cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget ved Alamo
Det endelige angrepet
Antallet meksikanske soldater som angrep posten ble rapportert å ha vært så høyt som 4000 til 5000, men bare rundt 1400 til 1600 soldater ble brukt i det endelige angrepet. 6500 soldater hadde opprinnelig reist ut fra San Luis Potosi, men sykdom og desertering hadde senere redusert styrken. Den meksikanske beleiringen var nøye og profesjonelt utført i napoleonsk stil. Etter en tretten dagers periode hvor forsvarerne ble plaget av høy musikk om natten (inkludert signaltrompeter som blåste El Degüello, signalet for ingen nåde), tilfeldig artilleriild og en stadig tettere ring av meksikanere som avskar potensielle fluktruter, planla Santa Anna det endelige angrepet til 6. mars.
Oberstløytnant Travis sine utsendinger inkluderte et eksempel på den texanske ånden ettersom ringen ble sluttet rundt Alamo. Han skrev at «fienden har krevd en diskré overgivelse ellers skal garnisonen møte sverdet, dersom fortet tas...Jeg har svart deres krav med et kanonskudd og vårt flagg vaier fremdeles stolt fra veggene...Jeg vil aldri overgi meg eller trekke meg tilbake.»
Den meksikanske arméen angrep Alamo i fire kolonner i tillegg til en kolonne i reserve og en forfølgelses- og sikkerhetsstyrke rundt halv seks om morgenen. De første kolonnene på 300 til 400 mann ledet av Martín Perfecto de Cos rykket frem mot det nordvestre hjørnet av Alamo. Den andre bestod av 380 mann ledet av oberst Franscisco Duque. Den tredje kolonnen bestod av 400 soldater ledet av oberst José María Romero. Den fjerde bestod av 100 cazadores (lett infanteri) ledet av oberst Juan Morales. Angrepskolonnene måtte komme seg over 200 til 300 meter med åpent lende før de kunne nå murene rundt Alamo. For å forhindre forsøk på flukt eller hindre forsterkninger fra å komme inn, plasserte Santa Anna 350 ryttere under brigadegeneral Ramirez y Sesma til å patruljere landbruksområdet rundt.
Texanerne slo innledningsvis tilbake en av de angripende kolonnene, men oberstløytnant Travis døde av en skudd i hodet, antagelig nær den nordlige muren. Bowie mistet antagelig livet i sin seng, og Crocketts død er kontroversiell (se nedenfor). Santa Annas gjenværende kolonner rykket fremover og Cos sin kolonne brøt den nordlige muren. Meksikanerne tok Alamo innen halv sju den morgenen etter mann mot mann-kamper og drepte så godt som alle de mannlige forsvarerne.
De seirende meksikanerne slapp to dusin overlevende kvinner og barn, i tillegg til Bowies slave Sam og Travis' slave Joe etter slaget. Før han forsvant inn i historien, fortalte Joe å ha sett en slave kalt John bli drept i Alamo-angrepet og en annen svart kvinne bli drept. En annen rapportert overlevende var Brigido Guerrero, en meksikansk desertør som hadde sluttet seg til Texas sin sak. Han klarte å overbevise de meksikanske soldatene om at han hadde vært en fange holdt mot sin vilje. I tillegg ble Henry Wornell (noen ganger stavet Warnell i tidligere beretninger) rapportert å unnslippe slaget, men døde av sine skader tre måneder senere.
Texansk uavhengighet
Texas erklærte sin uavhengighet 2. mars. Delegatene valgte David G. Burnet til midlertidig president og Lorenzo de Zavala til visepresident. Mennene i Alamo visste antagelig ikke at denne hendelsen hadde funnet sted. Houston beholdt sin posisjon som øverste militære kommandant. Den texanske hæren var aldri større enn 2000 mann på tiden for beleiringen av Alamo. Etterfølgende nederlag ved Goliad, Refugio, Matamoros og San Antonio de Béxar reduserte hæren til rundt 1000 mann.
Den 21. april, i slaget ved San Jacinto, ble Santa Annas 1250-mann sterke styrke beseiret av Sam Houstons hær på rundt 910 menn som brukte det nå kjente kampropet, «Remember the Alamo! Remember Goliad!» De meksikanske tapene denne dagen var på rundt 650 omkomne, mens 600 ble tatt til fange. Texanske tap var på rundt 8 drepte og 18 skadede. Santa Anna ble fanget dagen etter, kledd i en vanlig soldats klær etter å ha kvittet seg med sine finere klær i håp om å unnslippe. Han gav ordre om at alle meksikanske styrker under Vicente Filisolas og José de Urreas kommando skulle trekke seg tilbake inn i Mexico.
Linjen i sanden
En legende sier at den 3., 4. eller 5. mars, trakk oberstløytnant Travis opp en linje i sanden med sverdet sitt og inviterte alle de som var villige til å bli værende til å krysse linjen. Den invalide Jim Bowie skal visstnok ha blitt båret over linjen etter eget ønske. Ifølge en variant av denne beretningen, skal alle unntatt en ha krysset linjen. Loius (eller Lewis) «Moses» Rose som skal ha vært en fransk soldat som kjempet under Napoleon i Russland før han kom til Texas, skal ha sluppet ut av Alamo. Etter å ha unngått meksikanske styrker om natten, skal Rose ha fått ly hos familien til William P. Zuber som han skal ha fortalt fortellingen om sin flukt. Zuber (hans sønn) publiserte i 1873 en versjon av denne fortellingen som ikke er blitt historisk dokumentert. Den engelske frasen «drawing a line i the sand» (trekke en linje i sanden) har siden vært del av engelsk sjargong for å ta stilling til noe uten kompromiss. Denne beretningen lever videre i tallrike texanske fortellinger, inkludert Steven Kellermans The Yellow Rose of Texas, Journel of American Folklore og andre fortellinger fra den tiden. En gripende beretning om denne «linjen i sanden»-fortellingen finnes på nettet i byguiden til San Antonio og internettsiden om Alamo.
