cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kjosfoss kraftverk
Anlegget er eid og driftes av Bane Energi. Ett aggregat med ca 25% av produksjonen brukes til drift av jernbane, resten går til vanlig forbruk i området.
Jernbanestrøm
Kjosfoss var sammen med Hakavik et av landets to kraftverk som kun produserte strøm direkte til jernbanefrekvens, 16 2/3 Hz.
Historie
Kraftverket ligger tett inntil Kjosfossen holdeplass på Flåmsbana. Kraftstasjonens gulv ble lagt i høyde med skinnegangen slik at materialer kunne fraktes rett inn. Ved Bergensbanens anlegg (1898) ble det bygget et lite kraftverk med 80 meter fallhøyde. Staten hadde sikret seg fallrettene i fossen og strømmen ble brukt blant annet ved driving av Gravhalstunnelen. Vatnahalsen hotell fikk også strøm fra verket. Den første kraftstasjonen vi Kjosfossen var en av de første i Sogn og Fjordane. Murene er fortsatt synlige ovenfor Kjosfossen holdeplass. Ved anlegg av Flåmsbanen ble det bygget en større stasjon med mer fallhøyde. Reguleringen av Reinungavatnet ble også utvidet. Stasjonen ble bygget av NSB av hensyn til kraftforsyning til Flåmsbanas elektriske drift. Stasjonen ble satt i drift 27. oktober 1944 og noen uker senere gikk Flåmsbana på strøm. Kraftverket ble i 1969 bygget ut til 14 MW ifølge Gubberud og Sunde.
Einar Borgfjord
Einar Borgfjord (født 7. januar 1962 i Bjugn) er en norsk kulturvernarbeider og båtbygger, bosatt i Rissa. Han er mest kjent som båtbygger ved Museet Kystens Arv, hvor han viderefører gammel håndverkskultur, knyttet til åfjordsbåten.
Borgfjord arbeider ut fra på overleverte håndverksferdigheter som han lærte av Johan Hårstad fra Åfjord. Hårstad bygget på sin sine på tradisjoner flere generasjoner tilbake. I alt har Borgfjord ledet bygging av om lag 150 båter. Ved siden av arbeidet ved museet har han vært lærer ved Fosen folkehøgskole, også der i bygging og bruk av tradisjonsbåter.
I 2004 bidro han ved bygging av en kopi av Gokstadskipet. Han har også bygget geitbåter.
Sammen med sin far Hans Borgfjord mottok han Sør-Trøndelag fylkes kulturpris for 2009.
Mike Sekowsky
Mike Sekowsky (født 19. november 1923, død 30. mars 1989) var en amerikansk tegneserietegner. Han er mest kjent for sitt arbeid på DC Comics' superheltserier Justice League og Wonder Woman.
Han begynte å tegne for Timely, Marvel Comics' forløper i 1941. Der tegnet han blant annet for serier som Sub-Mariner og Captain America. I 1952 gikk han over til DC Comics. Der tegnet han for forlagets science fiction- og romantikkserier før han i 1960 skapte superheltgruppen Justice League of America sammen med forfatteren Gardner Fox og redaktøren Julie Schwartz. Justice League var i grunnen kun en oppdatering av Justice Society of America, superheltgruppen bestående av DCs mest populære superhelter på 1940-tallet. Justice League ble en stor suksess og må sies å ha noe av æren for at superhelter igjen ble populært lesestoff i USA på 1960-tallet.
Hyefjorden
Hyefjorden (også Hyenfjorden) er en 14 kilometer lang fjordarm til Nordfjord i Vestland. Fjorden ligger i sin helhet i Gloppen kommune.
Hyefjorden er smal, og bratte fjellvegger ligger tett på fjorden på begge sider. Vestsiden er ufremkommelig der fjellet stuper rett i fjorden. Fylkesvei 615 går på østsiden av fjorden, med en rekke tunneler gjennom rasfarlige områder. Hyefjorden ligger med fjordåpningen ved Hestenesøyra mot nord og fjordbunnen ved bygdesenteret Hyen mot sør. Fjorden får tilført mye ferskvann fra omliggende vassdrag, der lakseelva Åelva fra Austredalen og Gjengedal er den største. Ved fjordbunnen ligger også en av kommunenes hjørnestensbedrifter, båtbyggeriet Brødrene Aa. Fiskeoppdrett finnes flere steder i Hyefjorden.
Dunderland Iron Ore Company
Dunderland Iron Ore Company Limited (etablert i London den 15. april 1902, avviklet 1. januar 1947) var et utenlandsk eid gruveselskap, drevet i Mo i Rana for å utvinne det som var landets rikeste jernmalm-forekomster i Dunderlandsdalen. Etableringen ga stor tilflytning til området. Etter tre korte negative driftsperioder ble selskapet solgt til Norsk Jernverk.
Bakgrunn
Bergrettighetene til forekomstene i Rana og Dunderland var i 1799 ervervet av Mostadmarkens Jernverk, i 1873 utvidet gjennom Ole Tobias Olsens anvisninger i Ørtfjellet. Den svenske konsul Pehrsson (eier av gruvene i Sulitjelma) og Alfred Hasselblom etablerte rundt 1899 rettigheter for anlegging av jernbane, samt industri ved Ranfjorden, og innledet påfølgende samarbeid med «The Edison Ore Milling Syndicate», som hadde patenterte teknikker for utvinning av jern. Etter to år med forsøk (i New Jersey) ble Dunderland Iron Ore Company (DIOC) dannet i 1902.
Produksjon
Blokker på opptil seks tonn ble hentet ut fra dagbrudd i Ørtvatn (dagens Rana Gruber) via jernbane, og tippet i en 40 m høy knuser på Storforshei, delvis drevet av et nyopprettet dampdrevet kraftverk. Den knuste råmalm med hematitt og magnetitt, gikk til videre foredling i separasjonsverket der det (med Edisons teknikk med magnetbehandling) ble utvinnet et jernkonsentrat (slig), som ble sendt 30 km via jernbane («Dunderlandsbanen») til Gullsmedvik utenfor Mo i Rana, der det i «Helvedes stekeovne» ble smeltet til briketter. Her lå også en dampdrevet kraftstasjon og utskipingskai (Ranfjorden). Opp mot 1000 arbeidere var tilknyttet produksjon.
