cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hate Breeds Suffering
Hate Breeds Suffering er det britiske deathgrind-bandet Lock Ups andre studioalbum. Det har Tomas Lindberg som vokalist.
Island under Sommer-OL 1948
Island under Sommer-OL 1948. Tjue sportsutøvere fra Island, sytten menn og tre kvinner, deltok under Sommer-OL 1948 i London. OL-troppen besto av tolv friidrettsutøvere og åtte svømmere, fem menn og tre kvinner. Island vant ikke noen medalje.
Presteforeningen
Foreningen jobber for å ivareta medlemmenes faglige, økonomiske og sosiale interesser. I tillegg arbeider de for å fremme kollegialt samhold og samarbeid.
Leder er Martin-Oskar Enstad, og nestleder er Eldfrid-Marie Bakken. Presteforeningen er medlem av Unio.
David Ojstrakh
Tidlige år
Han ble født i det kosmopolitiske Russland i byen Odessa ved Svartehavet (som nå ligger i Ukraina) inn i en jødisk familie med kjøpmenn. Faren gikk under navnet Fishl Oistrakh og moren var Beyle (født Stepanovskij). . Da han var fem, begynte unge David seriøst å lære fiolin og bratsj med en lokal lærer ved navn Piotr Stolyarskij Han var Oistrakhs første og eneste lærer. Stolyarskij underviste også Nathan Milstein, som delte sin konsertopptreden med Oitrakhs første i 1914, da Milstein uteksaminerte fra konservatoriet.
Da Oistrakh gjorde sin debut i Odessa i seksårsalderen, ble han innskrevet i Odessa-konservatoriet i 1923 hvor han studerte til 1926. Her spilte han Bachs A-mollkonsert. Hans eksamenskonsert i 1926 bestod av Bachs Chaconne, Tartinis fiolinsonate i G-moll, Rubinsteins bratsjsonate og Prokofievs D-durkonsert. Som solist spilte han Glazunovs fiolinkonsert under komponistens ledelse i Kiev i 1927 – en konsert som ervervet ham en invitasjon til å spille Tsjaikovskijs fiolinkonsert i Leningrad med det filharmoniske orkesteret under Nikolai Malko det følgende år.
I Moskva
Det samme året bestemte Oistrakh seg for å flytte til Moskva, hvor han gav sin første konsert og møtte Tamara Rotareva, pianisten som han giftet seg med det følgende år. I 1931 ble deres eneste barn, Igor, født, en sønn som skulle følge i sin fars fotspor og senere skulle spille fiolin med sin far med verker som Bachs Dobbeltkonsert og Mozarts Sinfonia Concertante. Fra 1934 og videre underviste han i konservatoriet i Moskva, hvor han ble professor i 1939. Der var han lærer for storheter som Yuri Yankelevitsj og Boris Goldstein. David Oistrakh underviste også mange vidunderbarn, så som Gidon Kremer.
Instrumenter
David Oistrach spilte fra ca. 1935 til tidlig i 1950-årene på Jussupow-Stradivari (1736), så fra 1947 på Havemann-Stradivari (fra 1719). Så spilte han fra 1955 på Berou-Stradivari, som han selv hadde anskaffet. I 1959 ervervet han en Conte de Fontana (bedre kjent under navnet Peterlongo) fra 1702, som han byttet inn syv år senere (1966) mot Marsick-stradivari (fra 1705). Denne fiolinen spilte han så med til sin død.
Hans bratsj var en Andrea Guarneri. Han foretrakk tyske buer, og spilte fra 1929 med en Nürnberger, skjønt satte også pris på de leipzigske buebyggere Dolling og Hermann.
Fyrstestater i India
Fyrstestater i India var statsdannelser som fantes i tiden da det indiske subkontinent var underlagt britisk koloniherredømme. De vokste fram som følge av at regionale og lokale herskere styrket sin stilling etter hvert som Mogulriket ble svekket og gikk i oppløsning. Det britiske Ostindiakompaniet inngikk allianser med lokale makthavere, et forhold som i begynnelsen var gjensidig og likeverdig mellom partene, men der kompaniet senere ble dominerende. Etter at Storbritannia i 1858 overtok som kolonimakt i India, ble fyrstestatene benyttet som indirekte måte å styre. Fyrstestatene var nominelt selvstendige og styrte sine egne indre anliggender, men var underordnet den britiske krone, politisk kontrollert av britene og ordnet i et hierarki etter rang. De hadde ikke rett til å holde egne utenriksrelasjoner.
Fyrstestatene varierte svært i størrelse og status. Siden de minste av dem knapt var mer enn gods, varierer oppgavene over antall fyrstestater, avhengig av hva som regnes med. Ved slutten av kolonitiden fantes det mange hundre stater, som utgjorde en tredel av landområdet og en firedel av befolkningen. Ved Indias selvstendighet og deling ble fyrstestatene integrert i India og Pakistan.
Framvekst
Fyrstestatene vokste fram etter hvert som Mogulrikets makt svant hen. De kan deles inn i tre grupper etter opphav: Gamle stater, etterfølgerstater og erobrerstater. De eldste fyrstestatene er rajputstatene, som hadde sitt opphav i det trettende århundre. Denne svært tallrike gruppen av stater fantes i det nordvestlige India, i Saurashtra, i områdene sør for Himalaya og i det østlige Uttar Pradesh og Bihar. Etterfølgerstatene er en gruppe fyrstestater som opprinnelig var provinser i Mogulriket, men der guvernørene gjorde seg uavhengige av sentralmakten. De viktigste av disse var Awadh, Bengal og Hyderabad. De to første ble overtatt av britene og innlemmet som provinser i Britisk India, mens Hyderabad var den største av fyrstestatene fram til den ble innlemmet i India med militærmakt i 1948. En tredje gruppe stater er erobrerstatene, det vil si marathastater i det vestlige India, sikhstater i nordvest og Mysore i Sør-India.
I løpet av prosessen der det britiske Ostindiakompaniet satte seg fast i India, undertegnet det traktater med lokale og regionale makthavere forskjellige steder på subkontinentet. Dette var et alternativ til selv å overta styret av områdene. Storbritannia arvet avtalesystemet da kompaniet i 1858 ble avviklet og områdene det kontrollerte direkte ble gjort til britisk koloni. Den britiske raj etterfulgte mogulkeiseren som overherre.
