cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marie Mornet Robin
Hun flyttet på trygdebolig da hun var omkring 100 år gammel, men det var først som 111-åring at hun måtte flytte inn på sykehjem etter at helsen og hukommelsen for alvor begynte å skrante.
Eksterne lenker
List of French supercentenarians
Vladislav Lekomtsev
Vladislav Aleksejevitsj Lekomtsev (russisk: Владислав Алексеевич Лекомцев, født 8. desember 1994 i Derevnja Romasjkino i Udmurtia) er en russisk funksjonshemmet skiskytter og langrennsløper. Han har tre VM-gull fra 2013 og to gullmedaljer fra Paralympiske vinterleker 2014 i Sotsji som fremste internasjonale meritter.
Han konkurrerer i klassen LW6 for stående utøvere.
Karriere
Lekomtsev deltok VM i skiskyting og langrenn for funksjonshemmede 2011 i Khanty-Mansiysk i Russland, der han deltok i både langrenn og skiskyting. I langrenn kom han på 9.-plass på sprinten og 14.-plass på 10 km. I skiskyting fikk han 11.-plass på 7,5 km som beste resultat. For øvrig kom han på 16.-plass på 12,5 km og 17.-plass på 3 km jaktstart.
Han deltok igjen ved VM for funksjonshemmede, der han også deltok i både langrenn og skiskyting. Han vant både 10 km og langrennssprinten individuelt, og deltok også på det russiske laget som vant 4 x 2,5 km stafett,åpen klasse. Han stilte ikke til start på 20 km. I skiskyting kom han på 7.-plass på 12,5 km og 16.-plass på 7,5 km.
Ved Paralympiske vinterleker 2014 i Sotsji fikk han fem medaljer. Russland vant 4 x 2,5 km stafett i langrenn, og han fikk bronse på både 20 km klassisk og 10 km fri teknikk. I skiskyting vant han 7,5 km, og kom på 5.-plass på 15 km.
Tejuçuoca
Tejuçuoca er en kommune i delstaten Ceará i nordøstregionen av Brasil.
Organisk arkitektur
Arkitekter som var med på å gi organisk arkitektur nye retninger var blant annet Antoni Gaudí (1852–1926); Rudolf Steiner (1961–1925); Frank Lloyd Wright (1867–1959); Friedensreich Hundertwasser (1928–2000) og Le Corbusier (1887–1965).
De tre vanligste måtene organisk arkitektur anvendes på er disse:
Scott Gault
Scott Gault (født 31. januar 1983) er en amerikansk roer, som spesialiserer seg i firerbåt. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok bronse i firer uten styrmann.
Sara Labrousse
Sara Labrousse (født 15. april 1988) er en fransk synkronsvømmer. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble nummer 10 i duett.
Hagaelva kraftverk
Hagaelva kraftverk er et vannkraftverk i Heim kommune i Trøndelag.
Det er et elvekraftverk som utnytter et fall på ca 70 meter.
Installert effekt er 840 kW på 3 små francisturbiner. Årsproduksjon er 1,6 GWh.
Inger-Anne Ravlum
Inger-Anne Ravlum (født 22. februar 1962) er en norsk Arbeiderparti-politiker og samfunnsforsker. Hun er kommunaldirektør i byrådsavdeling for miljø og samferdsel i Oslo kommune. Hun var en av statssekretærene for statsminister Jens Stoltenberg.
I tiden fra 1984 til 1994 var hun journalist for A-pressen i Oslo og for andre publikasjoner fra arbeiderbevegelsen. Ravlum var politisk rådgiver for Grete Faremo i fra 1990 til 1992 da hun var bistandsminister og senere for statsminister Gro Harlem Brundtland fra 1994 til 1996. Ravlum er utdannet statsviter i 1997, og skrev oppgave om bistandspolitikk
Fra 2000 til 2006 var hun forsker i Transportøkonomisk institutt, hvor hun særlig forsket på samferdselspolitikk. Siste år var hun forskningsleder ved instituttet. Fra 2006 til 2009 var hun avdelingsdirektør i Fornyings- og administrasjonsdepartementet. I oktober 2009 ble hun statssekretær i Fornyings- og administrasjonsdepartementet og i juni 2011 ble hun utnevnt til statssekretær ved statsministerens kontor
Fra 2013 til 2015 var hun direktør i Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning.
Lindsey Van
Lindsey Van (født 27. november 1984) er en amerikansk skihopper som for tiden bor i Park City, Utah. Van ble tidenes første verdensmester i hopp for kvinner i Liberec 2009. Sammen med norske Anette Sagen var hun banebrytende i utvikling av kvinnelig skihopp.
Van har vært en av de fremste forkjemperne for at kvinner skal få delta i OL og VM, og har sammen med andre kvinnelige skihoppere trukket IOC for høyesterett i Canada for å få delta i vinter-OL 2010.
Blokaden av Gazastripen
Blokaden av Gazastripen refererer til en blokade av Gazastripen som ble iverksatt av Egypt og Israel i juni 2007 etter at Hamas hadde tatt kontroll over det palestinske territoriet etter konflikt med den rivaliserende gruppen Fatah. Blokaden avløste umiddelbart de økonomiske sanksjonene overfor den palestinske selvstyremyndigheten som ble iverksatt etter at Hamas vant 74 av 132 plasser ved valget til Palestinas lovgivende forsamling 26. januar 2006.
I begynnelsen var blokaden omfattende, men har gradvis blitt begrenset slik at den ikke har vært til hinder for humanitær hjelp. I 2012 erklærte Hamas at blokaden var overvunnet. De senere år har blokaden kun omfattet våpen og materialer som kan benyttes i krigføring og produksjon av våpen. Israels marinestyrker overvåker blokaden fra sjøsiden med en offisiell grenselinje tre nautiske mil fra kysten. Egypt bygger en underjordisk stålsperring for å forhindre at blokaden omgås ved bruk av tunneler.
Bakgrunn
Gazastripen grenser til Israel, Egypt og Middelhavet, og ettersom det ikke finnes noen flyplass på Gazastripen må transport av varer gå via grenseoverganger eller sjøveien.
Israel hevder at blokaden er nødvendig for å begrense palestinske rakettangrep fra Gazastripen rettet mot grensebyene på israelsk territorium og for å forhindre at Hamas får tilgang til andre våpen. Egypt hevder at grenseovergangen ved Rafah ikke kan åpnes, fordi det ville innebære en egyptisk anerkjennelse av Hamas' kontroll over Gazastripen, undergrave den lovlige autoriteten til den palestinske selvstyremyndigheten og formalisere delingen mellom Gazastripen og Vestbredden. Bakteppet for Egypts anstrengte forhold til Hamas er båndene til den egyptiske søsterorganisasjonen Det muslimske brorskapet.
