cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nansens Fram-ekspedisjon
Til Kapp Flora
I over to uker fulgte de strandlinjen sørover. Ingenting av det de så syntes å stemme overens med det rudimentære kart over Frans Josefs land, og Nansen spekulerte i om de befant seg i ukjent land mellom Frans Josefs land og Spitsbergen. Den 4. juni endret forholdene seg slik at de kunne sjøsette kajakkene for første gang siden de forlot vinterkvarteret. En uke senere ble imidlertid Nansen tvunget til å stupe ut i det iskalde vannet for å redde kajakkene. De var fremdeles bundet sammen, men hadde drevet bort etter å vært dårlig fortøyd. Han klarte å få tak i håndtaket, og med et siste forsøk å hale seg selv ombord. Til tross for hans frosne tilstand, skjøt og hentet han to lomvier mens han padlet katamaranen tilbake. Den 13. juni ble de angrepet av hvalrosser og kajakkene ble skadet, noe som førte til at de måtte stanse opp for å reparere dem. Den 17. juni, mens de forberedte seg på dra videre, mente Nansen at han hørte en hund bjeffe og han gikk for å undersøke. Han hørte så stemmer, og noen minutter senere møtte han et menneske. Personen han møtte var Frederick Jackson, som organiserte en egen ekspedisjon til Frans Josefs land etter å ha blitt avvist av Nansen. Jackson hadde basert sitt hovedkvarter ved Kapp Flora på Northbrookøya, den sørligste øya i øygruppen. Jacksons egen historie forteller at hans første reaksjon på dette plutselige møtet var å anta at denne personer var en forlist sjømann, kanskje fra ekspedisjonens forsyningsskip, «Windward», som var ventet å ta kontakt den sommeren. Da han nærmet seg så Jackson «en høy mann, kledd i en myk filthatt, løst kledd, romslige klær og langt loddent hår og skjegg, alt dunstende av sort olje». Etter et øyeblikks pinlig nøling, gjenkjente Jackson hans besøkende: «Du er Nansen, ikke sant?», og fikk svaret «Ja, jeg er Nansen.»
Johansen ble så hentet, og de to ble tatt med til basen på Kapp Flora hvor de stilte opp for fotografer (i et tilfelle for å rekonstruere møtet mellom Jackson og Nansen) før de tok et bad og fikk en hårklipp. Begge mennene var ved tilsynelatende god helse til tross for ildprøven deres; Nansen hadde lagt på seg 9,5 kg siden starten av ekspedisjonen, og Johansen 5,9 kg. For å hedre sine redningsmenn ble øya hvor Nansen og Johansen hadde overvintret navngitt «Jacksonøya». De neste seks ukene hadde Nansen lite å gjøre annet enn å vente på «Windwards» ankomst. Han var bekymret over at han kanskje måtte tilbringe vinteren ved Kapp Flora, enkelte ganger angrende på at han og Johansen ikke hadde presset på mot Spitsbergen. Johansen noterte i dagboken sin at Nansen hadde forandret seg fra den nedlatende personligheten fra dagene på «Fram», og var nå dus og høflig, urokkelig på at han aldri ville gjennomføre en slik reise igjen. 26. juli ankom omsider «Windwards» og den 7. august, med Nansen og Johansen ombord, seilte hun sørover og nådde Vardø 13. august. En gruppe med telegrammer ble sendt for å informere verden om at Nansen var trygt tilbake.
Drift (andre fase)
Før Nansen forlot «Fram» utnevnte han Sverdrup som leder for resten av ekspedisjonen med ordre om å fortsette driften mot Atlanterhavet, med mindre omstendighetene tilsa at de måtte forlate skipet og gå mot land. Nansen etterlot seg nøyaktige instruksjoner om å opprettholde det vitenskapelige arbeidet, spesielt sonderingen av havdypet og målinger av isens tykkelse. Han konkluderte: «Vi møtes i Norge, enten det er ombord på dette fartøyet eller uten henne.»
Ettersom driften fortsatte ble havet dypere; dybdelinjer gav påfølgende dyp på 6,000 fot (1,800 m), 9,000 fot (2,700 m) og 2,000 fot (610 m), en variasjon som indikerte at ingen uoppdagede landmasser var i nærheten. Den 15. november 1895 nådde «Fram» 85°55'N, kun 19 nautiske mil (35 km) sør for Nansens og Johansens nordligste punkt. Fra nå av gikk strømningene hovedsakelig mot sør og vest, selv om fremgangen i lange perioder nesten var ubetydelig. Inaktivitet og kjedsomhet førte etterhvert til økt alkoholforbruk, og Scott Hansen noterte at jul og nyttår passerte «med den vanlige varme punsjen, og påfølgende bakrus», og skrev videre at han «ble mer og mer forferdet over dette drukkenskap».
I midten av mars 1896 var posisjonen 84°25'N, 12°50'E, noe som plasserte skipet nord for Spitsbergen. 13. juni åpnet et leie seg opp, og for første gang på nesten tre år ble «Fram» igjen et levende skip. Det gikk ytterligere to måneder, til 13. august 1896, før hun fant åpent vann la isen bak seg med et smell fra kanonene. Skipet kom ut av isen rett nord og vest for Spitsbergen, i nærheten av Nansens opprinnelige prognose, og beviste han rett og hans motstandere feil. Senere samme dag ble et skip sett – «Søstrone» en selfangstskute fra Tromsø. Sverdrup rodde over for nyheter og fikk vite at ingenting var blitt hørt fra Nansen. «Fram» besøkte Spitsbergen en kort periode, hvor den svenske oppdagelsesreisende og ingeniøren Salomon Andrée forberedte seg på å dra hjem til Sverige etter å ha oppgitt første forsøk på en ballongferd han hadde håpet skulle ta ham til Nordpolen. Etter kort tid på land begynte Sverdrup og hans mannskap på turen sørover til Norge.
Gjenforening og mottakelse
I løpet av ekspedisjonen sirkulerte der rykter om at Nansen hadde nådd Nordpolen, det første så tidlig som i april 1894 i den franske avisen Le Figaro. I september 1895 ble Eva Nansen informert om at meldinger «sendt fra Nordpolen» og signert av Nansen hadde blitt oppdaget. I februar 1896 kjørte The New York Times en meddelelse fra en antatt agent for Nansen i Irkutsk, Sibir, hvor de hevdet at Nansen hadde nådd nordpolen og funnet land der. Charles P. Daly fra American Geographical Society kalte dette «oppsiktsvekkende nyheter», og dersom sant, de viktigste oppdagelsene som er gjort gjennom tidene.
