cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Runebomme
Skildringer gitt av geistlige og lærde
Den eldste kjente skriftlige kilden som omtaler tromme i Norden er Historia Norvegiæ, skrevet under andre halvdel av 1100-tallet, sannsynligvis av en norsk geistlig. Her skildres en runebomme, bruken av tromma og sjelereiser (gandreid). Snaut 400 år senere skildrer gøten Olaus Magnus (1490-1557) en beslektet bruk av tromma i Historia de Gentibus Septentrionalibus (De nordiske folkenes historie), utgitt på latin i 1555 og senere på andre språk.
I Sverige gikk det under tredveårskrigen (1618–48) rykter om at samisk trolldom ble brukt for å skaffe svenske hærstyrker framgang. Ryktene var noe av beveggrunnen for at man i Sverige på 1600-tallet ønsket mer kunnskapen om samene. Det ble igangsatt et arbeid som førte fram til det store verket Lapponia, først utkommet på latin (1673), og senere på flere europeiske språk. Verket som er skrevet av den tysk-svenske vitenskapsmannen Johannes Schefferus (1621–79) behandler blant annet tromma (og bruken av den) gjennom tekst og illustrasjoner. Som grunnlag for Lapponia ble det forfattet «prästrelationer» fra prester som virket i samiske områder. Her nevnes Samuel Rheen (ca. 1650-80) og Nicolai Lundius (muligens 1659–1726), sistnevnte av samisk herkomst. Korte og lange passasjer fra Rheen og Lundius utlegginger er inkludert i Lapponia. En sen svensk kilde er avhandlingen Fragmenter i Lappska Mythologien, skrevet i peroden 1839–45 av presten Lars Lævi Læstadius (1800–61). Læstadius var kildekritisk til tidligere skrifter, i tillegg til å bygge på egne observasjoner.
På norsk side arbeidet Hans Lilienskiold (ca. 1650–1703). Lilienskiolds rikt illustrerte manuskripter Finnmarkens beskrivelse og Speculum boreale (Nordspeilet), behandler blant annet runebomma og bruken av den. Isaac Olsen (ca. 1680–1739) var lærer i samiske områder fra 1703; han ferdigstilte sommeren 1717 Om Lappernes Afguderier og Vildfarelser – et av de viktigste kildeskriftene til å forstå tradisjonell samisk kultur. Misjonsarbeidet til Thomas von Westen (1682–1727) og hans medarbeidere er kildedannende fra 1716. Westen fikk aldri ferdigstilt noe skriftlig arbeid, men notatene hans Epitomes Historiæ Missionis Lapponicæ, er utnyttet av flere. Blant annet bygger Finnemisjonens historie 1728–30 av Hans Skanke (1679–1793) og Afhandling om de Norske Finners og Lappers Hedenske Religion av Erik Johan Jessen (1705-83) på Westens notater. Av andre Westen-partnere nevnes Jens Kildal (1683–1767) som skrev Afguderiets dempelse og Johan Randulf (1686–1735) som sto bak det såkalte Nærøy-manuskriptet. Deres beretninger er dels ment som håndbøker for samemisjonens medarbeidere, og dels dokumentasjon for oppdragsgivere og allmennhet i København. Til slutt nevnes Knud Leems omfattende og nøyaktige arbeider. Selv om Leem ikke opplevde runebomme i aktiv bruk, gir hans topografiske verk Beskrivelse over Finmarkens Lapper (1767) relevante opplysninger.
Skildringer gitt av samer
Referatene etter trolldomsprosessene mot nordsamen Kvive Bårdsen (1627), lulesamen Lars Nilsson (1691) og nordsamen Anders Paulsen (1691–92) gir spennende kunnskap om den samiske tromma. De ble alle dømt til døden fordi de eide/brukte runebomme. Materialet etter Paulsen-prosessen er særdeles verdifullt: «De usedvanlig detaljerte nedtegnelsene i tingboka (justisprotokollen) sammen med andre dokumenter viser at lokalmyndighetene har gått grundig til verks. De har tatt tak i problemkomplekset ikke bare ut fra oppfatninger om religiøs synd og kriminalitet, men også ut fra en genuin faglig interesse.» Ifølge nedtegnelsene etter prosessen mot lulesamen Lars Nilsson brukte Nilsson tromma som et av flere tiltak for å forsøke å vekke til live sønnesønnen som hadde druknet. Den eldste av de tre kildene, nordsamen Kvive Bårdsen, forteller litt generelt om «runnebommen» og om bruken av den som spådomsapparat. I referatet etter Bårdsen-prosessen omtales instrumentet stort sett som «bommen».
Pitesamen Anders Huitloks fortelling om sin egen trommes motiver og deres betydning ble nedtegnet av den tyskfødte bergmesteren Hans P. Lybecker i 1642. Dette er den tidligste skildring av en runebommes motiver og motivstruktur. Lybecker fikk også en tegning av Huitlok, en tegning Huitlok hadde laget av sin egen tromme. Huitlok-tromma «presenterer et virkelighetsbilde hvor guder og levende og døde mennesker og dyr virker sammen i naturen.»
Vefsn-samen Lars Olsen (1826–1892) nedtegnet i 1885 minner fra barndommen. Lars Olsen skriver om bruk av runebomme rundt 1836, og da spesielt hans onkels tromme: Bindalstromma. Han forteller blant annet at han (og de andre barna) dristet seg til å prøve bomma når de gamle var ute. Olsens skildring regnes for å være den eneste førstehåndberetning om tradisjonell bruk av runebomme.
Saint-Dizier
Saint-Dizier er en kommune i departementet Haute-Marne i regionen Grand Est nord i Frankrike. Saint-Dizier er underprefektur i departementet selv om den i folketall er noe større enn hovedstaden Chaumont.
Runebomme
Selve bomma
Fra et musikologisk perspektiv er runebomma et musikkinstrument. Runebomma er en oval (eller eggformet) tromme med nære og fjerne slektninger over store deler av kloden. Til trommeskinn ble det helst brukt ugarvet reinskinn. Samen Lars Olsen fra Vefsn fortalte at det ble brukt skinn fra halsen av en reinkalv, fordi det var passe tykt. Størrelsen varierer: «Den minste som kjennes er 22,2 cm lang og 17,8 cm bred. Den største er 85 cm lang og 35 cm bred. Fra kristningstiden i den finske lappmarken på 1600-tallet er det nevnt trommer så store at de ikke kunne føres bort, men måtte brennes på stedet.» Konstruktivt skilles det mellom to ulike trommetyper:
Ernst Manker nevner 27 skåltrommer og 44 rammetrommer (41 spontrommer, to vinkelrammetrommer og én ringtromme) i sitt oversiktsverk Die lappische Zaubertrommel. De bevarte trommene tilsier at skåltrommetypen er det vanlige i det nordsamiske området og rammetrommetypen det vanlige i de sørsamiske områdene.
