheim.
Tårnet ble i april 2016 solgt av Vennatrø Gruppen til eiendomsinvestoren Karl Johan Kopreitan.
Wiesmann
Wiesmann er en liten tysk sportsbilprodusent. Firmaet ble grunnlagt i 1985 av brødrene Martin og Friedhelm Wiesmann. Bilene lages for hånd i Dülmen. Logoen portretterer en gekko, fordi Wiesmann biler «ligger klistret til veien som en gekko til veggen».
Wiesmann planlegger å starte eksport av sine biler til USA i løpet av 2010.
Firmaet gikk konkurs i desember 2013.
Det ble restartet i 2016, og vil i 2020 komme med en ny modell.
MF 30
MF 30 var en klassisk, åpen to-seters roadster.
MF 3
Motoren er den eneste forskjellen mellom MF 3 og MF 30.
GT MF 4
GT var en lukket to-seter med mer kraft enn de andre modellene, tenkt for langdistansekjøring. Produksjonen av GT startet i 2003.
Bill Johnson (pastor)
Bill Johnson (født 1. januar 1951 ) er en amerikansk forfatter og pastor. Han er hovedpastor i menigheten Bethel Church i Redding, California sammen med sin kone Brenda (Beni) Johnson.
Wiesmann
GT MF 5
GT MF 5 var det nyeste tilskuddet i rekken fra Wiesmann.
Bill Johnson (pastor)
Johnson er femte generasjonen av pastorer i sin familie.
Biografi
Johnson ble født i Minnesota i 1951 og ble frelst som ungdom. Like etter dette leste han syv bøker om bønn, som gjorde et sterkt inntrykk på han og fikk stor betydning for hans kristne tjeneste.
Bill Johnson og hans kone begynte som hjelpepastorer i Bethel, Redding før de var gift. I 1979 ble de hovedpastorer i Mountain Chapel i Weaverville, California. Etter 17 år, i februar 1996, vendte de tilbake til Bethel Church som hovedpastorer.
Keiser Yao
Keiser Yao (regjerte angivelig fra 2337 til 2258 f.Kr.) er en mytisk kinesisk hersker, en av legendenes tre opphøyede keisere og fem vise konger. Han omtales også som Yaotang-shi og som Tang Yao. Han ble født som Yi Fangxun eller Yi Qi som keiser Kus og Qingdus andre sønn. (唐堯).
De tidlige kinesere omtalte gjerne Yao, Shun og Yu som historiske skikkelser, og moderne historikere mener at de kan ha vært typologiske representanter for lederskikkelsene for forskjellige allierte stammer som etterhvert etablerte et mer enhetlig og hierarkisk styringssystem i den historiske overgangsperioden til et patriarkalsk føydalsamfunn i Kina.
Ifølge legenden ble Yao hersker da han var rundt 20 år og døde 119 år gammel, etter å ha overdratt tronen til keiser Shun som han hadde giftet bort to av sine døtre til.
Yao skal ifølge legenden ha oppfunnet det kinesiske spillet weiqi.
Parlamentsvalget i Nederland 2006
Parlamentsvalget i Nederland ble holdt den 22. november 2006.
Statsminister Jan Peter Balkenendes kristeligdemokratiske CDA, ble det største partiet med 41 plasser i parlamentet, noe som likevel var tre mandater mindre enn i det utgående parlamentet. Regjeringspartneren, det høyreliberale VVD, mistet 6 mandater og endte dermed opp med 22 plasser i parlamentet. Den største økningen sto Socialistische Partij for. Dette partiet økte sin oppslutning med hele 17 mandater og endte dermed opp med hele 26 plasser i parlamentet. Sosialdemokratiske PvdA mistet 10 mandater, men er fortsatt det nest største partiet, med 32 mandater.
Det nydannede høyrepartiet PvV vant 9 mandater. Det sosialliberale partiet Democraten 66 fikk 3 mandat. PvdD. Partij voor de Dieren (partiet for dyrene) kom inn med to representanter og ble dermeddet første rendyrkede dyrerettspartiet som har kommet inn i et europeisk parlament.
Valgresultat
Resultatet i valget til de 150 plassene i Tweede Kamer
Omnipax
Omnipax er et mindre, norsk forlag som gir ut barne- og ungdomsbøker. Forlaget ble etablert i 1998 og utgir rundt 30 titler hvert år, både norske og oversatte og skjønnlitteratur såvel som faktabøker. Redaktør er Erle Stokke. Forlaget har kontor i Oslo.
Santa Cruz dos Milagres
Santa Cruz dos Milagres er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Hollases krønike
Hollases krønike er en roman av Ragnhild Jølsen (1906). Den er en studie i ondskapens vesen, først og fremst personifisert i den demoniske, slu, sleipe, kyniske og brutale hovedpersonen Hollas med tilnavnet «den onde». Han framstår både som kunstner og falskmyntner, ja, som «kirkefyrste».
Form og stil
Hollases krønike faller i fire hoveddeler som igjen består av en rekke poengterte mer eller mindre eventyrlige småfortellinger som til sammen utgjør en helhet. Ragnhild Jølsen har tilstrebet å meisle språket etter forbilde av fortellinger som har levd en stund på folkemunn. Det er og innslag av bibelstil.