Legitimitet og kritikk
Blokadens legitimitet og håndhevingen av den er omstridt, og det er uenighet om hvem som har det egentlige ansvaret for blokaden og hvilke konsekvenser den har. Selv om humanitær hjelp ikke lenger er underlagt noen restriksjoner legger blokaden begrensninger på levevilkårene. Særlig gjelder dette bygningsmaterialer som er behov for i oppbygging av infrastruktur, men som er begrensninger på innførsel av ettersom de også kan brukes til bygging av fasiliteter for krigføring og underjordiske tunneler under grensen. I mars 2010 uttalte FNs generalsekretær Ban Ki-moon at blokaden forårsaket «uakseptable lidelser» for sivilbefolkningen i Gaza. FNs høykommissær for menneskerettigheter, Navi Pillay, uttalte at blokaden førte til utsulting av sivilbefolkningen i Gaza og dermed kunne være i strid med folkeretten, som forbyr kollektiv straff overfor sivile. Røde Kors uttalte at blokaden var et klart brudd på humanitær folkerett. FN igangsatte derfor en granskning av dette, men konkluderte i september 2011 med at blokaden ikke var i strid med folkeretten. Tyrkia, som var hjemlandet til 8 av de 9 drepte menneskene i Gaza-konvoien i mai 2010, godtok ikke FNs konklusjon, og ba Den internasjonale domstolen om å vurdere blokaden. Samtidig utviste de den israelske ambassadøren i landet.
Norske myndigheters standpunkt er at blokaden er et hinder for gjenoppbygging og økonomisk vekst, men at dette er en politisk konflikt som må løses gjennom forhandlinger og forsoning på palestinsk side.
Forsøk på å bryte blokaden
31. mai 2010 ble 9 mennesker drept da seks skip med nødhjelp til Gaza ble bordet av Israel i det de prøvde å bryte blokaden. Dette skapte internasjonalt press på Israel for å lette blokaden. Flere andre aksjoner har også forsøkt å bryte sjøblokaden, blant disse den norske fiskebåten «Kårstein» i 2018. Noen av disse har vært rene politiske provokasjoner, mens andre har hatt med seg varer som skulle overleveres til befolkningen på Gaza-stripen. Israel har tilbudt disse skipene å losse sine forsyninger ved nærmeste godshavn i Israel, for deretter å transporteres legalt gjennom en av grenseovergangene. En rekke norske politiske aktivister har deltatt på slike aksjoner til tross for at Utenriksdepartementet sterkt har frarådet dette.
Lettelser av blokaden i juni 2010
En uke senere varslet Israel at de ville vurdere om blokaden kunne gjennomføres på en bedre måte, og 20. juni lovet Israel at de ville lette på blokaden og slippe inn «alt bortsett fra militært utstyr». Bygningsmaterialer var fortsatt vanskelig å få inn, men situasjonen ble generelt forbedret.
I gjennomsnitt slippes det gjennom 800 lastebiler daglig til Gaza gjennom grensestasjonen Kerem Shalom som ligger tett opp til Israels grense mot Egypt. I 2018 ble denne trafikken ved flere tilfeller forhindret etter at palestinske aktivister hadde startet branner på fasilitetene ved grenseposten. Disse aksjonene var en del av grenseprotestene på Gazastripen i 2018.
Kon-Tiki (spillefilm)
Kon-Tiki er en norsk biografisk dramafilm fra 2012 som omhandler Thor Heyerdahl og hans «Kon-Tiki»-ekspedisjon. Den er regissert av Joachim Rønning og Espen Sandberg. Rollen som Thor Heyerdahl spilles av Pål Sverre Valheim Hagen.
Filmen ble jevnt over godt mottatt av norske filmkritikere og ble en av de best besøkte norske filmer gjennom tidene. Produksjonskostnadene var på 93 millioner kroner, noe som gjør den til en av de mest kostbare norske filmproduksjoner noensinne. Visningsrettighetene ble solgt til 33 land.
Blokaden av Gazastripen
Åpningen av Rafah-overgangen i mai 2011
Etter den egyptiske revolusjonen i 2011 endret Egypt sin politikk i forhold til blokaden. I mai 2011 fjernet de kravet om spesialtillatelse for å krysse Rafah-overgangen. Det ble åpnet for at kvinner i alle aldre kunne krysse grensa uten visum, og det samme kunne menn under 18 år og over 40, samt studenter knyttet til et egyptisk universitet.
Kon-Tiki (spillefilm)
Handling
Med støtte fra den amerikanske regjeringen når han til slutt Polynesia. Deretter reiser han hjem, etter å ha skilt seg fra kona, og bestemmer seg for å åpne Kon-Tiki-museet i Oslo.
Framstillingen av Watzinger
Filmen mottok kritikk for sin fremstilling av Herman Watzinger, som kritikerne mente var historisk ukorrekt. Etterkommere av Watzinger mente at flåteekspedisjonens nestkommanderende i filmen ikke lignet på den virkelige personen, verken fysisk eller karaktermessig. Dette utløste en debatt i hvilken grad man kunne ta seg kunstneriske friheter når man lager en spillefilm basert på virkelige hendelser. Datter til Watzinger mente at filmen gav et «grovt uriktig bilde» av hennes far, mens andre beskrev det som et karakterdrap. Filmskaperne innrømte at de hadde tatt seg stor dikterisk frihet i skildringen av Watzinger og at dette ble gjort for å øke spenningsnivået i filmen, men nektet for påstandene om å ha begått karakterdrap.
Billettsalg
Filmen trakk flere besøkende den første kinohelgen enn noen annen norsk film tidligere har gjort i løpet av en åpningshelg. Over 165 000 mennesker så filmen i løpet av de tre første dagene. Den forrige rekorden hadde Max Manus i 2008 med 134 842 besøkende. Etter to uker hadde filmen passert over 400 000 besøkende, noe som allerede da gjorde den til den nest mest besøkte filmene i Norge i 2012. Etter den tredje visningshelgen hadde ca 550 000 sett filmen i Norge og etter fem uker hadde filmet passert 700 000 besøkende, og ble den best besøkte kinofilmen i 2012. Filmen toppet forøvrig kinobesøket i Norge i seks uker på rad.
Festivaldeltakelser
Kon-Tiki hadde verdenspremiere den 23. august 2012 som åpningsfilm på Filmfestivalen i Haugesund.
Filmen ble også tatt ut til «Special Presentation»-seksjonen av programmet til 2012-utgaven av Filmfestivalen i Toronto, der filmen fikk gode tilbakemeldinger.
