cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skjelett
Leddene
Leddene gir skjelettet bevegelighet der to knokler glir mot hverandre. Når leddene beveges oppstår det friksjon, derfor er leddene gjerne væskefylte (leddvæske). Leddflatene består av glatt leddbrusk som er omgitt av en beskyttende leddkapsel. Leddvæsken skilles ut fra kjertelceller i kapselen og smører leddflatene.
Lydredigeringsprogram
Lydredigeringsprogram er dataprogram som brukes for å redigere eller manipulere digital lyd. I slike program kan man redusere støy, klippe, korrigere, spleise og mikse sammen lyder. I tillegg kan man ofte konvertere lydfiler fra en filtype til en annen.
Skjelett
Leddene
Vi har tre hovedtyper av ledd:
Andre ledd er blant annet handleddet, ankelleddet, leddene mellom de ulike knoklene i fingrene og sternoclavicularleddet mellom brystbeinet og kragebeinet.
Stepperev
Utbredelse og habitat
Stepperev er utbredt fra østbredden av Volgas nedre deler og østover til Sentral-Asia, inkludert land som Russland, Kasakhstan, Afghanistan, Mongolia, Tibet, deler av Kina og det nordlige Mandsjuria. Små områder i andre land som Iran, Kirgisistan, Tadsjikistan, Turkmenistan og Usbekistan inngår også i utbredelsesområdet.
Lydredigeringsprogram
Man skiller gjerne mellom lydeditorer og digitale audioarbeidsstasjoner. Den første gruppen brukes gjerne for å ta opp, analysere, redigere og spille av digitalt audiomateriale. I forbindelse med flersporinnspilling blir de ofte benyttet til å redigere enkeltspor, fjerne støy og lignende. Digitale arbeidsstasjoner kan håndtere flere spor samtidig, og blir benyttet til miksing av multimikrofonopptak og/eller syntisert musikk. De har et rikt utvalg av redigeringsfunksjoner og mulighet til utvidelser i form av ulike plugins. De blir også benyttet til ferdigstilling etter miksing.
Stepperev
Atferd, matvaner og reproduksjon
Stepperever er normalt nattaktive dyr, men i fangenskap rapporteres det at den er aktiv hele dagen. Den er en ypperlig klatrer i terrenget, men den er ikke spesielt hurtig. Det sies at en middels hurtig hund lett vil innhente den.
Two tone
Two tone (eller 2 tone) er en musikksjanger skapt i England på slutten av 1970-tallet og er en blanding av ska, punk rock, rocksteady, reggae og pop.
Stepperev
Atferd, matvaner og reproduksjon
Steppereven er nomadisk og etablerer ikke et territorium på samme måte som andre rever. Den vil migrere sørover om det blir for mye snø og is. Den er mer sosial enn andre rever. Det hender at flere rever bor i samme hule. Hulene blir gjerne overtatt etter andre dyr. Om vinteren er det dessuten kjent at denne reven kan danne små jaktlag. Flokkene kan bestå av flere alvspar og deres avkom.
Two tone
Sjangeren ble utviklet av engelske musikere som vokste opp med 1960-tallsmusikk fra Jamaica, og som kombinerte denne typen musikk med elementer fra punk og pop. Typiske instrumenter brukt i 2 Tone er gitar, bassgitar, keyboard, trompet, trombone, saksofon, trommer.
Stepperev
Atferd, matvaner og reproduksjon
Paringstiden er normalt i januar-mars. På denne tiden er det kjent at hannen sloss om gunsten til tispene. Tispen går drektig i 50-60 dager, hvoretter hun føder et kull som gjerne består av 2-4 valper. Kull på opp mot 11 valper er registrert. Trolig hjelper hannen til med valpestellet.
Two tone
Band som anses å være en del av sjangeren omfatter: The Specials, The Selecter, The Beat, Madness, Bad Manners og The Bodysnatchers. Sjangeren ble kjent som 2 Tone siden mange av bandene hadde kontrakt med plateselskapet 2 Tone Records. Andre plateselskap som forbindes med 2 Tone er Stiff Records og Go Feet Records.
Stepperev
Underarter
Det er en markert geografisk variasjon innen denne arten, som har fire underarter som er blitt beskrevet. Graden av internasjonal anerkjennelse er ukjent.
Donnie Darko
Donnie Darko er et amerikansk psykologisk drama-thriller fra 2001 regissert av Richard Kelly. Filmen handler om en amerikansk tenåringsgutt som opplever en rekke merkverdige og bisarre ting gjennom et vesen som kontakter ham nattestid. Hans omgivelser tror det er innbilninger, men selv er han usikker. Hovedrollen spilles av Jake Gyllenhaal, mens sentrale biroller spilles av Jena Malone, Drew Barrymore, Patrick Swayze og Maggie Gyllenhaal. Filmen hadde en begrenset visning de første to årene og ble stort sett satt opp på diverse filmfestivaler. Den ble raskt ansett som en kultfilm.
Donnie Darko blander elementer fra en mengde sjangere, deriblant science fiction, skrekk, drama, mysterie og kunstfilm.
Filmen ble meget godt mottatt av kritikerne, men ble ikke sett av så mange, noe som delvis skyldest at den ble vist på meget begrenset antall kinoer. Den ble imidlertid en stor suksess på video.
Handling
Handlingen foregår i 1988 og sentrerer rundt Donnie Darko, en 16-årig schizofren, men svært intelligent gutt. En natt blir han kalt ut av huset av en uhyggelig, nesten to meter høy, kaninlignende skapning som kaller seg Frank. Dette vesenet forteller ham at verden vil gå under om 28 dager, 6 timer, 42 minutter og 12 sekunder. Mens Donnie er ute av huset, krasjer en flymotor gjennom taket til rommet hans.
Filmen fortsetter med å fortelle hva som hendte disse 28 dagene, og man settes inn i en mengde personer: Donnies familie, hans nye kjæreste Gretchen Ross, den radikale engelsklæreren Karen Pomeroy, den over 100 år gamle damen Roberta Sparrow, noen av Donnies venner og fiender og den erkeamerikanske selvhjelpsterapeuten Jim Cunningham.
Mange av trådene nøstes opp i den mystiske slutten, men flere spørsmål forblir ubesvarte. Flere av disse besvares i den fiktive boka The Philosophy of Time Travel.
Popularitet og økonomi
Donnie Darko innbrakte 4,1 millioner dollar på verdensbasis, hvorav 1,3 millioner i USA. Produksjonskostnadene var på 4,5 millioner dollar. Den beskjedne summen skyldest at den ble vist på et meget begrenset antall kinoer i USA (58 på det meste). Til sammenligning ble alle de ti mest innbringende filmen det året vist på over 3000 kinoer hver. (For eksempel ble Harry Potter and the Sorcerer's Stone på det meste vist på 3672 kinoer i USA).