Hollas lever evindelig
Handlingen er, trolig med hensikt, lagt til en tid som er vanskelig å fastslå nøyaktig, men vi får noen pekere. Man har foreslått både 1700-tallet og 1500-tallet. Under en gudstjeneste ber presten for kong Kristian den syvende og hennes majestet, dronning Juliane Marie. Dette betyr at handlingen sannsynligvis er satt til 1770-tallet. Det er en tid full av levende folketro, og skildringen er breddfull av sagn og eventyrmotiv. Det heter også at «Hollas lever evindelig».
Overtaket i ondskap
Kunstsmeden og treskjæreren Hollas har en diffus bakgrunn. Han har slått seg ned i en bygd der han ved uhederlige midler har tilegnet seg storgården Munkejord. Hollas skalter og valter med gårdens folk, og han får mer og mer makt i  bygda. Og en dag har han til og med blitt eier av selve kirken og får tilnavnet «kirkefyrste». Folk er livredde for ham og føler at han står i ledtog med farlige krefter. Bare en person våger å handle åpenlyst mot Hollases vilje, Søren Krumholt, eieren av nabogården. Han er omtrent like hensynsløs som Hollas. Striden mellom dem synes å være uavgjort og strekker seg ut over deres jordiske liv, skjønt det er grunn til å spørre seg om ikke Hollas har et overtak i ondskap. Krumholt representerer bondetreskheten, Hollas djevelskapen.
Hollases evangelium
Handlingen når et uhyggelig klimaks under en koleraepidemi da presten har lyst messefall. Plutselig står en underlig, ukjent prest på prekestolen. Han taler til forsamlingen, som først sitter som lamslått, men som etter hvert blir mer og mer opphisset. Han synkverver dem alle og snur selve evangeliets budskap på hodet:
Endelig reiser det seg en anonym person fra fattigbenken, stiller seg i koret, griper til ord fra Bergprekenen og får det hele på rett kjøl igjen. Da faller det ro over forsamlingen. Menigheten aner nok at det var Hollas selv, iført kappe og en pipekrage på snei, som et øyeblikk tok makten over sinnene. Folk registrerer at Hollas er blek som pesten, og ikke lenge etter dør han av kolera.
Kamp mellom godt og ondt
Det finnes også gode krefter i bygda, men presten er godtroende og vek og kommer til kort overfor Hollas som til og med lurer ham på sitt dødsleie. Også prestens søster, den vakre og lyse Angelica, blir, i alle fall i første omgang, beseiret av Hollas, selv om hun er besjelt av det gode. Hun er kunstner, og Hollas bestiller et alterbilde av henne som hun legger all sin kjærlighet i, men da bildet er kommet på plass i kirken, kan alle se at hovedfiguren på underlig vis har fått Hollases ansiktstrekk, uten at kunstneren har villet det. Angelica selv setter Hollas stilltiende på plass, idet hun overmaler det nye alterbildet med sort neste natt. Hollas er dermed tilført en dyp krenkelse. Det viser seg også at Hollas ikke er i stand til å nå henne med sin hevn. Hun har forlatt bygda. Hun er uansett tilført et uopprettelig tap, men ser ut til å vokse som menneske og kunstner.
Folkelige forestillinger
Folkelige forestillinger om fandens herjinger med menneskene er sterkt til stede i krøniken om Hollas. Hovedpersonen er utstyrt med trekk som peker direkte mot forestillinger om den onde selv (ormeblikk, stiv hofte, haltende gange og en spesiell nærhet til en praktfull, sort hest). En eneste gang viser han hestehoven. Og om han ikke direkte er den onde, som han til tider likner til forveksling på, så har han i alle fall inngått en kontrakt med ham (jf. eventyret om «Smeden som de ikke turde slippe inn i helvete» hos Asbjørnsen og Moe). Og når Hollas kjører i vill fart gjennom bygda med presten bak på sledemeiene, skaper det assosiasjoner til sagn om Fanden som skysskar, en sagntype som bl.a. er knyttet til Petter Dass som fikk skyss med fanden til Købehavn. Men mens presten Petter Dass hadde makt over fanden, er det motsatt i Jølsens bok. Der er presten i Hollases makt.
Bamingui-Bangoran
Bamingui-Bangoran er et prefektur i Den sentralafrikanske republikk. Det ligger nord i landet og grenser til prefekturene Ouaka, Nana-Grébizi, Vakaga og Haute-Kotto. Det grenser også til landet Tsjad i nord.
Verdensarvstedet Manovo-Gounda St. Floris nasjonalpark ligger innenfor prefekturet.
Administrativ inndeling
Bamingui-Bangoran er delt inn i to underprefekturer.
Xiangyang (Xiangfan)
Xiangyang eller Siangyang (tradisjonell kinesisk: 襄陽, forenklet kinesisk: 襄阳, pinyin: Xiāngyáng) var en kinesisk by i det nordvestre Hubei. I dag er Xiangyang – nå et bydistrikt – slått sammen med nabobyen Fancheng, så de sammen utgjør by på prefekturnivå Xiangfan.