Saint-Dizier
Geografi
Saint-Dizier ligger ca. 190 km øst for Paris, omtrent halvveis til Strasbourg, og 8 km fra Vest-Europas største kunstige innsjø Der-Chantecoq-sjøen.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Saint-Dizier
Runebomme
Tilbehøret
Tilbehøret til tromma er først og fremst runebommehammeren og viserne, men også vedhengene på ramma og «bjørnestiftene».
Runebommehammeren (nordsamisk bállin, sørsamisk viehtjere) er vanligvis laget av reinhorn (eventuelt av tre), og er T- eller Y-formet med to symmetriske hammerhoder. Hammeren er gjerne dekorert med utskjæringer i linjer og geometriske mønster. Noen hammere er viklet inn i lær- eller metalltråder og enkelte av disse har haler av lærreimer. Manker kjente til og beskrev i alt 38 hammere. Hammeren ble brukt til å slå på trommeskinnet eller ramma – med eller uten visere på skinnet.
Viserne (nordsamisk vuorbi, bajá eller árpa, sørsamisk viejhkie) er laget av metall eller bein, en sjelden gang (også) av tre. Viserne var sentrale når tromma ble brukt til spådom.
Motivene på trommeskinnet
De som har studert trommene, har typeinndelt dem på grunnlag av strukturen i de malte motivene. En første grovinndeling kan være : I Mankers materiale av 71 trommer utgjør de sørsamiske trommene 42, de sentralsamiske 22 og de nordsamiske 7.
Kjellström og Rydving har oppsummert trommenes bildeverden i disse motivkategoriene: naturen, reinen, bjørn, elg, andre pattedyr (ulv, bever, mindre pelsdyr), fugler, fisker, jakt, fiske, reindrift, leirstedet – med gamme, forrådshus og noen andre lagerhus, kirkebygda, mennesker, kommunikasjon (ski, rein med pulk, båter), gudeverdenen, og tromma selv i bruk.
Bildene fra reindriften omfatter først og fremst reinkveet, inngjerdingen som ble brukt ved samling og melking av tamrein. Dette motivet finnes på 3/4 av alle sørsamiske trommer, men pussig nok ikke på noen nordlige eller østlige trommer. Reinkveet er konsekvent plassert på nederste halvdel av tromma. Reinsdyrene finnes både som strekfigurer, fullmodellerte dyr og symbolisert ved gevirkroner. Leirplassen vises vanligvis som en eller flere trekanter som representerer gammen; det er også noen eksempler på at gammen er tydeligere figurativt utviklet. Det samiske forrådshuset njalla er avbildet på mange trommer fra flere områder: Det er et lite hus, bygget på toppen av et avskåret tre. Vanligvis vises også den skråstilte stokkestigen foran forrådshuset.
Motiver fra den ikke-samiske verden forekommer på flere av trommene. Dette blir dels forklart som et forsøk på å forstå og håndtere de nye kulturimpulsene som trengte seg inn i det samiske samfunnet. En annen forklaring er at samenes religion var inkluderende. Randulf uttrykker det slik i 1723: «Det synes meg, som disse samer har blandet sitt gamle opprinnelige hedenskap med kristelige forestillinger – således som vi finner i de gamle Nordboers Gudelære med islett av Kristi Lære.» Kirker, hus og hester forekommer på mange trommer, og på trommene fra Torne og Kemi finnes både byen, presten og lappefogden avbildet.
Peterborough United FC
Peterborough United Football Club er en engelsk fotballklubb som spiller i Football League One. Klubben ble stiftet i 1934, og ble valgt inn i The Football League i 1960, da de erstattet Gateshead FC. «The Posh», som er kallenavnet til Peterborough United, spiller hjemmekampene sine på ABAX Stadium (tid. London Road) i Peterborough. Byen Peterborough ligger i den engelske regionen Øst-England.
Peterboroughs største spiller gjennom tidene er ifølge de fleste Terry Bly. Han skåret 52 mål i klubbens første sesong som Football League-klubb, da de vant Fourth Division.
Runebomme
Motivene på trommeskinnet
Tolkning av motivene kan være vanskelig, og det er gitt ulike forklaringer til flere av dem. Man har ofte antatt at samene bortforklarte eller «kristnet» motivene for å redusere inntrykket av hedenskap når de beskrev trommene og deres motiv for prester og andre kristne tilhørere. Det er også relevant å tenke seg at dekorasjonene på tromma reflekterer en inkluderende verdensanskuelse, der trekk fra kristendommen og et tradisjonelt samisk verdensbilde er løpt sammen. For øvrig ser det ut til at enkelte forskere har åndeliggjort hverdagsmotiv.
Rydving mener at trommene og trommemotivene fra et kildekritisk utgangspunkt kan deles inn i fire grupper:
Peterborough United FC
Klubben har også en stolt tradisjon med å produsere suksessfulle unge spillere, enten gjennom ungdomsakademiet eller ved å satse på unge spillere fra andre klubber. Noen av dem som nylig har kommet fra ungdomakademiet er Simon Davies, Matthew Etherington og Adam Drury.
Bernstadt auf dem Eigen
Bernstadt auf dem Eigen er en by og en kommune i Oberlausitz i den sørøstlige delen av Landkreis Görlitz i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen. Byen er en del av forvaltningsfellesskapet Bernstadt/Schönau-Berzdorf og har 3 873 innbyggere (31. desember 2008).
Runebomme
Motivene på trommeskinnet
Rydving (og Kjellström) har vist at både Olaus Graans tromme fra Lycksele og Folldalstromma har blitt åndeliggjort gjennom Mankers tolkninger: Hvis man sammenligner tolkningene framgår det hvordan Graan først og fremst forholdt seg til næringsvirksomhet og Manker til overnaturlige vesen. Dette gjenspeiler problemene med å tolke trommebildene. De figurene som Graan forklarte som snøvær, et skip, regn og en ekorn-skog tolkes av Manker som vindguden Biegkålmaj, et båtoffer, en vær-gud og (blant flere forslag) som en skogs-ånd. På Folldalstromma blir et motiv som eieren forklarer som «Finnen kiører i sin Kirritz (akja) med Rinsdyr for», tolket av Manker som «Kanskje bare en vanlig sledekjøring, men det er ikke urimelig å anta at vi her har noaiden, trommens eier, på viktig ærend i åndeverdenen». Motsatt ser det ut til at eieren Bendik Andersen underkommuniserte tre figurer som vanligvis kan gjenkjennes som mødregudinnene, når han forklarer dem som «De Mands-Personer som vogter Rinsdyrene».
