cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viktoriatidens litteratur
Viktoriansk som epoke
I England var realismen blant annet en betegnelse på samtidsskildringer, eksempelvis Charles Dickens' (1812–1870) beskrivelser av elendigheten og fattigdommen i Englands storbyer. Realisme i romankunsten var ikke nødvendigvis alltid preget av et ønske om å fremme sosiale reformer, som hos den følsomme realisten Dickens, men viste en økt interesse for enkeltmennesket, og hvor den realistiske roman belyste og avdekket et menneskes psykologiske utvikling. Anthony Trollopes (1815–1882) samtidsroman om en families utvikling, The Way We Live (1875) er et eksempel i så måte. Hans middelklasseunivers er påfallende lite romantisk, og det fantes ikke noen demoniske lidenskaper. En del av de emner som romantikken bestrebet seg på å unngå, ved at de ikke var «idylliske» eller «poetiske» nok, fikk interesse for engelske romanforfattere i viktoriatiden, det som kan kalles «den prosaiske virkelighet», eller realismen, om man vil. Hos Thomas Hardy (1840–1928) fantes en holdning til tilværelsen som i stor grad minner om den franske naturalismen: Naturen er grusom og mennesket er en kasteball for guder som ikke bryr seg. Det er i seg selv en holdning som minner om det antikkens skjebnedrama. William Makepeace Thackeray (1811–1863) var en mer stilsikker romanforfatter enn Dickens, og han malte aldri fram de til dels «hjerteskjærende banaliteter eller sukkersøt moralisme – men han når heller aldri den trolske effekten som kan oppstå når en av Dickens' karikaturer plutselig får liv.»
Viktoriatidens kultur var en blomstringstid for romanen, og i særdeleshet for kvinnelige romanforfattere. Nevnes kan George Eliot, psevdonym for Mary Ann Evans (1819–1889), som på mange måter var Charles Dickens motpol: Der hvor Dickens var populær underholder og sosial satiriker, en forfatter som skrev spennende fortellinger, pageturners, var «George Eliot den seriøse, selvreflekterende forfatteren som involverte sine romanpersoner i dyptgående etiske og estetiske konflikter.» I motsetningen til Dickens omdømme falt Eliot rask i kurs i det nye århundret, og ble beskyldt for humørløshet og moralisme, ofte ettertidens dom over det verste med viktoriatidens litteratur, og ikke alltid like rettferdig. På sitt mest karikerte tenderte viktoriatidens romaner til å være idealiserte portretter av vanskelige liv hvor hardt arbeid, utholdenhet, standhaftighet, kjærlighet og ren flaks til sist vant fram. De gode dyder blir belønnet, og de som gjør galt, eller er onde, blir passende straffet. Fortellingene tenderte til å være foredlende i sitt vesen, og med en moralsk lærdom sentralt. Denne formelen var grunnlaget for det meste av tidlig viktoriansk skjønnlitteratur, men det endret seg til større kompleksitet i løpet av århundret.
Romanens tid
I den store freden, Pax Britannica, Krimkrigen (1853–1856) unntatt, rådet på midten av århundret. Det eksisterte en relativ stor tale- og trykkefrihet som muliggjorde debatt om sosiale og religiøse spørsmål, kvinnefrigjøring og filosofiske og religiøse spørsmål, både i avisene og i skjønnlitteraturen. Den viktorianske roman var på mange vis en familieinstitusjon, mange skrevet for høytlesning i hjemmet. Få klarte det bedre enn Charles Dickens som selv var en glimrende oppleser. Familieopplesningene forutsatte dog at romanene var respektable. Romanenes utgivelsesform er av betydning. Helst skulle de fylle tre bind. Dickens var blant de første som utga dem som føljetonger, et månedlig hefte på 32 sider til 1 shilling. Også Thackeray, Trollope og Eliot kom ut på denne måten. Noen kom også ut som føljetonger i tidsskrifter som Dickens' i Household Words og Cornhill Magazine. Det førte til en fortrolighet mellom lesere og forfatter, og i siste kapittel av en roman takket Dickens sine lesere for deres «ubegrensede varme og alvor som har vært i Deres sympati...» Fortroligheten kunne også slå begge veger, forfatteren måtte anstrenge seg for å holde på publikums interesse, og da en venn ba Dickens om en lykkelig slutt, endret han avslutningen på Store forventninger (Great Expectations, 1860–1861).
Thomas Carlyle begynte allerede i 1839 å stille spørsmål om det engelske samfunnet og den elendighet som tynget den stumme arbeiderklasse, noe som synes tatt opp av Dickens i hans Bleak House (1852–1853). Elizabeth Gaskell, som kjente godt til forholdene i Manchester, skrev at jo mer hun tenkte over det ulykkelige forholdet mellom arbeidere og arbeidsgivere, jo mer måtte hun gi uttrykk for arbeidernes jammer. Det viktorianske åndsliv var på ingen måte en overfladisk dyrkelse av det materialistiske og overfladiske. Mange forfattere uttrykte tvil og bekymring for samfunnet beskaffenhet. I en søkende tid lå ikke lenger tyngdepunktet i naturpoesien som under romantikken, men i studiet av mennesket og dets omgivelser.
Charles Dickens (1812–1870) er blitt stående som det fremste eksempelet på en viktoriansk forfatter. Hans enestående popularitet i hans samtid hvor hans romanfigurer nærmest fikk et liv for seg selv, har ført til at Dickens fortsatt er en av de mest populære engelskspråklige forfattere. Hans første virkelige roman, Pickwick-klubben (The Pickwick Papers), skrevet da han var kun 24 år, ble en øyeblikkelig suksess, og alle hans påfølgende bøker solgt umåtelig godt, og selv da kritikken kom på begynnelsen av 1900-tallet, ble han fortsatt mye lest. Han arbeidet flittig, omsorgsfylt og frodig for å skape den underholdning som det lesende publikumet ønsket, samtidig som han også kom med kommentarer, indirekte og direkte, til de sosiale forholdene i samtiden. Komedien i hans første roman har en satirisk kant som gjennomtrenger alle hans utgivelser. Disse omhandler de fattige og undertryktes forfatning og ender med en spøkelsefortelling som ble avsluttet ufullført ved hans plutselige død. Den langsommere tendensen i hans romaner gikk mot mørkere temaer som gjenspeiler mye av skjønnlitteraturen i århundret. Til tross for den fantasi, humor og innlevelse som Dickens kunne framvise, er hans romaner også preget av gammeldags og usannsynlige intriger, sentimentale og uten antydningens kunst, skjønt George Bernard Shaw tok ham i forsvar, som en barbar som i kraft av sitt geni er en stor dikter.