Mottakelse
Filmen fikk gode kritikker i norsk presse:
Priser og nominasjoner
Filmen ble plukket ut som en av tre finalister i kampen om å bli årets norske kandidat til Oscar for beste fremmedspråklige film, og ble 10. januar 2013 presentert som en av de fem nominerte i kategorien. Filmen ble dermed en av de fem norske filmene som noen gang har blitt nominert til denne prisen.
Glenn Ochal
Glenn Ochal (født 1. mars 1986) er en amerikansk roer, som spesialiserer seg i firerbåt. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok bronse i firer uten styrmann.
Rum, Sodomy, and the Lash
Rum, Sodomy, and the Lash er det andre albumet til The Pogues, utgitt i 1985. Tittelen kommer ifra et sitat som ofte er tillagt Winston Churchill («Don't talk to me about naval tradition. It's nothing but rum, sodomy and the lash.», «ikke snakk til meg om maritime tradisjoner, det er ikke annet enn rom, homsesex og pisken»). Churchill selv hevdet at han aldri sa dette, men at han skulle ønske at han hadde sagt det.
Brann stadion holdeplass
Brann stadion holdeplass en holdeplass på Bybanens linje 1 i Bergen. Den ligger i et boligområde ca. 300 meter fra Brann stadion.
Rodolph Austin
Rodolph William Austin (født 1. juni 1985) er jamaicansk fotballspiller som spiller for den jamaicanske klubben Portmore United. Han spiller også for Jamaicas landslag.
Austin startet sin proffkarrière i klubben Portmore United F.C. i 2005 i en alder av 20 år. I løpet av sine tre år i klubben vant han den Jamaicanske serien to ganger, og CFU Club Championship, det karibiske Champions League en gang. I august 2008 dro han på lån til Sportsklubben Brann ut den norske fotballsesongen. Da han ankom Bergen var det kun åtte kamper igjen av sesongen. Han spilte alle åtte kampene og scoret to mål. Debuten kom i et 3-1 tap borte mot Bodø/Glimt. Austin ble fulgt av den engelske Premier League-klubben Stoke City, men fikk ikke arbeidstillatelse i Storbritannia. Stoke hadde en opsjon på kjøp av spilleren som gikk ut 1. februar 2009. 27. februar 2009 kjøpte Brann Austin for 1,2 millioner euro. Han signerte en kontrakt som bandt han til klubben ut 2012-sesongen. Han ble kåret til årets spiller i norsk fotball av VG i 2011.
23. juli 2012 solgte Brann Austin til engelske Leeds United AFC for 250 000 euro. Der spilte han til kontrakten hans løp ut i 2015. Han hadde opprinnelig blitt enig med Sheffield Wednesday FC om en treårs kontrakt, men avtalen gikk i vasken grunnet endringer i FA reglene for spillere fra utenfor Europa. Noe som førte til at han ikke fikk arbeidsavtale i England. Austin ble dermed tvunget til å flytte fra landet med sin kone og sønn.
9. september 2015 signerte han en toårskontrakt med danske Brøndby IF. Da kontrakten hans løp ut i 2017 skrev han kontrakt frem til 1. juli 2021 med ny-nedrykkede Esbjerg fB. Han hjalp klubben til opprykk til Superligaen første sesong i klubben. Kontrakten hans ble aldri fornyet, og fra sommeren 2021 var han klubbløs frem til over nyttår. Da gikk han tilbake til sin første profesjonelle klubb Portmore United.
Tianguá
Tianguá er en kommune i delstaten Ceará i nordøstregionen av Brasil.
Kanadisk gælisk
Kanadisk gælisk (', lokalt kun gælisk''') er dialekten av skotsk-gælisk som har blitt talt på Cape Breton Island og isolerte enklaver i Nova Scotia i mer enn 200 år. Da språket hadde sin største utbredning i Canada på midten av det 19. århundre, var gælisk det tredje mest talte språket etter engelsk og fransk. Bruken av språket har imidlertid falt drastisk siden den tid, og dialekten er nå nesten utdødd; det er nylig blitt gjort forsøk på å gjenopplive den.
Tidlige brukere
I 1621 lot kong Jakob VI av Skottland korsaren William Alexander å opprette den første skotske kolonien. Den utvandrende gruppen av høylendere – som alle snakka gælisk – slo seg ned ved Port Royal, på Nova Scotias vestkyst, med kolonien mislyktes før ett år hadde gått. Senere forsøk på å gjenopprette kolonien ble oppgitt i 1631 etter at Saint-Germain-en-Laye-traktaten av 1632 førte Nova Scotia tilbake til fransk styre.
I 1670 ble Hudson's Bay Company gitt eksklusive handelsrettigheter til alle nordamerikanske områder med elver som renner ut i Hudson Bay – rundt 3,9 millioner km² (et område større enn India). Mange av handelsmennene var orknøyinger og skotske høylendere, og de sistnevnte brakte med seg gælisk. De som giftet seg med den lokale urbefolkningen (First Nations) videreførte språket, slik at det på midten av 1700-tallet fantes et stort antall handelsmenn med blandet skotsk og indiansk opphav som snakket gælisk.
Bosetting
Nova Scotia fortsatte å være Frankrikes eiendom fram til 1758, da Louisbourg falt for britene, fulgt av resten av Ny-Frankrike i det etterfølgende slaget ved Plaines d'Abraham. Som et resultat av konflikten sikra de såkalte høylenderregimentene, som sloss for britene, seg et rykte for enestående standhaftighet og kampmot. I sin tur ble landet kjent blant høylenderne for sin størrelse, skjønnhet og rike naturressurser.
Høylenderne husket på Canada da den første (Highland clearance) i 1762 tvang mange gæliske familier vekk fra sine hjemland. Det første skipet med hebridiske kolonister ankom på «St.-John’s Island» (Prince Edward Island) i 1770; det kom også flere skip i 1772 og 1774]. I 1773 ankom skipet «The Hector» til Pictou, Nova Scotia med 169 nybyggere som for det meste kom fra Isle of Skye. I 1784 ble det siste hinderet for skotsk bosetting – en lov som la restriksjoner på landeierskap på Cape Breton Island – fjerna, og ikke lenge etter var majoriteten av innbyggerne på Prince Edward Island og Nova Scotia gælisktalende. Det er beregnet at mer enn 50 000 gæliske bosettere innvandret til Nova Scotia og Cape Breton Island mellom 1815 og 1870.
Da Den amerikanske uavhengighetskrigen ble avslutta kom nyankomne innvandrere fra Skottland, foruten med lojalister som rømte fra forfølgelse av amerikanske patrioter. Disse nybyggerne flyttet til Canada i stor skala og slo seg ned i de dyrkbare landene i Britisk Nord-Amerika, og ikke minst et store antall som slo seg ned i Glengarry County i dagens Ontario, og i Eastern Townships i Québec.
Red River-kolonien
I 1812 anskaffet Lord Selkirk av Skottland seg 300 000 km² for å opprette en skotsk koloni der Red River deler seg, i det som senere ble Manitoba. Han brakte med seg over 70 skotske nybyggere, hvorav mange var gælisktalende, og etablerte en liten gårdskoloni der. Bosettinga tiltrakk seg snart oppmerksomheten til lokale First Nations-grupper, hvilket resulterte i et unikt samvær mellom skotske (lavlendere, høylendere og orknøyinger), engelskmenn, cree, franskmenn, ojibwa, saulteaux og métiser.
På 1840-tallet ble presten John Black fra Toronto sendt for å preke for bosettinga, men hans «mangel på gæliskkunnskaper var en stor skuffelse» for soknebarna. Med fortsatt innvandring økte befolkninga av skotske nybyggere til over 300, men innen 1860-tallet var det flere fransk-métiser enn skotter, og stridigheter mellom de to gruppene var en stor faktor i det etterfølgende Red River-opprøret.
Det nittende århundre
Innen 1850 hadde gælisk blitt det tredje vanligste morsmålet i Britisk Nord-Amerika etter engelsk og fransk, og antas å ha blitt snakket av over 200 000 britisk-nordamerikanere på den tiden. Et stort antall innvandrede som dannet skotskgæliske samfunn og irske bosettinger i Newfoundland utviklet det relaterte språket Newfoundland-irsk. På Prince Edward Island og Cape Breton var det store områder som var enspråklig gæliske, og samfunn av gælisktalende hadde etablert seg i nordøstlige Nova Scotia (rundt Pictou og Antigonish); i fylkene Glengarry, Stormont, Grey og Bruce i Ontario; i Codroy-dalen i Newfoundland; i Winnipeg i Manitoba og i Eastern Townships i Québec.
I 1867, var gælisk det vanligste morsmålet blant Konføderasjonens fedre. I 1890 fremmet Tòmas Raibeart Mac Aonghais, en partiuavhengig senator fra Britisk Columbia (født i Lake Ainslie, Cape Breton Island), et lovforslag kalt «An Act to Provide for the Use of Gaelic in Official Proceedings». Han nevnte i denne ti skotske og åtte irske senatorer som snakket gælisk, og trettito medlemmer av Underhuset som snakket enten skotsk eller irsk gælisk. Lovforslaget ble nedstemt med 42 stemmer mot 7. Til tross for myndighetenes ignoranse av gæliske saker, finnes det vitnesbyrd på minst én rettssak som har foregått kun på gælisk, en gang mellom 1880 og 1900 i Baddeck, med Seumas Mac Dhòmhnaill som dommer.
MS «Tonjer» (1953)
MS «Tonjer» var i perioden 1953-1969 et lokalrutebåt tilhørende Haugesund Dampskibsselskab, Haugesund.
Kanadisk gælisk
Kunst og kultur
Mange engelsktalende kunstnere av kanadisk gælisk opphav har brukt kanadisk gælisk i sine verk, blant annet Alistair MacLeod (No Great Mischief), Ann-Marie MacDonald (Fall on your Knees) og D.R. MacDonald (Cape Breton Road). Den gæliskspråklige sangeren Mary Jane Lamond har utgitt flere album på gælisk, blant annet den kjente sangen «Horo Ghoid thu Nighean» («Jenny Dang the Weaver).
Queen’s Universitys skoleslagord er («Dronningens college for alltid!»), og synges tradisjonelt etter touchdown-mål i kanadisk fotball-kamper. Universitetets lag har kallenavnet Golden Gaels («Gylne gælere»).
Nova Scotias gæliske karakter har påvirka provinsens industri og tradisjoner. «Glen Breton Rare» på Cape Breton er verdens eneste maltwhisky produsert utenfor Skottland. Gæliske nybyggere i Windsor, Nova Scotia tilpasset den populære gæliske sporten shinty til å spilles på is med skøyter – forløperen til moderne ishockey.
Den første gæliskspråklige filmen laga i Nord-Amerika, Faire Chaluim Mhic Leòid («The Wake of Calum MacLeod») er en seksminutters kortfilm filmet på Cape Breton.
Grunner til nedgang i bruk
Til tross for den lange historien gælisk har hatt i Canada, begynte den gælisktalende befolkninga å synke etter 1850. Denne nedgangen var et resultat av fordommer, både eksternt fra andre grupper, og internt blant gælerne selv, aggressiv fraråding av bruk i skole og regjering, og en oppfatning om at var mer prestisje i å bruke engelsk.
Det faktum at gælisk ikke hadde fått offisiell status i sitt hjemland gjorde det lettere for kanadiske lovmakere å avvise kravene til de lokale. Lovmakerne satte spørsmålstegn ved hvorfor «privilegier skulle gis høylenderskottene i [det kanadiske parlamentet] som de ikke etterspør i sitt eget hjemland?». Politikere som selv snakket språket hadde meninger som i dag ville blitt ansett som feilinformerte; senatoren Henry A.N. Kaulbach fra Lunenburg svarte på Tòmas Mac Aonghais’ lovforslag at språket «kun egnet seg til diktning og eventyr.» Troen om at visse språk har iboende styrker og svakheter var typisk for det 19. århundret, men har siden blitt tilbakevist på alle punkter av moderne lingvistikk.
Rundt 1880 skrev Am Bàrd Mac Diarmaid fra Inverness County An Tè a’Chaill a’Ghàidhlig («Kvinnen som mistet gælisken sin»), en humoristisk sang som forteller om det voksende fenomen om gælere som på egen hånd vek bort fra morsmålet sitt.
Da andre verdenskrig brøt ut forsøkte den kanadiske regjeringa å forhindre bruken av gælisk på offentlige kommunikasjonsmidler. Regjeringa mente at gælisk ville være nedbrytende i forhold til deres relasjoner til Irland, et nøytralt land som av enkelte ble ansett for stilltiende å støtte Tyskland. På Prince Edward Island og Cape Breton, hvor gælisk sto sterkest, ble språket aktivt motarbeidet i skolene ved hjelp av fysisk avstraffing. Barn ble slått med -en («hengende kjepp») om de ble tatt i å snakke gælisk.
Det var få jobbmuligheter for enspråklige gælere, og begrenset seg til de minskende gælisktalende samfunnene, og de fleste enspråklige jobbet i gruvedrift eller med fisking. Mange så engelskkunnskaper som nøkkelen til suksess, og for første gang i kanadisk historie lærte gælisktalende foreldre sine barn å snakke engelsk i et stort antall. Dette var den umiddelbare grunnen til den drastiske nedgangen i gælisktalende i det 20. århundre.
Antall mennesker som snakket språket har falt fra en største utbredelse på 200 000 mennesker i 1850, til 80 000 i 1900, til 30 000 i 1930, og mellom 500 og 1000 i 2006. Det er ikke lenger noen hele samfunn med gælisktalende, men spor etter språket og lommer av talende er relativt vanlig på Cape Breton, spesielt i de tradisjonelle høysetene for språket, som Inverness County og Baddeck.
Framtida
Den siste personen i Ontario som snakket gælisk flytende, som stammet fra de opprinnelige nybyggerne i Glengarry County, døde i 2001.
I 2006 ble den andre årlige Halifax Celtic Fèis avlyst på grunn av arrangørene følte de ikke kunne «gi publikummet et førsteklasses festival»; planer er imidlertid på vei for framtidige hendelser. I 2005 ble hjemmesiden til det populære kanadiskgæliskspråklige magasinet «Am Braighe» lagt ned, og magasinet blir ikke lenger utgitt.
Forbindelser mellom Nova Scotia og Skottland har blitt etterspurt, og den første avtalen mellom de to, Memorandum of Understanding, ble underskrevet i 2002. Gælisk tilbys i dag som introduksjonskurs på ungdomsskolenivå, i tillegg til de mer avanserte kursene på St. Francis Xavier University og Nova Scotia Gaelic College. Privatskoler og privatlærere er også tilgjengelige på Nova Scotia og i bystrøk ellers i Canada. I 2007 opprettet Nova Scotias regjering «Office of Gaelic Affairs» på grunn av den økte oppslutningen rundt gælisk kultur i området i de siste årene. I pressemeldinger har de kunngjort at planene er at det skal være minst 25 000 personer som snakker gælisk flytende innen 2027.
Douglas Robinson
Douglas Francis Robinson (født 12. august 1864 i Plymouth, død 19. januar 1937 i Dalston) var en britisk cricketspiller som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris
Robinson var med på det franske cricketlaget Union des Sociétés Françaises de Sports Athlétiques som tapte finalen til det britiske laget Devon & Somerset County Wanderers med 104-262, en finale som gikk over to dager. Det var flere britiske cricketspillere på det franske laget. Cricket var med som en del av verdensutstillingen i Paris og det var først tolv år senere, i 1912 at Den internasjonale olympiske komité besluttet at cricketkampen, det var kun en kamp som ble spilt, inngikk som en del av det olympiske programmet. Det er eneste gangen cricket har vært med som olympisk sport.
Edenbridge
Edenbridge er en småby og verdslig sogn i distriktet Sevenoaks i Kent, England. Den ligger i området Weald, nær stedet hvor grevskapene Kent, Surrey og East Sussex møtes. Navnet kommer fra angelsaksisk Eadhelmsbrigge, «Eadhelms bro»; byen vokste opp ved et krysningspunkt i elven Eden, en bielv til Medway som har fått sitt navn fra byen.
Sjøkyr
Sjøkyr (Sirenia), som også kalles sjøkuer og sirener, er en monofyletisk gruppe med afrodyr (Afrotheria) som består av akvatiske planteetende pattedyr. Sjøkyr lever i varme, kystnære havstrøk rundt Atlanterhavet, Det indiske hav og Stillehavet, samt elvesystemer i Amazonasbekkenet i Sør-Amerika. Gruppa med sjøkyr består av fire nålevende arter, fordelt med én art i dugongfamilien (Dugongidae) og tre arter i manatfamilien (Trichechidae). Fossile funn støtter imidlertid en lang rekke av tidligere undergrupper og arter. Hannen kalles okse, hunnen ku, og avkommet kalv.
Edenbridge
Byen betjenes av to jernbanestasjoner, en ved linjen fra Redhill til Tonbridge, og en ved den gamle hovedlinjen mellom London og Eastbourne. De to linjene krysser hverandre rett utenfor Edenbridge. Byen hadde i henhold til folketellingen i 1991 en befolkning på 7 196 innbyggere, noe som hadde økt noe til 8 172 innbyggere i 2011.
Sjøkyr
Etymologi
Sirenia (av gr.) betyr sirene og er et begrep som stammer fra gresk mytologi. I våre dager har begrepet også blitt et synonym for uttrykket havfrue. Sirener ble først omtalt i Odysseen, som vesener som prøvde å lokke til seg sjøfolk med sang. I gresk kunst ble de først avbildet som fugler med menneskehode, senere som fugler med kvinnelig torso og hode. Mot slutten av oldtiden endrer de imidlertid skikkelse og blir til kvinner med en fiskelignede underkropp, og det er nok disse skapningene som har dannet opphavet til det vitenskapelige navnet på gruppen med akvatiske pattedyr.
Både Columbus og den franske presten, botanikeren og oppdageren Père Labat (1663–1738) skildret havfruer, riktignok ikke like vakre som legendene hevder, som levde i sjøen og hadde menneskelige trekk, som armer og bryst. Det disse oppdagerne så kan ha vært manater og dugonger, men det mangler bevis for denne teorien.
Edenbridge
I middelalderen ble byen et sentrum for den omfattende jernindustrien i Weald. Flere tømmerbygninger fra perioden er bevart, og et av dem er innredet som museum. Edenbridge har hatt fire møller i århundrenes løp; Haxted Mill og Honour's Mill ved elven Eden, Christmas Mill ved en bielv, og en vindmølle sør for byen. Alle de fire møllebygningene er bevart, men i dag konvertert til annen bruk.
Sjøkyr
Taksonomi
Forskning publisert 25. august 2022 antyder at pan-sirener oppsto i Nord-Afrika mot slutten av paleocen og at evolusjonære stemarter oppsto under eocen hovedsakelig ved Tethyshavet. I sen eocen migrerte det linjer til Nord-Europas breddegrader, et område som ble en kilderegionen for en sentral transatlantisk spredning mot Karibien og det nordlige tilstøtende vestlige Atlanterhavet. Denne hendelsen førte til den fylogenetiske og biogeografiske grunnleggelsen av kron-sirener med splittelsen av Dugongidae–Trichechidae som skjedde på grensen av eocen-oligocen (cirka 33,9 millioner år siden), tidsmessig sammenfallende med utbruddet av fallende globale havnivåer og temperaturer. Dugonginae–Hydrodamalinae splittet lag nær Florida for cirka 21,2 millioner år siden, mens slekten Dugong splittet fra alle andre Dugonginae for omring 12,2 millioner år siden. Også denne splittelsen skjedde nær Florida.
Louis Baillon
Louis Charles Baillon (født 5. august 1881 på Falklandsøyene, død 9. september 1965 i Northamptonshire) var en engelsk sportsutøver som deltok i OL 1908 i London.
Sjøkyr
Biologi
Sjøkyr har sylindriske, store og avlange kropper som smalner i begge ender. Bakbeina er omdannet til en horisontal halefinne som skaper framdrift i vann. Hos manter likner denne halefinnen ei godt avrundet padleåre, mens den hos dugonger likner hvalenes halefinne. Frambeina er omdannet til sveiver som kan brukes som padle- og manøvrere når dyra svømmer. Dugonger bruker også sveivene til å «gå på bunnen» med når de beiter på sjøgras, noe som gjerne etterlater et karakteristisk mønster i bunnslammet.
Dyra har tykk hud og mye kroppsfett, og ei brystvorte under hver av sveivene (som hos elefantene). Hos manater har sveivene negler ytterst, men disse mangler helt hos dugonger. De er farget i grånyanser og kan minne om store steiner når de ligger på havbunnen. Skallen er sterkt modifisert for å kunne puste i vannflaten, og tennene reduserte.
Louis Baillon
Ballion ble olympisk mester i landhockey i OL 1908 i London. Han var med på det engelske laget som beseiret Irland med 8–1 i finalen. Han er den eneste olympiske mesteren som kommer fra Falklandsøyene.
Sjøkyr
Biologi
Sjøkyr avviker fra hovedregelen om at pattedyr har syv nakkevirvler, ved kun å ha seks (det eneste andre unntaket er dovendyr, med fem til syv virvler hos tofingrede dovendyr og åtte til ni virvler hos trefingrede dovendyr ).
Sjøkyr kan bli nærmere 4 meter lange og veie nærmere 1,5 metriske tonn, men det er svært uvanlig. Av de nålevende artene blir amerikamanaten klart størst og måler normalt cirka 323 cm, mens vekten gjerne ligger rundt 576 kg. Deretter følger senegalmanaten, som typisk måler omkring 266 cm og gjerne veier cirka 353 kg. Så følger dugongen, som gjerne måler cirka 249 cm og veier rundt 291 kg. Minst er amazonmanaten, som typisk måler cirka 226 cm og gjerne veier rundt 236 kg. Nå utdødde arter kunne imidlertid bli betydelig større. For eksempel kunne stellersjøku (Hydrodamalis gigas), som ble jaktet til utryddelse ved Kommandørøyene i år 1768, kunne bli opp mot 10 meter lang og veie opp mot 11 metriske tonn.
Dyra er neddykket det meste av tida, men må opp til overflata for puste omtrent hvert femtende minutt. De flyter da rett opp, trekker inn luft, og synker ned igjen. Tung benbygning uten beinmarg gjør at disse dyra kan holda seg nær bunnen uten plagsom oppdrift.
Evolusjon
Man tror at sjøkyr utviklet seg fra en større gruppe med hovdyrlignende pattedyr (Tethytheria) som oppsto for om lag 65–54 millioner år siden. Gruppens nærmeste nålevende slektninger er elefanter og klippegrevlinger. Selv om morfologiske bevis fortsatt støtter at Paenungulata er relatert til den polyfyletiske gruppen Ungulata (hovdyr), så peker molekylære beviser sterkt mot at denne gruppen er en del av Afrotheria (afrodyr).
The World Today (BBC World)
The World Today er et nyhetsprogram som produseres av fjernsynskanalen BBC World. Det sendes både på BBC World og på kanalene BBC One og BBC News 24. Programmet varer en time, og har blitt sendt i forskjellige versjoner siden 1994.
Sjøkyr
Anetavle
Inndelingen følger Tabuce, Asher & Lehmann (2008).
Inndeling
Inndelingen følger Heritage & Seiffert (2022). Sjøkyr deles inn i to familier, manatfamilien og dugongfamilien. Den største forskjellen mellom de to familiene er skalleformen, som er mer avrundet hos manatene, og halen, som deler seg i to hos dugongene, men ikke hos manatene. Manatene er også noe mer strømlinjeformet enn de runde dugongene. Til gruppen sjøkyr regnes også de to utdødde familiene Protosirenidae og Prorastomidae.
Trairi
Trairi er en kommune i delstaten Ceará i nordøstregionen av Brasil.
The World Today (BBC World)
Opprinnelig var programmet BBC Worlds flaggskip. Denne rollen ble senere overtatt av World News Today, et lignende program som sendes senere på dagen.
Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap
Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap ASA (HSD) var et transportkonsern med hovedkontor i Bergen. Selskapet ble etablert som Hardanger Søndhordlandske Dampskibsselskab den 23. oktober 1880, endret navn til Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap i 1930 og gikk inn i det nye transportkonsernet Tide 3. november 2006 etter å ha fusjonert med Gaia Trafikk.
HSD hadde i 2006 ca. 1750 ansatte, og var organisert i to datterselskaper:
HSD Sjø drev hurtigbåt- og ferjeruter på Vestlandet og «Flaggruten» mellom Bergen og Stavanger. Hvert år reiste ca. 7 millioner passasjerer med HSD Sjø AS og i 2005 fraktet selskapets ferjer 4,5 mill personbilenheter. HSD Sjø AS hadde i 2005 ca. 700 ansatte, 28 ferjer og 9 hurtigbåter. De siste årene hadde HSD Sjø sammen med Stavangerske, gjennom samarbeidsselskapet Nor-Ferjer vunnet anbud på fergeruter i Rogaland, Møre og Romsdal og Trøndelag.
HSD Buss drev rute- og turkjøring med buss i Hordaland og Rogaland og deltok i flere ekspressbussruter sammen med samarbeidspartnere i hele Sør- og Midt-Norge. I 2005 kjørte selskapet 29,5 mill. vognkilometer. HSD Buss AS hadde i 2005 ca. 1000 ansatte, 645 busser og 10 verksteder.
Tidligere var også HSD Transport en del av konsernet. Virksomheten, som høsten 2005 ble solgt til Posten Norge, drev godstransport med ruter over hele landet, og hadde et internasjonalt tilbud gjennom samarbeid med Frans Maas Norge AS. HSD Transport ble eget aksjeselskap fra 1. januar 2001, og hadde ca. 130 ansatte. Posten som ble selskapets nye eier, hadde som mål å samordne aktiviteten med sine andre datterselskap, Nor-Cargo og Nettlast.
