cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teodor Leszetycki
Teodor Leszetycki, tysk navnevariant Theodor Leschetizky (født 22. juni 1830 i Łańcut i Polen, død 14. november 1915 i Dresden i Tyskland) var en polsk-østerriksk pianist og pedagog. Leschetizky studerte for blant andre Carl Czerny i Wien og var ved siden av Liszt 1800-tallets fremste pianolærer.
Blant elevene kan nevnes Ignaz Friedman, Ignacy Paderewski, Franz Schmidt og Arthur Schnabel. Leschetizkys romantiske spillestil finnes dokumentert på et par pianoruller.
Spøkelset i Cock Lane
Spøkelset i Cock Lane (engelsk: Cock Lane ghost ) var en påstått jakt som tiltrakk seg stor oppmerksomhet i 1762. Stedet var en leilighet i Cock Lane, en kort gate inntil Londons Smithfield market og et par minutters gange fra St. Pauls katedral. Hendelsen dreide seg om tre personer: William Kent, en ågerkarl fra Norfolk, Richard Parsons, en kontorist på menighetskontoret og Parsons' datter, Elizabeth.
Etter at Kents kone Elizabeth Lynes døde under en fødsel, ble han romantisk involvert i hennes søster, Fanny. Kirkens lover hindret paret i å gifte seg, men de flyttet likevel til London og bosatte seg i en leilighet i Cock Lane som var eiet av Parsons. Her hadde man hørt merkelige bankelyder, og det ble rapportert om spøkelsesaktige skikkelser, selv om det meste av dette stoppet etter at paret flyttet inn. Etter at Fanny døde av kopper og Kent vant et rettslig krav mot Parsons på grunn av en utestående gjeld, gjenopptok bankingen. Parsons hevdet at Fannys spøkelse hjemsøkte eiendommen hans og senere datteren hans fortsatte de merkelige lydene. Parsons hevdet at Fannys spøkelse hjemsøkte hans leilighet, og senere Kents datter. Regulære seanser ble holdt for å fastslå «Scrattching Fanny»s motiver. Cock Lane ble ofte ufremkommelige da det mylderet av interesserte tilskuere.
Kauriskjell
Kauriskjell er skjell av familien porselenssnegler (Cypraeidae), spesielt skjell av slekta Cypraea som er vanlig i Det indiske hav.
Spøkelset i Cock Lane
Spøkelset dukket opp og hevdet at Fanny hadde blitt forgiftet med arsenikk, og Kent ble mistenkt for å være hennes morder. Men en kommisjon hvor Samuel Johnson var en av medlemmene, konkluderte med at det antatte spøkelset var svindel. Videre undersøkelser viste seg å være svindel begått av Elizabeth Parsons etter påtrykk fra hennes far. De ansvarlige ble tiltalt og funnet skyldige. Richard Parsons ble uthengt og dømt til to år i fengsel.
Kauriskjell
Kauriskjell har vært brukt som smykker, dekorasjoner, seremoni-tilbehør, spillebrikker og betalingsmiddel, spesielt skjell fra artene Cypraea moneta og Monetaria annulus. Disse kalles også skallpenger eller kauripenger.
Spøkelset i Cock Lane
Bakgrunn
I 1756–57 giftet William Kent, en skomaker fra Norfolk seg med Elizabeth Lynes, datter av en kjøpmann fra Lyneham. De flyttet til Stoke Ferry hvor Kent hadde et losjihus, og senere bestyrte han det lokale postkontoret. Det var tilsynelatende svært mye kjærlighet, men ekteskapet ble kortvarig for innen en måned etter innflyttingen døde Elizabeth under en fødsel. Hennes søster Franc, kjent som Fanny, hadde under Elizabeths graviditet flyttet inn med paret og hun overtok omsorgen for barnet og dets far. Gutten levde ikke lenge, og Fanny som tok vare på William og huset, innledet i stedet et forhold til William, men kirkens lover utelukket ekteskap. Da Kent reiste til London for å søke råd, ble han fortalt at siden Elizabeth hadde gitt ham en sønn, var en union med Fanny umulig. I januar 1759 ga han opp postkontoret, forlot Fanny og flyttet til London i den hensikt å «kjøpe et sted uten noe offentlig kontor i håp om at dette skulle slette den lidenskapen han hadde til Fanny».Fanny bodde i mellomtiden hos en av sine brødre i Lyneham.
Kauriskjell
Fra Middelhavet og nord til Orknøyene/Norge finnes nordlig kauri, Trivia arctica, med et skall som kan bli 1 cm langt og 0.8 cm bredt. Omtrent samme utbredelsesområde har den noe større europeiske kauri, Trivia monacha. Trivia arctica blir mer vanlig jo lengre nord en kommer, mens Trivia monacha er mest vanlig sørpå. Disse to artene tilhører familien Triviidae som inngår i Littorinimorpha, den samme kladen som porselenssneglene tilhører.
Spøkelset i Cock Lane
Bakgrunn
Til tross for hennes families misbilligelse av forholdet, begynte Fanny å skrive lidenskapelige brev til Kent, «fylt med gjentatte forsikringer om å tilbringe resten av sitt liv med ham».Til slutt lot ham henne å bli med ham på hybelen i East Greenwich i nærheten av London. De to bestemte seg for å leve sammen som mann og kone, opprette et gjensidig felles testamente og håpet å gjøre dette diskret, men de hadde ikke regnet med Fannys relasjoner. Paret flyttet til et losjihus i nærheten av Mansion House, men utleier hadde hørt om deres forhold til Fannys familie og uttrykke sin forakt ved å nekte å betale tilbake 20 pund som Kent hadde lånt ham (27 400 pund nå). Som svar på dette fikk Kent ham arrestert.