Utøveren
En gjengs tolkning av kildematerialet er at runebomma opprinnelig var forbeholdt noaiden. Det fortelles om spesielle personer utvalgt (eller kallet) til å bli noaider. Det har også vært noaidefamilier, der evnene gikk i arv sammen med tromma. Noaiden kunne være mann eller kvinne. Noaidekunst og trommespill krevde medfødt evne og årelang opplæring.
Bernstadt auf dem Eigen
Byen ligger midt mellom de tre byene Görlitz, Zittau og Löbau og er en del av det historiske landskapet Eigen.
Peterborough United FC
Spillerstall
Oppdatert 5. mars 2023.
Runebomme
Utøveren
Den nordsamiske motivstrukturen med hierarkisk inndelte åndeverdener som skildrer det mytologiske univers i nivåer, tolkes gjerne som rene noaidetrommer. Det var noaidens privilegium å kunne bevege seg mellom de ulike åndeverdenene.
Bernstadt auf dem Eigen
Kommunesammenslåinger
I 1957 ble den tidligere kommunen Kunnersdorf auf dem Eigen innlemmet i Bernstadt auf dem Eigen. I 1994 ble ytterligere seks kommuner innlemmet i Bernstadt auf dem Eigen.
Runebomme
Utøvelse
Ernst Manker har oppsummert bruken av den samiske tromma på grunnlag av eldre og yngre kilder. Mankers sammenfatning omfatter både transe og spådommer: Mange kilder gir uttrykk for at spill på runebomme var del av et uttrykk som inkluderte vokalutøvelse (mumling/galdring/joiking/runesang med mer) og bevegelse (dans/ bevegelse av tromma «hit og dit», «opp og ned» med mer). En del kilder formidler de tilstedeværendes deltagelse med sang (joik) under tromminga og mens noaiden var i transe/dvale. Enkelte kilder gir uttrykk for at sangen sikret at sjelereisen gikk etter planen. Denne sangen kunne utføres av bare kvinner, eller av alle tilstedeværende (både menn og kvinner).
Bernstadt auf dem Eigen
Kommunesammenslåinger
Bernstadt auf dem Eigen omfatter derfor idag også syv tidligere kommuner:
Runebomme
Funksjon
I flere av kildene, og i vurderingene av kildene, er det pekt på følgende dobbelhet: okkult redskap for å søke hemmelig kunnskap, og spådomsredskap for praktiske hverdagsspørsmål. For øvrig har tromma hatt et frodig register av ulike formål. Samuel Rheen, prest i Kvikkjokk fra 1664 til 1671 og en av de første som skrev om samisk religion, skriver at tromma ble brukt Den samiske omgansskolelæreren og misjonæren Isaac Olsen nevner også ulike funksjoner, blant annet skildrer han runebomma som et slags jaktredskap. Runebommeutøveren Anders Paulsen nevner en rekke formål, for eksempel kunne runebomma være til gavn for fødende kvinner. Mange kilder beskriver tromma som et redskap brukt til gand og gandreid.
Sjelereiser (gandreid)
Sjelereiser var noaidens arbeidsfelt. Noaiden kunne gjennom ulike virkemidler, for eksempel ved å slå rytmisk og intenst på en runebomme, sette seg selv i transe- og dvaletilstand. (Runebomme var ikke nødvendig for å oppnå transe/dvale, men et godt verktøy.) Mens noaiden lå som død kunne noaidens sjel og bevissthet (noaidens gand) reise av gårde «... til å hente eller avdekke ønskte eller løynde ting og til å slåst med andre åndeskapningar eller menneske ... ».
I Historia Norvegiæ skildres to noaider som etter tur galdrer og danser med runebomme for så å falle omkull. Dermed reiser deres gandus [latinisert form av gand] av gårde og sloss mot fiendeånden. Formålet er å vekke til live en (tilsynelatende) død kvinne. Den første noaiden dør i møte med fiendeånden, mens den andre gjennomfører forsettet og kommer tilbake med livet i behold ... og kvinnen reiser seg frisk og sund.
Presten og forfatteren Peder Claussøn Friis (1545–1614) skildrer en same som av handelsmannen Johann Delling i Bergen «bleff ombeden at fly dem at vide huad fornefnte Johan Dellings Herskab udi Tyskland giorde och bestillede». Samen bruker ikke tromme, men andre åtgjerder for å oppnå transe/dvale: «... hand lafuet sig til oc sad oc rasuede lige som hand hafde værit drucken, oc i det samme sprank hand hastelig op, oc løb nogen gange omkring, oc falt saa ned, oc bleff der liggendis for dem, lige som hand hafde værit død». Når samen våknet kunne han fortelle hva herskapet i Tyskland «bestillede och giorde».
Nicolai Lundius (1670-årene) og Jens Kildal (ca. 1730) skildrer noaider som farer ned under jorden og forhandler med dødsåndene for å gjøre mennesker friske. «Med risk för sitt eget liv gav han sig ned till de dödas värld för att möta Jábmeáhkka, gudinnan som härskade dãr, det var med henne han skulle förhandla för at få den sjukes själ tillbaka til livet.»
Isaac Olsen (1717) skriver at noaiden «falder i En Dvalle lige som død og bliver svart og blaa i ansigtet, og mens hand saa liger som død, da kand hand forrette saadant, og mange som er nær død, og siunis som død for menniskens øyen, de kand blive straxt frisk igjen paa samme timme, og naar hand liger i saadan besvimmelse eller Dvalle, da kand han fare vide om kring og forretter meget og kand fortælle mangfoldigt og undelige ting, naar hand opvogner, som hand haver seet og giort, og kand fare vide om landene og i mange steder og føre tidende derfra og føre vise tegen og mercke med sig der fra naar hand er beden der om, og da farer hand og saa i strid i mod sine modstandere og kampis som i En anden verden, indtil at den Ene har lagt livet igien, og er over vunden»
Spådomsapparat
Av kildene går det fram at spådom var noe mange drev med (ikke bare noaiden). Samuel Rheen skriver at mange samer, men ikke alle, brukte runebomma til spådom. Lars Levi Læstadius skriver i Fragmenter i Lappska Mythologien (1840–45) at «Lappen brukade Spåtrumman som ett orakel, hvilket han icke försummade, att rådfråga, så ofta någonting viktigt var å färde. Det var ungefärligen som att spå i kort, nyttja slagruta eller dylika. Ty ick må man tro, att hvarje Lapp, som hade Spåtrumma, var Trollkarl.»
