cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Løvstakkens Jægerkorps
Om jægerkorpset
Løvstakkens Jægerkorps er et av byens 14 buekorps. Det er unikt ved at det er det eneste buekorpset hvor både gutter og jenter sammen kan bli medlemmer. Hovedsesong er i perioden mars til juni måneder med eksersis og marsjering på onsdager og søndager. Det er plass til alle barn og ungdom i det gode- og inkluderende miljøet som korpset står for, og er klar til å lære deg enten du vil bli trommeslager eller hellebardbærer. Lederen for Løvstakkens Jægerkorps har tittelen sjef og de yngste medlemmene har tittelen soldat.
I tillegg til den tradisjonsrike eksersisen og marsjeringen handler buekorps først og fremst om vennskap og samhold i tillegg til at en tilegner seg disiplin og lederegenskaper som kan komme godt med senere i livet.
Historie
Løvstakkens Jægerkorps ble stiftet i 1903 og ekserserte frem til 1918 før det da ble nedlagt. Man kjenner ikke til detaljer fra oppstarten i 1903 og heller ikke årsaken til hvorfor jægerkorpset ble nedlagt i 1918, men man antar at dette var grunnet dårlig medlemsoppslutning.
Uniformeringen til Løvstakkens Jægerkorps har helt fra 1903 bestått av hvite skjorter og sorte bukser med hvite og grønne striper. Korpsets medlemmer var arbeidersønner og økonomien ikke den sterkeste, noe som resulterte i hvite skjorter som uniform.
I 1928, ti år etter nedleggelsen ble Løvstakkens Jægerkorps blåst liv i av tidligere soldat Johannes Ludvigsen som også var korpsets sjef i perioden 1928-1930. Nå ekserserte jægerkorpset på Løvstakksiden og i solheimsviken helt frem til krigen brøt ut og måtte som følger av dette innstille alle sine aktiviteter i tidsperioden 1941-1944. Etter 2.verdenskrig var det gode tider for medlemsoppslutningen til korpset og enkelte år kunne en stille flere hundrede til oppstilling på dongen. I 1961 ble jægerkorpset tildelt ny fane ved Eldre Løvstakksgutters Forening og denne fanen er fremdeles i bruk blant de aktive over 50 år senere. I 1966 begynte en å merke den moderne tid og medlemsoppslutningen falt betraktelig og Løvstakkens Jægerkorps sto på linje for siste gang på mange år.
I 1999 ble det arbeidet for å gjenoppta jægerkorpset og det var Løvstakksgutten Per Jacobsen som var initiativtaker til etableringen og inkluderingen av jenter. Rekrutteringen av barn og ungdommer startet tidlig i 1999 og allerede i april måned samme år var LJK i gang med eksersis på skoleplassen til Ny Krohnborg skole. Damegarden ble også etablert og sydde uniformer både dag og natt for å få dem klar til stiftelsesdagen 11.mai. Og 17'ende mai samme året stilte Løvstakkens Jægerkorps 35 gutter og jenter på linje i stilige uniformer!
Nå ser imidlertid fremtiden til Løvstakkens Jægerkorps på ny veldig bra ut.
Ekserserplassen
Nåværende ekserserplass;
I den moderne tid, nærmere bestemt siden 1999 har Løvstakkens Jægerkorps hatt Ny-Krohnborg skole som ekserserplass. Her stiller soldatene opp ved hver eksersisdag hvor de presenterer til resten av korpset som kommer marsjerende inn på skoleplassen. Korpsets sjef og adjutant med fanegarden og trommeslagere starter i Møregaten. Jægerkorpset heiser hver søndag under sesongen løvstakksflagget på skoleplassen.
Midlertidig ekerserplass;
Under rehabiliteringen av Ny-Krohnborg skole i 2011 og 2012 holdt Løvstakkens Jægerkorps sin eksersis utenfor Sambrukshuset i Løvstakkveien. Fra og med sesongen 2013 ble skoleplassen på Ny-Krohnborg igjen tatt i bruk som ekserserplass.
Tidligere ekserserplass;
Fra korpsets spede begynnelse i 1903 og frem til nedleggelsen av korpset etter 1966 sesongen ekserserte Løvstakkens Jægerkorps på Dongen. Den gang var Dongen en stor og åpen plass hvor både idrettslaget holdt til og områdets mange barn brukte stedet som lekeplass etter skoletid.
Parken stadion
Telia Parken (Parken) er Danmarks nasjonalstadion i fotball samt FC Københavns stadion og ligger på Østerbro i København. Banen het tidligere Københavns Idrætspark eller bare Idrætsparken.
Københavns Idrætspark ble innviet først den 25. mai 1911, men det var ikke før den 15. november 1990 at det ble satt i gang en totalrenovering. Stadionet var Danmarks nest største byggeplass, kun overgått av Storebæltbroen, på de to årene ombyggingen foregikk. Banen ble forøvrig åpnet igjen den 1. september 1992 under det nye navnet Parken
I senere år har det blitt spilt flere viktige fotballkamper i Parken, og de mest kjente er finalen i Cupvinnercupen mellom Arsenal og Parma i 1994 samt finalen i UEFA-cupen mellom Arsenal og Galatasaray i 2000. I tillegg har det blitt spilt flere viktige kvalifiseringskamper av danske herrelandslaget i fotball, samt flere konserter med store artister som Depeche Mode, U2, George Michael, Slipknot, Metallica, Michael Jackson, Robbie Williams, Beyonce, The Black Eyed Peas, Bruce Springsteen, Tina Turner og Pet Shop Boys. Eurovision Song Contest 2001 ble også arrangert i Parken.
Selve banen måler 105 x 68 m mens lysanlegget er på 1400 lux.
Telemark Bilruter
Telemark Bilruter AS (TBR), tidligere Vest-Telemark Bilruter L/L (VTB), er et transportkonsern med hovedkontor i Nordbygdi i Seljord. Konsernets hovedvirksomhet er godstrafikk, men driver også innen renovasjon, verksteddrift og busstrafikk. Busstrafikken omfatter ekspressbussruta Haukeliekspressen mellom Haugesund og Oslo, og noe turkjøring.
Dagens selskap har oppstått ved at diverse mindre selskaper er slått sammen opp gjennom årene. Selskapet eies for det meste av kommuner, næringsliv og private i Vest-Telemark. Aksjonærer med mer enn 5 % eierandel per 2022 var Vinje kommune (16,8 %), Sparebanken DIN (9,9 %), Morgedal AS (9,6 %) og Fyresdal kommune (7,9 %).
Selskapet kjørte også lokal busstrafikk i Vest-Telemark og Bø fram til 2019 og ekspressbussrutene Grenlandsekspressen og Telemarkekspressen fram til 2022.