Edisons teknikk innebar tørrseparering (ikke flotasjon, som senere ble vanlig). Storforshei opplevde store støvplager, og området ble kalt «støvets dal» på folkemunne. Teknikken evnet heller ikke de påtenkte utvinnings-andeler, så etter drift 1906-1908 (nær 90 000 tonn briketter) ble aktiviteten innstilt.
Ny kapital fra tyske Alfred Krupp i 1913 innledet andre periode med Claude Bannatyne som direktør (1913–1946) og nytt navn, New Dunderland Iron Ore Company, Ltd.. Initielt skulle dr. Ulrichs metode for våtseparering tas i bruk, men en svensk metode ble foretrukket og oppbygd i det nye foredlingsverket i Gullsmedvik. Grunnet krig og usikker leveranse av kull, ble driften aldri startet.
Kyros den yngre
Kyros (Kuruš) den yngre, sønn av Dareios II av Persia (Dārayavahuš) og Parysatis, var en persisk fyrste og general. Datoen for hans fødsel er ukjent, men han døde i 401 f.Kr. Kyros vokste opp som prins og ble etter hvert stattholder (satrap) for den vestlige delen i Perserriket. Han hadde sitt hovedsete i Sardis, hovedstaden i Lydia.
Krigen mot Athen
I henhold til Xenofon ble Kyros født etter at hans fars tiltredelse i 424 f.Kr. I 408 f.Kr., etter seirene til Alkibiades besluttet Dareios II å fortsette krigen mot Athen og ga stor støtte til Sparta. Han sendte Kyros den yngre til Anatolia som satrap av Lydia og Frygia Major med Kappadokia, og som hærleder av de persiske troppene «som samlet seg i markene til Kastolos», det vil si i Lilleasia.
I den spartanske generalen Lysandros fant Kyros en mann som var villig til å hjelpe ham. Lysandros selv håpet på å bli enehersker over Hellas med støtte fra den persiske fyrsten. Kyros ga alle sine midler til Lysandros i Peloponneskrigen, men nektet dem til dennes etterfølger Kallikratidas.
På samme tid ble Dareios II og tilkalte sin sønn til sitt dødsleie. Kyros overga alle sine rikdommer til Lysandros og dro til byen Susa. Etter tiltredelsen til Artaxerxes II av Persia i 404 f.Kr., avslørte Tissafernes (Ciθrafarna), den persiske satrapen i Karia, Kyros' planer mot sin bror, den nye kongen, men ved forbønn fra Parysatis ble Kyros benådet og sendt tilbake til sitt satrapi.
Opprør
Lysandros vant slaget ved Aigospotamoi, det siste store slaget i Peloponneskrigen, og hvor den athenske flåten totalt ødelagt, og Sparta ble enda mektigere i den greske verden. Kyros greide å samle sammen en stor hær ved å begynne en krangel med Tissafernes om de joniske byene. Han lot som han forberedte et hærtokt mot Pisidia, en ulendt, berglendt region i Taurusfjellene, som aldri hadde underkastet seg helt til det persiske riket.
Kyros visste at resultatet var avhengig av perserkongens skjebne. Han ønsket derfor at Klearkos, grekernes hærfører, tok sentrum mot Artaxerxes. I arroganse nektet Klearkos å gjøre dette. Det førte til at den venstre vingen til perserne under Tissafernes var fri til å gå mot resten av Kyros' styrker. Kyros selv i sentrum kastet seg selv direkte mot Artaxerxes, men ble selv drept i en desperat kamp. Tissafernes hevdet å ha drept opprøreren egenhendig, hvilket senere medførte at Parysatis senere tok en grusom hevn for drapet på hennes favorittsønn. De persiske troppene, istedenfor å angripe grekerne via direkte storming, lokket dem inn i det indre av landet, bortenfor Tigris og deretter angrep ved bedrag. Det var en solid og listig plan, men etter at deres hærførere var tatt til fange, greide grekerne å flykte og komme seg til Svartehavet. Denne prestasjonen viste den potensielle overlegenheten som de greske soldatene hadde over deres persiske motstandere. Det er antatt at det var dette som var grunnen til at Filip II av Makedonia formulerte sin strategi for å overvinne det persiske rike ved en kompakt og veltrenet hær, en bedrift som ble utført av hans sønn, Aleksander den store.
Devon Aoki
Devon Edwenna Aoki (født 10. august 1982) er en amerikansk modell og skuespiller.
Tidlig liv
Aoki ble født i New York City. Hennes japanske far er Rocky Aoki, en tidligere olympisk bryter og eier av restaurantkjeden Benihana. Hennes mor, Pamela Hilburger, er smykkedesigner. Hennes bror, Steve Aoki, er DJ i Los Angeles og eier av plateselskapet Dim Mak.
Devon Aoki ble oppdaget i New York på en Rancid-konsert hun hadde sneket seg inn på. Hun begynte som modell i en alder av 13 år.
Karrière
Hun har opptrådt i filmene 2 Fast 2 Furious, D.E.B.S. og Sin City, i tillegg har hun vært avbildet i en mengde blader. Hun har vært modell for motehusene Lancôme, Chanel og Versace.
Martin Pope
Martin Pope (født 22. august 1918) er en kjemiker og professor emeritus ved New York University (NYU).
Devon Aoki
Karrière
Tidlig i sin karrière hadde Aoki en cameoopptreden i Duran Durans musikkvideo «Electric Barbarella», og senere en cameoopptreden i Ludacris' musikkvideo «Act a Fool», en sang som var med på lydsporet til filmen 2 Fast 2 Furious.
Martin Pope
Martin Pope studerte ved City College of New York og ble uteksaminert med en bachelorgrad i kjemi i 1939. Etter sine studier vervet han seg til militæret og var utstasjonert i Stillehavet under andre verdenskrig, der han nådde rang som løytnant. Etter den andre verdenskrig arbeidet Pope ved Balco Research Laboratories, der han fikk to patenter for sine to oppfinnelser om tynn film. Han mottok en grad i 1950 fra Brooklyn Polytechnic Institute. Han sluttet seg til fakultetet ved New York University i 1956 som forsker. I 1988 pensjonerte han seg som professor i kjemi.
For hans mange vitenskapelige arbeider ble Dr. Pope tildelt Davymedaljen fra det britiske Royal Society i 2006. Pope har bistått med kjernefysiske eksperimenter ved Columbia University sammen med flere andre nøkkelpersoner i utviklingen av kjernefysisk fisjon. Siden 1988 har Pope vært professor emeritus i fysisk kjemi ved NYU. Han er fremdeles aktiv innenfor forskning. Pope giftet seg med Lillie Pope, en pedagogisk psykolog og forfatter, i 1946. De er bosatt i Brooklyn.
