cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gulltransporten
Den første transporten til England
Den 23. april ankom krysseren HMS «Galatea» Åndalsnes med ferske britiske styrker. Natten mellom 23. og 24. ble den lastet med gullet fra en av jernbanevognene, omkring åtte tonn i 200 store kasser. Regjeringen ønsket å fordele gullet på flere forsendelser for å minske risikoen og «Galatea» tok derfor bare med seg en del av beholdningen. Da «Galatea« returnerte til England den 24. april, hadde den i tillegg til gullet ombord skipsfartsdirektør Øivind Lorentzen, banksjef/major Arne Sunde og to norske militære. Lorentzen var av regjeringen den 22. april autorisert til å deponere det norske gullet i Storbritannia, men viktigere enda skulle bli hans rolle som nyutnevnt leder av det hastig opprettede Nortraship. Lorentzen og Sunde hadde ansvaret for denne etappen.
Denarius
Denaren (denarius. plur. denarii) fungerte som hovedsølvmynt i Romerriket.
Gulltransporten
Lastebilkolonnen Åndalsnes–Molde
Tysk framrykking i Gudbrandsdalen gjorde at man fant det nødvendig å evakuere Åndalsnes før flere båttransporter til England kunne organiseres. Den 24. april besluttet man å prøve å bringe resten av gullet til Molde, hvor kongen, kronprinsen og regjeringen allerede var ankommet. Ekteparet Gleditsch ble sendt i forveien, for å prøve å arrangere et sikkert oppbevaringssted og opprette kontakt med den lokale britiske militærkommandoen. Med seg hadde paret Gleditsch Norges Banks kontantbeholdning, to kister med rundt 12 millioner kroner i sedler som ble anbragt i et bankhvelv i byen. Ferden foregikk i fiskebil, med fem soldater som vakt.
Denarius
Denaren ble første gang slått ca. 211 f.Kr. under republikken. Den bar verdiangivelsen X, dvs. en denar svarte til 10 as. Med tiden ble aes lettere, slik at forholdet mellom denar og as ble endret til 1:16 omkring 133 f.Kr.. Verdibetegnelsen XVI oppsto heretter på mynterne.
Gulltransporten
Lastebilkolonnen Åndalsnes–Molde
Den 25. april ga finansminister Torp ordre til at transporten til Molde skulle iverksettes. Gullet ble nå lastet på 25 lastebiler. Samme dag ble Åndalsnes utsatt for de mest intensive bombeangrepene hittil. Bebyggelsen i sentrum ble ødelagt, britiske ammunisjons- og drivstofflagre på kaiene kom i brann og storparten av det britiske luftvernet ble slått ut. For gulltransportens del eksploderte det flere ganger bomber nær kolonnen. En gang, like før passering gjennom Åndalsnes, ble kolonnen gjenstand for et målrettet angrep med bomber og beskytning fra tyske fly. Bilene stanset, og mannskapene tok dekning – mange under kjøretøyene med gullet som skjold mot splinter og kuler. Likevel ble ingen drept eller såret under transporten, og lastebilene fikk bare mindre skader.
Denarius
Også denarens vekt og renhet justeredes. Under Nero (54-68 e.Kr.) ble sølvinnholdet nedsatt fra 950 promille til 820 promille.
Gulltransporten
Lastebilkolonnen Åndalsnes–Molde
Kolonnen ble på nært hold vitne til et bombeangrep mot torpedobåten «Trygg», som på det tidspunktet lå ved kai. Bombene falt i sjøen ved siden av skipet. Senere samme dag ble «Trygg» imidlertid truffet av en 250-kilos bombe som gikk gjennom akterskipet og skipsbunnen uten å eksplodere, og båten måtte derfor settes på land ved Isfjorden.
Ved fergeforbindelsen Åfarnes–Sølsnes var to ferger rekvirert via fylkesmann Trygve Utheim. Overfarten startet omkring 23:30, den siste bilen rullet på land omkring 6 timer senere. Om morgenen 26. april ankom transporten Molde, etter en vanskelig ferd på veier i full oppløsning på grunn av vårbløyte og tung militær trafikk. Fire biler brøt sammen underveis, med påfølgende omlasting.
Denarius
Enrindringer viser at keiserne hadde full kontroll med myntutstedningen og kunne dra fordel av et redusert edelmetalinnhold.
Det gikk 25 denarer på én aureus (gullmynt).
Gulltransporten
Transporten til Tromsø
Kvelden den 29. april (eller natt til 30. april) evakuerte konge, regjering og sentraladministrasjon under kraftige tyske bombeangrep Molde med kurs for Tromsø. Det meste av gullbeholdningen ble tatt med ombord på den britiske krysseren HMS «Glasgow» som lå ved Storkaia. Byen brant og ble fortsatt bombet mens lastingen foregikk. Konfeksjonsfabrikken Superb der gullet var lagret, lå i andre enden av byen, men skadene etter bombingen gjorde det umulig å transportere gullet gjennom bygatene. I stedet ble gullbeholdningen kjørt til fergekaien og fraktet sjøveien til HMS «Glasgow» ved hjelp av de rekvirerte lokalrutebåtene «Legona» og «Rovdehorn». Disse fartøyene gjorde flere turer hver mellom fergekaien og Storkaia. På grunn av det kraftige bombeangrepet måtte krysseren til slutt forlate Molde uten at hele gullasten var kommet ombord. 317 store kasser, 439 små og 39 kagger ble sendt fra Molde med «Glasgow». Glasgow gikk til Malangen der kongen, kronprinsen og regjeringsmedlemmer gikk i land, skipet gikk deretter til Skottland der de ankom Firth of Clyde 4. mai. Ved Greenock ble gullet tatt i mot av folk fra Bank of Scotland. Ole Colbjørnsen ledet denne delen av transporten. Halvdan Koht var også med fra Troms til Skottland.
Møre Fylkes Ruteselskaps kystruteskip DS «Driva» ble rekvirert, og de siste ti tonnene av gullasten ble brakt ombord mens kaien stod i brann. Ombord på «Driva» var også Einar Gerhardsen.
Den 30. april måtte «Driva» settes på land ved Ramsvika på Visnes i Eide etter et tysk flyangrep. Gullet ble flyttet med lastebiler til Gjemnes, hvor det ble lastet ombord i fem fiskeskøyter fra Bud og Hustad – «Heimdal», «Bard», «Svanen», «Leif» og «Gudrun». Skippere for de fem båtene var Hans M. Inderhaug, Harald Tungehaug, Engvald Sunde, Emil Skottheim og Alfred Skottheim.