Historie
I Romansen om de tre riker heter det at det var i nærheten av Xiangyang at Zhuge Liang mottok sine tre besøk fra Liu Bei. Xiangyang var også hvor Sun Jian kjempet mot Liu Biao i 191 i de tre rikers tid.
Xiangyang er imidlertid mest kjent fra de mongolske invaderende styrkers lange og blodige beleiring (1267–1273). Den var også en viktig by i De tre rikers tid.
Kirkehistorie
Xianggang er også sete for et katolsk bispedømme som fremdeles bærer dette navn. Området ble utskilt fra det apostoliske vikariat Laohekou i 1936 og ble da et apostolisk prefektur under ledelse av kinesisk sekulargeistlighet. Det ble så elevert til bispedømme i 1951. Ved midten av 1949, sist gang det var mulig å utarbeide en grundig kirkelig statistikk, var det 20.047 katolikker blant områdets 1,5 mill. innbyggere og hele 15.546 katekumener (kandidater til voksendåp). Av de 22 prestene var to utlendinger, av de 34 ordenssøstre var 6 utenlandske. Bispedømmet hadde to sykehus, ett hjem for foreldreløse barn, ett hospits for eldre, og fire skoler med 367 elever. Allerede på Kangxi-keiserens tid (1662–1722) var det katolikker i landsbyer i området, særlig nær Qaoyang og Nanchang. Da den katolske misjon skjøt fart i området etter 1838, med italienske misjonærer og kinesiske utdannet ved Collegio cinese della Sacra Famiglia i Napoli, steg antallet kristne raskt. Hyppige uroligheter og forfølgelser førte til både utvandring og frafall, slik at antallet katolikker bar nede i 1325 i 1870. Men i 1935 var det vokst til 19.987.
Samferdsel
Kinas riksvei 316 løper gjennom området. Den fører fra Fuzhou i Fujian via Nanchang i Jiangxi og Wuhan i Hubei til Lanzhou i Gansu.
Blue Wonder Power Milk
Blue Wonder Power Milk er det andre musikkalbumet av det belgiske bandet Hooverphonic. Albumet ble gitt ut i 1998 og er det første albumet vokalisten Geike Arnaert synger på. Dette albumet skiller seg ut fra den forrige utgivelsen A New Stereophonic Sound Spectacular ved at det har mindre taktpauser og flere samplinger samt tradisjonelle sangstrukturer.
Aase Bye
Aase Synnøve Bye (født 4. juni 1904 i Oslo, død 10. juli 1991 i Oslo) var en norsk skuespillerinne, kjent fra scene, film og fjernsyn.
Blue Wonder Power Milk
Singelen «Club Montepulciano» ble en stor slager i Belgia og ved forskjellige collegeskoler i USA. «Renaissance Affair» fra samme album ble forøvrig brukt i amerikansk reklamekampanje for den nye «folkevogna» fra VW, mens «This Strange Effect» ble brukt i reklame for en mobiltelefon fra Motorola.
Aase Bye
Debut og karriere
Aase Byes var en av norsk scenekunsts største primadonnaer i mellomkrigstiden og tiårene etter andre verdenskrig. Hennes talent spente over et stort register, hun behersket både klassisk drama, komedier, operetter og moderne karakterskildringer.
Bye debuterte på Nationaltheatret i 1923. Foruten korte avbrudd på grunn av sykdom eller andre engasjementer, forble hun trofast mot teatret i over 50 år. Hennes første rolle var Solveig i Peer Gynt, som var en så vellykket debut at hun fikk kr. 200 i påskjønnelse av teatersekretær J.P. Bull. Året etter ble hun den første Sonja i Reisen til Julestjernen, siden Pernille i Den stundesløse, Dorine i Tartuffe, Katharina i Troll kan temmes og Adele i operetten Flaggermusen. Hun var Czardasfyrstinne og hadde hovedrollen som Hanna Glawari i Den glade enke. Hun tolket også karakterroller som Maja Rubek i Naar vi døde vaagner, Fanny Wilton i John Gabriel Borkman og Sara i Agnete.
Santa Filomena (Piauí)
Santa Filomena er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Aase Bye
Debut og karriere
Rollen som Sonja i Reisen til julestjernen var ment for forfatter Sverre Brandts datter Aud, men fordi hun fremdeles var et barn, ble den lagt til rette for Aase Bye. i 1940 spilte Bye den opprinnelige «fru Blom», i Alex Brinchmanns lystspill Karusell.
Etter krigen utviklet hun seg innen det realistiske og moderne faget, og tolket krevende roller som Estelle i For lukte dører, Regina i De små revene og Blanche i En sporvogn til begjær. Hun feiret sitt 50-årsjubileum som skuespiller i 1974, i rollen som Deborah Harford i Slott over slott. Oppsetningen var samtidig hennes avskjed med teatret.
Film og fjernsyn
Hun hadde flere store roller i spillefilmer, blant annet i Brudeferden i Hardanger, Kristine Valdresdatter og i Den store barnedåpen.
Aase Byes legat
Aase Bye testamenterte sin formue til «Aase Byes legat til støtte for fortjente kunstnere». Blant mottakerne er skuespillere som Jan Grønli, Bjarte Hjelmeland og Henny Moan, samt operasangeren Ragnhild Heiland Sørensen.