Richard Parsons
Tidlig en morgen på vei til morgenbønn i Church of St Sepulchre-without-Newgate, møtte William Kent og Fanny menighetens kontorist, Richard Parsons. Selv om han generelt var betraktet som respektabel, var Parsons kjent som avhengig av alkohol og slet med å forsørge sin familie. Han lyttet til det paret fortalte om sin situasjon, han var sympatisk, og tilbød dem losji i sitt hjem på Cock Lane. Det lå nord for St. Sepulhre langs en smal, svingete gjennomfartsåre, lik de fleste av Londons gater, og var et tre-etasjes hus. Det hadde vært respektabelt, men det forfallende husets leiligheter besto av et enkelt rom i hver etasje, forbundet med en vindeltrapp. Kort tid etter Mr. og Mrs. Kent (som de kalte seg selv) flyttet, lånte Kent 12 guineas til Parsons som skulle betales tilbake i rater med en guinea per måned. Det var mens Kent var borte i et bryllup på landet, at de første merkelige lydene begynte. Parsons hadde en kone og to døtre. Den eldste, Elizabeth, ble beskrevet som «litt kunstnerisk jente i elleveårsalderen». Kent ba Elizabeth om å bo sammen med Fanny, som da var flere måneder inn i svangerskapet, og å bruke hans seng mens han var borte. De to rapporterte å høre riper og knakende lyder. Disse ble tilskrevet av fru Parsons å stamme fra en skomaker i nabolaget, men da lydene gjentok på en søndag spurte Fanny om skomakeren arbeidet den dagen. Fru Parsons fortalte henne at det gjorde han ikke. James Franzen, en utleier i nærheten av Wheat Sheaf pub, var et annet vitne. Etter at han besøkte huset, rapporterte han at de hadde sett et hvitt spøkelse gå opp trappen. Livredd kom han hjem, der Parsons senere besøkte ham, og hevdet også å ha sett et spøkelse.
Spøkelsesjakten
Kents tidligere utleier, Parsons hadde ikke tilbakebetalt Kent lånet hvor om lag tre guineas gjenstod —og Kent instruerte sin advokat om å saksøke ham. Han klarte å inndrive gjelden i januar 1762, akkurat samtidig som de mystiske lydene på Cock Lane hadde begynt på nytt. Catherine Friend hadde innlosjert seg der kort tid etter at paret dro, men flyttet ut da hun merket at lydene, som hadde kommet tilbake med jevne mellomrom og som ble hyppigere, ikke kunne stoppes. De kom tilsynelatende ikke fra Elizabeth Parsons, som også ble regelmessig forstyrret av uforklarlige lyder. Hun sammenlignet lyden som høres når en katt skraper på en stol. Angivelig, fast bestemt på å avsløre sin kilde, fikk Richard Parsons en snekker til å fjerne panelet rundt Elizabeths seng. Han henvendte seg til John Moore, assisterende predikant på St. Sephulcure siden 1754 og rektor i St Bartholomew-the-Great i Vest-Smithfield siden juni 1761. Tilstedeværelsen av et spøkelse ble antatt å tilhøre Fannys søster, Elizabeth. Fanny hadde selv hørt det mens Fanny lå for døden. Moore og Richard Parsons konkluderte med at det spøkelset som nå hjemsøkte Parsons' hus måtte være Fanny Lynes i egen person. Forestillingen om at en persons ånd kunne komme tilbake fra de døde for å advare de som fortsatt var i live, var en vanlig oppfatning. Tilstedeværelsen av to tilsynelatende rastløse ånder var derfor et åpenbart tegn for begge mennene på at hvert spøkelse hadde et viktig budskap å formidle.
Parsons og Moore utviklet en metode for kommunikasjon; et slag for ja, to slag for nei. Ved hjelp av dette systemet, dukket spøkelset opp for å hevde at Fanny hadde blitt myrdet. Det ble antatt at den mystiske skikkelsen i hvitt som så skremte James Franzen, ble antatt å være spøkelset til Elizabeth, og som hadde dukket opp der for å advare søsteren om hennes forestående død. Ettersom det første spøkelset tilsynelatende hadde forsvunnet, ble denne anklagen mot Kent – at han myrdet Elizabeth – aldri fulgt opp. Men gjennom gjentatte avhør av Fannys spøkelse ble det spådd at hun ikke hadde dødd av virkningene av kopper, men snarere heller fra arsenikkforgiftning. Den dødelige giften hadde visstnok blitt administrert av Kent ca. to timer før Fanny døde, og nå var det ment at hennes sjel ønsket rettferdighet. Moore hadde hørt fra Parsons hvordan Kent hadde inndrevet gjelden han skyldte ham. Han hadde også hørt at Ann Lynes hadde klaget over at Fannys kistelokk ble skrudd på så hun ikke hadde vært i stand til å se sin søsters lik. Moore mente at Fanny ikke viste synlige tegn på kopper, og at hvis hun hadde blitt forgiftet, ville mangel på arrdannelse ha vært noe Kent heller ville holde skjult. Som prest med vinkling mot metodisme var han var tilbøyelig til å stole på ånden, men for ekstra støtte søkte han bistand fra Thomas Broughton, en tidlig metodist. Broughton besøkte Cock Lane 5. januar og forlot stedet, overbevist om at spøkelset var ekte. Historien spredte seg gjennom London. The Public Ledger begynte å publisere detaljerte beretninger om fenomenet, og Kent kom under offentlig mistanke som morder.
Publikum stiller spørsmål
Etter flere spørsmål, utbryter et medlem av publikum: «Kent, spør denne ånden om du skal bli hengt».Han gjorde så, og spørsmålet ble besvart av en enkelt slag. Kent utbrøt: «Du er en løgnens ånd, du er ikke min, ikke Fannys. Hun ville aldri ha sagt noe slikt».
Offentlighetens interesse for historien vokste da det ble oppdaget at ånden dukket opp for å følge Elizabeth Parsons. Hun ble flyttet til huset til en Mr Bray, hvor det 14. januar, i nærvær av to uidentifiserte adelsmenn, ble hørt flere bankelyder. Noen dager senere ble hun returnert til Cock Lane, hvor det ble holdt en ny seanse den 18. januar. Til stede var Kent, apotekeren og den lokale sognepresten, og den sittende for St John Clerkenwell, Stephen Aldrich. Ved denne anledning brukte presten et lys for å se under sengen. Spøkelset «nektet» å svare, Frazer hevdet at hun ikke likte lys. Etter et par minutter fortsatte utspørringen, men da Moore spurte om ånden ville møte i retten mot Kent, neket Frazer å stille spørsmålet.
Da de bodde på Cock Lane hadde William og Fanny ansatt en hushjelp, Esther «Carrot» i Carlisle (Gulrot på grunn av hennes røde hår). Hun hadde siden flyttet til en ny jobb og visste ingenting om det hjemsøkende spøkelset, men etter å ha søkt etter bevis på Fannys forgiftning, dro Moore for å avhøre henne. «Carrot» fortalte ham at Fanny ikke hadde vært i stand til å snakke dagene før hun døde, så Moore inviterte henne til en seanse, holdt 19. januar. Da hun ble bedt om å bekrefte at Fanny hadde blitt forgiftet, men «Carrot» hadde vært vært steinhard. Fanny hadde ikke sagt noe til henne og fortalte at William og Fanny hadde vært «veldig kjærlige, og de levde svært lykkelig sammen«. Kent kom senere på kvelden, denne gangen sammen med James Franzen og prestene William Dodd og Thomas Broughton. Frazer begynte med sin vanlige innledning før Moore sendte henne ut, tilsynelatende irritert på grunn av hennes oppførsel. Deretter spurte han selskapet på om lag 20 personer om å forlate rommet, kalte dem tilbake et par minutter senere. Denne seansen handlet om «Carrot», som henvendte seg til spøkelset direkte:
Da denne seansen var avsluttet forble Frazer og Franzen alene i rommet, sistnevnte angivelig for livredd til å bevege seg. Frazer spurte om han ville be og ble sint da han tilsynelatende ikke kunne. Seansen ble gjenopptatt og Franzen returnerte senere til hjemmet sitt, hvor han og kona angivelig ble plaget av spøkelsets banking i soverommet deres.