The Jam
The Jam var et engelsk rockeband, som var aktive i perioden fra slutten av 1970-tallet til begynnelsen på 1980-tallet. Bandet slo igjennom samtidig med framveksten av punkbølgen, og hadde med sin hurtige musikk og sin fremtoning som «sinte unge menn» en del likhetspunkter med andre punkband. Bandets medlemmer var imidlertid i starten pent kledd i dresser, og bandets musikk inneholdt en rekke elementer fra blant annet The Beatles, Motown og britisk populærmusikk fra 1960-tallet, og The Jam plasserte seg dermed som eksponent for gjenopplivningen av mod-subkulturen.
Blackwater Park
Blackwater Park er det svenske progressiv death metal-bandet Opeths femte studioalbum. Det ble sluppet 27. februar 2001, og mange hevder at dette fortsatt er bandets mest suksessrike plate.
Albumet fortsetter i samme spor som dets forgjenger Still Life, hvor de blander progressiv metal med death metal og til en viss grad folkemusikk.
Det finnes også en dobbel-CD-utgave av Blackwater Park, hvor den første disken er den opprinnelige platen, og den andre disken består av to bonusspor og musikkvideoen til «Harvest».
Elever i Smygard
Elever i Smygard er en oversikt over elever bosatt i internat huset Smygard på den fiktive Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom i J.K. Rowling s bokserie om Harry Potter samt i filmene som bygger på disse bøkene.
Blaise Zabini
Blaise Zabini er en fiktiv person i bok- og filmserien Harry Potter, som er skrevet av J.K. Rowling. Han er elev ved Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom, i huset Smygard, og han går i samme årskull som Harry Potter.
Blaise er en mørkhudet gutt med et pent utseende, og han har en mor som er berømt for å være vakker. Hans mor har blitt enke syv ganger (hver gang under mistenkelige omstendigheter, og hver gang arvet hun alle eiendelene til sine avdødde ektemenn). Det er ikke kjent hvilken av de syv ektemennene, hvis noen, som er Blaises far. Zabini blir beskrevet som ekstremt forfengelig, og som de andre smygardelevene i sitt årskull, har han store fordommer mot gompefødte magikere.
J.K.Rowling avslørte under et intervju at Zabini var den smygardingen i Harrys Stell Av Magiske Vesener-klasse som, i likhet med Harry og Nilus Langballe, kunne se dystraler. Derfor må Zabini ha sett noen dø en gang i livet.
I Harry Potter og Halvblodsprinsen er Blaise en av elevene som blir invitert til lunsj på Galtvortekspressen av Horatsion E. F. Snilehorn, da Snilehorn ser seg om etter potensielle medlemmer av sin «snileklubb». Blaise består tydeligvis testen, for han fortsetter å motta invitasjoner til Snilehorns fester gjennom skoleåret. Han gir ikke inntrykk av å ha noe særlig til overs for de andre medlemmene av klubben, i alle fall ikke hvis kommentarene han slenger til Draco Malfang i løpet av togturen er ment alvorlig. Allikevel fortsetter han å takke ja til invitasjonene, og kommer på Snilehorns fester.
Selv om Blaise synes Gulla Wiltersen er søt, sier han til Draco at han ville aldri rørt en «ekkel liten blodsviker» som henne uansett hva som skulle skje.
Før bok 6 kom ut var den eneste informasjonen man hadde om Blaise at han var en elev ved Smygard, og i Harrys årskull. Som et resultat av dette var Blaises kjønn og lojalitet sterkt debattert mellom fans, og både mannlige og kvinnelige versjoner av personen ble tegnet og offentliggjort av fans, men siden han syntes at Gulla var "søt", er det naturlig å tenke at han er en gutt.
Grylius Gurgel
Grylius Gurgel (født i 1980) er en figur i bok- og filmserien Harry Potter, skrevet av J.K. Rowling. Han er en av vennene til Draco Malfang, som han for det meste dilter etter og gjør tjenester for. Bøkene gir inntrykk av at Gurgel har en noe lav intelligens, og at han for det meste utnytter at han er kraftig bygd til å bølle med andre studenter eller å skremme vekk de som truer Malfang.
Gurgel blir vanligvis nevnt i bøkene sammen med Vincent Krabbe, som er en av Gurgels venner, og som dilter etter Malfang på samme måte som Gurgel. Gurgel blir vanligvis fremstilt som den dummeste av de to. Hans far er dødseter.
Gurgel startet i 1. året ved Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom sammen med Malfang og Krabbe i 1991. I Harry Potter og Føniksordenen ble han også medlem av inkvisitorialtroppen til Venke Dolorosa Uffert.
I slutten av Harry Potter og Halvblodsprinsen føler Krabbe og Gurgel seg noe forlatt, etter at lederen deres, Malfang, stikker av sammen med Halvblodsprinsen.
Marcus Flint
Marcus Flint er en fiktiv figur fra J.K. Rowlings bokserie om Harry Potter. Han er kaptein på Smygards rumpeldunklag i løpet av Harrys tre første år ved Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom. Harry beskriver Flint som at han ser ut som om han har trollblod i årene. Flint og Griffings rumpeldunkkaptein Oliver Quist opptrer som om de misliker hverandre like sterkt, etter som «håndtrykkene» deres før kampene vanligvis ender opp med å bli forsøk på å knekke hverandres fingre.
Marcus Flint er sjetteårsstudent i Harrys første år ved skolen, og er fortsatt ved skolen to år senere, da han egentlig burde ha vært ferdig med skolen. Forfatter J.K. Rowling bortforklarte dette ved å si at han strøk på eksamen.
Milly Bylling
Milly Bylling er en figur fra Harry Potter-bøkene av J.K. Rowling. Hun går i Harry Potters år ved Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom, i huset Smygard. Harry har uttalt at hun minner ham om et bilde han så i Gyldeprinz Gulmedals bok Huskestue med hekser. Bylling var medlem av Inkvisitorialtroppen i Harrys femte år ved Galtvort.
I sitt andre år ved skolen forsøker Hermine Grang å ikle seg Millys utseende ved hjelp av Polyksir og et hår hun har tatt fra Millys kutte. Håret viser seg imidlertid å ha tilhørt Millys katt, noe som får Polyksiren til å slå feil ut, og Hermine står igjen med et utseende lik en katts. Hun må i etterkant tilbringe tid på sykestuen, siden eliksiren ikke er ment for å skifte utseende til et dyr.