Når tromma ble brukt til å spå med, ble det lagt én eller flere visere på skinnet. Viseren (viserne) «beveget seg rundt på trommeskinnet og var innom de ulike figurene som var tegnet inn. noaiden tolket så gudenes vilje ut i fra figurene ringen var innom, og hvor den til slutt stanset.» Denne typen bruksformer er beskrevet for tidligere nevnte Bindalstromma og Folldalstromma – og for Runebomma fra Velfjord. Her tilføyes at runebomme er et av flere mulige spådomsredskaper innen den samisk kulturen.
Smertelindrer
Ifølge referatet etter prosessen mot nordsamen Anders Paulsen i 1691/92, fortalte Paulsen at spill på runebomme kunne lindre smerte hos fødende kvinner. Det er også andre kilder som forteller at spill på tromma kunne døyve (fjerne) smerte.
Kvinner og tromma
Kvinnelige noaider er i mindretall i det tilgjengelige kildematerialet. Her nevnes de mest kjente: Rikuo-Maja (ca. 1660–1757) og Silba-Gåmmoe (1794–1870) som begge brukte tromme i sitt virke. En xylografi fra andre halvdel av 1800-tallet viser en sammekvinne med tromme. Xylografien er basert på et maleri av den norske kunstmaleren Jacob Nicolai Walsø (1819–1869), født i Lødingen og ansatt som lensmann i Troms i 1853. Materialet om kvinnelige noaider er sammenstilt og behandlet av May-Lisbeth Myrhaug i utgivelsen I modergudinnens fotspor: Samisk religion med vekt på kvinnelige utøvere og gudinnekult (1997).
Ellers fortelles det at hele husstanden (også kvinner og barn) var involvert i innvielsen av tromma. For øvrig er det en del kilder som gir uttrykk for at kvinner ikke skulle røre instrumentet. Under reiser skulle kvinnene følge en annen kjørerute enn den raiden som fraktet tromma. Bakgrunnen for oppfatningen om at kvinnene ikke skulle røre tromma er av mange forskere tolket som at kvinnene ble sett på som urene. Myrhaug problematiserer denne forståelsen.
Tilvirking og oppbevaring
Noen mener at tilvirking av trommer skjedde etter hemmelige ritualer. Motsatt har Manker fotodokumentert hvordan prosessen foregikk. Resonnementene bak utvelgelsen av motiver er ikke dokumentert.
Trommene ble vanligvis tatt med på nomadiske vandringer, selv om det også er kjent at noen gjemte tromma i nærheten av en av de faste boplassene. Inne i teltet og gammen hadde tromma sin faste plass i boaššu (nordsamisk), plassen innenfor ildstedet som regnes som det «hellige rommet» i gammen.
Trommene gikk i arv. Blant eierne var det ikke alle som beskrev seg selv som aktive brukerne av trommene; i det minste ikke når de gjorde rede for tromma under innsamlinger.
Innsamling
På 1600- og 1700-tallet ble det gjennomført flere store innsamlinger av runebommer. Fordi mange misjonærer «oppfattet sametrommene som samenes bibel, trodde de at å ødelegge dem, var å ta ondet ved roten». En fri, «avgudsdyrkende» same ble oppfattet som en trussel mot staten. Det økte misjonstrykket hadde både sammenheng med den dansk-norske enevoldstidens styrking av statsmakten og kontroll over innbyggerne, og med pietismens økte vektlegging av den subjektive, aktive gudstroen.
I Åsele ble det samlet inn to trommer i 1686, åtte i 1689 og 26 i 1725. Thomas von Westen samlet inn om lag 100 trommer, alle fra det sørsamiske området. Av disse ble åtte samlet inn på Snåsa i 1723. Westen fant ingen nordsamiske trommer på sine innsamlingsreiser mellom 1716 og 1730; dette kan forklares med at kristningen av samene var kommet lengre i nord, at trommene allerede var ødelagt, eller at trommene i de nordsamiske områdene ikke var utbredt allemannseie, men forbehold noen få utvalgte. Over 70 av runebommene Westen hadde funnet, ble sendt til København. Her gikk de tapt i den store brannen på Weisenhuset i 1728.
Parallelt med innsamlingene som ble initiert av myndighetene, fantes det en privat samlerinteresse. Manker dokumenterer 3–4 trommer i privat eie på svenske herregårder; ifølge tradisjonen skal disse ha vært gaver fra Carl von Linné. Andre trommer havnet ad ulike veier i mellomeuropeiske museer og samlinger.
I Norge og Sverige ble trommene på 1900-tallet overført til de alminnelige folkemuseene, der de ble inkludert i utstillinger om «norsk kultur»/«svensk folkliv». Etterhvert som samisk museumsvesen utviklet seg, har det vært krevd tilbakeføring av trommene og andre kulturminner. Anders Paulsens tromme er siden 1979 i De Samiske Samlinger, Karasjok.
Fire av de fem siste trommene som er funnet er fra sørsamisk område : Runebomma fra Velfjord ble funnet i 1969. Ved Røyrtjønna i Nærøy ble det i 1993 funnet en ramme, sammen med to hornbiter som kan ha vært en hammer og/eller visere. I Visten i Vevelstad ble det i 1997 funnet en intakt treramme, hammer, viser og et skinnstykke som kan være trommeskinnet eller en pose til oppbevaring. I Røyrvik ble det i 2010 funnet rester av en treramme med alle tydelige tegn på at det hadde vært del av en runebomme. En skåltromme ble funnet i Hilleshamn i Gratangen i 1999, og ble først vist fram på Tromsø museum i september 2017. I 2017 ble det funnet rester av en runebomme på en sockenlapp-boplass utenfor Järvsö i Hälsingland; det er det sydligste funnet av samiske trommer i Sverige.
Alt i alt kjenner man i dag til rundt 100 eksisterende runebommer om man inkluderer ufullstendige instrumenter. Den største samlingen finnes ved Nordiska museet i Stockholm. Flere antyder at det fremdeles kan finnes trommer i samisk eie, som er gjemt bort (ikke brukes offentlig).
Runebomma i dag
En milepæl i utforskningen av runebomma er Ernst Mankers omfattende arbeid Die lappische Zaubertrommel (2 bind, 1938 og 1950). Manker dokumenterer trommenes historie, deres ytre karakteristiska, i tillegg til å tolke trommenes motiver. Håkan Rydving (2007) har i nyere tid stilt spørsmål ved Mankers tendens til å tolke alle motiv som uttrykk for samisk religion. Et av de nyeste arbeidene er Rolf Christofferssons doktoravhandling ''Med tre röster och tusende bilder. Om den samiska trumman'' (Uppsala universitet, 2010).