Ekspertene var kritiske til alle slike rapporter, og Nansens ankomst til Vardø gjorde kritikken raskt berettiget. I Vardø ble han og Johansen møtt av professor Mohn, opphavsmannen til teorien om den polare driften, som var i byen ved en tilfeldighet. Nansen og Johansen ventet på at den ukentlige postbåten skulle ta dem sørover, og den 18. august ankom de Hammerfest til en entusiastisk mottakelse. Mangelen på nyheter om «Fram» plaget Nansen, men den 20. august fikk han nyheter om at Sverdrup hadde ført skipet til den lille havnen i Skjervøy, sør for Hammerfest, og at han nå fortsatte mot Tromsø. Dagen etter seilte Nansen og Johansen inn i Tromsø og sluttet seg til resten av mannskapet i en emosjonell gjenforening. Mandag 24. august møttes Nansen og den svenske ingeniøren Salomon Andrée, som var på vei hjem til Sverige etter å ha oppgitt første forsøk på å starte med ballong mot Nordpolen fra Spitsbergen.
Etter dager med feiring og rekreasjon forlot skipet Tromsø 26. august. Turen sørover ble en triumferende reise, med mottakelser i hver havn. «Fram» ankom til slutt Christiania den 9. september, eskortert inn i havnen av en skvadron av krigsskip og ønsket velkommen av tusener – den største folkemengden byen noensinne hadde sett ifølge Huntford. Nansen og hans mannskap ble mottatt av kong Oscar og på vei til mottakelsen gikk de gjennom en triumfbue dannet av 200 turnere. Nansen og hans familie ble innkvartert i palasset som spesielle gjester av kongen. Johansen derimot forble i bakgrunnen, i stor grad oversett. Han skrev senere at «virkeligheten, tross alt, er ikke så fantastisk som den så ut for meg midt i vårt harde liv.»
Kritikk og etterspill
Selv om ekspedisjonen ikke oppnådde målet med å nå Nordpolen gjorde den store geografiske og vitenskapelige oppdagelser. Sir Clements Markham, president i Storbritannias Royal Geographical Society, erklærte at ekspedisjonen hadde løst «hele problemet med arktisk geografi». Det ble nå fastslått at Nordpolen ikke lå på land og heller ikke på en permanent isbre, men på skiftende, uforutsigbar pakkis. Nordishavet var et dypt basseng, uten vesentlige landmasser nord for det eurasiske kontinentet &ndsah; skjulte vidstrakte landområder ville ha blokkert den frie bevegelsen av is.
Nansen hadde bevist teoriene om den polare drivisen, og videre hadde han merket nærværet av corioliskraft som drev isen til høyre for vindretningen på grunn av virkningen av jordens rotasjon. Denne oppdagelsen skulle bli utviklet av Nansens elev, Vagn Walfrid Ekman, som senere ble den ledende oseanografen i sin tid. Fra sitt program for vitenskapelige observasjoner gav ekspedisjonen den første detaljerte oseanografiske informasjonen fra området; med tiden skulle de vitenskapelige data samlet under «Frams» ferd utgjøre seks utgitte bind.
Gjennom hele ekspedisjonen fortsatte Nansen å eksperimentere med utstyr og teknikker. Han endret design på ski og sleder og undersøkte forskjellige typer klær, telt og utstyr for matlaging, og revolusjonerte med dette metoder for ferdsel i arktiske strøk. I perioden med polarforskning som fulgte hans hjemkomst søkte oppdagere rutinemessig Nansens råd om metoder og utstyr – en noen ganger valgte de å ikke følge dem, vanligvis til den prisen det kostet. Ifølge Huntford hadde Sydpolheltene Amundsen, Scott og Shackleton alle vært Nansens akolytter.
Nansens status ble aldri seriøst utfordret selv om han ikke unnslapp kritikk. Den amerikanske oppdageren Robert Peary lurte på hvorfor Nansen ikke hadde returnert til skipet da hans fremstøt ble forhindret etter knappe tre uker. «Skammet han seg over å gå tilbake etter så kort fravær, eller hadde det vær en brudulje &hellip eller gikk han mot Frans Josefs land av sensasjonelle motiver eller forretningsmessige årsaker?» Adolphus Greely, som i utgangspunktet hadde avvist hele ekspedisjonen som umulig, innrømmet at han hadde blitt motbevist, men trakk likevel oppmerksomheten mot «den egenrådende» Nansens beslutning om å forlate sine kamerater hundrevis av kilometer fra land. «Det overgår forstanden», skrev Greely, «hvordan Nansen dermed kunne ha avveket fra den mest hellige plikt som følger kommandøren for en maritim ekspedisjon.» Nansens omdømme overlevde likevel; hundre år etter kalte den britiske oppdageren Wally Herbert «Frams» reise «en av de mest inspirerende eksempler på modig etterretning i historien om utforskning».
«Fram»-ferden var Nansens siste ekspedisjon. Han ble utnevnt til et forskningsprofessorat ved Universitetet i Christiania i 1897 og til et fullt professorat i oseanografi i 1908. Han ble uavhengig velstående som følge av utgivelsene av hans beretninger om ekspedisjonen, og i den senere karrieren tjenestegjorde han i det nylige uavhengige kongedømmet Norge i ulike sammenhenger, og ble tildelt Nobels fredspris i 1922 som anerkjennelse for sitt arbeid på vegne av flyktninger.
Hjalmar Johansen slo seg aldri til ro med et normalt liv. Etter år med rastløshet, gjeld og drukkenskap fikk han muligheten, gjennom Nansens innflytelse, til å bli med Roald Amundsens Sydpolekspedisjon i 1910. Johansen kranglet voldsomt med Amundsen i ekspedisjonens leir, Framheim, og ble utelatt fra gruppen som skulle forsøke å nå Sydpolen. Han begikk selvmord innen et år etter at han kom tilbake fra Antarktis.
Otto Sverdrup forble kaptein på «Fram», og i 1898 tok han skipet, med nytt mannskap, til det kanadiske Arktisk for fire år med utforskning. I de senere årene bidro Sverdrup til å samle inn penger som gjorde at skipet ble restaurert og plassert i et permanent museum. Han døde i november 1930, syv måneder etter Nansens død.
Nansens Farthest North-rekord varte litt over fem år. Den 24. april 1900 nådde en gruppe på tre italienere, fra en ekspedisjon ledet av Luigi Amedeo, 86°34'N etter å ha reist fra Frans Josefs land med hunder og sleder den 11. mars. Gruppen klarte knapt å komme seg tilbake; en av deres støttegrupper på tre menn forsvant fullstendig.