Før krigen var slutt hadde Santa Anna gitt ordre om at et rødt flagg skulle heves fra San Fernando-katedralen for å vise forsvarerne inne i Alamo at det ikke ville vises nåde. Ifølge den kontroversielle dagboken til José Enrique de la Peña, ble flere av forsvarerne som ikke ble drept i det endelige angrepet på Alamo fanget av oberst Manuel Fernández Castrillón og ført fram for Santa Anna som personlig beordret deres henrettelse. Det er spekulert i om Davy Crockett var blant disse seks fangene. De la Peña sier også at Crockett forsøkte å forhandle frem overgivelse med Santa Anna, men ble avslått på grunnlag av «ingen garantier for forrædere». Men det finnes lite bevis som støtter dette. Likevel er det noen som tror at Crockett døde i kamp for å overleve da han ble oppdaget av Santa Annas hær etter den tretten dager lange kampen.
Simaethistidae
Simaethistidae er en liten familie av sommerfugler som bare omfatter fire kjente arter. De hører til den store gruppen Ditrysia, men man har ikke klart å plassere dem sikkert innen denne gruppen. Biologien deres er helt ukjent. De to artene i slekten Metaprotus lever i Australia, mens de to artene i slekten Simaethistis lever i Nord-India og Kina.
Sydvästra Birkaland
thumb|200px|Sydvästra Birkaland Sydvästra Birkaland (finsk: Lounais-Pirkanmaa) er en økonomisk region i landskapet Birkaland i Finland. Regionens areal er 1,752 km², og i 2011 var folketallet 27,734. Sydvästra Birkaland består av to kommuner:
Simaethistidae
Utseende
Små sommerfugler med runde vinger, kan minne om mott (Pyralidae). Deres mest slående trekk er de ekstremt lange labialpalpene, som er markert lengre enn antennene i alle fall hos Metaprotus magnifica. Kroppen er spoleformet, hodet middels stort med små fasettøyne. Antennene er trådformede og temmelig korte, mens labialpalpene er svært lange. Vingene hos M. magnifica er mørkebrune med to brede, gule tverrbånd, på form avrundede med korte hårfrynser.
Strövelstorp
Strövelstorp er et tettsted i Ängelholm kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 087 innbyggere.
Simaethistidae
Kilder
Bilde av Metaprotus magnifica, fra Australian Moths Online:
Oslopakke 3
Oslopakke 3 er en overordnet plan for utbygging og finansiering av veger og kollektivtrafikk i Oslo og Akershus.
Oslopakke 3 er sannsynligvis Norges største samferdselssatsning noensinne og er sist behandlet i Nasjonal transportplan 2014–2023. Revidert avtale for Oslopakke 3 har en økonomisk ramme på 75 milliarder kroner (2013-prisnivå) for perioden 2013–2032.
Nesten alt som bygges av veger og bane i regionen finansieres gjennom Oslopakke 3. Planen omfatter vei- og kollektivtransporttiltak i perioden 2008–2032. Finansieringen av Oslopakke 3 skjer med bompenger og bevilgninger fra staten, Oslo kommune og Akershus fylkeskommune. I tillegg kommer de statlige jernbaneinvesteringene i regionen.
Revidert avtale Oslopakke 3 forlenger Oslopakke 3-avtalen til 2036. I den reviderte avtalen videreføres bomringen (Osloringen og Bærumsnittet), og det innføres nye suppleringssnitt på bygrensen i nord- øst, sør og for trafikk fra Fornebu som ikke passerer Bærumsnittet fra før. Endrede takster innføres i tre trinn. Som trinn 1 ble det i bomringen i Oslo ble den 1. oktober 2017 innført tids- og miljødifferensierte takster. De nye takstene er fordelt inn etter miljøklasser og drivstofftyper. Takstene i bomringen i Bærum ble justert etter alminnelig prisstigning. De nye suppleringssnittene, endret takststruktur og endrede takster i Bærumssnittet ble innført i trinn 2. Målet var at trinn 2 av revidert avtale Oslopakke 3 skulle gjennomføres fra 1. mars 2019, det ble imidlertid ikke gjennomført før 1. juni 2019. Planen var at trinn 3 skulle gjennomføres 1. mars 2020, dette ble først utsatt til 1. juni 2020 og deretter på ubestemt tid i påvente av reforhandling av Oslopakke 3. I trinn 3 er planen at taksten økes for lette nullutslippskjøretøy fra 5 til 10 kroner utenom rushtid, og til 15 kroner i rushtiden.
Eksempler på store prosjekt som pågår er E18 Bjørvikaprosjektet, Lørenbanen og Follobanen. I tillegg gjennomføres mange små og mellomstore prosjekter, som oppgradering av T-banelinjer og trikketraséer, holdeplasser og kollektivknutepunkt samt tiltak for sykling og gåing og trafikksikkerhet. Oslopakke 3 finansierer også andre kollektivinvesteringer, blant annet flere avganger, nye T-banevogner og et enklere og billigere takstsystem.
I juni 2016 la Oslo kommune, Akershus fylkeskommune og staten, ved Statens vegvesen, frem revidert Oslopakke 3.
Styring av Oslopakke 3
Oslopakke 3-arbeidet ledes av en styringsgruppe med vegdirektøren, samferdselsbyråden i Oslo, fylkesordføreren i Akershus og jernbanedirektøren. Vegdirektøren leder gruppen. Styringsgruppen har hovedansvaret for god styring og koordinering av Oslopakke 3, basert på prinsipper om porteføljestyring og mål- og resultatstyring. Arbeidet skal gi grunnlag for omforente saksframlegg til besluttende organer om prioritering av midlene i Oslopakke 3. Arbeidet i styringsgruppen skal gi grunnlag for Stortingets, departementets og lokale myndigheters behov for styring og kontroll med bruk av budsjettmidler og bompenger.
