cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fyllepenn
Utviklingen av engangsblekkpatroner gjorde slutt på det uunngåelige sølet som fulgte med fyllingen.
Karoline Sørensen
Karoline Enevold Sørensen (født 19. februar 2002) er en dansk svømmer.
I 2021 representerte hun landet sitt på stafettlaget på 4 × 100 meter medley som med 15. plass ble utslått i forsøksheatet.
Gabriel Paletta
Gabriel Alejandro Paletta (født 15. februar 1986) er en argentinsk-italiensk tidligere fotballspiller.
Paletta er en forsvarsspiller, som hovedsakelig spiller i midtforsvaret. Paletta har valgt å spiller for det italienske landslaget.
Paletta var den andre argentineren som spilte for Liverpool FC etter Mauricio Pellegrino. Rykter i juli 2007 fortalte om en mulig utlån av Paletta til spanske Levante. Paletta klarte aldri å etablere seg som fast spiller på det engelske laget og ble etterhvert solgt tilbake til hjemlandet.
Warframe
Warframe er et videospill laget av Digital Extremes
Gameplay
Lotus guider Tenno gjennom vanskelige situasjoner, og gir enkelte hint som kan hjelpe spilleren med å beseire motstandere. For å slå tilbake bruker Tenno bio-mekaniske drakter, kalt Warframes, for å kanalisere deres forskjellige evner. Alle fraksjonene som dukker opp i løpet av spillet, inkludert Tenno, ble skapt av forskjellige grupper i det gamle Orokin-imperiet, som Tennoen oppdager var en gammel sivilisasjon og tidligere regjerende makt i solsystemet. Selv om de fleste fra denne sivilasjonen for lengst er døde når Tennoen våkner, kan deres dvelende tilstedeværelse fremdeles merkes over hele solsystemet.
Før sivilasjonens fall, hadde Orokin forsøkt å ta kontroll over hele galaksen, og hadde sendt ut en rekke koloni-skip gjennom Void, et transdimensjonalt rom som muliggjorde raskere reise mellom de forskjellige stjernesystemene. Men en gruppe «Sentients» dukket opp, og bestemte seg for å utslette hele Orokin - noe som førte til «den gamle krigen» og opprettelsen av Tenno, og til slutt hele imperiets kollaps. Spilleren oppdager etter hvert at Lotus faktisk er en Sentient, som gjør opprør mot de andre «Sentients» for å beskytte Tenno.
Når romskipet deres endelig kom tilbake til Orokin-imperiet, hadde alle barna blitt lagt i dvale i tusenvis av år - og overlevde dermed imperiets fall. Disse barna hadde også kraften til å kunne kontrollere «Warframes» på avstand, noe som gjorde dem til de kraftige våpnene i konflikten mot de andre pågående styrkene i solsystemet. Fra dette tidspunktet, og fremover, kan spilleren delta i oppdrag både som Warframe og som Operatør.
Handling
Spilleren begynner med en hovedperson, i form av en antropomorf biomekanisk kamp-enhet kalt Warframe som har overnaturlig smidighet og spesielle evner, samt et utvalg grunnleggende våpen. Spilleren kan også benytte et romskip kalt Orbiter for å reise gjennom verdensrommet. I løpet av spillet, får spilleren også direkte kontroll over «operatøren» som var den virkelige Tenno-hovedpersonen i fysisk form.
«Operatøren» er i stand til å manifestere seg fysisk i omgivelsene, ved å projisere ut av Warframe. Etter hvert blir «operatøren» også i stand til å overføre seg til en større, rent mekanisk kamp-enhet kalt «Necramech» som var den teknologiske forløperen til Warframes. Hoved-oppdragene krever at spilleren gjennomfører enkelte oppdrag på tvers av planeter og måner i solsystemet, for å få tilgang til andre planeter eller områder. En rekke andre oppdrag, med andre spesielle belønninger, er ikke nødvendige for å komme seg videre i selve handlingen.
Om bord på romskipet kan spilleren også administrere en rekke andre funksjoner på vegne av Tenno - inkludert å administrere arsenalet av utstyr, tilpasse «Warframe» og ulike våpen, få tak i nytt utstyr, eller få tilgang til en butikk i spillet. Alle oppdragene får en rangering som indikerer hvor vanskelig oppdraget var. Forskjellige oppdrag kan ha ulike formål. For eksempel å beseire et visst antall fiender, samle inn data fra terminaler uten å aktivere noen alarmer, redde kidnappede fanger, eller forsvare ulike punkter på kartet i fastsatte tidsperioder.
Spilleren kan bruke forskjellige våpen, spesielle evner og en rekke parkour-bevegelser for å navigere gjennom (eller overmanne motstandere) under oppdragene. Når er oppdrag er gjennomført, kan spilleren bli belønnet med ulike gjenstander, samt valuta i spillet - eller gjenstander som kan plukkes opp samtidig som de utforsker kartet. Å unnlate å fullføre et oppdrag fører til at disse eventuelle belønningene går tapt.
Lucanus fortunei
Lucanus fortunei er en billeart i familien hjortebiller (Lucanidae).
Kjennetegn
En middelsstor til stor (29-55 millimeter) og kraftig, rødbrun hjortebille. Hannen har kraftige, krumme kjever, disse har en tann noe utenfor midten, og er kløvede i spissen. Dessuten er det noen mindre, butte tenner på innersiden nesten i hele lengden. De knebøyde antennene har vanligvis en fire-leddet vifte. Bakhodet har nokså høye, men forholdsvis korte tverrkjøler langs sidene og bakkanten på siden. Beina er mørke, lårene rødbrune langs forkanten, leggene rødbrune. Hunnen er mindre enn hannen og mangler de forstørrede kjevene og kjølene og hornene på hodet.
Utbredelse
Arten er nokså vidt utbredt i fjellområder i den sørlige delen av Kina.
Knut Engdahl
Han ble i 1993 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs orden for sitt samfunnsnyttige arbeid.
I desember 2014 meldte han seg ut av Høyre som følge av statsråd Bent Høies beslutning om å legge ned sykehuset i Kristiansund.
Talende våpen
Talende våpen er i heraldikken en betegnelse på et våpenskjold som har figurer og/eller farger («tinkturer») som henspiller på en persons eller et steds navn. Dette er kjent allerede fra middelalderen og i mange europeiske land, så som de spanske områdene Kastilla med et kastell og León med en løve.
Fra norsk middelalder kjennes blant annet lagmannen Hauk Erlendsson som har en hauk på en bjelke i sitt skjold (Norske Sigiller nr 59 og 65), og sysselmann-slekten på Voss og arvingene til Olav av Foss, som i flere generasjoner på 1300-tallet bruker en rev i våpensegl (Foss uttales identisk som datidens tyske ord, vos, for rev).