Kilder til artikkelen
Litteraturhenvisningene i fotnotene ovenfor peker til sidetall i de engelske utgavene av bøkene. Her er påført opplysninger om norske utgaver der de finnes.
Såretmerket
Merket ble introdusert på nytt under den spanske borgerkrigen 22. mai 1939 av Adolf Hitler, men da med hakekors på hjelmen. Under Felttoget i Polen i 1939 ble det lansert en ny type som ble kalt «Såretmerket av 1939» med en nyere type hjelm som motiv. Hitler bestemte seg for å lage et felles såretmerke for hær og marine, noe som skilte seg fra de to forskjellige typene som hadde blitt benyttet under første verdenskrig.
Utdeling
Alle som tjenestegjorde i militære avdelinger kunne motta merket om de møtte de kriteriene som var satt.
De som mistet en legemsdel eller synet i kamphandlinger mottok automatisk merket i sølv. Død eller fullstendig invaliditet førte til merket i gull, og merket ble utdelt til soldatens familie om han var drept. Utenom i kamphandlinger kunne merket tildeles etter frostbitt. Alle som mottok merket fikk dette innført i sin tjenestebok (Soldbuch) og fikk dessuten et tildelingsbevis (urkunde).
I mars 1943, etter forespørsel fra Joseph Goebbels, ble det også mulig for sivile å motta såretmerket. Dette gjaldt sivile som jobbet i forbindelse med produksjon av krigsmateriell eller annet arbeid som var til nytte for Tysklands krigsinnsats.
Design
Det sorte merket er nesten uten unntak stanset med innhul bakside, mens sølv- og gullversjonen av merket har hel bakside og stanset eller støpt. På begynnelsen av krigen ble det sorte merket utdelt i papirpose, mens sølv og gull ble utdelt i medaljeesker. Ettersom økonomien ble dårligere gjennom krigsårene ble også disse høyere klassene etterhvert utdelt i papirposer.
Plassering
Såretmerket ble båret på soldatens venstre brystlomme, nedenfor andre krigsmedaljer eller utmerkelser. Om mannskaper som tidligere var tildelt merket senere kvalifiserte for tildeling av et nytt merke i høyere klasse, ble det tidligere merket fjernet, slik at kun ett såretmerke ble båret på uniformen.
Kilder
Samlerforumet.net – med tillatelse
NOFX
NOFX er et punkband fra California dannet i 1983.
Den originale besetningen besto av vokalist/bassist Fat Mike (Mike Burkett), trommeslager Erik Sandin og gitarist Eric Melvin. Siden 1991 har også El Hefe (Aaron Abyeta) vært fast medlem på gitar og trompet.
Bandet har et mangfoldig musikalsk uttrykk med elementer fra både punk og ska men blir ofte plassert i sjangeren pop-punk. Tekstene er typisk satire med emner som politikk, samfunn, subkulturer, rasisme, musikkindustrien og religion.
Til sammen har de solgt over 6 millioner album over hele verden.
Historie
Deres første innspilling var en demo i 1983 men ble aldri utgitt. I 1985 kom EP-en med samme navn som bandet, NOFX, gitt ut av Mystic Records. Denne ble senere gitt ut som en del av albumet Maximum RocknRoll i 1992.
I 1986 kom EP-en So What if We're on Mystic!. Dave Casillas ble med på gitar i 1987 og deltok på EP-en The P.M.R.C. Can Suck on This!.
Etter innspillingen av Liberal Animation i 1988 forlot Dave Casillas til fordel for Steve the Caucasian (Steve Kidwiller). Albumet ble produsert sammen med Brett Gurewitz fra Bad Religion. I 1989 signerte NOFX en avtale med av Gurewitz' plateselskap Epitaph Records og ga ut S&M Airlines (1989) og Ribbed (1990) før Liberal Animation ble relansert i 1991.
Innen 1991 hadde det vært mange endringer i besetningen, men nå hadde de tre opprinnelige medlemmene gått sammen og fått med seg El Hefe.
White Trash, Two Heebs and a Bean som kom ut i 1992 hadde opprinnelig tittelen White Trash, Two Kikes, and a Spic, men ble endret etter ønske fra Eric Melvins jødiske bestemor («kike» er nedsettende slang for «jøde», «spic» er nedsettende slang for «latinamerikaner»).
I 1994 kom det kommersielle gjennombruddet med Punk in Drublic. Samme år hadde The Offspring suksess med Smash og Green Day med Dookie og pop-punken fant veien til hitlistene. Samtlige album utgitt etter Punk in Drublic (som toppet på 12.-plass) har nådd topplisten US Billboard 200.
Heavy Petting Zoo kom i 1996, og er deres tregeste album noensinne, noe Fat Mike selv synes. Albumet solgte langt fra like mange eksemplarer som det forrige albumet. Året etter, i 1997, kom So Long and Thanks For All the Shoes, der bandet gikk tilbake til raske og kraftfulle sanger.
Året etter kom det åttende full-lengde albumet, Pump Up the Valuum, som skulle bli det siste albumet til NOFX som ble gitt ut på Epitaph.
EP-en Never Trust a Hippy kom ut i mars 2006, og den inneholdt et par nye sanger som var på albumet som kom like etter: Wolves in Wolves' Clothing. Dette var det første albumet som ble produsert av Bill Stevenson.
I januar 2007, spilte NOFX tre konserter i San Francisco, California, som ble tatt opp og gitt ut som deres andre konsertalbum They've Actually Gotten Worse Live! På dette albumet sørget de for at de ikke spilte noen av sangene som allerede var gitt ut på det første live-albumet I Heard They Suck Live!! fra 1995.
Senere samme året la NOFX ut på en lang verdensturné med to kameraer, noe som ble grunnlaget for TV-showet og turnédokumentaren NOFX: Backstage Passport.
I februar 2009 spilte NOFX tre jubileumsshow, for å feire 25-årsjubiléet deres. De fikk med seg tidligere medlemmer Steve Kidwiller og Dave Casillas for å spille på noen gamle sanger. Deres tolvte studioalbum Coaster ble gitt ut i april 2009, og ble produsert av Bill Stevenson, som også hadde produsert det siste albumet.
På Warped Tour 2009 skal bandet spille, noe de har gjort mange tidligere år.
Navnet
Navnet er hentet fra et annet bandnavn, «Negative FX»
Brekstad kulturfestival
Brekstad Kulturfestival er en musikk- og kulturfestival som arrangeres på Brekstad i Ørland kommune.
Festivalen ble etablert av Erlend Eide i 2002. Hvert år har det vært arrangert jazzkonserter, noe som har blitt en stor del av festivalen. Billedkunst er også en del av aktivitetene.