Administrativt koordineringsgruppe består av medlemmer fra de fire partene i Oslopakke 3. Gruppen er saksforberedende organ sammen med Oslopakke 3-sekretariatet og bidrar til å utarbeide beslutningsunderlag for styringsgruppen. Oslopakke 3-sekretariatet består av tre heltidsansatte. I tillegg er det etablert en bredere faglig koordineringsgruppe som er involvert i planlegging og gjennomføring av tiltak i Oslopakke 3.
Oslopakke 3 er en videreføring av lokalpolitiske initiativ fra midten av 1980-tallet. Det lokale vedtaket om videre bompengeinnkreving kom etter en tverrpolitisk innstilling i april 2006, som ble vedtatt i Oslo bystyre og Akershus fylkesting året etter og i Stortinget i 2008. Ved behandlingen av større prinsipielle saker, og spørsmål som gjelder hovedlinjene i Oslopakke 3, skal styringsgruppen drøfte disse med ytterligere to representanter fra hvert av fylkene (Politisk forhandlingsutvalg). Lokalpolitikerne i Oslo og Akershus har behov for god informasjon om Oslopakke 3 i forkant av politisk behandling. Det er derfor etablert en Politisk referansegruppe som består av samferdselspolitiske talsmenn for alle partier i Oslo kommune og Akershus fylkeskommune, supplert med enkelte partiers gruppeledere lokalt etter eget ønske.
Handlingsprogram
Handlingsprogrammene strekker seg over 4 år, men blir revidert hvert år. Disse prosjektene er i planen for 2015-2018:
Betydning for CO2-utslipp
I en rapport bestilt av Tekna (Teknisk-naturvitenskapelig forening) til valgkampen i 2007 hevdet konsulentbyrået Civitas at klimagassutslippene i Oslo-området vil øke med omkring 50% i perioden 1991-2025 med Oslopakke 3. NILU (Norsk institutt for luftforskning) har imidlertid konkludert med at Oslopakke 3 vil føre til en «betydelig reduksjon» av svevestøv (PM10) og nitrogendioksid (NO2). Oslos mål er å redusere klimagassutslippene med 50 prosent innen 2030 og bli karbonnøytrale innen 2050. Det samme uttaler Jernbaneverket og Statens vegvesen, som mener at kollektivandelen må økes på bekostning av veiandelen hvis målene skal bli oppnådd. Dette ble også påpekt bl.a. i stortingsdebatten om Oslopakken våren 2008. I tillegg har det vært uenighet blant politikerne om prioriteringen – både av bil/kollektiv og rekkefølgen av prosjekter innen hver sektor.
Hjärnarp
Hjärnarp er et tettsted i Ängelholm kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 975 innbyggere.
Tobol
Elveløp
Elva har sine kilder i grenseområdene mellom Kasakhstan og Orenburg oblast i Russland, i de østligste utløpene av Uralfjellene. Elva danner her grensen mellom de to landene over en strekning på 50 km. Den renner så mot nordøst over Turgajplatået. Etter å ha passert sju demninger og rundt 320 kilometer når Tobol det Vestsibirske lavland nær byen Rudnyj. Den renner gjennom den kasakhiske Kostanaj oblast, og inn i Russland etter igjen å ha dannet en 50 kilometer grensestrekning mellom landene. På sin vei gjennom de russiske oblastene Kurgan og Tjumen mottar Tobol flere store sideelver fra Uralfjellene i nordvest. Ved Tobolsk munner den ut i Irtysj-floden.
De nedre delene av elva fryser over rundt månedsskiftet oktober/november, mens de øvre og sørligere delene fryser i løpet av november. Elva er islagt til slutten av april eller tidlig i mai. Tobol er farbar for båter på de nederste 437 kilometer fra munningen.
Historie
Tobol var en av de fire viktige elvene i Sibir-khanatet. I 1428 ble khanen drept i kamp mot styrkene til Abu'l-Khayr Khan i slaget ved Tobol.
Største sideelver
Tobols største sideelver er (alle fra venstre, unntatt Ubagan):
Margretetorp
Margretetorp er et tettsted i Ängelholm kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 214 innbyggere.
John Erik Riley
John Erik Riley (født 12. juli 1970 i Portland, Maine, USA) er en norsk forfatter, fotograf og forlagsredaktør. Han arbeider i dag som forlagssjef for barne- og ungdomslitteratur i Cappelen Damm.
Skjønnlitteratur og sakprosa
Riley debuterte i 1995 med romanen Ikoner i et vindu. Som skjønnlitterær fofatter har han både utgitt noveller, kortprosa, skuespill og dikt. Hans tilknytning til USA har vært et viktig tema i hans forfatterskap og hans rolle i norsk offentlighet. Han har også vært nominert til kritikerprisen.
Bøkene kjennetegnes av overganger mellom fiksjon og virkelighet. Sakprosautgivelsene San Francisco og Blår inneholder for eksempel flere skjønnlitterære passasjer mens boka Mølleland, om krigene på Balkan, inneholder dokumentarisk materiale. Både Blår og San Francisco handler en god del om terrorangrepene 11. september 2001 og de politiske omveltningene som fulgte.
Amerikanske tilstander (2008)
Sammen med Henrik H. Langeland og Mattis Øybø utga han i 2008 boken Amerikanske tilstander på Gyldendal Norsk Forlag. Boken inneholdt samtaler med Tom Wolfe, Don DeLillo, Bret Easton Ellis, Jonathan Franzen, Chuck Palahniuk, Richard Powers, Joan Didion, William T. Vollmann, George Saunders, Lorrie Moore, Dave Eggers, Cynthia Ozick og David Foster Wallace, samt noveller av Lorrie Moore, George Saunders, Chuck Palahniuk og William T. Vollmann.