EM i friidrett 1946 – Spydkast menn
Resultatene for øvelsen Spydkast menn ved EM i friidrett 1946 i Oslo, Norge.
Odd Mæhlum og Michael Salomonsen representerte Norge. Odd Mæhlum kom på 4. plass, mens Michael Salomonsen ikke klarte å kvalifisere seg til finalen.
Kvalifisering
24. august
Deltakernasjoner
Det deltok 13 utøvere fra 9 nasjoner under øvelsen.
Bundesliga (fotball kvinner) 2011–12
Bundesliga i fotball for kvinner 2011–12 er den 22. sesongen av Bundesliga i fotball for kvinner, Tysklands øverste fotballiga. Sesongen begynner den 21. august 2011 og slutter 28. mai 2012
Tabell
''oppdatert 28. juli 2011''
K = Kamper spilt; V = Kamper vunnet; U = Kamper endt uavgjort; T = Kamper tapt; + = Scorede mål; - = Innslupne mål; MF = Målforskjell; P = Poeng
Stabekk
Området avgrenses i dag hovedsakelig av Europavei 18 i sør, Lysaker i sørøst, Jar i øst, Bekkestua i nord og jordene til Store Stabekk gård og Ballerud golfbane i vest. Historisk sett er Bekkestua en del av Stabekk da dette senteret er bygget ut på tomtene til Øvre Stabekk gård: Bekkestua ble derfor tidligere omtalt som Øvre Stabekk og dagens navn skriver seg fra anleggelse av stoppested for Bærumsbanen i 1924.
Navnet kommer av stadir, stille, og er antatt å bety den krokete, stilleflytende bekken.
Historikk
Stabekk er første gang nevnt i 1398, under navnet Stadbæk etter en liten bekk som kan ha rent omtrent der hvor jernbanen går idag. Stabekk gård var klostergods under Hovedøya, etter reformasjonen krongods. I 1647 blir bonden på Store Stabekk gård oppgitt å være Hans Stabech.
Stabekk ligger på markene til de fire tidligere gårdene Store Stabekk, Østre Stabekk, Øvre Stabekk (senere Ringstabekk etter eieren Jens Ring) og Skallum. Særlig gårdsbebyggelsen og deler av kulturlandskapet til Store Stabekk i Gamle Drammensvei og Skallum er fortsatt intakt. Bygninger tilhørende Østre Stabekk ligger ved siden av jernbanestasjonen og bak forretningsbebyggelsen fra 1933.
Området ble i hovedsak bygget ut i forbindelse med anleggelse av Drammenbanen i 1870–72, ved at jernbanen kjøpte opp tomter fra de omkringliggende gårdene til banetraseen og senere utparsellerte disse til jernbanens ansatte når trasevalget var klart. Særlig tomtene langt fra stoppestedene var billige. Jernbanen skapte muligheter for boligbygging i området da det på denne måten ble knyttet kommunikasjonsmessig nærmere til Oslo. Det var først et enkelt stoppested med ekspedisjonsbygning før dagens stasjonsbygning ble åpnet i 1902. Jernbanen førte også etter hvert til en senterbebyggelse med butikker, postkontor, lege, tannlege osv.
Selv om senterbebyggelsen kom på 1930-tallet, var det særlig i tiden etter andre verdenskrig at området for alvor ble bygget ut som en forstadsbebyggelse til Oslo og fikk det preget det har i dag. Før krigen var det et landlig område hvor byens befolkning leide seg inn om sommeren som feriested.
Stabækhøi hotell ble åpnet av Agust P. Stabæk og ble drevet i årene 1886-1917. Da kjøpte Ole J. Renberg Stabækhøi og begynte pensjonatskole for gutter. Han fikk oppført et undervisningsbygg og en bygård som nå er fredet og godt bevart. Han fikk også oppført en gymnastikksal i 1918 som siden ble bygget om til kino. Alle fire bygg ble tegnet av Arnstein og Eilif Arneberg.
Dagens bebyggelse på Stabekk
Handleområdet i Stabekk er delt mellom Øvre Stabekk og Nedre Stabekk, delt av en bakke. Begge områdene har en rekke butikker og på Nedre Stabekk er også Stabekk stasjon på Drammenbanen. Stabekk har et stort kinobygg fra 1918, påbygget i 1926, en kunstfrossen bandybane, en barneskole og videregående skole, samt en tennisklubb.
Det har vært bensinstasjon på nedre Stabekk siden 1930 og før det var det et bensindepot fra 1925.
Bygningen hvor det nå er gatekjøkken var opprinnelig en kiosk under Jubileumsutstillingen på Frogner 1914 og sto i Frognerparken, men ble flyttet til Stabekk i 1926. Bygget har fått et mindre påbygg, men har beholdt sin karakteristiske kuppel.
På Nedre Stabekk ligger Mariakirken som er sognekirken for Asker og Bærum katolske menighet.