En stor del av de talende våpnene er basert på tilfeldig navnelikhet og ikke på historisk riktige tolkninger av gamle navn. Dette er fordi navnelikheten gjør våpnene lettere å huske og identifisere seg med, selv om de dermed blir en folkeetymologi uten vitenskapelig belegg. Et eksempel er byen og landskapet Berlins våpen med en bjørn (Bär), fordi Berlins navn antagelig kommer fra et slavisk ord som betyr sump e.l. Et annet eksempel er den norske byen Skien med to ski i våpenet, selv om byens navn ikke er dannet av ski til å ha på bena.
Fra og med 1600-tallet ble det populært å ta våpenfigurer og slektsvåpen som henspiller på etternavn, for eksempel Bergh med berg (fjelltopper), Cloumann med en "villmann" som holder et lårben med fugleklo, Heyerdahl med en heire på to fjell, Holberg med et uthult berg, Leopoldus og Løvenskiold med en løve, Morgenstierne med en stjerne, Post med en vannpost, Teilmann med en trane som holder en teglstein og mange flere.
I norske kommunevåpen finnes flere talende våpen, blant annet Porsgrunn med porsblomst, Moland med en dobbeltsparre som ligner bokstaven M, og Ringerike med en ring. Det er en lang rekke utenlandske landskapsvåpen og kommunevåpen som er talende: for eksempel Bern med bjørn, Falkenberg med falk og berg, Oxford med okse og bølgesnitt.
Noen bruker betegnelsen talende våpen også på våpen for slektsnavn som adelsslekter tok ut fra figurer i sine våpen, særlig da den dansk-norske unionskongen i 1526 ga et påbud til adelen om å ta seg faste slektsnavn (noe som tidligere ikke var vanlig). Eksempler er Bjelke (med to bjelker), Huitfeldt (rød skråbjelke på sølv bunn = hvitt felt) og Rosenkrantz (roser i hjelmtegnet) - se avbildninger av disse våpnene på Arnstein Rønnings nettsted http://heraldikk.blogspot.com/.
Det kan kanskje stilles spørsmål ved om vi skal bruke betegnelsen "talende våpen" på våpen som har en stilisert, navngitt naturformasjon, slik som trappesnittet i Nordkapps kommunevåpen. Spørsmålet kan vi iallfall stille ved våpen som inneholder en "navnerebus", for eksempel våpenet til den norske slekten Rasch som har sneglehus og pil fra 1600-tallet.
Talende våpen er ikke så treffende på våpenskjold som har gitt opphav til "heraldiske navn" som slektene fra middelalderen ikke brukte selv, men som slektsforskere i nyere tid benytter for å betegne slektene.
Litteratur
Utenlandsk
Simen Hestnæs
Simen Hestnæs (født i Oslo), også kjent under artistnavnet «ICS Vortex», er vokalist i  avant-garde metal-bandet Arcturus, og tidligere vokalist og bassist i det symfoniske svartmetallbandet Dimmu Borgir, og vokalist og gitarist i Lamented Souls.
Arcturus
Hestnæs hadde sin første gjesteopptreden i Arcturus på albumet La Masquerade Infernale i 1997, hvor han sang på låtene «Master of Disguise» og «Painting My Horror» i tillegg til «The Chaos Path», som han også komponerte og skrev teksten til. I 2005 ble Hestnæs fast vokalist i Arcturus, etter at Garm forlot bandet i 2003. Arcturus ble det andre bandet som Hestnæs tok over som vokalist i etter Garm. Senere i 2005 slapp Arcturus albumet Sideshow Symhponies, det første studioalbumet uten Garm som vokalist.
Borknagar / Dimmu Borgir
Etter at Kristoffer Rygg forlot Borknagar i 1997 trengte bandet en vokalist. Rygg introduserte bandet for Hestnæs, som tok jobben som vokalist. Seinere ble han også bassist. Simen gjorde i 1999 en gjesteopptreden på Dimmu Borgirs Spiritual Black Dimensions, og tok seinere over posisjonen som bassist i Dimmu Borgir. Han ble et fullt medlem av Dimmu Borgir, og ga bandet et nytt element ved hjelp av sine rene, nesten operalignende vokaler. I august 2000 forlot Simen Borknagar for å kunne konsentrere seg fullt om Dimmu Borgir. Det har blitt sagt at Borknagars gitarist og frontmann Øystein G. Brun gav Simen et ultimatum; Borkagar eller Dimmu Borgir etter at Borknagars planlagte turné krasjet med Dimmu Borgirs studioplaner. I august 2009 meldte Dimmu Borgir via sin nettside at Hestnæs ikke lengre var medlem av bandet.
Privatliv
Han er gift med Lise Myhre, skaperen av tegneserien Nemi.
Italienske jøder
Italienske jøder kan benyttes som begrep i bred mening om alle jøder som lever i eller har røtter i Italia, og i smalere mening om det jødiske samfunnet i oldtiden som benyttet seg av italienske religiøse ritualer, og som var særskilt fra de samfunn som har sin opprinnelsen i middelalderen eller moderne tid som benytter seg av sefardiske eller askenasiske ritualer.
Inndelinger
Italienske jøder faller historisk inn i fire kategorier:
Historisk har disse samfunnene holdt seg adskilte: i en gitt by var det ofte en "italiensk synagoge" og en "spansk synagoge", og stundom også en «tysk synagoge». I mange tilfeller ble disse siden slått sammen, men en gitt synagoge kan hatt tjenester for mer enn et ritual.