Spaltist, debattant og fotograf
Riley er også kjent som spaltist og debattant. Han har skrevet for Morgenbladet, Klassekampen, Dagbladet, Aftenposten og Dagens Nyheter i Sverige. Sammen med Nikolaj Frobenius var han redaktør for litteraturtidsskriftet Vinduet fra 1998 til 2001.
Riley har også utmerket seg som fotograf, og hadde i 2008 en utstilling av fotografier i samarbeid med Norsk litteraturfestival. Dette er et av flere samarbeid Riley har hatt med Johan Harstad og The Lacktr Prpgnda Community.
Palau under Sommer-OL 2004
Palau under Sommer-OL 2004. Fire sportsutøvere, to kvinner og to menn fra Palau deltok i tre sporter, friidrett, bryting og svømming under Sommer-OL 2004 i Athen. Det var andre gangen som Palau deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer.
Fylkesvei 4478
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 242.
Naturlig mineralvann
Naturlig mineralvann eller mineralvann er vann med opphav i en underjordisk vannkilde (grunnvannsreservoar) som ligger beskyttet mot forurensning og har, og vil fortsette å ha, sin naturlige renhet og balanse i behold. Mineralvann er ofte rikt på naturlige mineraler og sporstoffer, i motsetninger til kildevann som gjerne er mer fattig på slikt. For å unngå risiko for hjerte- og karsykdommer bør ikke inntaket av naturlig mineralvann med høyt innhold av salter bli for stort.
I Norge er det mange kilder til naturlig mineralvann, men få som utnyttes til produksjon av vann på flaske uten tilsetninger. Dessuten er markedet begrenset. Mange grunnvannsreservoarer utnyttes imidlertid som drikkevannskilder til kommunale vannverk.
The Family Way (soundtrack)
The Family Way er et album med musikk komponert av daværende Beatles-medlem Paul McCartney, utgitt i januar 1967. Albumet inneholder filmmusikken (lydsporet) til filmen med samme navn fra 1966, regissert av Roy Boulting. Albumet ble gitt ut under navnet The George Martin Orchestra, The Family Way (Original Motion Picture Soundtrack).
The Family Way vant en Ivor Novello Award i 1967 og ble restaurert og gitt ut på CD i 1996.
Denne innspillingen blir noen ganger sett på som det første soloalbumet fra en Beatle, men de fleste kritikere anser George Harrisons Wonderwall Music for å være det første, selv om dette ikke ble gitt ut før i november 1968.
Sporliste
Alle sanger er skrevet og komponert av Paul McCartney, unntatt hvor merket.
Kildevann
Kildevann defineres ofte som vann av god mikrobiologisk kvalitet med opphav i en bestemt vannkilde, for eksempel et bestemt grunnvannsreservoar eller et bestemt naturlig oppkomme. Kildevann skal oppfylle krav til drikkevann, i henhold til «drikkevannsforskriften», om det skal distribueres kommersielt.
I motsetning til vanlig drikkevann, kan ikke kildevann være gjenstand for annen behandling enn utskillelse av ustabile stoffer, som jern og mangan, fullstendig eller delvis fjerning av karbondioksid eller tilførsel eller gjeninnførsel av karbondioksid. Vannet kan heller ikke desinfiseres for å redusere eller fjerne de naturlig forekommende mikroorganismene. Det skal altså være så naturlig og så representativt for kilden som mulig.
Forskjellen på kildevann og mineralvann er at sistnevnte er rikere på mineraler og sporstoffer.
Andre slaget ved Trenton
Etter at George Washington krysset med sine styrker tilbake over Delaware, bestemte han seg for å holde Trenton mot den ankommende overlegne styrken til Charles Cornwallis. Washington satte opp sitt forsvar bak Assunpink Creek utenfor Trenton og kjempet flere vellykkede, forsinkende trefninger. Dette tvang Cornwallis til å ankomme sent på kvelden. Det innledende angrepet over Assunpink, inkludert flere blodige angrep over broa utført av hessiske grenaderer, lyktes ikke før mørket falt på.
Filemon fra Sicilia
Filemon (gresk: Φιλήμων; født ca. 362, død ca. 262 f.Kr.) var en poet og dramatiker i tiden under den nye komedie i Athen. Han var sønn av Damon, født enten ved Soli i Kilikia, eller i Siracusa på Sicilia, men flyttet til Athen en gang før 330 f.Kr. hvor det er kjent at han satte opp skuespill.
Strabon mente han kom fra Soli, men det bysantinske oppslagsverket Suda var av den mening at han var født i Siracusa ettersom han har bodd der. Han bodde siden hovedsakelig i Athen, men for en tid også i Alexandria ved hoffet til kong Ptolemaios II Filadelfos i Egypt. Plutark har fortalt at da han seilte sørover drev en storm skipet hans til Libya og til Kyrene hvor Magas var konge. Det var en vanskelig situasjon da Filemon skal ha drevet satire på kongen. Magas behandlet ham med forakt og sendte ham av sted med en presang bestående av leker for barn.
Menandros
Sammen med Menandros var han den ene av to av de mest representative poetene for den attiske nye komedie. Filemon må ha vært meget populær, for han vant jevnlig flere seirer over sin yngre samtidige og rival Menandros, hvis finstemte poesi var åpenbart mindre innenfor smaken til det brede publikum enn Filemons mer grovkornete og pralende komedie. Ettertiden har dog mistenkt at Filemon kanskje bedrev intriger og bestikkelser for å få det resultat han ønsket. Uansett har ettertiden i senantikken foretrukket Menandros, og om antallet bevarte tekster er en indikasjon er det kvalitet som har seiret. Den romerske forfatteren og retorikeren Quintilianus nektet for at Filemon var en bedre poet enn Menandros, men tillot å plassere Filemon på andreplass.