Etterforskning
Den 20. januar ble annen seanse avholdt, denne gangen hjemme hos en Mr Bruin på hjørnet av den nærliggende Hosier Lane. Blant de som deltok var en mann som «ekstremt ønsker å oppdage svindel, og oppdage sannheten om denne mystiske affæren» som senere skrev om natten i London Chronicle. Han kom med et lite følge som omfattet James Penn fra St Ann's i Aldersgate. Inne i huset plasserte et medlem av gruppen seg ved sengen, men ble bedt av en av åndens sympatisører om å flytte seg. Han nektet, og etter en kort argumentasjon forlot spøkelsets støttespillere huset. Mannen spurte deretter om Parsons ville tillate sin datter å bli flyttet til et rom i sitt hus, men det ble nektet. For resten av natten ga ikke ånden lyd fra seg, mens Elizabeth Parsons, nå ekstremt opphisset, viste tegn til kramper. Da hun ble spurt, bekreftet hun at hun hadde sett spøkelset, men at hun ikke ble skremt av det. På det punktet forlot flere selskapet, men det var først kl. syv neste morgen at bankingen begynte. Etter de vanlige spørsmålene om årsaken til Fannys død og hvem som var ansvarlig, ble avhøret stoppet. Parsons sa seg enig i å flytte sin datter til Aldrichs hus for videre testing 22. januar, men da Penn den morgenen og en mann med "sannsynlighet og formue" ringte Parsons og spurte etter Elizabeth, fortalte kontoristen at hun ikke var der og nektet å avsløre hvor hun var. Parsons hadde snakket med venner og var tydeligvis redd for at Kent hadde vært opptatt med sine egne undersøkelser. . I stedet tillot han Elizabeth å bli flyttet en natt til St. Bartholomew's Hospital, der en annen seanse ble holdt. Ingenting ble rapportert til ca kl. seks om morgenen da tre ripelyder ble hørt, angivelig mens jenta lå og sov. Det 20-sterke publikum klaget over at saken var et bedrag. Da Elizabeth våknet begynte hun å gråte, og da man forsikret henne om at hun var trygg, innrømmet hun at hun var redd for sin far, «som må bli ødelagt og fortvilet, hvis deres rolle skulle være ment å være oppdiktet» Hun innrømmet også at selv om hun lot som hun sov, var hun faktisk fullt klar over samtalen rundt henne. I utgangspunktet var det bare Public Ledger som rapporterte om saken, men da det ble kjent at adelsmenn hadde fattet interesse og besøkt spøkelset i Mr Brays hus den 14. januar, begynte historien å dukke opp i andre aviser.
Avisene fatter interesse
Både St. James 's Chapel og London Cronicle trykte rapporter fra 16. til 19. januar (sistnevnte var mer skeptisk av de to), og Lloyd' s Evening Post fra 18.–20. januar. Historien ble spredt over London, og i midten av januar samlet store folkemengder seg utenfor eiendommen. Det var slik at Cock Lane ble nærmest ufremkommelig. Parsons krevde de besøkende for en inngangsbillett for å «snakke» med ånden, som var meldt, og han ville ikke skuffe. Etter å ha mottatt flere forespørsler om å gå i forbønn, ble Samuel Fludyer, Lord Mayor of London, 23. januar kontaktet av Oldermann Gosling, John Moore og Parsons. De fortalte ham om sine erfaringer, men Fludyer ble minnet om det siste tilfelle av svindleren Elizabeth Canning og nektet for å la Kent eller Parsons bli arrestert (på anklager om drap og konspirasjon henholdsvis). I stedet, mot et bakteppe av hysteri som skyldes for en stor del av avisenes nådeløse rapportering om saken, beordret han at Elizabeth skulle bli testet i Aldrichs hus. Elizabeth ble igjen gjenstand for studier, i to seanser 23.–24. januar. Parsons aksepterte Lord Mayors avgjørelse, men ba om at «noen personer som hadde hatt forbindelse med jenta, kunne få lov til å være tilstede og være hos henne på dagtid». Dette ble avslått, i likhet med to lignende forespørsler. Aldrich og Penn insisterte på at de bare ville akseptere "enhver person eller personer, av streng karakter og omdømme, som er hushjelper". Aldrich og Penns beretning om deres forhandlinger med Parsons opprørte tydelig kontoristen, da han forsvarte handlingene sine i Public Ledger. Det ble bedt om at Aldrich og Penn utstedte et spisst tilsvar i Lloyd's Evening Post.
26. januar ble Elizabeth tatt til Jane Armstrongs hus sovende i en hengekøye. Fortsatt hørtes lyder av åndens supportere, samtidig som pressen ustanselig rapporter om at saken fortsatte. Horace Walpole, 4. Jarl av Orford, kunngjorde at Hertugen av York, Dame Northumberland, Lady Mary Cocke og Lord Hertford kom for å besøke Cock Lane 30. januar. Etter å ha slitt seg gjennom mylderet av interesserte besøkende, ble han til slutt skuffet. Public Leggers observatør meddelte at støyen nå generelt er sterkest kl. syv om morgenen, og det kan være nødvendig å endre tiden. Seanser kan bli bedre gjennomført da.
Eksponering
Med Lord Dartmouth begynte Aldrich å samle sammen folk som ville involveres i hans etterforskning. De valgte ut en forstander av et lokalt sykehus, en rektor, en hoffdame, en kritiker og den kontroversielle biskop John George Macaulay. En kaptein Wilkinson ble også inkludert i utvalget, han hadde overvært en seanse bevæpnet med en pistol og kølle. Den første til å skyte med, den andre til å slå med, og sistnevnte for å lette hans flukt (spøkelset hadde vært stille ved denne anledningen). James Penn og John Moore var også med i komitéen, men dens mest fremtredende medlem var dr. Samuel Johnson som dokumenterte seansen den 1. februar 1762:
Skuffet over at spøkelset hadde mislyktes i å avsløre seg selv, fortalte Moore til Kent at han trodde det var falskt, og at han ville hjelpe til med å avsløre det. Kent spurte ham om å innrømme sannheten og skrive en erklæring om hva han visste, for så å avslutte saken og gjenopprette Kents omdømme, men Moore nektet. Han fortalte ham at han fortsatt trodde at åndens tilstedeværelse var en påminnelse om hans synd. Moores syn på parforholdet ble delt av mange, inkludert fru Parsons, som mente at den antatte ånd av Elizabeth Kent hadde godkjent søsterens nye forhold.