I 1876 ble den britiske monarken erklært som keiser av India og fyrstestatene ble organisert i et hierarki av vasallstater. Slik vokste det under britisk kolonistyre fram to India: Kolonien Britisk India og fyrstestatene, spredt ut over kontinentet fra grensen mot Afghanistan i vest til Burma i øst, fra Himalaya i nord til Kanyakumari i sør. Fyrstestatene utgjorde en tredel av landområdet og en firedel av befolkningen i det India britene kontrollerte.
Fyrstestatene hadde mange av trekkene ved selvstendige stater. De hadde væpnede styrker, og mange av dem hadde sitt eget flagg, utga egne frimerker og hadde eget pengevesen. Fyrstestatene var ikke i stand til å inngå forbindelser med fremmede makter. Utenriksrelasjonene gikk gjennom den britiske raj.
Erik Krogstad
'''Erik Johs. Krogstad''' (født 20. mai 1949 i Trondheim) er en norsk oversetter.
Fyrstestater i India
Antall og omfang
Det eksisterte mange hundre fyrstestater og mange av dem overlevde kolonitiden til ende. Oppgavene over antall varierer. Så mange som 693 enkeltstater nevnes, da ved inngangen til 1900-tallet. I 1947 var antallet fyrstestater 560. Statene varierte dramatisk i størrelse, både når det gjelder areal og befolkning. Elleve stater hadde i 1901 mer enn 1 million innbyggere. Statene Hyderabad, Mysore, Travancore, Gwalior, Kashmir og Jammu og Jaipur hadde i 1901 alle en folkemengde større enn Norge, der innbyggertallet da lå på 2,25 millioner. De minste fyrstestatene var å regne som gods, med en herre som kun hersket over et begrenset landområde med noen få hundre innbyggere, bestående av hans egen familie og tjenestefolk.
Noen ganger nevnes Nepal og Bhutan blant fyrstestatene. Begge hadde avtaler med britene, for å sikre britisk kontroll over utenriksforbindelsene, men var uavhengige i indre anliggender. Storbritannia anerkjente Nepals uavhengighet i 1924. Ved delingen av India ble Bhutan stående utenfor den nye indiske unionen. India overtok overhøyhetsrollen, men denne er gradvis avviklet og Bhutan har hevdet sin suverenitet og fikk i 1971 medlemskap i FN. Burma ble i 1938 organisert som en separat koloni.
Fyrstestatenes hierarki
Fyrstene og dermed statene var organisert i et hierarki, som seremonielt kom til uttrykk gjennom antallet saluttskudd en fyrste hadde krav på. I de fem viktigste statene hadde fyrstene krav på 21 kanonskudd. Deretter fulgte grupper av stater med 19, 17, 15, 13, 11 og 9 skudd.
Johnnie Walker Classic
Johnnie Walker Classic er en golfturnering på Europatouren som spilles i Asia. Den ble arrangert for første gang i 1990 under navnet Johnnie Walker Asian Classic i Hongkong.
Fyrstestater i India
Fyrstestatenes hierarki
Antallet skudd gjenspeiler fyrstestatens politisk innflytelse. Statene der fyrstene hadde krav på salutt, kalles også saluttstater. Opplysninger om antallet saluttskudd varierer mellom ulike kilder, både fordi en stat kunne stige i status, fordi antallet skudd kunne være flere internt i fyrstestaten enn det fyrsten ble beæret med utenfor sitt rike, og fordi en fyrste, som en personlig hedersbevisning, kunne bevilges tilleggsskudd for livstid.
Johnnie Walker Classic
Turneringen tiltrekker seg flere av verdens beste golfspillere ved å betale ut store summer for oppmøte. Ni av de 14 første utgavene ble vunnet av spillere som har toppet verdensrankingen i golf (Nick Faldo, Ernie Els og Tiger Woods to ganger hver; Ian Woosnam, Greg Norman og Fred Couples én gang hver).
Fyrstestater i India
Fyrstetitler
Fyrstene hadde ulike titler. Blant hinduistiske herskere fantes et hierarki der den fornemste tittel var maharaja i ulike varianter, og under dette raja med varianten rana, rao, thakur og flere andre ned til jagirdar, som satt på mindre gods. Fyrstene som tilhørte sikhismen benyttet samme titler som de hinduistiske fyrstene. Med unntak av herskeren over Hyderabad, som bar tittelen nizam, var nawab den mest utbredte tittelen for muslimske fyrster. Noen hadde arvelig tittel som diwan, som ellers er tittelen på fyrstenes finans- eller førsteminister. Innen et dynasti kunne en enkelt hersker som et personlig privilegium få en høyere tittel enn den som var arvelig. Andre ganger kunne et fyrstedynasti oppleve å bli varig hevet til en høyere tittel. Oppgavene over fyrstetitler i de enkelte stater kan derfor variere mellom kildene.
Erik Krogstad
Utdannelse
Han er utdannet cand. philol. fra Universitetet i Oslo (1980).
Oversetter
Hans første oversatte bok var Michael Endes Den uendelige historie i 1984. Pr. 2008 hadde han oversatt over 40 skjønnlitterære titler, både romaner, noveller og gjendiktninger av lyrikk, fra engelsk, tysk, svensk og dansk.
Oversettelser (utvalg)
Årstallet i parentes angir når verket ble utgitt på norsk.
Medlemskap og verv
Han ble medlem av Norsk Oversetterforening i 1988, og var leder av Faglig råd og Stipendkomitéen i Norsk Oversetterforening 2002-2007.
Priser og utmerkelser
Krogstad har vunnet følgende oversetterpriser:
Fotballspiller
Han har spilt 578 fotballkamper som spiss for Sportsklubben Oslo-Ørn i perioden 1976 – 2007.
Fyrstestater i India
Fyrstenes og undersåttenes religion: Delingen av India
Fyrstens religion var i noen tilfeller forskjellig fra den dominerende religion i befolkningen. Dette ble viktig ved avviklingen av britisk kolonistyre gjennom delingen av India i 1947, i hovedsak på religiøst grunnlag, til de selvstendige statene India og Pakistan. Det var da opp til eneherskerne, fyrstene, å velge hvilken av de to nye selvstendige statene de ville slutte seg til. Dette skjedde ved undertegnelsen av et formelt tiltredelsesinstrument og kunne skje uten at fyrsten trengte å rådføre seg med befolkningen. Prinsippet om geografisk tilhørighet, som visekongen Louis Mountbatten kjempet for, vant gjennomslag i de fleste tilfeller. Sikkim fortsatte etter delingen også som et protektorat, der India hadde suzerenitet over landet, inntil det etter en folkeavstemning i 1975 sluttet seg til India som den 22. delstaten.