Produktiv
Av de 97 komedier som Filemon skal ha skrevet er 57 av dem kjent fra titler og fragmenter, mens to i det minste, Ἔμπορος og Θησαυρός, er bevart i romeren Plautus' oversettelse og bearbeidelse som Mercator og Trinummus. Det er også sannsynlig at Plautus' Mostellaria følger Filemons Φάσμα mer eller mindre direkte. Det er spekulert at en del av de oppgitte titlene kan ha vært verkene til hans sønn, Filemon den yngre, som det ble sagt skrev femtifire komedier.
Hans skuespill, som det også var tilfellet med Menandros, var preget av og etterligninger av Evripides. Han var en slik beundrer av sistnevnte at han erklærte at han gjerne ville henge seg selv for å kunne møte Evripides i underverden, om han kunne være overbevist om de døde ånder faktisk kunne gjenkjenne hverandre.
Rietschen
Rietschen (oversorbisk: Rěčicy) er en kommune i den nordlige delen av Landkreis Görlitz i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen. Kommunen har 2 857 innbyggere (31. desember 2008) og er en del av forvaltningsfellesskapet Rietschen.
Filemon fra Sicilia
Produktiv
Filemon ble virksom som dramatiker en gang rundt 330 f.Kr. og døde ca 262 f.Kr. da han var nittisju år gammel, en gang i epoken til Antigonos II Gonatas. Dog forteller Diodorus Siculus at han levde til han ble nittini år gammel og skrev 97 komedier.
Rietschen
Rietschen ligger i den nordlige delen av kretsen, i den tidligere Kreis Niesky, omkring 10 km nordvest for Niesky midt i Hede- og innsjølandskapet i Oberlausitz. Elven Weißer Schöps flyter gjennom kommunen. I vest grenser den mot dagbruddet Reichwalde, og i nord mot millitærforlegningen Oberlausitz. Bundesstraße 115 og banestrekningen Cottbus–Görlitz går gjennom kommunen.
Filemon fra Sicilia
Anekdotisk død
Plutark mente å vite at da Filemon og Aleksis begge døde på scenen i det øyeblikk da kronekransen en av dem skulle motta i teatertevlingen skulle deles ut.
Rietschen
Rietschen er nevnt første gang i 1362 og er oppkalt etter elven Weißer Schöps. Navnet er avledet av ordene Recia (elvebosetning) og reka (elv).
Filemon fra Sicilia
Anekdotisk død
Suda hevdet at da Athen var i krig med Antigonos I Monofthalmos i tiden 264-263 f.Kr. bodde han i Pireus, sørvest for Athen. Her hadde han en drøm om at han så ni unge kvinner som kom ut av huset sitt. Da han spurte dem hvorfor de forlot ham svarte de at de gikk ettersom det ikke var tillatt for dem å bli. Deretter våknet han og fortalte til sin slave hva han hadde sett, hørt og sagt, og da han gjorde ferdig det teaterstykket skrev på, hadde han fortsatt drømmen i tankene. Han dekket øynene, lå stille og hans slave trodde han sov, men oppdaget siden at hans herre var død. Hva som hadde skjedd var at de ni muser hadde vært hos Filamon, og da det var tid for hans siste reise, måtte de gå for det var ikke lov for dem å se ham død, hvor kjær han enn var for dem.
Rietschen
Den 15. mars 1992 ble de tre kommunene Daubitz, Teicha og Viereichen innlemmet i Rietschen.
Filemon fra Sicilia
Bevarte titler og fragmenter
Av hans nittisju verker er femtisju kjent i ettertiden ved titler og fragmenter, og to er delvis bevart i latinske versjon av Plautus (Mercator, tilpasset fra Emporos, og Trinummus, tilpasset fra Thesauros). De bevarte fragmentene er blant annet publisert i Leipzig (1886), Comicorum Atticorum Fragmenta, bind 2. Parentesene antyder mulige norske oversettelser.
Rietschen
Rietschen var en kommune i Kreis Weißwasser fra 1948 til 1990, og i Landkreis Weißwasser fra 1990 til 1994. Fra 1. august 1994 frem til 1. august 2008 var den vært en del av i Niederschlesischer Oberlausitzkreis, og siden 1. august 2008 har den vært en del av Landkreis Görlitz.
Kernavė
Kernavė var hovedstaden i Storhertugdømmet Litauen i middelalderen og er i dag et turistmål og et arkeologisk utgravningsområde. Stedet ligger i Širvintos kommune i det sørøstlige Litauen. Det ble i 1989 opprettet en statlig fredning av området, og i 2004 ble Kernavė arkeologiske utgravninger inkludert i UNESCO verdensarvlisten.
Området ble befolket mot slutten av paleolittisk tid, og antallet bosetninger økte i mesolitisk tid og neolittisk tid. Byen er første gang nevnt i 1279, da som hovedstad for storhertug Traidenis, ble den erobret av Den tyske orden. I 1390, under borgerkrigen (1389–92) ble byen og alle bygg i dalen brent av Den tyske orden, herunder slottet. Etter dette ble ikke byen bygget opp igjen, men den gjenværende befolkningen flyttet lengre opp i åsen i stedet for å bo nede i dalen.
Karsten Isachsen
Karsten Einar Isachsen (født 22. februar 1944 i Oslo, død 18. januar 2016 på Ål i Hallingdal) var en norsk prest, forfatter og foredragsholder.
Bakgrunn
Karsten Isachsen vokste opp i Oslo som sønn av Knut Isachsen (1906–1993) og Margit Lilloe f. Gjertsen (1907–1988). Han tok artium ved Kristelig Gymnasium i 1962, ble cand.theol. i 1969 ved Menighetsfakultetet og tok praktikum ved Universitetet i Oslo i 1970.
I perioden 1962–72 arbeidet han som frilanser i NRKs Barne- og ungdomsavdeling og var i samme tidsrom timelærer i norsk, etikk og kristendom ved forskjellige skoler i Oslo. Han har også opptrådt som kabaretartist.