Nye seanser
I en annen seanse den 3. februar fortsatte bankingen med uforminsket styrke, men da var Parsons i en ekstremt vanskelig og alvorlig situasjon. Opptatt av å bevise at ånden ikke var svindel, lot han sin datter bli undersøkt i et hus på The Strand fra 7.–10. februar, og i et annet hus i Covent Garden fra 14.–20. februar. Da ble hun ble testet på en rekke måter, som inkluderte å bli svingt i en hengekøye med hender og føtter bundet. Som forventet begynte lydene, men stoppet da Elizabeths hender ble plassert utenfor sengen. I to netter var ånden stille. Elizabeth ble fortalt at hvis en ikke hørte mer støy før søndag 21. februar, ville hun og hennes far måtte settes i Newgate fengsel. Hennes pike så henne skjule et lite stykke tre om lag 100 x 20 mm og viste det til etterforskerne. Flere ripelyder ble hørt, men observatørene konkluderte med at Elizabeth var ansvarlig for dette, og at hun var blitt tvunget av sin far til å gjøre det. Elizabeth ble med tatt hjem kort tid senere.
På eller rundt 25. februar ble en brosjyre publisert som sympatiserte med Kents sak. Den het Mysteriet avslørt, og mest sannsynlig skrevet av Oliver Goldsmith. I mellomtiden forsøkte Kent fremdeles å renvaske sitt navn, og 25. februar gikk han til graven i St John's, ledsaget av Aldrich, graveren, kontoristen og soknets kirkevaktmester. Gruppen gikk dit for å bevise utover enhver tvil om at en fersk avisrapport som hevdet at den antatte fjerning av Fannys legeme fra hvelvet, sto for åndens manglende evne til å banke på hennes kiste, var falske. Graveren fjernet lokket for å se Fannys legeme, «et veldig forferdelig, sjokkerende syn var det». For Moore ble dette for mye, og han kunngjorde følgene:
Rettssaken
Saken mot alle fem ble holdt i Guild Hall i London 10. juli 1762. Lord Chief Justice William Murray førte saken som begynte klokken 10, "brakt av William Kent mot de ovennevnte tiltalte for en konspirasjon om å ta livet hans ved å sikte ham for drapet på Frances Lynes ved å gi henne gift hvorav hun døde". Rettssalen var overfylt med tilskuere, som hørte Kent forklare. Han fortalte retten om hans forhold til Fanny og hennes oppstandelse som «Skrape-Fanny» (på grunn av ripelyder). James Franzen var neste vitne, historien hans ble bekreftet av Fannys tjener, Esther "Carrots" Carlisle, som vitnet senere samme dag. Dr. Cooper, som hadde vært hos Fanny da hun lå for døden, fortalte retten at han alltid hadde trodd de merkelige lydene i Cock Lane kom fra noens triksing. Hans beretning om Fannys sykdom ble støttet av hennes apoteker, James Jones. Flere andre av påtalemyndighetens vitner beskrev hvordan bedraget var blitt avslørt, og Richard James ble anklaget av påtalemyndighetens siste vitne for å være ansvarlig for noe av det mer offensive stoffet som var blitt publisert i Public Ledger.
Forsvarets vitner omfattet noen av de som hadde tatt vare på Elizabeth Parsons og som formodentlig fortsatt trodde at spøkelset var ekte. Andre vitner var snekkeren som fjernet panelet fra Parsons' leilighet, og Catherine Friend, som unnslapp bankelydene da hun hadde forlatt eiendommen. En vitneforklaring fikk retten til å bryte ut i latter, da hun svarte: «jeg forsikrer dere, mine herrer, det er ingen som ler av saken, uansett hva du kan tenke det er».Thomas Broughton, en prest kalt Ross, var en av dem som hadde stilt spørsmål til ånden. Dommer Murray spurte ham «om han trodde han hadde forvoldt Ånden eller Ånden hadde forvoldt ham?» John Moore ble tilbudt støtte av flere anerkjente herrer og overleverte Murray et brev fra Thomas Secker, Erkebiskopen av Canterbury, som forsøkte å gå i forbønn på hans vegne. Murrays brev lå uåpnet i lommen, og fortalte retten at «det var umulig, det kunne forholde seg til det saken gjelder». Richard James og Richard Parsons fikk også støtte fra flere vitner, og noen av dem, aksepterte Parsons' alkoholproblem og fortalte retten at de ikke kunne tro at han var skyldig.
Arbeidsnedbrytningsstruktur
En arbeidsnedbrytningsstruktur eller prosjektnedbrytning er innen prosjektledelse og systemteknikk en leveranseorientert nedbrytning av et prosjekt til mindre komponenter. En arbeidsnedbrytningsstruktur er en viktig prosjektleveranse som organiserer teames arbeid i håndterbare deler. I Project Management Body of Knowledge (PMBOK 5) defineres arbeidsnedbrytningsstrukturen som «en hierarkisk dekomponering av det totale omfanget av arbeidet som skal utføres av prosjektteamet for å oppnå prosjektmålene og skape de nødvendige leveransene».
Spøkelset i Cock Lane
Rettssaken
Rettssaken endte kl. 21.30. Dommeren brukte ca 90 minutter på å summere opp saken, men det tok juryen bare 15 minutter å komme med en fellende dom for alle de fem tiltalte. Følgende mandag ble to andre som var ansvarlige for ærekrenking av Kent, funnet skyldig. Senere ble de bøtelagt med 50 pund hver. De medsammensvorne ble brakt tilbake 22. november, men straffeutmålingen ble forsinket da man forsøkte å bli enige om nivået av bøter som skulle betales til Kent. Etter å ha mislyktes i å gjøre det, returnerte de 27. januar 1763 og ble satt inn i King's Bench Prison til 11. februar, da John Moore og Richard James hadde blitt enige om å betale Kent 588 pund. De ble deretter sluppet fri den følgende dagen. Dagen etter ble resten dømt:
Arbeidsnedbrytningsstruktur
Et objekt i arbeidsnedbrytningsstrukturen kan være et produkt, data, en tjeneste eller en kominasjon av disse. Arbeidsnedbrytningsstrukturen gir også det nødvendige rammeverket for detaljert kostnadsestimering og -styring, og er samtidig veiledende for uvikling og styring av tidsplanen.