Hermine duellerte også mot Milly i duellklubben til Gulmedal tidligere samme året. Det hele endte med at Milly angrep Hermine fysisk heller enn å bruke magi. Det var under denne duellen at Hermine stjal håret fra Millys kutte.
I Harry Potter og Føniksordenen er det Milly som fanget Hermine da Hun og Harry skulle prøve å få kontakt med Sirius, Milly holdt henne ikke akkurat komfurtabelt.
Milly skal ha, etter boken et firkantet utseende.
Petrea Parkasen
Petrea Parkasen er en fiktiv person i bok- og filmserien Harry Potter, skrevet av J.K. Rowling. Hun blir ofte sett på som Draco Malfangs «andre halvdel», og de to har romantiske følelser for hverandre. Petrea Parkasen var Draco Malfangs date ved Juleballet i Harry Potter og Ildbegeret, og hun var veldig bekymret da en hippogriff «ødela» armen hans i Harry Potter og Fangen fra Azkaban. På togturen i Harry Potter og Halvblodsprinsen har Draco hodet sitt på Petreas fang mens hun strøk ham gjennom håret med et selvtilfreds uttrykk som om hun trodde de fleste ville gitt hva som helst for å bytte plass med henne.
Parkasen kan ofte sees sammen med Draco Malfang, Vincent Krabbe, Grylius Gurgel og Blaise Zabini. Hun kan også ofte sees mens hun håner og ler av andre, sammen med andre jenter fra Smygard. De hånet Hermine Grang ofte, men ble stumme og sjalu da hun dukket opp på juleballet overveldende pen, og sammen med den internasjonale rumpeldunkspilleren Viktor Krumm. Parkasen ga også Rita Slita falsk og forferdelig informasjon om Harry Potter, Hermine Grang og Gygrid. Da Parvati Patil støttet Nilus Langballe, ertet Parkasen henne, og hun skrek brutale bemerkninger om Fredrik Djervell, Cho Changs tidligere kjæreste, da Cho og Harry var på date.
Petrea Parkasen opptrådte i filmen Harry Potter og Fangen fra Azkaban, der hun ble spilt av Genevieve Gaunt.
Røsli
Røsli er en fiktiv figur som opptrer i J.K. Rowlings romaner om Harry Potter.
Røsli var kaptein på Smygards rumpeldunk-lag i femte bok om Harry Potter. Røsli er stor og bredskuldret og er født i 1977 eller 1978. Han var ofte på kanten Fred og Frank Wiltersen som dyttet ham inn i et forsvinningsskap. De fant ham igjen i do i 5. etasje. Han var med på å holde Harry, Ronny, Hermine, Gulla, Lulla og Nilus innesperret på Ufferts kontor, siden han var medlem av inkvistorialtroppen hennes. Han misliker gompefødte trollmenn og kaller dem grumser (det menes urent blod). Røsli har ufine taktikker innen rumpeldunk og har gitt de andre lagene en del frikast. Folk har antatt at hans foreldre er dødsetere.
Vincent Krabbe
Vincent Krabbe er en fiktiv karakter i bok- og filmserien Harry Potter, skrevet av J.K. Rowling. Han er student i Smygardhuset ved Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom, og er sammen med Grylius Gurgel og Draco Malfang stort sett hele tiden.
Krabbe er stor, har gorillaarmer og er kummeklipt. Han er veldig slem og veldig dum, og adlyder Malfangs minste vink. I Harry Potter og Føniksordenen ble han medlem av inkvisitorialtroppen til Venke Dolorosa Uffert.
Det blir av og til stilt spørsmål ved Krabbe og Gurgels personligheter av leserne, siden studenter i Smygard blir beskrevet som ambisjonsrike. Begge er maktsyke, noe som også blir verdsatt i Smygard, samt at de sannsynligvis ikke ville passet i noen av de tre andre husene ved Galtvort.
De er også begge inkompetente, og strøk på U.G.L.E.-eksamen i Forsvar mot Svartekunster.
Krabbe og Gurgels fedre er dødsetere.
I slutten av Harry Potter og Halvblodsprinsen føler Krabbe og Gurgel seg noe forlatt, etter at lederen deres, Malfang, stikker av sammen med Halvblodsprinsen. Krabbe dør i Harry Potter and the Deathly Hallows, da han brenner inne i sin egen flammeformel i Nødvendeligrommet.
Olav Orheim
Olav Orheim (født 1942) er en norsk geolog og glasiolog som har forsket på is og klima. Han har ledet flere vitenskapelige ekspedisjoner i Antarktis og hatt stillingen som direktør ved Norsk Polarinstitutt.
Han er født i Bergen, men har vokst opp i Fjærland der han gikk på breen første gang 10 år gammel. Han ble "patentfører" på breen for Den norsk turistforening 18 år gammel.
Orheim er utdannet cand.real. fra Universitetet i Bergen (1968) og har en Ph.d. fra The Ohio State University, USA (1972).
Han var forsker ved Norsk Polarinstitutt fra 1972–1993, og direktør samme sted fra 1993 til 2005. I 1989 ble han professor II, Universitetet i Bergen.
Han har vært styreleder ved Frammuseet, Polaria, Norsk Bremuseum i Fjærland, UNEP/GRID-Arendal og Tilsynskomiteen for Roald Amundsens Hjem. Han har hatt flere sentrale verv innenfor glasiologimiljøet nasjonalt og internasjonalt og ledet flere nasjonale og internasjonale utredninger om polarspørsmål, inkludert "Mot nord! - Utfordringer og muligheter i nordområdene". Orheim har vært 17 ganger i Antarktis, 10 av dem som leder for norske og internasjonale ekspedisjoner.
I 2009 utgav han boka Norske isbreer (Cappelen Damm) sammen med fotograf Pål Hermansen.
Caesar III
Caesar III er et bybyggingsspill utviklet av Impressions Games, utgitt til PC og Macintosh i 1998. Spillet er tredje del av Caesar-serien, og et av spillene i Sierra Entertainments City Building Series.
Oppbygning
Caesar III er lagt til romersk tid, og spilleren får i oppdrag av Julius Cæsar å bygge opp og opprettholde flere byer i Romerriket. Til det får man tilgang til autentiske romerske bygninger. Byen må bli innbringende ved produksjon av råvarer, som jern, eller mer raffinerte varer, som rustning, som den kan bruke eller selge videre. I tillegg vil utenlandske armeer dukke opp, og byen må ha sine egne armeer, tillegg til festningsverk, for å kunne stoppe dem.