I tre tilfeller kom det ved delingen til konflikt på grunn av fyrstenes valg. Nawaben av Junagadh, en muslimsk hersker over en hovedsakelig hinduistisk befolkning på Kathiawarhalvøya i Gujarat, forsøkte å slutte staten til Pakistan, noen som ble forhindret. Maharajaen av Kashmir og Jammu var hindu i en stat med majoritet av muslimer, valgte tilslutning til India, noe som lykkes og har gitt opphav til Kashmir-konflikten mellom India og Pakistan. Den muslimske nizamen av Hyderabad, den største av fyrstestatene, hersket et stort område i det indre av det sørlige India der 85% av befolkningen på over 16 millioner var hinduer. Nizam Asaf Jah VII forsøkte å vinne uavhengighet for sin stat, men ble militært erobret av India etter en kort krig i september 1948. Khanatet Kalat i Balutsjistan erklærte selvstendighet i august 1947, men ble presset til å slutte seg til Pakistan i april året etter.
Britisk kontroll
Fra 1921 hadde fyrstene i de viktigste statene representasjon i Fyrstekammeret. Organet ble til som følge av britisk ønske om å samordne fyrstene. Fyrstene selv hadde et ønske om en mer direkte påvirkningskanal inn til visekongen av India, en som omgikk det britiske administrative kontrollapparatet.
Etter selvstendigheten
Fyrstene mistet sin makt ved Indias uavhengighet, men beholdt privilegier selv etter at India i 1950 gikk over til å bli republikk. I bytte mot å tiltre den indiske unionen fikk fyrstene i de 284 viktigste staten innvilget årlige apanasjer (privy purses), noe som var garantert i grunnloven. I 270 andre stater fikk fyrstene engangskompensasjon. Fyrsteprivilegiene ble først avskaffet i 1971 ved en grunnlovsendring.
Mens innbyggerne i Britisk India var britiske undersåtter, hadde innbyggerne i fyrstestatene status som britiske beskyttede personer (British Protected Persons). Etter Indias selvstendighet og fyrstestatenes integrasjon i den nye unionen, ble ikke fyrstestatenes innbyggerne umiddelbart indiske statsborgere. Det skjedde først da India vedtok en statsborgerskapslov i 1955.
Ved uavhengigheten ble fyrstestatene omgjort til delstater i India, enten enkeltvis eller i samlinger. I perioden fram til 1956, da det ble laget nye delstater basert på språk, fungerte de tidligere fyrstene av Kashmir og Jammu, Mysore, Gwalior, Travancore, Patiala, Jaipur og Nawanagar som guvernør eller seremonielt overhode, rajpramukh, for de etterfølgende delstatene.
Da det i 1956 ble dannet nye og større delstater ble territoriene til tidligere fyrstestater innlemmet i større enheter eller delt mellom flere av de nye delstatene. Eksempelvis ble territoriet til delstaten Hyderabad, som tilsvarte fyrstestaten, fordelt på delstatene Maharashtra, Karnataka og Andhra Pradesh. Mange av fyrstedynastiene eksisterer fortsatt, men nå uten privilegier og har ikke annen politisk makt enn den de kan skaffe seg gjennom å stille til valg.
Cooperøya
Cooperøya (engelsk: Cooper Island) er en øy sørøst for Sør-Georgia i Sør-Atlanteren. Øya tilhører det britiske oversjøiske territoriet Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene. Øya er om lag 4 km lang og 1,2 km bred og ligger på nordsiden av inngangen til Drygalskifjorden. Øya ble oppdaget av en britisk ekspedisjon under ledelse av James Cook i 1775 og har fått sitt navn etter løytnant Robert Palliser Cooper, som var offiser ombord på ekspedisjonsskipet HMS «Resolution». Øya er adskilt fra Sør-Georgia av det 1,6 km brede Coopersundet. Høyeste punkt er 416 moh.
Dyreliv
Øya er rottefri og har store bestander av fugler som hekker her, inkludert snøpetrell, antarktishvalfugl og svartbrynalbatross. I tillegg er det store bestander av ringpingvin og gulltoppingvin på øya.
Øya er dekt av tussokgress.
Paul Hector Mair
Paulus Hector Mair (1517–1579) var en embedsmann i Augsburg i Bayern som befattet seg med fekting og kampkunst. Han samlet på bøker om fekting og satte seg fore å samle all kunnskap om fektekunsten i et kompendium som skulle overtreffe alle tidligere verker om emnet.
For å gjennomføre dette engasjerte han maleren Jörg Breu den yngre, og dessuten to erfarne fektere som skulle perfeksjonere seg i de forskjellige disipliner før det hele ble malt. Prosjektet var svært kostbart og strakk seg over fire år. Ifølge Mair kostet det det meste av hans og hans families inntekter. Tre kopier av manuskriptet er bevart, i tillegg til Breus skissebok.
I tillegg til utgiftene til dette prosjektet var også Mairs hushold svært kostbart, med hyppige og storslagne mottakelser. Det gikk ikke bedre enn at han misbrukte midler fra bykassen, som han hadde tilsynsansvar for siden 1541. Da dette ble oppdaget i 1579, endte det med at Mair ble hengt som tyv i en alder av 62 år.
Richard Neville, 16. jarl av Warwick
Richard Neville (født 22. november 1428 i Norwich i England, død 14. april 1471 i Barnet, også kjent som the Kingmaker, «kongemakeren») var sekstende jarl av Warwick og en sentral person under rosekrigene. Han var den rikeste person i England utenfor kongefamilien, og brukte først sin rikdom og makt til å støtte Huset Yorks tronkrever mot Henrik VI, og senere til å avsette Edvard IV og sette Henrik tilbake på tronen.
Liv og virke
Jarlen var eldste sønn av Richard Neville, 5. jarl av Salisbury og Alice Montagu, grevinne av Salisbury. Hans yngre bror var John Neville, 1. marki av Montagu, som en kort periode også var jarl av Northumberland.
Warwick giftet seg med Anne de Beauchamp, som var søster av Henry de Beauchamp, 1. hertug og 14. jarl av Warwick. Da han døde arvet hans søster Anne de Beauchamp, 15. grevinne av Warwick jarletittelen, mens hertugtittelen bortfalt ettersom den ikke kunne arves i kvinnelige ledd. Hun døde bare fem år gammel, og Richard Neville fikk dermed tittelen gjennom sin kone. Warwick hadde, ettersom faren stod på samme side, dermed ressursene til to store jarledømmer i ryggen, med enorme eiendommer i Midlands og Wales. Jarlens far falt i slaget ved Wakefield i 1460, og Richard arvet da jarledømmet Salisbury.
