cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skottland i høymiddelalderen
Skotsk-normanniske konger: David I til Alexander III
Kongenes ambivalens hadde til en viss grad gjenklang hos skottene selv. I tiden etter at Vilhelm ble tatt til fange ved Alnwick i 1174 vendte skottene seg mot det lille antallet av sin egne som talte middelengelsk og fransk. Den engelske historikeren fra samtiden, William av Newburgh, forteller at skottene først angrep de skotsk-engelske i sin egen hær, og samme mann forteller om lignende hendelser også i øvrige Skottland. Walter Bower, som skrev noen få århundrer senere, skrev om de samme hendelser og bekrefter at «det skjedde en heller elendig og utstrakt forfølgelse av de engelske i både Skottland og i Galloway.»
Mange av disse motstanderne samarbeidet og fikk støtte ikke bare fra de perifere gæliske områdene i Galloway, Moray, Ross og Argyll, men også fra østlige Skottland og fra andre steder i de gælisktalende områdene. På slutten av 1100-tallet hadde de skotske kongene fått autoritet og makt til å dra de innfødte gæliske høvdingene ut av deres områder, de mest kjente eksemplene er Lochlann av Galloway og Ferchar mac i tSagairt (Ferchar av Ross). Økt ekspansjon under regimet til Alexander III plasserte skottene i en sterk posisjon til overta restene av den norskdominerte vestkysten. Det skjedde i 1266 med Perth-traktaten. Erobringen av vestlige Skottland, dannelsen av kongedømmet (Mormaer) i Carrick i 1186 og overtagelsen av herredømmet av Galloway etter stedets opprør i 1235 betød at antallet gælisktalende under den skotske tronen ble aktivt utvidet, og kanskje fordoblet i den såkalte normanniske perioden. Det var gælere og gæliske krigere fra de nye vestlige områdene og den makt disse tilbød som gjorde det mulig for kong Robert Bruce, som selv var en gælifisert skotsk-normannisk lord fra Carrick, til å bli seierrik i den skotske uavhengighetskrig som fulgte rett etter Alexander IIIs død.
Andre kongedømmer
Når nasjonalhistorikere og øvrige forskere forsøker å forklare og legitimere den moderne nasjonale identitet, er det lett å glemme at kongedømmet Alba ikke var den eneste kongelige autoritet i det nordlige Britannia. Faktisk var det inntil den normanniske epoken, og kanskje til og med inntil kong Alexander IIs regime, slik at den skotske konge kontrollerte bare en minoritet av det folket som levde innenfor grensene av dagens Skottland, på samme måte som franske monarker i middelalderen bare kontrollerte deler av det som er dagens moderne Frankrike.
Galloway var likeledes et herredømme med visse kongelige ambisjoner. I et charter fra Galloway datert til Fergus’ regime kaller herskeren i Galloway seg for rex Galwitensium, latin for konge av Galloway. Irske krøniker fortsatte å kalle Fergus’ etterfølgere for konger. Selv om skottene skaffet seg større kontroll etter Gilla Brigte av Galloways død og etter innsettelsen av Lochlann i 1185, ble ikke Galloway fullstendig oppslukt av Skottland før i 1235, da et opprør i området ble knust.
Galloway og Moray var ikke de eneste territorier med herskere som hadde en viss kongelig status. Både de norrøne herskerne av Man og de påfølgende øyene, og herskerne av Argyll krevde status som konger, selv om noen latinske kilder i syd bare kaller dem for reguli (= småkonger, høvdinger). Mormaer av Lennox viser til sine forgjengere som konger av Balloch, og selv mange av mormaerhøvdingdømmene hadde vært kongedømmer i tidligere epoker. Et annet kongedømme, Strathclyde (eller Cumbria), ble innlemmet i Skottland i en langsom prosess som begynte på 800-tallet og ikke ble fullført før ut på 1000-tallet.
Geografi
Verken de politiske eller de teoretiske grensene til Skottland i denne perioden, både som Alba og som Scotia, svarte fullstendig til dagens Skottland. Det nærmeste sammenfall kom på slutten av epoken, da York-traktaten (1237) og Perth-traktaten (1266) slo fast grensene mellom skottenes konge og England og tilsvarende med Norge, selv om Berwick og Man-øyene senere ble tatt av England, og Orknøyene og Shetland overtatt av Norge.
Av forvaltningshensyn ble det skotske kongedømmet delt i tre, fire eller fem soner, først innbefattende det dagens historikere kaller «Hoved-Skottland», nemlig områdene nord og sør for Grampian-fjellene, og dernest Lothian, Galloway og det tidligere Strathclyde. Lothian og Galloway ble ennå ikke regnet til det egentlige Skottland. Lothian kunne vise til alle som snakket mellomengelsk i sørøst, og dessuten innbefatte mye av Strathclyde. Galloway kunne vise til hele den gælisktalende befolkningen i sørvest. Lothian ble adskilt fra Hoved-Skottland ved elven Forth. Et sitat fra et skrift fra tidlig 1200-tall funnet i Poppelton-manuskriptene, de Situ Albanie, lyder:
Her viser «skotsk» til det språk som nå blir kalt for mellomirsk, «britisk» til walisiske språk, og «romansk» til gammelfransk språk, som hadde lånt navnet ‘Scottewatre’ fra mellomengelsk.
I denne perioden var lite av Skottland styrt av kronen. Isteden var de fleste skotter umiddelbart underlagt gælisk herredømme, og fransktalende i økende grad underlagt mormaer, jarler og lorder etter 1100-tallet.
Økonomi
Den skotske økonomien var i denne perioden dominert av jordbruk, og på korte avstander av lokal handel. Det var en økende andel av utenlandsk handel foruten utbytte skaffet ved hærtog. På slutten av perioden erstattet mynter ren varebyttehandel, men i mesteparten av denne epoken ble varebytte gjort uten penger.
Det meste av Skottlands jordbruksrikdommer fra denne perioden kom fra sauebruk framfor fra dyrkbar jordbruk. Det siste vokste betydelig i den normanniske epoken, men med geografiske forskjeller. Lavtliggende områder hadde mer dyrkbar jord enn høytliggende områder som Høylandet, Galloway og fjellområdene i sør. Galloway, berømt for sine kyr, hadde så utstrakt sauehold at det er få bevis for at området overhodet opplevde noen kultivering, unntatt for kystområdet Solway.