Santa Luz
Santa Luz er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Gustav Vigeland
Gustav Vigeland (født Adolf Gustav Thorsen 11. april 1869 i Halse, død 12. mars 1943 i Oslo) var en norsk billedhugger og treskjærer. Han er mest kjent for Vigelandsanlegget i Frognerparken i Oslo – en monumental skulpturpark og en av Oslos – og Norges – mest besøkte attraksjoner med over en million besøkende hvert år.
Vigelands døpenavn var Adolf Gustav Thorsen, men fra 20-årsalderen skiftet han slektsnavn til Vigeland, etter at han en tid hadde brukt navnene om hverandre. Gustav Vigeland var eldre bror av billedkunstneren Emanuel Vigeland.
Oppvekst
Adolf Gustav Thorsen var sønn av snekkermester Elisæus Thorsen (1835–1886) og Anna Aanensdatter (1835–1907). Han vokste opp som nest eldstemann blant fire brødre; eldstebroren het Theodor, de to yngre het Julius og Emanuel August. I tillegg fikk han en yngre bror da han var to år gammel, Edvard August, men han døde etter bare ett år.
Adolf Gustav vokste opp i leiligheten over farens snekkerverksted i Halse, i huset som i dag har adresse Gustav Vigelands vei 20 i Mandal. Tilgangen til redskap og treverk gjorde at han tidlig fikk pusle med treskjæring. Stadige sykdomsperioder i barndommen gjorde at han ble skrevet ut av skolen og fikk bo hos morfaren på Mjunebrokka på Vigeland, i det som i dag heter Lindesnes kommune, hvor han fikk anledning til å dyrke interessen for treskjæring. Morfaren så at lille Gustav hadde talent, og han fikk den dyktigste treskjæreren i bygda, Tarald Lauen, til å gi ham undervisning i faget.
Sosialt tilhørte familien Thorsen småborgerskapet i Mandal, som drivere av et fremgangsrikt snekkerverksted med flere svenner og læregutter. Faren var aktiv i den pietistiske vekkelsesbevegelsen i byen, og hjemmet var stadig en samlingsplass for religiøse møter. Dette skulle imidlertid forandre seg; Elisæus tapte i begynnelsen av 1880-årene mye penger på noen skipsinvesteringer, og etter hvert begynte han å ty til alkoholen. Moren tok da sønnene med seg og flyttet til Mjunebrokka, dog uten å få innvilget skilsmisse. Gustav er ført inn i skoleprotokollen på Vigeland 19. februar 1883.
I 1884 fikk Elisæus barn med en pike fra Audnedalen, og samme året ble han også dømt for ulovlig omsetting av brennevin.
Læretid i Kristiania
Thorsen fullførte aldri folkeskolen, og i 1884 ordnet faren en lærlingeplass som treskjærer hos Thorsten Christensen Fladmoe i Kristiania. På kveldstid tok han kurs på Tegneskolen. I 1886 ble imidlertid Fladmoe syk, og verkstedet ble stengt. Thorsen flyttet tilbake til Mandal, hvor faren lå for døden med tuberkulose.
Først i 1888 returnerte Thorsen til Kristiania, denne gang med ambisjoner om en kunstnerkarrière. Han fikk seg jobb på et treskjærerverksted, men ble oppsagt julaften samme år. Han levde som en løsgjenger en periode, men i begynnelsen av februar 1889 oppsøkte han billedhuggeren Brynjulf Bergslien med en bunke av sine egne skisser. Bergslien ante at det var et spesielt talent han hadde foran seg, og ved hjelp av professor i kunsthistorie, Lorentz Dietrichson, fikk de samlet en gruppe kunstinteresserte personer til å yte den unge kunstneren støtte en tid. Det var på denne tiden at Adolf Gustav Thorsen begynte å bruke etternavnet Vigeland.
Allerede samme år debuterte Vigeland på Høstutstillingen med statuettgruppen «Hagar og Ismael». I 1890 begynte han å arbeide som assistent for Mathias Skeibrok; her fikk han også anledning til å jobbe med egne verk.
1890-årene
I 1890 fikk han et stipend til en studiereise til København, der han jobbet i atelieret hos Vilhelm Bissen d.y, som var en anerkjent billedhugger, men som i ettertiden har kommet i skyggen av sin far med samme navn. Her jobbet han med helfigurgruppen «Forbannet», et svært dristig prosjekt med tanke på de begrensede midlene han hadde til rådighet. Mottagelsen ble imidlertid god da den ble utstilt på Høstutstillingen året etter. Vigeland hadde med det etablert seg som kunstner, bare 23 år gammel.
I første halvdel av 1893 oppholdt han seg i Paris, hvor han blant annet fikk treffe og studere verkene til Auguste Rodin. Året etter lagde han relieffet «Helvete» som nok har vært inspirert av Rodins verk «Helvetesporten». I 1895 dro han på studietur til Firenze med et tre måneders opphold i Berlin på veien. Her pleide han omgang med blant andre Edvard Munch. I løpet av det 6 måneder lange oppholdet i Firenze fikk han studert renessansens kunst. Michelangelos verker skal ha gjort inntrykk på ham. Tilbake i Norge laget han en portrettbyste av Emanuel, som i formspråket er tydelig inspirert av renessansekunsten.