Prestetjeneste
I 1970 ble han ordinert til prest i Den norske kirke. Han var hjelpeprest i Ullern menighet i Oslo fram til utgangen av 1974. Fra 1975 til 1985 var han stiftskapellan i Tunsberg bispedømme med virke i Hol kommune.
Forfatter
Forfatterdebuten kom i 1978 med boken Gjester som ikke vil gå. Fra 1. august 1985 var han forfatter, foredragsholder og underholder på heltid. Som kristen forkynner var Isachsen hele tiden opptatt av tilhørere og lesere i utkanten av den synlige kirke.
I 1975 kjøpte Isachsen fjellgarden Eivindsplass i Skurdalen ved Geilo, og bosatte seg der. Gården er bygd ut til konferansesenter. Anlegget har også fire restaurerte hallingstuer fra 1700-tallet.
Utmerkelser
Isachsen ble i 2014 tildelt Petter Dass-prisen og i 2015 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for sin samfunnsgavnlige innsats».
Bibliografi
Noen av hans bøker:
Kirsti Coward
Kirsti Coward (født 19. desember 1940 i Kristiansand) er en norsk jurist. Hun var høyesterettsdommer i Høyesterett i perioden 15. august 1994 til 31. desember 2010.
Coward tok sin juridiske embedseksamen ved Universitetet i Osloi 1963. Hun var vitenskapelig assistent ved Institutt for rettssosiologi mellom 1964 og 1965. Deretter var hun frem til sin utnevnelse til høyesterettsdommer ansatt i Justisdepartementets lovavdeling, som byråsjef, underdirektør, avdelingsdirektør, lovrådgiver og fra 1988 som ekspedisjonssjef. Hun var dessuten dommerfullmektig ved Asker og Bærum sorenskriverembede fra 1968-69 og lagdommer i Hålogaland lagmannsrett sommeren 1981.
Hun er samboer med regjeringsadvokat Sven Ole Fagernæs. Hun var derfor inhabil til å behandle saker i Høyesterett hvor staten ved regjeringsadvokaten er en av partene, uavhengig av om det er regjeringsadvokaten selv som prosederer saken for Høyesterett.
Navnet Coward uttales kåvard og betyr «kuhyrde». Kirsti Coward er datter av lektoren og riksmålsmannen Gorgus Coward og niese av jusprofessor Kristen Andersen.
Kleivenetunnelen
Kleivenetunnelen er en motorveitunnel på Europavei 18 i Drammen kommune i Buskerud. Den har to løp hvor det sørgående er på 1 820 meter og det nordgående er 553 meter langt. Det eldste løpet ble åpnet 8. desember 1978, tre år etter Drammensbrua. Det sørgående har fartsgrense 100 km/t. Det nye løpet åpnet i januar 2009 er også dimensjonert for 100 km/t, men er skiltet til 80 km/t.
Tunnelen har motorveistandard. Sørgående løp har seks nødutganger, hvorav én ender inne i nordgående løp.
Teleplanlokket
Teleplanlokket er en veitunnel på fylkesvei 166 i Bærum kommune i Akershus. Den har to løp og er 157 meter lang.
Jesuittordenen
Jesuittordenen (latin: Societas Jesu, «Jesu selskap», S.J.) er en katolsk orden grunnlagt i 1534 som misjonsorden og under visjonen om en reform av den katolske kirken innenfra. Ordenen har ikke klostre i vanlig forstand, selv om munker som befinner seg på samme sted skal bo sammen. Munkene er ikke stedbundne i kontrast til for eksempel Benediktinerordenen, men blir sendt ut av ordenen på oppdrag. Ordenen er direkte underordnet paven og er dermed teoretisk fri for ordre fra lokale biskoper.
Pave Frans, som ble valgt under konklavets andre dag, den 13. mars 2013, er den første pave som er jesuitt.
Jesuittordenen spilte en avgjørende rolle under motreformasjonen og i den katolske hedningemisjonen. Den var i en periode en av de mektigste organisasjoner innenfor den katolske kirke. Jesuittordenens misjonariske, til tider elitistiske og offensive stil har gjennom tidene ført til kraftige motreaksjoner og kritikk av den. Paven forbød ordenen fra 1773 til 1814, og adgang til Norge var gjennom grunnloven forbudt for jesuitter fra 1814 til 1956.
De greske bokstavene IHS i Jesuittordenens emblem står for Jesus, eller kan fortolkes som forkortelse for «Jesus, menneskenes frelser» på latin.
Historie
Ordenen ble grunnlagt i 1534 av Ignatius av Loyola og stadfestet av Pave Paul III i 1540. Ved Ignatius død i 1556 hadde ordenen allerede 1000 medlemmer, og i løpet av få år spredte den seg over det meste av verden, hvor den mange steder fikk stor innflytelse. Under ordenens motto Ad maiorem Dei gloriam, «Til Guds større ære», ble selskapet utviklet under de følgende årtiene til å bli en stor skare av pavelojale og høyt skolerte lærere og forkynnere. Til ordenens første oppgaver hørte misjonsarbeidet, men de fungerte også som en front for motreformasjonen. Dessuten har formidling av viten alltid stått sentralt hos jesuittene. Jesuittskoler og -høyskoler har blitt grunnlagt over hele verden.
Ordenen arbeidet for å fremme den katolske kirkes innflytelse i hele verden. I Paraguay i Sør-Amerika overtok jesuittene på 1600- og 1700-tallet makten over store områder med et system av misjonsstasjoner, såkalte reduksjoner (spansk: reducciones). Dette berget langt på vei den indianske Guaraní stammen som ellers trolig ville ha forgått på grunn av slavehandelen. Jesuittene var også viktige under koloniseringen av Brasil, og grunnla blant annet byen São Paulo.