Oversikt
Arbeidsnedbrytningsstrukturen er en hierarkisk og inkrementell nedbrytning av prosjektet i faser, leveranser og arbeidspakker. Det har en trestruktur, hvor inndelingen viser innsatsen som kreves for å nå et mål, eksempelvis oppfyllelsen av et program, prosjekt eller en kontrakt. I et prosjekt eller kontrakt utvikles arbeidsnedbrytningsstrukturen ved å starte med sluttmålet og suksessivt dele det inn i komponenter med håndterbar størrelse, varighet og ansvar (for eksempel systemer, delsystemer, komponenter, oppgaver, deloppgaver og arbeidspakker) som omfatter alle steg som er nødvendige for å oppnå målet. Arbeidsnedbrytningsstrukturen gir et felles rammeverk for naturlig utvikling av en kontrakts overordnede planlegging og styring, og danner grunnlaget for oppdeling av arbeidet i definerbare trinn som arbeidsoppgaver igjen kan utvikles fra. Arbeidsnedbrytningsstrukturen danner også grunnlag for rapportering av tekniske aspekter, tidsplan, kostnad og arbeidstimer.
Med en arbeidsnedbrytningsstruktur er det mulig å summere deloppavenes kostnader for tid, materialer og så videre, slik at man kan estimere den samlede kostnaden for oppgaver som ligger over i trestrukturen. For hvert objekt i arbeidsnedbrytningsstrukturen lages det en beskrivelse av hver av oppgavene som skal utføres. Denne teknikken (noen ganger kalt en systemnedbrytningsstruktur ) brukes for å definere og organisere det totale omfanget av et prosjekt.
Utformingen av arbeidsnedbrytningsstrukturen skjer normalt i starten av et prosjekt, men før detaljert prosjekt- og oppgaveplanlegging.
Historie
Begrepet arbeidsnedbrytningsstruktur ble utviklet sammen med Program Evaluation and Review Technique (PERT) hos det amerikanske forsvarsdepartementet. PERT ble introdusert i den amerikanske marinen i 1957 for å støtte utviklingen av missilprogrammet Polaris. Selv om begrepet arbeidsnedbrytningsstruktur ikke ble brukt i den første implementeringen av PERT så ble oppgavene organisert produktorienterte kategorier.
I juni 1962 publisert det amerikanske forsvarsdepartementet, NASA og den amerikanske romfartsindustrien et dokument for PERT/COST-systemet som beskrev en tilnærming til arbeidsnedbrytningsstrukturer, og USA sin forsvarsminister gav oppmuntring om at denne guiden skulle tas i bruk innen alle tjenester. I 1968 publiserte det amerikanske forsvarsdepartementet Work Breakdown Structures for Defense Materiel Items (MIL-STD-881), en militær standard som krever bruk av arbeidsnedbrytningsstrukturer på tvers av hele det amerikanske forsvarsdepartementet.
Dokumentet har blitt revidert flere ganger, senest i 2018. Den gjeldende versjonen av dokumentet kan finnes i Work Breakdown Structures for Defense Material Items (MIL-STD-881E). Standarden inkluderer spesifikke definisjoner av arbeidsnedbrytningsstrukturer for systemer for forsvarsmateriell, og adresserer arbeidsnedbrytningsstruktur-objekter som er felles for alle systemer.
Objektkategoriene i MIL-STD-881E er:
Noen typiske objekter gjengitt fra vedlegg K i MIL-STD-881E er: Integrasjon, montering, test og utsjekk; systemteknikk; programstyring; systemtest og -evaluering; data; spesielt støtteutstyr; felles støtteutstyr, driftsaktivering; logistikkstøtte for leverandører; industrianlegg; initielle reservedeler. Standarden inkluderer også flere typiske objekter som er unike for romsystemer, utskytningskjøretøy-systemer og strategiske missilsystemer.
I 1987 dokumenterte Project Management Institute (PMI) at disse teknikkene også hadde blitt utbredt utenfor forsvarsorganisasjoner. Project Management Body of Knowledge (PMBOK) inneholder en oversikt over arbeidsnedbrytningsstrukturer som konseptet, mens Practice Standard for Work Breakdown Structures er en sammenlignbar standard fra det amerikanske forsvarsdepartementet som er ment for mer generell anvendelse.
100%-regelen
Et viktig designprinsipp for arbeidsnedbrytningsstrukturer er 100%-regelen, som har blitt definert som følger:
Gjensidig utelukkende objekter
At objektene er gjensidig utelukkende betyr at de forskjellige objektene i arbeidsnedbrytningsstrukturen ikke kan ha noe overlapp i definisjon av omfang. Ellers risikerer man tvetydigheter som kan resultere i duplisert arbeid eller feilkommunikasjon om ansvar og myndighet. Slik overlapp kan også forårsake forvirring angående prosjektets kostnadsregnskap. Dersom navnene på objektene er tvetydige kan det hjelpe å lage en ordliste for arbeidsnedbrytningsstrukturen for å tydeliggjøre forskjellen på de ulike objektene. Ordlisten beskriver ellers hver enkelt komponent i arbeidsnedbrytningsstrukturen med milepæl, leveranse, aktiviteter, omfang, samt noen ganger datoer, ressurser, kostnader og kvalitet.
Planlegging av effekter, ikke handlinger
Dersom man prøver å inkludere handlingsorienterte detaljer i arbeidsnedbrytningsstrukturen vil dette sannsynligvis resultere i for mange handlinger eller for få handlinger. For mange handlinger vil vil gjøre at man overskrider 100% av foreldreoppgavens omfang, mens for få vil gjøre at man faller under 100% av foreldreoppgavens omfang. Den beste måten å følge 100%-regelen på er å definere objektene i arbeidsnedbrytningsstrukturen i form av effekter eller resultater istedet for handlinger. Dette sikrer også at arbeidsnedbrytningsstrukturen ikke blir altfor foreskrivende med hensyn på metoder, hvilket åpner for mer oppfinnsomhet og kreativ tenkning hos prosjektdeltakerne. For prosjekter hvor man utvikler nye produkt er den vanligste teknikken for å sikre en resultatorientert arbeidsnedbrytningsstruktur å bruke en produktnedbrytingsstruktur. I funksjonsdrevet utvikling brukes en lignende teknikk som heter funksjonsnedbrytningsstruktur. Når et prosjekt leverer profesjonelle tjenester er en vanlig teknikk å fange opp alle planlagte leveranser for å skape en leveranseorientert arbeidsnedbrytningsstruktur. Arbeidsnedbrytingsstrukturer som deler opp arbeidet etter prosjektfaser (for eksempel foreløpig designfase, kritisk designfase) må sikre at fasene er tydelig adskilte via en leveranse som også brukes for å definere inn- og utgangskriterier (for eksempel en foreløpig godkjenning eller kritisk designgjennomgang).