I dag er det ytterligere kategorier:
Historie
Historien til jødene i Italia går tilbake 2000 år, og de første dokumenterte jødene i Italia var ambassadører som ble sendt til Roma av Judas makkabeeren i 161 f.Kr. Antagelig hadde det vært jødiske handelsmenn før eller på samme tid. Gravsteiner og dedikasjonsinskripsjoner er blitt bevart fra denne perioden. De jødene som var bosatt bodde antagelig i sørlige Italia med et mindre samfunn i Roma, og de snakket gresk, datidens fellesspråk. Det er antatt at en del familier, eksempelvis Adolescenti, er etterkommere av jøder som ble deportert fra Judea av keiser Titus i 70 e.Kr. I tiden under den romerske republikk levde det et stort antall jøder i Roma. De var hovedsakelig gresktalende, datidens fellesspråk, og var fattige. Mange grekere, jøder inkludert, kom til Roma som handelsmenn eller ble fraktet dit som slaver. Romerne synes å ha betraktet jødene som tilhengere av en noe tilbakestående religion med sære skikker, men den form for antisemittisme som kom senere i de kristne og muslimske verdnene eksisterte ikke. Julius Cæsar var kjent som vennlig innstilt overfor jødene, han fjernet de harde forordningene og tunge skatteleggingen som var blitt pålagt av Pompeius. Han tillot også at murer og befestninger i Jerusalem til å bli bygget opp igjen og gjenreiste Jaffa foruten en rekke andre kystbyer under jødisk styre. Da Cæsar ble myrdet var jødene i Roma blant de første som kom for å sørge ved hans døde legeme. I senantikken og med forfremmelsen av kristendommen som lovlig religion i Romerriket ved Konstantin den store i 313 endret posisjonen til jødene i Italia og over hele riket seg raskt og dramatisk. Keiseren innførte en rekke undertrykkende lover for jødene. Kristendommen ble gjort til statsreligion for Romerriket i 380, noe som betydde at perioder med forfølgelser ble fulgt av perioder med færre forfølgelser.
I tidlig middelalder var det betydelige jødiske samfunn i søritalienske byer som Bari og Otranto. Middelalderens italienske jøder frambrakte også betydningsfulle halakahadiske verk som Shibbole ha-Leket. Det var perioder hvor jødene ble fordrevet, blant annet en fordrivelse fra Trani i 1380, og en kortvarig fordrivelse fra Bologna i 1172. Historien om pavene og deres forhold til jødene begynner med pave Gregor I den store. Han beskyttet ofte jødene mot vold og urettmessig behandling fra myndighetene, og fordømte tvangsdøping, men han rådet også på samme tid å vinne jødene over til kristendommen. En nevø av rabbiner Nathan ben Jehiel av Roma fungerte som eiendomsadministrator for pave Alexander III som selv viste vennskapelige holdninger til jødene ved Tredje Laterankonsil i 1179 hvor han motsatte seg fiendtlige prelater som ville innføre diskriminerende antijødiske lover. Under normannernes styre i sørlige Italia og på Sicilia ble jødene betraktet som likestilte med andre folk, også kristne, og kunne inneha et hvilket som helst yrke, noe særskilte lover forbød i Italia. Pave Innocens III (1198–1216) var en særskilt rasistisk og intolerant pave som truet med å bannlyse de som tillot jøder å ha offentlige posisjoner.
Mange jøder var utmerkede leger, en pave hadde en jøde ved navn Isaac ben Mordecai som personlig lege. Et av de fremste yrkene som jødene hadde og som de siden ble nedsettende assosiert med ble påtvunget dem. Jødene fikk ikke lov til eie jord, men det var ett yrke kristne ikke vil ta i og det var utlån av penger mot rente. Jødene slo seg opp som en etnisk minoritet på det som foraktelig kalles lånehaier og ågeri. Prisen de betalte for dette privilegiet var sosial fordømmelse, noe William Shakespeares drama Kjøpmannen i Venedig (1596–97) handler om. For kristne var det en synd å låne ut penger med rente. Ågerkarer, som lånte ut penger med rente, var blitt lyst i bann ved tredje Laterankonsil i 1179. Selv det å hevde at åger ikke var en synd ble fordømt som kjetteri. Jøder som flyktet fra krig etablerte seg i 1509 i Venezia og uvillige myndigheter avsatt et eget område, ghetto nuovo, i 1516, om enn med sterke restriksjoner for dem. Etter at jødene ble forvist fra kongedømmet Napoli i 1533 endret sentrum for de italienske jødene til Roma og de store byene i nordlige Italia.
En av de mest berømte av Italias jøder var rabbiner Moshe Chaim Luzzatto (1707–1746), en mystiker som skrev religiøse og etiske verker som var kontroversielle i hans samtid, men som har blitt studert med økt interesse siden.
Det italienske jødiske samfunnet som helhet overgikk neppe mer enn rundt 50 000 mennesker etter at de ble gitt fulle rettigheter i 1870. I løpet av den andre aliyah (utvandring) mellom 1904 og 1914 flyttet mange italienske jøder til Israel, og det er en italiensk synagoge og kultursenter i Jerusalem.
Italienske ritualer
De innfødte italienske jødene, som særskilte i forhold til sefardiske og askenasiske jøder, er i forskningslitteraturen tidvis henvist til som italkim (hebraisk for «italienere», flertall av italki, mellomhebraisk lånord fra det latinske adjektivet italicu(m) i betydningen «italisk», «latin», «romer»; italkit er også benyttet i moderne hebraisk som språknavnet «italiensk»). De har tradisjonelt snakket varianter av dialekten jødisk-italienske språk.
Skikkene og de religiøse ritualene til italienske jøder kan bli sett på som en bro mellom sefardiske og askenasiske tradisjoner, og viser likheter til deres begge. De er dog nærmere til skikkene til romaniotere, innfødte greske jøder. En underavdeling er anerkjent mellom minhag Benè Romì som ble praktisert i Roma, og minhag Italiani praktisert i de nordlige byene som Torino, skjønt de to ritualene var generelt svært like.
I henhold til religiøs lov fulgte italienske jøder generelt de samme reglene som sefardiske ved at de aksepterte autoriteten til Isaak Alfasi (Jishak Alfassi) og lovsamlingen Shulchan Arukh i motsetningen til askenasiske skikkene som ble lovbestemt av den polske rabbineren Moses Isserlis. Imidlertid var den italienske liturgien annerledes enn fra begge de nevnte gruppene, noe som gjorde det mulig for italienske jøder å bevare deres egne tradisjoner da andre samfunn valgte enten standard sefardisk eller askenasisk bønnebok.
Det er blitt hevdet at den italienske bønnebok inneholder de siste levninger av den jødiske tradisjon i Judea/Galilea, mens både den sefardiske og i en noen mindre grad den askenasiske reflekterer den babylonske tradisjonen. Denne påstanden er ganske sannsynlig, skjønt det er vanskelig å verifisere tekstmessig ettersom lite liturgisk materiale er blitt bevart fra Israels land. I tillegg reflekterer en del italienske tradisjoner babylonske ritualer i en mer arkaisk form, mye på samme vis som bønneboken til jemenittiske jøder gjør det. Eksempler på gammelbabylonske tradisjoner som er bevart av italienerne, men av ingen annen jødisk gruppe (inkludert jemenittene), er bruken av keter yitenu lach i kedushah for alle tjenester og av naḥamenu i Birkat Hamazon (bønn etter måltider) på sabbaten, begge er funnet i Siddur'' til Amram Gaon.