Den 3. mai ankom gullet fra de fem fiskeskøytene Titran på Frøya. Gullet ble deretter lastet om i to større fiskeskøyter, «Stølvåg» og «Alfhild», med Esten Larsen og Karl Reppe som skippere. De to fiskebåtene la ut fra Inntian på Frøya 5. mai, og ankom Tromsø 9. mai.
Gullbeholdningen i England, og videre til Canada og USA
Den 24. mai forlot gullasten Tromsø ombord på den britiske krysseren HMS «Enterprise». Lasten ankom Plymouth den 29. mai, og ble sendt med spesialtog til London hvor det ble oppbevart i Bank of England.
I løpet av juni og juli samme år ble gullet sendt med konvoier til Canada og USA.
22. juni 1940 avgikk Christian Haalands linjeskip «Ida Bakke» Liverpool i konvoi for Montréal, Canada med deler av den norske gullbeholdningen ombord. Gullet ble plassert i solide eiketønner på fordekket. Hver gulltønne var tilknyttet tre tomme tønner som flyte-element. Det var bare et fåtall av besetningen som faktisk visste hva tønnene inneholdt. Der var ellers syv passasjerer med; blant dem direktør i Nortraship; Øivind Lorentzen og Ingvald Haugen fra Norsk Sjømannsforbund. Skipet ankom trygt Montreal 2. juli 1940 hvor lasten ble losset under streng bevoktning.
De øvrige skipene som deltok i transporten av gullet over Atlanteren var Fred. Olsen & Co.s linjeskip MS «Bomma», «Bra-Kar» og «San Andres», samt J. Ludwig Mowinckels rederis linjeskip «Norma».
Gullet ble lagret i Federal Reserve Bank of New York i New York, og i Bank of Canada i Montréal, senere i Ottawa. En mindre del (5715 unser) ble beholdt i England.
Gulltransportens betydning
At Norges Banks gull ble brakt i sikkerhet i 1940 var ikke bare et tilbakeslag for de tyske okkupantene. Det var også vesentlig for å sikre den norske regjeringen i eksil økonomisk handlingsfrihet. Britene la høsten 1940 press på den norske regjeringen for å overta gullet, men ikke minst fordi det allerede var transportert ut av landet lyktes det regjeringen å motstå.
Gulltransporten hadde også symbolsk betydning for motstandskampen, som en av få seire i aprildagene 1940. På vei nordover var Nordahl Grieg passasjer på fiskeskøyta «Stølvåg», og ombord på "Stølvåg" skrev han ferdig diktet «17. mai 1940» («I dag står flaggstangen naken...»). Nordahl Grieg leste «17. mai 1940» første gang for skipper Esten Larsen i styrhuset på på "Stølvåg" da reisefølget forlot Dønna etter et kort opphold der. Sluttscenen i spillefilmen Gulltransporten (Viaplay, 2022) viser skipper Esten Larsen (spilt av Øyvind Brandtzæg) og dikteren Nordahl Grieg (Morten Svartveit), sammen i styrhuset på Stølvåg når Grieg leser "17. mai 1940" høyt for skipper Esten Larsen. Siden leste Grieg diktet for skipper Karl Reppe og sønnene hans i lugaren på "Alfhild II" om kvelden 16. mai for å høre deres mening. 17. mai 1940 ble diktet, med samme navn, kringkastet fra Tromsø radio. I desember 1940 ble fire kåserier av Fredrik Haslund om Gulltransporten sendt fra den norske kringkasteren i Boston, noe som bidro til å styrke motstandskampens mot og moral.
Spionfart - nye oppdrag
I Tromsø ble mannskapet på de to fiskeskøytene bedt om å reise videre på nye oppdrag for regjeringen. Lønn for det nye oppdraget var det halve sammenlignet med betalingen for transporten av gullet. Skipper Karl Reppe og mannskapet på "Alfhild II" avslo. Skipper Esten Larsen på "M/S Stølvåg" sa ja og vervet seg som marinesoldat.
Oppdraget Esten Larsen og "Stølvåg" fikk var å frakte motstandsmannen Anders William Andersen sørover fra Tromsø, til det nå okkuperte Trondheim, med illegale kart og dokumenter fra general Otto Ruge. Seinere gikk seilasen med "Stølvåg" nordover igjen fra Trondheim til Tromsø, på en enda mer farefull ferd enn i mai-dagene 1940. Under et kort stopp i Lysesundet ble Andersen angitt av en tysk angiver og arrestert. Etter fangeopphold i Møllergata 19 i Oslo, Grini fangeleir og seinere Sachsenhausen, ble Anders William Andersen sendt til Staaken-Falkensee, Berlin og drept den 22. april 1943.
Etter krigen
I 1988 kjøpte mynt- og seddelsamler Jan Olav Aamlid gjennom Oslo Mynthandel store deler av gullet fra gullbeholdningen fra diverse banker i USA og Canada. Aamlid kjøpte hele 100 484 nordiske gullmynter for ca. 100 millioner norske kroner, som ble rangert i Guinness rekordbok i 1988 som verdens største myntkjøp. Mange av disse myntene ble igjen solgt videre til samlere og investorer.
I 1987, da Norges Bank flyttet inn i nytt bygg, ble 10 tonn gullmynter flyttet fra Ottawa og New York til Oslo.
I 2004 solgte Norges Bank unna alle gullbarrene, med unntak av syv stykker som er beholdt for utstillingsformål. Gullbarrene utgjorde 90 % av gullet i gullreservene. Norges Bank har beholdt 3 1/2 tonn med gullmynter som tilsvarer rundt 600 000 mynter. Norges Banks begrunnelse for å beholde disse myntene er fordi de har historisk verdi fordi de var med på gulltransporten. Imidlertid var det bare i underkant av 200 000 mynter som faktisk var med på transporten. Resten var deponert i utlandet på forhånd. Totalt sett bestod gullreservene av rundt 700 000 mynter. Så bare 2 av 7 mynter har vært med på gulltransporten.
Myntene solgt i 1988 utgjør en stor del av de norske gullmyntene fra 1874 til 1910 som innehas av samlere, men langt fra alle. Mange norske gullmynter fra perioden befant seg på private hender da gulltransporten fant sted og har således ikke vært en del av transporten. Myntene fra gulltransporten har i etterkant blitt blandet med gullmyntene som ikke var med på transporten, og det er umulig å se forskjell.
Parbat (distrikt)
Parbat er et av de 75 administrative distriktene i Nepal.
Parbat-distriktet ligger Dhaualagiri sone i Vestregionen, og regnes til åsdistriktene. Hovedstad er Baglung, som i 2004 hadde et folketall anslått til 23 297.
Parbat grenser i sørvest mot Gulmi, rett vest mot Baglung, i nord og vest mot Myagdi, i nord og øst mot Kaski og rett østover mot Syangja.
Rory O’Connor
Rory O’Connor er navnet til flere personer:
Sigurd Breidfjord
Sigurd Breidfjord (Sigurður Breiðfjörð) (født 1798, død 1846) var en islandsk lyriker.
Breidfjord gikk i håndverklære i København i fire år og jobbet siden på Island og Grønland. Han var en profilert og populær lyriker som skrev i den tradisjonelle formen rimur. Hans mest kjente dikt er Núma rímur, et episk dikt om Numa Pompilius, en legendarisk skikkelse som var Romas andre konge. Han skrev også en rímur-syklus over slaget ved Svolder hvor den norske kongen Olav Tryggvason døde i år 1000.
Di 4
Di 4 er et dieselelektrisk lokomotiv som siden 2016 eies av Norske tog, og siden 8. juni 2020 brukes av SJ Norge for å trekke passasjertog på Bane NOR SFs uelektrifiserte baner. De brukes kun på Nordlandsbanen da de andre strekningene, som Rørosbanen og Raumabanen, betjenes av motorvogner som type 92 og type 93. Tidligere var lokomotivet brukt av Vy inntil SJ Norge overtok Nordlandsbanen 8. juni 2020.
Di 4 er teknisk sett identisk med DSB ME, men har noen forskjeller (bl.a. lavere toppfart, 140 mot 175 km/t) på grunn av nasjonale forhold. Det har også flere likheter med lokomotivet El 17 fra samme produsent, med blant annet skrå front samt flere felleskomponenter.
Fem Di 4-lokomotiv ble bygget og levert av Henschel i 1980 og ble satt i drift ett år senere. Det var meningen at Di 6-lokomotivene skulle overta, men de lokomotivene ble en fiasko. Etter at det statlige foretaket Norges Statsbaner (NSB) ble delt opp i én passasjeravdeling og en godsavdeling, ble alle Di 4-lokomotivene holdt samlet i den ene avdelingen. Noen år senere var det NSBs eneste diesellokomotivtype med unntak av skiftelokomotivene til foretaket. De fem lokomotivene av typen Di 4 er nummerert 4.651 til 4.655.
Place des Terreaux
Ved plassen finnes i øst Lyon rådhus og i sør Kunstmuseet i Lyon. Den er utsmykket med skulpturen Char triomphant de la Garonne av Frédéric Auguste Bartholdi. Skulpturen er en kvinne som fører en kvadriga og forestiller elven Garonne og dens fire sideelver. Etter verdensutstillingen i 1889 ble skulpturen for dyr for Bordeaux og isteden kjøpt av borgermesteren i Lyon, Antoine Gailleton.
Teknologihistorie
Teknologihistorie er historien om utviklingen av verktøy og teknikker, og er tilsvarende også historien om menneskeheten. Mennesker har fra tidlige tider oppfunnet ulike verktøy, dels ved å forbedre eksisterende naturlige verktøy og dels ved spesialisert kunnskap for å utvikle verktøy. Mange vitenskapelige bestrebelser har blitt mulig gjennom teknologier som har hjulpet mennesker til å reise til steder hvor vi ellers ikke har kunnet komme til, og undersøke verden langt mer detaljert enn hva våre naturlige sanser tillater.
Teknologiske gjenstander er produkter av en økonomi, en drivkraft for økonomisk vekst, og stor andel av alles hverdagsliv. Effekten av teknologiske innovasjon og nyvinninger er påvirket av et samfunns kulturelle tradisjoner. De er også virkemidler for å utvikle og drive fram militær teknologi og kraft.
Teknologihistorie er et fag under historiefaget som er opptatt av teknologiens utvikling og dens innflytelse på samfunnet. Faget vektlegger teknologi og mennesker, samfunn og natur fra antikken og fram til i dag med typisk fokus på historiske vendepunkter som blant annet innføring av trykkepresse, naturvitenskapene, den industrielle revolusjon og datamaskinenes betydning i det moderne samfunn. I Norge blir undervist i vitenskapshistorie og teknologihistorie hos blant annet NTNU og på universitetene. Teknologihistorie er også grunnlaget for Norsk Teknisk Museum i Oslo, et moderne museum for industri, vitenskap, teknologi og medisin. Mange sosiologer og antropologer har fremmet sosiale teorier som oppholder seg ved den sosial og kulturelle evolusjon. Noen, som eksempelvis Lewis H. Morgan, en pioner innen amerikansk antropologi; Leslie White, også antropolog og kjent for sine teorier om kulturell evolusjon, sosiokulturell evolusjon, og særlig nyevolusjonisme; og sosiologen Gerhard Lenski, med sine bidrag om blant annet økologisk evolusjonsteori knyttet til kulturell evolusjon, har fremmet at det teknologiske framskritt er den fremste faktoren som drevet fram utviklingen til den menneskelige sivilisasjon.
Morgan introduserte den kritiske forbindelsen mellom sosial framgang med teknologisk framgang. Morgans sammenheng av tre betydelige stadier av sosial evolusjon (villskap, barbari og sivilisasjon) kan bli inndelt ved teknologiske milepæler som eksempelvis ilden, buen, og keramikk i den ville tidsalder; domestisering av dyr, jordbruk og metallarbeid i den barbariske tidsalder; og alfabetet og skrivekunsten i den siviliserte tidsalder.
Istedenfor særskilte oppfinnelser har White kommet fram til at målet for hvordan man kan bedømme kulturens evolusjon, er energi. For White er «kulturens primære funksjon å temme og kontrollere energi». White skiller mellom fem stadier i menneskelig utvikling: først benyttet mennesker energien i deres egne muskler; i den andre benyttet de energien til domestiserte dyr; i den tredje benyttet de energien til planter (jordbruksrevolusjonen); i den fjerde brukte de energien fra naturlige ressurser som kull, olje og gass; i den femte utnyttet de kjernefysisk energi.
White introduserte formelen P=E*T, hvor E er et mål for konsumert energi per hode, og T er målet for nytteeffekten av den anvendte energi, mens P representerer graden av kulturell utvikling i henhold til de produkter som blir produsert. Eller i hans egne ord, «Den kulturelle evolusjonens grunnleggende lov» er at «kultur utvikles som den mengde med energi som årlig blir utnyttet per hode er økende, eller som nyttevirkningen av de instrumentelle midlene av å la energi arbeide er økende.»
Pinocchio (1940)
Pinocchio er en amerikansk tegnet fantasymusikal for barn fra 1940 produsert av Walt Disney. Filmen handler om tredukken Pinocchio som blir vekket til live av en ønskefe. Han får hjelp til å skille mellom rett og galt av den kloke gresshoppen Timmy. Filmen er basert på Carlo Collodis roman med samme tittel. Pinocchio er den andre av Disneys klassikere.
Teknologihistorie
Lenski har tatt en mer moderne tilnærming i den forstand at han fokuserer på informasjonssamfunnet. Jo mer informasjon og kunnskap (særlig av det som gjør det mulig å endre det naturlige miljøet) et gitt samfunn har, jo mer avansert er det. Han identifiserer fire stadier for menneskelig utvikling basert på framveksten i kommunikasjons historie. I det første stadiet er informasjon formidlet via genene. I den andre når mennesker oppnår sansebevissthet slik at de kan lære og formidle informasjon via erfaring. I den tredje når mennesker begynner å benytte tegn og utvikler logikk. I den fjerde kan de skape symboler, utvikle språk og skrift. Framgang i informasjonsteknologi oversettes til framvekst i økonomiske og politiske system, fordeling av rikdom, sosial ulikhet og andre sfærer innenfor det sosiale livet. Han skiller også samfunn basert på deres ulike nivåer av teknologi, kommunikasjon og økonomi:
Pinocchio (1940)
Filmens handling
Handlingen starter en natt i den snille dukkemakeren Geppettos verksted. Tredukken Pinocchio sitter stille på en hylle når Ønskefeen kommer og vekker den til live - akkurat som Geppetto ønsket seg. Men Pinocchio har mye å lære av livet før han kan regnes som en ekte gutt og får derfor hjelp av den kloke Timmi Gresshoppe, som skal lære ham hva som er rett og galt.
Liste over utøvere i Vuelta a España 2006
Liste over utøvere i Vuelta a España 2006
Pinocchio (1940)
Om filmen
Pinocchio har fått 100 % på Rotten Tomatoes.
Filmen ble gjenutgitt for visning på kino i 1945, 1954, 1962, 1971, 1978, 1984 og 1992. Den ble utgitt på video som VHS i 1985, 1986 og 1993 og digitalt renset for utgivelse på DVD i 2009.
Den ble distribuert av RKO Pictures i USA.
Teknologihistorie
Lenski hevder at medlemmene i et samfunn er forent av en felles kultur, skjønt kulturelle mønstre blir mer mangfoldige etter hvert som et samfunn oppnår mer kompleks teknologi og informasjon. Forholdet mellom befolkning og produksjon står i sentralt i Lenskis tenkning. Befolkningsveksten er begrenset i menneskenes matproduksjon. Det er forholdene mellom befolkning, produksjon og miljø som driver den sosialkulturelle evolusjon.
Til sist, fra slutten av 1970-tallet har sosiologer og antropologer som forfatteren og futuristen Alvin Toffler, blant annet med Framtidssjokket (1970) om problemene vi skulle få med å takle de stadig hurtigere samfunnsforandringene i kjølvannet av ny teknologi; sosiologen Daniel Bell, kjent for sine bidrag om post-industrialismen og ideologienes død; og John Naisbitt med sine framtidsstudier.
Felles er tilnærmingen til teorier om det postindustrielle samfunn som argumenterer at den nåværende tidsalderen til de industrielle samfunn er kommet mot slutten, og at servicetjenester og informasjon er blitt mer viktig enn industri og varer. En av de mer ekstreme visjoner om det postindustrielle samfunn, særlig innenfor skjønn- og populærlitteraturen, er påfallende lik visjonene om et framtidssamfunn bestående av teknologisk singularitet, hvilket er en teoretisk framtid karakterisert av teknologisk framskritt uten motstykke, delvis forsaket gjennom maskinenes evne til forbedre seg selv gjennom kunstig intelligens.
Forhistorisk teknologi
I løpet av paleolittisk tidsalder, den første perioden i steinalderen, hadde alle mennesker en livsstil som involverte begrenset bruk av redskaper og få faste bosetninger. De første betydelige teknologier var knyttet til overlevelse, jakt, og tilberedning av mat i dette miljøet. Ild, steinredskaper og våpen, og klær var de teknologiske utviklingene av størst betydning i løpet av denne utviklingen. Steinalderkulturene utviklet musikk, og var engasjert i organisert krigføring. En undergruppe av steinalderens samfunn, inkludert ngarofolket (sjøfarende australske aboriginer) utviklet en skipsteknologi bestående av utriggerkanoer som taklet åpent hav, noe som førte til utvandring vestover langs Malayahalvøya over Indiahavet og til Madagaskar, og den motsatte vegen over Stillehavet. Det krevde kunnskap om havstrømmer, meteorologisk mønstre, seiling, navigering etter stjernene, og stjernekart.
Den tidlige steinalderen er beskrevet som epipaleolitisk eller meolittisk. Førstnevnte er generelt benyttet for å beskrive den tidlige steinalderen i områder med begrenset innvirkning av istiden. Den senere steinalderen hvor de grunnleggende formene for jordbruksteknologi ble utviklet er kalt for den neolittiske tidsalder. I løpet av denne perioden ble det framstilt polerte steinredskaper som ble produsert fra et mangfold av harde steinsorter som blant annet flint, jade, jadeit og grønnstein, hovedsakelig ved arbeid i steinbrudd, men senere ble verdifulle steinsorter gravd fram fra underjordiske tunneler, den første utviklingen i en gruvedriftteknologi. Polerte økser ble benyttet for fjerne skog og etablere åkermarker, og disse redskapene var så effektive at de var fortsatt i bruk selv etter at bronse- og jernteknologien var blitt utviklet. Keramikk er det første eksempel på hvordan mennesket endret materialets natur framfor kun dets form, som med steinredskaper. Med hendene ble våt leire formet og deretter gjort hardt ved brenning på ild. Steingods i form av kurver kunne oppbevare vann eller korn.
Selv om de paleolittiske kulturene ikke har etterlatt seg skriftlige nedtegnelser har endringen fra et nomadisk liv som jegere og samlere til fast bosetning og jordbruk blitt avdekket i et mangfold av arkeologiske spor. Slike bevis består av forhistoriske redskaper, hulemalerier, og annen forhistorisk kunstlevninger som eksempelvis skulpturen Venus fra Willendorf. Menneskelige levninger har også gitt direkte bevis, både ved undersøkelser av bein og skjelett som studiet av mumier. Selv om konkrete bevis er begrenset har vitenskapen og forskningen vært i stand til å danne betydelige slutninger om leveviset og kulturen til ulike forhistoriske mennesker, og den rollen som teknologien spilte i deres liv.
Steinalderjordbruket og de første byene
Den neolittiske revolusjonen var den første jordbruksrevolusjonen. Det var den gradvise overgangen fra nomadiske samfunn av jegere og samlere i steinalderen til et samfunn av jordbruk og fast bosetning. Arkeologiske data har indikerte at ulike former for kultivering av planter og domestisering av dyr har utviklet seg uavhengig ved minst seks forskjellige steder i verden rundt 10 000 år siden, en gang mellom 8 000 og 5 000 f.Kr. Det tidligste kjente spor er funnet i de tropiske og subtropiske områdene i sørvestlige og sørlige Asia, nordlige og sentrale Afrika og i Mellom-Amerika.
Prosessen med fast bosetning og kultivering av planter og domestisering av dyr skjedde flere steder en gang for 10 000 år siden. I den såkalte fruktbare halvmåne, området nord og øst for den arabiske ørken og i Mesopotamia og langs Middelhavet i Midtøsten, inkludert også Nildalen i Egypt oppsto jordbruket i større skala som trolig det første sted i verden, en gang mellom 9 600 og 8 500 f.Kr. Plantedyrking skjedde antagelig før husdyrholdet i Midtøsten. Hvete var en nøkkelfaktor i framveksten av bybaserte samfunn ved sivilisasjonenes begynnelse ettersom det var den første avling som med enkelhet kunne bli kultivert i stor skala og i tillegg hadde fordelen av en høsting som gjorde det mulig å lagre mat. Fra hvete ble det produsert flere typer brød og benyttet til fermentering (gjæring) for å produsere alkoholbaserte drikker som øl. Kultivering og gjentatt høsting og såing av ville plantesorter førte til teknologi som fremmet domestiserte typer, som muterte former av hvete som var større og ga bedre utbytte ved jevnlig forbedring via bevisst utvelgelse av de tidlige bøndene.
Husdyrholdet synes i stor grad å ha erstattet proteinkilden som menneskene fikk fra jakt på ville dyr, og i tillegg ga domestisert dyr verdifull gjødsel som må ha økt planteproduksjonen. Det synes som om geit ble temmet først av slaktedyrene, lenge før 7 000 f.Kr. i de østlige og mest tørre områdene som vestlige Iran. I oldtidens Egypt ble geit temmet fra ca. 5 600 f.Kr. Sauer ble også temmet i god tid før 7 000 f.Kr. i de sørøstlige delene av Tyrkia og nordlige Syria, mens i Egypt ble sau temmet fra rundt 5 600 f.Kr. Storfe ble temmet før 7 000 f.Kr. i sørøstlige Tyrkia og antagelig omtrent samtidig i Egypt.
Mennesket inngikk i en form for symbiose med både planter og husdyr, hvor menneskets seleksjon og avl etter hvert gjorde de nye artene ute av stand til å formere seg uten menneskelig medvirkning. Sauene hadde ennå ikke lang ull, det ble framavlet først langt senere. Tamdyr er også mindre enn de ville artene, noe som gjorde dem lettere å håndtere.
Den neolittiske revolusjon at menneskene tilpasset seg stedbundne, urbaniserte samfunn basert i landsbyer og byer, som krevde samarbeid og framskaffelse av teknikker for vanning av åkrer for å kunne produsere økte avling. Denne utviklingen la grunnlaget for bosetninger med et stort konsentrat av mennesker, spesialiserte og med en kompleks fordeling av arbeidsoppgaver. Med dette framsto handelsøkonomi, utviklingen av kunst, arkitektur, og kultur, sentraliserte administrasjoner og politiske strukturer, hierarkiske ideologier, og skriftsystemer. De første fullt utviklede manifestasjoner av fullstendige neolittiske komplekser er sett i Midtøstens sumeriske byer (ca. 3 500 f.Kr.) og disse innledet også slutten på den forhistoriske neolittiske perioden.
Bronsealderens teknologi
Steinalderen utviklet seg til bronsealderen etter den neolittiske revolusjonen. De endringer som skjedde med opprettelsen av jordbruket gjorde det også mulig å utvikle teknologi for å framskaffe, smelte og produsere metall. Bronse ble framskaffet ved å smelte kobber og tinn i en legering, skjønt polerte steinøkser ble fortsatt benyttet i en betydelig tid ettersom råmaterialet var lett tilgjengelig sammenlignet med metaller, særlig tinn som var sjeldent. Den teknologiske utviklingen oppsto i den fruktbare halvmåne i Midtøsten og spredte seg derfra, men systemet med tre tidsaldre, steinalder, bronsealder og jernalder, kan ikke med nøyaktighet beskrive den teknologiske historie utenfor Eurasia. Noen steder hadde aldri overgangen til bronsealder.
I løpet av bronsealderen var spiselige vekster fra villmarken fortsatt en betydelig næringstillegg til den vanlige dietten. Jordbruk omfatter omfattende kultivering av landområder i stor målestokk, organisert irrigasjon (vanning) og bruk av en spesialisert arbeidsstyrke. Geografiske områder hvor disse faktorer kom sammen var i de første elvekulturene; i første rekke i Sumer, en sivilisasjon som oppsto mellom de store elvene Tigris og Eufrat, midt i den såkalte «sivilisasjonens vugge». Elvene var forutsetningen for den eldste kulturen vi kjenner: Sumer, Egypt, India og Kina. Jordbrukets første stadier var i praksis små hagebruk, sentralisert rundt en familie eller klan. Etter hvert vokste befolkningen og førte til stadig større åkeranlegg som trengte kunstig vanning, «det hydraulistiske samfunnet». Ved hjelp av demninger, kanaler, sluseanlegg og dreneringsprosjekter ledet disse sivilasasjonene vann fra elvene til jordbrukenes marker. Vann var den viktigste produksjonsfaktoren. Når man brukte den regelmessig og rikelig, fikk man høy avkastning pr. mål og pr. arbeidskalori. I fredelige tider kunne de samme ressursene og arbeidskreftene ble satt til andre oppgaver som å reise de mektige pyramidene i Egypt eller den store muren i nordlige Kina.
Jernalderens teknologi
Jernalderen involverte tilpasningen til jernteknologi. Generelt erstattet denne bronse og gjorde det mulig å produsere redskaper som var både sterkere og langt billigere enn de tilsvarende av bronse. Mange kulturer i Eurasia var jernalderen det siste betydelige utviklingsfasen før utviklingen av skriftsystemer og skriftkultur, skjønt det var ikke tilfelle alle steder. Det var ikke mulig å masseprodusere stål ettersom de høye temperaturene som var nødvendig i smelteovn, men stål kunne bli produsert ved smiing av jernemner for å redusere karboninnholdet på en kontrollerbar måte. Jernmalm var langt mer utbredt enn kobber eller tinn. I Europa ble det bygd store festninger eller bygdeborger, enten som tilfluktssted og forsvarsverk i tider med uro og krig, eller noen ganger som fast bosted. I en del tilfeller ble eksisterende festningsverker fra bronsealderen utvidet og forstørret i jernalderen. Hastigheten i rydning av land for åkermarker ble mer effektivt med økser av jern, som i tilfellet med Norge, som aldri hadde noen større bronsealderkultur, og økt åkerområder ga grunnlag for større befolkning, som igjen ga grunnlag for større spesialisering av yrkesgrupper som igjen ga grunnlaget for utviklinger av særskilte teknologier.
Antikkens teknologi
Det var en vekst i antikkens sivilisasjoner som skapte de fremste teknologisk framganger, blant annet i ingeniørkunst, en framgang som stimulerte andre samfunn til å etterligne og tilpasse seg nye levevis, kultur og styresett.
Oldtidens egyptere oppfant og brukte mange enkle og grunnleggende maskiner og prinsipper, slik som skråplanrampe og vektstang i byggearbeider. De benyttet reip i fagverket, bæresystemet bestående av et rammeverk med staver som tar strekk eller trykk, og strammet opp dekksbredden på skip. Egyptisk papir, gjort fra papyrus, og keramikk ble masseprodusert i egne fabrikker og eksportert over hele Middelhavet. Hjulet dukket derimot ikke opp før utenlandske makter invaderte landet og introduserte hestetrukne stridsvogner på 1500-tallet f.Kr. Egypterne spilte også en viktig rolle i utviklingen av en maritim teknologi i Middelhavet som omfattet både skip og fyrtårn.
Induskulturen, som lå i et ressursrikt område, er kjent for sin tidlig bruk av byplanlegging og teknologier for sanering og kloakk. Oldtidens India var også tidlig ute med teknologi for sjøfart — en tavle funnet ved Mohenjo-Daro avbilder et havfartøy. Denne sivilisasjonen drev handel over store distanser som mulig grunnet oppfinnelsen av plankebygde skip, utstyrt med enkeltstående midtmast med et seil gjort av vevd siv eller tøy.
En sofistikert og teknologisk avansert bykultur er åpenbar i Induskulturen. Kvaliteten i byplanleggingen antyder en kunnskap i byplanlegging og effektive myndigheter som prioriterte hygiene. Indisk konstruksjon og arkitektur kalles for Vaastu Shastra, en oldtidslære som består av forskrifter om hvordan naturens lover påvirker menneskelige boliger, noe som peker på en gjennomgående forståelse for materialer, ingeniørkunst, hydrologi og sanering.
Kineserne var ansvarlig for en rekke teknologiske oppdagelser og utviklinger. Betydelig teknologiske bidrag fra Kina omfatter blant annet tidlig seismologiske detektorer, fyrstikker, papir, støpejern, jernplogen, flerrørs såmaskin, hengebro, naturgass som drivstoff, magnetiske kompass, relieffkart (tredimensjonal representasjon av et terreng), propell, armbrøst, sørpekende hestevogn, og krutt. Blant alle innovasjonene i Kina framheves gjerne «de fire store oppfinnelser» for deres historiske betydning og fungerer som symboler på Kinas avanserte vitenskap og teknologi i oldtiden; Kompasset, kruttet, papirframstilling, og trykkekunsten.
Frédéric Guesdon
Frédéric Guesdon (født 14. oktober 1971 i Saint-Méen-le-Grand, Bretagne) er en tidligere profesjonell fransk landeveissyklist. Han syklet for det franske laget Française des Jeux fra 1997 til 2012.
Han ble profesjonell i 1995 og tok sin største seier to år senere da han vant Paris-Roubaix. Han la opp etter Paris–Roubaix 2012.
Pedaltone
Pedaltoner er de aller dypeste tonene man kan spille på messingblåseinstrumenter. Navnet stammer fra de store orglene, der de største pipene med dype toner blir spilt med føttene (latin:pedes).
Teknologihistorie
Antikkens teknologi
Gresk og hellenistiske ingeniører oppfant mange teknologier og forbedret allerede eksisterende teknologier. Særlige i den hellenistiske perioden hadde skarp stigning i teknologisk oppfinnsomhet, fostret av et klima av åpenhet til nye ideer, kongelig støtte for mekanisk filosofi, og etableringen av biblioteket i Alexandria og dets nære tilknytning til det tilstøtende museion. I kontrast til den typiske anonyme oppfinneren fra tidligere tidsaldre, er innovative sinn som Arkimedes, Filon, Heron, Ktesibios og Arkhytas fortsatt kjente navn.
Pedaltone
Tar man f.eks. en vanlig tenortrombone, er den stemt i B med grunntone B (store B). Ved å dra ut sliden kan man senke tonehøyden til E (store E). Men dette dreier seg om andre tone i naturtonerekka, eller andre harmoniske. Ved å slappe mer av i leppene kan man spille på grunntonen i naturtonerekka, eller første harmoniske. Dette gir trombonisten mulighet til å spille tonene fra B1 ned til E1, og disse tonene kalles da pedaltoner.
Teknologihistorie
Antikkens teknologi
Antikkens gresk oppfinnelser var særskilt langt fremme i mekanisk teknologi, inkludert banebrytende oppfinnelser som vannmøllen som utgjorde det første menneskeskapte redskap, bortsett fra seil, som ikke var avhengig av menneskelig muskelkraft. Greske innovasjoner var også de første som eksperimenterte med vindkraft (se Herons vindhjul) og faktisk skapte den tidligste dampmaskin, eolipile eller Heronkule (se illustrasjon), noe som åpnet for helt nye muligheter i å utnytte naturkrefter, men deres fulle potensial ble først utnyttet under den industrielle revolusjonen. Av særskilt betydning for å drive mekaniske innretninger ble tannhjulet og akslingen, ved at et tannhjulet kunne overføre mekanisk kraft fra en aksel til en annen. Ved å bruke tannhjul med forskjellig antall tenner, kan man endre både rotasjonsretning, -hastighet og kraftmomentet som kan overføres til neste aksling.