Warwick var nevø, gjennom ekteskap, av Richard Plantagenet, 3. hertug av York. Han ble dermed trukket inn som en sentral deltager i rosekrigene på Huset Yorks side. I krigenes første fase, fra 1455 til 1460, brukte han sin innflytelse til å styrke Yorks posisjon under Henrik VI, men da hertugen krevde tronen foran parlamentet i 1460 fikk han ikke Warwicks støtte.
Han var sentral i å få satt Richard, hertug av Yorks sønn på tronen som Edvard IV, og hadde et nært forhold til kongen i de første årene etter kroningen. Warwick hadde i en periode hovedansvar for å slå ned lancastrianernes sporadiske opprør i det nordlige England, noe han gjorde med stor kompetanse.
Men mot slutten av 1460-årene kom kongen og jarlen dårligere overens. Det var flere årsaker til dette, men det mest sentrale var kongens ekteskap med Elizabeth Woodville, som ble inngått i hemmelighet i 1464. Warwick var i forhandlinger om ekteskap mellom kongen og en fransk kvinne, og det var svært uheldig for hans omdømme da kongen annonserte ekteskapet med Woodville som et fait accompli. Da det også viste seg at Woodvilleslekten fikk stor innflytelse ved hoffet på bekostning av Nevilleslekten ble Warwick bitter. De var også uenige om andre ting, som at kongen ønsket å alliere seg med Burgund mens Warwick ville ha en allianse med Frankrike, og at kongen var skeptisk til å la sine brødre George, hertug av Clarence og Richard, hertug av Gloucester gifte seg med Warwicks døtre Isabella og Anne.
Innen 1469 hadde Warwick dannet en allianse med George, hertug av Clarence, som var sjalu på sin bror. Denne alliansen ble beseglet med ekteskap mellom hertugen og Isabella Neville i 1469. De slo kongens styrker i slaget ved Edgecote Moor, tok kongen til fange, og styrte i hans navn i noen måneder. Men Warwicks bror John Neville, 1. marki av Montagu og kongens bror Richard forble lojale mot Edvard IV, og sistnevnte ledet en hær som befridde kongen. Warwick ble anklaget for høyforræderi i 1470 og flyktet til Frankrike. Der dannet han en allianse med sin gamle fiende Margaret av Anjou, Henrik VIs dronning, og med Ludvig XI av Frankrike. Jarlens datter Anne ble gift med Henriks og Margarets sønn Edward av Westminster, som var prins av Wales.
Margaret stolte ikke helt på jarlen og insisterte på at han måtte vise at han mente alvor ved å reise til England med en hær. Denne gangen fikk han støtte fra sin bror John, som kom med en hær fra Nord-England, og Edvard måtte flykte mens Henrik VI den 30. oktober 1470 igjen kom på tronen.
Warwick planla så å konsolidere sin allianse med Ludvig XI ved å støtte en fransk invasjon av Burgund. Til gjengjeld skulle han få provinsene Zeeland og Holland. Nyheten om dette fikk Karl den modige, hertug av Burgund, til å støtte Edvard med penger og soldater våren 1471. Da Margaret og prins Edward endelig var klare til å vende tilbake til England hadde Warwick sammen med sin bror John falt i slaget ved Barnet den 14. april 1471. Prinsen av Wales ble kort tid senere drept i slaget ved Tewkesbury. Anne Neville giftet seg senere med Edvards bror, etter at han var blitt kronet til konge som Rikard III.
Sun Zhengcai
Sun Zhengcai (kinesisk: 孙政才; hanyu pinyin: Sūn Zhèngcái, født i september 1963 i Wendeng i provinsen Shandong i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk kommunistisk politiker. I november 2009, i uvanlig ung alder, ble han utnevnt til partisekretær i Jilin.
Internasjonal Reporters journalistpris
Internasjonal Reporters journalistpris er en pris som årlig deles ut av Internasjonal Reporter til en journalist som har produsert et journalistisk produkt som på en innsiktsfull, overraskende og engasjerende måte har kastet lys over et internasjonalt tema med vekt på Afrika, Asia eller Latin-Amerika.
Produktet kan være enkeltstående reportasjer (også fotoreportasjer), reportasjeserier eller reportasjebøker og må ha vært publisert i et uavhengig norsk presseorgan eller utgitt på et norsk forlag.
Prisen kan også gis til en journalist som over tid har utmerket seg innen utenriksjournalistikk med særlig vekt på å belyse utviklingsperspektiver i den ikke-vestlige verden.
Juryen består av fagfolk innen media og medieforskning. Prisen ble utdelt for første gang i 2010.
Sun Zhengcai
Han anses som en lovende kandidat til den fremtidige «sjette generasjons» nasjonale lederskikt innen det kinesiske kommunistparti.
Arnold Geulincx
Arnold Geulincx (født 31. januar 1624, død november 1669), også kjent under pseudonymet Philaretus, var en flamsk filosof og logiker.
Han var professor ved universitetet i Louvain i tolv år, og senere ved universitetet i Leiden. Geulincx skrev alle sine verker på latin. Begge hans hovedverker, Ethica og Metaphysica, ble publisert først posthumt.
Gunhild Stordalen
Ved siden av stillingen som grunnlegger og president i EAT Foundation sitter hun også i styret i flere andre organisasjoner som GreeNudge og Nordic Choice Hotels Group. I oktober 2014 ble hun rammet av sykdommen systemisk sklerose.
Gunhild hevder selv hun vokste opp i et antimaterialistisk og pasifistisk hjem og hun ble, allerede i ung alder, svært opptatt av miljøspørsmål.
Hun er cand.med. fra Universitetet i Oslo i 2007. I studietiden arbeidet Gunhild med seksual- og samlivsundervisning for ungdom gjennom Medisinernes Seksualopplysning i tillegg til at hun bisto som ekspertkommentator i NRK P3s program Juntafil. Stordalen arbeidet også som modell i studietiden.
I 2010 forsvarte hun sin doktoravhandling innen patologi og ortopedi Molecular Studies on Bone With Focus on Fracture Healing in Experimental Osteoporosis. Hennes faglige forfatterskap omfatter pr. 2013 fem artikler.