Gran Torino
Gran Torino er en amerikansk dramafilm fra 2008 regissert av Clint Eastwood. Han spiller selv hovedrollen som en innesluttet enkemann som må forholde seg til de nye, fremmede naboene. Filmen hadde premiere i USA 12. desember 2008, og i Norge 20. mars 2009.
Sammendrag
Walt Kowalski (spilt av Clint Eastwood) er en polsk-amerikansk pensjonert blåsnipp-arbeider, og en krigsveteran fra Korea-krigen. Han har nylig blitt enkemann etter 50 års ekteskap, og hans kones død fikk ham til å bli en frafallen katolikk. Hans hjem ligger i Highland Park, en by i Wayne County, Michigan, som tidligere hovedsakelig var befolket av hvite familier fra arbeiderklassen. Nå er området dominert av fattige asiatiske innvandrere, og gjengvold og annen kriminalitet er dagligdags. Hans sønner har giftet seg, flyttet vekk, og er opptatt av deres egne familier, noe som øker Walts egen isolasjon.
Gjengen blir irritert over Thaos fiasko, og de angriper ham. Men Walt konfronterer dem med en rifle, jager dem vekk, og får respekt fra hmong-samfunnet. Som straff gir moren til Thao ordre om at han skal arbeide for Walt i en uke, og Walt får ham til å gjøre forskjellige små-jobber i nabolaget, og de to danner etterhvert en gjensidig respekt for hverandre. Thao blir svært imponert over den omfattende verktøy-samlingen i Walt's garasje. Thaos søster Sue introduserer Walt for deres mat og kultur, og hjelper ham inn i hmong-samfunnet. Dette blir snart mer som en familie for Walt, enn hans egentlige familie. På en annen side blir Walter en bedre mann for disse guttene, enn han noensinne var for hans egne sønner. Walt hjelper blant annet Thao med å finne seg en jobb, og gir ham råd om kvinner. Walt oppsøker etterhvert en lege angående sine hyppige hoste-anfall, hvor det blir klart at han ikke har lenge igjen å leve.
Thao har fremdeles problemer med mishandling og trakassering fra "Edderkoppen" og gjengen hans. De angriper ham på vei hjem fra jobb, noe som fører til at Walt slår til en av gjeng-medlemmene og senere truer dem med en pistol. Til gjengjeld skyter gjengen mot huset til Vang Lor-familien med maskinpistoler, både Thao og huset blr skadd. Rett etterpå kommer en blodig Sue, etter å ha blitt slått ned og voldtatt av gjengen. Fra presten Janovich får Walt vite at Sue er innlagt på sykehus. Naboene nekter å stille som vitne eller hjelpe politiet, av frykt for at dette kommer til å utløse enda flere voldelige angrep fra "Edderkoppen" og hans gjeng.
Dagen etter ønsker Thao hjelp fra Walt til å hevne seg, og Walt ber ham komme tilbake senere på ettermiddagen. I mellomtiden gjør Walt sine personlige forberedelser: Blant annet kjøpe en dress, og får en hårklipp. Når Thao kommer tilbake, tar Walt ham med til kjelleren, gir ham sin Silver Star-medalje fra krigen, og forteller ham om sine hjemsøkende minner fra krigen. Han holder Thao innelåst i kjelleren, til hevnen hans er over, for å sikre at gutten aldri blir hjemsøkt av å drepe noen. I motsetning til Walt har Thao fremdeles hele livet foran seg, og Walt ønsker ikke at gutten for resten av livet skal hjemsøkes av minner om å ha drept noen.
Edward av Middleham
Edward av Middleham, også kjent som Edward Plantagenet (født ca. 1473, død 9. april 1484) var eneste sønn av Rikard III av England og hans dronning Anne Neville.
Den russisk-østerrikske tyrkerkrig (1736–1739)
Den russisk-østerrikske tyrkerkrig i årene 1736 til 1739 (også kalt 4. russiske tyrkerkrig og 7. østerrikske tyrkerkrig) var en krig ført av de allierte landene Russland og Østerrike mot Det osmanske rike.
Gran Torino
Sammendrag
Den kvelden drar Walt hjem til gjeng-medlemmene, som trekker skytevåpen mot ham. Han står på et fortau foran huset, kjefter på dem, og sier høyt hva slags forbrytelser han mener de er skyldig i. Dette vekker oppmerksomhet fra naboene. Han tar en sigarett i munnen, og legger hånden i en lomme på jakken, og de tror han tar frem en pistol. Gjengen skyter og dreper ham. Når Walt kollapser, åpnes hånden hans og en Zippo-lighter faller ut. Men Walt var ubevæpnet. Planen hans var å provosere gjengen til å drepe ham i all offentlighet med alle naboene som vitne. Sue, etter Walts anvisninger, frigjør Thao og de kjører til åstedet i Walt's gamle Gran Torino.
Edward av Middleham
Han ble født på Middleham Castle omkring 1473. Slottet hadde tilhørt hans morfar Richard Neville, 16. jarl av Warwick. I 1478, etter henrettelsen av George Plantagenet, 1. hertug av Clarence for høyforræderi fikk han tittelen jarl av Salisbury på livstid; den ville altså ikke gå videre til eventuelle arvinger ved hans død.
Gran Torino
Sammendrag
En politimann forteller at hele gjengen er arrestert for drapet, og på grunn av antall vitner kommer gjengen til å dømmes til lang tid i fengsel. Thao og Sue innser at Walt hadde til hensikt å dø for å frigjøre samfunnet fra gjengens terror. Walts begravelse ledes av prest Janovich. Både hans egen familie og mange av hmong-samfunnet er tilstede. Etterpå skal hans testamente bli lest opp. Til familiens overraskelse overlater Walt dem ingenting. Huset hans doneres til den lokale kirken. Hans dyrebare Gran Torino blir gitt til Thao, under forutsetning av at han ikke modifiserer kjøretøyet. Filmen slutter med Thao som kjører bilen sammen med Walts gamle hund Daisy.
Den russisk-østerrikske tyrkerkrig (1736–1739)
Russisk posisjonering før krigen
Da krigen brøt ut, hadde Russland sikret seg en gunstig posisjon som følge av at de hadde lyktes med å oppnå en rekke avtaler med Perserriket i årene 1732 til 1736, en periode hvor perserne også var i krig med Det osmanske riket. I tillegg hadde russerne sikret seg polsk støtte ved å bidra til at August III fikk den polske tronen på bekostning av den franskstøttede Stanisław I Leszczyński. Frankrike støttet også Det osmanske riket.