Ved siden av den egentlige forskningen forekommer det en del «mer eller mindre fantasifulla hypoteser om figurerna bestämt hur de tolkats, som när de uppfattats som imitationer av runor och som samiska stjärntecken.»
Tromma oppfattes som et symbol og en identitetsmarkør for moderne samer; for noen kan dette ytre seg som et ønske om å «levandegöra ett nutida nåjdskap», mens andre har en mer nøytral kulturhistorisk interesse for kulturen. Samiske nysjamaner som Ailo Gaup og Eirik Myrhaug henter impulser fra både samisk tradisjon og andre sjamanistiske kulturer. Samiske trommer finnes i dag å få kjøpt som suvenirer; da vanligvis som frie gjengivelser av typiske motiv. Tromma brukes også som instrument.
Sirkelen i det samiske flagget er en representasjon av ringtromma.
Socialdemokratiska Ungdomsförbundet
Socialdemokratiska Ungdomsförbundet (SDUF), også kjent som Stormklockeförbundet, ble etablert i 1903. SDUF var ungdomsorganisasjonen til Sveriges socialdemokratiska arbetareparti fram til 1917, da de sammen med venstresiden i partiet brøt ut og grunnla Sveriges socialdemokratiska vänsterparti (dagens Vänsterpartiet). SDUF ble det nye partiets ungdomsorganisasjon, og heter nå Ung Vänster.
SDUF drev avisene Stormklockan og Fram, samt Fram förlag.
Historie
SDUF ble etablert i 1903 som en kritikk mot det daværende ungdomsforbundet Socialistiska Ungdomsförbundet som en mente var for anarkistisk. Socialistiska Ungdomsförbundet bryter med det sosialdemokratiske partiet i 1908 og SDUF var deretter partiets eneste ungdomsorganisasjon.
Det nye forbundets medlemmer kalte seg for «Ungdemokraterna». Det gav ut tidsskriftet «Fram».
Forbundet var lojalt med moderpartiet SAP og ble ledet av menn som Fabian Månsson, Karl Gustav Ossiannilsson, Gustav Möller og Per Albin Hansson.
Per Albin Hansson ble ved 17 års alder leder av forbundet og redaktør av Fram, som etter kongressen i 1917 ble månedsblad. I 1908 etablerte avdelingen i Stockholm ukeavisen Stormklockan som ble en forbundsavis ved venstresidens maktovertakelse i 1909. Ved kongressen i 1909 endret forbundet politikk da en ny majoritet fikk flertall med Zeth Höglund i spissen. De var kritiske til det sosialdemokratiske partiet på flere områder:
I 1916 innkalte forbundet til en ekstraordinær kongress der en besluttet at utenomparlamentariske midler kunne tas i bruk, samtidig som en skjerpet fredstanken.
Da det sosialdemokratiske partiet avholdt sin kongress i 1917 ble i realiteten alle medlemmene i ungdomspartiet ekskludert, og partiet krevde full lojalitet. 136 stemte for, 42 mot, noe som bidro til en partisplittelse i det sosialdemokratiske partiet og etableringen av Sveriges kommunistiska parti, som senere ble Vänsterpartiet.
Fløyene
Striden var mellom de partitro med Per Albin Hansson i spissen, mot den mer revolusjonære Zeth Höglund. de to personene kom til å føre en lovslang politisk kamp mot hverandre, også etter at Höglund mot slutten av 1920-tallet vendte tilbake til sosialdemokratene.
Etter partisplittelsen
Forbundet etablerte i stedet Sveriges socialdemokratiska vänsterparti som i dag er Vänsterpartiet. I 1921 endret forbundet navn til Sveriges Kommunistiska Ungdomsförbund, som en svensk sektion av Den kommunistiske ungdomsinternasjonalen.
FNs fredsbevarende styrker
FNs fredsbevarende styrker er militære styrker utsendt av FNs sikkerhetsråd. Fra 1948 til 2018 har FN etablert 71 fredsbevarende styrker. 15 operasjoner var i virksomhet ved utgangen av mars 2018. Fra 1947 til 2001 tjenestegjorde om lag 50,000 nordmenn i disse styrkene.
FNs fredsbevarende styrker ble tildelt Nobels fredspris i 1988. Den 29. mai er av FN proklamert som Den internasjonale dagen for FNs fredsbevarende styrker. Dagen feires også i Norge.
Arasdemningen
Aras-demningen er en demning med vannkraftstasjon beliggende i elva Araks (også kalt Aras) helt sørvest i Nakhitsjevan i Aserbajdsjan, på grensen til Iran. Utbyggingen skjedde fra 1964 til 1971.
Anlegget har turbiner med installert produksjonskapasitet (ytelse) på 44 MW, fordelt på 4 like store turbiner som står plassert i både Aserbajdsjan og Iran. Det ligger således en kraftstasjon på hver side av landegrensen.
Oppdemmingen skaper Arasreservoaret på hele 145 km² areal. Demningen er 40 meter høy og 1.026 meter lang.
Anna Monlarini
Anna Monlarini, noen ganger skrevet Anna Molnarini (født 1930 ) er en tidligere italiensk turner.
I 1950 deltok hun i VM i turn. Individuelt fikk ingen medaljer, men Italia fikk bronse i lagkonkurransen. Individuelt kom hun på 34.-plass sammenlagt.
Hun deltok som reserve i OL i 1952, men vant ingen OL-medaljer. Kvinner konkurrerte individuelt for første gang i OL-sammenheng i 1952, og Italia fikk 6.-plass i lagkonkurransen. Instruktør var Giulio Lay.
Margot Glockshuber
Margot Glockshuber (født 26. juni 1949 i Frankfurt am Main), vesttysk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1968 i Grenoble.
Glockshuber vant en olympisk bronsemedalje i kunstløp under Vinter-OL 1968 i Grenoble. Sammen med Wolfgang Danne kom hun på tredjeplass i parløp, bak Ludmila Belousova / Oleg Protopopov og Tatjana Sjuk / Aleksander Gorelik, begge parene fra Sovjetunionen.
Johann von Ewald
Johann Ewald, senere Johann von Ewald (født 31. mars 1744 i Kassel i Tyskland, død 25. juni 1813 ved Kiel) var en tysk offiser og militærteoretiker. Som kaptein i det hessiske feltjegerkorps deltok han i Den amerikanske uavhengighetskrigen og var spesialist på partisankrig. Han skrev den kanskje mest omfattende dagbok fra den amerikanske uavhengighetskrigen. Dagboken inneholder betraktninger og beskrivelser fra selvopplevde slag. Da han kom tilbake til Europa gikk han i tjeneste for den danske hær og deltok i Napoleonskrigene.