The Stordalen Foundation
The Stordalen Foundation støtter organisasjoner som jobber innenfor helse, utvikling, dyrevelferd og beskyttelse av miljøet; gjennom fire hovedområder:
EAT Foundation
I 2013 grunnla Stordalen EAT Initiative med ideen om å transformere det globale systemet for matproduksjon for å sikre den voksende befolkningen tilgang til sunn, næringsrik mat produsert på en bærekraftig måte.
I mars 2016 grunnla hun sammen med Wellcome Trust, Stordalen Foundation og Stockholm Resilience Center organisasjonen EAT Foundation.
Utmerkelser og styreverv
I tillegg til å være grunnlegger og president i EAT Foundation, er hun også grunnlegger og styreleder i den miljøorienterte organisasjonen GreeNudge. Gunhild sitter i flere styrer, blant annet i Nordic Choice Hotels Group, Scaling Up Nutrition (SUN), Movement Lead Group, World Economic Forum's Global Future Council, ECOHZ Renewable Energy Foundation, BT Group's Committee for Sustainable and Responsible Business, klimainitiativet DrawDown og det internasjonale styret for Stockholm Resilience Center.
Landhandel
Landhandel var tidligere handelsvirksomhet i Norge som foregikk utenfor byene. Vareutvalget var annerledes enn hos kjøpmenn i byene og ble tidligere også regulert ved lov.
En dagligvareforretning på landet blir fortsatt i noen grad omtalt som en landhandel. Antall landhandlere har blitt drastisk redusert i løpet at de siste 50 årene, vesentlig på grunn av økt priskonkurranse, økt mobilitet og endret vareutvalg. Butikkjedene Joker og Coop Marked er dagligvareforretninger som har som konsept å videreføre landhandlertradisjonene, men med et vareutvalg som er begrenset.
Tilsvarende begreper brukes også i Sverige, der lanthandel fortsatt er vanlig butikknavn på flere småsteder, og i Tyskland, der Landhandel betyr en landbrukshandel, dvs. en forretning som selger varer til jordbruket.
Historikk
En forordning fra 1299 forbød kramhandel i landdistrikter. Alle kjøpmenn skulle drive sin handelsvirksomhet i byene. I 1302 ble det innskjerpet at utlendinger som kom med varer til kjøpsteder og ladesteder, skulle selge dem der og ikke ta dem videre. For å drive handel i en kjøpstad måtte de også ha borgerskap i byen.
Faste landhandlerier ville regjeringen nødig ha. Datidens embetsmannsstat opplevde det som uoversiktlig om også folk på landet tok til med handelsvirksomhet, som skulle være en bynæring. Byborgerne var også redde for å tape stort om de fikk konkurranse fra landhandlere. Fra midten av 1700-tallet ble landhandel likevel lov, om man kunne fremvise kongebrev med slik tillatelse.
Med kongelig bevilling kunne en drive handelsvirksomhet så lenge en ikke hadde fast utsalgssted. En slik omreisende handelsmann ble kalt en «kramkar» som drev «skreppehandel». Skreppekarene tok med seg nyheter fra gård til gård og fungerte som en slags omvandrende aviser. De var trolig årsak til at bondeopprørene mot slutten av 1700-tallet ble mer omfattende enn noen gang før.
På tross av Handelsloven fra 1842 beholdt byene enkelte særfordeler. Landhandleren hadde kun lov til å drive handel i en viss avstand fra byene, og fikk fortsatt ikke ha fast salgssted. Byene hadde fortsatt enerett på handel med importvarer og på all kommisjonshandel.
Kravet om kongebrev forsvant med ny lov i 1857. Det ble isteden innført et handelsbrev som ble utstedt av fogdene. Enkelte utenlandske varer ble også tillatt solgt fra faste handelssted, deriblant fargevarer, kaffe, sukker og tobakk. I 1866 ble kravene ytterligere lempet, og landhandlerne kunne deretter kjøpe alle varer direkte fra utlandet. Kravet om avstand til byene ble imidlertid opprettholdt, men også dette kravet forsvant i 1874.
Først i 1882 ble bykjøpmennenes enerett til utskipning opphevet, og enerett på kommisjonshandel ble opprettholdt til Lov om handelsnæring av 16. juni 1907 trådte i kraft 1. juli 1908. I grove trekk var da alle særretter for byene borte.
Baruch Goldstein
Baruch Kappel Goldstein (opprinnelig  Benjamin Carl Goldstein; født 9. eller 12. desember 1956 i Brooklyn i New York City i USA, død 25. februar 1994 i Hebron i Vestbredden) var en israelsk nasjonalistisk ekstremist, jødisk terrorist og massemorder som drepte 29 og såret 125 palestinere i Abrahammoskeen i Hebron i 1994.
Liv og virke
Goldstein var opprinnelig fra Brooklyn i New York i USA. Han studerte medisin ved Albert Einstein College of Medicine og var medlem av Jewish Defense League. Goldstein emigrerte fra USA til Israel, og levde på den israelsk okkuperte Vestbredden og ble militærlege. Han steg i gradene og ble til sist major. Da han tjenestegjorde som lege i den israelske hæren skal han angivelig ha blitt lagt merke til for uttalelser om å nekte å behandle ikke-jøder, også dem som tjenestegjorde i den israelske hæren.
Goldstein var også aktiv i Kach-partiet, og stod som tredjemann på dets liste til Knesset-valgene i 1984. Som reaksjon på Goldsteins terror i 1994 ble da dette parti forbudt i Israel.
Massakren
Den 25. februar 1994 myrdet han 29 bedende muslimer og såret 150 andre i Hebron. Den offisertsuniformerte Goldstein ankom Abrahamsmoskéen, der omkring 800 muslimer bad. Da de bedende bøyde seg ned i retning Mekka, kastet han en granat og åpnet ild med et automatvåpen og drepte 29 mennesker og skadet 125. Flere av ofrene var barn. Massakren stoppet da Goldstein hadde brukt opp ammunisjonen, og han ble overmannet og lynsjet av de overlevende. Massakren ble en utløsende faktor for et opprør på de okkuperte områdene, og ytterligere 26 palestinere og 9 israelere ble drept.
Goldsteins grav
Israelske militærmyndigheter nektet å tillate at Goldstein ble begravet på den jødiske gravlund i Hebron. Han ble i stedet gravlagt vis-à-vis Meir Kahane Memorial Park i Kiryat Arba.