Clavipalpini
Clavipalpini er en gruppe av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Caesar III
Oppbygning
I tillegg til kampanjen, hvor spilleren får oppdrag av stigende vanskelighetsgrad og mål å nå, kan man velge «City Construction Kit», hvor spilleren velger et passende sted å bygge en by, uten forhåndsbestemte krav.
Clavipalpini
Utseende
Middelsstore, blankt, brunlige oldenborrer. Undersiden er tett kledt med lange, lyse hår.
Caesar III
Caesar IV
I august 2005 ble det offentliggjort at Caesar IV er under produksjon av Tilted Mill Entertainment, bestående av mange av de ansatte i nedlagte Impressions som lagde Caesar III. Caesar IV vil være i full 3D, og være et bybyggingsspill som de foregående spillene i serien. Det er forventet utgitt høsten 2006.
Eksterne lenker
Caesar (série počítačových her)
Clavipalpini
Levevis
Larvene lever i jorda, der de eter røtter.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør-Amerika.
Systematisk inndeling
Gruppen blir noen ganger plassert i Macrodactylini.
Wenquangpu-demningen
Wenquan(g)pu-demningen er en demning med vannkraftverk i Hebei-provinsen i det nordlige Folkerepublikken Kina, anlagt i elva Tang He. Effekten er ca 100 MW.
Demningen er en betong buedam av typen RCC. Dammen er 48 meter høy og 188 meter lang. Den gir også flomkontroll og irrigasjon til landbruket, samt vannforsyning.
Hongpo-demningen
Hongpo-demningen er en demning i prefekturet Kunming i Yunnan-provinsen i det sørlige Folkerepublikken Kina, anlagt i elva Qinggoushui. Demningen er en bue-gravitasjonsdam av betong av typen RCC. Dammen er 55 meter høy og 244 meter lang. Den gir vannforsyning i området.
Xanana Gusmão
Kay Rala Xanana Gusmão (født José Alexandre Gusmão, 20. juni 1946 i Manaututo, Portugisisk Timor) er en politiker fra Øst-Timor. Han var Øst-Timors president fra 2002 til 2007 og deretter statsminister fra 2007 til 2015.
Gusmão gikk på jesuittisk skole, hadde førstegangstjeneste i den portugisiske hær (1968-1971), deltok i ikke-voldelig frigjøringsarbeid (1971-1974) før kortvarig arrest i 1975. Under Indonesisk styre var Gusmao sentral i arbeidet med å synliggjøre overgrepene mot det timoresiske folk og fikk for dette Sakharovprisen (1999) og Sydneys Fredspris (2000). Etter å ha vært med i den FN-ledete interimregjeringen ble han i 2001 valgt til president. Han tiltrådte samtidig med at Øst-Timor fikk sin selvstendighet 20. mai 2002. Han stilte ikke til gjenvalg i 2007. Gusmão fikk 6. august 2007 i oppdrag av landets nye president José Ramos Horta å stable på beina en ny regjering, og to dager senere ble han tatt i ed som ny statsminister. Den 16. februar 2015 ble han etterfulgt av Rui Araujo i statsministerposten.
I 2017 ble han tildelt den sørafrikanske Ordenen O.R. Tambos følgesvenner i gull.
Liste over kriger Israel har deltatt i
Denne listen er laget for å vise hvilke kriger det moderne Israel har vært delaktig i.
Noter
<references group="Note"/>
Association of Norwegian Students Abroad
Association of Norwegian Students Abroad (ANSA), iblant fornorsket til Samskipnaden for norske studenter i utlandet, ble grunnlagt i 1956 og er en norsk forening for norske studenter i utlandet.
ANSA har over 10 000 medlemmer og over 500 tillitsvalgte i mer enn 90 studieland. I 27 land er det opprettet egne landsstyrer som sørger for sosiale og faglige arrangement. Landsstyrene stiller også delegater til generalforsamlingen som avholdes hver sommer i Oslo. Medlemskap i ANSA er frivillig.
Den daglige driften til ANSA ledes av generalsekretær Hanne Refsdal.
Historie
ANSA ble stiftet i 1956 etter at det i lengre tid var flere nordmenn som reiste til utlandet for å få sin utdannelse. Organisasjonen hadde først en intensjon om å jobbe for bedre studiekapasitet i Norge og i så måte gjøre seg selv overflødig, men endret senere kurs til å jobbe målrettet for at flere skulle reise ut.
Halvard E. Sæther var på dette tidspunkt tilsatt ved kontoret for kulturelt samkvem med utlandet, som var underlagt Utenriksdepartementet, og møtte her representanter fra NAVD som meldte om de samme problemene. Det var slik Sæther ble her klar over potensialet for å samle organiseringen slik at en kunne bringe frem saker på alles vegne. I den samme perioden hadde Jarle Rotevatn i Lånekassen arbeidet med en idé om lokale lånekassekontorer på ulike studiesteder i utlandet. Rotevatn og Sæther kom i kontakt og la sammen ut på en turné i Europa for å besøke studiesteder der nordmenn opphold seg for å lufte interessen for sine respektive ideer. Turneen hadde tent interessen blant nordmenn i utlandet og NAVD inviterte nå de ulike gruppene norske studenter i Tyskland, Østerrike og Sveits til et forberedende møte i Darmstad 16. juni 1956.
I Darmstad ble de ulike gruppene enige om å organisere seg i en felles organisasjon hvor lokale grupper skulle velge sine representanter som skulle møtes i et landsstyret som igjen skulle være et bindeledd til sentrale organisasjonen de så for seg i Oslo. Darmstad-forslaget ble så videreformidlet til alle foreningene på kontinentet og Norsk Studentsamband (NSS) ble spurt om å bistå med avviklingen av et konstituerende møte. Innbydelse ble sendt til gruppene man kjente til i Nederland, Storbritannia, Sveits, Tyskland og Østerrike. Skandinavia og USA ble ikke tatt med på dette tidspunkt fordi man ønsket å se hvilke resultater man kunne oppnå innenfor et begrenset område. Innen generalkonferansen hadde det kommet flere forslag til både økonomien og organiseringer fra henholdsvis Zuirch og Karlsruhe.