Virksomhet
Fra og med 1. januar 2022 er all virksomhet flyttet ned i datterselskapene, mens morselskapet er et rent holdingselskap.
Historie
Selskapets historikk går helt tilbake til høsten 1909, da den første bilruta mellom Fyresdal og Bandaksli ble stiftet, og man fra sommeren 1910 begynte å trafikkere strekningen med en franskbygd La Buire. I årene som fulgte dukket det opp bilruter i de fleste bygdene rundt omkring i Vest-Telemark, med frakt av både mennesker og varer. Bilrutene ble etter hvert slått sammen, og da man var kommet inn på 50-tallet stod man igjen med følgende tre selskaper: Seljord Billag (stiftet 1919), Vest-Telemark Billag (stiftet 1. juli 1942) og Fyresdal-Vrådal-Nissedal Billag (stiftet 1. mars 1951). Det var disse tre som 1. august 1972 ble slått sammen til Vest-Telemark Bilruter L/L.
På slutten av 1973 bestemte Samferdselsdepartementet at Reinums Bilruter av ulike grunner skulle oppløses og selskapets ansatte, busser og ruter skulle tilfalle nærliggende busselskaper. Det meste av selskapet ble overdratt til Setesdal Bilruter, mens avdelingen i Åmli ble en del av VTB med virkning fra 1. januar 1974. Årsmeldingen for 1973 viser at VTB ved slutten av året, sitt første hele driftsår, hadde totalt 48 busser, 11 kombibusser og 14 godsbiler, som til sammen hadde tilbakelagt 2 384 432 kilometer det året. Det ble utbetalt 3 277 632 kroner i lønn til selskapets 72 helårsansatte og 8 ansatte deler av året.
VTB og dets forgjengere hadde i mange tiår kjørt sommerruter over Haukelifjell i samarbeid med Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap, men på midten av 80-tallet ble markedet for kommersielle ekspressbussruter åpnet, og en helårs ekspressrute mellom Haugesund og Oslo ble startet som en del av NOR-WAY Bussekspress-samarbeidet. 21. november 1986 gikk første avgang for Haukeliekspressen, som VTB og HSD hadde kjøpt inn hver sin nye buss av typen Scania Classic til. Den første tiden hadde man bare konsesjon til å kjøre ruta fredag, lørdag og søndag, men fra 1. mai 1988 ble konsesjonen utvidet til at bussene kunne kjøre alle dagene i uken. Fra den samme datoen startet også HSD i samarbeid med Setesdal Bilruter opp Setesdalsekspressen på strekningen Voss-Odda-Haukeli-Hovden-Kristiansand, som altså korresponderte med Haukeliekspressen i Haukeli. Fra 15. desember 1989 kjørte Haukeliekspressen også nattavgang natt til lørdag og natt til mandag for de som ukependler mellom øst og vest eller på kortere strekninger. Senere har nattruta blitt utvidet til å gjelde hele uka bortsett fra natt til søndag.
Allerede to år før Suleskarvegen mellom Brokke i Setesdal og Suleskar i Sirdal ble åpnet i 1990 hadde VTB i samarbeid med busselskaper i Rogaland søkt konsesjon om å drive en ekspressrute på denne nye strekningen i sommerhalvåret for å også kunne koble Stavanger til ekspressbussnettet med korrespondanse med Haukeliekspressen i Åmot. Så da veien offisielt åpnet 21. september 1990, gikk også den aller første avgangen på Suleskarekspressen over fjellet. Ruta startet i Stavanger på morgenen, korresponderte med Haukeliekspressen i begge retninger i Åmot midt på dagen, og tilbake i Stavanger på kvelden. Sesongen for Suleskarekspressen var stort sett mellom slutten av mai og begynnelsen av september, bortsett fra i 1990, da ruta gikk et par uker i slutten av september.
Vinteren 1998 ble det en drakamp om selskapets rute mellom Seljord og Skien. Øst-Telemark Automobilselskap, som i august året før hadde startet TIMEkspressen med stor suksess, søkte om konsesjon for timesruter på blant annet strekningen Bø-Skien. Samtidig jobbet VTB for å få til en ny ekspressrute på strekningen Seljord-Bø-Gvarv-Ulefoss-Skien-Porsgrunn-Hydro (Herøya) med times- og halvtimesavganger i samarbeid med Grenland Nord Trafikkselskap. 26. mars 1998 ble det behandlet i regionutvalget i fylket, og avgjørelsen falt i VTBs favør, som i likhet med de andre busselskapene i fylket fikk beholde sine strekninger. Ruta fikk navnet By- og Landekspressen og første avgang gikk fra Seljord 22. juni 1998. Dog hadde man ikke konsesjon til å kjøre flere enn ti av de 24 avgangene i døgnet lenger enn til Skien fra starten av. Snaut to måneder senere, den 17. august 1998 var VTB med på å starte nok en ny ekspressrute, denne gangen i samarbeid med Grenland Nord Trafikkselskap og Grenland Buss. Grenlandsekspressen begynte å gå på strekningen Skien-Siljan-Sande-Drammen-Oslo med opptil 16 avganger i døgnet. Fra 12. august 2002 ble denne ruta utvidet til å gå helt fra Porsgrunn.
VTB hadde i 1996 som største aksjonær kjøpt opp Skien-selskapet Grenland Nord Trafikkselskap AS, med naboselskapene Drangedal Bilruter og Tinn Billag som medeiere. Høsten 1998 kjøpte VTB ut de andre, og 1. januar 1999 ble selskapene fusjonert til selskapet Telemark Bilruter AS. Med dette fikk selskapet også rutetrafikk i Skien og Siljan.
Man så potensialet i å utvikle By- og Landekspressen videre, og startet derfor i 2000 arbeidet med å utvide mot Vestfold, og med det kunne tilby gjennomgående buss helt fra Seljord til Sandefjord Lufthavn Torp. I april 2001 fikk selskapet konsesjonen innvilget for opptil 18 daglige avganger. Det tok enda noe tid å komme igang med ruta, og 7. januar 2002 gikk endelig første avgang på ruta som fikk navnet Telemarkekspressen. Ruta ble kjørt i samarbeid med Nettbuss Travel Drammen, som hadde busser stasjonert i Vestfold. I tillegg til de nevnte steder gikk ruta innom Color Line i Sandefjord og videre fra Torp til Tønsberg, der den også korresponderte med BussLink rute 1 som hadde oppstart samme dagen.