De italienske ritualene har tradisjonelt benyttet seg italiensk-hebraisk, et uttalesystem som ligner de til konservative spanske og portugisisk jøder. Denne uttalen har i mange tilfeller blitt adoptert av sefardiske, askenasiske og appam samfunnene i Italia.
Askenasiske jøder
Det har vært askenasiske jøder som har levd i Nord-Italia siden så tidlig på senmiddelalderen. I Venezia var de det eldste jødiske samfunnet i byen, og kom før sefardiske og de italienske gruppene. Etter at boktrykkekunsten ble oppfunnet ble Italia et betydelig senter for utgivelser av bøker på hebraisk og jiddisch for bruk av tyske og andre nordeuropeiske jøder. En kjent figur var Elijah Levita som var en ekspert på hebraisk grammatikk og masoreter, foruten å være forfatteren av jiddisch romantiske eposet Bovo-Bukh.
Andre markante samfunn var de norditalienske Asti, Fossano og Moncalvo som ble opprettet av jøder som hadde blitt forvist fra Frankrike i 1394: disse samfunnene omfattet også den velkjente Lattes-familien. Kun synagogen i Asti er fortsatt i bruk i dag. Deres ritualer, kjent som appam (fra de hebraiske initialene fra de tre nevnte byene), er tilsvarende de askenasiske, men har en del særegenheter fra gammelfranske ritualer, særlig i henhold til høyhelligdagene. Disse variasjonene er funnet på løsbladsystemet som samfunnet benyttet i sammenheng med den normale askenasiske bønneboken; de var også trykket av Goldschmidt. Dette ritualet er det eneste bevarte levningen fra de opprinnelige franske ritualene, også kjent som rashi (etter rabbineren). Franske askenasiske jøder har siden 1394 benyttet seg av de tyske askenasiske ritualer.
I musikktradisjonen og i uttale skiller askenasiske jøder i Italia seg betydelig fra askenasiere i andre land, og viser en del tilpasning til de to andre samfunnene. Usedvanlige er de nordøstlige samfunnene som det i Gorizia som har sin opprinnelse fra østerriksk-ungarsk tid og er langt nærmere tyske og østerriksk tradisjoner.
Sefardiske jøder
Siden 1442 da kongedømmet Napoli kom under spansk styre kom et betydelig antall sefardiske jøder til å leve i sørlige Italia. Som en følge av forvisningen av jøder fra Spania i 1492, fra Portugal i 1495 og fra kongedømmet Napoli i 1533, flyttet mange til sentrale og nordlige Italia. En berømt flyktning var Don Isaac Abravanel, statsmann, filosof og Bibelkommentator.
I løpet av de neste få århundrene kom det en stadig strøm av conversos, tvangskonverterte, som forlot Spania og Portugal. I Italia var de utsatt for å bli tiltalt for judaising (et kristent begrep, avledet fra gresk ioudaïzō, «å leve i henhold til jødisk skikk»), ved at de etter loven var døpte kristne. Av denne grunnen unngikk de å bosette seg i pavekontrollerte områder. Pavene tillot en del spanske jøder å bosette seg i Ancona da det var en hovedhavn for handelen med tyrkerne og muslimene grunnet jødenes tradisjonelle forbindelser med Midtøsten og Det osmanske rike var nyttige. Andre italienske stater fant det fordelaktig å tillate conversos å bosette seg og blande seg med de eksisterende jødiske samfunnene, og vendte et blindt øye i retningen av deres religiøse status. Den neste generasjonen, barna av conversos, kunne derimot vokse opp som utelukkende jøder uten tilsvarende juridiske problemer da de aldri hadde vært døpt som kristne.
Hovedstedene for bosetning var:
I det hele levde spanske og portugisiske jøder adskilte fra de innfødte italienske jødene selv om det var betydelig felles religiøs og intellektuell innflytelse og strømninger mellom gruppene.
Scola Spagnola, den spanske synagoge i Venezia, ble opprinnelige ansett som «modersynagogen» for det spanske og portugisiske samfunnet verden over ettersom den var en av de tidligste som ble etablert, og den første bønneboken ble utgitt her: senere samfunn, som i Amsterdam, fulgte dets ledelse i rituelle spørsmål. Da Venezias betydning fikk en nedgang på 1700-tallet gikk det ledende rollen til Livorno for Italia og Middelhavet, og for Amsterdam for det vesteuropeiske landene. Synagogen i Livorno ble ødelagt under den andre verdenskrig, men en ny og moderne bygning ble reist i årene 1958-62.
Det jødiske samfunnet i Livorno viser også det mangfold av friheter og mangel på friheter som jødene erfarte på Den italienske halvøya. Livorno ønsket alle jøder velkommen på begynnelsen av 1600-tallet. Andelen vokste stødig, fra 114 i 1601 til over 3 000 i 1689, kanskje så mye som 10 prosent av befolkningen. De ble kanskje den viktigste nasjonaliteten i byen. Jødene ble gitt rettigheter og privilegier, som religiøs frihet, amnesti fra tidligere forbrytelser og fullt borgerskap i Toscana. De trengte ikke leve i getto (i seg selv et italiensk begrep som har sin opprinnelse fra bydelen Ghetto i Venezia hvor jødene der ble tvunget til å bo), de kunne eie hester, slaver, bære våpen, ha butikker, og de kunne studere ved universitet, alle de rettigheter som folk flest hadde. Da forholdene ble lagt til rette kunne det jødiske samfunnet blomstre og jødene i Livorno ble leger og handelsmenn, slavehandlere og pengeutlånere. Deres innflytelse dekket et mangfold av aktivitetene i byene og strakte seg videre ut i Europa og i Middelhavet. Etter at Napoléon Bonaparte invaderte Livorno i 1796 ble de fleste rettigheter og privilegier tatt fra dem. Resultatet var det jødiske samfunnet raskt fikk tilbakegang og byens økonomiske vekst forvitret i samme takt.
På 1700- og 1800-tallet opprettholdt mange italienske jøder (hovedsakelig, men ikke utelukkende spansk og portugisisk jøder) en handels- og bosted i både Italia og i landene innenfor Det osmanske rike: selv de som bosatte seg fast i Det osmanske rike opprettholdt deres statsborgerskap i Toscana eller andre italienske nasjonaliteter, for å dra fordel av osmanske «kapitulasjonsdokumenter» (kontrakter mellom Det osmanske rike og kristne europeiske riker, særlig Frankrike). Således var det i Tunis et samfunn av Juifs Portugais (portugisisk jøder) eller L'Grana (utvandrere fra Livorno), adskilt fra, og anså seg selv som overordnet fra de innfødte tunisiske jødene (Tuansa). Mindre jødiske samfunn av samme type eksisterte i andre land som eksempelvis Syria hvor de var kjent som Señores Francos, selv om de generelt ikke var mange nok til å etablere deres egen synagoge og isteden møtte til bønn i andre hus. Europeiske land benyttet seg ofte av jøder fra disse samfunnene som deres konsulære representanter i de osmanske byene.