I 2005 hadde selskapet en omsetning på 1,5 mrd. kroner. Konsernet hadde ca. 1750 ansatte. Dette inkluderte de ansatte i tidligere BNR, som kom inn i selskapet fra årsskiftet 2001/2002, og ansatte fra Haugaland Billag som kom til høsten 2003. De fleste av disse arbeider i datterselskapene HSD Buss og HSD Sjø.
HSD var en del omtalt i mediene, særlig etter Sleipner-forliset 26. november 1999, der M/S «Sleipner» gikk på grunn og sank ved Store Bloksen utenfor Haugesund, med tap av 16 menneskeliv. 5. januar 2000 (litt over en måned senere) kolliderte en annen hurtigbåt, M/S «Baronen» med en gjenstand i sjøen utenfor Flesland flyplass ved Bergen. Båten tok inn vann, og gikk til kai ved Flesland. Alle de 32 passasjerene slapp fra uhellet fysisk uskadd. M/S «Baronessa» gikk på grunn ved Ranavik på Halsnøy 19. april 2004. I 2003 blåste både kapteinen, styrmannen og en tredje ansatt på ferjen M/F «Os» rødt i en såkalt utåndingsprøve. Da var det mindre enn ett år siden et annet mannskap ble tatt for fyll på den samme bilfergen.
Sjø
Siden midten av 1800-tallet hadde dampskipsfarten begynt å ta seg opp i Hardanger, og på generalforsamlingen til Interessentskabet Hardangeren i Bergen 31. mai 1880 ble det vedtatt at selskapet fra 1. juli 1880 skulle slå seg sammen med Det Søndhordlandske Dampskibsselskab. Det nye selskapet ble konstituert 23. oktober 1880 og fikk navnet Hardanger Søndhordlandske Dampskibsselskab (HSD). Følgende ble valgt til den første direksjonen i selskapet:
Tre år etter, i 1883 overtok HSD Det Vestlandske Dampskibsselskab, som hadde de 3 dampskip, og selskapet hadde da tilsammen 6 dampskip i sin tjeneste. Etter dette vokste selskapet jevnt og trutt og i 1930 hadde selskapet 14 dampskip og 3 motorskip på tilsammen 4.295 brutto registertonn. Selskapets første motorskip var MK «Austli» som ble kjøpt i 1920. I 1938 bygget HSD sin første rene bilferge, MF «Folgefonn».
I 1955 hadde selskapet fortsatt 17 skip men nå var forholdet snudd slik at det var 14 motorskip og 3 dampskip. Etter dette begynte en kraftig utbygging av flåten, med flere og flere rene bilferger. I 1980 var flåten på 34 båter, hvorav 25 bilferger, 4 snøggbåter og 5 andre båter. I 1961 fikk selskapet sin første hydrofoilbåt, MS «Teisten». Det var fra 1960 at ferjefrakt av biler virkelig skjøt fart, med en tidobling fra ca. 100.000 fraktede biler i 1961 til ca. 1 million fraktede biler i 1974. I 1962 overtok HSD Det Midthordlandske Dampskibsselskab og i 2001 overtok ble også Bergen-Nordhordland Rutelag (BNR) overtatt. Etter overtakelsen av BNR var fåten i 2003 oppe i ca. 40 båter, hvorav ca. 30 bilferger og ca. 10 snøggbåter. Trafikken var nå kommet opp i 4,6 millioner fraktede biler pr. år.
Buss
I 1929 var HSD som største aksjonær med på å stifte Hardanger–Haugastøl Billag A/S, men det var først den 1. januar 1955 at H.S.D. Bilane ble etablert. H.S.D. Bilane ble etablert gjennom en sammenslutning av følgende ti selskap, hvorav de to siste allerede hadde vært drevet av HSD.
Etter denne store sammenslutningen hadde H.S.D. Bilane ca. 150 busser og fraktet ca. 1,5 Mill. passasjerer og ble med dette det største billaget i Norge på den tiden.
Ved årtusenskiftet fortsatte HSD Buss med en del store oppkjøp og overtok i løpet av en 5-årsperiode fra 1998 til 2003 Bergen-Hardanger-Voss Billag (BHV), Vest Trafikk, bussvirksomheten til Bergen-Nordhordland Rutelag (BNR) og Haugaland Billag. Med dette ble HSD Buss igjen et av de største privateide busselskapene i Norge og i 2003 fraktet HSD Buss ca. 15 Mill. passasjerer med 630 busser.
Styrene i HSD og Gaia godkjente i 2006 en fusjon mellom selskapene. Etter positivt vedtak i begge selskap ble fusjonen vedtatt 17. juli 2006 og det nye selskapet fikk navnet Tide. Det nye selskapet ble opprettet 3. november 2006.
Despina Solomou
Despina Solomou (gresk: Δέσποινα Σολωμού; født 18. august 1990) er en gresk synkronsvømmer. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble nummer 8 i duett.
Pavel Kohout
Bibliografi
Kun norske utgaver
Bureau of the Fiscal Service
Bureau of the Fiscal Service er et amerikansk føderalt forvaltningsorgan underlagt Finansdepartementet. Det ble opprettet i 2012 gjennom en sammenslåing av Bureau of the Public Debt og Financial Management Service.
Bureau of the Fiscal Service har ansvar for statlig regnskap og økonomistyring og forvalter USAs statsgjeld.
Henrik Rummel
Henrik Rummel (født 26. september i København 1987) er en amerikansk roer, som spesialiserer seg i firerbåt. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok bronse i firer uten styrmann.
Kong Haakons kirke
Kong Haakons kirke ligger i Ved Mønten i København, Danmark.
Sjømannskirken var en gave fra det norske folk til kong Haakon VII, og ble innviet i 1958. Midlene til kirkens bygning ble innsamlet i anledning av 50-året for kongens innsettelse som konge av Norge i 1905. Grunnstenen ble nedlagt av kronprins Olav, arkitekten var Carl Corwin.
Sjømannskirken – norsk kirke i utlandet driver kirken, som er bygget i sten, har et spisst kobbertak med et slankt klokketårn og plass til 250 besøkende. 17. mai hvert år samles en del av Københavns nordmenn til feiring av den norske nasjonaldagen i kirken. I forbindelse med julen holdes det julebasar med salg av julepynt, strikkevarer og matvarer m.m.
Kirken fungerer i dag som veferdsstasjon for Sjøfartsdirektoratet og betjener norsk skipsarbeidere rundt om i København og i Køge. Kong Haakons kirke er også en populær kirke for vielser og årlig vies over 100 par fra Norge. Kirken inngår for øvrig i Sjømannskirkens og Utenriksdepartementets beredskap ved kriser og ulykker. Med nordmenn involvert vil kirken være et naturlig samlingssted for nordmenn.
I 2008, på kirkens 50-årsdag, overvar dronning Margrethe og kong Harald jubileumsgudstjenesten her.
En gutt som Jan
En gutt som Jan er et norsk hørespill i to deler som gikk på NRK Radio i 1975. Hørespillet er av Steffen Johanssen og ble sendt i lørdagsteatret i Barnetimen 8. februar og 15. februar 1975.
Hørespillet var forfattet og ble spilt på Vestfold-dialekt. Forfatteren Steffen Johanssen var oppvokst i Larvik, og de fire barnerollene ble spilt av larviksgutter fra Mesterfjellet skole. De fire var blitt plukket ut blant 60 gutter som meldte seg til uttaksprøvene. Enkelte av dem hadde vært borti amatørteater, men ingen hadde spilt i radio tidligere. Johanssen arbeidet som juridisk konsulent i kringkastingen, og hadde tidligere forfattet grøssere til radioprogrammet Nattata, men En gutt som Jan var hans første lengre hørespill.
Dette hørespillet var også regidebuten til Yngvil Kiran (dengang Svarva). Hun produserte ellers hørespill for Barne- og ungdomsavdelingen. Den tekniske regien var ved Odd Johan Nilsen.
Handling
Tonen var frisk og realistisk i En gutt som Jan. Handlingen var hentet rett ut av hverdagen, og hovedpersonen var 13-åringen Jan. Jan er ikke like tøff som de andre guttene i klassen; han liker ikke fotball, men vil heller lese, gå tur, eller stelle med frimerker. Han synes de andre er sjofle når de plager lærerne eller erter de svakere i klassen. Men det er lettere å holde kjeft enn å si imot, for da slipper man trøbbel. Men en dag gjør Jan et nytt bekjentskap.
Berg fengsel
Berg fengsel er et fengsel som ligger i Tønsberg kommune i Vestfold og er underlagt Kriminalomsorgens Region sør. Fengselet er «åpent», det vil si med lavere sikkerhetsnivå enn normalt i norske fengsler, og fangene har hovedsakelig sonet en lengre del av dommen i et strengere fengsel. Fengselet ble opprinnelig anlagt i 1942 som interneringsleir for jøder og politiske motstandere av de nazistiske myndighetene.
Berg internerings- og krigsfangeleir 1942–1945
Berg fengsel ble opprettet av det NS-kontrollerte Statspolitiet i 1942 som Berg interneringsleir ved gården Søndre Berg fire km nord for Tønsberg by i tidligere Sem kommune. Leiren var direkte underlagt Politidepartementet.
25. oktober samme år kom beskjed fra Berlin om å arrestere alle norske, mannlige jøder. Fra 26. november ble også kvinner og barn arrestert. I disse jødeaksjonene ble 767 av de omkring 1800 jødene som bodde i Norge, sendt til de tyske konsentrasjonsleirene i Polen. Bare 32 av disse overlevde. Allerede 26. oktober ble 60 av de første jødene samlet på Berg, der de ble satt til å bygge leiren ferdig. 26. november ble de mannlige fangene delt inn i to grupper: de som var gift med norske kvinner, og de som var ugifte eller gift med ikke-ariske kvinner. Den siste gruppa ble sendt videre til utryddelsesleirene. I alt 227 jødiske menn ble deportert fra Berg til utryddelsesleiren Auschwitz i Oświęcim i Polen. Bare sju av disse mennene overlevde. De få jødene som var gift med «ariere», ble sittende på Berg resten av okkupasjonen.
I februar 1943 kom de første ikke-jødiske «krigsfangene» til Berg, først og fremst norske politiske motstandere av naziregimet. Leiren var opprinnelig planlagt for rundt 3000 fanger, men ble aldri fullt utbygd. Antallet internerte var derfor vanligvis bare opp mot 250-300, men økte med et belegg på mellom 500 og 600 den siste krigsvinteren. Berg var den eneste fangeleiren i Norge som bare hadde norske fangevoktere, deriblant flere frontkjempere fra Tønsberg-området. Fangebehandlinga der var svært tøff, og tre av vokterne ble idømt livsvarig tvangsarbeid i rettsoppgjøret som fulgte etter krigen.
I dag er det bare kjøkkenbrakka og grunnmuren på den gamle latrinebrakka som står igjen fra den opprinnelige interneringsleiren. I kjelleren under kjøkkenbrakka står fremdeles fengselscellene slik de var under krigen.
«Quislings hønsegård»
Berg interneringsleir ble kalt «Quislings hønsegård» fordi enkelte jøssinger og andre nazi-motstandere brukte hønseringer, det vil si små fotringer av metall for merking av høns, som protestmerker i norske farger mot de nazistiske myndighetene og den tyske okkupasjonen. Quisling-regjeringen bestemte seg for å opprette en hønsegård for disse «hønsehuene» på Berg. Ministerpresident Vidkun Quisling sa følgende om dette i en tale som han holdt på Nasjonal Samlings stevne på Borrehaugene pinsen 1942 og som ble gjengitt i partiavisa Fritt Folk: «17. mai gikk en del mennesker rundt med hønseringer på fingrene (...) Vi skal opprette hønsegårder for dem. Her i nærheten av Tønsberg vil vi således få i stand en stor hønsegård.»
Berg arbeidsleir 1945–1951
I de første åra etter andre verdenskrig ble Berg fengsel omdøpt til Berg arbeidsleir og brukt som overgangsfengsel for landssvikdømte.
Berg arbeidsskole 1951–1965
I 1951 ble Berg ombygd og rustet opp, og høsten samme år ble leiren gjort om til Berg arbeidsskole for unge lovbrytere. Arbeidsskolen var fengselsvesenets ungdomsanstalt og ble etter hvert delt i Berg-avdelingen, Sem-avdelingen ved Sem kretsfengsel noen kilometer lengre vest og Oslo-avdelingen i Åkebergveien i Oslo.
Berg ungdomsfengsel 1965–1975
Da «ungdomsfengselsloven» kom i 1965, ble arbeidsskolen på Berg omdøpt til Berg ungdomsfengsel. Loven var en særreaksjon for unge lovbrytere mellom 14 og 21 år og i særlig tilfeller inntil 23 år. Ungdomsfengselet fortsatte fram til 1975 da alle de nordiske landa opphevet denne loven.
Berg fengsel 1975–
I 1975 ble Berg gjort om til et vanlig fengsel med et spesielt ansvar for unge innsatte. Det er i dag et åpent fengsel med lavt sikkerhetsnivå for fanger som kommer fra andre fengsler der de tydelig har vist at de ønsker å endre levemønsteret sitt. Fengselet har et allsidig utdannings- og arbeidstilbud til de innsatte.