I 2004 ble lokalrutene i Grenland, som omfattet kommunene Siljan, Skien, Porsgrunn og deler av Bamble, lagt ut på anbud i regi av Vestviken Kollektivtrafikk (VKT). Dette dekket deler av ruteområdene til både Nettbuss Sør og TBR, så man gikk derfor sammen om å opprette anbudsselskapet Telemark Kollektivtrafikk AS (TKT), der Nettbuss Sør eide 73% og Telemark Bilruter eide 27%. TKT vant anbudet, og fra og med 27. juni 2005 overtok de kjøringen i Grenland for de neste fem årene. Sjåførene var ansatt i TKT som stod for den daglige driften, men bussene var fortsatt eid av de to eierselskapene, etter en fordeling tilsvarende eierforholdet.
I 2005 ble det brått slutt for Suleskarekspressen. Man fikk ikke lenger de nødvendige midlene til å drive ruta, og man valgte derfor å legge den ned. 2004-sesongen ble derfor inntil videre den siste for ruta. I 2008 ble også en del av Haukeliekspressens rute borte. På grunn av nytt ruteopplegg i forbindelse med anbudsoppstart i Hordaland ble avgreningen mot Bergen kuttet fra 16. august 2008. Man prøvde å forhandle med Skyss om å fortsette tilbudet, blant annet med gjennomgående billettering, men det endte opp med korrespondanse på Seljestad vektstasjon til Skyss-buss med noe lavere standard.
Etter å ha drevet med både persontrafikk og godstrafikk i alle år, ønsket man etter hvert å rendyrke driften. Man ønsket ikke å kvitte seg med godstrafikken, så resultatet ble å skille ut godstrafikken i et eget datterselskap, som i tillegg var deleid av et annet lokalt selskap. Fra 1. januar 2010 ble godstrafikken skilt ut i Telemark Godslinjer AS, som samtidig ble slått sammen med selskapet Trelasttransport AS, som hadde vært fast transportør for Bergene Holm sin trelastavdeling i Seljord.
I 2009 ble lokalrutene i Grenland lagt ut på anbud på nytt, og denne gangen var også ruteområdet Kragerø med. TKT vant anbudet igjen, og ny kontrakt var gjeldende fra 28. juni 2010. Etter mange år med samarbeid med Nettbuss Sør, både om lokalrutene i Grenland og Grenlandsekspressen, valgte man å gjøre en byttehandel for så å fortsette hver for seg. Fra 1. februar 2011 overtok Telemark Bilruter hele Grenlandsekspressen med tilhørende busser, og Nettbuss Sør overtok hele TKT med tilhørende busser. Og med det var selskapets ruteområde (med unntak av ekspressrutene) tilbake til hva det var før sammenslåingen i 1999.
I 2010 ble de resterende ruteområdene i Telemark lagt ut på anbud. Men i motsetning til vanlige bussanbud der det brukes bruttokontrakt, ble disse ruteområdene lagt ut med nettokontrakt. Det vil si at operatørene selv får billettinntektene og i stor grad kan styre rutetilbudet selv. Nettokontrakt ble valgt for at det skulle være mulig å opprettholde rutestrukturen med ekspressrutene som hovedruter. Kontraktsområdene ble også delt opp etter busselskapenes tidligere ruteområder for at alle selskapene skulle ha mulighet til å vinne sitt ruteområde, noe de også gjorde. Med oppstart 28. juni 2011 kjører Telemark Bilruter nå sitt tidligere ruteområde i Telemark på anbudskontrakt. I forbindelse med anbudet valgte innehaveren av Birtedalen Rutebil i Fyresdal å legge opp som rutebileier, og fra 1. august 2011 inngikk han og bussen i Telemark Bilruter sin avdeling i Fyresdal.
Man ønsket igjen å prøve om Suleskarekspressen hadde livets rett, og fikk innvilget midler til en tre-årig prøveperiode fra 2012 til 2014. En av bussene som ble kjøpt ny til anbudet i 2011 ble spesifisert for å gå som Suleskarekspressen på sommeren og skolebuss resten av året. Ruta gikk 2012- og 2013-sesongene, men da midlene for 2014 ble trukket, hadde man ikke annet valg enn å legge ned ruta igjen. Passasjerinntektene var uansett ikke gode nok til å opprettholde ruta alene.
I 2012 bestemte Nettbuss seg for å i stor grad gå ut av NOR-WAY-samarbeidet. I tillegg til å trekke sine heleide ruter ut av NOR-WAY, betydde det også at de trakk seg ut av enkelte samarbeidsruter. Så fra ruteskiftet 9. desember 2012 trakk Nettbuss Travel Drammen seg ut av Telemarkespressen og Telemark Bilruter kjører nå denne ruta alene.
I slutten av 2013 etablerte Telemark Bilruter i samarbeid med Setesdal Bilruter anbudsselskapet Agder Buss, der begge er like store eiere. Målet var å konkurrere om anbud i Aust-Agder, og Agder Buss vant ruteområdet for østre del av fylket, som omfatter kommuenene Risør, Tvedestrand, Gjerstad og Vegårshei. 1. januar 2015 overtok Agder Buss som operatør for dette ruteområdet fra Nettbuss Sør, mens trafikken Telemark Bilruter hadde i Åmli fra tidligere tilfalt Agder Buss sitt ruteområde fra 1. januar 2017.
Fat Mike
Michael John Burkett (født 16. januar 1967 i Los Angeles i California), bedre kjent som Fat Mike, er vokalist og bassist i det amerikanske punk rock-bandet NOFX. Han driver også plateselskapet Fat Wreck Chords.
Daniel Bashiel Warner
Daniel Bashiel Warner (født 19. april 1815 i Baltimore County i Maryland, død 1. desember 1880 i Liberia) var den 3. president i Liberia fra 1864 til 1868. Før dette var han 5. visepresident i Liberia under president Stephen Allen Benson fra 1860 til 1864, og som 3. utenriksminister i regjeringen til Joseph Jenkins Roberts fra 1854 til 1856.
Bioplast
Bioplast er former for plast lagd fra fornybare kilder av biomasse. For eksempel fra vegetabilske oljer, stivelse eller bakterier, i stedet for plast lagd fra petroleum.
Applikasjoner
På grunn av at bioplaster normalt er lett biologisk nedbrytbare er anvendelsen populær i gjenstander for engangsbruk, slik som forpakninger, engangsbestikk, handleposer, flasker og lignende. Disse kan gjenvinnes eller bli kompostert.
Biopolymerer anvendes også som plastmaterialer i gjenstander som ikke er ment for engangsbruk, men at råvarene lages fra fornybare resurser. Eksempler på anvendelser er mobiltelefonskall, teppefibre, bilinteriør etc.
Stivelsesbasert plast
Stivelsesbasert plast er fuktabsorberende, noe som både kan være ønskelig og en ulempe. I legemiddelkapsler er det en fordel med at plasten absorberer fukt og brytes ned, mens andre applikasjoner er følsomhet for regn et problem. Termoplastisk stivelse lages ved at stivelsen tilsettes mykgjørere (som for eksempel sorbitol og glyserol). Ved å variere på mykgjørerne kan plasten lages med de egenskaper som ønskes. Termoplastisk stivelse står for omtrent 80 % av bioplasten som lages.