I mellomkrigstiden på 1900-tallet var Libya en italiensk koloni, og som i de andre nordafrikanske landene fant kolonimaktene de lokale jødene nyttige da de var en velutdannet elite. Som følge av Libyas uavhengighet og særlig etter seksdagerskrigen i 1967 måtte mange av de libyske jødene reise ut, enten for Israel eller til Italia, og i dag er de fleste «sefardiske» synagogene i Roma faktisk libyske.
Fascistiske Italia og etterkrigstiden
Det italienske jødiske samfunnet, et av de eldste i Europa, utgjorde kanskje rundt 50,000 mennesker i 1933. På denne tiden da Benito Mussolini og det italienske fascistpartiet kom til makten var jødene integrert i den italienske kulturen og samfunnet etter å ha levd i Italia nær 2000 år. Det var relativt lite direkte antisemittisme blant italienere. Selv om det eksisterte fanatiske antisemititter blant en del av fascistlederne, som Achille Stararce og Roberto Farinacci, var italiensk fascisme som helhet ikke fokusert på antisemittisme i motsetning til den tyske nasjonalsosialismen. Faktisk kunne jødene, om de ønsket det, fram til 1938 være medlem av fascistpartiet. I 1938, delvis grunnet press fra det nasjonalsosialistiske Tyskland, begynte fascistpartiet å vedta antisemittiske lover: jøder ble definert som gruppe; fjernet fra offentlige jobber som lærere i skolen; fjerning av jøder i massemedia; forbud mot ekteskap mellom jøder og ikke-jøder; og fengsling av jøder av utenlandsk nasjonalitet.
Under den andre verdenskrig, til tross for at fascistiske Italia var i allianse med Tyskland, var de italienske myndighetene unnvikende til tyske krav på å fengsle, konsentrere og utlevere jøder i italienskokkuperte områder. Italienske militære nektet ofte å delta i massemord på jøder. Italienskokkuperte områder var derfor relativ trygge områder for jøder, og mellom 1941 og 1943 unnslapp tusenvis av jøder fra tyskokkuperte områder til de italienskokkuperte sonene i Frankrike, Hellas og Jugoslavia. Italienske myndigheter evakuerte faktisk rundt 4 000 jødiske flyktninger til det italienske fastlandet og disse overlevde krigen som fanger i sørlige Italia. Denne situasjonen endret seg da Tyskland okkuperte Italia i 1943: konsentrasjonsleirer og deportasjoner til utryddelsesleirer som Auschwitz ble igangsatt. Totalt klarte tyskerne å deportere 8,564 jøder fra Italia, italienskokkuperte Frankrike og fra øyene Rhodos og Kos. Kun 1,009 kom tilbake.
Etter den andre verdenskrig, med Mussolinis og fascistenes nederlag, ble jødene gitt tilbake rettighetene som fulle borgere. Mange av de som overlevde dro dog videre til den nyopprettede nasjonen Israel, skjønt noen ble igjen og gjenopprettet sine samfunn. I dag er det rundt regnet litt over 40 000 jøder i Roma og Milano alene.
Kiss Me Quick (sang)
Elvis Presley spilte den inn i RCA Studio B, Nashville, 25. juni 1961. Sangen ble utgitt på LP-platen Pot Luck (RCA Victor LSP 2523 (stereo) og RCA Victor LPM 2523 (mono)) 25. juni 1962. Produsent var Steve Sholes.
Norsk versjon
Lasse Hovd og Mikkel Aas har skrevet norske tekster. Hovds verjon bærer tittelen «Kyss meg nå». Aas' versjon heter «Kyss meg ømt».
Samtykkekompetanse
Samtykkekompetanse er et begrep innenfor det norske helsevesenet som går ut på at man som pasient skal ha mulighet til å samtykke for å motta hjelp. Her legger man vekt på om man som pasient evner å ta avgjørelse selv opp mot spørsmål om helsehjelp.
Nasjonalt senter for aldring og helse beskriver betydningen av samtykkekompetanse slik:"All helsehjelp skal være basert på samtykke fra pasienten, og pasienten har en grunnleggende rett til å si ja eller nei fra hjelpen.'"
Hvem har samtykkekompetanse
Bestemmelsen og defineringen av hvem og hva som regulerer samtykkekompetanse følger av kapittel 4 i lov om pasient- og brukerrettigheter (pasient- og brukerrettighetsloven). Loven definerer blant annet hovedregler om samtykke og i hvilken form samtykket kan gis. Som en hovedregel så har alle over 16 år samtykkekompetanse, men det finnes dog noen unntak. Det kan være snakk om bortfall av samtykkekompetansen hvis det ligger ulike psykiske eller fysiske årsaker til grunn, hvis det er snakk om demens eller at det er åpenbart at man ikke har mulighet til å forstå hva samtykket dreier seg om.
Jamfør § 4-2 så sies det at et samtykke kan gis stilltiende eller uttrykkelig. Stilltiende samtykke vil i denne konteksten si at man godtar, uten at man nødvendigvis har blitt spurt. Her kan det være at helsepersonell tar avgjørelsen basert på pasientens evne til å samtykke. Det følger av loven og § 4-3 klare retningslinjer på hvordan man som helsepersonell skal ta en slik avgjørelse.
Jean-Marie Leclair
Jean-Marie Leclair l’aîné (1697–1764) var en fransk komponist og fiolinist.
Leclair var en av sin tids mest kjente fiolinister og regnes som en viktig medgrunnlegger av den franske fiolinskole.
Liv og virke
Leclair var først danser og ballettmester i Lyon. I 1716 giftet han seg med Marie-Rose Casthanie, også hun var danser ved operaen i Lyon. Fra 1722 arbeidet han som ballettmester ved operaen i Torino, men allerede i oktober året etter bodde han i Paris, der han publiserte sitt opus 1, dedisert en bankier Bonnier. På denne tiden hjalp vennen André Chéron ham til assistentoppdrag i komposisjon. I 1726 var Leclair tilbake i Torino, her ble han kjent med Johann Joachim Quantz og den kjente fiolinisten Giovanni Battista Somis. Somis, som var elev av Corelli, gav Leclair viderekommende undervisning i fiolinspill.