Den ble en stor hit på video og innbrakte i perioden 2002-2004 over 14 millioner dollar på salg- og leiefilm. Directors cut-versjonen innbrakte ytterligere millioner.
Anmelderne
Filmen ble meget godt mottatt av kritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått 87 % på Rotten Tomatoes. Directors Cut-versjonen, som kom i 2004, fikk enda bedre mottakelse. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav originalversjonen 2,5 av 4 stjernert og directors cut 3 av 4 stjerner.
Anmelderne i Dagbladet og VG gav den terningkast fire, mens Aftenposten gav den terningkast fem. Dagbladets anmelder skrev: «I tillegg til å legge ut en komplisert vev i storyen, har den masse fortellerenergi. Sånn sett har man følelsen av å ha sett tre-fire filmer på en gang. Men storyen tas på alvor her; derfor føler man seg ikke undervurdert som seer underveis». Aftenpostens anmelder skrev: «At filmen bruker drømmens absurde språk, er kanskje den beste beskrivelsen på denne utrolig fascinerende filmen». Nettstedet CINERAMA gav den terningkast seks og skrev: «Det er en rar film, men kamelene som vi må sluke smaker virkelig godt, så Donnie Darko blir aldri egentlig smal. En moderne klassiker, intet mindre».
Priser
Richard Kelly ble tildelt en Saturn Award for regien. Den ble tildelt flere festivalpriser og ble nominert til storjuryens pris for beste dramatikk ved Sundance filmfestival.
Innspilling
Filmen ble innspilt i løpet av en måneds tid sommeren 2000.
Originalmusikken er komponert av Michael Andrews. Filmen inneholder også en del dystre sanger fra tida den foregår i, som Joy Divisions «Love Will Tear Us Apart» og Echo & the Bunnymens «The Killing Moon».
Annet
Den 29. mai 2004 ble directors cut lansert på Seattle International Film Festival. Denne er 20 minutter lenger enn den originale versjonen. Den ble utgitt på DVD i 2005.
Den ble ikke satt opp på norske kinoer før i 2004, men ble vist på Oslo Filmfestival allerede i november 2001.
Oppfølger
En oppfølger, S. Darko, som kom i 2009, ble slaktet av kritikerne. Handlingen i denne kretser rundt Donnie Darkos søster. Hverken regissør Richard Kelly eller Jake Gyllenhaal har noen tilknytning til denne.
Antonia den yngre
Antonia Minor, også kjent som Julia Antonia Minor, og Antonia den yngre (født 31. januar 36 f.Kr., død 37 e.Kr. tradisjonelt antatt 1. mai) var den yngste av de to døtrene til Markus Antonius og Octavia Minor. Som alle frifødte romerske piker hadde hun hunkjønnsformen av sin fars familienavn, og Minor indikerte at hun var andrefødte datter av Markus Antonius. Hennes eldre søster var Antonia Maior (den eldre). Hun var niese av Augustus, svigerinne av keiser Tiberius, bestemor på farssiden av keiser Caligula og keiserinne Agrippina Minor, hun var mor til keiser Claudius, og både oldemor på morssiden og grandtante på farssiden til keiser Nero. Hun var i tillegg grandtante på farssiden til keiserinne Valeria Messalina og Faustus Cornelius Sulla Felix, bestemor på farssiden til Claudia Antonia, Claudia Octavia, og Britannicus, bestemor til Caligula og bestemor på morssiden av Julia Livia og Tiberius Gemellus.
Fødsel og tidlig liv
Antonia ble født i Athen i Hellas, og etter 36 f.Kr. ble hun fraktet til Roma av sin mor og med sin søsken. Hun fikk aldri sjansen til å kjenne sin far, Markus Antonius, som skilte seg fra hennes mor i 32 f.Kr. og begikk selvmord i 30 f.Kr. Hun ble oppfostret av sin mor, sin onkel Octavianius (Augustus) og sin tante, Livia Drusilla, som en del av gruppe betydningsfulle barn av familie, venner og fiender. Oppvekst i et slikt miljø må ha gitt intim kunnskap om det politiske liv i Roma fra tidlig av.
Grunnet sine arv eide hun eiendommer i Italia, Hellas og Egypt. Hun var en rik og innflytelsesrik kvinne som ofte tok imot folk som var på besøk i Roma. Antonia hadde mange mannlige venner og omfattet den rike jødiske Aleksander alabarken fra Alexandria, og Lucius Vitellius, konsul og far til den framtide keiser Aulus Vitellius.
Ekteskap med Drusus
I 16 f.Kr. ble hun gift med den romerske generalen og konsul Nero Claudius Drusus. Drusus var stesønn av hennes onkel Augustus, andre sønn av Livia Drusilla, og bror av den framtidige keiser Tiberius. De fikk flere barn, men kun tre overlevde: den berømte hærfører Germanicus, Livilla og den framtidige keiser Claudius. Hun var tjue år da hun ble gift, og sju år var de et av de mest innflytelsesrike paret i Roma, fremmet av Augustus som rollemodeller av konservative romerske familieverdier i en tid da det ble oppmanet at de øverste samfunnsklasser måtte skaffe barn. Antonia var gravid minst fem ganger i sju år, selv om bare tre barn overlevde.
Drusus og hans bror Tiberius var begge suksessfulle generaler for Augustus i regionene mellom Alpene og Donau, og i området kontrollert av germanske stammer øst for Rhinen. Deres seire i årene mellom 15 og 9 f.Kr. skaffet dem anerkjennelse. I 18 f.Kr. gikk Drusus inn i cursus honorum fem år før lovbestemt alder og ble forfremmet til pretor i 11 og som konsul i 9 f.Kr.
Antonia fulgte sin ektemann på hans krigskampanjer og ble etter hvert så elsket av hans soldater at hun ble kalt for «legionenes moder». Ved alle redegjørelser synes det som om de hadde vellykket ekteskap og at de faktisk elsket hverandre. Det er ingen historier om at noen av dem hadde utenomekteskapelige affærer, noe som var nesten uhørt i det aristokratiske samfunnet. Deres felles framtid synes lys og framgangsrik, men det kom ikke til å vare. I juni 9 f.Kr. døde Drusus i Germania grunnet komplikasjoner fra skader han hadde fått etter å ha ramlet av en hest.
Enke ved hoffet
Tiberius fraktet hans lik tilbake til Roma for en omfattende gravferd hvor han selv hold en lovtale og Augustus en annen. Drusus' aske ble plassert i det mausoleum som Augustus hadde bygd for sin familie. Han ble posthumt belønnet med cognomen (tredjenavnet) Germanicus, som også gikk i arv til hans mannlige etterkommere. Hans mor Livia mottok æresbevisninger, det samme for hans tjusju år gamle hustru og enke Antonia. Etter hans død presset Augustus på for at hun skulle gifte seg igjen, men hun gjorde det aldri. Hun legemliggjorde således den romerske dydige kvinne, univira, en kvinne som kun hadde én ektemann hele livet.
Blant de æresbevisning som kom Antonia til del var at senatet ga henne tittelen Augusta, en distinksjon som kun var gitt til hennes tante Livia, Augustus' hustru. Hun arvet eiendom og penger fra sin far og ektefelle, og hun administrerte selv på lik linje med menn. Både hun selv og hennes tante Livia voktet Julo-claudiske dynastiet med streng autoritet som skaffet dem begge fiendtlighet fra romerske forfattere, «som tenderte til vurdere sterke kvinner som kalde, barmhjertelige, unyttige og unaturlige.» Hun beholdt en framtredende posisjon ved det keiserlige hoff. Tiberius levde et keitete liv i Roma mellom to keiserlige enker, som begge var framhevet som Augusta; Livia og Antonia.
Antonia oppfostret sine barn i Roma. Tiberius adopterte hennes sønn Germanicus i 4 e.Kr. Germanicus døde i 19 e.Kr., og det ble hevdet at han ble forgiftet ved guvernøren av Syria han var uvenn med, Gnaeus Calpurnius Piso, men det ble også hevdet at det var på ordre av eller stilltiende godkjennelse av Tiberius og Livia Drusilla. Tacitus antydet, men ikke uttrykte at Antonia ikke fikk lov til å delta i hans begravelse, men heller ikke Livia eller Tiberius deltok. Tacitus spekulerte i om Titerius la ned forbud eller om det var dårlig helse eller at hun var overhvelvet av sorg. Det kan være at de alle så det best tjent med å unngå det meget anspente emosjonelle atmosfæren som omga begravelsen.
Matriarken
Da Livia døde i 29 e.Kr. tok Antonia selv hånd om Caligula, Agrippina den yngre, Julia Drusilla, Julia Livilla og senere Claudia Antonia, Claudius' datter ved hans andre hustru Aelia Paetina, hennes yngre barnebarn. Hun kom til overleve sin ektefelle, sin eldste sønn, sin datter og flere av sine barnebarn.
Antonias forhold til sin fysisk svekket sønn Claudius var ikke godt. Hun hånte ham for at han stammet og kalte ham for «et monster av en mann, et ennå ikke fullført produkt av naturen, men kun påbegynt.» At en mor avviste sin yngste sønn synes å ha blitt reflektert hos andre kvinnelige familiemedlemmer. Livia nektet å snakke til ham, og hennes datter Livilla håpet at han aldri kom til å herske over Roma.
I 31 e.Kr. avslørte Antonia en sammensvergelse mot keiser Tiberius, som levde avsides i Capri, av den beryktede prefekt Sejanus, og hennes egen datter Livilla. Det ble hevdet at Livilla hadde forgiftet sin ektemann, Tiberius sønn Drusus Julius Cæsar, og hadde inngått et seksuelt forhold til Sejanus. Hensikten var å fjerne Tiberius og Caligula, og selv gjøre seg til keiser. Antonia sendte et brev til keiseren som advarte ham. Brevet ble fraktet av hennes frimann Pallas, som senere ble rik og innslytelsesrik under Claudius. Tiberius reagerte raskt ved å instruere senatet til å innkalle Sejanus. Der ble han fordømt, fjernet og henrettet. Livilla delte hans skjebne. Det ble hevdet at Tiberius var villig til å spare hennes liv, men Antonia administrerte en rask og nådeløs straff for sin datter. Hun stengte henne inne på et rom og lot henne antagelig sulte ihjel.
Død
73 år gammel døde Antonia Minor den 1. mai 37 e.Kr. på samme vis som hun hadde levd, på egne vilkår. Da hennes barnebarn Caligula som keiser nektet å lytte til hennes råd og viste seg helt uten bekymring for familiens ære begikk hun selvmord som en protest ikke lenge etter at Tiberius var død.
Det fortelles, sant eller ikke, at hun oppdaget ham i seng med sin søster Drusilla på en tid da de begge bodde hos henne, en anekdote som kan antyde at hun hadde en antipati for ham fra før han var blitt keiser. Keiser Caligula hadde nektet å se henne da hun søkte audiens, og hans fornærmelser drev henne til døden, og han brydde seg heller ikke om å delta i hennes begravelse. Om hun hadde holdt ut noe lengre ville hun ha opplevd å se sin yngste sønn Claudius bli keiser etter at Caligula var blitt myrdet i 41 e.Kr. «Hennes tåpelige lille monster endte opp bli en av de fremste keisere i romersk histoire.»
Suetonius spekulerte i at Caligula også kan ha forgiftet henne: «Da hans bestemor Antonia anmodet om en privat audiens, nektet han det unntatt i nærvær av prefekt Macro, og ved slike ydmykelser og forargelser bidro han til hennes død; skjønt en del tror at han også ga henne gift. Etter at hun var død, viste han henne ingen ære, men så på hennes gravbål fra sin spisestue.
Huainan
Huainan (kinesisk: 淮南; pinyin: Huáinán) er en by på prefekturnivå i provinsen Anhui i det sentrale Kina. Befolkningen anslås (2004) til 2,31 millioner.
Antonia den yngre
Død
Da Claudius ble keiser ga han sin mor tittelen Augusta som hun hadde avvist under Caligula. Han gjorde også hennes fødselsdag til en offentlig helligdag hvor det ble holdt årlige leker og offentlige ofringer. Et bilde av henne ble paradert i en vogn.
Huainan
Administrative enheter
Byprefekturet Huainan har jurisdiksjon over fem distrikter (区 qū) og ett fylke (县 xiàn).
Antonia den yngre
I kunsten
Det er en rekke kunstgjenstander av Antonia Minor, hovedsakelige statuer, men også mynter. Blant disse er:
Huainan
Kommunikasjoner
Kinas riksvei 206 løper fra kystbyen Yantai til kystbyen Shantou i provinsen Guangdong. Den løper gjennom provinsene Shandong, Jiangsu, Anhui, Jiangxi og til slutt Guangdong.
Antonia den yngre
I populærkulturen
Antonia er en hovedfigurene i Robert Graves' roman (1934) og i BBCs TV-serie (1976) Jeg, Claudius. I sistnevnte er hun framstilt av Margaret Tyzack. Hun er framstilt som den kjærlige hustruen til sin ektemann Drusus, men viser ingen moderlig omsorg for sin sønn Claudius som hun betrakter som en tåpe (hvilket han ikke er). Fortellingen er relativ nær opp til den historiske virkelighet, slik den er gjengitt over, blant annet at hun sultet ihjel sin datter og grunnet avsky over Romas tilstand under Caligula begikk selvmord.
Huainan
Historie
Byen Huainan ble grunnlagt av bønder 283 f.Kr., og ble raskt Anhuis «kornkammer» på grunn av sine vide åkermarker.
Antonia den yngre
I populærkulturen
Hun er en hovedfigur i romanen The Course of Honour (1997) av Lindsey Davis hvor hun fungerer som en rådgiver.
Huainan
Historie
I 1112 forordnet borgermester Gohku Wong en folketelling som kom til et innbyggertall på 15.923.
Etter mange århundres vekst og utvikling fulgte de såkalt «femti svarte år». Fra 1580 til 1630 var det uår; det brøt ut en alvorlig hungersnød og antallet arbeidsløse steg raskt. En rask avfolking av byen fant sted. I 1630 kom det en storm som raste i en uke, og byen ble nesten fullstendig rasert. Men etter stormen var markene igjen fruktbare, og byen ble gjenoppbygd og fikk et raskt økonomisk oppsving.
Byen ble et kulturelt og religiøst sentrum. Keiserne bygde seg flere residenser i området.
Lee Myung-bak
Lee Myung-bak (koreansk uttale: ) (født 1941) er en sørkoreansk politiker. Han var Sør-Koreas president fra 2008 til 2013 og tilhørte partiet Ny verden (Saenuri), som representerte den konservative politiske eliten i landet.
Han vokste opp i fattigdom, men klarte å arbeide seg oppover til toppledelsen i Hyundai-konsernet.
Louis Vierne
Bakgrunn
Louis Vierne og hans bror René Vierne (1878–1918) var sønner av journalisten Henri Vierne.
Lee Myung-bak
Lee var borgermester i hovedstaden Seoul fra 2002 til 2006. Han fikk særlig berømmelse for sin innsats for å forskjønne bykjernen og forbedre trafikkavviklingen. I 2007 ble han valgt til president for en femårsperiode, som den første med bakgrunn fra næringslivet, på løfter om økonomisk vekst.
Louis Vierne
Bakgrunn
Louis Vierne ble født med en alvorlig synssvekkelse. I 1873 flyttet familien til Paris, der Louis' onkel Charles Colin oppdaget hans musikalske begavelse og oppmuntret ham til å lære å spille klaver. Ved syv års alder hadde Louis fått et tilstrekkelig syn til å kunne orientere seg i dagliglivet og lese forstørret skrift.
Lee Myung-bak
Med Lee som president tok Sør-Korea mer plass i verdenspolitikken enn i årene før. Lee stod for en hardere linje overfor Nord-Koreas atomvåpenprogram. Til gjengjeld ble Sør-Koreas forhold til USA tettere. Han gikk også i bresjen for å få i stand frihandelsavtaler med USA og EU. Sør-Korea prøvde å normalisere forholdet til de regionale stormaktene Russland, Kina og Japan, men måtte bilegge et militært samarbeid med japanerne.
I 2018 ble Lee dømt til bøter og 15 års fengsel for korrupsjon og skatteunndragelse. Lee anket saken, men appelldomstolen forlenget straffen til 17 år, og høyesterett vedtok i 2020 å opprettholde dommen. Saken kom som følge av bevis som fremkom i rettsprosessen mot tidligere president Park Geun-hye.
Louis Vierne
Musiker
Vierne var også en fremragende utøvende kunstner og pedagog. Han reiste på mange turnéer rundt om i Europa og opptrådte i 1927 også i USA. Han underviste ved kirkens Schola Cantorum fram til 1912, og ledsaget også musikere som Marcel Dupré og Nadia Boulanger ved Paris-konservatoriet.
Lee Myung-bak
Familiebakgrunn og utdannelse
Lee Myung-bak ble født inn i fattige kår den 19. desember 1941 i Osaka i Japan. Lee-familien hadde emigrert til Japan i 1929 under okkupasjonen av Korea. I og med at koreanerne ble tvunget til å ta japanske navn, ble gutten gitt navnet Akihiro Tsukiyama (japansk: ). Faren, Lee Chung-u, arbeidet på en japansk kvegfarm, mens moren, Chae Taewon, var hjemmearbeidende husmor og datter av en fruktbonde i Daegu. Lee Myung-bak var det femte av parets syv barn, i alt fire sønner og tre døtre. Etter den andre verdenskrig vendte familien tilbake til farens hjemby, Pohang i Nord-Gyeongsang. Skipet deres forliste imidlertid ved Tsushima i Koreastredet, og de mistet alle sine eiendeler, og det var bare såvidt at familien overlevde. Den sørkoreanske republikken ble proklamert i 1948. To av hans søsken ble drept i Koreakrigen, som brøt ut to år senere.
Louis Vierne
Musiker
Blant hans øvrige elever kan nevnes Augustin Barié, Edward Shippen Barnes, Lili Boulanger, André Fleury, Isadore Freed, Henri Gagnebin, Gaston Litaize, Édouard Mignan, Émile Poillot, Adrien Rougier, Alexander Schreiner og Georges-Émile Tanguay.
Lee Myung-bak
Familiebakgrunn og utdannelse
Lee vokste opp i fattigdom, og som barn solgte han mat og klær på gaten for å bidra til familieøkonomien. Lee mottok senere stipend, og fikk kveldsundervisning ved en handelsskole i Pohang. Ett år etter at han ble uteksaminert herfra, ble han immatrikulert ved Korea-universitetet i Seoul. Han hadde dårlig råd, så han påtok seg en rekke strøjobber, som å plukke søppel på en markedsplass, for å finansiere studiene.
Louis Vierne
Musiker
Viernes komposisjoner er teknisk krevende, og vanskelighetsgraden bare tiltar i hans senere symfoniske verk. Hans registreringer utforsker hele det uttrykk som er tilgjengelig på de store symfoniske Cavaillé-Coll-orgeler. Hans seks orgelsymfonier representerer den franske symfoniske stils høydepunkt.
Lee Myung-bak
Familiebakgrunn og utdannelse
I sin selvbiografi skriver Lee at han ble dimittert fra den obligatoriske førstegangstjenesten grunnet akutt bronkitt mens han var stasjonert ved militærleiren i Nonsan. I 1964, som tredjeårsstudent i bedriftsøkonomi og ledelse, ble Lee valgt til formann i studentrådet ved sitt universitetskollegium. Det året deltok han i studentdemonstrasjonene mot den autoritære presidenten Park Chung-hees tilnærming overfor Japan. Lee ble tiltalt for ordensforstyrrelse og dømt til fem års betinget fengsel og tre års ubetinget fengsel, og sonet knappe tre måneder av straffen ved Seodaemun-fengselet i Seoul før han ble løslatt. Han ble uteksaminert med summa cum laude fra handelsskolen, i bedriftsøkonomi og ledelse (BBA) fra Korea-universitetet i 1965.
Yrkeskarriere
Fortiden som studentaktivist gjorde det vanskelig for ham å få jobb, og ifølge selvbiografien hans skrev han et brev til president Park Chung-hee: «Hvis et land forhindrer en ung mann i å stå på sine egne ben, vil landet være ham skyldig for alltid.» Lee hadde trolig blitt svartelistet av myndighetene.
I 1965 ble han ansatt i Hyundai Engineering & Construction Co., et selskap i industrikonglomeratet Hyundai, men hvorvidt dette skyldtes egne fremstøt eller brevet, forblir uvisst. Selskapet ble samtidig tildelt Koreas første byggeprosjekt utenlands, en motorveiutbygging i Thailand. Til tross for at han var nyansatt, ble Lee sendt til Thailand. Prosjektet ble fullført i mars 1968, og Lee ble deretter sjef for selskapets fabrikk for tunge maskiner i Seoul. På 1970-tallet var Lee involvert i et stort broprosjekt i Malaysia og var nær daværende visestatsminister Mahathir bin Mohamad.
Tidlig politisk karriere
I 1992 gikk Lee over fra forretningslivet til politikken, og ble innvalgt i Sør-Koreas nasjonalforsamling på utjevningsmandat for Det demokratisk-liberale parti. Han uttalte at han stilte til valg fordi «etter å ha sett Mikhail Gorbatsjov forandre verdensbildet, ville jeg se om det var noe jeg kunne gjøre.» Hyundai-grunnlegger Chung Ju-yung hadde etablert Det forente folkeparti (senere Det nasjonale samlingsparti), men Lee ble værende i sitt parti, som byttet navn til Nytt Korea-parti i 1995, videre til Det store nasjonalpartiet i 1997 og Ny verden i 2012. (I sørkoreansk politikk er partiene mer som løse koalisjoner og valgallianser å regne.) Lee støttet heller ikke Chungs forsøk på å bli president i 1992, og hadde tilsynelatende brutt med Hyundai. Chung tapte også valget mot Kim Young-sam fra Det demokratisk-liberale parti. Tidlig i sin politiske karriere skulle Lee imidlertid fremstå som mindre synlig og fargerik enn det han hadde gjort som industrileder.
Seouls borgermester 2002–2006
Etter ett års opphold som gjesteprofessor ved George Washington University i USA kom Lee tilbake til Sør-Korea i slutten av 1999. Ved sin tilbakekomst etablerte han flere internettbanker. På sitt tredje forsøk ble han i 2002 valgt til borgermester i Seoul, og ble sittende i én fireårsperiode. Han ble anklaget for å ha startet sin valgkamp for tidlig i henhold til lovverket, men ble frikjent da saken ble prøvd i retten.
Hans arbeid for flere grøntarealer i sentrum, og særlig åpningen av elven Cheonggyecheon, som tidligere hadde ligget i rør, har blitt trukket frem. Som entreprenør i Hyundai hadde han selv vært med på legge elven i rør i 1960-årene. Plassen foran byens rådhus ble omgjort og forskjønnet, med sikte på å gjøre den til et sosialt møtested. Disse endringene var kostbare og kontroversielle, men gav Lee nasjonal berømmelse som politiker, og økte hans folkelige støtte. Kritikerne mente at Lee hadde ødelagt viktige kulturminner. Samtidig sørget han for en større omlegging av byens kollektivsystem, blant annet gjennom bygging av undergrunnsbane, og trafikkavviklingen ble bedret. Den viktigste motivasjonen for sentrumsprosjektene var å gjøre byens forretningsstrøk mer attraktivt for investeringer og nyetableringer.
For sitt arbeid, som etter sigende fikk Seoul til å fremstå som en mer attraktiv og miljøbevisst by, ble han kåret til «Årets miljøhelt» sammen med Al Gore av TIME Magazine i 2007.
Lee donerte hele sin godtgjørelse som borgermester til barn av byens gaterengjørere og brannmenn.
Sør-Koreas president 2008–2013
Den 10. mai 2007 lanserte Lee sitt presidentkandidatur, og vant Det store nasjonalpartiets nominasjon mot Park Geun-hye den 20. august samme år. Nominasjonsprosessen kombinerer stemmer i og utenfor partiet. Lees flertall utenfor partiet overgikk Parks flertall blant partimedlemmene, og med det samlede stemmetallet slo han Park med 1,5 prosentpoeng.
Få dager før presidentvalget i desember lovte han å donere mesteparten av sin personlige formue til veldedige formål, noe han også gjorde etter å ha blitt innsatt. Valgkampløftene hans dreide seg i hovedsak om å revitalisere økonomien, styrke forholdet til USA og «ordne opp med» Nord-Korea. Målene hans for økonomien ble oppsummert i «747-planen»: 7 % årlig vekst i BNP, 40 000 amerikanske dollar i BNP per innbygger og Sør-Korea som verdens syvende største økonomi. Til tross for den laveste valgdeltagelsen noensinne i et sørkoreansk presidentvalg, ble Lee valgt den 19. desember med 49 % av stemmene, hvilket ble regnet som et valgskred. Motkandidatene, Chung Dong-young fra Det demokratiske partiet og den partiløse konservative Lee Hoi-chang, fikk henholdsvis 26 og 15 % av stemmene. Lees valgseier avsluttet de liberales ti år lange regjeringsperiode under presidentene Kim Dae-jung og Roh Moo-hyun.
Lee ble innsatt som president den 25. februar 2008, og utnevnte Han Seung-soo som sin første statsminister. Partiuavhengige Chung Un-chan kom inn som ny statsminister i september, og ble avløst av Kim Hwang-sik fra Ny verden den 1. oktober 2010. Lee har blitt sterkt kritisert for mange av sine politiske utnevnelser, blant annet fordi mange av de utnevnte er svært velstående, men også fordi flesteparten kommer fra Ny verdens høyborg i Nord- og Sør-Gyeongsang. Lee er medlem og eldste i en presbyteriansk kirke i Seoul, og mange fremtredende regjeringsmedlemmer er medlemmer i den samme kirken. Lee skal visstnok ha hatt 80 % oppslutning blant landets kristne velgere i presidentvalget.
Han har vært involvert i en rekke skandaler og tilløp til sådanne, og blitt beskyldt for blant annet skatteunndragelser, eiendomskjøp i sin sønns navn, ulovlig overvåkning, hemmeligholdelse, diskriminering av buddhister,  å blande religion og politikk, foruten nepotisme med hensyn til broren Lee Sang-deuk. Lee har også blitt knyttet til selskapet BBK, hvor eieren Kim Kyung-joon er siktet for børsmanipulasjon og grovt underslag, men Kim har frafalt sine tidligere anklager mot Lee. I 2008 demonstrerte mange mot at Lee opphevet forbudet mot import av amerikansk storfekjøtt, som man fryktet inneholdt smitte til kugalskap. Regjeringen har vært svært upopulær i lang tid, og Ny verdens seier i parlamentsvalget 2012 ble derfor regnet som overraskende. Misnøyen var også mye av grunnen til reorganiseringen av Det store nasjonalpartiet og navnebyttet til Saenuri, «Ny verden», på nyåret i 2012. Lee var mest populær midt i presidentperioden, og fikk støtte fra over halvparten av de spurte i meningsmålinger i januar 2010.
Sør-Koreas erfaringer med autoritære ledere, maktmisbruk og korrupsjon er mye av grunnen til at forfatningen av 1987 ikke tillater presidenten å stille til gjenvalg. Lees presidentperiode utløp i således i februar 2013. Han gav ikke noen støtteerklæring til noen spesifikk kandidat i Ny verdens nominasjonsprosess, som Park Geun-hye ble ventet å vinne. Park vant også selve presidentvalget, og etterfulgte Lee som den første kvinnen i vervet.
Økonomisk politikk
Hans makroøkonomiske politikk ble gjerne kalt Mbnomics, sammensatt av initialene i Myung-bak og economics, «økonomi». Hovedmålene for denne økonomiske politikken, inspirert av laissez-faire, var identiske med «747-planen», og hadde skattelettelser, privatisering, effektivisering av offentlig sektor og deregulering som sine fremste virkemidler. Politikken søkte således å videreføre eksportorientert industrialisering som middel for velstandsvekst i Sør-Korea. Lees politikk ble kritisert for å favorisere landets familieeide industrikonglomerater, chaebolene, på bekostning av småbedrifter. Kritikerne pekte også på at politikken ikke reduserte arbeidsledigheten eller inntektsforskjellene i landet. The Wall Street Journal mente i 2008 at Lees privatisering av 41 av mer enn 300 statseide selskaper var det viktigste tiltaket for å sikre den sørkoreanske økonomiens konkurransedyktighet.
For å løse deler av boligmangelen i landet, bygde staten 311 000 nye leiligheter mellom 2009 og 2010. Gjennomføringen av en del andre planlagte tiltak ble imidlertid forsinket av finanskrisen på slutten av 2000-tallet, som landets økonomi kom seg relativt velberget ut av. Under finanskrisen tok Lee initiativ til trilaterale møter mellom Sør-Korea, Japan og Kina for å koordinere innsatsen. Staten utstedte også hjelpepakker til finanssektoren. Økonomien stabiliserte seg i 2009, og begynte igjen å vokse i 2010. Tidlig i 2011 protesterte en del mot planlagte skattelettelser til de mest velstående, stigende bolig- og matvarepriser samt mislykkede forsøk på å slå sammen eller privatisere statseide banker. Samme år skrinla regjeringen planene om skattelettelser til de mest velstående. I løpet av året vokste BNP med 3,6 %.
Regjeringen ønsket å skape vekst i den sørkoreanske våpenindustrien. Regjeringen hadde en målsetting om 4 milliarder dollar i årlige eksportinntekter fra våpenindustrien innen 2020, og at Sør-Korea skulle bli verdens syvende største våpeneksportør.
Lee sørget for å gjenoppta forhandlingene med USA om en frihandelsavtale, og tok utgangspunkt i den omdiskuterte avtalen fra 2007. Fra amerikansk hold ble det satt spørsmålstegn ved kjøtteksporten og konsekvenser for bilindustrien. I Sør-Korea var spesielt bondeorganisasjonene kritiske. Avtalen ble undertegnet tidlig i 2011, og trådte i kraft den 15. mars 2012. Avtalen ble spådd å gi økonomisk vekst og tilbakegang i de to landene fra ulike instanser, og var derfor kontroversiell. Den 15. oktober 2009 ble også en frihandelsavtale med Den europeiske union undertegnet, og denne trådte i kraft den 1. juli 2011.
Lee lanserte en visjon om «grønn vekst», altså en kombinasjon av økonomisk vekst og reduserte klimagassutslipp. Mye av Lees oppmerksomhet var rettet mot landets vannveier. Et prosjekt knyttet til de fire største elvene, Han, Nakdong, Geum og Yeongsan, hadde en samlet kostnad på rundt 17,3 milliarder dollar. Prosjektet skulle sørge for å bedre flomsikkerhet og drikkevannskvalitet, i tillegg til å beskytte sårbare økosystemer, og ble fullført i oktober 2011. Lee foreslo også en 540 kilometer lang kanal, kjent som Den store koreanske vannveien, mellom Seoul og Busan, og pekte på potensielle positive ringvirkninger. Motstanden i befolkningen var allikevel stor. Allerede i 2008 varslet Lee at han ville skrinlegge prosjektet, hvis opinionen var imot.
Sosialpolitikk
Utdannelsessystemet var et viktig sosialpolitisk område i Lees valgprogram, da Sør-Korea har gått i retning av en høyt utdannet arbeidsstyrke. Samtidig har omfanget av offentlig finansierte velferdsordninger vært begrenset. I 2010 var Sør-Korea det OECD-landet som brukte nest minst på offentlig finansiert velferd; knappe 11 % av BNP. Lee etablerte Den nasjonale stipendstiftelse, som tilbyr privatøkonomisk rådgivning og studielån på gunstige betingelser. Regjeringen har lagde også en særskilt plan for å hjelpe studenter fra fattige kår med å betale studieavgift.
Lee la mye prestisje i stimulering til privatskoler, hvor staten blant annet krever at 20 % av elevene skal være fra fattige familier. Mange av skolene slet med søkertallene, hvilket har vært forklart med at for mange skoler ble opprettet i løpet av altfor kort tid. Deler av befolkningen mente også at skolene var aristokratiske, mens tilhengerne mente at skolene bidro til et mer mangfoldig tilbud. Hva de offentlige skolene angår, sørget regjeringen for betydelige bevilgninger til utvalgte satsingsskoler i landlige strøk. Lee igangsatte også prøveprosjekter med engelskspråklig undervisning i offentlige skoler og kveldskurs i engelsk.
Lee var tilhenger av en streng kriminalpolitikk, blant annet i form av utvidede strafferammer. Ett år etter at forslaget ble vedtatt i nasjonalforsamlingen, signerte Lee et lovforslag om å innføre hormonbehandling, såkalt kjemisk kastrasjon, av pedofile overgripere. Sør-Korea ble det første asiatiske landet som tok i bruk kjemisk kastrasjon, og tiltaket ble svært kontroversielt.
Utenriks- og sikkerhetspolitikk
Utenrikspolitisk ble Lee regnet som proamerikansk. Hans første offisielle statsbesøk gikk i midten av april 2008 til USA, hvor han møtte president George W. Bush i Det hvite hus og Camp David. Amerikanerne hilste Lees holdning til Nord-Korea velkommen. Lee og Bush gav en felles uttalelse der de ytret et felles ønske om at Nord-Korea nedla sitt atomvåpenprogram. Begge ønsket også å gjenoppta sekspartsforhandlingene for å håndtere det. Senere pleide Lee også et tilsynelatende nært vennskap med president Barack Obama.
Mot slutten av sin presidentperiode skapte Lee spenning mellom Sør-Korea og Japan. Mye på grunn av den japanske okkupasjonen før den andre verdenskrig har de to statene hatt et anstrengt forhold. Et besøk til Liancourt-øyene gjorde at Japan midlertidig kalte hjem sin ambassadør i Sør-Korea. For første gang siden statene gjenopptok sitt diplomatiske forhold i 1965, truet Japan med å klage inn suverenitetsspørsmålet for Den internasjonale domstolen. Lee brukte anledningen til å forlange en unnskyldning for japanske overgrep mot koreanere, spesielt kvinner, under okkupasjonen. Innenrikspolitisk press gjorde at regjeringen sommeren 2012 utsatte en avtale om militært samarbeid med Japan.
Senkningen av ROKS «Cheonan» (PCC-772) den 26. mars 2010, som Sør-Korea mente at Nord-Korea stod bak, og det nordkoreanske bombardementet av Yeonpyeong den 23. november 2010 førte til et svært anstrengt forhold mellom statene.
Utmerkelser
Han har blitt tildelt den sørkoreanske Mugunghwa-ordenen og den danske Elefantordenen, og er ridder av 1. klasse av Republikken Italias fortjenstorden. Han ble tildelt æresdoktorgrad ved Koreas nasjonale idrettsuniversitet i Seoul i 1998, Soganguniversitetet i Seoul i 2004, L.N. Gumilevs eurasiske nasjonaluniversitet i Kasakhstan i 2004, Mongolias nasjonaluniversitet i Ulan Bator i 2005, Mokpos nasjonaluniversitet i 2005, Université Paris VII: Denis Diderot i Frankrike i 2011 og Universitetet i Addis Abeba i Etiopia i 2011. Lee har også blitt tildelt en rekke priser for sitt virke.
Straffeforfølgelse
Den 22. mars 2018 ble Lee arrestert. Påtalemyndighetene anklaget ham for blant annet korrupsjon, maktmisbruk, skatteunndragelse og underslag. Den 5. oktober 2018 ble Lee dømt til 15 års fengsel. I tillegg må han betale en bot på 13 milliarder won (omtrent $11,5 millioner).
Arne Lindblad
Arne Lorentz Lindblad (født 30. januar i 1887 i Göteborg, død 19. desember i 1964 på Höstsol i Täby) var en svensk skuespiller.
Han debuterte på scenen i 1905. Han medvirket i over 100 filmer i Sverige fra 1934 til 1960, mange av rollene var ganske små. I Norge medvirket han i filmen Eli Sjursdotter (1938) som var en norsk-svensk film. Lindblad var gift med den finske skuespillerinnen Edith Eklund.
Fylkesvei 2660
Fylkesvei 2660 går mellom sentrum i Lesja og Dombås i Dovre kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 496 (Oppland).
Library of Congress
Library of Congress er USAs nasjonalbibliotek og fagbibliotek for USAs lovgivende forsamling, Kongressen. Biblioteket er plassert i Washington, D.C., umiddelbart sør for høyesterettsbygningen og rett sørøst for kongressbygningen. Samlingene omfatter mer enn 30 millioner katalogiserte bøker og annet trykt materiale på over 470 språk, mer enn 58 millioner manuskripter og en mengde aviser, filmer, kart og lydopptak. Biblioteket favner vidt: Alt utgitt i USA skal i prinsipp være der, men man finner også f.eks. nyere norsk kriminallitteratur.
Library of Congress er et av de største bibliotekene i verden. I tillegg til det store hovedbygget, oppkalt etter president Thomas Jefferson, er det bygget to omtrent like store sidebygninger (Adams- og Madisonbygningene), og det finnes også et stort fjernmagasin i Fort Meade nord for Washington. Biblioteket har utviklet sitt eget katalogsystem som er ble organisert etter hvordan hvordan bokreolene i magasinene ble anlagt. Systemet er i bruk ved universiteter og lignende over hele landet, men på offentlige biblioteker er det Deweysystemet som regjerer.
Historikk
Biblioteket ble grunnlagt som en forskningsbibliotek for den amerikanske kongressen den 24. april 1800, etter at president John Adams flyttet landets regjeringssete fra Philadelphia til Washington. Siden 1802 har forvaltningen av det vært ivaretatt av United States Congress Joint Committee on the Library.
Det ble stilt til rådighet 5 000 $ for anskaffelse av bøker til kongressens bruk og for innretning av passende romligheter i Capitolbygningen. Bibliotekets samlinger var vokst til rundt 3 000 bind da de i 1814 ble til flammenes rov da britene inntok Washington.
Deretter tilbød Thomas Jefferson kongressen å kjøpe hans eget privatbibliotek som en erstatning. Hans samling var over femti år kommet opp i nesten 6 500 bøker om filosofi, litteratur og vitenskap på forskjellige språk. Dette mangfoldet sprengte rammene for det som opprinnelig var tanken med kongressbiblioteket. Likevel vedtok kongressen å kjøpe samlingen, for 24 000 $. Og Jeffersons overbevisning om at alle emner kunne vise seg av interesse for den amerikanske lovgivende forsamling fikk fotfeste.