Edvard Munch var seks år eldre enn Vigeland, og det fantes en viss gjensidig interesse og inspirasjon mellom de to. Vigeland skal ha arbeidet med en skrikende figur ett år før Munch laget Skrik. Munch arbeidet lenge med motivet Menneskeberget som har likhetstrekk med Vigelands monolitt. De to var i Berlin samtidig og bodde flere måneder på samme hotell.
Vigeland holdt i løpet av karrieren to separatutstillinger; i 1894, hvor i alt 51 verk blir stilt ut, og i 1899, med 42 verk.
Arbeid ved Nidarosdomen
Allerede da Vigeland var i slutten av tyveårene hadde han gode inntekter av arbeidet sammenlignet med andre billedhuggere i Norge, men med en såpass stor produksjon hadde han også store utgifter til materialer og modeller. I årene fra 1898 til 1902 arbeidet han med utsmykning av Nidarosdomen, et arbeid han ikke var altfor begeistret for å ta på seg, men som i det minste ga en forutsigbar inntekt.
Ikke lenge etter at han kom tilbake fra studiereisen, sa han opp sitt engasjement ved Nidarosdomen, da han følte at arbeidet hemmet hans kunstneriske utvikling. I tillegg hadde han så smått begynt å tenke på et større prosjekt, en monumental fontene.
Turbulent familieliv
Under arbeidet med «Helvede» rundt 1894 traff Vigeland Laura Mathilde Andersen, som stilte som modell. De utviklet et forhold, og i juni 1899 fikk de datteren Else sammen. Året etter ble Laura på nytt gravid. Vigeland hadde derimot på det tidspunktet innledet et forhold til den 17 år gamle Inga Syvertsen, men gikk med på å gifte seg med Laura mot at hun søkte skilsmisse straks etter vielsen. I mars 1901 ble barnet født, og Laura ga ham navnet Alf Gustav Vigeland, noe Vigeland selv ble svært lite begeistret for. Skilsmissen var ikke et faktum før i 1906.
Vigeland betalte barnebidrag til Laura etter skilsmissen, men utover det hadde han ikke noen kontakt med barna sine.
Portrettering av kjente nordmenn
Fra 1890-årene og utover lagde Vigeland på eget initiativ flere portrettbyster av kjente nordmenn. Hans motivasjon for dette var tosidig; for det første var modellering av slike byster en måte for ham å utvikle seg selv teknisk på, for det andre var det godt håp om å få avsetning av slike byster til offentlige institusjoner eller private samlere. Vigeland fikk snart et navn på seg for å være en portrettør med god innsikt i modellenes psyke, og snart ble det ansett som en ære å bli portrettert av ham.
I alt skal Vigeland ha utført 100 portrettbyster i løpet av karrieren, med en særlig konsentrasjon i årene 1901-1907. Personer som har sittet modell og blitt portrettert av Vigeland i denne perioden omfatter Henrik Ibsen, Arne Garborg, Knut Hamsun, Edvard Grieg, Aasta Hansteen, Jonas Lie og Fridtjof Nansen.
1900 - 1910
I dette tiåret fullførte han statuene av Niels Henrik Abel («Abelmonumentet» 1905), Rikard Nordraak (1905) og Camilla Collett (1906) i Oslo og Henrik Wergeland (1907) i Kristiansand.
I oktober 1907 bestemte formannskapet i Kristiania å bevilge penger til Vigelands fonteneprosjekt. Arbeidet med Vigelandsanlegget ble dermed satt i gang for fullt, uten at noen, antagelig heller ikke Vigeland selv, på dette tidspunktet ante hvor omfattende dette prosjektet skulle bli.
Mens Vigelands skulpturer i 1890-årene kunne være naturnære og dramatiske, ble figurene på 1900-tallet roligere og mer harmoniske. Forholdet mellom mann og kvinne ble et gjengangertema. Etter 1910 begynte han å modellere for hugging i stein, noe som betød at formspråket ble mer stilisert med få detaljer og store flater.
1910 og utover
Fra formannskapets vedtak i 1907 arbeidet Vigeland mye med utformingen av fontenen og de tilstøtende tregruppene. Vigeland holdt sitt tidsskjema, men det var problemer med å reise nok penger til prosjektet.
I 1914 begynte Vigeland å lage egne tresnitt. Vigelandsmuseet har registrert 430 tresnitt som er utført i perioden 1914-1940. Motivene på disse er ofte dramatiske landskapsbilder som er tydelig inspirert av sørlandsnaturen.
I 1920 hadde den da 51 år gamle Vigeland, etter eget utsagn, behov for en kvinnelig modell med vakre hender. Oppdraget falt på den 18 år gamle Ingerid Vilberg. De utviklet etter hvert et forhold, og året etter flyttet Inga ut fra deres leilighet i Maridalsveien. Vigeland giftet seg med Ingerid i 1922.
Vigeland inngikk i 1919 en prinsippavtale med Oslo kommune om å forære kommunen sitt livsverk mot å få et atelier og museum. Den formelle avtalen ble undertegnet i 1921, og i 1924 kunne Vigeland flytte inn i leiligheten på Frogner sammen med Ingerid. Her ble Vigeland boende til sin død i 1943, og bygget huser i dag Vigeland-museet, i tråd med avtalen mellom kunstneren og kommunen.