Bakgrunn, tidlig karriere
Ewald var sønn av en bokholder, men viste tidlig interesse for militærvesenet og ble som sekstenåring med i infanteriregimentet Gilsa. I 1774 fikk han kommandoen over livjegerne. Jegersoldatene ble rekruttert fra skogsarbeidere og jegere og brukte korte, men presise gevær og var kjent som gode skyttere. Som 26-åring mistet han det venstre øye i en duell. Det etterfølgende sykeleiet brukte han til studier av krigsvitenskapelige verker, noe som resulterte i en avhandling i 1774.
Tjeneste i Nord-Amerika
Friedrich II av Hessen-Kassel leide ut tropper til britene til deres krig i Nord-Amerika, og etter å ha krysset Atlanteren, en reise som tok tre og en halv måned, ankom Ewald New York 3. oktober 1776. Allerede samme måned deltok han i kamphandlinger.
Ibrahim Babangida
Ibrahim Babangida (født 17. august 1941) var en nigeriansk offiser og militær president over Nigeria. Babangida åpnet Third Mainland Bridge som forbinder Lagos-øya med fastlandet i Lagos, Nigeria i 1990.
Johann von Ewald
Tjeneste i Nord-Amerika
Ewald innså ganske snart at den britiske strategien ikke var å beseire fienden, men å vinne amerikanerne tilbake for den britiske kronen. Han var en modig og djerv offiser som elsket offensive og overraskende angrep. Hans ”grønnjakker” var fryktet av amerikanerne. Under den amerikanske uavhengighetskrigen deltok han i flere felttog på den amerikanske østkysten, blant annet i New Jersey, Philadelphia, Charleston og Yorktown. Etter at general Cornwallis overga seg ved Yorktown i oktober 1778, ble også Ewald tatt til fange. Som profesjonell soldat og spesialist på partisanerkrig ble han respektert av både venn og fiende. General Henry Knox tillot ham å besøke West Point som gjest.
Tilbake i Europa
I 1783 vendte han tilbake til Hessen og skrev ned sine erfaringer i boka Über den kleinen Krieg («Om den lille krigen») som ble utgitt i Marburg 1785, og høstet blant annet ros fra Fredrik den store. På tross av sine erfaringer og nedtegnelser ble han på grunn av sin borgerlige bakgrunn forbigått ved forfremmelser.
Ibrahim Babangida
Babangida ble medlem av den nigerianske hærens offiserskorps den 10. desember 1962, og tjenestegjorde i den militære regjeringen til Olusegun Obasanjo. Babangida var sterkt involvert i den nigerianske statskuppet som ble gjennomført i 1976.
Johann von Ewald
Tilbake i Europa
I 1788 gikk Ewald derfor inn i dansk tjeneste som oberstløytnant og sjef for Slesvigske jegerkorps, som han selv skulle opprette og utvikle etter de prinsipper han beskrev i sine skrifter. To år senere ble han adlet, og i 1801 overtok han militærkommandoen i Hamburg etter at hans tropper hadde besatt byen for å hindre britiske skip i å bruke Elben.
Ibrahim Babangida
22. april 1990 ble Babangida og hans regjering nesten veltet av en kuppforsøk som ble gjennomført av major Gideon Orkar. Babangida befant seg i Dodan Barracks, det militære hovedkvarteret og presidentboligen, da de ble angrepet og okkupert av militante opprørsstyrker, men Babangida og hans følgesvenner klarte å unnslippe via en trygg rute ut fra området. I løpet av den korte tiden Orkar og hans samarbeidspartnere kontrollerte radiosenderne i Lagos, kringkastet de en voldsom kritikk av Babangida og hans regjering, og anklager dem for omfattende korrupsjon og autokratiske tendenser.
Skuespiller
Skuespiller er en person som uttrykker en rolle for et publikum. Møtet mellom skuespiller og publikum kan være levende (teater), eller skje gjennom opptak i medier som film, hørespill eller videospill. En kvinnelig skuespiller blir på tradisjonelt bokmål referert til som en skuespillerinne.
Johann von Ewald
Tilbake i Europa
I 1806 forhindret han at franskmennene og prøysserne trengte inn i Holstein, noe som ville betydd at den danske nøytraliteten ville ha blitt krenket. Året etter beskyttet han Sjælland mot engelskmennene og for dette ble han utnevnt til guvernør av Kiel. Som kommandant for det danske korpset som støttet franskmennene mot von Schill, utmerket han seg ved stormingen av Stralsund i 1809, ble utnevnt til generalløytnant og kommanderende general i Holstein. I 1812 overtok han kommandoen over en divisjon på 10 000 mann som skulle tilslutte seg det 11. franske armekorps.
Skuespiller
Sentrale aspekter ved skuespillerkunst
Skuespilleren bruker kropp og stemme til å spille en rolle. På den måten er grensene til danseren og sangeren uklare, men ulikt disse kan skuespilleren klare seg uten musikk eller annen fastlagt rytme. Der danseren retter seg etter orkestret og sangeren etter dirigenten, skal skuespilleren styres av rollen, og være tro mot denne i kontakt med de andre aktørene. Kunsten å drive skuespill er et variert og krevende fag. Skuespilleren skal blant annet kunne synge, danse, lese og forstå litteratur, proklamere poesi, og i mange tilfeller utøve kampsport. Skal kunne forføre folk med sine taleevner, samt forstå psykologiske aspekter ved mennesket.
Johann von Ewald
Tilbake i Europa
Sykdom tvang ham imidlertid til å legge ned sin kommando. Han døde kort tid etter på sitt gods nær Kiel.
Skuespiller
Sentrale aspekter ved skuespillerkunst
En skuespiller er den sentrale kunstner i et teatret. Han eller hun har den ene oppgaven som en teaterforestilling ikke kan klare seg uten: å stå fram på scenen og vise fram en handling for en gruppe tilskuere. Alle de andre, instruktøren, scenografen, lysmannen og suffløren kan en i nødsfall klare seg uten. Selv tilskuerne kan en klare seg uten, for det finnes teaterstykker, såkalte lærestykker som ber tenkt å virke opplærende og oppbyggende for aktørene, uten at noen trenger å se dem.