Den gjennomsnittlige andel landområde som en husbonde i Skottland hadde, kan ha vært på rundt 26 akre (1 akre = 4 046,9 m2). Det er mange bevis på at de innfødte skotter foretrakk sauehold ved at gæliske herrer bevisst ga fra seg landområder til bønder som snakket fransk og middelengelsk, mens de hardnakket beholdt de mer høytliggende regionene for seg selv. Målenheten som ble benyttet på landområder i Skottland, var «davoch» (tilsvarende «vat» = «fat»), kalt «arachor» i Lennox. Denne enheten var også kjent som «den skotske plogveg». Engelsktalende Lothian det var kun «plogveg». Det tilsvarte antagelig rundt 104 akre, delt i 4 rath.
Kyr, griser og ost var de matprodukter som ble mest produsert, men også andre matvarer: fra sauekjøtt til fisk, rug og byggryn, til bivoks og honning.
Skottland før kong David I hadde ingen byer. Det nærmeste til byer var steder hvor befolkningen i større antall enn gjennomsnittet samlet seg rundt store munkeklostre som Dunkeld og St. Andrews, og betydelige regionale befestninger og fort. Skottland utenom Lothian var befolket av spredte landsbyer, og utenfor dette området manglet den kontinentale kjerne av landsbyer. Kong David I etablerte de første burgher, opprinnelig først kun i det engelsktalende Lothian. Han kopierte burghenes charter (frihetsbrev for handel) og Leges Burgorum (regler som styrte så å si alle aspekter for liv og arbeid innfor burghene) bortimot ordrett fra engelsk skikk fra byen Newcastle-Upon-Tyne. De første burgh-dannelser i middelalderen var først og fremst flamske, engelske, franske og tyske før de gælisk-skotske. Burghenes ordforråd ble helt og holdent dannet fra germanske eller franske begreper. Rådsforsamlingen som styrte de individuelle burgher var kjent som lie doussane i betydningen dusinet, eller de tolv.
Demografi
Befolkningstallet i Skottland i denne perioden er stort sett ukjent. Ikke før i 1755 kommer det sikker informasjon om befolkningen, som da var på 1 265 380. De mest sannsynlige antagelsene legger til grunn en befolkning på mellom 500 000 og 1 000 000 mennesker, voksende fra det minste antallet til det høyeste. Befolkningen var mye mer spredt enn i dag. Vi kan anta at mellom 60 % og 80 % levde nord for elven Forth, og de øvrige fordelt mellom Galloway, Strathclyde og Lothian. Spredningen av bispedømmer og domstoler gir inntrykk av et jevnt skille mellom de tre siste sonene.
Som språk talte det store flertallet av befolkningen i Skottland i hele denne epoken gælisk, det som senere ble kalt for skotsk, eller på latin lingua Scotica. Andre språk som ble talt, var norrønt og engelsk, foruten også det keltiske språket kumbrisk (cumbric), som forsvant en gang mellom 900 og 1100. Piktisk kan ha overlevd inn i denne epoken, men det er få bevis på det. Etter at kong David I kom på tronen, og kanskje til og med før, hadde gælisk allerede opphørt å være hovedspråket for det kongelige hoffet. Fra hans regime og til slutten av epoken favoriserte de skotske monarkene fransk som skrift- og talespråk, slik det gir seg uttrykk ved samtidige kronikører, i litteraturen og i oversettelser av administrative dokumenter til fransk. Engelsk ble ved siden av fransk og flamsk hovedspråkene i de skotske byene (burghene) grunnet utenlandshandelen, utenlandske handelskarteller og innflyttende håndverkere fra kontinentet.
Samfunn
Samfunnsforholdene i middelalderens Skottland var lagdelt. Man har mer kunnskap om samfunnsklassene i det tidlige gæliske samfunn enn kanskje noe annet europeisk samfunn i første del av middelalderen, på grunn av de store mengdene bevarte juridiske dokumenter og traktater om sosial status, såsom skriftstykket «Bretonernes og skottenes lov». Denne teller opp fem menneskegrader: konge, mormaer/jarl, toísech/thane (adelig), ócthigern og livegen. For det skotske samfunnet før 1100-tallet bør sannsynligvis også slave tilføyes disse kategoriene. Normen samfunnet ble lagdelt etter i middelalderens europeiske samfunn, skilte mellom bellatorene («de som kriger» = aristokratiet), oratorene («de som taler» = geistligheten), og laboratorene («de som arbeider» = bøndene), men det er ikke dekkende for det skotske samfunnet i den første perioden. I tiden etter kong David Is regime blir også det skotske middelaldersamfunnet likere sine europeiske naboer.
Det territorium som tilhørte skottenes konge nord for elven Forth, lå under en herre som ble kalt for mormaer – på latin comes. Langt på vei tilsvarer dette en earl/jarl. Disse utøvet verdslig makt og religiøs beskyttelse som småkonger. De holdt sine egne hærstyrker og følge, utlyste charter og håndhevet lov og orden innenfor sine egne områder. I den grad de var direkte underlagt den skotske kongen, var de ansvarlig for å overføre kongens cain, en tributt eller skatt som ble betalt flere ganger om året, vanligvis i kyr eller annet gods. De var også ansvarlige for å beverte kongen og hans følge med mat og innkvartering. I den normanniske perioden skaffet de også servitum Scoticanum («gælisk tjeneste», «skotsk tjeneste» eller bare «forinsec») og ledet exercitus Scoticanus, som var den gæliske delen av kongens hærstyrke, som var majoriteten av hvilken som helst hærmønstring (slógad) i denne perioden.
En toísech («høvding») var omtrent som en mormaer, ytet sin herre den samme tjeneste som en mormaer ytet sin konge. Det latinske ordet som vanligvis ble brukt var thanus, noe som forklarer at disse også ble kalt for thane på engelsk. Formaliseringen av denne stillingen skjedde hovedsakelig i det østlige Skottland nord for Forth, og av 71 kjente thaner fantes det bare to sør for elven Forth. Etter toísech og mormaer var ættegrupper eller klaner. Noen ganger var disse formalisert, men som oftest ikke. Overhodet for klanen ble kalt for capitalis på latin og for cenn i middelalderens gælisk. I mormaerdomen i Fife var hovedklanen den gang kjent som Clann MacDuib (Klan MacDuff, klan = barn av). Andre inkluderte Cennedig-klanen (i Carrick), Morggain (fra Buchan) og MacDowall-klanen (fra Galloway). Disse var sannsynligvis totalt sett hundrevis i antall, de fleste ikke opptegnet.