Gravstedet ble et slags valfartssted for jødiske ekstremister, og på en innskrift nær graven heter det: «Til den hellige Baruch Goldstein, som gav sitt liv for det jødiske folk, Toraen og den israelske nasjon». I følge Baruch Marzel hadde frem til år 2000 omlag 10.000 mennesker flokket til graven. I 1996 gikk medlemmer av Arbeiderpartiet inn for at det helligdomsaktige bønnestedet nær graven måtte flyttes, og israelske sikkerhetsmyndigheter uttrykte bekymring for at graven ville oppildne ekstremister. I 1999, etter vedtaket av en ny lov dom forbød monumenter for terrorister, og en tilknyttet kjennelse i Høyesterett, raserte den israelske hær med bulldozer bønneområdet og monumentet satt opp nær graven.
Et nytt gravmæle er senere blitt bygd, og tiltrekker seg forsatt besøk fra israelske pilgrimer.
Marjorie av Carrick, 3. grevinne av Carrick
Marjorie av Carrick (født ca. 1253/1256, død kort tid før 9. november 1292) var 3. grevinne av Carrick i Skottland, en tittel hun arvet av sin far Niall av Carrick, jarl av Carrick, som døde uten mannlige arvinger i 1256. Hun ble mor til Robert Bruce, konge av Skottland 1306-1329, og til Isabella Bruce, dronning av Norge 1292-1358.
Liv og virke
Marjorie (også omtalt som Margaret) var datter og arving av Niall, jarl av Carrick, og hans hustru (og kusine) Margaret Stewart, datter av Walter Stewart, 3. High Steward av Skottland, og grevinne av Carrick i egen rett. Marjorie vokste antagelig opp i Carrick i hva som i dag er South Ayrshire. Hennes far døde i 1255 mens hun var barn, og gjorde henne til enearving av Carrick. Niall hadde derimot etterlot posisjonen som ceann cineil, klanhøvding, til sin nevø Lachlan (også omtalt som Roland). Carrick ble beskrevet som «fattig», men fungerte som en maktbase i sørvestlige Skottland, og med gamle forbindelser til Irland.
Hun ble gift med Adam av Kilconquhar, en adelsmann fra Kilconquhar i Fife, og som synes å ha hatt høy kurs hos kong Aleksander III. Det er ikke klart når de ble gift, men ettersom de antagelig ikke fikk barn (se nedenunder) kan det ikke vært lenge før Adam en gang 1269 besluttet å dra på det åttende korstog under fanen til kong Ludvig IX av Frankrike som i 1270 angrep Tunis, i henhold til den skotske kronikøren John av Fordun, og videre på det niende korstog i Midtøsten. Han døde av sykdom eller av sår han fikk i forvaret av Akko i 1271.
Det falt på hans venn og reisefølge, Robert de Brus, 6. lord av Annandale, å fortelle om Adams død til den unge enken. Marjorie var da uten ektemann, og trengte en ny, og besluttet at Robert var en god kandidat. Han skal ha takket høflig nei, noe enken ikke aksepterte og fikk ham enten forsinket eller bestemt innelåst i sin festning Turnberry Castle. Etter en tid skal Robert ha ombestemt seg og tatt imot tilbudet til Marjorie. De ble gift i 1271, uten at noen av deres familier ble informert og uten at kong Aleksander III hadde gitt sin tillatelse. Det gjorde kongen rasende, han fikk Turnberry beslaglagt sammen med hennes besittelser. Ved deres venner som meglere, aksepterte kongen en stor bot fra Marjorie, og deretter ble Robert de Brus, eller Bruce, akseptert som jarl av Carrick jure uxoris (i retten til sin hustru). Han ble også laird av Kilconquhar, en tittel som Marjorie arvet fra sin første ektemann.
Om antallet barn skal legges til grunn synes ekteskapet å ha vært vellykket. Dette ekteskapet ble også en forening av hennes skotsk-gæliske adel med hans skotsk-normanniske, men i tillegg nedstammet den sjette Robert Bruce fra kong David I av Skottland. Deres hovedseter var Turnberry Castle og Lochmaben. Han hadde også besittelser på engelsk side av grensen. Begge deler fikk avgjørende betydning for deres barn.
Marjorie døde i 1292, rundt 37 år gammel, og hennes ektemann overførte hennes tittelen til deres eldste sønn, Robert. Han giftet seg deretter med en kvinne ved navn Eleanor som var langt yngre enn ham. Han døde i 1304, 60 år gammel, mens Eleanor døde først i 1331.
Barn
De fikk fem døtre og fem sønner:
Datter i første ekteskap?
En del forfattere henviser til en ukjent datter fra Marjories første ekteskap, men hun kan ikke bekreftes fra andre kilder. Det er en tradisjonell fortelling at Thomas Randolph, 1. jarl av Moray var sønn av Marjories datter fra første ekteskap med Adam. Dette er neppe riktig og antagelig fremmet som en forklaring på hvorfor Thomas Randolph ble beskrevet som «en nevø» av kong Robert Bruce. Enhver datter av Adam av Kilconquhar ville ha arvet hans gæliske tittel slik Marjorie som den eldste fire døtre, eller kanskje fem, gjorde ved sin fars død. Isteden er det teoretisert at Robert kanskje fikk en datter, Isabel, med sin andre hustru Eleanor som ble gift med den eldre Thomas Randolph. Det er antydet at en «eldste datter», ellers ukjent i historien, ble giftet inn i familien til jarlene av Mar, men det kan være en forveksling med Christina Bruce og til et rykte om at hennes første ekteskap var med Gartnait, jarl av Mar, noe som heller ikke er riktig da hun aldri ble omtalt som «av Mar» eller i slekt med Gartnaits sønn.
Denali
Denali, tidligere kalt Mount McKinley, er et fjell i Denali Borough i den amerikanske delstaten Alaska. Fjelltoppen ligger 6 190 meter over havet og er USAs og Nord-Amerikas høyeste punkt.
Mellom 1896 og 2015 hadde fjellet navnet Mount McKinley, oppkalt etter USAs 25. president, William McKinley. Det opprinnelige navn, som ble brukt frem til 1897, var Denali, som betyr «det høyeste» på et av atabaskaspråkene. I 1980 ble Denali fjellets offisielle navn i Alaska. Etter et ønske fra Alaskas guvernør bestemte president Barack Obama at dette navnet skulle være offisielt i resten av USA fra den 31. august 2015.