Edward av Middleham
Etter at hans far ble kronet i 1483 ble han også fyrste av Wales. Innsettelsen fant sted i York Minster, og samtidige kilder antyder at den ble arrangert i all hast. Det er mulig at han ikke hadde vært i stand til å reise til London for kroningen på grunn av dårlig helse, men at tilstanden hadde bedret seg innen foreldrene nådde det nordlige England.
Den russisk-østerrikske tyrkerkrig (1736–1739)
Krigsforløpet
Casus belli var de stadige angrepene fra Krim-tatarene i Kaukasus. I 1736 vurderte de russiske militære myndighetene det for nødvendig å innta Azov og Krim. 20. mai 1736 krysset den russiske hæren ved Dnepr med 62 000 mann under ledelse av feltmarskalk Burkhard Christoph von Münnich. Han inntok den osmanske festningen ved Perekop på Perekopeidet og Bakhtsjysaraj 17. juni. Epidemier og mangel på forsyninger førte imidlertid til at Münnich måtte trekke de russiske soldatene tilbake til Ukraina.
19. juni erobret imidlertid en russisk styrke på 28 000 mann ved Don under ledelse av grev Peter von Lacy og med støtte fra marinefartøyer på elven festningen ved Azov. I juli året etter inntok Münnick den osmanske festningen ved Otsjakiv og marsjerte senere samme måned mot Krim og slo styrkene fra Krim-khanatet i en rekke mindre slag før Karasubazar på Krim ble erobret. Men nok en gang måtte russerne trekke seg tilbake på grunn av den vanskelige forsyningssituasjonen.
Edward av Middleham
Edward ble gravlagt i sognekirken i Sheriff Hutton, en landsby som familien eide.
Den russisk-østerrikske tyrkerkrig (1736–1739)
Krigsforløpet
I 1738 gikk Østerrike inn i krigen på russisk side, men militært sett var dette året rolig, mens det pågikk mislykkede fredsforhandlinger. 17. august 1739 sto det et større slag ved Khotyn i Ukraina, hvor de russiske styrkene under ledelse av Münnick slo styrkene fra Det osmanske riket og inntok den osmanske festningen der, samt byen Iaşi. Samtidig slo de osmanske styrkene Østerrike på Balkan og disse undertegnet 21. august en separatfred i Beograd.
Dette, kombinert med frykt for en svensk invasjon, gjorde at russerne inngikk en fredsavtale med Det osmanske riket 18. september i Nevşehir.
Videospill
Videospill eller dataspill (ofte også kalt TV-spill) er spill der deltakeren bruker elektronisk utstyr og en bildeskjerm. Slike spill innebærer interaksjon med et brukergrensesnitt for å generere en visuell tilbakemelding på en grafisk elektronisk enhet.
«Video» i ordet «videospill» refererer vanligvis til en rasterskjerm. De elektroniske systemene som brukes for å spille kalles plattformer. Dette kan være personlige datamaskiner eller rene spillkonsoller. De rangerer fra store datamaskiner til håndholdte enheter, slik som mobiltelefoner og PDAer. Spesialiserte videospill, slik som arkadespill var tidligere vanlige, men har med tiden blitt mindre populære.
Styremekanismen er kalt en spillkontroller og den varierer etter plattform. En konsollkontroller kan for eksempel bare bestå av en knapp og en joystick eller et dusin knapper og flere joysticker. Mange tidlige dataspill brukte maskinens tastatur som brukergrensesnitt og noen behøvde også en joystick med minst en knapp. De fleste moderne dataspill lar spilleren bruke tastatur og mus samtidig, eller bytte over til håndkontroll gjennom spillets menyer (options).
Bortsett fra visuell tilbakemelding bruker videospill også andre systemer for å tilby interaksjon og informasjon til spilleren. Et par eksempler er lyd og vibrering i spillkontrolleren.
Opprinnelse
Videospillenes opprinnelse kan spores tilbake til slutten av 1940-årene da ideen om et videospill ble unnfanget og patentert av Thomas T. Goldsmith jr. og Estle Ray Mann. I 1958 ble William Higinbothams Tennis for Two utviklet og i 1962 ble Spacewar! utviklet. Sistnevnte er sett på som det første dataspillet. I 1972 ble Magnavox Odyssey, den første spillkonsollen, utgitt. Ralph Baer blir kreditert som skaperen av den første spillkonsollen, «the brown box», som var prototypen for Magnavox Odyssey.
Plattformer
I dagligtale er et dataspill et spill som spilles på en datamaskin som er koblet til en høyoppløselig monitor. Et konsollspill blir spilt på en elektronisk innretning som kobles til en vanlig TV eller videomonitor. En håndholdt spillkonsoll er et selvfungerende elektrisk apparat som kan holdes i brukerens hender. Arkadespill refererer vanligvis til et spesialisert type elektrisk apparat som er laget for å spillet bare et spill og det er installert i et kabinett med en monitor. Disse forskjellene er ikke alltid klare og det kan være noen spill som krysser plattformer. Det finnes også apparater med skjermer som kan spille spill, men som ikke er utviklet spesielt for det. Disse kan være mobiltelefoner, PDA-er, grafiske kalkulatorer, GPS-mottakere, MP3-spillere, digitalkameraer og klokker.
Sjangre
Et videospill, likt mange andre former for media, kan deles inn i forskjellige sjangre basert på blant annet hvilken oppbygning spillet har og målene i spillet.
Spill har ofte vært enklere å klassifisere innen visse sjangre på grunn av begrensningene på forskjellige plattformer og kommersielt press. I senere tid har man imidlertid sett en økende sjangerblanding som visker ut de tradisjonelle grensene. Særlig har elementer som tradisjonelt forbindes med rollespillsjangeren lekket over i andre sjangre, som for eksempel nivåprogresjon, muligheten til å låse opp nye ferdigheter og tilpasse spillfigurer med nytt og bedre utstyr. Grunnen til dette er trolig den motiverende effekten dette skaper for spilleren.
De vanligste sjangrene i dag er følgende:
Spillbransjen
Det finnes få store spillutviklingsselskaper i Norge. Funcom, som står bak blant annet Drømmefall og Den lengste reisen, i tillegg til Anarchy Online og Age of Conan: Hyborian Adventures som er MMORPG. Funcom holder nå på med et enormt rollespill ved navn The Secret World. Electronic Arts vil gjerne samarbeide med dem. I tillegg finnes selskaper som Innerloop, Fifth Season, Ravn Studio, Krillbite Studio og Caprino Video Games.
Videospillindustrien er internasjonalt svært stor. De viktigste landene for spillutvikling er Japan, USA og Storbritannia. Noen av de største videospilldistributørene, som Electronic Arts, er etablert med eget kontor i Norge, men de fleste blir representert av norske distributører. Viktige spilldistributører i Norge er (i tillegg til Electronic Arts) Nordisk Film Interactive, KE Media, Bergsala og Vivendi Universal Games. Distributørene er gjerne organisert gjennom Norges Spill- og Multimedia-leverandørforening (NSM).