Detaljnivå
Det må avgjøres når man skal slutte å dele opp arbeidet i mindre objekter. For de fleste prosjekter vil et hierarki på 2-4 nivåer være tilstrekkelig. Et slikt antall nivåer kan være hensiktsmessig for å hjelpe til med å bestemme varigheten av aktivitetene som er nødvendige for å produsere en leveranse definert av arbeidsnedbrytningsstrukturen. Det finnes flere heuristikker eller "tommelfingerregler" som brukes når man skal bestemme passende varighet for en aktivitet eller en gruppe av aktiviteter som er nødvendig for å produsere en spesifikk leveranse definert av arbeidsnedbrytningsstrukturen.
Et arbeidspakke på aktivitetsnivået er en oppgave som:
Koding
Det er vanlig at objektene i arbeidsnedbrytningsstrukturen nummereres i rekkefølge for å vise den hierarkiske strukturen. Hensikten med nummereringen er å gi en konsekvent tilnærming til å identifisere og administrere arbeidsnedbrytningsstrukturen på tvers av like systemer uavhengig av leverandør eller tjeneste.
Mikhail Ippolitov-Ivanov
Mikhail Michailovitj Ippolitov-Ivanov (født 19. november 1859 i Gattsjina i Tsarrussland, død 28. januar 1935 i Moskva i Sovjetunionen) var en russisk komposist og dirigent av klassisk musikk.
Arbeidsnedbrytningsstruktur
Koding
I eksempelet under identifiserer 1.1.2 Fremdriftsstystem dette objektet som et nivå 3-objekt i arbeidsnedbrytningsstrukturen, ettersom det har 3 tall adskilt med 2 desimaltegn. En slik koding gjør det også enkelt å kjenne igjen arbeidsnedbrytningsstruktur-objekter i enhvert skriftlig kontekst, og gir mulighet for enkel sporing i ordlisten til arbeidsnedbrytningsstrukturen.
Et praktisk eksempel på koding av en arbeidsnedbrytningsstruktur er:
Mikhail Ippolitov-Ivanov
Fra 1875 til 1882 studerte Ippolitov-Ivanov ved musikkhøyskolen i Sankt Petersburg under ledelse av Nikolaj Rimskij-Korsakov. Deretter arbeidet han i syv år som orkesterdirigent og leder for musikkhøyskolen i Tbilisi i Georgia. Denne regionens musikk kom til å ha en stor innflytelse på hans egen komponering, noe man kan merke blant annet i hans mest berømte verk, Kaukasiske skisser, 1894-1896.
Arbeidsnedbrytningsstruktur
Koding
1.0 Flysystem
Mikhail Ippolitov-Ivanov
Fra 1893 arbeidet Ippolitov-Ivanov ved musikkhøyskolen i Moskva, der han var kunstnerisk leder fra 1905 til 1924. Han arbeidet også som dirigent ved forskjellige operaer og fra 1925 som dirigent på Bolsjojteateret.
Arbeidsnedbrytningsstruktur
Terminalobjekter
Et terminalobjekt er det laveste objektet i en trestruktur og som ikke er ytterligere inndelt. I en arbeidsnedbrytningsstruktur er terminalobjekter (aktiviteter eller leveranser) også kjent som arbeidspakker, og blir estimert med tanke på ressursbehov, budsjett og varighet; koblet via avhengigheter; og lagt inn i en tidsplan. I koblingen mellom arbeidsnedbrytningsstrukturen og organisasjonsenheten som skal arbeide med den etableres det kontrollkontoer og arbeidspakker, og ytelse planlegges, måles, registreres og kontrolleres. En arbeidsnedbrytningsstruktur kan uttrykkes ned til hvilket som helst nivå av interesse.
Som regel er minimum 3 nivåer anbefalt, mens flere nivåer vanligvis er forbeholdt for og bare for objekter med høy kostnad eller høy risiko, og 2 nivåer i tilfeller som systemteknikk eller programstyring. Standarden viser at eksempler på arbeidsnedbrytningsstrukturer med varierende dybde, med eksempler på programvareutvikling som går opp til 5 nivåer eller avfyringssystemer som går opp til 7 nivåer.
Samsvar med normer
Den høyere arbeidsnedbrytningsstrukturen bør være i samsvar med alle normer eller mandatmaler innenfor organisasjon eller domenet. For eksempel må skipsbygging for den amerikanske marinen respektere den nautiske terminologien og hierarkistrukturen angitt i den relevante MIL-standarden blir innbakt i skipsteknikken, og at passende marinekommandoer og prosedyrer har blitt bygd for å passe med denne skipsteknikk-strukturen, hvilket medfører at alle siginifikante endringer i nummerering eller navn på arbeidsnedbrytningsstruktur-objekter ikke vil være akseptable.
Eksempel
Figuren på siden viser en arbeidsnedbrytningsstruktur for konstruksjonsteknikk som demonstrerer bruk av 100%-regelen og progressiv utdyping. På nivå 1 av arbeidsnedbrytningsstrukturen vises 100 arbeidsenheter, som er det totale omfanget til prosjektet for å designet og bygge en spesialdesignet motorsykkel. På nivå 2 av arbeidsnedbrytningsstrukturen er disse 100 enhetene delt inn i 7 objekter. Antallet enheter allokert til hvert arbeidsobjekt kan være basert på innsats eller kostnad; det er uansett ikke et estimat på oppgavens varighet.
De tre største objektene på nivå 2 i arbeidsnedbrytningsstrukturen er ytterligere delt inn på nivå 3. De to største objektene på nivå 3 representerer hver bare 17% av det totale omfanget av prosjektet. Disse store objektene kunne blitt ytterligere delt inn med progressiv utdyping som er beskrevet ovenfor.
Paradiallus
Paradiallus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, gråbrune trebukker.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Sørøst-Asia (Laos, Filippinene).
Stephen Holt
Stephen Holt (født 1974) er en australsk landhockeyspiller.
Han representerte Australia under Sommer-OL 2000 i Sydney, hvor laget hans tok bronse.
Nesttun stasjon
Nesttun stasjon ble opprettet 1883 som Nestun stoppested på Vossebanen i Nesttun i Fana, nå Bergen. 1888 ble den oppgradert til stasjon. Stasjonen lå langs strekningen Minde – Midttun, som ble revet etter at Ulrikstunnelen hadde blitt tatt i bruk 1964.