Mens han fremdeles var under Somis innflytelse publiserte Leclair i 1728 Sonater opus 2, dedisert sønnen og etterfølgeren til sin første mesén, som i mellomtiden var avgått ved døden. Fra 1728 bodde Leclair i Bonniers palass i Rue St. Dominique og arbeidet som fiolinlærer. På denne tiden må Leclairs første kone ha avgått ved døden. I Den stille uke året 1728 holdt han sin første konsert med det velrenommerte Concert spirituel i den store sal i Tuileriene. Å få opptre der var ensbetydende med den høyeste musikalske anerkjennelse.
I 1730 giftet Leclair seg med den unge notegravøren Louise-Cathérine Roussel. Med henne fikk han en datter. Louise hadde allerede gravert Leclairs opus 2, 3 og 4, og graverte deretter alle hans påfølgende komposisjoner. Fra 1733 til 1737 var han musiker ved Ludvig XVs hoff, og gav fram til 1737 en rekke offentlige konserter med Concert Spirituel. Leclair forlot det kongelige orkesteret i raseri etter en strid med Jean-Pierre Guignon om en tidligere inngått avtale som gikk ut på de skulle fungere som førstefiolinist annenhver måned.
Fra 1738 til 1743 bodde han i Nederland, og i Den Haag samarbeidet han med fiolinvirtuosen Pietro Locatelli, som påvirket ham i betydelig grad. Leclair var konsertmester hos den rike kjøpmannen François de Liz. Innimellom må han ha oppholdt seg ved hoffet til Anna av England i Leeuwarden; han dediserte sitt opus 9 til henne. Anna var en god cembalist og elev av Händel. de Liz gikk konkurs i 1743, og Leclair vendte tilbake til Paris. Fra 1744 oppholdt han seg to år i Chambéry, der han sto i den spanske tronfølger Philippe d'Espagnes tjeneste.
I 1748 ble Leclair musikalsk leder og førstefiolinist ved privatteateret til hertug Antoine VII. de Gramont (1722–1801), helt i nærheten av Paris.
Død
Bisettelsen fant sted 25. oktober. 1764. 2. desember 1765 ble det holdt en minnehøytidelighet i Église des Feuillants i Rue St. Honoré. Concert Spirituels kor og orkester oppførte Profundis av de Mondonville.
På grunn av pengenød publiserte ekskona Leclairs opus 14 og 15 posthumt.
Stil og påvirkning
Som virtuos påvirket Leclair i høy grad den franske fiolinskolen, som han også regnes som medgrunnlegger av. Han gjennomførte en fusjon av fransk og italiensk barokkstil, og med sin elegante og briljante stil og inngående kjennskap til kontrapunktikk, maktet han å løfte sine concerti og sonater nesten opp til Vivaldis nivå.
Komponisten og musikkteoretikeren Charles-Henri Blainville karakteriserte Leclair som «den franske Corelli».
Joseph Bologne, Chevalier de Saint-George var en av Leclairs elever.
The UnForGiveness
-The- UnForGiveness er et prosjekt ledet av Kanzaki, tidligere kjent som vokalisten i RIBBON.
-The- UnForGiveness debuterte ved Kawasaki Club Citta den 31. oktober, 2007, gjennom Kanzakis deltakelse i Node of Scherzo. I desember samme år deltok han i Sherow Artist Societys X'mas events, og spilte som åpningsnummer den 6. januar, 2008, ved Kamijo og Kisakis samarbeid «CROSS GATE 2008～chaotic sorrow～».
Tighina
Den første bosetningen på stedet, hvor elvene Dnister og Bâc renner sammen, oppsto i det 2. århundre. Den har siden vokst gradvis, og gjennom tidene blitt styrt av Kiev, Moldavia, Genova, Det osmanske riket, Russland og Romania.
Stefan cel Mare grunnla en festning på stedet på begynnelsen av det 16. århundre. I 1538 tok Suleiman I festningen, og gav den det tyrkiske navnet Bender.
Karl XII av Sverige søkte tilflukt rett utenfor byen etter nederlaget ved Poltava, sammen med kosakkenes leder Ivan Masepa. Ettersom man under enevoldstiden i Sverige definerte hovedstaden som det stedet hvor kongen hadde sitt hoff og arkiv, lå Sveriges hovedstad i flere år på sletten utenfor Bender. Tyrkerne nektet ham å reise videre, for å utnytte ham i det politiske spillet i Sentral-Europa. I 1713 ble det utkjempet en mindre trefning mellom karolingerne og tyrkerne, kjent som sammenstøtet i Bender.
Under Den russisk-tyrkiske krig (1806-1812) falt byen til russerne, og forble på russiske hender inntil Sovjetunionens kollaps. Mesteparten av kampene i Transnistriakrigen stod i og ved Tighina. Byen kontrolleres av myndighetene i Transnistria, selv om den ligger på vestsida av Dnister.
Mantes-la-Jolie
Mantes-la-Jolie (ofte kalt bare Mantes) er en kommune i de vestlige forstedene til Paris i Frankrike, men har status som by. Den ligger 48,4 km fra sentrum av Paris, og er sous-préfecture (underprefektur) i departementet Yvelines.
Historie
Mantes lå halvveis mellom maktsentrene til hertugene av Normandie i Rouen og kongene av Frankrike i Paris. Sammen med det meste av Nord-Frankrike skiftet området eier mange ganger under hundreårskrigen. Filip Augustus døde i Mantes 14. juli 1223.
Louis XIV opprettet en fabrikk for musikkinstrumenter i Mantes, og byen ble valgt til senter for produksjon av messing- og treblåseinstrumenter. På 1800-tallet kom det mange malere til byen, særlig Corot, som malte kjente bilder av broen og katedralen. Prokofiev var her sommeren 1920 og orkestrerte balletten Chout.
Byen ble opprinnelig kalt Mantes-sur-Seine (som betyr «Mantes ved Seinen»), men da Mantes ble slått sammen med kommunen Gassicourt i 1930 ble den nye kommunen kalt Mantes-Gassicourt.
Under andre verdenskrig ble Mantes det første allierte brohodet over Seinen den 9. august 1944. Byen ble hardt rammet av krigen.
7. mai 1953 fikk kommunen offisielt navnet Mantes-la-Jolie (som betyr «Mantes den vakre»), visstnok som en referanse til et brev kong Henrik IV skrev til elskerinnen sin, Gabrielle d'Estrée, som bodde i Mantes: «Jeg er på vei til Mantes, min vakre».
Wolfgang Baumgart
Wolfgang Baumgart (født 23. oktober 1949, død 21. februar 2011 ) var en tysk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1968 i Mexico by, 1972 i München og 1976 i Montréal.