Jesuittene innledet misjonsvirksomhet i India, der deres fremste misjonær var Frans Xavier. Misjonen fortsatte østover i Asia, og snart hadde jesuittene etablert seg i Japan og i Kina. Man regner med at ca. 300 000 kinesere bekjente seg til kristendommen omkring 1700. Ordenens makt og uavhengighet særlig i Sør-Amerika førte til problemer, og etter press fra portugisiske og spanske monarker opphevet pave Klemens XIV den i 1773. Jesuittordenen ble gjenopprettet i 1814.
Jesuitter i Norge
Etter reformasjonen i Norge ble den romersk-katolske kirke forbudt. Flere nordmenn fortsatte likevel å være katolikker, og unge menn fra bedrestilte familier ble sendt til skoler lenger sør i Europa. Disse skolene ble ofte drevet av jesuitter, og slik fikk nordmenn kontakt med Jesuittordenen. Den mest kjente norske jesuitten er Laurids Nielsen fra Tønsberg. Han studerte i Nederlandene i 1560-årene, og var viktig i motreformasjonen i Skandinavia. Jesuitter ble nektet adgang til Norge av kong Christian IV i 1624. Kongen forbød også nordmenn å studere ved jesuittskoler.
En kunne i spesielle tilfeller få innvilget dispensasjon fra forbudet. Festningsbyggeren Johan Caspar de Cicignon fikk fra 1675 til 1691 lov til å ha én eller to jesuitter som huskapellaner på Trosvik ved Fredrikstad. Jesuitten Maximilian Hell, som var astronom hos keiserinne Maria Theresa, fikk lov til å utføre viktige observasjoner i Vardø i 1768. Mens han var i Norge, holdt Hell messe i Erkebispegården i Trondheim.
I Norge ble det i Grunnloven av 1814 fastslått at jesuitter ikke hadde adgang til riket. Etter at Den katolske kirke ble tillatt i Norge i 1843 ble bestemmelsen stående; den holdt seg også etter at forbudet mot jøders innvandring og munkeordener ble opphevet, henholdsvis i 1851 og 1897. Ved avstemninger i Stortinget i 1897 og 1925 fikk forslaget om opphevelse ikke to tredjedels flertall.
Stortinget vedtok 1. november 1956 å oppheve forbudet, som lød «Jesuiter maae ikke taales». Vedtaket om å endre Grunnloven ble gjort med 111 mot 31 stemmer. Bakgrunnen for opphevelsen av var at Norge hadde tilsluttet seg Europarådets konvensjon for beskyttelse av menneskerettighetene og de grunnleggende friheter (Den europeiske menneskerettskonvensjon).
Ifølge Edvard Hambro bør forbudet i Grunnloven i første rekke sees som et forbud mot jesuittisk misjonsvirksomhet i Norge.: Han skriver i sin bok «Norsk fremmedrett» fra 1950 at Grunnloven § 2 kunne forstås som et forbud mot ordenen, men også at det var rettet mot det enkelte medlemmet. Forbudet ble imidlertid ikke praktisert slik at den rammet enkeltindivider som kom til Norge. Det ble ikke undersøkt om den reisende var jesuitt. Det er eksempelvis opplyst at Christian Michelsen i 1905 hadde jesuitter boende hos seg som gjester og rådgivere.
Konsert for cembalo og 11 soloinstrumenter (Distler)
Hugo Distlers Konsert for cembalo og 11 soloinstrumenter ble komponert i årene 1930–1932. Konserten, spesielt dens første sats, gjelder som milepæl i den musikalske stilretningen neoklassisisme. Blant komponistene som har skrevet musikk i samme stilen, er Maurice Ravel (Konsert for klaver (venstre hånd) og orkester i G-dur ), Sergej Prokofjev (Symfoni nr. 1 i D-dur, klaverkonsertene), Paul Hindemith (De 7 "Brandenburgere" ), Igor Stravinskij (Konsert for klaver og blåseinstrumenter, Symfoni i C ) og Knut Nystedt (Concerto grosso for 3 trompeter og strykeorkester).
Historie
Distler påbegynte konserten i desember 1930 mens han studerte ved konservatoriet i Leipzig. Men hans økonomiske situasjon hadde blitt så skrantende at han så seg nødt til å avbryte studiene. 31. januar 1931 ble han ansatt som organist i Lübeck. Kort tid etter fikk han et komposisjonsoppdrag for en kantate til jubileumsfestlighetene som skulle markere byrådets beslutning å innføre lutheranismen som stadsreligion i 1531. Begge hendelser forsinket Distlers arbeid med konserten. I tillegg kom at Günther Ramin, Distlers tidligere orgellærer som konserten skulle tilegnes til, gjorde innvendinger mot solostemmens oppbygging da den ble presentert for ham. Han ønsket seg en mer kantabel stil, noe Distler mislikte sterkt. Han mente at en cembalo ikke var egnet til å gjengi store melodilinjer. Distler hadde derfor satset på små motiver som blir utviklet i samspill mellom instrumentene, og en tilnærmet motorisk rytme som gjennomsyrer yttersatsene. Distler ble uvenner med Ramin og avlyste urfremførelsen som var planlagt i mars 1933.
Jesuittordenen
Jesuitter i Norge
Det er ikke opprettet en permanent jesuittkommunitet i Norge, i motsetning til i Sverige og Danmark.
Norske jesuitter
Følgende norskfødte personer er kjent som medlemmer av Jesuittordenen:
Konsert for cembalo og 11 soloinstrumenter (Distler)
Historie
Det er i dag uklart hvorfor Distler aldri prøvde å finne en annen solist. Etter å ha gjort det bra som organist i Lübeck, tok han også vervet som kantor ved samme kirke, og det er derfor mulig at Distler ønsket å presentere seg for sin arbeidsgiver som habil korkomponist: Opuslisten til Distler viser fra op. 2 (1931) til op. 10 (1933) med ett unntak bare komposisjoner som involverer kor. Fra oktober 1933 underviste han dessuten ved konservatoriet i Lübeck. Også kan det nevnes at Distler allerede i 1935 skrev sin cembalokonsert nr. 2 som ble utgitt som op. 14.