Den høyeste ikke-adelige posisjonen etter «Bretonernes og skottenes lov» var ócthigern (bokstavelig «liten» eller «ung herre»), et begrep teksten ikke uleiliger seg med å oversette til fransk. Det tilsvarende angelsaksiske begrepet er kanskje sokeman. Andre kjente ranger er scoloc, kanskje tilsvarende det angelsaksiske gerseman. I den tidligste perioden holdt skottene slaver, og mange av disse var utlendinger, engelskmenn eller nordmenn (fra nord) og dansker (fra sør), som var blitt tatt til fange i hærtog. Storstilte skotske plyndringstokt etter slaver er spesielt godt dokumentert på 1000-tallet.
Lov og styring
De tidlige gæliske lovverkene, de første skrevet ned på 800-tallet, viser et samfunn som var opptatt av slekt, status, ære og regulering av blodhevn. En skotsk felleslov begynte å ta form på slutten av perioden, da gæliske og keltiske lover ble assimilert med praksis fra det anglo-normanniske England og fra kontinentet. På 1100-tallet og særlig på 1200-tallet hadde kontinental lov sterk innflytelse og stadig mer kraft, slik som kanonisk rett (kirkelov) og forskjellig anglo-normanniske praksis. Lover i Skottland fra før 1300-tallet er ikke godt dokumentert, men kunnskap om tidlige gæliske lover gir grunnlag for å rekonstruere dem. Det tidligste lovdokumentet er Leges inter Brettos et Scottos, som har overlevd i gammelfransk tekst. Dokumentet har et stort antall gæliske lovbegreper. Senere middelalderdokumenter, skrevet både på latin og middelengelsk, inneholder ytterligere gæliske lovbegreper; eksemplene inkluderer slains (gammelirsk slán eller sláinte; fritak) og cumherba (gammelirsk comarba; geistlig arving).
En judex representerte en etternormannisk videreføring av den gamle gæliske orden med lovmenn, som i dagens engelsk kalles for brehon. De som innehadde embetet, hadde alltid gæliske navn nord for Forth eller i sørvest. Judices (flertall for judex) var ofte kongelige representanter som overvåket adelige, geistlige eller lavere «domstoler». Den viktigste juridiske stillingen før kong David I var justiciar, som hadde anglo-normannisk opprinnelse, men nord for Forth var den også fortsettelsen av et eldre embete. Mormaer Causantín av Fife er navngitt judex magnus (dvs. Store brehon), og det synes som om det skotske dommerembetet kun var en latinisering. Embetet hadde ansvaret for å overvåke aktiviteten og oppførselen til de kongelige sheriffer og sersjanter, føre rettssaker og rapportere direkte til kongen. Normalt ville det være justiciarer, organisert ved språklige grenser, justiciar av Scotia og justiciar av Lothian. Noen ganger kunne også Galloway ha sin egen justiciar.
Embetene justiciar og judex utgjorde bare to av måtene det skotske samfunn ble styrt på. I tidligere perioder kunne kongen delegere makt til arvelige, innfødte «embetsmenn» som mormaer/jarl og toísech/thane. Det var et styre bestående av utveksling av gaver. Det var også folkelige rettssaker, comhdhail, som gjenfinnes i mange stedsnavn i det østlige Skottland. I den normanniske perioden ble sheriffer og i mindre grad også biskoper stadig mer betydningsfulle.
Militæret
De innfødte skottene, som alle tidlige europeere i middelalderen, praktiserte organiserte krigstokter etter slaver. Tilsynelatende gjorde de dette også med hverandre, men det er flest opptegnelser av at det forekom mot normanniske områder, og før normannerne mot angelsaksiske områder. Historikeren John Gillingham har argumentert for at dette var en av de ting som gjorde skottene (og andre gæliske folk) spesielt barbariske i øynene på sine franske naboer, ettersom Frankrike stort sett hadde forlatt denne formen for krigføring.
Som med mange endringer i denne perioden kan introduksjonen av den føydale hæren spores tilbake til regimet til David I, selv om franske og engelske riddere hadde vært benyttet i mindre grad av hans eldre brødre. Etter normannisering kan den skotske hæren klassifisert i to typer: Den første var den innfødte exercitus Scoticanus (= gæliske hær); og den andre, exercitus militaris (= føydale hær). Den indre gnisningene som disse ridderne skapte er godt dokumentert i samtidige kilder. I Fanenes slag satte de gæliske styrkene seg imot at de franske soldatene posisjonerte seg i kongens hær. Ailred av Rievaulx tilskrev denne motstanden til krigerne fra Galloway, men historikerne mener at det var gæliske soldater generelt og den innfødte talsmannen er Máel Ísu, mormaer av Strathearn og den adelsmannen med høyest rank i hæren.
Det var mange fordeler med fransk militærkultur. Franske riddere brukte kostbare rustninger mens skottene var ‘ukledd’, det vil si uten rustning. Franskmennene hadde tungt kavaleri og andre våpen som armbrøster og beleiringsmaskiner som katapulter, foruten teknikker for befestning som var mye mer effektive og moderne enn noe av det som de innfødte skottene kjente til. Den føydale hærens ideologi gjorde den vanlige soldat til en mer effektiv og ikke minst pålitelig vasall. Over tid ble skottene selv mer lik de franske soldatene, samtidig som franskmennene også tok til seg flere av de gæliske krigsrutiner. På slutten av epoken hadde den skotske militærkulturen tatt til seg de beste fra begge leirer. Da den føydale hæren ble knust i slaget ved Dunbar i 1296 ble skottene igjen avhengig av den gæliske hæren, men under lederskapet til den gælisktalende skotsknormanniske Robert Bruce var denne hæren likevel i stand til slå knusende tilbake et angrep fra den normalt overlegne engelske hærstyrken.