Baumgart ble olympisk mester i landhockey under Sommer-OL 1972 i München. Han var med på det tyske laget som vant landhockeyturneringen. I semifinalen slo de Nederland med 3-0 og i finalen vant de over Pakistan med 1-0.
Kanzaki
Kanzaki (神崎, tidligere kjent som Kamiya; født 26. april) er en japansk vokalist.
En tid var han vokalist i sitt eget prosjekt -The- UnForGiveness.
I 2007 ble Kanzaki en del av selskapet Kamijos Sherow Artist Society, men forlot SAS igjen våren 2008, og satte alle musikalske aktiviteter på pause grunnet sykdom.
Ferdinand von Bayern (1577–1650)
Ferdinand von Bayern (født 6. oktober 1577 i München, død 13. september 1650 i Arnsberg) var kurfyrste og erkebiskop av Köln fra 1612 til 1650. Han hadde også myndighet over Vest Recklinghausen og var hertug av Westfalen. Han var også fyrstebiskop av Høystiftet Hildesheim, Fyrstbispedømmet Lüttich, Fyrstbispedømmet Münster og som Ferdinand I også biskop av Fyrstbispedømmet Paderborn. Han var en førende forsvarer av motreformasjonen i Nordvest-Tyskland.
Kanzaki
I 2011 gjorde han comeback på den japanske musikkscenen.
Bakgrunnssjekk
Bakgrunnssjekk er å sjekke informasjon, normalt brukt om å sjekke historikk (kompetanse og erfaring) på jobbsøkere i en rekrutteringsprosess. Det kan også benyttes om sjekk av fakta/historikk rundt organisasjoner og selskaper. Bakgrunnssjekk i rekrutteringssammenheng er det å kontrollere opprinnelse og gyldigheten til påstander fremsatt i CV, søknad og annen dokumentasjon. Det er med andre ord en kilde- og dokumentkontroll med fokus på å bekrefte eller avkrefte informasjon. Noen bruker også screening, og ofte brukes ordet verifisering eller verifikasjon (av latin verus = sann, betyr å bevise en påstands riktighet).
Bakgrunnssjekk er en innarbeidet rutine i mange land, især i England og USA, der mange selskaper og organisasjoner har etablerte og skriftlige rutiner for å sjekke jobbsøkeres historikk. Det er gjort få undersøkelser om status i Norge, men HR Norge og verifiseringsselskapet Meditor Search gjorde en felles undersøkelse i 2007, publisert i bladet Personal & Ledelse nr. 1/2008. . På samme måte gjorde Næringslivets Sikkerhetsråd en undersøkelse i 2007 som hadde noe om temaet, men ikke fullt så spesifikt/detaljert.
Bakgrunnssjekk må ikke forveksles med referansesjekk eller referanseintervju. Sistnevnte er det å innhente subjektive oppfatninger om kandidaten fra personer han/hun ofte selv har valgt ut eller foreslått, mens bakgrunnssjekk er en objektiv vurdering av dokumenter og kilder kandidaten ikke kan påvirke.
Svalbardposten
Svalbardposten er en ukeavis og ble etablert i november 1948. Avisa utgis i Longyearbyen på Svalbard og kommer ut hver fredag. Svalbardposten er verdens nordligste avis og har et opplag som er høyere enn tallet på husstander på Svalbard.
Avisa i dag
Avisformatet er A4, som har sitt utspring fra da avisa ble trykket på Svalbard i egen presse. Siden 1996 er avisa trykket på fastlandet, men i samme format som tidligere. I dag trykkes Svalbardposten i Tromsø. Avisa har fem ansatte, hvorav tre jobber i redaksjonen. Svalbardposten har fått utmerkelsen Årets lokalavis tre ganger, senest i 2010.
Historie
Siden 1986 har Svalbardposten kommet ut hver fredag hele året. Etter økonomiske vansker mot slutten av 1980-tallet ble det gjort flere omorganiseringer for å berge driften. Justisdepartementet ble i realiteten ansvarlig utgiver, en rolle som ble endret i 1992 da Stiftelsen Svalbardposten ble etablert for å ha rollen som utgiver. Justisdepartementet skøt imidlertid inn grunnkapitalen til stiftelsen. Fra 1996 ble driften omorganisert igjen, denne gangen til aksjeselskap ved opprettelsen av Svalbardposten AS for å gjøre det mulig for avisa å motta pressestøtte. Svalbardposten AS har utstedt én aksje pålydende 500 000 kroner. Aksjen eies av Stiftelsen Svalbardposten. I 1997 lanserte Svalbardposten en egen nettutgave, og i september 2012 ble nettutgaven lagt om med betaling for nettnyheter.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Norsk Opplagskontroll og Landslaget for Lokalaviser.
Oriental
Oriental kan vise til:
På vingene
På vingene er et musikkalbum med Banana Airlines, utgitt i på selskapet Slagerfabrikken i 1983. Albumet ble produsert av Jan Paulsen og Banana Airlines. Albumet ble en suksess med en gang det kom ut og innholdt bandets mest kjente sang «En glad calypso om våren».
Hans Olsen Skurdal
Hans Olsen Skurdal (1872–1952) var en norsk planteskolebestyrer, gårdbruker og politiker for Bondepartiet.
Han var bondesønn fra Sør-Fron. Han gikk hagebruksavdelingen ved Norges landbrukshøgskole på Ås og Den Kongelige Veterinær- og Landbohøjskole i København med avgangsprøve i frukttre- og planteskoledyrking. Deretter arbeidet og studerte han ved planteskoler og gartnerier i Tyskland i et par år.
Han hadde sin første kommunale verv mens han bodde i Brunlanes. Han var stortingsrepresentant for Oppland fra 1922 til 1927 og fra 1931 til 1933, og første varamann i perioden mellom. Korntrygd og tollbeskyttelse av det norske landbruket var viktige saker for Skurdal og Bondepartiet. Han var odelstingspresident fra 1932 til 1933.
Han ble også medlem av hovedstyret i NSB (1927–1936) og bestyrer ved Norges Banks avdeling på Lillehammer (1937–1947), der han spilte en rolle under gulltransporten i 1940.
Edel Randem
Edel Signe Randem Uvland (født 11. september 1910 i Oslo, død 26. november 2001 i Stabekk) var en norsk kunstløper. Hun representerte Oslo Skøiteklub.
Randem ble norsk mester i kunstløp i 1930 og 1931, og deltok under vinter-OL for Norge i 1928 i St. Moritz med 13.-plass i Singel, damer. Hun ble nummer seks i EM i kunstløp i 1930, og tok også sjetteplass i VM i kunstløp 1931.