Spillbransjen er i dag like stor som filmbransjen og ventes å bli større enn musikkbransjen i løpet av de neste årene.
Gullstikka
Hvert år arrangerer Norsk spill- og multimediaforening en prisutdeling i Norge for videospill kalt Gullstikka. Dette arrangementet har funnet sted siden 2003.
Noter
<references group='lower-alpha'/>
General Câmara
General Câmara er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Torsvåg
Det er funnet gravrøyser og steinaldertufter i og rundt Torsvåg, som tyder på at det har vært folk her i ganske lang tid. Ifølge et gammelt sagn som er gjengitt i Magdalene Thoresens «Billeder fra Midnatsolens Land» (1886), fikk plassen sitt navn da Tore Hund fra Bjarkøys fire brødre, Tor, Grim, Bur og Getmund kom til Vanna og bosatte seg på hvert sitt sted. Disse stedene fikk så navnene Torsvåg, Grimsholmen, Burøy(sund) og Jetnes.
Et blomstrende fiskevær helt fra middelalderen
På Kirkesand har det stått et fiskeværskapell, trolig fra 1400-tallet til sent på 1600-tallet. Presten i Helgøy sogn var i en periode bosatt her, og erkebispen i Trondheim har også hatt sin mann i Torsvåg for å forvalte sine interesser.
Fra middelalderen og fram til litt ut på 1600-tallet blomstret fisket i Torsvåg, det var stort sett gode økonomiske tider både for fastboende og tilreisende sesongfiskere. De mest langveisfarende skal ha kommet helt fra Salten. Det kom også folk fra andre land og bosatte seg i Torsvåg. Fiskehandelen vokste fram og Torsvåg var både fiskevær, rorvær og handelsstasjon. Det var god handel og hyppig jektefart både til Trondheim og verdensbyen Bergen. Nyheter fra inn- og utland, handelsvarer og moter var ferske da de ankom Torsvåg, spesielt om sommeren. Men nedgangstidene på 1600-tallet rammet også Torsvåg, det ble befolkningsnedgang og kirken forsvant.
Heterostropha
Heterostropha eller lavere Heterobranchia er bløtdyr, og en gruppe snegler som lever i saltvann (marine).
Torsvåg
Et blomstrende fiskevær helt fra middelalderen
Folketallet tok seg opp igjen utover 1700-tallet, men først et stykke ut på 1800-tallet startet en ny tid, da Tromsø tok over Bergens rolle som handelsby. På midten av 1800-tallet kunne det være opp til 130–140 båter med nært 400 mann på sommerfiske i Torsvåg. På slutten av 1800-tallet fikk Torsvåg viktige funksjoner som handel, post og anløp av dampskip. Nabobygden Vannareid var avhengig av fiskeværet, både for disse bygdefunksjonene og for å drive fiske. I denne tiden var Torsvåg, som mange andre bygder på Vanna, preget av samisk bosetning. Det samiske språket forsvant etter hvert. Her må nevnes at en av de rikeste beboerne i kommunen bodde i Torsvåg og brukte kofte til søndagsbruk til sin død i 1917. Han eide også rein.
I løpet av hele året i 1905 var nærmere 1000 fiskere innom Torsvåg på fiske. På denne tiden var Torsvåg et av fylkets største fiskevær. Telefonen kom hit i 1910, det var 4–5 trandamperier her, rorbuer, tollstasjon, losstasjon og oppkjøpsfartøy. Det var to handelsmenn i Torsvåg og det skal til og med ha vært et bakeri.
Pomorhandel og nessekonger
Russehandelen, eller pomorhandelen, pågikk fra starten av 1800-tallet og fram til 1919, med topp i tiårene rundt 1900. I 1909 var det 18 russeskuter i Torsvåg, de fleste fra Arkhangelsk. Tørrfisk, råfisk og skinn ble bytta i mel, gryn og tauverk fra Kvitsjøen. I pomortiden utviklet det seg et eget språk for handelen som pågikk; russenorsk.
På slutten av 1800-tallet utviklet nessekongesystemet seg, og i 1892 etablerte «Helgøykongen» sin handelsfilial i Torsvåg. Chr. Figenschou var da den mektigste handelsmannen i kommunen, han drev flere fiskebruk, kreditt- og handelsvirksomhet. Sønnen Dimitri overtok filialen i 1910 og fra 1920-tallet startet han direkte eksport av fisk til England og Tyskland. Hans sønn, Kristian Fredrik, overtok handelen i 1943. Fiskebruket ble overtatt av Tromsø Fryseri og kjøleanlegg i 1960.
Heterostropha
Systematisk inndeling
Denne inndelingen følger Bouchet, P. & Rocroi, J.-P. 2005.
Torsvåg
Pomorhandel og nessekonger
Det har vært flere som har drevet handel i Torsvåg. Johan Figenschou etablerte handel i Torsvåg i 1890. Rundt 1917 overtok svigersønnen Harald M. Solberg, som drev handelen til ca. 1932. Andre handelshus var Waldemar Figenschous filial (rundt århundreskiftet), Walderhaugs fiskebruk i Jørnhollet (1920-tallet) og Bergstad fiskeforretning (rundt 1930).
Havneutbygging
Russehandelen, de mange tilreisende fiskerne og ishavsfarta fra Tromsø gjorde at Torsvåg ble prioritert som storhavn og utbygging av havna ble igangsatt. Mellom 1919 og 1929 bygde Havnevesenet en molo fra Kåja mot Vanna i sør, og en i nord med en åpning for at båtene kunne passere. Kåja ble ikke landfast før i 1962, da først ble åpningen i den nordre moloen fylt. Fram mot 1972 ble moloen i sør forlenget, og en ny molo ble bygd ut fra Vannasida.
Heterostropha
Systematisk inndeling
Heterostropha / lavere Heterobranchia [= Allogastropoda]
Torsvåg
Havneutbygging
I 1904 ble det satt opp en fyrlykt på Kåja, for å trygge innseilingen fra havet. I 1916 ble lykten erstattet av et fyrtårn på 9,6 meter. Torsvåg fyr ble det første fyret i kommunen. Fyret var en familiestasjon fram til 1980-tallet, og det var betjent fram til 2006, da det ble avfolket og automatisert. Torsvåg fyr fungerer i dag som meteorologisk målestasjon og stasjon for DGPS satellittnavigasjon.