Anthony Trollope (1815–1882) var en av de mest produktive og respekterte engelske romanforfattere i viktoriatiden. En del av hans best kjente verker, kollektivt kjent som Barsetshire-krønikene, har handling fra et fiktivt fylke i Barsetshire. Til tross for handlingen som regel foregår i fortiden er hans viktoriatidens fremste samtidsskildrer, preget av både humor og varm menneskelighet. Utenfor England er han derimot lite kjent. Hans popularitet dalte i hans sist år, men i nyere tid har det vært økt interesse for hans forfatterskap. Hans feiende satire The Way We Live Now (1875) er kanskje hans fremst bok av hans 47 romaner foruten en rekke noveller og reiseskildringer.
Langt unna storbyene og det litterære samfunn i Haworth i West Yorkshire hadde familien Brontë sitt hjem: Anne (1820–1849), Charlotte (1816–1855) og Emily Brontë (1818–1848). I løpet av sine korte liv skrev de en rekke mesterverker. Selv om disse tidsmessig faller innenfor viktoriatiden kan deres forfatterskap med rette betraktes som en del av epoken foruten, romantikken, og de ble heller ikke øyeblikkelig verdsatt av de viktorianske kritikere. Charlotte Brontës roman Jane Eyre (1847) har blitt kalt for en «innflytelsesrik feministisk tekst» av den moderne Penguin-utgaven grunnet romanens dyptgående undersøkelse av en sterk kvinnelig hovedfigurs følelsesliv. Stormfulle høyder (Wuthering Heights, 1847), Emily Brontës roman, har i særdeleshet vold, heftige følelser, det overnaturlige, og følelsesmessig distanse, en uvanlig blanding for enhver roman, men særlig for denne tiden. Den er et utmerket eksempel på gotisk romantikk fra en kvinnes synsvinkel, og med et skarpt blikk på klasse, kjønn og myter.
En annen betydningsfull kvinnelig forfatter var George Eliot, pseudonym for Mary Ann Evans (1819–1880) som ønsket å skrive romaner som ble tatt seriøst framfor de romantiske fortellingene som kvinner i hennes samtid var forventet å skrive. Som søstre Brontë benyttet hun seg av et mannlig forfatternavn for å bli tatt seriøst, men også for å holde skjult sitt forhold til en gift mann som hun levde sammen med i tyve år. Hun er forfatter av syv romaner, blant annet Adam Bede (1859), The Mill on the Floss (1860), og Silas Marner (1861), de fleste av dem med handling fra utenfor de engelske storbyene, og preget av realisme og psykologisk innsikt.
Elizabeth Gaskell (1810–1865), ofte referert til som ganske enkelt «Mrs Gaskell», beskrev i sine romaner og kortere fortellinger de mange samfunnslagene i samfunnet, også de meget fattige, tidvis med sosial harme over urettferdigheten, og har som sådan ikke bare interesse for det lesende publikum, men også for sosialhistorikere.
Poesi
Poesi hadde på en måte slått seg til ro fra løftet i den romantiske tiden og mange av verkene under viktoriatiden er blitt sett på som en bro mellom denne tidligere tiden og den modernistiske poesien fra det neste århundret. Alfred Tennyson holdt æresbevisningen poet laureate (engelsk hoffpoet) i over førti år og hans vers ble etterhvert ganske forslitt mot slutten av hans tid, men hans tidlige verker er med rette verdsatt. Noen av den poesi som ble priset i samtiden, som William Ernest Henleys «Invictus» og «If—» av Rudyard Kipling, er i dag også blitt vurdert som sjåvinistiske og bombastiske, men Tennysons Charge of the Light Brigade var opprinnelig en bister kritikk av en berømt, militær fadese under Krimkrigen. Tennysons var en pilar i det etablerte samfunnet som ikke unnlot å angripe etablissementet selv.
Det kan synes feilaktig å klassifisere Oscar Wilde som en viktoriansk forfatter ettersom hans skuespill og poesi synes å tilhøre den senere tidsalder under edvardiansk litteratur, men han døde i år 1900 og er derfor utvilsomt senviktoriansk. Hans skuespill står seg fortsatt mens mange andre skuespill fra viktoriatiden er blitt glemt, og han har en mye tettere tilknytning til George Bernard Shaws mange skuespill som ble skrevet på 1900-tallet.
Poesiforetaket som ektefellene Elizabeth Barrett Browning og Robert Browning viste sin kjærlighet for hverandre, skapte mange vakre og følelsesmessige dikt. Både Matthew Arnold og Gerard Manley Hopkins skrev dikt som står et sted mellom bejublingen av naturen i den romantiske poesien og den georgianske poesien på 1900-tallet. Arnolds verker skuer framover til noen av de tema som ble behandlet av senere poeter mens Hopkins ble inspirert av poesiformer fra gammelengelsk poesi som Beowulf og andre.
Gjenerobringen av fortiden ble viktig for viktoriansk poesi som hadde interesse både for gresk og romersk klassisk litteratur som Englands egen middelalderlitteratur. Viktorianerne elsket de heroiske og høviske ridderfortellingene og de håpet å gjenvinne noe av det edle, høviske oppførselen og videreføre den til folk både hjemme i England og ute i det britiske verdensriket. Det beste eksempelet på dette er Alfred Tennysons Idylls of the King som blander fortellingene om kong Arthur, spesielt de av Thomas Malory, men speilet også samtidens forhold og tanker. Det prerafaelittiske broderskap trakk også mye fra myter og sagn i deres billedkunst og poesi. Dante Gabriel Rossetti ble i samtiden sett på som den viktigste poeten av dem, skjønt i ettertid har hans søster Christina Rossetti blitt trukket fram som en sterkere poet av litteraturforskerne.
Drama
På teaterscenene konkurrerte farser, musikalske burlesker, extravaganza og komiske operaer (en tidlig form for musikaler) med Shakespeare-produksjoner og mer seriøse dramaer av eksempelvis James Planché og Thomas William Robertson. Viktoriatidens extravaganza var mer spektakulære lystforestillinger med stor frihet til å gjøre hva som helst så lenge det var storslått og imponerende. James Planché karakteriserte det som «leken behandling av et poetisk emne».
Etter W. S. Gilbert ble Oscar Wilde den ledende poeten og dramatikeren i den senviktorianske periode. Wildes skuespill står i dag opp fra en rekke glemte stykker fra viktoriansk tid og har et langt nærmere slektskap med senere edvardianske dramatikere som George Bernard Shaw som utga mange av sin viktigste stykker på 1900-tallet. Wildes komiske mesterverk, Hvem er Ernest (engelsk: The importance of being Earnest) var det fremste av de stykker hvor han holdt opp et ironisk speil for aristokratiet samtidig som det viste glitrende mesterskap i vidd og paradoksal visdom. Stykket har forblitt populært også i senere tid og i oversettelser.
Vitenskap, filosofi og oppdagelser
De filosofiske skriftene til John Stuart Mill (1806–1873) dekket emner som logikk, økonomi, frihet og utilitarisme, og hvor sistnevnte var en etisk teori som hevdet at den beste form for handling var det som maksimaliserte det som ga størst uttelling av goder for flertallet. Det er således en form konsekvensfilosofi i den betydning at den moralske verdi av en handling er bestemt av dens resulterende konsekvens. Jeremy Bentham (1748–1832) fremmet den samme filosofien, og som politisk radikal argumenterte han ikke bare for sosiale reformer, men også dyrs rettigheter. Han argumenterte i tillegg for opphevelse av slaveriet og dødsstraffen, og for forbud mot fysisk avstraffelse av barn.
John Stuart Mill hadde akseptert å skrive en stor og dekkende historieverk om den franske revolusjon som hadde fascinert og skremt det engelske samfunnet siden begynnelsen av århundret, men Mill oppdaget etter hvert at på grunn av hans andre prosjekter ville han ikke greie å fullføre boken innenfor forlagets frister. Han overtalte da sin kompis Thomas Carlyle (1795–1881) til å overta. Carlyle var en skotsk essayist og satiriker, filosof og historiker. The French Revolution: A History i tre bind ble først utgitt 1837, deretter revidert i 1857, og sikret Carlyle hans berømmelse. Det til tross for at han måtte skrive først bind på nytt etter at John Stuart Mills hushjelp ved en misforståelse brente først utkast. Det resulterende verket var fylt med både direkte intensitet og hyppig bruk av presens, nesten som en roman, og ble da også inspirasjonen for Charles Dickens’ En fortelling om to byer (A Tale of Two Cities, 1859) som har den berømte innledningen: «Det var de beste av tider, det var de verste av tider».
Tilsvarende innflytelsesrikt og beryktet var også verket om Englands historie fra kong Jakob II, utgitt i to bind i 1848. Verket var skrevet av Thomas Babington Macaulay (1800–1859), poet, historiker og politiker. Verket var kjent for sin strålende prosa og både beundret og beryktet for sin tidvis dogmatiske framhevelse av progresjonen i britisk historie. Denne modellen for menneskelig framgang har blitt karakterisert som «Whig-fortolkningen». Whig var det historiske politiske partiet som representerte industrien og den konservative kraften bak det britiske imperiet. Karl Marx refererte til verket som en «systematisk historieforfalskning». Winston Churchill skrev en biografi på fire bind for å gjendrive Macaulays «løgner» om hans stamfar lord Marlborough.
Et antall romaner som inneholdt utilslørt kritikk av religionen overdøvet ikke en voldsom liste av religiøse skrifter. To av de viktigste religiøse forfatterne var kardinalene John Henry Newman (1801–1890) og Henry Edward Manning (1808–1892) som begge hvert på sitt vis ønsket å revitalisere den anglikanske kirke med å vende tilbake til katolisismen. I en mer motsatt retning gikk tankene bak den sosialistiske bevegelse, og tyske Friedrich Engels' (1820–1895) gjennomtrengende The Condition of the Working Class in England in 1844, opprinnelig først utgitt på tysk som Die Lage der arbeitenden Klasse in England, skrevet i løpet av hans opphold i Manchester fra 1842 til 1844. Manchester var den gang hjertet i den industrielle revolusjon, og Engels' konklusjon var at industrialiseringen forverret situasjonen for arbeiderklassen. Engelske William Morris (1834–1896) skrev en tidlig sosialistisk og utopisk roman, News from Nowhere (1890), hvor Morris på dyktig vis smeltet sammen marxisme og den romantiske tradisjon da han presenterte seg selv som en forhekset figur i en tid og et sted svært forskjellig fra det viktorianske England.
Jacob Neumann
Bakgrunn
Foreldrene var kjøpmann Hans Neumann (1745–1789) og Annechen Johanne Blom (1754–1773). Faren var kjøpmann på Strømsø (nå Drammen) og senere tollbetjent i København. Faren giftet seg på nytt i 1775. Da moren døde ble han plassert hos morfaren Gustavus Blom i Holmsbu, da morfaren døde ble han med morfarens enke Anne Christiane Krefting og hennes nye mann Fredrik Wilhelm Krog til Kristiania og vokste opp der. Først fikk han undervisning hjemme, deretter 3-4 år skolegang ved «Kølleske» institutt på Snarøya. I 1796 tok han teologisk eksamen i København og tok den filosofiske doktorgrad i 1799.
Bestefaren var jernverkseier Jakob Hansen Neumann. På morssiden var han fetter av Gustav Peter Blom, sorenskriver og eidsvollsmann, og misjonæren Gustava Kielland. Farens halvsøster Anne Cathrine var gift med presten Abraham Pihl, mens farens yngre halvsøster var gift med eidsvollsmannen Hans Hein Nysom.
Embetsvirke
Neumann fullførte sin embetseksamen i teologi ved Universitetet i København i 1796. Han var huslærer hos rike familier, både før og etter han bestod eksamen. Ved siden av lærergjerningen hadde han mulighet til å drive studier på egen hånd. I 1799 tok han den teologiske doktorgraden på en kirkehistorisk avhandling om erkebiskopen i Lund, forfattet på latin. Samme året fikk han stilling som residerende kapellan i Asker i Akershus. I Asker virket han som prest i 22 år, fra 1805 som sogneprest. I 1814 var han med i det overordentlige Storting, og han var med i deputasjonen som reiste til Stockholm for å overbringe grunnloven og hilse den nye norske kongen. Disse begivenhetene har han beskrevet i sin dagbok. Sommeren 1822 tok han til som biskop i Bergens stift, et embete han hadde til han døde.
Opplysningsmannen
Neumann hørte til opplysningsprestene og var en aktiv embetsmann. I Asker utdannet han lærere, drev propaganda for vaksinasjon, skrev om landbruksvitenskapelige emner og innførte forbedringer i jordbruket. I sin posisjon som biskop fikk han mulighet til å innvirke på en rekke kunnskapsområder. Sammen med Wilhelm F. K. Christie grunnla han Bergens Museum i 1825, og han var medlem av direksjonen her gjennom en årrekke. På sine mange visitasreiser samlet han inn gjenstander og innhentet opplysninger av kultur- og naturhistorisk verdi. Særlig var han interessert i arkeologi, skrev om oldfunn og teoretiserte omkring disse. Han sto også for egne arkeologiske undersøkelser, bl.a. på Reheia ved Avaldsnes.
Neumann tok i 1840 initiativet til stiftelsen av Bergens barneasyl. Barneasylet skulle oppdra barn under skolepliktig alder. Etter å ha solgt et skrift i forbindelse med innvielsen av den nye katedralskolebygningen, fikk biskopen i 1841 reist 800 spesidaler til drift. I november samme året kunne kommunen starte opp asyldriften i den gamle latinskolebygningen.
Ernest Moreau de Melen
Ernest Moreau de Melen (født 1879, død 1968) var en belgisk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris.
Jacob Neumann
Opplysningsmannen
Sommeren 1841 fikk han besøk av den selvlærte sunnmøringen Ivar Aasen, som viste biskopen sin målføregransking Den sunnmørske Dialekt. Neumann ble imponert og satt språkforskeren i kontakt med Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i Trondheim. Vitenskapsselskapet støttet Aasen med midler, slik at han kunne granske ulike norske dialekter. Neumann ble dermed en av fødselshjelperne til det nynorske skriftspråket.
Ernest Moreau de Melen
De Melen spilte på det belgiske laget Université de Bruxelles. Det ble spilt kun to fotballkamper mellom tre lag som demonstrasjonsport på Vélodrome de Vincennes i Paris under verdensutstillingen og OL 1900 i Paris. Det britiske laget Upton Park F.C. beseiret Union des Sociétés Françaises de Sports Athlétiques med 4-0 den 20. oktober 1900. Tre dager senere vant det franske laget over Université de Bruxelles med 6-2. I ettertid har International Olympic Committee valgt å utse tre medaljevinnere, gull til Storbritannia, sølv til Frankrike og bronse til Belgia.
Jacob Neumann
Kristensyn
I sin teologi var han typisk for opplysningstiden. Han var lite fornøyd med Erik Pontoppidans forklaring til Luthers katekisme. I 1811 gav han ut en omarbeidet versjon av Luthers lille katekisme. Eksempelvis skrev han i sin forklaring til artikkel to i trosbekjennelsen at Kristus «gikk over i Aandernes Verden», i staden for det vedtatte «nedfoer til Helvede». Men statsstyringen i København nektet å godkjenne verket. Han var motstander både av haugianerbevegelsen og han var negativ til N. F. S. Grundtvigs kristensyn. Selv om han med årene ble mindre avvisende til disse og lignende bevegelser, var han all sin tid en motstander av vekkelser og nyortodoks kristendomsforståelse.
Raudsild
Raudsild var en gangbro bygget i jern over elven Emajõgi i Tartu, Estland. Broen ble åpnet 3. juni 1993. I 2007 måtte broen fjernes for å gi plass til Vabadusebroen med tre kjørefelt som åpnet i slutten av 2008. Gangbroen skal senere bygges opp igjen lengre oppe i elven. Fjerningen ble av noen ansett som kontroversiell, da den førte til dårligere forhold for fotgjengere samtidig som den ikke forbedret forholdene for biltrafikken vesentlig.
Liste over trojanske jupitertrojanere
Dette er en liste over trojanske jupitertrojanere' som går i bane rundt solen i det bakre L5 Lagrange-punktet til planeten Jupiter i samme banen som planeten. De har derfor samme omløpstid som planeten.
Alle asteroidene i dette punktet har fått navn fra den trojanske siden i trojanerkrigen. Unntaket er 617 Patroclus som fikk navnet sitt før denne navnekonvensjonen trådte i kraft. På samme måte har 624 Hektor fått et trojansk navn selv om den ligger i det greske L4 Lagrange-punktet.
Robert Pražák
Robert Pražák (født 2. desember 1892 i Plzeň, død 16. mai 1966) var en turner fra Böhmen, i dagens Tsjekkia.
Han deltok i det sjette turn-VM som ble arrangert, i 1913. Her fikk han gull i lagkonkurransen sammenlagt. Siden medaljevinnerne som representerte det østerriks-ungarske imperiet kom fra Böhmen, ble de vunnede medaljene flere år senere overført til Tsjekkoslovakia av FIG.
Senere deltok han i to Olympiske leker: i 1920 og 1924. I 1920 var han med på det tsjekkiske laget som kom på 4.-plass i lagkonkurransen sammenlagt, der Sverige vant. I 1924 fikk han tre OL-sølv: i skranke, ringer og individuell mangekamp. Øvrige plasseringer under OL 1924 var:
Sebra Film
Sebra Film er et privateied svensk filmselskap som har over seksti års erfaring (per 2017 ) med dokumentarfilming over hele verden. Selskapet er hjemmehørende i Torsby i Värmland i Sverige og består av Bengt Jonsson, Åke Karlsson og Anders Berg, kjent for sin deltakelse som filmfotograf på Tangaroa-ekspedisjonen, samt Dina Johansson (russisk kontakt).
Sebra Film har mer enn to tusen produksjoner fra 115 land i sin portefølje. Blant de store oppdragsgiverne finner en for eksempel en rekke FN-organisasjoner, Verdensbanken, OPEC. Selskapet har for det meste gjort sine filmer i den tredje verden, omkring temaer som kulturhistorie, urbefolkningsproblematikk, global kunnskap med mer, under den overordnende "(Thor) Heyerdahl-filosofien": "Learning from the past caring for the future". Sebra Film dokumenterte en rekke av Thor Heyerdahls prosjekter og ekspedisjoner.
Sebra Film har blitt tildelt talløse internasjonale priser for sine TV-serier og dokumentarfilmer, innbefattet UNESCO-prisen for TV-serien "Slik lever de der", som ble sendt i over åtti land.
Varna lufthavn
Varna internasjonale lufthavn (IATA: VAR, ICAO: LBWN) er en flyplass som ligger i byen Varna i Bulgaria.
I 2007 betjente flyplassen 1 493 267 passasjerer og hadde 14 969 flybevegelser.
Residenzstraße undergrunnsstasjon
Residenzstraße undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Residenzstraße er på linjen U8. Stasjonen ligger i Reinickendorf under gaten med samme navn.
Stasjonen ble åpnet 27. april 1987 som del av den nordlige utvidelsen av U8 mot Paracelsus-Bad undergrunnsstasjon.
Jan Frode Nornes
Nornes kalles «Spike» etter rollefirguren «Spike» i filmen Notting Hill.
Lanes
Lanes er et nes som befinner seg i Maudalsvatnet i Bjerkreim kommune i Rogaland. Neset har en beliggenhet omringet av høye fjell. Det har tidligere vært et aktiv gardsbruk på neset, men nå er det bare noen hustufter igjen.
Linda Steinhoff
Hun har i tillegg vært engasjert hos Den norske filmskolen ved høgskolen i Innlandet som prosjektleder for Cefima sitt program i 2021.
Hun er norsk-tysk og har tidligere jobbet som caster, skuespiller, regissør og festivalsjef. Hun har jobbet på over 20 spillefilmer, både norske og internasjonale.
i 2017 hadde Linda i 1 års vikariat for Amandus - Lillehammer Internasjonale Studentfilmfestival.
Steinhoff opprettet og drev firmaet Lights Promotion i Berlin sammen med Trine Marie Skauen. Lights Promotion arrangørte årlige event Northern Light Talents under Berlinalen, hvor Linda Steinhoff var prosjektleder. I tillegg har Linda jobbet med markedsføring og promotering.
I 2016 var Steinhoff også prosjektleder for Harpa Nordic Filmcomposer Awards som ble avholdt på de nordiske ambassader i Berlin.
Dokumentarfilmen Voldtatt var Steinhoff sin debutfilm som regissør. Filmen høstet priser og utmerkelser som «Beste norske Dokumentar 2015» og «FilmWebs Publikums pris» på Bergen internasjonale filmfestival i 2015. I 2016 fikk Voldtatt «hederleg omtale» på dokumentar festivalen i Volda, og ble nominert til Gullruten i kategorien «beste norske dokumentar». Voldtatt fikk sin internasjonale premiere i Kina på 4th China Womans Filmfestival i Beijing i september 2016. Foruten å vise filmen og holde Q&A etter visning, deltok hun her også i paneldebatt om voldtektsystemet i Norge og Europa sammenlignet med Kina.
Steinhoff har utdannelse fra The Academy of Live and Recorded Arts i London (1998–2001).
ISO 3166-1
ISO 3166-1 er en del av ISO 3166-standarden som ivaretar koder for land og biland. Standarden ble for første gang publisert i 1974 av International Organization for Standardization og definerer tre forskjellige koder for hvert område:
ISO 3166-1 er ikke den eneste standarden for landskoder. IOK og FIFA har egne lister (se IOKs landskoder og FIFAs landskoder). Disse trebokstavskodene tilsvarer ofte ISO 3166-1 alfa-3-kodene.
Endringer
ISO 3166/MA (vedlikeholdsbyrået for ISO 3166) oppdaterer ISO 3166-1 når det er nødvendig, ved å kunngjøre endringer i standarden i nyhetsbrev som oppdaterer den gyldige standarden, og gir ut nye utgaver som inneholder alle endringene. Et land gis som regel nye koder om det endrer navn eller territorium. De alfabetiske kodene endres om en vesentlig del av et lands navn blir forandra, mens de numeriske kodene endres om et land endrer sine territorialgrenser. Koder for tidligere land eller tidligere landsnavn som har blitt sletta i ISO 3166-1 blir publisert i ISO 3166-3.
Eksterne lenker
ISO 3166
Direkte demokrati i Estland
Estland er et representativt demokrati med enkelte direktedemokratiske innslag.
Grunnloven av 1920
Grunnloven av 1920 ga innbyggere initiativrett til lovendringer gjennom å samle 25 000 underskrifter. Det samme antallet underskrifter kunne også blokkere et lovforslag fra parlamentet og legge det ut til folkeavstemning. Alle grunnlovsendringer måtte vedtas gjennom folkeavstemning.
Grunnloven av 1992
Den estiske grunnloven fra 1992 legger stor vekt på den representative delen av demokratiet, men gir nasjonalforsamlingen muligheter til å legge ut lovforslag eller andre vedtak ut til folkeavstemning. Grunnloven gir heller ikke rom for innbyggerinitiativer. Grunnloven gir også føringer for hvilke saker som ikke kan avgjøres gjennom folkeavstemning: Budsjetter, skatt, internasjonale avtaler, forsvaret og unntakstilstander kan ikke avgjøres gjennom folkeavstemninger.
Grunnlovsendringer som omfatter endringer i kapittelet om nasjonal selvstendighet og kapittelet om endringer i grunnloven kan bare vedtas gjennom folkeavstemninger. Andre grunnlovsendringer kan avgjøres ved folkeavstemning eller av nasjonalforsamlingen.
Etter sovjetunionens fall
Grunnloven ble vedtatt av folket gjennom en folkeavstemning 28. juni 1992, året etter Sovjetunionens fall. Grunnloven ble vedtatt ved 91,8 % av stemmene. Valgdteltagelsen var på 66,3 %. Utvalget som skrev utkastet til grunnloven bestod av 30 medlemmer fra Det øverste sovjet og 30 medlemmer fra den estiske kongress, en uoffisiell nasjonalforsamling valgt på eget initiativ av etniske estere.
I 2002 vedtok nasjonalforsamlingen å avholde en folkeavstemning om landet skulle bli medlem av Den europeiske union. Avstemningen ble avholdt 14. september 2003. 66,83 % av velgerne svarte ja til medlemskap, og valgdeltakelsen var på 64 %.
Atlanterhavsbroen
Atlanterhavsbroen (tysk: Atlantik-Brücke e. V.) er en privat, partiuavhengig og almennyttig organisasjon grunnlagt i 1952 i Berlin. Organisasjonen har som formål å forbedre forholdet («bygge bro») mellom en av seiersmaktene fra den andre verdenskrigen, USA og Forbundsrepublikken Tyskland på økonomiske, finansielle, utdanningsmessige og militærpolitiske områder. Antall medlemmer er i 2015 ca. 500 personer fra bank- og finansvesen, næringslivet, politikk, medier og vitenskap. Atlanterhavsbroen fungerer som nettverk og politisk rådgivningsinstitutt. Organisasjonen har kontorer i Magnus-Haus i Berlin.
Atlanterhavsbroen ble grunnlag av bankmannen Eric M. Warburg, forretningsmannen og politikeren Erik Blumfeld, journalisten og utgiveren Marion Gräfin Dönhoff, journalisten Ernst Friedlaender, forretningsmannen Hans Karl von Borries og bankmannen Gotthard Freiherr von Falkenhausen. Tidligere president i Tyskland Richard von Weizsäcker var æresmedlem av Atlanterhavsbroen og hadde i de siste år av sitt liv, kontor i Magnus-Haus.
J. P. Morgan jr.
Morgan hadde en mer tilbaketrukket og stillferdig stil enn sin mer berømte far, men banken utviklet seg til å bli enda mer innflytelsesrik. Det skyldtes blant annet at Jack Morgan var svært dyktig til å tiltrekke seg kompetente partnere som Thomas Lamont, Russell Cornell Leffingwell og Dwight Morrow.
Morgan var blant USAs absolutt rikeste menn, og delte også ut store beløp i sin levetid. Mesteparten av den store kunstsamlingen han arvet etter sin far ble donert til ulike museer.
Morgan hadde fire barn, to døtre og to sønner. Ingen av barna ble toppsjefer i noen av bankene faren etterlot seg.
Benjamin Wegner
Jacob Benjamin Wegner (født 21. februar 1795 i Königsberg, død 9. juni 1864 på Dronninghavn på Bygdøy) var en norsk industrimann, verkseier, godseier, brukseier, trelasthandler og generalkonsul for de hanseatiske bystatene. Han var mangeårig leder og medeier av Blaafarveværket, og hadde eierinteresser i en rekke andre virksomheter innen bergverk og trelasthandel i Norge. Wegner var liberal og frihandelsvennlig og beskrives som en av de helt sentrale tidlige industrigründerne i Norge og en pionér i moderne bedriftsledelse.
Han vokste opp i en uformuende borgerlig familie i havnebyen Königsberg ved Østersjøen, mistet tidlig begge foreldrene og begynte under Napoleonskrigene som lærling i et handelshus i hjembyen. I 1819 reiste han fra hjembyen; etter et opphold i London slo han seg i 1820 ned i Berlin som agent innen den baltisk–britiske trelasthandelen og kornhandelen, og som nær samarbeidspartner av firmaet Isaac Solly and Sons i London. I Berlin opptrådte han også regelmessig som representant for den engelske kjøpmannen og kunstsamleren Edward Solly, en bror av Isaac Solly, og hans tidlige karriere var i det hele tatt nært knyttet til familien Solly. Han forhandlet i perioden 1820–1821 frem salget av Edward Sollys kunstsamling med 3000 malerier av blant andre Tizian, Rembrandt og Rafael til den prøyssiske kongen. Salget var et av historiens største kunstsalg, og samlingen dannet grunnlaget for Gemäldegalerie som åpnet i 1830 på Museumsinsel.
Høsten 1821 ble han involvert i Edward Sollys og bankieren Wilhelm Christian Beneckes planer om å kjøpe det norske Blaafarveværket, og året etter kjøpte han verket på auksjon på vegne av Benecke etter at Solly hadde kommet i økonomiske vanskeligheter. Han bosatte seg samme år på Fossum hovedgård i Modum som overdirektør og medeier av Blaafarveværket, som han moderniserte og utviklet til Norges største industribedrift i perioden 1822–1848. Han eide fra 1836 Frogner Hovedgård med Frognerseteren og Frognerseterskogen; under hans eierperode ble bl.a. Wegnerpaviljongen oppført i Frognerparken. Han var videre medeier i Hassel Jernværk og Hafslund hovedgård med rundt 340 000 dekar skog i Østfold og Østerdalen, og omfattende trelasteksport og sagbruksvirksomhet. I 1856 startet han sammen med Iver Albert Juel trelastfirmaet Juel, Wegner & Co. Videre eide han løkken Dronninghavn på Bygdøy (da kalt Ladegaardsøen). Hans forretningsaktiviteter fokuserte sterkt på eksport av tømmer, korn og blåfarge til England, der han tilbragte mye tid gjennom hele sitt voksne liv. Han var generalkonsul i Norge for bystatene Hamburg, Lübeck og Bremen, og i tillegg portugisisk visekonsul.
Han var gift med Henriette Seyler (1805–75), som tilhørte det hanseatiske bankierdynastiet Berenberg i byrepublikken Hamburg og som var datter av L.E. Seyler, mangeårig leder og medeier i Joh. Berenberg, Gossler & Co., og dessuten barnebarn av den berømte «teaterprinsipalen» Abel Seyler. Ektefellen var en periode medeier i sin families bank- og handelshus. Wegner synes å ha hatt et nært forhold til svigerfaren i Hamburg, og bankierfirmaet Berenberg dukker ofte opp i Blaafarveværkets arkiv. Han var stamfar for slekten Wegner i Norge.
Bakgrunn
Jacob Benjamin Wegner, som til vanlig bare brukte navnet Benjamin, ble født i havnebyen Königsberg ved Østersjøen 21. februar 1795 og døpt 27. februar samme år. Han vokste opp i en borgerlig familie uten særlig velstand, og i et miljø orientert i retning av sjøfart og handel. Han var sønn av kongelig politikommissær i Königsberg Johann Jacob Wegner (ca. 1757–1797) og Regina Dorothea Harder (1770–1813), som bodde i Königsbergs forstad (Vorstadt). Familien var luthersk. Foreldrene ble gift 25. april 1792 i Königsberg og faren døde før sønnen fylte to år (12. januar 1797) i en alder av 40 år. Moren var datter av bokholder og «edsvoren veier» i Königsberg Christoph Harder (ca. 1724–1791). Faren var i sitt første ekteskap gift med Regina Dorotheas eldre søster Anna Christina Harder, og Regina Dorothea ble som enke i 1798 gift med skipsbygger Philipp Gutzeit (1773–1838). I 1813, da han var atten år gammel, døde også moren Regina Dorothea, og året etter ble Philipp Gutzeit gift med hans halvsøster Dorothea (f. 1786), den eldste datteren av Johann Jacob Wegner og Anna Christina Harder. Benjamin Wegner hadde en helbror, Friedrich Salomon Wegner (f. 1793), og minst et dusin halv- og stesøsken. Stefaren Philipp Gutzeit var yngre bror av skipskaptein og senere skipsbygger Benjamin Gutzeit (f. 1771), som var far til Wilhelm Gutzeit, som dermed var hans «stefetter». Königsberg var i hans barndom en av de største tyskspråklige byene i Europa og et sentrum for motstand mot Napoleon under Napoleonskrigene; byen lå sentralt plassert i det russisk-baltiske handelsområdet, med en aktiv handel særlig med Storbritannia. Benjamin Wegner begynte etter fullført skolegang rundt 14-årsalderen som lærling i et handelshus i Königsberg, der han fikk merkantil utdannelse.
Forretningsmann i Berlin
I 1819 forlot han fødebyen Königsberg og dro til Berlin. Etter et opphold i London slo han seg i 1820 igjen ned i Berlin, der han etablerte egen agenturforretning innen den baltisk–britiske trelasthandelen og kornhandelen, dvs. i storeksport av trelast og korn fra Østersjøområdet til England. Han fikk et nært samarbeid med det engelske handelshuset Isaac Solly and Sons, som var det ledende engelske firma som var aktivt i import av tømmer fra østersjølandene og som ble ledet av Isaac Solly. Videre fikk han et nært samarbeid med Isaacs bror Edward Solly, som også bodde i Berlin og som var en av Europas fremste kunstsamlere på denne tiden, og opptrådte regelmessig som representant for både firmaet Isaac Solly and Sons og for Edward Solly i forretninger. Wegner fikk også et nært samarbeid med handelshuset Gebrüder Benecke i Berlin og spesielt dets leder Wilhelm Christian Benecke, et samarbeid som kom til å bestå i mange årtier. Ingerid Hagen skriver at «som Wilhelm Christian Benecke vanket Edward Solly sammen med kongelige og andre personer som tilhørte Berlins mest fornemme kretser. Flere prøyssiske ministere samt den prøyssiske kronprinsen var nære venner og bekjente av ham.»
Det var antagelig det nære forholdet til Isaac og Edward Solly og Solly-firmaets dominerende stilling i britisk handel med Østersjøregionen som gjorde at Benjamin Wegner som 25-åring, uten noen spesielt privilegert familiebakgrunn eller større formue, i 1820 var blitt en del av Berlins høysosietet. Det er mulig han ble kjent med Solly-firmaet under oppholdet i London eller allerede kjente til firmaet fra sitt arbeid i Königsberg, og at han reiste tilbake til Berlin med tanke på å representere firmaet i den da fremvoksende prøyssiske hovedstaden. Det er også tenkbart at han dro til London etter å ha etablert kontakt med brødrene Solly. Edward Solly bodde tidlig på 1800-tallet i Danzig, og flyktet da byen ble inntatt av franskmennene til Königsberg, der han fikk et nært forhold til den prøyssiske regjeringen og kongehuset som holdt til i byen i perioden 1808–1809. Det er dermed fullt tenkelig at Wegner ble kjent med Edward Solly allerede i ungdomsårene som handelslærling i Königsberg.
Sollys kunstsalg
Som Edward Sollys representant og fullmektig forhandlet Wegner i perioden 1820–1821 frem avtalen med den prøyssiske kongen om overtagelse av Sollys kunstsamling på rundt 3000 malerier. Solly hadde i den kaotiske tiden under og etter Napoleonskrigene bygget opp Europas største private malerisamling, særlig av italienske og nederlandske mestere fra renessanse og tidlig nytid, og salget var uten tvil et av historiens største kunstsalg. På grunn av sine økonomiske problemer rundt 1820 følte Solly seg tvunget til å selge samlingen. Forhandlingene ble ført av Wegner og Benecke, delvis med fyrst Hardenberg og delvis med kong Fredrik Vilhelm III direkte. 677 malerier ble deretter gitt av kongen til Gemäldegalerie i Berlin, og dannet kjernen i galleriets samling da det åpnet på Museumsinsel i 1830. Salgssummen var 500 000 reichsthaler; «til sammenligning var hele det prøyssiske statsbudsjettet for året 1820 på 15 millioner reichstaler. Ifølge kunsteksperter skal visstnok salgssummen likevel bare ha vært halvparten av hva Sollys samling i virkeligheten var verdt».
Samlingen omfattet malerier av Tizian, Rafael (maleriet kalt «Solly-Madonna», etter Edward Solly), Rembrandt, elever av Leonardo da Vinci, Jan van Eyck, Jan Gossaert, Petrus Christus, Pieter Brueghel den yngre, Lucas Cranach den eldre, Lucas Cranach den yngre, Hans Holbein den yngre, Nicolas Poussin, Jacopo Bellini, Giovanni Bellini, Fra Angelico, Lorenzo Costa, Andrea del Castagno, Annibale Carracci, Sandro Botticelli, Paris Bordone, Francesco Francia, Bernardo Daddi, Paolo Uccello, Giorgio Vasari, Piero di Cosimo, Luca Signorelli, Parmigianino, Giotto, Vittore Carpaccio og mange andre. Noen av kunstnerne var kjente navn allerede på den tiden, mens andre – som Giotto, Botticelli, Jan van Eyck og Jan Gossaert – på den tiden var lite kjente, men siden har økt i anseelse. 200-årsjubileet for kjøpet ble i 2021/2022 markert med en egen utstilling i Gemäldegalerie, og en katalog som diskuterte samlingens opprinnelse og forhandlingene om kjøpet av den.
Med blikk mot Norge
Wegners forretningspartner Benecke fattet i 1820 interesse for Norge, og gav etter forhandlinger med Herman Wedel-Jarlsberg Norge det statslånet som reddet statsfinansene, men som førte til at Wedel-Jarlsberg ble stilt for riksrett og frikjent i 1822. Statslånet bidro til at de tre forretningspartnerne Wegner, Solly og Benecke i 1821 vendte oppmerksomheten mot Norge. I november 1821 skriver den jevnaldrende vennen og London-kjøpmannen Isaac Solly Lister (1795–1862), en nevø av Isaac og Edward Solly, til Wegner og foreslår at de skal bli partnere i et forretningsforetagende i papirindustrien i Stettin, men Wegner avslår. Han er på det tidspunktet klar for å reise til Norge på vegne av Edward Solly og Benecke.
Egon
Egon kan sikte til:
Benjamin Wegner
Blaafarveværket og andre industriinteresser i Norge
I 1821 ble både Edward Solly, Wilhelm Christian Benecke og Benjamin Wegner kjent med at Blaafarveværket i Norge var til salgs. Det tidligere kongelige verket hadde blitt pantsatt av kongen under Napoleonskrigene og overtatt av private da staten ikke kunne innløse pantet. Edward Solly ønsket å kjøpe verket og sende Wegner som sin representant for å gjennomføre kjøpet, men fikk økonomiske problemer og planene måtte avlyses. Benecke hadde gode forbindelser i Norge gjennom statslånet som han hadde gitt Norge tidligere, og ble i stedet den som kjøpte verket. Wegner fikk i oppdrag av Benecke å reise til Norge for å besiktige Blaafarveværket, og fikk fullmakt til å kjøpe Blaafarveværket for Benecke dersom han vurderte at verket kunne drives på en lønnsom måte.
Egon
Personer med navnet:
Benjamin Wegner
Blaafarveværket og andre industriinteresser i Norge
Wegner reiste til Norge og satte 16. desember 1821 første gang foten på norsk jord. Reisen foregikk med diligense og han har skildret reisen og sine inntrykk fra Norge i reisedagbøker og brev. Etter å ha vurdert Blaafarveværket kjøpte han bedriften i 1822 for 150 000 Hamburger Banco på vegne av et konsortium hvor Benecke var hovedinteressent og gjennom en stråmann bosatt i Norge. Det ble etablert et aksjeselskap, et av de første i Norge, som hadde fem aksjonærer. Etter kort tid overtok Benecke og Wegner alle aksjene, og Wegner ble bedriftens «overdirektør» (administrerende direktør). Wegner fikk inntekter fra bedriften både gjennom utbytte og tantieme som direktør. Både Wegner og Benecke hadde signaturrett for Blaafarveværket. I et brev 16. mars 1822 skrev han at «jeg vil ikke oppholde meg for bestandig i Norge, men høyst 1–2 år», men slik skulle det ikke bli.
Under sine første år i Norge bodde Wegner på Fossum Hovedgård ved Blaafarveværket, men han tilbragte mye tid på forretningsreiser i England og på kontinentet, for å skaffe verket innpass på nye markeder. I 1824 lyktes han da det kom store ordrer fra England, og det engelske markedet forble Blaafarveværkets hovedmarked. Et enkelt engelsk firma, Smith, Goodhall & Reeves, stod i det meste av Wegners direktørtid for over 70% av salget. Vennen Isaac Solly Lister i London, som drev import av blåfarge til papirindustrien, var fra starten en viktig døråpner i det engelske markedet og dessuten i alle år en trofast kunde for Blaafarveværket. Gjennom sine kontakter i Det britiske ostindiske kompani var han også sentral i Wegners forsøk på å komme inn på det kinesiske markedet. Isaac Solly Lister forsynte dessuten Wegner med alle slags varer fra England, alt fra luksusartikler som osten cheshire, tannbørster, såpe, skreddersydde klær, frakker og gullnåler til hestesaler og newfoundlandshunder, som på den tiden var populære i England. Også hans gamle forretningspartner og mentor Edward Solly, Isaacs onkel, hjalp Wegner med å skaffe kundekontakter på det engelske markedet de første årene.
Benjamin Wegner var liberal og frihandelsvennlig. Ingerid Hagen beskriver ham som en av de helt sentrale eiendomsoppkjøpere og industrigründere i det førindustrielle Norge og en pionér i moderne bedriftsledelse. Wegner ble av samtidige beskrevet som «en Konge hvis mindste Vink var en Lov for alle der stode i Forbindelse med Værket», men også som rettskaffen, hjelpsom og ansvarsbevisst overfor sine ansatte. I «et naivmuntert Lunedigt» fra 1831 av Hans Allum het det at «Benjamin Wegner gavner landet». Willibald Alexis omtaler et besøk hos Benjamin og Henriette Wegner på Modum i boken Herbstreise durch Scandinavien («Høstreise gjennom Skandinavia») fra 1828.
I 1836 kjøpte Wegner Frogner Hovedgård i Aker, der han bodde sammen med sin familie til 1849. Blaafarveværket etablerte da sitt forretningsmessige hovedkontor i Christiania, og Wegners besøk til produksjonsanlegget på Modum ble sjeldnere. Wegner videreførte tradisjonen fra Bernt Ankers tid med storslått selskapelighet på Frogner fra tid til annen, med bl.a. ball og båtfester i Frognerdammen. Han støttet også kulturelle formål i samtiden. Den kjente maleren I. C. Dahl besøkte Norge i 1842 og var gjest på Frogner Hovedgård. Han sa da ja til å male det etterhvert meget kjente maleriet av gården.
Sammen med bl.a. Herman Wedel-Jarlsberg kjøpte Benecke og Wegner i 1835 også Hafslund hovedgård, som eide større skogseiendommer i Østfold og i Østerdalen og som drev omfattende tømmereksport og sagbruksvirksomhet med utgangspunkt i de verdifulle fallrettighetene i Sarpsfossen. I 1853 ble Beneckes eierandel overtatt av Wegner og de nye medeierne Jacob Peter Meyer, sistnevntes sønn Thorvald Meyer, sistnevntes svoger Stener Rosenberg, Westye Egeberg og Hans Gulbranson; Wegner ble dermed den største eieren med 25/77 parter (ca. 32,46%). I 1837 kjøpte Blaafarveværket nabobedriften Hassel Jernværk fra enken etter Peter Collett, og etter en tid overtok Benecke og Wegner jernverket personlig med en halvpart hver. Jernverket var imidlertid et tapsprosjekt som i årevis belastet Blaafarveværkets og hans egen økonomi; Wegner tapte anslagsvis 50 000 speciedaler over en tiårsperiode på å eie jernverket. Etter at Blaafarveværket måtte levere inn sitt bo i kriseåret 1848 konsentrerte Wegner seg om trelasthandel gjennom sin store eierandel i Hafslund hovedgård, som gav en betydelig inntekt i alle år. I 1854 ble Hassel Jernværk også oppdelt og eiendommene solgt enkeltvis på auksjoner, noe som innbragte et større beløp.
Benjamin Wegner ble i 1836 utnevnt til Kongeriket Portugals visekonsul i Christiania og dermed Portugals fremste representant i Norge, ettersom Portugal ikke hadde noen høyere diplomatisk eller konsulær representant i Norge. Han ble etterhvert generalkonsul i Norge for de tre hanseatiske bystatene Hamburg, Lübeck og Bremen, som alle var fullt suverene land på denne tiden: I 1842 ble han Hamburgs konsul i Christiania og i 1844 ble han Hamburgs generalkonsul for Kongeriket Norge. I 1843 ble han Lübecks konsul i Christiania og i 1861 ble han forfremmet til generalkonsul for Lübeck. I 1859 ble han også Bremens generalkonsul i Christiania. Han innehadde alle disse fire konsulære embedene til sin død.