Fra 1894 til 1935 var Nesttun endestasjon på Nesttun–Osbanen. Denne hadde en sporvidde på 750 mm og kunne ikke bruke samme materiell som Vossebanen. Stasjonen hadde derfor et omlastingsspor for gods.
Stasjon omfattet tidligere både stasjonsbygning, kiosk, godshus, priveter, melkebod og lasterampe. Området hadde 5 spor, hvor et av dem var omlastningsspor. Den første stasjonsbygningen ble tegnet av Balthazar Lange. Da Vossebanen ble ombygget med bredt spor, ble stasjonsbygningen flyttet til Ygre stasjon på Voss. En ny og større stasjonsbygning ble så bygget etter NSB-arkitekt Paul Dues tegninger og revet i 1981. Et godshus og en melkebod er fortsatt bevart, sammen med selve stasjonsområdet, traseen og undergangen med fundamentene til den gamle jernbanebroen.
Hifo
Levevis
Disse artene har lysorganer på bakkroppen.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Oseania (Tonga).
Ragdi
Ragdi eller Raidi (tibetansk: རག་སྡི, forenklet kinesisk: 热地; tradisjonell kinesisk: 熱地; pinyin: Rèdì, født i august 1938 i fylket Biru i prefekturet Nagqu i Tibet) er en tibetansk-kinesisk politiker og en av de høyest rangerte etnisk tibetanske politikere i Folkerepublikken Kina.
Ragdi ble medlem av Kinas kommunistiske parti i 1961. Han avanserte under maktkampene under kulturrevolusjonen og ble medlem i revolusjonskomitéen i Nagqu. Til forskjell fra mange andre som gjorde karriere under kulturrevolusjonen ble Ragdi ikke fjernet fra maktposisjonene i 1980-årene men ble i stedet utnevnt til flere viktige poster. Han ble oppgitt å tilhøre den mer radikale fløy innen det lokale tibetanske lederskap og motsatte seg de forsøk på tibetanisering som ble gjort under Hu Yaobangs reformprogram.
Kjell Botten
Kjell Botten (født 20. november 1941) er en norsk tidligere friidrettsutøver som representerte Mo Idrettslag.
Han vant 2 NM-gull og 7 NM-medaljer i 10000 meter, landevei, terr i perioden 1968–1976.
Federico Marcello Lante Montefeltro Della Rovere
Federico Marcello Lante Montefeltro Della Rovere (født 18. april 1695 i Roma, død 3. mars 1773 i Roma) var en italiensk kardinal og erkebiskop.
Biografi
Federico Lante della Rovere var sønn av Antonio Lante og Louise Angelique Charlotte de La Tremouille. Hans onkel var kardinal Joseph-Emmanuel de La Trémoille (1706), hans storonkel kardinal Marcello Lante (1606).
Lante studerte ved Seminario Romano, som ble drevet av jesuittene, og senere ved La Sapienza, der han ble juris utriusque doktor i 1719. Han ble presteviet i 1728.
Han ble utnevnt i 1732 til titulærerkebiskop av Petra og ble bispeviet samme år. I 1743 kreerte pave Benedikt XIV Lante til kardinalprest med San Pancrazio som tittelkirke. Han var camerlengo mellom 29. januar 1753 og den 14. januar 1754. Lante ble etterhvert kardinalbiskop av Porto-Santa Rufina.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Mosambik under VM i friidrett 2017
Mosambik deltok under VM i friidrett 2017 (utendørs) fra 4. august til 13. august 2017 i London i Storbritannia.
Resultater
(Q, q – kvalifisert, NM – ikke noe gyldig resultat, SB – sesongbeste)
Panamerikansk mesterskap i volleyball for kvinner 2008
Panamerikansk mesterskap i volleyball for kvinner 2008 ble arrangert i Mexicali og Tijuana i Mexico i 2008.
Axel Liffner-prisen
Aftonbladets Axel Liffner-stipendium er en pris til kulturjournalister som årlig deles ut «til en kulturjournalist som i sin virksomhet kombinerer dyptgående kunnskap om kunst og kultur med et lydhørt sinne for kultur- journalistikkens språk og uttrykksmiddel».
Prisen ble innstiftet i 1984 da Aftonbladets kulturredaktør Axel Liffner pensjonerte seg. Liffner ble også den første mottakeren i 1984.
Néophytos Edelby
Néophytos Edelby (arabisk: نيوفيتوس اديلبى; født 10. november 1920 i Aleppo i Syria, død 10. juni 1995) var erkebiskop for det gresk-melkittiske katolske eparkiet Aleppo.
Bakgrunn
Elias (hans dåpsnavn) var den eldste av barne til Abdallah Edelby og den armenske Lucie Battouk. Etter første skoleår på fransiskanernes skole i Aleppo begynte han som tolvåring hos de aleppinske basilianerne der han avla munkeløfter i 1936 og fikk klosternavnet Neophytos. Han ble gitt dette navnet til minne om biskop Neophytos Nasri av Saïdnaya i Syria, som vat biskop i dette senere nedlagte bispedømmet fra 1722 til 1930 som spilte en viktig rolle da det som skulle bli den melkittisk-katolske kirke etablerte sine bånd til paven.
Så studerte han ved De hvite fedres presteseminar St. Anne i Jerusalem.
Prest
Den 20. juli 1944 ble han utnevnt til og konsekrert yil kapellan som aleppiniansk basilianer. I 1946 dro han for ytterligere studier ved Det pavelige Lateranuniversitet i Roma, der han i 1950 ble doktor utriusque juris. Årene 1950-1953 virket Edelby som professor ved St. Anne, 1953-1959 for de aleppinske basilianere i Libanon, og fra 1959 som personlig assistent til patriark Maximos IV Sayegh.
Hjelpebiskop i patriarkatet Antiokia
Neophytos Edelby ble den 5. desember 1961 utnevnt til hjelpebiskop i det melkittiske patriark Antiokia, og den 24. desember 1961 ble dette og likeså den samtidige utnevnelse til titulærerkebiskop av Edessa in Osrhoene for gresk-melkittene bekreftet. Patriarken av Antiokia, erkebiskop Maximos IV Sayegh, bispeviet ham den 25. februar 1962. Edelby deltok fra 1962 til 1965 ved alle fire sesjoner av Andre Vatikankonsil.
Erkebiskop av Aleppo
Den 6. mars 1968 ble Neophytos Edelby utnevnt til erkebiskop av Aleppo, og innehadde det embedet til sin død den 10. juni 1995.