Fiskebruket – en god arbeidsplass også i dag
I tiden etter krigen har fiskebruket i Torsvåg vært hovedarbeidsplass for mange mennesker, både fra ytre Vanna og tilreisende. Linefisket har spesielt samlet mye folk her, både i egnerbuene og på båtene. Fiskebruket har i denne tiden hatt forskjellige eiere, og også forskjellige funksjoner, b.la foredling av lodde, reker og filetfabrikk. I dag er det ingenting igjen av de opprinnelige bygningene på bruket, noen bygg er blitt revet og andre har vært rammet av brann.
Fra midten av 1990-tallet har Torsvågbruket AS drevet fiskebruket. De er en del av Norfra-konsernet og er et middels stort anlegg med 40-50 ansatte. Fiskebruket produserer saltfisk, tørrfisk og klippfisk og omsetter for 60-70 millioner i året. Den lokale flåten som er knyttet til fiskebruket består av rundt 35-40 fartøy, flere av dem driver med linefiske og bruker egnerbuene på bruket. Når vinterfisket er på sitt beste sysselsetter fiskebruket rundt 150 mennesker på bruket, i egnerbuer og båter.
En omtalt hage i et karrig landskap
Som en kuriositet må vi til slutt nevne at væreierfrue Florrie Figenschou anla en hage mellom stein og berg på Kåja rundt 1920. For å opparbeide hagen, måtte jord, torv og gjødsel fraktes over fra Vanna og spres utover bergene. Hagen var så spesiell, at en besøkende naturforsker, Edvard K. Barth, skrev en artikkel om den i tidsskriftet «Vi selv og våre hjem» i 1938:
Det sies at hun startet med ei rabarbrarot og siden dyrket hun grønnsaker, bær, tulipaner, stemorsblomster og mange andre vekster. Tromsøpalmer ble også plantet for å verne mot nordavinden. Det var spesielt stemorsblomstene hennes som utmerket seg, de skal ha hatt svære blomster på opptil 8 cm i diameter.
Matadi
Matadi er en by i Den demokratiske republikken Kongo. Innbyggertallet ligger på rundt 245,882 (2004). Byen er en viktig havneby og det foregår en del eksport av diverse varer fra denne byen, som er administrasjonsby for Kongo Central.
Matadi ble grunnlagt av Sir Henry Morton Stanley i 1879. Byen ligger på venstre bredd av elven Kongo, om lag 140 km fra munningen og 8 km nedenfor området hvor stryk gjør det umulig å seile på elven.
Ordet Matadi betyr stein på kikongo. Byen er bygget på bratte åser og et lokalt ordtak sier at man må kjenne verbene «å svette», «å gå opp» og «å gå ned» om man skal bo i byen.
Infrastruktur
Munningen av elva Kongo danner en av Afrikas største havner. Det ligger tre havnebyer i tillegg til Matadi ved elven. Det er Boma og Banana i Den demokratiske republikken Kongo og Soyo i Angola. De viktigste eksportvarer i Matadi er kaffe og tømmer. Havna brukes også som landingsplass for fisk som skal til Kinshasa, som ligger om lag 300 km nordøst for byen.
Flyplassen Tshimpi Airport ligger i Matadi, men den har ikke regulær trafikk.
Matatdi bru er en hengebru på 722 meter over Kongoelva like sør for Matadi. Hovedspennet er på 520 meter. Brua ble bygget i 1983. Selv om den har mulighet for både biler og jernbane, går det ikke tog der. Denne brua er eneste som krysser elva i nedre og midtre del. Neste bru som krysser elva, ligger i Kongolo, 2800 km lenger oppe i elva.
Jernbanestrekningen fra Matadi til Kinshasa er på 366 km.
Snobs
Snobs er en australsk dramaserie for barn som gikk på Nine Network i 2003. Serien følger to venner: Abby (spilt av Indiana Evans), en jente fra rik middelklasse familie og Marian, en gutt omreisende gruppe. Handlingen er lokalisert til Eden Beach, en by i Sydneys nordre strandområder.
Klepp Idrettslag
Klepp Idrettslag ble stiftet 1. oktober 1919. Klepp idrettslag er ett av fem idrettslag i Klepp kommune i Rogaland. Den første formannen i idrettslaget var Sven Grude, som også har vært ordfører i kommunen. Lars Øvregård var sekretær, Peder Anda var kasserer og Lars Storhaug og Arne Gruda var styremedlemmer. Idrettslaget fikk sin egen turnhall i 1925, og sin egen idrettsplass i 1935.
I dag har idrettslaget godt i overkant av 1000 medlemmer, fordelt på seks forskjellige idretter: fotball, turn, håndball, orientering, og barneidrett. I nyere tid har idrettslaget markert seg mest i fotball for kvinner. Klepp Kvinner Elite vant toppserien i 1987 og cupen i 1989. En av de mest kjente idrettsutøverne oppfostret i Klepp idrettslag er allikevel Åge Storhaug som har deltatt i bl.a 25 landskamper i turn, har 14 Norgesmesterskap og fire Nordiske mesterskap. Han har også vært med i tre OL.
Klepp har også et fotballag som rykket ned til 4. divisjon for herrer i 2014 etter å ha spilt i 3. divisjon i mange år. Dette laget består av unge talenter og noen rutinerte spillere. Mange tidligere Bryne-spillere har funnet seg til rette i denne klubben. Noen har også tatt turen fra Klepp for å prøvespille i Bryne.
Kvinner
Klepp Kvinner Elite, A-laget i fotball for kvinner, spiller i 2020 i Toppserien i fotball for kvinner.
Menn
A-laget i fotball for herrer spiller i 2015 i 4. divisjon.
Rtisjtsjevo
Rtisjtsjevo (russisk: Рти́щево) er en by i Saratov oblast i Russland. Den ligger rundt 170 km nordvest for Saratov.
Historie
Bosetningen ble grunnlagt på slutten av 1500-tallet eller begynnelsen av 1600-tallet. Allerede i 1666, da den første gang nevnes i historiske dokumenter, var det en kirke på stedet. Frem til 1723 var landsbyen kalt Pokrovskij etter kirken. I 1723 ble landområdet, etter dekret fra Peter den store, fordelt til veteraner fra den store nordiske krig. Blant disse veteranene var også landsbyens nye eier, Rtisjtsjev, og landsbyen ble kalt Rtisjtsjevo etter han.