Fra 1920 arbeidet han hovedsakelig med fonteneprosjektet, som nå hadde utviklet seg til å bli en hel skulpturpark. Dette forhindrer ham likevel ikke fra å jobbe med andre prosjekter; statuene av Christian Michelsen og Snorre Sturlason i Bergen blir til i denne perioden, likeså statuen av Peder Claussøn Friis utenfor Valle kirke på Vigeland.
I 1939 skiltes Vigeland og Ingrid.
Vigeland døde 12. mars 1943. Bisettelsen fant sted 19. mars i Vestre krematorium. Urnen er plassert i tårnrommet i Vigeland-museet.
Vigeland og nasjonalsosialismen
Etter frigjøringen i mai 1945 stilte oslopressen spørsmål om Vigelands nasjonale holdning. Statsråd Kaare Fostervoll beroliget pressen med å ha funnet et brev fra Vigeland, datert 4. juli 1941. Det var et svar på en forespørsel fra departementet om Vigeland ville skrive under på et opprop mot bolsjevismen. Vigeland hadde svart:
Vigelandsanlegget
Fra 1890-årene hadde Brændevinssamlaget i Oslo satt av penger til et fontenefond. Hensikten med dette fondet var å reise penger til en fontene som var tenkt plassert på Eidsvolls plass foran Stortinget. Et monumentalt verk av denne typen hadde Vigeland lenge drømt om, og allerede i 1901 begynte han på eget initiativ å lage skisser til dette prosjektet.
For å komme andre interesserte kunstnere i forkjøpet, fikk han stilt ut en modell av sine planer på Kunstindustrimuseet i 1906. Responsen var hovedsakelig positiv, med noen unntak, f.eks. Christian Krohg, som han hadde hatt en del disputter med tidligere og som forble Vigelands fiende livet ut. Taktikken var likevel vellykket, for i oktober 1907 bestemte formannskapet i Oslo å anbefale bystyret å bevilge Brændevinssamlagets fond til Vigelands prosjekt. Uten at det ble lyst ut noen konkurranse, og til tross for at prisoverslaget var på nesten fire ganger fondets beholdning på 85 000 kroner. En innsamling blant privatpersoner ville derfor bli nødvendig for å få realisert prosjektet.
Vigeland arbeidet videre med fontenen parallelt med andre oppdrag. I 1914 foreslo han imidlertid å flytte fontenen til Abelhaugen i Slottsparken, da han var redd et fremtidig Eidsvollsmonument foran Stortinget ikke ville passe sammen med hans fontene. «Abelmonumentet» så Vigeland for seg flyttet over til Nisseberget. Fontenekomiteen ga sin tilslutning til denne flyttingen, men mange andre alternative forslag dukket opp fra andre i kjølvannet, blant annet Jernbanetorget. Vigeland like svært dårlig at andre kunne blande seg inn i hans prosjekt på denne måten.
I utkastet til denne planen hadde Vigeland tegnet inn en steinlagt plass, der hellene skulle danne en labyrint, og på slutten av året hadde han også fått en idé om å plassere flere granittgrupper i trappen opp mot fontenen. I 1916 åpnet han atelieret sitt for allmuen for å vise modellen av planen og de ferdige skulpturene. Responsen var blandet, og mange mente at mengden og størrelsen på statuene ikke passet i byens sentrum.
Tidlig i 1919 fikk Vigeland en idé om en høy søyle av oppadstigende figurer, en idé som etter hvert ble en besettelse for ham. Skulle denne bli en del av skulpturparken måtte den imidlertid få en annen plassering, fordi Abelhaugen neppe ville tåle vekten av alle disse skulpturene. I 1921 kom han derfor opp med en alternativ idé om å plassere hele anlegget rett ved hans nye atelier på Frogner. Uten å vite om plasseringen ville bli godkjent av de kommunale myndigheter, bestilte Vigeland steinblokken til «Monolitten» fra bruddet ved Iddefjorden for egen regning og risiko.
Diskusjonene rundt plasseringen roet seg da planene ble flyttet ut av sentrum, men i 1922 kom det opp et forslag om å plassere skulpturen i området vest for Frognerdammen, et område som hadde ligget ubrukt siden jubileumsutstillingen på Frogner i 1914. I 1924 ble det endelig bestemt at dette skulle være plasseringen for anlegget. Med denne plasseringen kom også utvidelsen av anlegget med en bro, og Vigeland satte da straks i gang å planlegge utsmykning av denne, i tillegg til inngangspartiet mot Kirkeveien.
Steinen til «Monolitten» var på plass på bestemmelsesstedet i februar 1927 etter en svært krevende transport fra steinbruddet ved Halden, og den 15. august 1928 ble den hevet i vertikal stilling. Uthoggingen foregikk fra 1929 til 1943, og mesteparten av tiden var tre stenhuggere engasjert i dette arbeidet.
I 1932 kom han opp med ideen om «Livshjulet», som skulle avslutte hovedaksen mot vest.