Det er vanlig at skuespillere bruker spesielle klær (kostymer) og gjenstander når de spiller rollene sine overfor et publikum. Disse brukes for å tydeliggjøre rollen skuespilleren fremstiller. Hvis skuespilleren skal være en forretningsmann, kan han ha på seg dress med slips og bruke stresskoffert. Hvis han skal være en fattig mann kan han ha på seg fillete klær og fikle med kronestykker.
Se også: demagogi | psykologi | kampsport | regissør | sufflør | scenograf | kostyme
Litt historikk om skuespillerkunst
Enhver som reiser seg opp og forteller en historie har en skuespiller i seg. Fra mennesket fikk et språk og begynte å gjenfortelle myter og historier har etter hvert skuespillerkunsten utviklet seg. Det er tre hovedteorier om hvordan skuespillerkunsten oppstod. Gjennom ritualer utført av sjamaner, gjennom barnelek eller i jakten hvor jegere imiterte dyr for å nærme seg byttet.
Den første gangen vi kjenner til at en skuespiller spilte, var i år 534 f.Kr., sannsynligvis den 23. november. Ulikheter i kalenderberegninger gjør det vanskelig å finne den nøyaktige datoen da den greske skuespilleren Thespis ble den første som talte ordene til en karakter i et skuespill ved Dionysos-teatret. Det var en stor endring i måten å fortelle en historie på. Før den tid kunne folk synge og danse fortellinger, men ingen hadde spilt en annen person enn seg selv i en fortelling. I dag kalles skuespillere stundom for thespianere etter den første kjente skuespiller.
Kvinner begynte med skuespilleri en gang på 1600-tallet. I antikken og middelalderen mente folk at det var skamfullt at kvinner var skuespillere. Teaterverdenen har til alle tider hatt et «skjevt» rykte, som noe kvinner burde holde seg unna. På slutten av 1500-tallet og begynnelsen av 1600-tallet da William Shakespeares stykker ble satt opp ble alle roller spilt av menn og gutter, også kvinnerollene. Det har vært antagelser at noen kvinneroller faktisk ble spilt av kvinner i all hemmelighet. Filmen «Shakespeare in Love» omhandler dette.
Kvinnelige skuespillere har noen ganger spilt rollene til unge menn ettersom at kvinner med skuespillererfaring noen ganger kan være mer guttaktige enn tilsvarende menn klarer å være. En kvinne har ofte rollen som Peter Pan. I opera er det også en del mannsroller som kvinner kan synge, f.eks. Hansel i «Hansel und Gretel», og som Cherubino i «Figaros bryllup». Disse rollene krever da ofte andre stemmer enn de som menn behersker.
Videre spilte Mary Pickford rollen som Lille lord Fauntleroy i den første filmversjonen av boken. Linda Hunt vant en Oscar for beste støtterolle for kvinnelige skuespillere i «The Year of Living Dangerously» hvor hun spilte en mann.
I komedier, enten for film eller teater, har rollebytter, menn i kvinneroller og omvendt, en lang historie. De fleste av Shakespeares komedier har eksempler på dette. Både Dustin Hoffman, Stig Järrel og Robin Williams har spilt i filmer hvor menn kler seg ut som kvinner.
Anton Nilson
Anton Nilson (født 11. november 1887 i Norra Sandby, Skåne län, død 16. august 1989 i Enskede, Stockholms län) var en svensk sosialist som blant annet deltok i det såkalte Amalthea-affæren natten mellom 11. juli og 12. juli 1908.
Skuespiller
Litt historikk om skuespillerkunst
Se også: Shakespeare in Love | Dionysos | Peter Pan | Figaros Bryllup | Hansel und Gretel | Mary Pickford | Dustin Hoffman | Robin Williams | Thespis
Anton Nilson
Amaltheahendelsen
Sommeren 1908 streiket havnearbeidere i Malmö for bedre arbeidsvilkår. Politi og militære ble kalt inn for å opprettholde orden samtidig som arbeidsgiverne kalte inn britiske streikebrytere, noe som førte til enda større spenninger og arbeiderne tok dette som en stor provokasjon.
Skuespiller
Noen tradisjoner
Disse representerer forskjellige måter å opptre på og forskjellige mål for opptredenen. Forestillingsformer som actionfilmer, musikaler, dramaer, eksperimentelt fysisk teater, små intime scener og store amfier krever ulike spesialiseringer av skuespilleren. Han eller hun bør beherske flere av de nevnte formene.
Den dominerende spillestilen i den vestlige verden i dag er tradisjonen etter Konstantin Stanislavskij. Den undervises på teaterlinjen ved Kunsthøyskolen i Oslo, brukes i amerikansk film og andre steder. Målet i denne tradisjonen er realistisk gjengving gjennom rollestudier og innlevelse i den dramatiske situasjonen med det for øye å gjenskape rollefigurens handlingsimpulser hos skuespilleren.
Andre tradisjoner kan søke å skape interesse hos publikummeren gjennom et stilisert formspråk som skaper fascinasjon gjennom et bevisst avvik fra det realistiske. Eller de kan søke etter materialer i skuespillerens egen kroppslige hukommelse som i seg selv er så interessante at de egner seg for framføring. Skuespillerteknikk og metoder for innøving varierer således gjennom historien, geografisk og mellom genrene.
Anton Nilson
Amaltheahendelsen
Anton Nilson ble dømt til døden og hans to medhjelpere, Algot Rosberg og Alfred Stern som på samme måte som Nilson var unge og arbeidsledige medlemmer i Ungsocialisterna, ble dømt til straffearbeid på livstid. Nilson ble benådet og straffen ble endret til straffearbeid på livstid. I starten var den folkelige opinionen og arbeiderbevegelsen sterkt imot bombeangrepet. Men i takt med at den svenske arbeiderbevegelsen vokste endret opinionen seg. En stor kampanje for å frigi de dømte ble startet og den fikk et stort internasjonalt gjennomslag og hundrevis av møter om de fengslede ble arrangert blant annet i USA med Joe Hill i spissen. I Sverige ble 130 000 underskrifter samlet inn for å frigi de tre.
Skuespiller
Noen tradisjoner
Se også: Commedia dell'arte | pantomime | Konstantin Stanislavskij | Jerzy Grotowski
John Stuart Mill
John Stuart Mill (født 20. mai 1806 i Pentonville, London, død 8. mai 1873 i Avignon, Frankrike) var en britisk filosof som også øvde innflytelse på økonomisk tenkning. Mill hadde sterk innflytelse på 1800-tallets sosialliberalisme og på politisk og etisk tenkning generelt. Han var sønn av filosofen James Mill.