Grigorij Petrov
Grigorij Spiridinovitsj Petrov (russisk: Григорий Спиридонович Петров, født 7. februar (g.s.: 26. januar) 1866 i Jamburg, død 18. juni 1925 i Paris) var en russisk ortodoks prest og forfatter. Han skrev bøker, brosjyrer og artikler som gikk inn for kristen sosialisme.
Biru
Biru (tibetansk: འབྲི་རུ་རྫོང་, wylie:  'bri ru rdzong, kinesisk: 比如县; pinyin: Bǐrú Xiàn), også kjent som Driru, er et fylke i prefekturet Nagqu i den autonome region Tibet i Folkerepublikken Kina.
Néophytos Edelby
Erkebiskop av Aleppo
Hans forgjenger i Aleppo var erkebiskop Athanase Toutounji, og hans etterfølger skulle bli erkebiskop Jean-Clément Jeanbart.
Biru
Fylket hadde 43,700 innbyggere i 1999.
Néophytos Edelby
Erkebiskop av Aleppo
I 1986 utnevnte pave Johannes Paul II til medlem av kommisjonen som skulle utarbeide Den katolske kirkes katekismes nye utgave. Denne kommisjonen bestod av tolv kardinaler og biskoper: leder var kardinal Joseph Ratzinger. Edelby ble senere erstattet av biskop Paul Gay Noujeim.
Grigorij Petrov
I 1907 ble han innvalgt i Statsdumaen for Kadettpartiet.
Néophytos Edelby
Erkebiskop av Aleppo
Under sin embedsperiode var han medkonsekrator av:
Grigorij Petrov
Petrov hilste februarrevolusjonen i 1917 velkommen, men var negativ til bolsjevikenes maktovertakelse ved oktoberrevolusjonen.
Néophytos Edelby
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Grigorij Petrov
I 1920 utvandret han og bodde i Bulgaria og Serbia. Han døde i Paris og ble begravd i München.
Biru
Administrative enheter
Storkommuner: Kommuner:
Joseph Sinde Warioba
Joseph Sinde Warioba (født 3. september 1940) er en tanzaniansk politiker som var landets visepresident og statsminister fra 1985 til 1990. Han er for tiden dommer i East African Court of Justice, den juridiske delen av Det østafrikanske fellesskap (EAC), og formann for Den tanzanianske grunnlovskommisjonen.
Warioba blei født i Bunda i Tanganyikaterritoriet (dagens Tanzania). Han fullførte utdannelsen sin ved Universitetet i Øst-Afrika i Dar-es-Salaam i 1966. Fra 1966 til 1968 var han statsadvokat i Dar-es-Salaam, og fra 1968 til 1970 var han rådgivende advokat for byrådet i Dar-es-Salaam. I 1970 avla han eksamen ved Haags folkerettsakademi, og fra 1976 til 1983 var han generaladvokat for Tanzania. Fra 1983 og til 1985, da han ble valgt som statsminister, var han justisminister.
Etter at hans statsministerperiode var over var han dommer i Den internasjonale havrettsdomstolen i Hamburg i Tyskland fra 1996 til 1999. I 1996 oppnevnte president Benjamin Mkapa ham til Presidentkommisjonen mot regjeringskorrupsjon, bedre kjent som Wariobakommisjonen.
Warioba ble oppnevnt til leder for Samveldets observatørgruppe under valget i Nigeria 2007. Warioba sa at valget var et positivt framskritt, men at det var enkelte uregelmessigheter.
Helldal stoppested
Helldal stoppested ble opprettet 1886 som Heldal stoppested på Vossebanen i Helldal i Fana, nå Bergen. Stoppestedet var betjent til 1. august 1958 og er i dag holdeplass på veteranjernbanen Gamle Vossebanen.
Gamle Hellesund
Gamle Hellesund er en uthavn i Høvåg i Lillesand kommune. Den ligger omtrent midt imellom Ulvøysund i sørvest og Ågerøya i nordøst. Uthavnen ligger på Helløya.
Både Sverres saga og Baglersagaene nevner havnen Helgasund i henholdsvis 1197 og 1207, men det vites ikke om det dreier seg om Gamle Hellesund eller Ny-Hellesund i Søgne.
Nederlandske losbøker og sjøkart fra 1500-tallet nevner Olde Hil Sont og Gammel Hil Sont, noe som viser at uthavnen var kjent for utenlandske sjøfolk da.
Gamle Hellesund hadde sin storhetstid på 1800-tallet, i den såkalte seilskutetiden, Det var mye trafikk langs kysten, og skip fra mange land var innom uthavnene. Sørlandet hadde da en svært aktiv periode, med mangfoldige verft og rederier. På grunn av all aktiviteten hadde Gamle Hellesund los- og tollstasjon.
Idag blir Gamle Hellesund i stor grad brukt om sommeren av ferierende.
James Elmer
James Elmer (født 8. mai 1971) er en australsk landhockeyspiller.
Han representerte Australia under Sommer-OL 2000 i Sydney, hvor laget hans tok bronse.
Ji Cheng
Ji Cheng er navnet til flere personer:
John Carter (film)
John Carter er en amerikansk eventyr- og science fiction-film fra 2012 regissert av Andrew Stanton. Filmen handler om John Carter, en jordisk heltefigur på planeten Mars. Historien bygger på Edgar Rice Burroughs' romaner om helten med samme navn. Den første av ialt elleve romaner i «Barsoom»-serien utkom i 1912, hundre år før filmens premiere.
John Carter ble distribuert av Walt Disney Pictures, både i 2D og Disney Digital-3D- og IMAX 3D-formatene.
Om filmen
Innspillingen begynte i november 2009 og ble avsluttet i juli 2010.
Filmen ble ikke godt mottatt av anmelderne. Den ble heller ikke noen publikumssuksess, slik produsentene hadde forventet.
Handlingsreferat
I år 1881 deltar Edgar Rice Burroughs i begravelsen til sin onkel, John Carter, en tidligere amerikansk kaptein under den amerikanske borgerkrigen, som har dødd plutselig. I tråd med Carters instruksjoner blir liket plassert i en grav som bare kan låses opp fra innsiden. Advokaten hans gir Carters personlige dagbok til Burroughs, i håp om å finne ledetråder som kan forklare Carters egentlige dødsårsak.
I et tilbakeblikk til 1868 i Arizona blir Carter arrestert av oberst Powell, som kjenner til Carters militære bakgrunn. Han ber om hjelp til å bekjempe innfødte indianere. Carter unnslipper fangenskap, men klarer ikke å komme langt, siden han blir forfulgt av soldater.