4. september 1956 var ANSA et faktum. Interimsstyret besto av studenter fra Sveits, Vest-Tyskland, Skottland og Nederland. De mest presserende sakene som måtte løses var fremskaffelse av økonomisk grunnlag for driften det første året, inntil kontingenten kunne trå til for fullt, oppbygging av et sekretariat i Oslo og organisering av ANSA i de forskjellige studielandene. De evnet å skaffe til veie midler fra ulike organisasjoner og fikk i stand et kontorfellesskap med NSS, Norsk Studentsamband. Halvard Sæther ble valgt av interimsstyret som ANSAs første generalsekretær, dog ikke i fast lønnet stilling. Sæther satt i stillingen til 15. januar da Johan R. Ringdal ble ansatt som felles generalsekretær for ANSA og NSS.
En av de viktigste sakene i ANSAs tidlige periode var reiserabatter. Flyvninger og andre former for internasjonal reise var på denne tiden langt dyrere enn dagens billigflyvninger, hvilket resulterte i at ANSA brukte mye tid på å anskaffe reisemoderasjoner. ANSA drev i en årrekke med chartring av fly og koordinering av lokale foreningers chartring av fly for å sikre enklere og rimeligere transport hjem.
Formål
ANSAs formål er å ivareta de norske utenlandsstudentenes faglige, økonomiske, sosiale og kulturelle interesser, samt å skape forståelse for den ressurs utenlandsstudentene representerer i kraft av sin internasjonale erfaring og kompetanse.
Informasjonssenteret
ANSAs infosenter er en nasjonal og offentlig støttet informasjonstjeneste. Informasjonssenteret til ANSA representerer ingen land eller universiteter og tilbyr nøytral veiledning om studiemuligheter i utlandet. Derfor gis det heller ingen anbefalinger om studiested. Veiledningstjenesten gir hjelp-til-selvhjelp og ANSA søker ikke på studentenes vegne. Senteret består av fire heltidsansatte konsulenter som tilbyr nyttig informasjon slik at prospektive studenter skal kunne ha best mulig grunnlag for å finne sitt drømmestudium.
Studentsamskipsnad
ANSA som studentsamskipsnad består av over 500 tillitsvalgte fordelt over hele kloden. Den primære aktiviteten til ANSA foregår i landene med eget landstyre (Se: Liste over ANSAland). De tillitsvalgte i landstyrer og lokallag arrangerer faglige og sosiale arrangement som samler nordmenn i utlandet. Det største arrangementet i ANSA er ANSA Polens Fagseminar som i 2012 hadde 550 deltakere da arrangementet gikk av stabelen i Poznan.
Interesseorganisasjon
ANSA som interesseorganisasjon jobber med å fremme utenlandsstudentenes økonomiske interesser, samt øke bevisstheten rundt det faktum at utenlandsstudenter er en ressurs for Norge. 3. november 2012 fikk ANSA en av sine største politiske seirer da KUF-komiteen vedtok å innlemme støtte til første-årsstudium i alle ikke-vestlige land i statsbudsjettet for 2013.
Juvenarte
Juvenarte er en årlig utstilling i regi av ANSA sitt Kunstfaglig utvalg for norske kunstfag- og designstudenter som har tatt hele eller deler av sin utdannelse i utlandet. Arrangementet er en arena hvor norske studenter i utlandet kan vise seg frem for et norsk publikum. Deltakerne kan studere alt fra fine art, lyd, arkitektur, smykkedesign, illustrasjon til tekstildesign og tekst.
Den har blitt arrangert flere steder i Oslo gjennom årene:
Vest-Timor
Vest-Timor er betegnelsen på den vestlige del av øya Timor. Arealet er 15 850 km². Den var siden 1520 en del av Portugisisk Timor, men ble i 1640 nederlandsk og kjent som Nederlandsk Timor, da under ledelse av det Hollandske Ostindiske Selskap, som i 1799 overga styret til Nederland. Rundt 1860 vedtok Portugal og Nederland en grenseoppgang, som ble iverksatt i 1914. Vest-Timor var under japansk okkupasjon under andre verdenskrig og ble i 1945 en del av Indonesia som provinsen Nusa-Tenggara-Timur. Befolkningen er som i Øst-Timor.
Kraft gjennom glede
«Kraft gjennom glede» eller «Styrke gjennom glede», tysk originalnavn Kraft durch Freude, forkortet KdF, var en statskontrollert fritidsorganisasjon i det tredje rike (det nasjonalsosialistiske Tyskland) fra 23. november 1933 til 1945. KdF var del av Tysk arbeidsfront (Deutsche Arbeitsfront, DAF), nazistatens arbeidsorganisasjon, og skulle blant annet sørge for rasjonell utnyttelse av ferier.
Etter at Hitler ble rikskansler sist i januar 1933, og nazistpartiet gradvis ble enerådende, kom «Kraft gjennom glede» til å styrke de nye makthaveres popularitet. Nasjonalsosialistene forlenget for eksempel årlige feriedager fra to til tre uker (det var ingen lovgivning som regulerte dette på den tid). De stilte også i utsikt ytterligere forlengelse av feriene i fremtiden, og kortere arbeidstid. Dette skulle også appellere til de delene av arbeiderbefolkningen som tidligere hadde støttet kommunistene i KPD og sosialdemokratene i SPD, partier som ble forbudt våren 1933.
Et viktig forbilde for Kraft durch Freude var den italienske ferie- og fritidsorganisasjonen Dopolavoro («Etter arbeidstid») som fascistpartiet Partito Nazionale Fascista opprettet i 1925.
Aktiviteter og virksomhet
Fra 1933 tilbød KdF rimelige fritidsaktiviteter som konserter, ekskursjoner, gymnastikk, svømmeopplæring og sjakkturneringer, Man støttet også voksenopplæring.
Den største delen innen KdF handlet om organisering av utflukter og reiser. Store skip, slik som «Wilhelm Gustloff», ble bygget nettopp for slik KdF-cruisereiser og ble satt i trafikk i 1938 (det ble senket i januar 1945 i Østersjøen med svært store sivile tap). Andre store skip som ble benyttet var «Der Deutsche», «Monte Rosa» (begge siden 1935), «Dresden» (siden 1934, som gikk på grunn, kantret og sank ved Karmøy) og «Robert Ley », selve ferieflåtens flaggskip fra mars 1939, som ble bombet og ødelagt i Hamburgs havn i mars 1945.
Den ansvarlige avdelningen Amt für Reisen, Wandern und Urlaub stod for fire femtedeler av omsetningen.