Celluloseprodukter
Cellulose er en naturlig biopolymer av sukkermolekyler. For å lage bioplaster av cellulose gjøres normalt kjemiske modifiseringer, slik som forestringer for å lage celluloseacetat. Celluloseacetat er den viktigste av cellulosebaserte biopolymerene, men også andre derivater som celluloid, cellofan, cellulosenitrat, cellulosepropionat, celluloseacetobutyrat, vulkanfiber, etc lages.
Polymelkesyre (PLA)
Polymelkesyre (kalles også PLA fra engelsk: polylactic acid) er en transparent plast som lages ved polymerisering av melkesyre. En stor fordel med PLA er at den kan lages både som lett nedbrytbar og ha stor bestandighet. PLA har en deformeringstemperatur på 60°C, og mykner under vann. PLA er velegnet og vanlig for 3D-printing, i hovedsak på grunn av relativt lav pris, og lite svinn.
Poly-3-hydroksybutyrat (PHB)
Biopolymeren poly-3-hydroxybutyrate (PHB) er en polyester lagd ved biosyntese av glucose eller stivelse. Den har tilsvarende egenskaper som polypropylen. PHB kan lages til en transparent film og har smeltepunkt på over 130°C. Det blir ingen reststoffer når den nedbrytes biologisk.
Biologisk fremstilt polyetylen (PE)
Råvaren for polyetylen (PE) er etylen. Etylen kan enkelt fremstilles fra etanol, som igjen kan lages ved fermentering av sukker- eller stivelsesholdige landbruksprodukter. Biologisk fremstilt PE har samme egenskaper som petrokjemisk fremstilt PE. Det er ikke biologisk nedbrytbart som de fleste andre biopolymere.
Vinskvetten
Vinskvetten, også kjent som Salhus Vinskvetten, er en revy- og musikkgruppe som har vært aktiv fra 1975, med noen års opphold rundt 2010. Gruppen har sitt tilholdssted i Salhus i Åsane bydel i Bergen og var opprinnelig en parodi på Salhuskvintetten. Gruppen har gitt ut syv album og ett samlealbum. Tre av albumene solgte til gullplate. De har også gitt ut to DVD-plater.
Fylkesvei 168
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei, i Oslo som kommunal vei.
Per oktober 2021 var veien forlenget fra Løxa til Børgumsaga med hovedtraséen til fylkesvei 1430. Denne strekningen, 6,2 km, er fortsatt sekundær fylkesvei.
Vinskvetten
Etter en varierende besetning de første årene stabiliserte Vinskvetten seg med seks medlemmer, fem musikere og en tekniker, rundt 1986. Disse holdt sammen fram til gruppen ble oppløst i 2009 med showet No kjem dei tre siste, som gikk for fulle hus i mange måneder i Bergen.
I 2012 satte de opp showet Me gjer oss aldri i Bergen. Dette ble en suksess, og ble satt opp på nytt høsten 2013.
I 2019 gjorde gruppen comeback med albumet Dei fem UimotSlåelige.
Forsiktig start (1975–1986)
Kimen til det som skulle bli Salhus Vinskvetten startet i miljøet rundt fotballaget til Norna-Salhus i 1975. Dette var første år idrettslaget stilte med et fotballag, og dette spilte i daværende 6. divisjon. Det hadde lenge vært tradisjon med en årlig revy i Salhus, Salhusrevyen (Nornarevyen (Salhus Revy og Teater)), og Bjørn Jensen, Finn Langeland og Karl Atle Knappskog foreslo for de andre på laget at fotballaget skulle delta i revyen. Rett før jul i 1975 deltok laget i Salhusrevyen under navnet «Fotballgutta» med sang på engelsk.
To år senere meldte en gruppe fra fotballaget seg igjen på revyen, nå under navnet «Salhus Vinskvetten Vodka Cinzano», en parodi på navnet til Salhuskvintetten Olkabilamo. På revyen fremførte de blant annet sangen «Fiskarlåt» av Salhuskvintetten samt deres første egenskrevne, «Gråtetid», en norsk oversettelse av Buck Owens' låt «Crying Time» Denne opptredenen ble et vendepunkt for Salhus Vinskvetten som gruppe. Mange av spillerne fra fotballaget hoppet av, mens sju personer – Steinar Toft, Knut Langeland, Bjørn Ivar Rusten, Stein Langeland, Karl Atle Knappskog, Bjørn Jensen og Jarle Farestveit – ville være med videre. Disse begynte å jobbe med eget materiale, delvis selvskrevet og delvis oversatt fra engelsk. Fra og med revyen i 1978 hadde gruppen som regel å stille med fire nye numre i hver revy.
Utover 1979 utviklet gruppen seg til å bli en mer stabil revygruppe. I mai opptrådte de for første gang utenfor Salhus, da på en basar på Mjølkeråen. Samme år ble øvingene mer regelmessige og de arrangerte også et eget juleshow. Showet fikk navnet «Stjernedryss» og ble holdt i Salhushallen. På programmet stod blant annet sangen «I fyr'n» som var den første sangen gruppen fremførte med koreografi. Sangen ble en del av gruppens repertoar i mange år. Vinskvetten ble hyret inn for en konsert under Uken på Handelshøyskolen i 1980. Dette bidro til å gjøre dem kjent utenfor Bergen, og samme sommer fikk de i oppdrag å holde åtte konserter på Måløydagene, noe de fikk 3 500 kroner for.
Våren 1981 ble Bjørn Jensen kontaktet av Torbjørn Morvik som jobbet i NRK Hordaland. Programmet «Halvsju» skulle lage et program om dialekter, og Jensen ble invitert til å være med. Han fikk også med seg resten av Vinskvetten i programmet, og de sang «Halda på målet» som senere skulle bli med på deres første plate Platå. Opptredenen i «Halvsju» gjorde at de ble kontaktet for å være med i programmet «Strandhogg» da det hadde sending fra Fedje. I programmet sang Vinskvetten sangen «På Fedje e' da godt å vera» på melodien til «I fyr'n». Gruppen var nå blitt lagt merke til i NRK og ble i 1983 invitert til å lage et helaftens program sammen med Knut Midttun i NRK. Innspillingen tok ti dager og var det dyreste programmet NRK Hordaland hadde laget til da, men det ble ikke særlig godt mottatt på Marienlyst der man mente det var for mye bruk av dialekt. Programmet ble først sendt 30. april 1984. Da hadde det fått kommentarer på bergensdialekt i stedet for strilamål som gruppen bruker, og programtittelen var endret til «Livet i Rothåla» i stedet for Rothålå slik stedet heter i gruppens tekstunivers.
I kjølvannet av TV-produksjonen spilte gruppen inn sin første singel. Den kom ut i 1984 og inneholdt sangene «Data-Dagros» og «I fyr'n». Gruppen hadde ikke trommeslager på dette tidspunktet og måtte leie inn Tor Stokke og Tormod Kayser for å spille på platen.
Det hadde på dette tidspunktet skjedd en del endringer i sammensetningen av gruppen. Bjørn Ivar Rusten sluttet i 1984. Han stod oppført som medlem i «Livet i Rothåla», men var ikke med da innspillingen ble gjort, for han måtte øve til eksamen akkurat da. Knut Langeland sluttet også i 1984, mens broren hans, Stein Langeland, hadde sluttet i 1982. Karl Atle Knappskog hadde sluttet i 1981, mens Kjell Østerbø deltok sporadisk fra 1981 og tok over Bjørn Ivar Rustens plass i 1982 og frem til han gikk ut av gruppen i 1986. Da ble hans bror Øyvind Østerbø medlem. Fra 1984 til 1985 var Roald Tellevik med i gruppen som trommeslager. Han ble i 1985 etterfulgt av Arild Totland som var medlem av gruppen frem til den ble oppløst. Fra 1986 til 1987 stabiliserte gruppen seg med de medlemmene som skulle bli med helt til slutt: Bjørn Jensen, Jarle Farestveit, Gunnar Låstad, Arild Totland, Gunnar Polden og Øyvind Østerbø.
For innsatsen de gjorde for å utbre dialekten sin fikk Vinskvetten i 1985 «Målrockprisen» av Hordaland Mållag. Samme år deltok de også i to revyer: en jubileumsrevy for Norna-Salhus og sin egen revy kalt «Potefeber». Sangene fra denne revyen skulle senere danne grunnlaget for debutalbumet deres, Platå, som kom i 1988. Allerede i 1985 ble det også diskutert om man skulle kutte ut «Salhus» fra navnet og bare hete «Vinskvetten», men dette ble avvist etter at enkelte av medlemmene truet med å forlate gruppen.
Plateutgivelser (1987–2008)
I 1987 startet arbeidet med gruppens debutalbum. De hadde på dette tidspunktet over 40 sanger som kunne være aktuelle for en plate. Av disse ble 14 plukket ut for videre arbeid, men to av disse ble strøket før platen ble spilt inn. Innspillingen ble preget av mange problemer, og dro derfor ut i tid. Dette førte også til at folk rundt gruppen lurte på hva som skjedde med platen og spurte «Kor vært da av denna platå?», noe som skal ha gitt navn til albumet; Platå. Platå ble lansert 20. oktober 1988, samme dag som Brann spilte cupfinale. For å få oppmerksomhet i Bergen rundt lanseringen gikk de fra Salhus til Bergen sentrum med en 180 cm stor utgave av platen i en handlevogn. Salget av platen gikk tregt i starten, særlig på grunn av problemer med distribusjonen, men det tok seg opp høsten 1989 da Vinskvetten fikk en radiohit på Vestlandet med «Fergebilletøren». Tilsammen solgte Platå nok til gullplate.
Suksessen de opplevde med «Fergebilletøren» gav giv til arbeid med en ny plate, og arbeidet med denne begynte i 1990, både med å lage stoff til en revy og plate. Først bestemte man seg for å gi ut en singel for å utnytte suksessen med «Fergebilletøren». «Ein heit ekkel sommarhitt» kom ut 22. juni 1990. Den var laget som en slags parodi på bergensbandet Franklins sommerhit «Bombadilla Life» fra året før, men slo aldri an, tross mye spilling på radio på Vestlandet. Albumet ble spilt inn over nyttår i 1991 og fikk navnet På helså laus. Også denne platen fikk problemer med distribusjonen etter utgivelsen, men dette ordnet seg relativt raskt og platen ble en suksess. Den lå i 54 uker på Hordalandstoppen og solgte 20 000 eksemplarer de første to årene den var i handelen, noe som gjorde at også denne platen solgte nok til at den ble utmerket med en gullplate.
I 1994 startet gruppen arbeidet med neste plate som skulle få navnet På nye eventyr og kom ut i september samme år. Platen solgte ikke like bra som På helså laus, men inneholder mange av gruppens mest kjente sanger og er ifølge Vinskvetten selv den platen de er mest fornøyd med. Etter utgivelsen av denne platen hadde Vinskvetten fått et stort publikum på Vestlandet, og Eide Forlag gav i 1996 ut boken Helselaust - historien om Salhus Vinskvetten. Boken var skrevet av Bård Ose og Arne Ristesund. TV 2 hadde også blitt interessert i revygruppen og Vinskvetten lagde en prøveepisode av Jul på Ullaloftet i 1995. Dette var en adventskalender etter modell av The Julekalender. Med seg hadde de Wenche Foss som forteller. TV 2 satset ikke på serien, men to sanger fra prosjektet har senere blitt gitt ut på plate; «Julapresangen» og «Tjo Hei Og Duddeli Dei.»
I 1997 kom gruppens største suksess. De hadde på dette tidspunktet kuttet «Salhus» fra navnet, og het nå offisielt bare «Vinskvetten». De hadde hatt relativt stor lokal suksess med revyer og plater fram til da, men nådde et større publikum med platen Rånnyen og Kveitebollen som solgte over 35 000 eksemplarer i hovedsak på Vestlandet og gav dem deres tredje gullplate. Platen gjorde at EMI ble interessert i gruppen og gav dem platekontrakt. På EMI gav de ut platen Dei Beste i 2000. Dette er den eneste platen de gav ut på EMI. Etter dette gikk de tilbake til sitt eget plateselskap Pilkapala Radio. Dei Beste er som navnet tilsier en samleplate, men inneholdt også to nye sanger.
Tilbake på sitt eget plateselskap gav de ut albumet Du sa det va forbi Bi Bi... i 2002. Platen ble best kjent for tittelsporet som var en parodi på danseband-sjangeren, uten at dette gjorde at salget ble særlig bra. Heller ikke neste, og siste, plate Stapp-mett som kom i 2005 solgte særlig bra. Imidlertid solgte DVD-en som også het Stapp-mett ganske bra, til tross for at også denne var rammet av kluss i forbindelse med utgivelsen. Denne kom i 2006 og inneholdt hele revyshowet som ble laget i forbindelse med platen, samt en del dokumentarstoff om prosessen rundt platen og showet.
Avslutning (2008–2009)
Høsten 2008 var det premiere på Vinskvettens avslutningsshow No kjem dei tre siste som gikk på Rick's Teater i Bergen i flere måneder og solgte over 30 000 billetter. Interessen for showet var så stor at perioden det gikk ble utvidet flere ganger før gruppen til slutt dro på en liten turné på Vestlandet. Showet ble utgitt som en dobbel-DVD i 2009. Utgivelsen var produsert i samarbeid med NRK Hordaland og inneholdt også mange av de gamle opptakene gjort av NRK og TV 2 i forbindelse med TV-programmer. Tittelen No kjem dei tre siste» er hentet fra sangen «Dans på Grasdal», som er en av Vinskvettens mest kjente sanger.
Nytt studioalbum, og revyoppsetting ved Ricks, Bergen (2019)
I 2019 ble albumet Dei fem UimotSlåelige utgitt, samtidig som showet Mysteriet på ullalåfte fikk sin premiere på Rick's i Bergen.
Tekstunivers
De fleste av Vinskvettens tekster finner sted i det samme tekstuniverset. Dette er i svært stor grad basert på bygden Salhus som ligger helt nord i Bergen kommune. Salhus er en av de gamle industribygdene rundt Bergen. Som i mange andre av disse bygdene var det tekstilindustrien som holdt til i Salhus. Salhus Tricotagefabrikk ble etablert i 1859 og Salhus Væverier noen år senere. Disse fabrikkene samlet mange innflyttere i en bygd som hadde dårlige veiforbindelser inn til byen og med mange små bygdesamfunn på øyene rundt seg. Dette skapte et særegent miljø i bygden. I en parodiert form er det dette bygdemiljøet som er bakgrunnen for Vinskvettens tekstunivers.
Flere av gruppens tekster har politiske og samfunnssatiriske undertoner. Særlig er gruppen opptatt av vestlandskultur og forholdet mellom storbyen Bergen og småstedene på strilelandet. Dette kommer til uttrykk i tekstene, men også i en bevisst bruk av dialekt i alt gruppen har gjort. Kampen mellom by og land finner man tydelig i sanger som «Halda på målet» og «Kunstnar'n» mens for eksempel «Vestland, Vestland, kor e' du hen», «Takk før i dag» og «Kvinnekampens sex-symbol» kommenterer samfunnet rundt.
Triode
En triode er et radiorør med tre elektroder, derav navnet. Elektrodene kalles katode, styregitter og anode. Elektrodene befinner seg i et vakuum; røret er oftest omsluttet av en glasskolbe. Trioden er det enkleste aktive røret. Aktivt vil si at det kan brukes til å forsterke energien av et signal. Transistorer er definisjonsmessig sett også trioder, men denne betegnelsen er ikke i praktisk bruk.
Vinskvetten
Rothålå
Rothålå skal være en reell plass som ligger bak fabrikken i Salhus. I denne bygden, eller med innbyggere fra bygden, utspiller de fleste av Vinskvettens sanger seg. I revyer og sangtekster har universet utviklet seg og Rothålå har for eksempel fått sin egen bunad i fargene rødt, grønt og svart. Den har musefeller på skoene fordi det er tradisjonelt har vært dårlig med mat i Rothålå og ulik lengde på buksebeinene siden det er så bratte bakker i bygden. Bunaden har også en stor, flat hatt for å beskytte bæreren mot snøballer fra Miladalen. Bygden skal også ha svært gamle kortradisjoner
Vladimír Šmicer
Vladimír Šmicer (født 24. mai 1973 i Děčín) er en tidligere tsjekkisk fotballspiller.
Vinskvetten
Miladalen
Over Rothåla ligger Miladalen. I denne dalen er det alt det skumle skjer. Den skal være befolket av utflyttere, utskuddene, fra Rothålå og er plaget med innavl, og dalen ligger i en konstant bygdekonflikt med Rothåla. I Miladalen holder også den såkalte «Balubastammen» til, uten at man vet så mye om denne. Bunaden i dalen er lik bunaden til Rothåla, bortsett fra at Miladalsbunaden har en lang lue med dusk til å vifte vekk fluer eller tørke støv. Vinskvetten har gitt ut på plate både «Folketone frå Miladalen» (på Rånnyen og Kveitebollen), «Miladalspringar'n» (på På helså laus») og «Miladalsongjen» (på Platå'').
Triode
Katoden har i noen rør to tilkoplinger og består av en metalltråd som varmes opp med elektrisk strøm. I andre rør består katoden av en sylinder med én tilkopling og med en isolert glødetråd inni. Disse to katodetypene kalles direkte og indirekte glødde katoder, henholdsvis. I begge tilfeller er katoden besjiktet med et stoff som lett avgir elektroner til omgivelsene ved oppvarming. (Se radiorør.)
Vladimír Šmicer
Šmicer gikk fra Liverpool til Bordeaux sommeren 2005. Šmicer var en etablert landslagsspiller for.
Vinskvetten
Fabrikken
Fabrikken har en stor plass i Vinskvettens tekster. En av de første sangene de skrev var «I fyr'n» som finner sted i fyrrommet på Salhus Tricotagefabrikk og ble utgitt som bonusspor CD-utgaven av Platå. På samme plate blir også fabrikken bakgrunnen for teksten på «Frakkjen» uten at navnet på fabrikken blir oppgitt. Senere har fabrikken fått navnet «Ullaloftet» som for eksempel i «Belbert'n sin tale». Livene til mange av karakterene man møter i Vinskvettens tekster sentrerer seg rundt Ullaloftet og arbeidet der, og også i gruppens avslutningsshow er Fabrikken sentral, da som ansvarlig for eldrehjemmet showet finner sted i.
Triode
Anoden er en sylindrisk metallplate som omslutter katoden med en viss avstand, illustrasjonen viser bare prinsippet, rekkefølgen av elektrodene. Når anoden gjøres elektrisk positiv i forhold til katoden, vil noen av elektronene som har forlatt katoden og holder hus i elektronskyen tiltrekkes av anoden og akselerert vandre over til denne. Skyen blir derved mindre og den fylles derfor opp igjen fra katoden. Slik går det en elektrisk strøm gjennom røret. Siden elektronene kun kan bevege seg i én retning utgjør katode-anode-systemet en likeretter (kraftbetraktning) eller diode (signalbetraktning).
Vladimír Šmicer
Šmicer var med på Mesterligatriumfen i Istanbul til Liverpool 25. mai 2005. Han var svært medvirkende til at Liverpool løftet Champions League-trofeet, med scoring (2-3) både i ordinær tid og i straffesparkkonkurransen.
Meritter
SK Slavia Praha RC Lens Liverpool FC Bordeaux
Manu Dibango
Manu Dibango (egentlig Emmanuel N'Djoké Dibango, født 12. desember 1933 i Douala det som ble det selvstendige Kamerun, død 24. mars 2020 i Paris ) var en kamerunsk saksofonist. Manu Dibango var en svært variert artist og gav ut musikk i forskjellige stilarter, som soul, reggae, jazz, spirituals, blues og elektro.
Bakgrunn
Dibango var via sin far medlem i den etniske gruppen yabassi, skjønt hans mor tilhørte folkegruppen duala. Faren var statstjenestemann. Via Frankrikes marine ble jazzen kjent i hans hjemby i 1940-årene, og likeså annen vesterlandsk musikk.
I 1949 ble han sendt til Frankrike for videregående studier og fikk dermed samtidig mer eksponering for tidens jazz, som blant annet Louis Armstrong. Skolens musikklærere lot den unge Dibango spille piano i ledige stunder.
Karriere
I 1950-årene innledet Dibango et liv som omreisende musiker. Han bodde og framtrådte i land som Frankrike, Belgia (ikke minst i Brussel), Jamaica, Zaire, Elfenbenskysten og hjemlandet Kamerun. I 1960 var Dibango med på å starte det kongolesiske bandet African Jazz, ledet av Joseph Kabasele, og som han spilte med i fem års tid.
Dibango fikk stor internasjonal oppmerksomhet i 1972, da han gav ut Soul Makossa. Albumet hadde ikke så meget egentlig «makossa-sound» i seg. Derimot klassifiseres singelen Soul Makossa iblant som den første discoinnspillingen. Sangen inneholder ordene makossa som betyr «(Jeg) danser» på hans morsmål duala. Melodien har influert flere popmusikkhiter, for eksempel Michael Jacksons «Wanna be startin' something», The Fugees' «Cowboys» og Rihannas «Don't Stop the Music».
Deretter fikk Dibango singelfremgang med blant annet «Seventies» og «Ibida».
Dibango samarbeidet med mange forskjellige musikere. Det gjelder for eksempel Fania All-Stars, Fela Kuti, Herbie Hancock, Bill Laswell, Bernie Worrell, Ladysmith Black Mambazo, Don Cherry og Sly and Robbie. I 1998 spilte han i albumet CubAfrica med den kubanske artisten Eliades Ochoa.
Ved siden av sin rolle som en av sin generasjons ledende jazzsaksofonister var Dibango også nattklubbeier, dirigent av orkestre og grunnlegger av et av de første afrikanske musikktidsskriftene.
I 1989 kom hans selvbiografi Trois kilos de café, fem år sener oversatt til engelsk som Three Kilos of Coffee og forfattet sammen med den franske journalisten Daniell Rouard.
Dibango bosatte seg etterhvert i Frankrike. Der ble han i 1986 utnevnt til ridder av Ordre des Arts et des Lettres.
Dibango døde 24. mars 2020 av covid-19.
Vinskvetten
Belbert
Belbert kom inn i tekstuniverset med «Diktet» som ble utgitt på På helså laus. Han blir spilt av Arild Totland og har blitt en fast figur i sangene til Vinskvetten. På Rånnyen og Kveitebollen kommer det fram at han er tillitsvalgt på Ullaloftet. Belbert opptrer alltid i de samme klærne; en frakk, lue, en gammel studieveske og en sneip i munnviken og i flere sanger fremstår han som mindre begavet som for eksempel i «Da e'godt å ha forsikring» og «Takk før i dag».
Bertel
Bertel er en sentral figur i Vinskvettens tekstunivers. Figuren spilles av Bjørn Jensen, og er blant annet hovedpersonen i sangene «Takk før i dag» (på På helså laus) og «Takk for endå ein dag» (på På nye eventyr) samt i showet No kjem dei tre siste som finner sted på sykehjemmet der Bertel ligger. Han er også en av to figurer som fremfører «Troppeblues», en sang som omhandler alt som kan gi en person «the blues» i Rothålå.
Medlemmer
Vinskvetten har gjennom årene hatt mange medlemmer som har vært innom en periode, men fra omtrent 1986 har gruppen hatt en stabil besetning med seks personer. Av disse er det fem musikere og en tekniker.
Bjørn Jensen
Bjørn Jensen (født 1952) blir regnet som gruppens frontfigur, kreative senter og står også for Bertel'n, en av gruppens mest sentrale figurer. Han var sentral i starten av gruppen og har vært med hele tiden. Det var Jensen som stod bak melodilinjene i sangene til Vinskvetten. Etter at gruppen ble oppløst har han fortsatt med revy og hadde soloshowet On my ovn på Rick's i Bergen i 2010. Solokarrieren bygger videre på rollen hans som 'Bertel' i Vinskvetten. Han har også blitt medlem av revygruppen Ausekarane sammen med blant andre Tor Endresen.
Jarle Farestveit
Jarle Farestveit (født 1956) er sammen med Bjørn Jensen den eneste som har vært med i Vinskvetten i hele gruppens levetid. Han spilte trekkspill i gruppen og hadde flere revyroller som for eksempel Ingolf Kvamme, hovedpersonen i sangen med samme navn. I starten avhadde ikke Farestveit noen fast figur, men etterhvert ble figuren Halvstein Farestveits alter ego i revyene. I tillegg til å spille trekkspill og skuespill hadde han også ansvar for rekvisita for showene.
Buritis (Rondônia)
Buritis er en kommune i delstaten Rondônia i nordregionen av Brasil.
Vinskvetten
Jarle Farestveit
Han sluttet i Vinskvetten i 2022.
Arild Totland
Arild Totland (født 28. april 1962) ble med i Vinskvetten i 1985 og debuterte med en konsert på Hulen i Bergen. Han hadde da blitt hentet inn av Gunnar Polden som kjente ham fra dansebandet Kid West. Allerede på denne konserten ikledde Totland seg kostymet som senere skulle bli kjennemerket til karakteren Belbert'n, kanskje den mest sentrale karakteren i Vinskvettens tekstunivers. Totland spiller trommer i gruppen, men på grunn av Belberts framtredende plass i tekstene har han en mer sentral plass i sceneshowet enn det man normalt forventer av en trommeslager.
Triode
Jo mere negativ spenning gitteret får, dess mindre blir elektronskyen, til den forsvinner helt ved noen ti-talls Volt. Med gitterspenningen alene kan altså elektronstrømmen fra katode til anode styres, helt uten energiforbruk for lave frekvenser. Trioden er derfor i prinsipp et transkonduktansforsterkende element. Trioder lages både for småsignaler og for storsignaler, som eksempelvis effektrør for radiosendere. Småsignal trioder drives for det meste med 50 til 400 V anodespenning.
Nybergsund Stadion
Nybergsund Stadion er hjemmebanen til fotballaget Nybergsund Trysil. Tilskuerrekorden på 3 750 ble satt den 26. juli 2007 i cupens fjerde runde, mot Vålerenga.
Den indiske imperieordenen
Den indiske imperieordenen er ikke tildelt siden Indias uavhengighet i 1947. Siden 1947 har også posten som ordenens stormester stått tom. Den siste stormester var Louis Mountbatten. Den indiske imperieordenen er likevel formelt sett ikke opphevet, men må anses å være hvilende. Den siste britiske ordensinnehaver døde i 2003. Det siste gjenlevende indiske medlem av ordenen var maharaja Mayurdwajsinhji Meghrajji III av Dhrangadhra-Halvad (1923–2010).
Inndeling
Opprinnelig hadde Den indiske imperieordenen én klasse, kalt følgesvenn (Companion). I 1886 ble antallet grader økt til to og i 1887 til tre:
På grunn av at ordenen var tiltenkt indiske fyrster og andre fremstående indere, som tilhørte andre religioner enn kristendommen, ble betegnelsen storkommandør ble valgt i stedet for den tradisjonelle britiske betegnelsen storkors.
Insignier
Ordenstegnet for Den indiske imperieordenen består av en rose med fem kronblader. Kronbladene er i rød emalje med grønne blad i mellom. Til 1886 bar kronbladene bokstavene i ordet India. Midtmedaljongen var i gull og bar dronning Victorias portrett. Medaljongen er omgitt av en lilla bord der ordenens motto er innskrevet: «IMPERATRICIS AUSPICIIS» (under keiserinnens overoppsyn). Ved innstiftelsen i 1877 lød mottoet VICTORIA IMPERATRIX (Dronning Victoria). Ordenstegnet er opphengt i båndet i et ledd bestående av en krone. Ordenstegnet var identiske for de ulike gradene, men varierte i størrelse.
Triode
Populære småsignaltrioder er dobbeltriodene ECC81, ECC82, ECC83 samt ECC85.
Den indiske imperieordenen
Insignier
Storkommandørriddere bar ved formelle anledninger ordensdrakt i form av en kappe. Ordensdrakten var av keiserlig purpur, med hvite silkekanter og snorer. Ordensstjernen var brodert på draktens venstre side.
Triode
Ser vi litt nøyere på trioden, så går det egentlig en liten gitterstrøm siden gitteret blir truffet av noen få tilfeldige elektroner. En strømvei fra gitteret mot jord via en motstand er derfor nødvendig. Denne motstanden kalles en gitterlekk og kan være ganske høyohmig, typisk 1 MOhm.
Den indiske imperieordenen
Tildeling
Den indiske imperieordenen ble i hovedsak tildelt regjerende monarker i de indiske fyrstestatene, men kunne også tildeles andre av monarkens undersåtter, enten disse var indiske eller britiske. Også utlendinger kunne utnevnes til ordenen. Slike tildelinger ble regnet som æresmedlemskap, som kom i tillegg til de ordinære og antallsmessig begrensede utnevnelser i hver klasse. Ordenen ble tildelt en rekke ikke-kristne utenlandske monarker. Ordenen ble unntaksvis også tildelt kvinner, som ved innstiftelsen av Indias kroneorden i 1877 i stedet oftest ble tildelt denne.
Det ble foretatt flere tildelinger av Den indiske imperieordenen enn av den mere prestisjefylte Indias stjerneorden. Likevel ble det satt begrensninger på antallet utnevnelser til hver grad. Fra 1939 av var antallet samtidige storkommandørriddere satt til 42, mens antallet samtidige kommandørriddere kunne være maksimalt 150. Det ble samme år satt en årlig kvote på 54 utnevnelser til den laveste graden, følgesvenn.
Privilegier
Utnevnelse til ordenens første og andre grad medførte opphøyelse i adelsstanden for den som ikke allerede tilhørte denne. Utnevnelse til storkommandørridder og kommandørridder medførte dermed retten til tiltaleformen sir.
Triode
Amerikaneren Lee De Forest fant opp trioden i 1906 og kalte den Audion. Derved var faget elektronikk blitt et faktum; med trioden kunne en for første gang forsterke signaler effektivt. Dette var bare ett år etter at dioden ble patentert av engelskmannen John Ambrose Fleming.
Andre radiorør er dioden, tetroden, pentoden, hexoden, heptoden, oktoden, med stadig ett gitter mere.
Rør med mange gittere brukes ofte i blandetrinn i superheterodynmottakere, hvor ett av gitrene brukes som pseudoanode i en oscillatorkopling. Rørets ulinjæritet er ønsket og danner grunnlaget for at det oppstår blandeprodukter mellom signal- og oscillatorfrekvensen, hovedsakelig fo-fs eller fs-fo, kalt mellomfrekvensen, som gjøres konstant (fo følger fs) og kan forsterkes i enkle, fast avstemte trinn. For AM i kommersielle mottakere ligger mellomfrekvensen rundt 455 kHz (mellom lang- og mellombølgen) og for FM er den 10.7 MHz.
Kilder
"Lærebok i Radioteknikk" av Jenssen, Kulvik og Ramm, 4. reviderte utgave, utgitt av F. Bruns bokhandels forlag i 1958.
"Radio designer's handbook" av Fritz Langford-Smith, 1954. Finnes her: https://archive.org/details/bitsavers_rcaRadiotr1954_94958503
Elektronenröhre Valvola termoionica Elektronrör
Vinskvetten
Øyvind Østerbø
Øyvind Østerbø (født 1964) ble i likhet med Arild Totland med i gruppen i 1985 etter å ha vært med som vikar en stund. Han overtok plassen i gruppen etter broren sin, Kjell Østerbø, som hadde vært med i noen år. Rollefiguren hans på scenen er «Øyvind». Han spiller gitar og synger i bandet.
Gunnar Polden
Gunnar Polden (født 1959) er Vinskvettens sjåfør og lyd- og lystekniker. Som tekniker har han stor betydning for sceneshowene da gruppen bruker svært mange lyd- og lyseffekter i showene. Polden har kunstig venstrehånd, og man spekulerer fra Vinskvettens side på om han er Norges eneste enarmede lyd- og lystekniker.
Diskografi
Pilka Pala Radio eller Pilkapala Radio er Vinskvettens eget plateselskap. På dette selskapet har gruppen gitt ut alle platene sine bortsett fra en samleplate som ble utgitt på EMI. Gruppen har distribuert platene sine gjennom andre selskaper enn sitt eget.
Lierfoss
Lierfoss er et sted i Aurskog-Høland kommune i Viken. Lierfoss-området utgjør de østre deler av tidligere Aurskog kommune (grunnkretsene Lierfoss, Auten, Haneborg og Mangen), og området blir i enkelte sammenhenger også omtalt som Østbygda.
Navnet
Da Urskogbanen ble bygget ut i 1896, ble det anlagt en jernbanestasjon på Lierfoss. Stasjonen fikk navnet «Lier» ettersom den lå på Liergårdenes grunn, men dette ble seinere endret til «Lierfos» for å unngå forveksling med Lier på Drammenbanen i Buskerud.