Kristendom og kirken
Hele Skottland, med unntak av nordmennene på øyene helt nord og i vest, var kristne på 900-tallet. De viktigste faktorene for at Skottland ble kristnet var den romerske provinsen Britannia i sør, og senere den gæliske eller den columbanske kirke, et sammensluttet system av klostre og et aristokratisk nettverk som begge bidro til å spre både kristendommen og den gæliske språket blant de innfødte piktiske stammene.
Helgener
Som i alle andre kristne land er ett av hovedtrekkene i den skotske kristendommen helgenkulten. Helgenene var mellomleddet mellom de ordinære, bedende kirkegjengere og Gud selv. I Skottland nord for Forth var lokale helgener enten av piktisk eller gælisk avstamming. Nasjonalhelgenen for skottene var Colum Cille eller Columba (latin for «due» eller «Guds due»), i Strathclyde var det den hellige Kentigern (gælisk for «Herrens høvding»), og i Lothian var det den hellige Cuthbert.
Senere, grunnet en misforståelse mellom de latinske ordene Scotia og Scythia, adopterte de skotske kongene den hellige Andrew (som er en anglifisering av Apostelen Andreas), en helgen som hadde større appell for de innvandrende normannerne og ble knyttet til det ambisiøse bispedømmet som nå er kjent via helgenens navn, St. Andrews. Likevel var Columbas status fortsatt uten sidestykke tidlig på 1300-tallet da kong Robert Bruce bar brecbennoch (eller relikviet Monymusk, det vil si Columbas relikvie i en liten kiste) til slaget ved Bannockburn. På den samme tid skrev en geistlig i Inchcolm den følgende bønn på latin:
Diktet illustrerer rollene til begge helgenene, dette eksempelet som representanter for det skotske (eller kanskje bare det gæliske) folket i himmelen og viktigheten av den hellige Columba for det skotske folk.
Klostersamfunnet
Den innfødte skotske kristendommen kan oppsummeres som avslappede ideer om geistlighetens sølibat, intens verdsliggjøring av de kirkelige institusjoner og bispedømmenes manglende struktur. Istedenfor biskoper og erkebiskoper var de viktigste stillingene i den skotske kirke abbeder.
Skottland var fullstendig uberørt av de kontinentale formene for klosterliv inntil slutten av 1000-tallet. Isteden var klostervesenet dominert av munker kalt for Céli Dé, gælisk for «Guds vasaller», anglifisert som culdees. I de fleste tilfeller ble disse munkene ikke byttet ut med nye munker fra kontinentet i den normanniske perioden, men isteden overlevde de og fikk faktisk dronning Margarets beskyttelse til tross for at dronningen var meget fiendtlig innstilt til all gælisk kultur og så det som sitt mål å dra Skottland inn i den engelske sivilisasjonen. Ved St. Andrews fortsatte institusjonen med Céli Dé gjennom hele perioden og kunne selv bestemme over valget av egen biskop. Det gæliske munkevesenet var livfull og ekspanderende gjennom hele perioden og et dusin klostre, ofte kalt for Schottenklöster, ble grunnlagt av gæliske munker på kontinentet, og mange skotske munker ble lokale helgener der, slik som den hellige Cathróe av Metz.
Den kontinentale form for klostervesen ble først introdusert til Skottland da kong Máel Coluim III overtalte Lanfranc til å skaffe et par munker fra Canterbury for å danne et nytt benediktinerkloster ved Dunfermline rundt år 1070, skjønt de tradisjonelle benediktinerklostre hadde liten framtid i Skottland. Isteden var det nesten alltid augustinske eller den reformerte benediktinske type.
Ecclesia Scoticana
Utenfor det skotske kjerneområdet klarte Glasgow å sikre sin eksistens på 1100-tallet med en levende og vitalt kirkesamfunn som fikk de skotske kongenes gunst. Bispedømmet i Whithorn var dannet av Fergus, konge av Galloway, og Thurstan, erkebiskop av York. Øyene, under kanskje mer eller mindre symbolsk domsmyndighet fra Trondheim i Norge (og noen ganger også York i Nord-England) hadde sitt bispesete i Peel på øya Man i Irskesjøen. Lothian hadde ingen biskop, men lå underlagt bispedømmet i Durham som fortsatte å bli viktig for stedet, spesielt på grunn av kulten rundt den hellige Cuthbert.
Grunnen til at Den skotske kirke støttet de skotske kongene i den skotske uavhengighetskrigen mot England, bortsett fra av nasjonalistiske grunner, var ikke minst at de samtidig slåss for sin egen uavhengighet.
Kultur
Den gæliske kulturen gjennom hele perioden var et tett speilbilde av den tilsvarende i Irland, kanskje med et unntak av piktiske trekk. Etter David I introduserte de fransktalende kongene den kulturen som var populær eller gjeldende i det anglo-normanniske England og i Frankrike.
Historiefortelling, som i alle før-moderne samfunn, var populært i Skottland og profesjonelle historieforteller kunne utøve sin kunst fra hoff til hoff. Noen av dem kunne være innfødte med gælisk bakgrunn som uten tvil muntlig fortalte legender fra den forhistoriske gælisk fortiden og fortalt på gælisk når det passet seg, men på fransk når det nye aristokratiet var tilhørere. Bortimot alle av disse muntlige fortellingene har gått tapt, eller at kun vage trekk har blitt videreført i muntlige tradisjon. En form for muntlig kultur fra epoken som det finnes opptegnelser av er slektshistorie. Det er flere dusin med skotsk slektshistorie som overlevd og dekker alle fra mormaer i Lennox og Moray til de skotske kongene. De skotske kongene opprettholdt en ollamh righe, det vil si en kongelig poet som hadde en permanent posisjon hos alle gæliske adelige i middelalderen, og hensikten var at de skulle kunne resitere genealogien ved behov, for eksempel ved hendelser som ved inntredelse i et embete eller ved en kroning.