Filosofisk var Mill en som bygget sin tenkning på empirisme, en arv blant annet fra David Hume. Han var påvirket av utilitarismen til Jeremy Bentham og av samfunnsvitenskap generelt, og økonomisk vitenskap spesielt. I religiøse spørsmål var han markert anti-autoritær. Mills verk «The Principles of Political Economy» fra 1848 ble populær lærebok, og øvde stor innflytelse på samtiden. Mill var en produktiv forfatter og ga ut en rekke bøker om ulike emner. Temaer som han behandlet omhandler friheten natur, kvinneundertrykkelse som sosialt problem og en allmenn diskusjon av samtidens politiske ideer. Han forfattet en del også med sin kone Harriet Mill (Harriet Taylor). Mill forfektet at all moral bør bygge på menneskenes behov for lykke, glede og trygghet, i motsetning til pliktetikken til for eksempel Immanuel Kant. Handlinger som fører til lykke, er moralsk riktige nettopp av den grunn at de gjør det, mens handlinger som fører til det motsatte av lykke, er moralsk sett gale; handlinger blir slik sett vurdert primært ut fra sine konsekvenser, ikke ut fra de intensjoner som ligger til grunn for dem.
Mill og liberalismen
Mill arbeidet aktivt for likestilling mellom mann og kvinne, allmenn utdannelse, allmenn stemmerett, aksept av prevensjon, bedre skilsmisselovgivning og at koloniene skulle få bestemme mer selv. På Mills tid var mye av dette radikale meninger og han ble flere ganger arrestert for å uttrykke dem. Mills liberalisme kan på mange vis anses for mer konsekvent enn for eksempel tenkningen til John Locke og Charles Montesquieu. Et eksempel er hans vurdering av den personlige eiendomsretten som han ikke understreket like sterkt som mange andre tenkere i samme liberale tradisjon. Mot slutten av sitt liv så Mill på seg selv som en sosialist.
Anton Nilson
Amaltheahendelsen
1. mai 1917 ble de tre forsøkt frigjort av over 10 000 arbeidere som gikk i tog til fengselet i Härnösand, et sted med vel 8 000 innbyggere. Vakter og soldater, bevæpnet med maskingevær og med ordre om å heller skyte Nilson enn å la han bli satt fri, stod utplassert ved fengselsmuren. Det hele sluttet med at demonstrantene gav opp og gikk hjem.
Flekkerøy Kunstgress
Flekkerøy Kunstgress, også kalt Colorlinebanen eller Modenabanen, er hjemmebanen til fotballaget Flekkerøy Idrettslag (Fløy). Tilskuerrekorden ble satt i oppgjøret mellom Fløy og Fotballklubben Haugesund 22. oktober 2005, hvor 3,124 tilskuere så lagene spille 1-1. Stadionanlegget har i tillegg til hovedbanen idrettshall (Flekkerøyhallen) og ytterligere en kunstgressbane, og ligger sammen med Lindebøskauen skole.
Anton Nilson
Amaltheahendelsen
Men i oktober 1917 ga den nyetablerte regjeringen beskjed om at Nilson skulle slippes fri, noe som var denne regjeringens første beslutning, en regjering som var en koalisjon mellom liberale og sosialdemokratene. Beslutningen bidro til å legge en demper på sosial uro som rådde på dette tidspunkt, blant annet fordi dette var sosialdemokratenes første regjeringsdeltakelse.
Med støtte fra bankmannen Olof Aschberg fikk Nilson anledning til å gjøre en drøm virkelig, å lærte seg å fly. Aschberg skaffet en plass til Nilson på Ljungbyheds flyskole der han gikk gjennom en sivil opplæring på en Albatross av Nils Kindberg.
Den russiske borgerkrigen
Etter å ha bidratt til et møte i Malmö Folkets Park og hørt Angelica Balabanoff fortelle om kampen i Russland, bestemte han seg for å delta i krigen. Balabanova ordnet visum til Petrograd, men Nilson kunne ikke få et utreisevisa fra Sverige fordi han hadde nektet verneplikt. Han tok personlig kontakt med krigsministern Erik Nilson og utreisevisaet kom i stand etter få dager. I 1918 befant han seg i byen Gatjina for å starte sin tjeneste i Den røde armé som spaningsflyger. Da kampene som tok til å eskalere mellom Estland og Russland ble han flyttet til Torosina utenfor Pskov.
Etter sin flygersjefs anbefaling ble han medlem i RKP (det allrussiske kommunistpartiet). Han var i en periode nestsjef for spaningsavdelingen. For sine tjenester ble han av Lev Trotskij belønnet med en skinnjakke som han ikke kunne ta imot personlig fordi han tjenestegjorde da Trotskij skulle overrekke jakka. I sin tid i Russland rakk imidlertid Nilson å håndhilse på Stalin.
I 1921 hjalp han deler av Nobel-familien å dra fra Baku etter at de ikke hadde lyktes å ta seg ut av landet.
Nilson flyttet tilbake til Sverige i 1926 blant annet fordi han mente stalinismen var blitt for fremtredende. Nilson mente at Stalin hadde forrådt revolusjonen og arbeiderklassen og mente at Stalin bare hadde bidratt til å gjøre Sovjetunionen til en politistat som undertrykket de ekte sosialistene.
Senere liv
I Sverige ble Nilson i 1931 medlem i Socialistiska Partiet men forlot det som så mange andre til fordel for Vänstersocialistiska partiet da partiet tok stilling for Tyskland i andre verdenskrig. Nilson meldte seg senere inn i Socialdemokraterna og ble der. Han beholdt velviljen overfor Sovjetunionen, selv om han kritiserte landet for dets autoritære styresett.
Anton Nilson ble 101 år gammal og var aktiv til det siste, blant annet med å fortelle om sitt eget opplevelsesrike liv.
Salten-Schlern
Salten-Schlern (tysk) eller Salten-Sciliër (ladinsk; italiensk Salto-Sciliar) er et distrikt i Syd-Tirol. Det består av den nederste delen av dalføret til Eisack samt flere sidedaler, deriblant fremfor alt Sarntal i vest og Gherdëina i øst. Distriktet er oppkalt etter landemerker ved inngangene til disse to sidedalene, Salten, et høyplatå i kommunen Jenesien, og det kjente fjellet Schlern.
Befolkningen i Salten-Schlern er overveiende tysktalende (77 %), mens 19 % snakker ladinsk. De fleste ladinsktalende bor i Gherdëina. Italiensk brukes av 4 % av befolkningen.
Salten-Schlerns forvaltningssete ligger i Bolzano, men byen hører ikke selv med til distriktet. Nabodistriktet i nord er Eisacktal.
Kommuner
Salten-Schlern har 13 kommuner: