cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Benkestok
Jon Trondson Benkestok
10.7.1591 solgte Jon Trondson Benkestokk på sine brorbarns vegne Ytre Skagen i Stavanger (Skagen 28) med hage til Kristen Trane, som fri eiendom. Trolig eide broren Tord Trondson Benkestokk gården til han døde i 1587.
På grunn av Jon Benkestoks ekteskap med en såkalt ufri kvinne, Birgitte Nilsdotter, ble deres barn ikke regnet som adelige.
Tord Trondson Benkestokk til Joranger
Tord Benkestok skrev seg til Joranger i Luster, som var hans setegård. 6. september 1570 var det skifte etter Trond Benkestok. Tord Benkestok arver sammen med Jon Benkestokk en grunn på Stranden i Bergen, videre Smørsgarden i Bergen, og deler av en rekke eiendommer i Sogn og Hardanger. 13. oktober 1572 ble det framlagt et brev for domkapitlet i Stavanger beseglet av Tord Benkestok, om en farskapssak, der Kirstine Hansdatter skulle ha vært utro med Tord Benkestokk. Fra 1573 var Tord Benkestokk fogd over Jæren og Dalane. Han hadde bosted på garden Orre på Jæren og hadde bodd der i lang tid. I 1581 solgte Tord Benkestokk bygården Nygård i Stavanger til Kristen Trane. Den har i dag har adressen Skagen 34. Han har trolig også eid Skagen 28 i Stavanger - Ytre Skagen, til han døde.
I 1578–1579 hadde Tord Benkestok forlening med Salten len. Han skrev seg 19.6.1581 som Tord Benkestokk til Alfarnes. I 1582 (Bjønnes, 1999, side 51) var Tord Benkestokk i Oslo for å hylle prins Kristian. Han undertegnet da hyllingsdokumentet. 3. august 1583 fikk Tord Benkestokk for sin tjeneste som lagmann forleningsbrev på Steigen.
Tord Benkestokk døde en gang mellom 29. mai 1587 og 13. september 1587.
Brynhild Trondsdatter Benkestokk og Erik Hansen
25-27. august 1565 giftet Brynhild Benkestokk seg med Erik Hansson. 12. september 1567 døde fru Brynhild Benkestokk på Nordmøre. Hun var gift med Erik Hansson, som var fogd på Nordmøre.
6. september 1570 var det skifte etter Trond Benkestok. Erik Hansson arvet på hans avdøde hustrus vegne - Brynnell Benkestokk, - en grunn i Bergen, og eiendommer i Nordhordland, Sunnfjord, Sunnmøre, Ørsta, Harnan, Borgen, Sykkylven og Lofoten.
Anna Torsdatter Benkestokk og Jon Kristenson Gran
18. mars 1606 var Anne Benkestokk gift med Jon Kristenson Gran. Anne Benkestokk hadde vært utro med skolemesteren Søren Pederson i Stavanger. 7. mai 1606 (Brandrud, 1901, side 157) var samme sak oppe igjen i Domkapitlet og de ble skilt. Anne var på vei med en annens barn. Søren Pederson nektet. 17. januar 1601 møter mester Jon Gran i domkapitlet i Stavanger på vegne av Annes søster Adelus Benkestokk, og han har nok vært gift med Anne på dette tidspunktet. Jon Kristenson Gran var bartskjærer i Stavanger.
Spansdalen
Spansdalen (nordsamisk: Ruŋgu eller Ruŋgovuopmi) er en dal i Lavangen kommune i Troms. Spansdalen er den største canyonen i Norge, og er ca. 8,5 kilometer lang, utgravd av Spansdalselva. I dalbunnen av canyonen ligger Sneveien (100 moh.) øverst, og nederst til under Holmen (30 moh.). Fjellet på nordsiden er Trosen (1217 moh.), og på sørsiden av dalen ligger Spanstind (1457 moh.) (Čohkka/Stuor(ra)čohkka/Ruŋggučohkka) med fossen Henrikkafossen (Heandrihkágorži). Fylkesvei 84 går nede i bunnen av dalen. (Ta av E6 på Fossbakken, etter 1 kilometer går fylkesvei 84 ned i dalen.)
Benkestok
Kristin Benkestokk og Aksel Gyntersberg
19. august 1565 omtales fru Kirsten Benkestokk for første gang. Hun var gift med Aksel Gyntersberg.
Spansdalen
I dag er det mest vanlig å bruke den korte formen av det samiske stedsnavnet. I nedre del av Spansdalen ligger bygda med samme navn (nordsamisk Ruŋgu). Navnet Ruŋgu betegner topografien på stedet.
De fleste av bygdas ca. 100 innbyggere (2009) er etterkommere etter svenske reindriftssamer som for ca. 200 år siden ble bofaste i det som hadde vært deres sommerbeiteland. Det er først i folketellingen av 1825 at de første bofaste samene kommer til syne i skriftlige kilder, men man kan regne med at de ble mer bofaste her fra slutten av 1700-tallet.
Benkestok
Kristin Benkestokk og Aksel Gyntersberg
I 1569 var Aksel Gyntersberg og Adelus Benkestokk eiere av Meløy i Helgeland.
66. september 1570 var det skifte etter Trond Benkestok. Adelis og Kristin Benkestokk fikk en del av Smørsgarden og en tomt på Stranden i Bergen, videre eiendommer i Sunnhordland, Fjellberg, Stord, Skånevik, Strandebarm, Egersund, Karmsund, samt i Fjerde.
21.2.1572 døde Kristine Benkestokk i barselseng. Hun ble gravlagt i Brønnøysund. I 1588 døde Aksel Gyntersberg. Han skrev seg vekselvis til Snellsund (på ukjent sted) og Mel i Kvinnherad.
Brynhild Tordsdatter Benkestokk og Hans Olavson Teiste
Hans Olavson Teiste var i 1598 og 1604 fogd på Lista. Han bodde på Hananger i Vanse. I 1606 var Hans Teiste fogd i Hardanger og i 1607 igjen fogd på Lista. De bodde da på Lunde, som de hadde arvet etter Adelus Benkestokk. I 1623 var Brynhild Benkestokk enke.
Adelus Benkestokk og Henrik Jørgenson Staur
Adelus Andersdatter Benkestokk var i henhold til anetavlen til Maren Jørgensdatter Staur fra omkring 1685, datter til Anders Fartegnson Benkestokk til Meløy og datteren til Peder Gran på Meløy. Anders Benkestokk er ikke kjent fra samtidige kilder.
Henrik Jørgenson Staur var en adelsmann som hadde Bremsnes som setegård. Han ble utnevnt til lagmann i Trondheim 27. juli 1589, og i tillegg lagmann over Jemtland 6. desember 1599. Han er omtalt som død 22. juni 1609.
Etterslekt i Nordland
Mange i Nordland er etterkommere av Benkestok-slekten. Mange av slektstavlene som viser etterkommere på 1600-tallet, er basert på gjettinger fra en periode med lite kilder.
Trond Benkestokk hadde datteren Ermegård Benkestokk (død 1696) med etterkommere.
Johan Benkestokk hadde datteren Anna Benkestokk, som var gift.
Jon Benkestokk på Justad i Lofoten er kjent fra 1647.
Christopher Benkestokk hadde kanskje to sønner: Jens Christophersen Benkestokk (død etter 1665) og Anders Benkestokk (død 1672 i Trondheim). De to brødrene var de siste kjente mannlige etterkommere av adelsslekten som brukte Benkestokk-navnet.
En annen kognatisk etterkommer, Jon Gundersen Benkestokk, brukte i 1756 Benkestokk-navnet.
Etterslekt i Sogn
De typiske Benkestokk-navnene Tord og Trond var i bruk i Sogn på 1500-tallet. I Luster finner vi Trond brukt i 1563 på Frakstu, Tord på Jordanger i 1597 og senere flere ganger Trond på Jordanger. I 1621 møter vi også ei Adelus på Jordanger. Det kan være at disse også hører til Benkestokk-familien, men vi mangler kilder til å bekrefte dette.
Etterslekt i Stavanger
Anna Tordsdatter Benkestokk hadde etterslekt i sitt ekteskap med Jon Kristensen Gran.
Vestby videregående skole
Vestby videregående skole er en offentlig videregående skole i Vestby kommune i Viken. Den ligger like utenfor sentrum i kommunesenteret Vestby.
Skolen var studiested for Fagskolen Oslo Akershus og har fortsatt opplæring for studenter tilknyttet fagskolestudier.
Skolen ble grunnlagt i provisoriske lokaler i 1980, først med kun yrkesfaglige linjer. I 1987 ble den nye hovedbygningen åpnet, og omkring 270 elever gikk der i skoleåret 1987/1988. Det var da bare førsteårselever på skolen; i skoleåret 1989/1990 var det for første gang tre årskull og omkring 450 elever. Skolens første rektor var Georg Daaland.
Skole har også et grunnskoletilbud til ungdom som bor på barnevernsinstitusjoner i Follo.
Derek Shulman
Derek Victor Shulman (født 11. februar 1947 i Glasgow) er en britisk musiker, sanger og multiinstrumentalist. Fra 1970 til 1980 var han ledende vokalist for progrockbandet Gentle Giant, hvor han blant annet deltok sammen med brødrene Ray og Phil Shulman.
Biografi
I Gentle Giant ble Derek Shulman kjent som en dynamisk frontmann i livemiljøet, og spilte inn tolv utgivelser med bandet over en periode på ti år. Mens bandet sikret seg en lojal fanskare oppnådde de aldri en bred kommersiell suksess, og med en noe dalende popularitet på slutten av 1970-tallet ble bandet oppløst etter utgivelsen av Civilian. På samme måte som resten av bandmedlemmene var Shulman multiinstrumentalist, og spilte blant annet saksofon, bass og en egen gitar kalt Shulberry (avbildet).
Etter Gentle Giant arbeidet Shulman som administrativ toppleder i plateselskaper, hvor han først startet som representant for A&R hos PolyGram, hvor han blant annet signerte Bon Jovi, Cinderella og Kingdom Come blant flere. Shulman ble også president i Atco Records, hvor han signerte progressive metal-bandet Dream Theater i tillegg til Pantera. Etter dette ble han president ved Roadrunner Records, hvor han tok hånd om signeringen av Slipknot og Nickelback, før han startet sitt eget plateselskap DRT Entertainment.
Miguel Mariano Gómez
Miguel Mariano Gómez y Arias (født 1889, død 1950). Gómez fungerte som Cubas president i perioden 20. mai 1936 til 24. desember 1936. Gómez tilhørte partiet «Unión Nacional».
Verdens matvareprogram
Verdens matvareprogram (engelsk: World Food Programme, WFP ) er en FN-organisasjon som arbeider for å bekjempe sult og for å bedre matvaresikkerheten i utsatte land. Organisasjonen leverer matvarer i katastrofeområder og arbeider med å lindre skader av matmangel, samt gir utviklingshjelp. Ifølge WFP gir organisasjonen matvareassistanse til over 91 millioner mennesker i 83 forskjellige land.
Verdens matvareprogram ble tildelt Nobels fredspris i 2020 «for dets innsats i kampen mot sult, for dets bidrag til å skape forutsetninger for fred i konfliktutsatte områder, og for å være en pådriver i arbeidet mot bruken av sult som et våpen i krig og konflikt».
Oversikt
Opprettelsen av Verdens matvareprogram ble vedtatt under FNs organisasjon for ernæring og landbruk (FAO) konferanse i 1961 da George McGovern, direktør for det amerikanske «mat for fred-programmet», forslo å etablere et flerstatlig matvareprogram. Verdens matvareprogram ble formelt etablert i 1963 av FAO og FNs generalforsamling som et treårig forsøk. I 1965 ble programmet utvidet og eksisterer fortsatt den dag i dag.
Organisasjon
Siden 1996 har Verdens matvareprogram blitt ledet av et styre sammensatt av representanter fra 36 nasjoner, utvalgt av de i alt 193 landene som er medlem av FN eller FNs organisasjon for ernæring og landbruk (FAO). Landene velges for en periode på tre år. Direktøren for Verdens matvareprogram utnevnes av FNs generalsekretær samt FAOs generaldirektør for en femårs periode, og fungerer som sjef for Verdens matvareprograms styre. David Beasley ble utnevnt til Verdens matvareprograms trettende direktør i begynnelsen av april 2017.
Mandat
I WFPs strategiske plan 2017-2021 er organisasjonens fem hovedmål å:
Planen er i tråd med bærekraftsmålene nummer 2 og 17. WFP markerte allerede i 2008 førte til at WFP gradvis gikk fra å være hjelpeorganisasjon til en organisasjon der matvareassistanse med mer langsiktige og bærekraftige måter å takle sult på. Organisasjonen legger mer vekt på WFPs å bidra til matsikkerhet. Hovedmålet om å redusere utviklingslands avhengighet og støtte lokal myndigheters forsøk i å forbedre matvaresikkerhet forårsaket av klimaendringer, naturkatastrofer, krig og høye matvarepriser.
WFPs arbeid
Et verdensomspennende logistikkapparat gjør at WFP svært raskt kan rykke inn med matvarebistand til land rammet av en krise. WFP driver i tillegg til nødhjelpsoperasjoner mer langsiktig matvarebistand gjennom utviklingsprogrammer med mål om å løfte de mest sårbare ut av fattigdom. Ved å gjøre mat tilgjengelig for de fattigste frigjøres tid og ressurser som kan investeres i utdannelse og praktisk trening som igjen leder til at folk selv vil kunne skape seg en bedre fremtid.
Humanitær bistand/nødhjelp
Enten mennesker flykter fra krig, tørke eller naturkatastrofer er sult ofte det første problemet som rammer dem, men WFP kan ikke gå inn og gi matvarehjelp uten godkjennelse fra et lands myndigheter.
WFPs matsikkerhetsanalyse består av et nettverk på rundt 120 spesialister som er utplassert rundt om i verden. Det er disse ekspertene som kartlegger matvaresikkerheten i alle landene der WFP er aktive. Analyser av matsikkerhet gir informasjon som gjør WFP i stand til å identifisere hva slags operasjoner som bør gjennomføres i et område. Det kan være matdistribusjon, skolematprogrammer, hjelp til å gjenoppta levebrød eller mer innovative intervensjoner slik som penge- eller kupongprogrammer. Gjennom overvåking av utviklingen i land med gjentakende kriser kan WFP umiddelbart vurdere hva det er behov for i det øyeblikket en krise bryter ut.
WFP har et nært samarbeid med sine partnere og alle operasjoner implementeres i samarbeid med myndigheter, andre FN organisasjoner som FAO, UNHCR, UNICEF og WHO samt lokale og internasjonale organisasjoner og universiteter.
Matvarerasjoner i humanitære operasjoner
En komplett WFP-rasjon tar hensyn til hva lokalbefolkningen normalt spiser, men den er vanligvis sammensatt av basiskost (korn, olje og belgfrukter), og om mulig inneholder den også supplerende mat (kjøtt eller fisk, grønnsaker og frukt, vitaminberikede kornprodukter og krydder). Dette styrker ernæringsbalansen og smaken. I starten av nødhjelpsoperasjonen, mens matlagingsfasilitetene fortsatt ikke er kommet på plass, bruker WFP høyenergikjeks som er rike på næringsstoffer.
Skolematprogrammer
WFPs skolematprogrammer sikrer skolebarn tilgang til ett næringsrikt måltid hver dag. Skolematmåltidet inneholder de nødvendige næringsstoffene som bidrar til at barn forbedrer sine læreevner og øker muligheten for å kunne utnytte sitt fulle potensial. Gjennom skolematprogrammer skapes et incentiv for foreldre å beholde barna sine i skolen slik at får barn en utdanning, og samtidig reduseres risikoen for sykdommer gjennom et forbedret kosthold. Dette er årsaken til at skolemat er essensiell i den langsiktige kampen mot fattigdom.
WFP ser på utdanning er et viktig verktøy for å bekjempe sult, fattigdom og diskriminering. Land uten matvaresikkerhet har ofte lav skoledeltagelse samtidig som mange ikke fullfører grunnskolen. Dermed blir barn fratatt muligheten til å utnytte sitt potensial. Utdanning vil også i mange tilfeller gi høyere og mer stabil inntekt senere i livet.
WFPs «mat for utdanning»- programmer har som mål å bedre fremmøte på skolen. Mat vil trekke barn til skolen og vil gi dem energi og konsentrasjon til å fokusere på læring – i stedet for å tenke på hvor neste måltid vil komme fra. Jenter er nøkkelmottakerne av skolemat, som ellers ikke ville hatt samme mulighet som gutter til å lære da de ofte må arbeide i hjemmet eller passe småsøsken.
Mat for arbeid
Ved å tilby mat i bytte mot arbeid gjør WFP det mulig for de mest sårbare å ta de første skrittene ut av fattigdomsfellen i stedet for å kun bruke sine begrensede ressurser på dag-til-dag overlevelse. Fattige blir tilbudt mat som betaling for arbeid med å bygge opp grunnleggende infrastruktur som veier, landbruksområder eller skoler. Mange får også mat i betaling for tiden de bruker på å tilegne seg kunnskap som på lang sikt vil øke lokalsamfunnets matvaresikkerhet.
Fokus på kvinner
Når kvinner er sultne er det av og til på grunn av ulik tilgang til ressurser, utdannelse og inntekt. Når en kvinne sulter, får det også virkninger for hennes barn - mer enn 19 millioner barn blir født hvert år med lav fødselsvekt, ofte som et resultat av at deres mødre har fått for lite næring før og under graviditeten.
Kvinner spiller en avgjørende rolle i kampen mot sult. I utviklingsland bruker 79 % av yrkesaktive kvinner sin arbeidstid på å produsere mat fra jordbruk. Å gi kvinnelige bønder mer ressurser kan redusere antall sultende mennesker i verden med 100 til 150 millioner.
Handle lokalt
I samsvar med WFPs strategi om å bruke sin kjøpekraft til å støtte bærekraftig utvikling av matsikkerhet lanserte WFP i 2008 et sett med nye aktiviteter i mange land i Afrika, Asia og Latin-Amerika for å koble småbønder til markeder. Denne prosessen er kjent som ’purchase for progress’ (P4P) eller ’handel for utvikling’ på norsk. Programmet P4P bygger på prinsippet om å handle mat lokalt. Dette betyr at WFP kjøper maten i samme land, eller område, som de opererer i. Å kjøpe matvarer fra lokale småbønder har vært WFPs strategi i mange år. Programmet skaper et vinn-vinn samarbeid der bønder gjennom WFP er sikret tilgang til et stabilt marked samtidig som WFP får tilgang til kortreist mat tilpasset lokale forhold, mener organisasjonen. Gjennom dette initiativet er WFP dermed med på å gjøre noe med selve årsaken til at folk sulter.
WFP vil kjøpe mer mat fra gårdsbrukere og landbruksgrupper med lave inntekter i land hvor WFP opererer. Dette vil bidra til å redusere risikoen for lokale bønder knyttet til ustabile markeder som igjen vil kunne øke deres inntekter. Bøndene vil dermed få større muligheter til å investere i teknologi for å trappe opp og forbedre sin matproduksjon. Visjonen som ligger bak P4P er at landbruksmarkedet i Afrika skal utvikles slik at det vil være et betydelig antall afrikanske småbønder, majoriteten av disse er kvinner, som vil produsere mer mat enn de trenger og slik sikre familien en stabil inntekt i fremtiden. Med høyere inntekter vil utdanning og helsetjenester bli bedre tilgjengelig for disse bøndene og deres familier.
I 2010 ble rundt 80 prosent av maten som ble kjøpt av WFP produsert i utviklingsland. For denne maten betalte WFP US$ 1,35 milliarder.
Mange steder er ikke årsaken til sult mangel på mat, men fattigdom som reduserer tilgangen på den. Pengeoverføringer fra WFP gir mottageren penger til kjøp av matvarer, mens matstempler og kuponger kan brukes til å skaffe mat i utvalgte butikker. På denne måten unngår man at matvarebistand utenfra ødelegger markedet til lokale bønder og kjøpmenn.
Klimaendringer og matvaresikkerhet
FN har nå slått fast at tørke, flom og utarming av jord med stor sannsynlighet forverres av klimaendringer som er forårsaket eller forsterket av menneskelig aktivitet. Matvaresikkerhet går hånd i hånd med kampen mot klimaendringer. WFP har utviklet verktøy som analyserer og kartlegger grad av sårbarhet for klimaendringer og hvordan lokalsamfunn på best mulig måte kan sikre tilgang til mat også under vanskelige naturforhold.
WFP hjelper samfunn med å håndtere matmangel. Det er de som allerede er fattige og sårbare som blir rammet hardest. De fattigste er ofte avhengige av klimasensitive sektorer slik som landbruk og mangler samtidig kapasitet til å takle konsekvensene av stadig hyppigere klimaendringer. Over lengre tid har WFP hjulpet til med å reetablere samfunn gjennom såkalte «mat for arbeid»-prosjekter. Disse prosjektene kan innebære bygging av demninger mot flom, vanningssystemer, treplantning eller rehabilitering av utarmet land som er nødvendig for å tilpasse seg klimaendringer som rammer jordbruket.
WFP har plantet 5 milliarder trær i utviklingsland. Et av WFPs prosjekter har fokusert på nyplanting av skog rundt den indiske landsbyen Koylivav. Treplantingen ble gjennomført parallelt med forbedringer av vannpumper, irrigasjonsstrukturer og fasiliteter for lokalsamfunnet og bidro til at avkastningen på landsbyens avlinger økte med 150 prosent. Med økt risiko for tørke og flom på grunn av stigende temperaturer er avlinger forventet å reduseres i mer enn 40 utviklingsland. Mange av disse landene ligger i Afrika sør for Sahara, og noen eksperter forventer at kornavlinger i denne delen av verden i gjennomsnitt vil reduseres med 15 prosent før 2080.
WFP og Norge
I 2016 gav den norske stat ca. 573 millioner norske kroner (tilsvarer 68,5 millioner USD) til WFP, noe som gjør Norge til det 13. største giverland totalt og den nest største giverland per innbygger.
En viktig del av det årlige bidraget består av flerstatlig finansiering, noe som tillater WFP å fordele ressursene mer i samsvar med organisasjonens egne prioriteringer.
Selv om mesteparten av Norges bidrag er innen samarbeidsavtalen, har Norge også bevilget beløp i tillegg til avtalen. I 2012 ga Norge støtte til prosjekter i Nord-Korea. I april 2013 ga den norske regjeringen ca. NOK 25 millioner for å styrke motstandsdyktighet i Niger.
Samarbeid med norske organisasjoner
WFP samarbeider med disse norske NGOene:
Slaget ved Bzura
Slaget ved Bzura (eller Kutno eller slaget om Kutno - tysk navn) var et slag i startfasen av andre verdenskrig, nærmere bestemt under den tyske invasjonen av Polen. Slaget fant sted mellom 9. september og 19. september 1939 og ble utkjempet mellom polske og tyske styrker.
Enkeltmessig var dette slaget det største under tyskernes felttog i september 1939 og det fant sted vest for Warszawa, i nærheten av elven Bzura. I selve slaget fikk polakkene raskt overtak etter et vellykket angrep, men falt sammen da tyskerne kom med et konsentrert motangrep.
Herman Wirth
Herman Wirth, også Felix Herman Wirth Roeper Bosch (født 6. mai 1885 i Utrecht i Nederland, død 16. februar 1981 i Kusel i Rheinland-Pfalz) var en nederlandsk historiker og raseteoretiker som hovedsakelig virket i Tyskland. Han var medlem av NSDAP i en kort periode på 1920-tallet.
Slaget ved Bzura
Slaget er også kjent for å være en av tidenes største militæraksjoner utført på hester.
Herman Wirth
Bakgrunn
Faren var en tysk lærer og universitetslektor i Utrecht, selv studerte Wirth germanistikk, filologi, historie og musikkvitenskap i Utrecht, senere ved Universitetet i Leipzig. I 1909 ble han dosent i nederlandsk filologi ved universitetet i Bern, og i 1911 fil.dr. på avhandlingen Untergang des niederländischen Volksliedes. I denne beklager han blant annet fraværet av en levende folkelig musikkultur, da denne nå er avløst av en «internasjonal urban elitekunst».
Slaget ved Bzura
Motstridende krefter
De to partene var ikke helt i balanse med tanke på militær kraft. Polens styrke bestod av åtte infanteridivisjoner og mellom to og fire kavaleribrigader. Hovedstyrken til Polen lå i Armé Poznań og Armé Pomorze. På den andre siden hadde man en tysk styrke som bestod av tolv infanteridivisjoner i tillegg til fem armerte og motoriserte divisjoner. Tyske styrker inkluderte 8. og 10. armé av Armégruppe Syd (Heeresgruppe Süd).
Herman Wirth
Første verdenskrig
I 1914 vervet han seg til den tyske Kaiserliche Armee, men ble under første verdenskrig plassert på en sivil post i det okkuperte Belgia. Her arbeidet han innen pressesensuren og var bindeledd mellom den tyske hæren og den flanderske selvstendighetsbevegelsen. Han ble fascinert av denne og reiste penger for den i Tyskland. Dette første imidlertid til at han ble avskjediget fra sin post.
Vitenskapsåret 1925
Fødsler
|| astronom ||align=center|86 ||align=center| ||
Slaget ved Bzura
Slagets gang
Slaget kan bli delt inn i tre faser:
Vitenskapsåret 1925
Fødsler
|| genetiker og nobelprisvinner ||align=center|91 ||align=center| ||
skeptisk samfunns- og kulturdebattør ||align=center|81 ||align=center| ||
Slaget ved Bzura
Slagets gang
Den 9. september begynte den polske Poznań armé et motangrep sør for Bzura-elven. Dette angrepet hadde som mål å stoppe de fremrykkende tyske divisjonene mellom Łęczyca og Łowicz. Kommandanten til Poznań armé, Tadeusz Kutrzeba, la merke til at den tyske 8. armé kommandert av general Johannes Blaskowitz, var svakt sikret fra nord. Det eneste som fantes av sikkerhet var 30. infanteridivisjon som lå spredt i en 30 km lang forsvarslinje, resten av arméen rykket fram mot Warszawa. Størsteparten av de polske troppene befant seg i området rundt Stryków. Høyrevingen til offensiven inkluderte Podolska kavaleribrigade og på venstresiden, i området rundt Głowno, hadde man Wielkopolska kavaleribrigade. Disse gruppene klarte å påføre de tyske forsvarerne betydelige tap og skader. Rundt 1,500 tyske soldater mistet livet eller ble skadet i kampene og 3,000 ble tatt til fange i løpet av polakkenes angrep rundt Stryków tidlig i slaget. Kavaleribrigadene presset tyskerne ved å rykke fram mot utsatte flanker og skape uorden blant de bakre forsvarerne. De klarte også å bruke TKS og TK-3 rekognoseringsstridsvogner (tanketter) til sin fordel.
Herman Wirth
Første verdenskrig
I 1916 ble han imidlertid tildelt ærestittelen titularprofessor av den prøyssiske kulturministeren. Han reiste deretter tilbake til Nederland for å bygget opp en nederlandsk gren av Völkisch-bevegelsen under navnet Landsbond der dietsche Trekvogels, inspirert av den tyske Wandervogel-bevegelsen.
Slaget ved Bzura
Slagets gang
Den tyske 30. divisjon viste stor resistans og mistet mange menn. Kommandanten til denne divisjonen, generalmajor von Briesen, ledet hans siste reservebataljon inn i kampene, stoppet polakkene, men mistet sin venstre underarm i utkjempingen. På sykehuset ble han besøkt av Wilhelm Keitel og Adolf Hitler, og seinere fikk von Briesen jernkorsets ridderkors for hans galanteri og for at han klarte å holde Blaskowitz's 8. armé samlet. De tyske styrkene ble presset tilbake omtrent 20 km sør for deres opprinnelige posisjoner og polakkene tok på nytt kontroll over flere byer, inkludert Łęczyca and Piątek. Tyskernes 8. armé led også store tap. Den 10. september møtte Polens 17. infanteridivisjon tyskernes 17. infanteridivisjon ved byen Małachowicze.
Herman Wirth
Flyttet til Tyskland
I 1924 flyttet han til Marburg i Hessen, og året etter meldte han seg inn i NSDAP, men meldte seg imidlertid ut igjen året etter, uvisst av hvilken grunn da han ikke distanserte seg fra nasjonalsosialismen. I Marburg arbeidet han i to å i ulønnet stilling ved det germanske institutt ved byen universitet, men arbeidet deretter som uavhengig forsker, finansiert av midler fra tyske Völkisch-kretser.
Slaget ved Bzura
Slagets gang
I starten hadde Tyskland undervurdert den polske fremrykkingen, men 11. september bestemte tyskerne seg for å omdirigere hovedstyrken til deres 10. armé, 4. armé, reservene til Armégruppe Syd og fly fra 4. flyflåte mot Bzura-elven. Neste dag nådde polakkene linjen Stryków-Ozorków. På samme dag fikk general Tadeusz Kutrzeba vite at enheter av Armé Łódź hadde trukket seg tilbake til festningen ved Modlin. Da han fikk høre dette, bestemte Kutrzeba seg for å stoppe offensiven og heller prøve å nå Sochaczew og Kampinosskogen. Dette var slutten på første fase av slaget.
Herman Wirth
Flyttet til Tyskland
I 1928 gav Wirth ut Aufgang der Menschheit. I dette verket hevder Wirth at et urarisk folkeslag som levde på Atlantis hvor de tilba en solgud, gikk under. Solguden var en farsgud, men folkeslaget fulgte en matriarkalsk samfunnsorden. Da Atlantis sank i havet, flyktet urariene til Norden. Ved å kartlegge deres kultur, noe som i første rekke innebar studier av runer, helleristning og andre forhistoriske bilder, håpet Wirth å kunne gjenreiste denne «nordiske rasen» og dennes urreligion. Denne «völkisch-religiøse» bevegelse som Herman Wirth var så viktig i - sammen med folk som Artur Dinter, Ernst Bergmann og Ludendorfferne - er blitt beskrevet som «et utfløde av en protestantisme som manglet enhver kirkelig forankring og dermed ble stadig mer styrt av sine egenåpenbaringer».
I 1932 ble han bedt av de nasjonalsosialistiske delstatsmyndighetene om å opprette en forskningsinstitutt og et friluftsmuseum i Mecklenburg. Etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen det følgende året, meldte han seg igjen inn i NSDAP og fikk en professorstilling ved Friedrich-Wilhelms-Universität zu Berlin.
Ahnenerbe
Wirth var i faglig konflikt med Alfred Rosenberg, særlig tankene om matriarkatet, men Heinrich Himmler hadde stor tro på ham og sørget for at Wirth ble leder for Ahnenerbe da denne organisasjonen ble opprettet i 1935. Wirths faglige ståsted gjorde det mulig for ham å sammen med Himmler og Walter Darré å grunnlegge Ahnenerbe.
Umiddelbart etter stiftingen ledet Wirth en ekspedisjon til helleristningene i Tanum og gjorde flere reiser dit på 1930-tallet. Han tok flere avstøpninger i gips, til tross for at det svenske Riksantikvarieämbetet ba om at han skulle nøye seg med å lage avtrykk av ristningene. Wirths manglende faglige dyktighet gjorde at han skadet ristningene og han fikk ikke tillatelse til å videreføre virksomheten ved dem, annet enn under strengt overoppsyn fra svenskenes side. Før dette forbudet inntraff, rakk han å ta avstøpninger i Östergötland i tillegg. Han holdt også foredrag i det svenske Samfundet Manhem i Stockholm 23. september 1935 på denne reisen. Her knyttet han kontakter til viktige svensker som sympatiserte med nasjonalsosialismen, som Samfundet Manhems stifter Carl-Ernfrid Carlberg og professor ved Karolinska Institutet Ernst Bernhard Almqvist.
Året etter var Wirth blant annet på besøk til Norge, hvor han besøkte Skjeberg og helleristningene ved Solberg, deretter Oslo, hvor han fikk møte leder for Oldsaksamlingen Anton Wilhelm Brøgger, hvor Wirth fikk tillatelser til å ta avstøpninger i Norge. Som gjenytelse sendte Wirth kopier av alle avstøpninger til Oldsaksamlingen. Deretter besøkte Wirth Beitstad og Radøy. Samlet medførte denne ekspedisjonen til Skandinavia hele 59 avstøpninger fra Sverige, 31 fra Norge og 16 fra Danmark, med en samlet flate på hele 250 kvadratmeter. Denne store mengden skapte imidlertid lagringsproblemer, da det ikke ble noe av det store, planlagte friluftsmuseet. Platene ble derfor oppbevart under streng bevoktning i et lager i Inselstrasse i Berlin fram til krigens slutt, og ingen andre enn Ahnenerbe fikk tillatelse av Himmler til å undersøke dem, til tross for søknader fra tyske universiteter. 52 avstøpninger eksisterer fortsatt lagret, men ikke vist for offentligheten i det østerrikske Felsbildmuseum i Spital am Pyhrn i Oberösterreich.
Wirth bygget opp store hypoteser gjennom lange resonnementer som gjorde det vanskelig for publikum å trenge igjennom. Han tok sikte på å vise at det hadde eksistert en urkultur som han oppfordret sine meningsfrender i Völkisch-bevegelsen til å vende tilbake til. Disse noe ugjennomtrengelige teoriene, samt hans krevende, ego-orienterte personlige sider og svake organisatoriske evner, gjorde at han måtte forlate Ahnenerbe i 1938. Han livnærte seg gjennom krigen som frilans-forsker.
Slaget ved Bzura
Slagets gang
På morningen den 14. september begynte gruppen til general Władysław Bortnowski andre fase av slaget. 16. og 26. infanteridivisjon krysset Bzura i nærheten av Łowicz, og den polske 4. infanteridivisjon kom frem til veien som knyttet Łowicz til Głowno. Ved dette punktet ble imidlertid Bortnowski informert om at tyskernes 4. panserdivisjon var i ferd med å trekke seg tilbake fra dens posisjoner i utkanten av Warszawa. I redsel for at denne panserdivisjonen skulle utgjøre en direkte trussel mot hans menn, ga han 26. infanteridivisjon ordre om tilbaketrekking.
Den 15. og 16. september tok Armé Pomorze posisjoner på den nordre bredden av Bzura. General Stanisław Grzmot-Skotnicki's gruppe befant seg mellom Kutno og Żychlin, general Michał Karaszewicz-Tokarzewski's enheter nær Gąbin og deler av Armé Poznań ved Bzura i nærheten av Sochaczew, og disse stod klare for å starte en aksjon mot Warszawa. For å omringe og ødelegge de polske styrkene, tok tyskerne i bruk mesteparten av deres 10. armé, inkludert to armerte, en motorisert og tre lette divisjoner. Disse divisjonene hadde i alt omkring 800 stridsvogner. Tyskerne gikk inn for Blitzkrieg-taktikken. Angrepet på polske posisjoner fra alle kanter begynte den 16. september, med støtte fra Luftwaffe. Tyskernes 1. panserdivisjon klarte å okkupere Ruszki, etter kryssing av Bzura mellom Sochaczew og Brochów og igangsetting av polsk 25. infanteridivisjon. Imidlertid stoppet deres fremrykking her.
I løpet av natten den 17. september angrep hovedstyrkene til Armé Poznań de tyske troppene, i håp om å bryte ut av den tyske omringningen mellom Witkowice og Sochaczew. 15. infanteridivisjon og Podolska kavaleribrigade krysset igjen Bzura i Witkowice. I Brochow krysset 17. og 25. infanterdivisjon Bzura-elven. 14. infanteridivisjon var konsentrert i Łaziska. Samtidig marsjerte Armé Pomorze mot landsbyene Osmolin, Kierozia og Osiek.
Neste morning startet tyskerne deres aksjon sørover langs begge bredder av Bzura, med støtte fra mer enn 300 fly og tungt artilleri. Tyske howitzere tok fordel av deres posisjon i det høye landskapet på Wisła's høyre bredde og bombarderte polske posisjoner gjennom hele dagen. Og etter to dager med intense kamper, med mangel på både ammunisjon og mat, ble det vanskelig for polakkene å gjennomføre nye framstøt for å unngå omringningen.
Bare noen få polske enheter klarte å bryte seg gjennom den tyske omringningen. Ved kryssing av Kampinosskogen gikk disse gruppene inn i Warszawa og Modlin. Blant dem var generalene Kutrzeba, Knoll-Kowachi og Tokarzewski, to kavaleribrigader og 15. og 25. infateridivisjon. De gjenværende styrkene med general Bortnowski i spissen, kapitulerte mellom 18. og 22. september.
Ettervirkninger
Etter slaget fortsatte de gjenværende tyske divisjonene frammarsjen mot Warszawa og Modlin. Det gikk ikke lang tid før begge byene ble omringet. Selv om polakkene tapte slaget ved Bzura, ligger dets strategiske betydning i det at den tidlige polske suksessen og de lokale seirene saknet den tyske offensiven mot Warszawa for flere dager, og Wehrmacht ble nødt til å omdirigere enheter fra felttoget mot Warszawa. Dette åpnet for de polske styrkene som forsvarte Warszawa og området rundt, slik at de kunne forberede seg på et langvarig, men totalt mislykket forsvar av hovedstaden.
Vuelta a España 2003
Kombinasjonskonkurransen
Poengene i kombinasjonskonkurransen regnes ut ved å summere plassering i de andre konkurransene
Krasnoje Selo
Krasnoje Selo (russisk: Кра́сное Село́, oversatt: vakker landsby) er en by i St. Petersburg i Russland. Den ligger rundt 25 km sørvest for sentrum av St. Petersburg. Innbyggertall: 44 081 (folketelling 2002).
Krasnoje Selo ble grunnlagt tidlig på 1700-tallet som en landsby sør for St. Petersburg. I 1764 hadde landsbyen en papirfabrikk, beliggende ved veien til St. Petersburg. På 1800-tallet utviklet Krasnoje Selo seg til å bli en rekreasjonsforstad til hovedstaden, med et stort antall datsjaer og villaer, herunder tsarenes sommerresidenser.
Byen ligger på jernbanestrekningen St. Petersburg (Baltiske stasjon)–Gattsjina. Strekningen frem til Krasnoje Selo ble åpnet i 1859; videreføringen på vel 20 kilometer til Gattsjina fulgte i 1872, dit den fikk tilknytning til den i 1870 bygde strekningen til Tallinn. Det gikk også forbindelse videre mot Warszawa.
I 1884 testet flykonstruktøren Aleksander Mozjajskij sitt tidlige monoplan der, og oppnådde et motorassistert take off eller «hopp» på 60 – 100 meter.
Krasnoje Selo fikk innvilget bystatus i 1925, og ble i 1973 lagt inn under byen Leningrads jurisdiksjon.
Marija Sjarapova
Marija Jurjevna Sjarapova (russisk Мария Юрьевна Шарапова; født 19. april 1987 i Njagan i Sibir) er en tidligere russisk profesjonell tennisspiller. Hun er én av seks kvinner som har vunnet alle fire Grand Slam-titlene i løpet av karrieren. Dette klarte hun 9. juni 2012 da hun endelig tok sin første singletittel på Roland-Garros (French Open).
Sjarapova var flaggbærer under åpningen av Sommer-OL i London i 2012.
Bakgrunn
Sjarapovas foreldre kommer opprinnelig fra Homel i Den hviterussiske sovjetrepublikk (Belarus), men familien flyttet til Russland i 1986 etter Tsjernobylulykken.
Hun er 188 cm høy.
2004
I 2004 ble Sjarapova den nest yngste kvinnelige Wimbledon-vinneren gjennom tidene (etter Martina Hingis) ved å slå tittelforsvareren Serena Williams i strake sett (6-1, 6-4). Hun ble samtidig den første russiske spilleren som vant Wimbledon-turneringen.
2006
I 2006 vant hun sin neste Grand Slam-turnering ved å slå Justine Henin-Hardenne i finalen i US Open.
2007
Hun tapte finalen i Australian Open i 2007 mot Serena Williams med 1-6, 2-6.
2008
I januar 2008 vant hun sin tredje Grand Slam-turnering, da hun vant Australian Open. Hun tapte ikke et eneste sett i turneringen og i finalen beseiret hun serbiske Ana Ivanović med 7-5, 6-3.
2011
I Wimbledon-turneringen 2011 kom hun igjen til finalen, men ble der slått av tsjekkeren Petra Kvitová.
2012
Vant sin første French Open-tittel på Roland-Garros-banene i Paris etter 6-3, 6-2 over italienske Sara Errani.
Doping
7. mars 2016 offentliggjorde Sjarapova at hun hadde testet positivt på stoffet meldonium. Stoffet ble satt på listen over forbudte stoffer av WADA 1. januar samme år, og hun hevdet at hun var uvitende om det siste tillegget til dopinglisten. Hun fikk i seg stoffet gjennom en medisin legen hadde gitt henne siden 2006 grunnet magnesiummangel, en familiehistorie med diabetes, og en uregelmessig EKG.
Studentorganisasjonen i Hedmark
Studentorganisasjonen i Hedmark (StorHk) er interesseorganisasjonen for studenter ved Høgskolen i Hedmark. StorHk sitt arbeid omfatter all studentpolitisk aktivitet ved HH.
Det øverste organet i StorHk er Studentparlamentet. Parlamentet består av medlemmer valgt i årlige urnevalg ved de fire campusene, samt studiested Kongsvinger. Valget avholdes vanligvis i september og funksjonsperioden til representantene er fra valgdato og frem til og med siste parlamentsmøte på våren. Studentparlamentet velger et studentstyre som er organisasjonens utøvende organ og har ansvar for den daglige driften. Studentstyret består av leder, nestleder, fagansvarlig, internasjonalt ansvarlig, kontaktansvarlig og velferdsansvarlig. StorHk har leder og nestleder honorert av HH, samt en organisasjonskonsulent ansatt på heltid. Honorarene og stillingen er finansiert av HH, mens studentorganisasjonens arbeid lokalt er finansiert av et basistilskudd fra Studentsamskipnaden i Hedmark (SiH).
Stockholmsoperaen
Kungliga Operan (tidligere Kungliga Teatern) er Sveriges nasjonalscene for opera og ballett.
Studentorganisasjonen i Hedmark
Leder av StorHk for 2011 er Espen A. Borgersen.
Stockholmsoperaen
Bygningen ligger i sentrum av Stockholm.
Studentorganisasjonen i Hedmark
2010/2011: Espen A. Borgersen
2010/2011: Nils Kristoffer Sveen
2009/2010: Kai Holdnes Jørgensen
2008/2009: Vegard Gulbrandsen
2007/2008: Maud Bianca Kind Hafstad
2006/2007: Kirsten Bjerkestrand
2005/2006: Ingvild Guttormsen
Studentparlamentet er studentenes valgforsamling til alle styrer og råd der studentene skal være representert. StorHk er partipolitisk uavhengig. Studentene ved HH er gjennom StorHk medlemmer i Norsk Studentorganisasjon(NSO).
Ernst Diesen
Ernst Diesen (født 6. april 1913, død 14. november 1970) var en norsk skuespiller og teatersjef, kjent fra revyscene og filmlerret.
Privatliv
Ernst Diesen var sønn av stadsfysikus Andreas Melchior Diesen. Han giftet seg i 1937 med kollega Kari Steen, bedre kjent som Kari Diesen (1914–1987). Sammen fikk de to barn, Kari Diesen d.y. (1939–2016) og Andreas Diesen (født 1945). Kari Diesen d.y. var blant annet med å bygge opp Tusenfryd fornøyelsespark, og arbeidet senere for folkemusikksaken i Rikskonsertene. Andreas Diesen er kjent som tekstforfatter, skribent og revyhistoriker i NRK.
Utdannelse og debut
Diesens teaterutdannelse var Max Reinhardts teaterskole i Berlin i 1932-33. Hjemme igjen ble han elev ved Det Nye Teater. Scenedebuten ble revyen Bølgelengde på samme teater i mai 1934, hvor han delte scene med kjente navn som Tore Segelcke og Einar Sissener.
Chat Noir
Våren 1935 var han på plass ved Chat Noirs vårrevy For full musikk, blant annet sammen med de svenske gjestene Sara Leander og Karl Gerhard. Høsten 1935 spilte han i en av norsk revys største fiaskoer, Godt ord igjen, som ble tatt av plakaten etter én dag. Revyen ble øyeblikkelig omskrevet, nyinnstudert og satt opp under navnet Vi gir oss ikke, med stor suksess. I januar 1936 spilte Diesen i Chat Noirs nyttårsrevy Varsko her, Einar Roses instruktørdebut. Høsten samme år delte Diesen og Leif Juster scene for første gang, i revysuksessen Brøl Oslo, som ble spilt nærmere 300 ganger. Her debuterte også hans fremtidige kone Kari.
I februar 1937 deltok han i teatrets åpningsforestilling for dagens teaterhus, Opp med teppet, som blant annet hadde Randi Brænne og Axel Thue som gjester. Revyen ble senere resirkulert som "Teppet er oppe" og spilt på Bygdø Sjøbad. Diesen var nå blant Chat Noirs sikreste navn, og høsten 1937 spilte han i revyen Si det i toner, med bl.a. Juster og Sonja Wigert. I 1938 underholdt han i Sol i høiden på våren, Virru værra med på det? på Bygdø Sjøbad på sommeren (bl.a. sammen med Gerd og Otto Nielsen, før høsten bød på Korken smeller. 1939 brakte stor suksess i operetten Dollarprinsessen 1939 på vårparten og i den historiske spøken Norrønafolket vil fare på sommeren og høsten samme år, foruten våren 1940.
Gullpinne
Gullpinne er en fløteiskrem produsert av Diplom-Is. Den ble utviklet som en hyllest til Fred Anton Maier etter at han tok gull på 5000 meter på skøyter under OL i Grenoble i 1968. Isen består av vanilje- og sjokoladefløteis overtrukket med sjokolade og hvetecrisp.
Ernst Diesen
Teatersjef på Chat Noir
Etter et gjestespill i Byen med det store hjertet våren 1950, ble Ernst Diesen ny teatersjef og kunstnerisk leder ved Chat Noir (etter Jens Book-Jenssen). Hans første oppgave var å iscenesette høstrevyen Bro bro brille samme år.
Retur til Edderkoppen
Fra 1954 var han igjen skuespiller ved Edderkoppen, hvor han skulle bli resten av sin karriere.
Film og fjernsyn
Samspillet med Juster ble overført til film under krigen, i form av de to filmsuksessene Den forsvundne pølsemaker og Det er'ke til å tru. Sammen dro de på en landomfattende turné i 1942, Pølsemakerturnéen. Ernst Diesen var med i en del komedier senere også, men helst i mindre roller. Unntaket var en hovedrolle mot Arve Opsahl i filmkalkunen Oss atomforskere i mellom. På 1960-tallet ble en rekke av duoens revysuksesser gjenskapt for fjernsyn, blant annet Skolesketsjen.
Sykdom og død
På midten av 1960-tallet ble Ernst Diesen syk. Han døde i november 1970. Hans kone Kari døde i 1987.
Anonyme Narkomane
Anonyme Narkomane, stundom omtalt som «NA», en engelsk forkortelse for «Narcotics Anonymous», er et verdensomspennende fellesskap av menn og kvinner som hjelper hverandre med å friskne til fra sitt rusmisbruk. Anonyme Narkomane har sitt utspring i Anonyme alkoholikere, og de første møtene ble holdt i Los Angeles-området i USA i 1953. Fellesskapet har siden spredd seg over hele verden, og det finnes nå grupper over store deler av Norge.
De tolv trinn
Sentralt i virksomheten er et program som kalles De tolv trinn. Eksempelvis er første trinn Vi innrømmet at vi var maktesløse overfor vår avhengighet, og at våre liv var blitt umulige å mestre.
Disse «trinnene» er ment å praktiseres som en måte å leve livet på, og består i å innrømme at man har et problem, søke hjelp, foreta en selvransakelse og gjøre opp for seg der man ser at man har påført andre skade. En blir også anbefalt dele sin historie og erfaring med andre rusmiddelavhengige slik at de også skal kunne få håp om å komme seg ut av sitt rusmisbruk.
Møter og medlemskap
I Anonyme Narkomane er gruppemøtene viktige. Møtene ledes av medlemmene selv og den enkelte deltar etter tur ved å dele egne personlige opplevelser. I de største byene kan man finne et møte hver dag mens det på mindre steder gjerne er et møte i uka. De fleste møter avsluttes med en "sinnsrobønn". En har også innarbeidet en fadderskapsordning som kalles «sponsor», det vil si at nyere medlemmer kan be en mer erfaren i gruppen om råd og veiledning, også utenom gruppemøtene.
Den eneste betingelsen for medlemskap er et ønske om å slutte å bruke rusmidler. Målet er totalavhold, men en kan delta på møter selv om en ikke er rusfri. En er også velkommen tilbake på ethvert tidspunkt etter et eventuelt tilbakefall. Terskelen for deltagelse er altså lav. Dersom en er påvirket av rusmidler blir en bedt om å lytte og ikke dele i ruset tilstand. En blir regnet som fullt medlem likevel, medlemskap knyttes til ønsket om å bli rusfri.
I tillegg til vanlige møter som kun er for de som selv har et rusproblem, har NA også jevnlig åpne møter, ofte en gang i måneden. Her kan helsepersonell, pårørende og andre interesserte delta og bli kjent med gruppene.
Forskning
Det finnes et par norske forskningsartikler om 12-trinnsgruppene. Kristensen et al. (2005) fant at deltagelse i NA (og AA) øker ruspasienter's mulighet til å klare å holde seg rusfri over tid, og mener at deltagelse i slike selvhjelpsgrupper er et viktig supplement til offentlig behandling. En oversiktsartikkel i Psykologtidsskriftet (2008) gir et oppdatert bilde av forskningen om 12-trinnsgruppene og konkluderer med at helsepersonell bør være bevisst på å motivere sine pasienter med et rusproblem å delta i dem.
Fylkesvei 98
Fylkesvei 98 (Fv98) går mellom Lakselv i Porsanger og Tana bru i Tana.
Historikk
Bygging av den opprinnelige strekningen over Ifjordfjellet ble påbegynt på 1920-tallet, og sto ferdig i 1937. Veien over Børselvfjellet ble klar i 1940 som siste del av veiforbindelsen til Øst-Finnmark. Den 1. oktober 1949 ble den en del av riksvei 50, Oslo-Kirkenes. Fra 1. juni 1965 til 1983 var veien del av riksvei 6, Nordkjosbotn-Kirkenes, forlengelse av Europavei 6 (Trelleborg-Nordkjosbotn) og hovedveien mellom Vest-Finnmark og Øst-Finnmark. Veien hadde i Finnmark, særlig langs dagens Fv 98, for dårlig standard for en Europavei. Strekningen ble oppgradert til helårsvei, denne sto ferdig 1981. For å holde veien snøfri ble veilegemet bygd høyere enn terrenget, slik at vinden skulle rydde veien. Vegmiljøet over Børselvfjellet ble oppført i Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner 2002, det består av gammel og ny strekning som går ved siden av hverandre.
Drikkevareavgift
Drikkevareavgift (produktavgift på alkoholfrie drikkevarer) er en norsk særavgift til statskassen.
Fylkesvei 98
Historikk
Da europaveisystemet ble reformert i 1983 ble europavei 6 ført via Karasjok, og strekningen via Lebesby ble riksvei 98. Etter at regionsreformen trådte i kraft 1. januar 2010 har den status som fylkesvei.
Drikkevareavgift
Avgiften på alkoholfrie drikkevarer omfatter drikkevarer som er tilsatt sukker eller søtstoff. Det innebærer at brus, lettbrus, fruktnektar, saft, enkelte melkeprodukter mv. avgiftslegges dersom de er tilsatt sukker eller søtstoff. Drikkevarer som naturlig inneholder sukker, f.eks. presset fruktjuice, avgiftslegges ikke. Sirup tilsatt sukker eller søtstoff til ervervsmessig framstilling av alkoholfrie drikkevarer i dispensere mv., omfattes også av avgiften. Melkeprodukter som kun er tilsatt en mindre mengde sukker (til og med 15 gram sukker per liter) og varer i pulverform er fritatt for avgiften.