Før David I hadde skottene en blomstrende litterær elite som regelmessig produserte tekster på både gælisk og på latin og som stundom ble videreført til Irland og andre land. Forskeren Dauvit Broun har vist at gælisk litteratur overlevde på lavlandet i østlige Skottland på steder som Loch Leven og Brechin inn på 1200-tallet, men de opptegnelser som har overlevd har blitt videreført i latinsk oversettelse. Historikerne står derfor tilbake med sporene av en gælisk kultur som er kledd i en latinsk terminologi og hvor selv navnene er oversatt eller forvansket til mer vanlige kontinentale former, eksempelvis blir Gilla Brigte omdømt til Gilbert, Áed ble Hugh, etc.
For skriftlig litteratur kan det være mer skotsk-gælisk litteratur tilgjengelig enn ofte antatt. Bortimot all middelalderlitteratur fra Skottland har overlevd i Irland, ikke i Skottland. Forskeren Thomas Owen Clancy har nylig bevist at Lebor Bretnach, de såkalte «Irske Nennius» ble skrevet i Skottland, og kanskje ved klosteret i Abernethy. Likevel har denne teksten kun overlevd takket være et manuskript bevart på Irland. Andre litterære verker som har overlevd er blant annet av den produktive poeten Gillebrìghde Albanach som i tiden rundt 1218 skrev dikt som handlet om hans erfaringer fra det femte korstoget, foruten panegyriske dikt dedikert til irske beskyttere.
På 1200-tallet blomstret fransk som litterært språk og frambrakte Roman de Fergus, det eldste eksempelet på ikke-gælisk, folkelig litteratur som har overlevd i Skottland. Det er derimot ikke bevart litteratur på engelsk språk i denne epoken. Skotske forskere trekker derimot fram den norrøne sagalitteraturen ettersom den stundom har berøringspunkter med landområder som senere ble skotsk territorium, eksempelvis den berømte Orknøyingenes saga, men den ble skrevet på Island og hadde ingen kulturell betydning for skotske litteraturen.
På middelalderen var skottene kjent for sine musikalske evner. Gerald av Wales (ca. 1146 – ca. 1223) forteller at «Skottland, på grunn av hennes slektskap og samkvem [med Irland] forsøker å imitere Irland i musikk og streber i etterligningen. Irland bruker og fryder i kun to instrumenter, nemlig harpen og trommen. Skottland bruker tre, harpen, trommen og sang. Etter manges meningen har Skottland nå ikke bare nådd opp til Irland, hennes instruktør, men allerede distansert henne og utmerker seg over henne i musikalske ferdigheter. Derfor ser det [irske] folket nå over til det landet som kunstens fontene.» (Gerald av Wales, Topographia Hibernica, 94.)
Middelalderens skotter tok harpespill meget seriøst. Et halvt århundre etter at Gerald skrev sin vurdering holdt kong Alexander III en kongelig harpist. Av de tre middelalderharpene som har overlevd kommer to av dem fra Skottland (Perthshire) og en fra Irland. Sangere hadde også en kongelig funksjon. Når kongen passerte gjennom Strathearn var det tradisjon at han ble møtt og hilset av syv kvinnelige sangere som sang for ham. Da kong Edvard I av England kom til grensen av Strathearn sommeren 1296 ble han møtt av disse syv kvinnene som fulgte kongen på vegen mellom Gask og Ogilvie og sang for ham, slik skikken var.
Andres syn på Skottland
Irene så på Skottland som et provinsielt sted. Andre mente det var fremmedaktig eller sted for barbarer. For den tysk-romerske keiseren Fredrik II av Tyskland var Skottland assosiert med mange innsjøer. For araberne var det en ubebodd halvøy nord for England.
«Hvem vil nekte for at skottene er barbarer?» var et retorisk spørsmål stilt av forfatteren av De expugnatione Lyxbonensi (Om erobringen av Lisboa). Et århundre senere skal den hellige Ludvig IX av Frankrike ha sagt til sin sønn «Jeg vil foretrekke at en skotte kunne komme fra Skottland og styre folket vel og trofast, enn at du, min sønn, skulle styre det dårlig!»
For engelskmenn og franskmenn ble skottene, spesielt de fra Galloway, sett på som barberere par excellence. Etter kong David I ble de skotske kongene regnet som tilregnelige, men begrepet barbar ble fortsatt benyttet for å beskrive det skotske folket og det holdt seg gjennom hele middelalderen. Karakteristikken av skottene var ofte politisk motivert, og mange av de mest fiendtlig innstilte skribentene bodde ofte i områder som var åsted for skotske hærtokter. Engelske og franske skrifter om «Bannernes slag» (Slaget ved Standard) inneholder opptegnelser om grusomme handlinger fra skottenes side. Henry av Huntingdon forteller at skottene «kløvde opp gravide kvinner og reiv ut deres ufødte barn, slengte barna opp og spiddet dem på spydene, og halshugde prestene ved altrene: de hogde hodene av krusifiksene, og plasserte de dødes hoder på krusifiksene. Hvor hen skottene kom, var det fullt av redsler og fullt av grusomheter.»
Et noe mindre fiendtligsinnet syn ble gitt av Guibert av Nogent under Det første korstoget og som møtte skotter og skrev at «Du har muligens sett grupper av skotter, et vilt folk hjemme, men fredelige andre steder, deres avstamming fra det myrlendte land, med bare legger, raggete kapper, vesker hengende fra skuldrene, kraftige armer som synes tåpelige for oss, men de gir deres tro og hengivenhet som støtte.»
På mange måter forteller disse samtidige opptegnelser at i det franske kulturmiljøet var skottene sett på som fremmede. Disse fremmede passet ikke for den nye føydale elite da de skotske aristokratiet ikke skilte seg stort fra de engelske eller franske.
Overstående var typiske observasjoner av Skottland i høymiddelalderen, som et land i ytterkanten av verden, slik det ble sett på fra middelhavsområdet.
Nasjonal identitet
I denne perioden var «skotte» ikke et ord som alle skottene selv benyttet for å beskrive seg selv, men det ord de brukte overfor fremmede eller utlendinger. Skottene kalte seg selv for albanach eller bare for gaidel. Det sistnevnte var, som med skotte, et etnisk begrep som knyttet dem til Irland. Forfatteren av De Situ Albanie skriver på begynnelsen av 1200-tallet at «navnet Arregathel (= Argyll) betyr grensen til skottene eller irene, for alle skotter og irer er vanligvis kalt for Gattheli».