Den 7. juni 1913 nådde en gruppe under ledelse av Hudson Stuck, som de første menneskene, fjellets topp. Allerede i 1903 hevdet Frederick Cook at han hadde besteget fjellet, men det viste seg senere å ikke være sant. Den første kvinnen på toppen av Denali ble Barbara Washburn i 1947.
Finnmarkblomsterfluer
Finnmarkblomsterfluer (slekten Chrysosyrphus) er en gruppe av fluer som tilhører familien blomsterfluer (Syrphidae). Slekten omfatter seks kjente arter, to av dem forekommer i Norge. De er små, kullsvarte blomsterfluer som forekommer på nordlige myrer. I Norge er de hittil bare funnet i Finnmark.
Utseende
Små til middelsstore (7-9 mm), matte, dypt svarte blomsterfluer. Hodet er temmelig stort, fasettøynene nesten nakne. Antennene er nokså små, svarte på farge. Ansiktet har en liten midtknøl ("nese") hos hannen, men er temmelig flatt hos hunnen, munnkanten litt framskytende. Hos hannen møtes fasettøynene i pannen, hos hunnen er de temmelig bredt adskilte. Kroppen er sparsomt kledt med nokså lange, mørke hår, i motsetning til slektene Chrysogaster og Melanogaster er disse ganske tydelige. Beina er svarte, slanke, nokså korte. Bakkroppen er avlangt-oval, matt svart. Vingene er svakt røykfargede uten noen mørkere områder, vingemerket er gulbrunt.
Levevis
Finnmarkblomsterfluene flyr på myrer i de nordlige bjørke- og furuskogsbeltene. De besøker blomster, særlig molte (Rubus chamaemorus), og spiller en viss rolle som pollinatorer av disse. Larvene lever trolig av råtnende plantedeler i myrene. De voksne fluene flyr i juni – juli.
Utbredelse
Slekten forekommer i den palearktiske sone og Nord-Amerika, med tre arter i hvert område. De to artene som forekommer i Norge er hittil bare funnet i Finnmark, men de forekommer mye lenger sør i Sverige og burde kunne finnes i fjellområder i Nord- og Midt-Norge.
Øystein Eek
Øystein Eek (født 17. mai 1952 ) er en norsk filolog og forlagsarbeider.
Eek har nordisk hovedfag. I årene 1977-80 og 1983-84 var han forlagsredaktør for Kunnskapsforlaget; fra 1996-2010 redaksjonssjef samme sted. Etter dette har han arbeidet som redaktør for norske ordbøker. Han har også vært ansatt ved Hjemmets bokforlag og i Cappelen.
Coronel Vivida
Coronel Vivida er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
John Aldridge
John William Aldridge (født 18. september 1958 i Liverpool i England) er en tidligere irsk fotballspiller som er kjent for å være en veldig effektiv spiss.
Tidlig karriere
Han spilte mye amatørfotball for forskjellige klubber i Merseyside før han i 1979 kom til Newport County AFC, der han spilte 170 kamper og lagde 69 mål, før han i 1984 dro til Oxford United. Med dem vant han ligacupen i 1986, noe som er Oxford Uniteds eneste store trofé.
Karriere i Liverpool FC
I 1987 dro Aldridge til Liverpool FC for å ta over etter Ian Rush, som hadde dratt til Juventus. Han var den rette mannen til å ta over etter Rush, og sesongen etter at han kom, lagde han 29 mål for klubben og han var en stor suksess. Etter at Rush kom tilbake fra en frustrerende tid i Italia ble de to spisspartnere, Aldrigde blomstret opp i samarbeidet mens partneren Rush hadde en dårlig periode, og ofte måtte sitte på benken. Men situasjonen endret seg sesongen etter Hillsborough-tragedien og Aldridge begynte å sitte på benken i stedet, han signerte for den spansk/baskiske klubben Real Sociedad. I den siste kampen for Liverpool fikk han et innbytte for å ta en æresrunde da han kastet trøya og støvlene ut til publikum.
Karriere i Real Sociedad
Han var den første ikke-basker til å spille for Real Sociedad. Han var i klubben fra 1989 til 1991 og hadde stor suksess før han dro tilbake til Merseyside for å spille for Tranmere Rovers.
Karriere i Tranmere Rovers
Den første sesongen sin der lagde han klubbrekord med 40 mål på en sesong. Han lagde mange mål for klubben før han ble spillende manager i 1996, og han la opp som spiller to år senere. Han sa opp som manager i 2001. Han fikk 69 kamper og 19 mål for Irlands herrelandslag i fotball. Årene med Aldridge som spiller og manager var også de beste i Tranmeres historie, med plasseringer på øvre halvdel av tabellen på nivå 2 i engelsk fotball.
Dagblomstfamilien
Dagblomstfamilien (Commelinaceae) er en plantefamilie i ordenen Commelinales. Den omfatter ca. 500 arter fordelt på 38 planteslekter. Familien omfatter noen potteplanter, som for eksempel zebrina (Tradescantia zebrina).
Myrmalm
Myrmalm er en uren form av jernhydroksid (limonitt, (FeO(OH)·nH2O)), som hentes frem  fra forekomster i myr for å utvinne jern. Utvinning av myrmalm ble brukt fra den tidsperioden som kalles jernalder i forhistorisk tid frem til middelalderen, da metoder for å utvinne jern fra malm i fast fjell ble utviklet. Likevel var myrmalm-metoden for jernutvinning stadig i bruk enkelte steder i Norden frem til 1700-tallet. På 1800-tallet ble Øiensjøfos Brug etablert for å utvinne jern fra myrmalm på industrielt vis, men dette ble ingen økonomisk suksess.
Teknologi
Å utvinne myrmalm var en lang og arbeidskrevende prosess. Myrmalmforekomstene var ofte å finne til fjells. I jernalderen, vikingtid og middelalder har jernutvinning etter denne metoden vært en betydelig virksomhet mange steder i landet. I mange fjellgrender er det et betydelig omfang på antall kulturminner knyttet til denne virksomheten. Myrmalm blir ved gløding omdannet til jernoksider, som ble brukt til å lage røde pigmenter til maling.
Jernmalmen i myr må først lokaliseres. Rød farge på myren er et kriterium, den røde fargen er rust. Når man stikker et spett ned i myren skal det komme knaselyder.
Da utvinningen av jern fra malm fra gruver i fjell kom i gang på 1500-tallet ble etter hvert produksjonen basert på myrmalm ulønnsom og tok slutt.
Et museum viet helt til jernvinnevirksomhet er Jernvinnemuseet i Bykle i Setesdal i Aust-Agder.