Antikkens jordbruk, som i enhver periode før moderne tidsalder, var effekten av produksjonen avhengig av dens irrigasjonsmetoder, og disse ble betydelig mer avansert med oppfinnelsen av en rekke tidligere ukjente innretninger for å løfte vann, slik som det vertikale vannhjulet, vannturbinen, Arkimedes' skrue, spannkjede, pumpe, vakuumpumpe, stempelpumpe, og muligens også kjedepumpe.
Pedaltone
Pedaltonene brukes relativt sjelden; på trompet så godt som aldri. Det er dog nokså vanlig på tuba, og særlig på basstrombone.
Teknologihistorie
Antikkens teknologi
Innenfor musikken ble vannorgelet, pipeorgler hvor spilleluftens trykk blir regulert ved hjelp av trykket fra en vannsøyle, oppfunnet av Ktesibios, eller som til sist forbedret og fremmet det tidligste eksempelet på en tangentinstrument. I tidtakingen ble introduksjonen av et klepsydia eller et vannur og dens mekanisering av soluret og sanduret (timeglasset). Den enkleste formen besto av en beholder fylt med vann og et avløp hvor man kunne avlese vannhøyden. Ktesibios konstruerte en mer avansert utgave hvor vannmengden og vannet som rant ut var konstant ved at det utledende vannet ble ledet i en ny beholder.
Den nå berømte Antikythera-mekanismen er en konstruksjon som var langt forut sin egen tid, som arbeidet med differensial gir og astrolabium som viste framragende forbedring i astronomisk vitenskap. Det ble forutsi sol- og måneformørkelser, og er datert til ca. 87 f.Kr.. Den er kalt verdens første analoge datamaskin.
Greske ingeniører var også de første til benytte seg av avansert automatikk i form av en selvopererende maskin som i eksempelvis vareautomater, automatiske vaskeservanter og dører, men kanskje hovedsakelig i leketøy som imidlertid benyttet mange nyttige mekanismer som hjulknaster og slingrebøyler.
Innenfor andre felter kom greske oppfinnere opp med oppfinnelser som katapulten og den håndholdte gastrafetes (gresk γαστραφέτη), «maveutløser», en form for armbrøst, som begge deler bygget på de samme prinsipper. I motsetningen til senere romerske og middelalderske armbrøster ble våpenet ikke spent ved å trekke til seg strengen, men ved å trykke ned en detaljert glidebrytermekanisme. I metallurgien oppfant de hulkabelteknikk i bronsestøping, det astronomiske instrumentet dioptra for å måle vinkler, fyrtårn, sentralvarmeanlegg, grave tunneler fra begge sider ved vitenskapelige beregning (Eupalinos' tunnel), diolkos som var et kunstig spor som trakk skip 6,4 km over landbroen ved Korint og unngikk således den lange og til dels farlige reisen rundt Peloponnes. De oppfant også tørrdokken, et basseng som kan bli tømt for vann, vanligvis ved hjelp av porter og pumper, slik at skip kunne repareres under vannlinjen. Innenfor horisontalvertikal og transport kom det stor framgang ved oppfinnelsen av heisekranen, vinsjen, trillebåren og kilometertelleren (se trippteller (bil)).
Andre nye teknikker og hjelpemidler var spiraltrappen, kjedetrekk (kjedeoverføring), skyvelære (et måleverktøy som brukes til å måle lengder på objekter og med en nøyaktighet på ca. 1/10 mm), og dusjer.
Romerske ingeniører var de første som bygde monumentale buer og hvelvinger, amfiteatre (som var en videreutvikling av de gresk), akvedukter, offentlige varme bad (termer), ekte buebroer, havner, dammer eller kunstige innsjøer, hvelv og kuppel i en meget stor skala. Bemerkelsesverdig romerske oppfinnelser er blant annet boken, kodeks (i motsetning til de greske bokruller), glassblåsing og betong, det siste et viktig bindemiddel og byggemateriale for gjennomføring av romersk arkitektur. Ettersom Roma lå på en vulkansk halvøy med sand som inneholdt velegnet krystallinsk, kornet sand, var den betong som romerne frambrakte særlig varig. En del av deres bygninger har holdt seg stående i 2000 år, opp til i dag.
Romersk teknologi var dog selvmotsigende, og de forsto ikke alltid å utnytte de ferdigheter de hadde. Det var eksempelvis først i romertidens siste del, hvor tilførselen av slaver grunnet erobringer ebbet ut at bruken av vannmøller ble alminnelig kjent. I Kina var derimot vanndrevne rismøller og blåsebelger til høyovner og esser tatt i bruk allerede på 100-tallet f.Kr.
Ingeniørkunnskapen hos Mayariket i Mellom-Amerika og Inkariket i Sør-Amerika var store, selv etter dagens standarder. Et eksempel er stedet Machu Picchu hvor steintemplene som ble bygget av inkaingeniører ved hjelp av en mørtelfri konstruksjon hadde steiner som passet så perfekt sammen at selv ikke en kniv kan bli presset mellom dem. Den tette tilpasningen og konkaviteten til de nedre steinene gjorde byggverket særdeles stabilt. Landsbyene benyttet vanningskanaler og dreneringssystemer som gjorde jordbruket meget effektivt. Mens det har vært hevdet at inkaene var de første oppfinnere av hydroponisk jordbruk, det vil si hydroponi eller vannkultur, hvor planter dyrkes i næringsløsning uten at jord til stede, var deres jordbrukskultur fortsatt jordbasert, om enn avansert. Selv om mayasivilisasjonen verken hadde metallurgi eller hjulet, utviklet de kompleks skrift- og astrologisk system, og skapte avanserte skulpturer i stein og flint.
Som inkaene hadde også mayaene en rimelig avansert jordbruks og konstruksjonsteknologi. I løpet av hele denne tidsperioden var mye av disse konstruksjonene gjort utelukkende av kvinner da mennene i mayakulturen mente at kvinner var ansvarlig for skapelsen av alle nye ting. Hovedbidraget til aztekiske styret i det sentrale Mexico var et kommunikasjonssystem mellom de byene de erobret. I Mesoamerika som ikke hadde muskelkraft fra tamdyr for trekkraft eller transport (og av den grunn heller ikke kjøretøyer på hjul), var vegene bygget for reise til fots, akkurat som inka- og mayasivilisasjonene.