Oscar 2016
Oscar 2016 kan referere til:
Ryggjelledøgnfluer
Ryggjelledøgnfluer (Ephemerellidae) er en familiegruppe av døgnfluene. De er tilknyttet et liv i ferskvann som nymfer (larve), de voksne tar ikke til seg føde og lever ikke så lenge. Men de fleste lever lengre enn ett døgn. De er utbredt i hele verden, unntatt på de kaldeste stedene som antarktis og arktis. Det er flest arter på den nordlige halvkule.
Flere av døgnfluene i familien Ryggjelledøgnfluer er modell for fluefiskere som binder fiskefluer.
Utseende
Kroppen er brulig og mørk på farge og er mellom 6 og 14 millimeter lang. Artene i denne gruppen har tre haletråder (cerci). Vingene er ofte klare og skinnende uten fargetegninger.
Nymfene har en noe flattrykt kropp og kraftige føtter.
Levevis
Ryggjelledøgnfluer lever mesteparten av sitt liv i ferskvann som larver eller nymfer. Døgnfluer kan ikke ta til seg føde eller fuktighet som voksne individer.
Ryggjelledøgnfluer har nymfestadiet i rennende vann, ofte med sterk strøm. Både i mindre innsjøer, bekker og større elver. Eggene legges på vann overflaten, i en klump, som løser seg opp slik at eggene spres i vannmassene. Nymfene lever av organisk materiale, som alger eller råtnende planter. Men noen, også av andre mindre dyr. De voksne spiser ikke.
Døgnfluer tilhører gruppen insekter med ufullstendig forvandling, som betyr at den ikke har et puppestadium mellom nymfestadiet og «Fluestadiet» (imago). Men, livssyklus er enestående i dyreriket på grunn et mellomstadie kalt subimago som ingen andre kjente insektsgrupper gjennomgår. Fluefiskere kaller dette stadiet for dun (Eng.). I Norden tar utviklingen ett år.
Systematisk inndeling med europeiske arter
I Norge er det 3 arter. I 1993 ble det i bladet InsektNytt, publisert en liste, med forslag til norske navn på døgnfluene. Norsk entomologisk forenings foreslåtte navn står først i listen, andre norske navn er skrevet inn bak. Det forvirrende med norske navn er at ulike bøker bruker ulike navn og navnene kan variere med dialektene. De fleste nummer av InsektNytt kan lastes ned og leses på siden til Norsk Entomologisk forening.
Nomenklaturen følger Puthz.
Rudolf Falb
Falb studerte først teologi ved Universitetet i Graz, ble ordinert til prest, og arbeidet så som sjelesørger i den katolske kirke. Senere ble han lærer og studerte i Praha matematikk, fysikk og astronomi og i Wien geologi.
I 1872 gikk Falb over til protestantismen. Allerede i 1868 hadde han grunnlagt det populære astronomiske tidsskriftet Sirius. Mellom 1877 og 1880 reiste han rundt i Syd- og Nord-Amerika og utførte vulkanologiske og arkeologiske studier.
I 1887 flyttet han til Leipzig og senere til Berlin. Rudolf Falb døde 29. september 1903 i Berlin-Schöneberg.
Hedrum kirkes heraldikk
Hedrum kirkes heraldikk vil her si våpenskjold som befinner seg i Hedrum kirke i Larvik.
Naomie Yumba
Naomie Yumba (født 26. juni 1999) er en kongolesisk bokser.
Hedrum kirkes heraldikk
Iver Jenssøn til Fresje eller Fritsø, sønnen Peder Iversøn til Fritsø og datteren Ulvilde til Meløe, har etterlatt seg hvert sitt gravminne i form av uthogde steinplater, som i dag befinner seg på golvet i Hedrum kirke. Gravplatene inneholder tallrike slektsvåpen som vedrører anene til denne slekten, samt anene til Peders hustru, Margrete Breide. På prekestolen i Hedrum kirke finner vi også våpenskjoldene til Peder Iversøn til Fresje (Fritsøe) og Margrete Breide. Det spesielle her er at løva i våpenet til Breide er blitt tildelt ei øks, både i skjoldet og som hjelmtegn. Dette er feil i forhold til slekten Breides våpen, og det antas å ha vært en sammenblanding med riksvåpenets Den norske løve.
Naomie Yumba
Hun representerte Den demokratiske republikken Kongo under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble utslått i åttendedelsfinalen.
Hedrum kirkes heraldikk
Slekten på Fresje
Slekten kalles ofte Jernskjegg eller Baden, der Baden er det navnet historikere og ættegranskere bruker. Navnet Jernskjegg har gjerne blitt hengende ved dem på grunn av likheten mellom våpenskjoldet til den gamle danske adelsslekten Jernskjegg og våpenet til slekten Baden. Ingen av disse navnene kan ses å ha blitt benyttet av de tre eller av andre i samtidige kilder. Den danske adelsdamen Lisbet Bryske benyttet imidlertid navnet Baden på denne slekten i en av sine bøker om våpenmerker på 1600-tallet. Iver Jenssøn døde 19. feb 1570 – i "fruerstuen" i Fritzøe Stenhus – den såkalte Fresjeborgen. Ulvilde til Meløe født 1542 på Fresje om St. Hanstid – døde ugift på Melau i Hedrum 8. april 1614. Peder til Fresje var født på Fresje i 1551 – "Torsdagen næst for St Pauli Converthoris dag" og døde i 1616.
Peder Iversøn til Fresje og Margrete Breide
1. Peder til Fritsø (Baden/Jernskjegg) sine aner (i rekkefølge farfar – morfar – farmor – mormor osv)
Skandale i Bøhmen og andre Sherlock Holmes-eventyr
Skandale i Bøhmen og andre Sherlock Holmes-eventyr, originaltittel The Adventures of Sherlock Holmes, er en samling av tolv noveller skrevet av Arthur Conan Doyle, som alle handler om hans berømte detektiv Sherlock Holmes og illustrert av Sidney Paget. Boken ble i sin helhet gitt ut på norsk i 1987 med tittelen En skandale i Böhmen og andre Sherlock Holmes-eventyr.
Novellene ble først utgitt i Strand Magazine fra juli 1891 til juni 1892. Boksamlingen ble første gang utgitt den 14. oktober 1892 av det britiske forlaget George Newnes Ltd og den 15. oktober samme år på det amerikanske forlaget Harper. Den britiske førsteutgivelsen var på 14 500 kopier.
De tolv novellene i denne samlingen er