Til tross for krigsutbruddet begynte monteringen av de 58 bronseskulpturene på broens rekkverk i mai 1940. Det ble ansett som mindre sannsynlig at de skulle bli ødelagt om de sto der fremfor om alle var lagret innendørs i atelieret. Sommeren 1943, etter Vigelands død, var «Monolitten» ferdig hugd. I to omganger, høsten 1943 og sommeren 1944, hadde publikum anledning til å gå opp i stillasbygget og ta «Monolitten» i nærsyn helt til topps. I 1946 var granittgruppene rundt Monolitt-platået på plass.
I 1947 ble vannet skrudd på i fontenen, 40 år etter at Vigeland fikk bestillingen. Først rundt 1950 var de fleste skulpturene i parken på plass.
Vigeland hadde flere ideer til utsmykking av parken i sine senere leveår, blant annet flere smijernsportaler, men på sykeleiet like før sin død skrev han at han ønsket at arbeidet som var påbegynt skulle avsluttes med den daværende arbeidsledelsen. Allerede i 1934 hadde han gitt klart uttrykk for at han ikke ønsket at noen annen kunstner skulle jobbe videre med parken om han skulle gå bort.
Utenfor parkens hovedakser står det flere statuer som er kommet til etter at parkens hovedanlegg sto ferdig, for eksempel «Pike og øgle» (oppstilt 1958) og «Triangel» (oppstilt 1993).
I 2002 ble «Overrasket» satt opp etter at den hadde stått bare i gips på Vigelandmuseets lager inntil siden 1942. Ansiktet på skulpturen forestiller Inga Syvertsen som sto modell da Vigeland påbegynte skulpturen i 1904. Vigeland gjorde ferdig skulpturen i 1942 med Ruth Maier som modell, bare måneder før Maier ble sendt til Auschwitz og drept.
Andre spor etter kunstneren
Vigelandsanlegget alene viser en imponerende produksjon til å være fra kun én kunstner, men likevel har Gustav Vigeland også satt spor etter seg utenfor Oslo. Nedenfor er noen eksempler på andre steder man kan beskue Vigelands kunst, men dette må ikke ses på som noen komplett liste.
Mandal
I Mandal er hans fødested og leiligheten hvor han vokste opp gjort til et museum, Vigeland hus. I hagen kan man blant annet se en avstøpning av en portrettbyste han laget av broren Emanuel i 1896. Her står også Gustav Vigelands selvportrett.
«Egil Skallagrimson reiser nidstang» ble i 1971 satt opp i parken til bymuseet etter en modell fra 1932. Like i nærheten er det satt opp en portrettbyste av maleren Amaldus Nielsen, som Vigeland modellerte i 1905 og som ble reist i 1932. I byens malerisamling finnes det også noen av Vigelands portrettbyster, blant annet av Inga Syvertsen (1883-1968), hans samboer gjennom 20 år.
Lindesnes
På Tjøm i det daværende Sør-Audnedal kommune fikk Vigeland i 1928 bygd sommerstedet Breime etter egne tegninger. Hver sommer tilbragte han opptil tre måneder sammen med sin daværende kone Ingerid. Breime er i dag i Ingerid Vilbergs families eie.
Ved Valle kirke ved Vigeland er hans mor, far og bror begravet. Dette gravstedet er fredet. Like ved kirken fikk Vigeland for egen regning satt opp sin statue av Peder Claussøn Friis, en reformprest som virket i området. I Vigeland sentrum står en avstøpning av «Far og datter» fra 1906 (denne er også kalt «Mann og pike», Vigeland selv var aldri så villig til å sette navn på sine verk). Denne ble avduket 11. april 1969, ved 100-årsmarkeringen for hans fødsel.
På Kulturtorvet i Lindesnes er flere av hans tresnitt stilt ut i Galleri Gustav Vigeland. Der finnes også en byste av Trine Louen og et selvportrett som gutt, begge i bronse. Her er det også stilt ut flere byster og skisser i gips, samt en samling fotografier fra kunstnerens liv. En byste av Vigelands første læremester i treskjæring, Tarald Louen fra 1897, ble avduket høsten 2019.
Kristiansand
Gustav Vigelands statue av Henrik Wergeland ble avduket til hundreåresjubileet for dikterens fødsel i 1908, og står i Wergelandsparken ved torget i dikterens fødeby, Kristiansand. Den skiller seg ut fra andre Wergelandmonumenter ved sin letthet og sitt rike uttrykksregister, som varierer med hvilken vinkel man ser støtten fra. Oftest blir den fotografert slik at man fornemmer den kosmiske ekstase som dikteren selv har formidlet så vakkert mot slutten av det selvportretterende diktet «Mig selv» fra 1841. Diktet har imidlertid flere aspekter, liksom dikterens liv og verk hadde det. Og Vigeland synes ha grepet mye av dette mangfoldet, noe som vitner om sterk innlevelse i Wergelands livsverk.
Kragerø
I Kragerø kan man se fonteneskulpturen «Binne med unge» modellert i 1913 og reist 1917. Monumentet er fremstilt i rød granitt, og er den eneste av Vigelands grupper med kun dyrefigurer. Uthugningsarbeidet ble for øvrig utført av broren Julius.