Middelalderens teknologi
Europeisk teknologi i middelalderen kan bli best beskrevet som en symbiose av traditio et innovatio. Mens teknologien i middelalderen har lenge blitt beskrevet som et skritt bakover i utviklingen i Vestens teknologiframgang, tidvis uaktsomt fremmet av moderne forfattere i den hensikt å fordømme den kristne kirke som fiendtlig eller antagonistisk overfor vitenskapelig progresjon (se myten om den flate jord), har en generasjon av middelalderforskere i kretsen rundt den amerikanske vitenskapshistorikeren Lynn White fra 1940-tallet og framover betont viktigheten av det innovative vesen i mange av middelalderens teknikker.
Europa fikk en rask og vedvarende befolkningsvekst i middelalderen som stimulerte nytenkning og mens klostervesenet sto fram som lokale sentre som opprettholdt tekniske ferdigheter og håndverksmessig dyktighet oppe, særlig innen landbruk, smedkunst, papirframstilling, glassmakeri, silkefabrikasjon og arkitektur. Genuine bidrag i middelalderen er blant annet mekaniske klokker, briller, og vertikale vindmøller. Middelalderens skarpsindighet ble også vist i oppfinnelsen av tilsynelatende uanselige ting som vannmerke på papir, hestesko og den funksjonelle trykknapp (en anordning for å kontrollere ting, eksempelvis elektrisitet). I navigasjon i skipsfarten ble grunnlaget for den påfølgende tidsalder av oppdagelser og utforskning av verdenshavene lagt ved innføringen av svingror, latinerseil, tørrkompass, og astrolabium (astronomisk instrument for å bestemme himmellegemers plassering og dermed beregne tid på døgnet, eller dersom tiden er kjent bestemme lengdegraden). Krutt for bruk i krig ble oppdaget i Europa rundt 500 år etter Kina. Alkohol ble første gang destillert fra vin i Italia på 1000-tallet, og svovel og salpetersyre ble oppdaget av alkymistene på 1100-tallet.
Papirproduksjon var opprinnelig en kinesisk oppfinnelse i 105 e.Kr. som kom fram til den muslimske verden på 700-tallet, spredte seg videre til Den iberiske halvøy på 900-tallet. En papirmølle ble etablert på Sicilia på 1100-tallet, og derfra til det kristne Italia. I Europa kom fibre for skape bløtmassen som det ble produsert papir fra, hovedsakelig fra lin- og bomullsrester. Lynn White har gitt æren til spinnerokken for det økende tilførselen av tøyfiller som igjen ble benyttet for å produsere papir. I middelalderens Europa var pergament fra dyreskinn det foretrukne materialet for å produsere bøker, men mot slutten av tidsalderen økte andelen papir og ble til sist en viktig faktor i oppfinnelsen av boktrykkerpressen på 1400-tallet. (Se papirets historie)
Renessansens teknologi
Tiden er markert av slike omfattende tekniske framganger som sentralperspektiv, patentlovgivning, dobbelkuppelen og stjernefestning. Notatbøkene fra renessansekunstnerne, Taccola og Leonardo da Vinci, som også var ingeniører, gir en dyp innsikt i den mekaniske teknologien som til da var kjent og i anvendelse. Arkitekter og ingeniører var inspirert av konstruksjonene fra antikkens Roma, og menn som Filippo Brunelleschi skapte den store kuppelen på katedralen i Firenze som et resultat. Han ble belønnet med en av de første patenter som noen gang ble utstedt for å beskytte den oppfinnsomme heisekranen han hadde konstruert for å løfte store mursteiner til toppen av strukturen.
Militær teknologi utviklet seg raskt med utstrakt bruk av armbrøst og enda kraftigere artilleri da bystatene i Italia var stadig i militær konflikt med hverandre. Mektige familier som Medici i Firenze var også store beskyttere av kunsten og vitenskapene. Vitenskapen i renessanse bidro til å fremme den vitenskapelige revolusjonen; vitenskap og teknologi begynte en syklus med gjensidig videreutvikling og framgang.
En del viktige teknologier som ble utviklet under renessansen, både nyvinninger og forbedringer av eksisterende teknologier, var økt industrialisering av gruvedrift og metallurgi; masovn som gjorde det mulig å produsere jern i betydelige mengder; ferskherding av råjern som gjorde det mulig å framstille stangjern og forsiret jern; slisseverk mekaniserte produksjonen av jernstenger for nagler og spiker; og smelteverk økte produksjonen av bly i henhold til tidligere metoder.
Oppfinnelsen av boktrykkerpresse med løse typer ca. 1441 førte etterhvert til en enorm økning i antallet bøker og antall utgitte titler. Med økt opplag utgivelser økte også antallet lesere, og gjorde generelt kunnskap tilgjengelig for langt flere. En avløper fra trykkeriprosessen og bokproduksjonen var avisen. I løpet av 1500-tallet kom det et økende behov for oppdatert informasjon som ikke lenger kunne bli effektivt dekket av å sirkulere håndskrevne beskjeder eller fra munn-til-munn. Trykte aviser begynte først i Tyskland med Johann Carolus i Strassburg i 1605, og fra 1618 og framover begynte nederlandske trykkere å skaffe det engelske og franske markedet med oversatte nyheter.
Oppdagelsestiden
Oppdagelsestiden mellom 1400-tallet og til begynnelsen av 1600-tallet var den tid da flere lange sjøreiser endret europeernes bilde på verden. Den var samtidig med renessansen. Seilskip som karakken, et handelsfartøy som hadde to eller tre master, ble utviklet på 1400-tallet, gjorde oppdagelsestiden mulig og førte til blant annet europeernes kolonisering av Amerika, illustrert i Francis Bacons utopiske roman Det nye Atlantis (1624). Pionerer som Vasco da Gama, Cabral, Magellan og Christofer Columbus utforsket verden i letingen etter nye handelsruter for sine varer, og kontakten med Afrika, India og Kina fikk kortere reise sammenlignet med de tradisjonelle reisene over land. De oppdaget også Amerika. Det ble produsert nye kart over både kjente og ukjente områder av verden som gjorde det mulig for andre reisende å seile lengre med større sikkerhet. Navigasjon var generelt vanskelig grunnet problemet med lengdegrad og fraværet av nøyaktige kronometre.