I 1868 besluttet en Semstvo-komite for bygging av jernbanen Tambov-Saratov å opprette en Stasjon av andre klasse i Rtisjtsjevo, og stasjonen var i drift fra 1871. I forbindelse med byggingen av jernbanestasjonen oppsto det en rekke mindre bosetninger i området rundt landsbyen og stasjonen. Rtisjtsjevo dannet sammen med disse bosetningene et eget forvaltningsdistrikt, som besto til 1917. Da ble Rtisjtsjevo rajon opprettet, med Rtisjtsjevo som administrativt senter. I 1920 fikk Rtisjtsjevo innvilget bystatus.
Nansen-fondet
På vegne av Den internasjonale Røde Kors-komiteen opprettet Fridtjof Nansen i 1921 et fond for å hjelpe de sultrammede i Volga-regionen. Som følge av Nansen-fondet ble det opprettet to matsaler i Rtisjtsjevo, hvor 830 foreldreløse barn fikk gratis mat. Det ble også gitt middager til familier som trengte det og til flyktninger. 29. november 1921 stoppet Nansen i Rtisjtsjevo, på vei tilbake fra Saratov. Han ble i Rtisjtsjevo i tre dager, og bodde på jernbanestasjonen. Her satte han opp distribusjonsbasen for hjelp til de sultende, kontrollerte at de foreldreløse barna fikk maten de trengte, og besøkte steder hvor rasjonene ble utlevert i landsbyene rundt Rtisjtsjevo.
Den 14. september 2010 ble en minnetavle over Fridtjof Nansen avduket på stasjonsbygningen på jernbanestasjonen Rtisjtsjevo-I.
Næringsliv
Rtisjtsjevo ligger der hvor jernbanelinjene Tambov–Saratov og Penza–Povorino møtes. Dette gjenspeiles i byens næringsliv, som domineres av jernbanerettede virksomheter, som utgjør rundt en fjerdedel av arbeidsplassene i byen. I tillegg finnes det et større slakteri og kjøttbehandlingsfabrikk.
Ferdinand Magellan
Ferdinand Magellan (født 17. oktober 1480 i Sabrosa i Portugal, død 27. april 1521 ved Mactan på Filippinene) var en portugisisk oppdager som seilte for Spania. Han var den første som seilte fra Europa til Asia i vestlig retning. Han var den første europeiske sjøfarer som nådde Stillehavet og det var han som gav havet navn. (Han var imidlertid ikke den første europeer som så eller kom til Stillehavet; det var Vasco Núñez de Balboa som krysset Panamastredet til fots i 1513). Ekspedisjonen lyktes til slutt med å gjennomføre den første jord­omseiling. Han døde underveis, men fikk æren.
Bakgrunn
Magellan vokste opp som pasje ved hoffet i Lisboa. Han gjorde sin første større sjøreise da han deltok i en ekspedisjon til India i 1505, da Francisco de Almeida skulle innsettes som visekonge  i den portugisiske kolonien i India. Han forble i den portugisiske flåten i Indiahavet i ni år. Der deltok han i slaget ved Diu i 1509. Slaget førte til Portugals endelige seier over den indisk-arabiske flåte og til portugisisk kontroll over Indiahavet. Magellan kom helt til Malakka i 1511. Der kjøpte han seg en malayisk slave som siden alltid fulgte ham. Magellan steg i gradene og ble selv kaptein. Men han kom i konflikt med de portugisiske myndigheter og ble sendt tilbake til Portugal i unåde i 1514. Magellan kom seg til Spania og tilbød sine tjenester til spanske myndigheter. Da den unge kong Karl I overtok styret i landet i 1516, presenterte Magellan for kongen et tilbud om å reise til de nylig oppdagede og ettertraktede Krydderøyene vestover, da han kjente til portugisiske kart som viste at det lot seg gjøre å seile forbi det nyoppdagede Amerika gjennom en passasje. Tordesillasavtalen gav portugiserne enerett på alt nytt land øst for 50 grader vestlig lengdegrad, og dermed også all skipstrafikk til disse områdene. Men en reise vestover kunne ikke Portugiserne forhindre spanjolene å gjennomføre (den samme Tordesillasavtalen hadde gitt alt land vest for den samme linjen til Spania), og Magellan reiste tvil om Krydderøyene på motsatt side av jorda var på spansk eller portugisisk side av den forlengede delelinjen (130 grader østlig lengdegrad). Kongen fattet interesse for ideen, og 20. september 1519 kunne en flåte på fem skip og mellom 260 og 280 mann sette ut sørvestover over Atlanterhavet.
Musea i Nord-Østerdalen
Musea i Nord-Østerdalen er et friluftsmuseum med enheter i hele Nord-Østerdalen. Musea i Nord-Østerdalen er en avdeling i Anno museum, som er fylkesmuseet i Hedmark.
Ferdinand Magellan
Langs Sør-Amerikas kyster
Skipene nådde Brasils kyster og gjorde et stopp i Rio de Janeiro-bukta. Deretter seilte de videre til de kom til den dype bukta som i dag heter Rio de la Plata. Her lette Magellan etter den passasjen som han kjente til var avmerket på portugisiske kart (som for øvrig var hemmeligstemplede og godt bevoktede i et eget arkiv). Men kartografene som hadde avmerket denne passasjen på 35 grader sør hadde tatt feil. Magellans skip endte opp med å seile opp to store elver som vi i dag kjenner som elvene Paraná og Uruguay. I over to uker forsøkte han forgjeves å finne «passasjen». Men Magellan gav ikke opp. Han fortsatte med sin flåte videre sørover i håp om å finne en annen passasje, og søkte i alle bukter, som det er mange av langs Patagoniakysten. Magellan kom så langt sør at han var omtrent på høyde med sørspissen av Sør-Amerika. Men det nærmet seg vinter på den sørlige halvkule, været var dårlig og sjøen voldsom. Det var umulig å fortsette. Magellan bestemte at ekspedisjonen skulle gjøre vendereis og overvintre på et mer beskyttet sted lenger nord på kysten. Landet virket ubebodd, men de oppdaget noen enorme fotspor i sanden, og de kalte derfor landet for Patagonia (Landet med de store føtter). Noe senere traff de på en av kjempene, han var så høy at ekspedisjonsdeltagerne bare rakk ham til livet. Men kjempen var fredelig, fulgte dem til leiren og lot seg beverte og tok imot gaver. Det berettes som et kuriosum at da han fikk et speil ble han slått av skrekk av det han så i det.
Under ventingen på våren var det lite mat å finne, og mannskapet måtte leve på reduserte rasjoner. Det var trange kår, mannskapet klaget og lengtet hjem. Til slutt brøt det ut opprør på to av skipene. Opprøret ble slått ned. Magellan, flåtens admiral, henrettet de to kapteinene, satte noen i gapestokk for en stund, og etterlot to menn på en øde øy. Men Magellan lot dette være en advarsel, han trengte det mannskapet han hadde.