Den 24. desember 1851 ødela en brann 35 000 bøker og andre gjenstander, blant annet et originalportrett av Christofer Columbus. Senere fikk biblioteket rolle som pliktavleveringsbibliotek; den som ville ha sine verker opphavsrettslig beskyttet måtte avlevere to gratiseksemplarer til Library of Congress. Men da det amerikanske patentkontor overtok denne rollen i 1859 og en ny brann ødela to tredjedeler av den daværende bestand kom biblioteket inn i en alvorlig pengeknipe. Ainsworth Rand Spofford vant i 1864 Copyright Deposit-rollen tilbake for biblioteket, og sikret en jevn finansiering fra landets begge politiske partier. Nå skjøt veksten ny fart.
Etterhvert oppstod spesialsamlinger. Den russiske samling har som ryggrad et privatbibliotek på ca. 100.000 bind opprinnelig bygget opp av G.V. Jidin i Krasnojarsk som kom til USA i 1906.
Brukerne
Biblioteket er åpent for publikum for forskningsøyemed såfremt de har fått utstedt er blitt utstyrt med The Reader Identification Card. Ankomsten er gjennom en liten og uanselig dør på Jeffersonbygningens bakside; hovedinngangen brukes fortrinnsvis til utstillingsrom og kontorer. Man har da adgang til å bestille bøker som kan leses i den storslagne sentrale lesesalen i Jeffersonbygningen eller i spesialiserte leserom som African and Middle Eastern Reading Room, Asian Reading Room, European Reading Room, Hispanic Reading Room og Rare Books and Special Collections Reading Room – den siste for det som er Nordamerikas største samling av sjeldne bøker. I noen tilfeller tildeles det egne alkover eller personlige reservasjonshyller.
Bare kongressmedlemmer, høyesterettsdommere og visse andre regjeringstjenestemenn kan få bøker med til hjemlån.
Utstillinger, forelesninger
Biblioteket har en rekke faste og vekslende utstillinger av høy kvalitet, og forestår også åpne forelesninger som ofte tilbys gratis i sin helhet som web-TV på deres internettsider. Et klenodium som er permanent utstilt i Jeffersonbygningen er et prakteksemplar av Gutenbergbibelen.
De tre hovedbygninger
Thomas Jefferson Building ble vedtatt bygd i 1886, og ble tatt i bruk 1. november 1897. Den hadde ikke noe annet navn enn Kongressbibliotekbygningen før den i juni 1980 ble oppkalt etter president Thomas Jefferson. Bygningen ble reist i italiensk renessansestil. Den praktfulle inngangshallen er av marmor. Hovedlesesalen har en imponerende kuppel som kan minne om Pantheon i Roma men som er rikt utsmykket og bemalt. Bygningens spesielle lesesaler er også overdådig utsmykket, ikke minst det asiatiske leserom, og Jefferson Building har dessuten en konserthall.
John Adams Building ble ferdig i 1938 og har i dag bokmagasinet og en annen stor lesesal. Arkitekturen har elementer fra jugendstil.
James Madison Memorial Building (1980) er et stort men nøkternt seksetasjes bygg med tidsskriftsavdelingen, forvaltningen, dataavdelinger og forskjellige spesialavdelinger.
Bygningene er knyttet sammen med underjordiske tunneler der det også er kafeteria og kaffebar. Bygningene er fast arbeidssted for mer enn 4 000 medarbeidere, deriblant profesjonelle bibliotekarer og vitenskapsfolk innenfor mange spesialfelter. Store bokmagasiner ligger nord for Washington D.C.
Sjefsbibliotekarer
Lederen for Library of Congress, med tittelen Librarian of Congress, blir utnevnt av den amerikanske president og tiltrer avhengig av bekreftende votum fra Senat. Biblioteket har hatt de følgende sjefsbibliotekarer:
Visuell kommunikasjon
Visuell kommunikasjon er formidling av ideer og informasjon ved hjelp av bilder og synsinntrykk. Visuell kommunikasjon omfatter særlig todimensjonale framstillinger som bokstaver og tegn, piktogrammer og symboler, bilder og illustrasjoner, film og animasjoner, men også forskjellig slags signalering, for eksempel semafor, tegnspråk og bildetelefoni. Faget berører derfor en rekke felt, kommunikasjon generelt, men også informasjon, billedkunst og reklame såvel som teknologi, fysiologisk optikk og psykologi. Selve begrepet kommer fra engelsk der «visual communication» særlig brukes om fagene illustrasjon og grafisk design.
Visuell kommunikasjon som fag
Visuell kommunikasjon omfatter billedlig informasjonsformidling i vid forstand. Begrepet brukes imidlertid særlig om trykksaker og digitale medier (webdesign) – både utforminga av innholdet (illustrasjoner, typografi og grafisk design) og selve produksjonen (grafisk industri og liknende). Såvel blader, bøker og profilprodukter som TV og Internettet er eksempler på kommunikasjonsformer der den visuelle utforminga påvirker hvordan budskapet skal nå mottakeren. Selve formen blir derfor viktig for hvordan innholdet blir formidlet.
I Norge er det flere høyskoler som underviser i visuell kommunikasjon i trykte og elektroniske medier. For eksempel har Høgskolen i Gjøvik, Universitetet i Sørøst-Norge i Drammen, Kunsthøgskolen i Oslo (Tidligere Statens håndverks- og kunstindustriskole) og Kunst- og designhøgskolen i Bergen avdelinger for visuell kommunikasjon. Det samme har flere private fagskoler, blant andre Noroff, Norges Kreative Fagskole, Westerdals School of Communication og Idefagskolen. I tillegg har Handelshøyskolen BI og Høgskolen i Oslo dette som enkeltfag.
Visuell Kommunikasjon Norge
Visuell Kommunikasjon Norge (forkortet VISKOM) het tidligere Grafiske Bedrifters Landsforening, og er en bransjeorganisasjon for bedrifter som foredler og formidler informasjon, både innenfor tradisjonelle, grafiske fag og nye, digitale medier. En stor del av de kreative utøverne i bransjen, i hovedsak illustratører og grafiske designere, er tilsluttet interesseorganisasjonen Grafill – organisasjon for visuell kommunikasjon.
Folke Bernadotte
Folke Bernadotte af Wisborg (født 2. januar 1895, død 17. september 1948 i Jerusalem) var en svensk greve, leder av Svensk Røde Kors og diplomat. Han var sønn av prins Oscar Bernadotte og Ebba Munck av Fulkila. Han var nevø til Gustav V av Sverige. Han organiserte evakuering av mange tusen hovedsakelig norske og danske fanger fra tyske fengsler og konsentrasjonsleirer i sluttfasen av andre verdenskrig. Bernadotte oppga selv at de hvite bussene fraktet ut 6,000 danske og norske frigitte fanger og 13 000 fra andre land til Sverige.