Utenlandsreiser ble arrangert til Norge, Madeira og Italia. Seebad Prora på Rügen på den tyske østersjøkysten ble ombygd til et ferieparadis for den tyske befolkningen. Ruinene etter anlegget står idag som et slags monument over KdF-bevegelsen og regimet. En stor satsing ble gjort under de olympiske leker i Berlin 1936, da man bygde en Kraft durch Freude-by for de tyske besøkerne i tilknytning til området for lekene.
KdF begynte også produksjonen av en bil folk flest hadde råd til: der KdF-Wagen, senere omdøpt til Volkswagen, «folkevogn». Volkswagen Type 1 ble utviklet av Ferdinand Porsche, lansert 1938 og betalt gjennom forskudd. En ny by ble reist for produksjonen og boliger til fabrikkarbeiderne, KdF-Stadt i Niedersachsen, en by som nå heter Wolfsburg. KdF opprettet en særskilt spareordning som gjorde det mulig for vanlige arbeidere å få del i den luksusen en bil da var. Det var meningen at bilen ikke skulle koste mer enn 990 riksmark. Imidlertid ble lite av dette gjennomført på grunn av starten på andre verdenskrig, og både fabrikken og resten av KdF ble fokusert på å støtte opp under krigsinnsatsen, blant annet gjennom produksjon av Kübelwagen.
Finansiering
Medlemmer i Deutsche Arbeitsfront, som et flertall av de tyske arbeiderne, arbeidsgiverne og de statlig ansatte var tilsluttet, var samtidig medlemmer i Kraft durch Freude. Medlemmer betalte hver måned en medlemsavgift på minst 0,50 riksmark. Den store majoriteten av KdF-medarbeiderne arbeidet uten betaling, noe som senket personalkostnadene. I 1937 hadde KdF 106.000 medarbeidere uten lønn og 4.400 avlønnede ansatte. Inntektene for Deutsche Arbeitsfront økte fra 281 millioner riksmark i 1933 til 538 millioner riksmark i 1939. Den største delen bestod av medlemsavgifter. Deutsche Arbeitsfront gikk i 1934 inn i KdF med 8 millioner riksmark, 14,3 millioner i 1935 og i 1938 med 32,5 millioner. Forventningene om at KdF selv skulle finansiere sin virksomhet ved reisene man organiserte ble aldri oppfylt.
Rise of the Tyrant
Rise of the Tyrant er Arch Enemys syvende studioalbum, utgitt i 2007.
Silje Brandvoll
Silje Heggelund Brandvoll (født 5. januar 1971 i Fauske i Nordland) er en norsk næringslivsleder.
Hun har bachelorgrad i internasjonal markedsføring fra BI fra 1998 og mastergrad i markedsføring fra University of Surrey fra 2005. Brandvoll var informasjonssjef i Rapp Hydema 2000–2005, daglig leder i Megaphone 2003–2004, markedssjef i Nikita Hair UK Ltd. og Nikita International i London 2004–2009, reiselivssjef i Nordland i 2009, administrerende direktør i Nordnorsk reiseliv 2009–2011 og informasjonssjef i Widerøe 2011–2016. Fra 2016 er hun Direktør for Kommunikasjon og Samfunnskontakt i Widerøe AS.
Brandvoll var 1. nestleder i Unge Høyre 1994–1996 og medlem av Fauske kommunestyre.
Robert Devereux, 2. jarl av Essex
'''Robert Devereux, 2. jarl av Essex''' (født 10. november 1566, død 25. februar 1601) var en av Elizabeth I av Englands favoritter. Han var en dyktig militær kommandant, men endte opp med å trosse dronningen og bli henrettet for høyforræderi.
Tidlig liv
Han ble født i Netherwood i Cumbria, som sønn av Walter Devereux, 1. jarl av Essex og Lettice Knollys. Han ble oppdratt på sin fars eiendom i Wales, og tok utdannelse ved Trinity College i Cambridge. Da faren døde i 1576 arvet han tittelen jarl av Essex. Moren giftet seg på nytt med Robert Dudley, 1. jarl av Leicester, som lenge hadde vært dronningens favoritt. Roberts oldemor Mary Boleyn var søster av Anne Boleyn, Henrik VIIIs andre hustru.
Essex utførte militærtjeneste under sin stefar, og ble så introdusert ved hoffet hvor han vant dronningens gunst. I 1590 giftet han seg med Frances Walsingham, datter av sir Francis Walsingham og enke etter sir Philip Sidney. Sidney, som var en nevø av Leicester, falt i slaget ved Zutphen hvor Essex hadde utmerket seg.
Hoffkariere
Essex ble introdusert ved hoffet i 1584, og innen 1587 var han dronningens favoritt. Hun satte pris på hans livlige gemytt og hans veltalenhet og på hans evner som underholder. Hun gav ham kongelig monopol på import av søte viner, slik at han kunne kreve skatt på disse. Samtidig skulle det vise seg at Essex undervurderte dronningen, og på grunn av sin avstamning fra Henrik VI så han seg selv som hennes likeverdige. Etterhvert viste han mangel på respekt for henne, og han var negativ til den innflytelse hennes førstesekretær sir Robert Cecil hadde.
Etter Leicesters død i 1588 ble Essex hans etterfølger som Master of the Horse. I 1589 var han med Francis Drakes store engelske flåte, som seilte til Den iberiske halvøy i et mislykket forsøk på å utnytte fordelen etter den spanske armadas nederlag året før. Dronningen hadde gitt Essex ordre om ikke å delta i ekspedisjonen, men han kom først tilbake etter at man hadde mislykkes i å ta Lisboa. I 1591 fikk han kommandoen over en styrke som ble sendt for å assistere Henrik IV av Frankrike, og i 1596 utmerket han seg under erobringen av Cádiz.
Under ekspedisjonen til Azorene i 1597 var Walter Raleigh hans nestkommanderende. Essex trosset dronningens ordre da han begynte å forfølge den spanske skatteflåten uten først å sette den spanske marinen ut av spill.
Irland
Essex største feilgrep skjedde da han var stattholder i Irland. Dette var et embete han snakket seg til, på et tidspunkt hvor det lå store utfordringer foran stattholderen. I det midtre stadiet av niårskrigen (1595–1603) var det ingen annen engelsk kommandant som klarte å takle det enorme presset mot kronens styrker i Irland. Man trengte langt større styrker for å slå ned opprørerne som ble ledet av Aodh Mór Ó Néill og som fikk forsyninger fra Spania og Skottland.