Det Norske Diakonforbund
Det Norske Diakonforbund, ble etablert i 1915 og er et fagforbund for diakoner og diakonkandidater. Forbundet har vel 500 medlemmer og er tilsluttet Unio.
Forbundsleder er Randi Bergkåsa
Ligue 1 1964–1965
Ligue 1 1964–65 er en oversikt over fransk fotballs toppdivisjon denne sesongen. Selve toppdivisjonen ble startet opp i 1932-33.
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
Radosav Petrović
Radosav Petrović (født 8. mars 1989) er en serbisk fotballspiller som spiller for den kasakhstanske klubben Ordabasy FK. Han er også en del av.
Petrović har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet FK Radnički Obrenovac og FK Jedinstvo Ub fra Serbia.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Kristina Andersson
Kristina Andersson (født 20. mai 1965 i Frösön) er en tidligere svensk alpinist. På slutten av 1980-årene til midten av 1990-årene var hun en av verdens fremste slalåm- og storslalåmkjører.
7. januar 1996 vant Andersson i slovenske Maribor sin eneste seier i verdenscupen. Under VM 1993 i Morioka havnet hun like utenfor seierspallen med en fjerdeplass. Hun la opp etter OL 1998 i Nagano.
Diskret matematikk
Diskret matematikk er læren om matematiske strukturer som er «diskrete». Med dette menes at strukturene ikke støtter eller behøver et begrep om kontinuitet. De fleste strukturer i endelig matematikk er opptatt av er tellbare mengder, slik som heltallene. Den delen av diskret matematikk som omhandler endelige mengder kalles noen ganger for endelig matematikk.
Diskret matematikk er ingen ny disiplin, men er blitt populær som en følge av dens anvendelser innen informatikk. Begreper og notasjon fra diskret matematikk er nyttig for å studere eller uttrykke objekter eller problemer innen algoritmer og programmeringsspråk.
Områder
Diskret matematikk dekker vanligvis:
Ragnar Christiansen
Ragnar Karl Viktor Christiansen (født 28. desember 1922 i Drammen i Buskerud, død 17. februar 2019 ) var en norsk politiker (Ap), statsråd og fylkesmann.
Bakgrunn
Ragnar Christiansen ble født i Drammen og vokste opp på Solbergelva i Nedre Eiker. Han hadde sin yrkesbakgrunn fra Norges Statsbaner.
Politisk virke
Han var stortingsrepresentant fra Buskerud fra 1958 til 1977 og vararepresentant i periodene 1950–1953 og 1954–1957.
Christiansen var finansminister 1971–1972 og samferdselsminister 1976–1978.
Christiansen var ordfører i Nedre Eiker fra 1955 til 1957. Han var fylkesmann i Buskerud fra 1980 til 1988.
Bokutgivelse
I 2006 utga han memoarboken ''Fra storting og styringsverk. Erindringer fra et liv i politisk arbeid'' (ISBN 9788292611029).
Familie
Ragnar Christiansen var far til professor emeritus Vidar Christiansen ved Økonomisk institutt ved Universitetet i Oslo.
Corumbataí do Sul
Corumbataí do Sul er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Ankelledd
Bevegelser
I de øvrige fotrotknoklene kan det foregå andre bevegelser. Viktigst er innvasjon/evasjonsbevegelsen. Når man vrikker ankelleddet har man lagd en for kraftig innvasjon. Fotens evne til å være støtdemper skapes blant annet ved den såkalte fothvelvingen. Fothvelvingen dannes av den tverrgående fotbuen, den indre fotbuen og den ytre fotbuen. Disse buene blir hovedsakelig holdt i spenn av sterke ligamenter, som går på undersiden av foten.
Wörthersee Stadion
er et multifunksjonelt stadion i Klagenfurt, Østerrike. Det er for tiden mest brukt til fotballkamper, og er hjemmebanen til fotballklubben FC Kärnten. Tilskuerkapasiteten er 32 000.
Alfred Tarski
Alfred Tarski (født 14. januar 1901 (1902 ifølge enkelte kilder) i Warszawa, død 26. oktober 1983 i Berkeley, California) var en polsk logiker og matematiker.
Tarski er av mange regnet som en av de fire største logikerne i den europeiske kulturkrets sammen med Aristoteles, Gottlob Frege og Kurt Gödel.
Han emigrerte til USA i 1939 på et av de siste skipene som forlot landet før den tyske invasjonen. Fra 1942 var han ansatt ved Berkeley-universitetet.
Red Bull Arena (Salzburg)
Stadion  er et fotballstadion i Wals-Siezenheim, nær Salzburg, i Østerrike. Det ble offisielt åpnet i mars 2003, og er hjemmebanen til Red Bull Salzburg.
Tilskuerkapasiteten er per dags dato 18 200, men når EM i fotball 2008 starter vil kapasiteten bli utvidet til 30 000. Stadionet er det eneste i østerrkisk bundesliga som har kunstgress.
Gresskarfamilien
Cucumis melo Cucurbita pepo
Gresskarfamilien omfatter 120 planteslekter. Matvarer som agurk, squash, gresskar og melon kommer fra arter i gresskarfamilien.
São Borja
São Borja er en by og kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil. Byen ligger vest i delstaten, på grensen til Argentina. Byen ble grunnlagt 10. oktober 1682 og hadde i 2003 en befolkning på om lag 66 000. São Borja er fødebyen til Brasils tidligere president Getulio Vargas.
Kurt Oddekalv
Kurt Willy Oddekalv (født 27. juli 1957, død 11. januar 2021) var en norsk miljøverner og miljøaktivist. Han var leder av Norges Miljøvernforbund fra opprettelsen i 1993 til sin død i 2021.
Bakgrunn
Oddekalv var utdannet tømrer. Før Oddekalv ble miljøverner på heltid tidlig på 1990-tallet, jobbet han ti år som byggmester. Han var også innom Heimevernet. I sin tid i militæret ble han sersjant og var en periode befal for senere statsminister Jens Stoltenberg: «Jeg husker at jeg tildelte ham en del armhevinger for ikke å ha orden på skoene sine.»
Aktivisme
Oddekalv ble først kjent i media for å ha ledet en gruppe miljøaktivister i å stenge et avfallsdeponi i Fana. Han kjempet også mot sprøytemidler i jordbruket, Hardangerbrua og Norzink på 1990-tallet. Senere har han hatt mye fokus på oppdrettsnæringen, siden 2008 med katamaranen MS «Miljødronningen».