De som snakket engelsk eller norrønt språk, var etnisk forbundet med andre områder i Europa. Ved Melrose kunne folk lese religiøs litteratur på engelsk språk. På slutten av 1100-tallet skriver forfatteren Adam av Dryburgh at Lothian var «et land av englendere i det skotske kongedømmet». Skottland hadde mange ulike etniske befolkningsgrupper som sammen fant en enighet som oversteg gælisk, fransk og norrøn bakgrunn. På slutten av perioden ble «skotte» det kurante ordet på latin, fransk og engelsk for enhver beboer i kongeriket Skottland. «Skotsk» var begrepet de identifiserte seg med, og som de etniske ulikhetene etter hvert gikk opp i.
Picnochile
Picnochile er en slekt av løpebiller (Carabidae).
Utseende
En middelsstor, avlang, matt mørkbrun sandjeger. Hodet er bredt og trapesformet, kjevene ikke spesielt store (til sandjeger å være). Antennene er tynne og litt lenger enn hode + pronotum. Pronotum er trapesformet, avrundet i den fremre delen, litt bredere enn langt. Dekkvingene er rundede (litt pæreformede) uten punktstriper. Beina er slanke og middels lange.
Utbredelse
Slekten er utbredt i det sørlige Argentina og Chile.
Dornier Do X
Dornier Do X var et tysk sjøfly som var det største i verden da det ble produsert av Dornier i 1929. Flyet ble kun produsert i tre eksemplarer. To ble solgt til den italienske marine (X2 og X3). Flyet ble ingen suksess for konstruktøren Claude Dornier. Han fikk ingen flyselskaper interessert i å kjøpe flyet og sette det inn i regulær rutetrafikk, men Dornier Do X var et av de mest imponerende fly i sin tid. Flyet ble totalt ødelagt under andre verdenskrig der det befant seg i et museum i Berlin.
Sąjūdis
Sąjūdis (Lietuvus Persivarkymo Sąjūdis) norsk meningsoversettelse: «Bevegelsen», eller «Den litauiske fornyelsesbevegelse», er et litauisk politisk parti grunnlagt i Vilnius 22. oktober 1988. Sąjūdis førte en fredelig kamp for Litauens løsrivelse fra Sovjetunionen. Den var særlig preget av musikkprofessoren Vytautas Landsbergis. Partiet var det største ved valget i 1990, men mistet oppslutning, blant annet gjennom oppsplitting i flere partier. Det forsvant fra parlamentet i 1996.
Dornier Do X
Historikk
I rekken av et førtitalls Dorniermodeller, fra Dornier Wal i 1923 til Dornier 728 i 1996 til fabrikken ble overtatt av Fairchild, er neppe noen av flyene mer omtalt og mer kjent enn Do-X.
GPP
GPP kan sikte til:
Dornier Do X
Historikk
Forarbeidene til konstruksjonen av flyet ble påbegynt i 1924. Konstruktørens idé var å bygge et flyvende skip som kunne settes inn i atlanterhavstrafikken til Sør- og Nord-Amerika. Do X ble bygget og innredet etter mønster av datidens luksuriøse passasjerbåter med sittegrupper i salonger, sovesalong og bar, og med persiske tepper på gulvene.
Sąjūdis
Historie
Sąjūdis var den senest stiftede av folkebevegelsene i de tre baltiske landene. Stiftelsesmøtet valgte ingen leder, men etter en måned ble pianisten og musikkprofessoren Vytautas Landsbergis valgt som president. Ved valget til folkekongressen i Moskva i 1989 lå Sąjūdis an til å vinne samtlige av mandatene. I valgkretsen til den respekterte kommunistlederen Algirdas Brazauskas unnlot Sąjūdis å stille lister, slik at også kommunispartiet ble representert i Moskva. Ved valget i mars 1990, vant Sąjūdis to tredeler av plassene i Litauens øverste sovjet. Ved valget i 1992 var partiet nest størst i parlamentet, men allerede i 1996 var Sajudis ute av nasjonalforsamlingen. Landsbergis hadde i 1996 brutt ut av partiet og ledet det konservative Tevynes sajunga - Lietuvos konservatoriai.
Dornier Do X
Historikk
Flyet var langt forut for sin tid, men teknisk ble det et problem med hensyn til å befordre passasjerer. Flyet ble aldri satt inn i noen regulær passasjerrute mellom Europa og Amerika. Den eneste form for inntektsgivende passasjertrafikk skjedde under flyets demonstrasjonsflyvninger, hvor det ble foretatt rundflyvninger med betalende passasjerer i de byer flyet besøkte.
Mario Power Tennis
Mario Power Tennis, kjent i Japan som Mario Tennis GC (マリオテニスGC), er et sportsspill utviklet av Camelot Software Planning og utgitt av Nintendo til Nintendo GameCube i 2004. Spillet er oppfølgeren til Mario Tennis til Nintendo 64.
Sąjūdis
Historie
Sajudis deltok i organiseringen av en menneskelig kjede, kalt Den baltiske vei, 23. august 1989 i de tre baltiske statene. Protestdemonstrasjonen var til minne om Molotov-Ribbentroppavtalen 50 år tidligere, og et forvarsel på de baltiske statenes løsrivelse fra Sovjetunionen.
I tillegg til Landsbergis var blant andre Kazimiera Prunzkiene og Arvydas Juozaitis blant inititativtakerne til Sąjūdis.
Tata Consultancy Services
Tata Consultancy Services (TCS) er et internasjonalt selskap som tilbyr konsulenttjenester og bedriftsløsninger innen IT. I 2022 var TCS blant de mest verdifulle varemerket i bransjen.
Dornier Do X
Historikk
Først med DC-8 i 1959, 30 år senere, ble det bygget sivile fly med tilsvarende ytre mål og som hadde kapasitet for over 160 passasjerer.
Dornier Do X ble bygget ved Bodensjøen i Sveits, i byen Altenrhein. Etter første verdenskrig hadde ikke Tyskland lov til å bygge fly, men tyskerne tolket Versaillestraktaten slik at de kunne bygge fly utenfor Tyskland. I Friedrichshafen ved Bodensjøen ble også de tyske Zeppelinere, bl.a luftskipet Hindenburg, bygget.
Byggearbeidene startet 19. desember 1927 og flybåten ble sjøsatt 12. juli 1929. Før flybåten var innredet med sin luksuriøse innredning ble det satt inn kurvstoler. Med 169 passasjerer, Dorniers ansatte med familier samt et mannskap på 10, ledet av kaptein Friedrich Christiansen ble den første flytur foretatt som en rundflyvning over Bodensjøen i over en time. Flyet hadde enda ikke fått sitt luftdyktighetsbevis. Det ble godkjent av tyske luftfartsmyndigheter i oktober 1930 og gitt kjennetegnet D-1929.
Den 5. november 1930 startet Do X på en salgs- og demonstrasjonstur til byer i Europa, og videre til Sør-, Mellom- og Nord-Amerika. Turen var beregnet å ta noen uker. Utallige uhell og uforutsette hindringer underveis førte til at turen varte i 18 måneder. Etter en flytur på 36 000 kilometer landet Do X på Berlins største innsjø Müggelsee den 24. mai 1932, og i de følgene måneder kom 200.000 for å se flyet.
Det ble først bygget denne ene maskinen for Dorniers regning. I 1931 bestilte Italia 2 Do X for den italienske marine. Disse ble utstyrt med Fiat-motorer. Flyene ble fløyet til marinens base i La Spezia. Lite er kjent omkring disse flyenes skjebne, men de skal ha blitt brukt til troppetransport under Mussolinis okkupasjon av Etiopia i 1935, og senere hugget opp. Flyene fikk navn etter de to italienske flyveressene Umberto Madalena og Alessandro Guidon, og ble betegnet som Do X 2 R1 og Do X 3 R1.
Et av problemene under prøveflyvningene var de tysk-bygde motorene. Både på grunn av Tysklands valtuasituasjon i mellomkrigstiden og Dorniers stolthet om at flyet skulle være heltysk og vise verden hva tysk flyindustri kunne prestere, så insisterte han i det lengste på å beholde tyskbygde Siemensmotorer, men før demonstrasjons- og salgsturen gav han imidlertid etter og aksepterte et brukslån av motorer fra Curtiss i USA. Med motorene fra Curtiss fikk Do X en øket motorkraft på 22%.
Den store salgs- og demonstrasjonsturen til Amerika
Oppholdet i New York ble langvarig, ni måneder. Nå ville Curtiss ha betaling for motorene og tok arrest i flyet. Depresjonen hadde rammet Dornier hardt og han var ikke i stand til å reise de nødvendige 60 000 dollar, men til slutt fikk han et lån fra den vaklende tyske regjering og den 19. mai 1932 begynte hjemturen, som gikk uten for store problemer.
Hjemturen tok tre døgn, og gikk via New Foundland, Horta på Azorene og England for så å lande i triumf på Berlins største innsjø, Müggelsee, den 24. mai 1932.
Nå hadde Do X gjennomført en tur på 36 000 km med en gjennomsnittsfart på 170 km/t. Total flytid var 212 timer.
Etter at turen var gjennomført ble eierskapet overført til den tyske regjering.
Nye demonstrasjonsturer
En lignende tur var planlagt i 1933 ned Donau til Istanbul, men en uheldig landing hvor flyets hale brakk førte til nye forsinkelser. Flyet ble reparert, men etter at par byer var blitt besøkt ble hele turen avblåst.
Sorti
Under et bomberaid mot Berlin den 23.–24. november 1943 ble museet bombet av RAF og Do X gikk tapt. Også mange andre flyhistoriske klenodier gikk tapt i Tyskland under andre verdenskrig, bl.a. Roald Amundsens flybåt fra forsøket på å nå Nordpolen i 1925 ble ødelagt under et bombeangrep mot Deutsches Museum i München
Rasmus Højgaard
Rasmus Højgaard (født 12. mars 2001) er en dansk golfspiller.
Han representerte Danmark under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 38.
Fødselsrate
Fødselsrate defineres som levendefødte i et år pr. 1,000 av middelfolkemengden.
For jorda som helhet i dag er fødselsraten omkring 23 og dødsraten er i overkant av 9. For Norge var fødselsraten i 2020 10,1. I hele Europa, bortsett fra deler av tidligere Jugoslavia, Albania og det europeiske Tyrkia, er fødselsraten lav, og det er få land som har over 2,1 barn per fruktbare kvinne. Dette tallet, kalt Reproduksjonsnivå, anses som nødvendig for at befolkningen i et land skal holde seg konstant. I de fleste land i den tredje verden, altså Sør-Amerika, Afrika og sørlige Asia er fødselsraten derimot veldig høy. Ettersom dødsraten nylig har gått ned i mange av disse landene, har disse landene også høy befolkningsvekst.
I Norge har Samlet_fruktbarhetstall (SFT) sunket hvert år siden 2009, da den var 1,98 barn per kvinne, til 1,62 barn per kvinne i 2017.
Jag etter vind
Under Amandaprisen 2013 vant Ola Kvernberg prisen for beste filmmusikk. Marie Blokhus og Tobias Santelmann var nominert i to klasser hver: henholdsvis beste kvinnelige skuespiller og beste mannlige birolle og begge som årets nykommer. Under Kanonprisen 2013 vant filmen klassene beste kvinnelige skuespiller (Blokhus) og beste filmmusikk (Kvernberg) mens Sven-Bertil Taube var nominert i klassen beste birolle.
Apterocaulus
Apterocaulus er en slekt av biller som hører til familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En middelsstor til stor (25-50 millimeter), kort og bred, svart trebukk. Antennene er kraftige ved roten, tynne i spissen, rundt halvparten så lange som kroppen hos hunnen og nesten så lange som kroppen hos hannen. Hodet er ovalt, kjevene ikke påfallende forstørrede, fasettøynene små og flate. Pronotum er mye bredere enn langt, med læraktig overflate og to kraftige pigger på sidekanten. Dekkvingene er sterkt hvelvede, pæreformede, hos hunnen er de forkortede og dekker ikke hele bakkroppen. Spissen er mer eller mindre gulaktig.
Levevis
Larvene borer i død ved, ofte i døde røtter. De etterlater seg grove ganger i veden. Utviklingen tar flere år. Disse billene besøker ikke blomster, og mange arter er nattaktive. En del av dem kommer til lys. Arten er knyttet til busken Atriplex lampa (meldefamilien).
Utbredelse
Arten er bare kjent fra Argentina.
Lyfjellet
Lyfjellet er et fjell i Herad i Farsund kommune i Agder. Med sine 486,6 moh. er dette den høyeste toppen i kommunen. Øst for Lyfjellet går kommunegrensen til Lyngdal.
Friidrett under Paralympiske sommerleker 2012 – 800 meter menn
800 meter for menn ved Paralympiske sommerleker 2012 ble arrangert ved Olympiastadion i London fra 31. oktober til 8. september 2012. Det ble konkurrert i totalt 8 ulike klasser.
T12
Finaleresultater:
Det ble avholdt tre innledningsheat før finalen. Disse ble vunnet av Devine, Sharov og Zhiou.
T13
Det ble avholdt to innledningsheat før finalen. Mame vant det første og Korir vant det andre, med ny paralympisk rekord på 1:54,56, og slo med det Mames tidligere paralympiske rekord fra PL 2008. Baka forbedret den paralympiske rekorden da han vant finalen, med tiden 1:53,01.
T36
Finaleresultater: 1) Verdensrekord.  2) Personlig rekord. 3) Områderekord (søramerikarekord).
T36 er en av klassene for utøvere med cerebral parese. Kun finale ble avholdt. Shvetcov vant her med ny paralympisk rekord på 2:05,32.
T37
Finaleresultater: 1) Verdensrekord.  3) Personlig rekord. 2) Områderekord.
Kun finale ble avholdt. Michael McKillop vant finalen, med ny verdensrekord på 1:57,22.
T46
Finaleresultater: 1) Verdensrekord.  2) Områderekord (afrikarekord). 3) Sesongbestenotering.  4) Personlig rekord.
T46 er en av klassene for utøvere med funksjonshemming i armene, de har amputasjon eller svekkelser i én arm, eller i noen tilfeller begge armer.
Det ble arrangert to innledningsheat før finalen. Günther Matzinger vant det første heatet. Det andre heatet ble vunnet av Mohamed Fouzai. Günther Matzinger vant finalen, med ny verdensrekord på 1:51,82.
T52
Finaleresultater: 1) Sesongbestenotering.
T52 er en av klassene for utøvere med ryggmargskade, som bruker rullestol.
Kun finale ble avholdt.
T53
Finaleresultater: 1) Personlig rekord.
T53 er en av klassene for utøvere med ryggmargskade, som bruker rullestol.
Det ble arrangert to innledningsheat før finalen. Richard Colman vant det første heatet. Det andre heatet ble vunnet av Li Huzhao.
T54
Finaleresultater:
T54 er en av klassene for utøvere med ryggmargskade, som bruker rullestol.
Det ble arrangert tre innledningsheat før finalen. Zhang Lixin vant det første heatet, David Weir det andre og Saichon Konjen det tredje. David Weir vant også finalen.
.tw
.tw er Taiwans nasjonale toppnivådomene (ccTLD) for internett. Registreringsenheten administreres av TWNIC. Registreringer gjøres gjennom kommersielle registrarer. Neulevel har inngått et partnerskap med TWNIC for å markedsføre .tw utenfor Taiwan.
Registrering
Registreringer gjøres direkte på andre nivå, eller på tredje nivå under en av disse kategoriene:
Domenenavn med Kinesisk skriftkan også registreres på andre nivå. Videre så kan enhver registrant i et standard domene som har valgt en innenlands registrar i tillegg automatisk få to domenenavn med kinesiske tegn under andrenivå-domenene: 網路.tw, 組織.tw og 商業.tw. Disse andrenivå-domenene korresponderer til .net.tw, .org.tw og .com.tw men de er ikke anerkjent av ICANN.
Kværner
Kværner kan vise til:
.tw
Eksterne lenker
Toppdomän
Howard Da Silva
Howard Da Silva (født 4. mai 1909 i Cleveland, Ohio, død 16. februar 1986 i Ossining, New York, var en amerikansk skuespiller. Han debuterte på Broadway i 1930. Sin siste opptreden gjorde han i 1982. Da Silva filmdebuterte i 1935, men fikk større roller først på 1940-talet.
Da Silvas karriere som skuespiller fikk et abrupt avbrudd i 1952 da han nektet å svare på HUACs spørsmål angående mistenkte kommunistiske infiltratører i Hollywood. Da Silva blev en av mange skuespillere som ble svartelistet, og kunne bare jobbe som teaterskuespiller fram til 1960.
Antony Padiyara
Antony Padiyara (malayalam: മാർ ആന്റണി പടിയറ Mār Ānṟaṇi Paṭiyaṟa; født 11. februar 1921 i Manimala i kongedømmet Travancore i Britisk India; død 23. mars 2000 i Kakkanad i Kerala i India) var en syro-malabarsk katolsk prelat, erkebiskop og kardinal.
Bakgrunn
Han studerte ved regionalseminaret St. Peter i Bangalore og gikk over fra den syro-malabarske ritus (som hans slekt tilhørte) til den latinske ritus.
Prest
Antony Padiyara ble presteviet 19. desember 1945, og var inkardinert i bispedømmet Coimbatore, først som kapellan i Peria Kodiveri og deretter som sogneprest i Kollegal og Ootacamund mellom 1946 og 1952. Han ble til rektor for bispedømmets presteseminar i 1952, og ble senere professor også ved St. Peter i Bangalore.
Biskop av Ootacamund
Han deltok på Andre Vatikankonsil fra 1962 til 1965.
Erkebiskop av Changanacherry
Den 14. juni 1970 utnevnte pave Paul VI ham til syro-malabarsk erkeepark av Changanacherry. Nå var han altså igjen medlem av den ritus han stammet fra, og han ble en katalysator for utviklingen av den syro-malabarske kirke.
Erkebiskop av Ernakulam
Den 23. april 1985 ble han utnevnt av pave Johannes Paul II til erkebiskop av Ernakulam.
Kardinal
Den 28. juni 1988 ble han kreert til kardinal; han fikk seg tildelt tittelkirken Santa Maria Regina Pacis a Monte Verde.
Stor-erkebiskop
Den 16. desember 1992 ble han stor-erkebiskop av Ernakulam-Angamaly og dermed overhode av den syro-malabarske katolske kirke.