Dermed fikk Essex ledelsen over den største styrken som noen gang var blitt sendt til Irland, 16 000 mann. Han reiste fra London tiljublet av folkemassene, og man regnet med at opprøret ville bli slått ned med en gang. Men kronens ressurser og det irske klimaet skulle forhindre dette. I stedet for å konfrontere Ó Néill i Ulster, slik Essex hadde sagt til Det kongelige råd at han ville gjøre, ledet han sine menn i en serie sammenstøt sør i landet, hvor han ikke oppnådde noen avgjørende seire. Dermed ble midler brukt opp, og styrker ble avsatt til garnisoner i sør fremfor å bli ført mot nord hvor den viktigste fiendtlige styrken befant seg. Opprørerne vant flere seire, og Essex måtte inngå våpenhvile, noe som var ydmykende for kronen og skadelig for engelsk autoritet i Irland.
I alle sine felttog sikret Essex seg lojalitet fra sine offiserer ved å få dem slått til riddere, noe dronningen normalt var sparsom med å gjøre. Innen felttoget i Irland var over hadde mer enn halvparten av ridderne i England fått sin rang fra Essex. De irske opprørerne skal ha hånet ham ved å si at «han trekker aldri sverdet annet enn for å slå noen til ridder». En konsekvens av denne praksisen var at han skapte en fraksjon som kunne utfordre den mektige Cecil.
Opprør
Essex hadde før felttoget fått en generell tillatelse til å vende tilbake til England, gitt under det store riksseglet. Han reiste fra Irland 24. september 1599 og nådde London fire dager senere. Dronningen hadde uttrykkelig forbudt ham å komme tilbake på grunn av den dårlige krigslykken, og ble overrasket da han plutselig kom til hennes sovekammer i Nonsuch Palace tidlig en morgen, før hun var pudret og hadde fått på parykk. Det kongelige råd ble samlet tre ganger den dagen. Det så ut til at hans ulydighet skulle gå ustraffet hen, men dronningen bad ham holde seg i sin leilighet.
Den 29. september måtte Essex stå barhodet foran et fulltallig råd, og ble forhørt i fem timer. Rådet brukte så bare et kvarter på å sammenstille en rapport, hvor man slo fast at våpenhvilen i Irland ikke kunne forsvares, og at hans avreise fra Irland var å regne som desertering. Han ble satt i husarrest i York House den 1. oktober.
Essex valgte å legge skylden for dronningens sinne på Cecil og Raleigh. Raleigh anbefalte Cecil å sørge for at Essex ikke kom i en maktposisjon igjen, og det så ut til at Essex valgte å trekke seg tilbake. Samtidig antok man at folket støttet Essex.
Mens han satt i husarrest kommuniserte Essex antagelig med Jakob VI av Skottland gjennom Lord Mountjoy. Det er mulig at han hadde planer om å sette den skotske kongen på Englands trone, men det kom ingenting ut av det. I oktober ble Mountjoy utnevnt til Essex' etterfølger i Irland, mens ting begynte å se bedre ut for jarlen. I november uttalte dronningen at våpenhvilen med Ó Néill var inngått på riktig tidspunkt, slik at mye godt hadde kommet fra den. Flere i rådet mente at man burde sende Essex tilbake til Irland for å konferere med Mountjoy.
Første rettssak
Cecil fortsatte å legge press mot Essex, og den 5. juni 1600 ble han stilt for retten. Domstolen bestod av en kommisjon med atten medlemmer. Han måtte knele mens han hørte anklagene og fremleggelsen av bevisene. Resultatet ble at han mistet sine embeter og ble deretter ført tilbake til husarrest. I august samme år fikk han friheten tilbake, men mistet sin hovedinntektskilde, monopolet på søte viner. Situasjonen ble desperat, og han begynte å tenke seriøst på å gjøre opprør.
Andre rettssak og henrettelsen
Essex ble funnet skyldig, og den 25. februar 1601 ble han halshugget på Tower Green. Bøddelen måtte hugge tre ganger før hodet ble skilt fra kroppen. Det ble hevdet at Walter Raleigh så på fra et vindu mens han uten å fortrekke en mine røykte pipe; han nektet for dette da han selv ble stilt for retten to år senere.
Selv om Essex ble henrettet for høyforræderi ble ikke jarletittelen inndratt, slik den vanligvis ville blitt. Hans sønn Robert arvet denne tittelen.
Noen dager før henrettelsen ble kaptein Thomas Lee arrestert mens han sto vakt utenfor dronningens kammer. Planen var å holde henne innesperret inntil hun benådet Essex. Lee, som hadde gjort tjeneste under Essex i Irland, ble stilt for retten og henrettet neste dag.
Lop
Lop (kinesisk: 洛浦县; pinyin: Luòpǔ Xiàn; uigursk: لوپ ناھىيىسى / Lop Nahiyisi) er et fylke i prefekturet Hotan i den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 228,017 innbyggere i 1999.
Kulturminner
Den buddhistiske klosterbyen Rawaks ruiner (Rewake Fosi yizhi) og Shanpulagravfeltet (Shanpula gumuqun) ble i 2001 tilføyd på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Samferdsel
Kinas riksvei 315 løper gjennom området. Den fører vestover fra Xining i provinsen Qinghai til Kashgar (Kashi) i Xinjiang.
Lakafant
Lakafant er det tredje studioalbumet med Hellbillies. Albumet ble spilt inn i MajorStudio og gitt ut 3. april 1995. For albumet ble bandet nominert til Spellemannprisen 1995 i klassen gruppe.
Peter Fechter
Peter Fechter (født 14. januar 1944, død 17. august 1962) var en murerlærling fra Øst-Berlin som 18 år gammel ble det første dødsofferet for Berlinmuren.
Fluktforsøk
Omkring et år etter at oppførelsen av muren startet, fredag den 17. august 1962 ca. kl. 14:15, forsøkte han å flykte fra DDR sammen med sin 18-årige venn og arbeidskollega Helmut Kulbeik. Planen var å gjemme seg i et snekkerverksted ved muren og, etter å ha observert de østtyske grensevaktene, hoppe ut av et vindu inn i den såkalte dødsstripen som lå mellom muren og et parallelt gjerde som var under oppførelse, løpe gjennom den og klatre over muren i nærheten av Checkpoint Charlie inn i bydelen Kreuzberg i Vest-Berlin.