Distler tok ikke vare på partituret heller. I dag er det bare 3. satsen som er fullstendig. 1. satsen kunne rekonstrueres etter skissene og stemmematerialet som ble funnet igjen, mens 2. satsen inntil nå er fragment. Den foreligger dessuten i 3 forskjellige versjoner. Alle tre begynner likt, men videreføres på forskjellig måte. Likevel er det for ingen av versjonene funnet en sluttdel.
Michael Töpel som er lektor ved Bärenreiter forlaget i Kassel, ga ut konserten i 1998 og sørget for urfremførelsen samme år. Andre satsen ble da fremført som fragment i den versjonen som Distler hadde jobbet med mest.
Analyse
Tuttiseksjonen (dvs. akkompagnementet til cembaloen) er satt for fløyte, obo, klarinett, horn, fagott (= klassisk blåsekvintett), 2 fioliner, 2 bratsjer, cello (= klassisk strykekvintett) og kontrabass. Konserten står i standard 3 satsers form som hadde vært veiledende for komponister siden Antonio Vivaldis tider. Satsene bærer spilleanvisningene Allegro, Andante tranquillo og Allegro vivace e con brio.
Allegro
Førstesatsen som helhet har F som tonikalt sentrum, men svever stadig mellom Dur og moll idet Distler bruker både lavt tredje trinn og høyt tredje trinn i den motiviske utviklingen.
Satsen er komponert i en slags utvidet barokk ritornellform ispekket deler av den klassiske sonatesatsformen (sidetema) og den romantiske konsertformen (utkomponert solokadens). Med ritornellform menes at den første tuttidelen introduserer et motiv som i de tilsvarende delene blir harmonisk variert og melodisk videreutviklet. Ritornellmotivet til denne satsen er svært kort:
I samspill mellom solo og tutti utvikles motivet stadig videre. Men det er ved to varianter musikken synes å hvile litt:
En grov formskisse over satsen følger her.
Andante tranquillo
Etter som denne satsen bare er kjent som fragment, er det vanskelig å si noe bestemt om dens form.
Karl Ludvig Adding
Karl Ludvig Adding (født 26. november 1913 på Stord, død 30. desember 1943 i Trondheim) var en norsk infiltratør for SIPO i Trondheim under andre verdenskrig. Han var, til tross for sin jødiske herkomst, under ledelse av Gestapo i Trondheim.
Bakgrunn
Adding ble født i Leirvik på Stord og var sønn av en polsk jøde som het Isaiewitch, men Karl Ludvig endret etternavnet til Adding i 1940. Han ble gift med Anna (senere separert), og de hadde en datter.
Adding var under ledelse av gestaposjefene Walther Gemmecke og Gerhard Flesch, og var stasjonert på Gestapos hovedkvarter, Misjonshotellet. Hans virksomhet hadde ingen tilknytning til Rinnanbanden og han opererte på egen hånd. Han utga seg for å være hjemmefrontleder og hadde sin oppgave å spore opp norske fanger som hadde rømt fra tyske konsentrasjonsleirer og fengsler. Spesialfelter hans var å sette seg i kontakt med motstandsgrupper som jobbet mot tyske interesser, og som brakte flyktninger i sikkerhet over grensen til Sverige.
Høsten 1943 hadde Gestapo gjennom Adding og Rinnanbanden skaffet seg nesten all kontroll over all organisert flukt fra Trondheimsdistriktet over til grensen til Sverige. De som prøvde å rømme, gikk nå oftere i feller som følge av dette. Flere av kontaktene som Adding fikk tak i ble senere torturert og drept av tyske gestapister.
Senhøsten/vinteren 1943 ble han innlagt på St. Elisabeths hospital med store smerter. Til tross for all arbeide der stod ikke livet til å reddes. Liket ble sendt til Oslo for obduksjon, der mistanken var forgiftning. Det sies at obduksjonsrapporten var ikke til å bli klok av.
Jakobsstav
thumb|[[Johann Baptist Cysat (ca. 1587-1657) med en jakobsstav]]
En jakobsstav (vanlig navn i forbindelse med navigasjon) eller en radius astronomicus (som måleinstrument i forbindelse med astronomi) er et enkelt måleinstrument som blir brukt til å måle vinkelen mellom to objekter. I forbindelse med navigasjon gjaldt dette i all hovedsak måling av høyden til solen eller polarstjernen over horisonten. Andre navn på jakobsstaven er gradbue og baculus Jacob. Utrykket brukes også om øvre del av tungebenet hos sau, som kan minne om en jakobsstav i formen.
Historie
Opphavet til navnet Jakobsstav er ukjent. Enkelte viser til staven til den bibelske patriarken Jakob, nevnt i [https://web.archive.org/web/20050313184710/http://www.bibelen.no/chapter.aspx?book=GEN 1. Mos. 32:10 ] . Den kan også ha fått navnet sitt på grunn av likheten med stjernebildet Orion, som på enkelte stjernekart fra middelalderen blir kalt Jakob. På skandinaviske språk, så vel som engelsk, går de tre stjernene som vanligvis blir omtalt som «Orions belte», fremdeles under navnet «Jakobsstaven».
Den opprinnelige jakobsstaven ble utviklet som et enkelt redskap med en tverrstav på 1300-tallet, og ble brukt til astronomiske målinger. Jakobsstaven ble først beskrevet av den jødiske matematikeren, astronomen og filosofen Leví ben Geresjón (også kjent som «RaLBaG» og «Gersonides») fra Provence. Trolig ble ikke Jakobsstaven oppfunnet av ham, men av Jangakób ben Makhír, som også levde i Provence på den tiden. Enkelte har tilskrevet astronomen Georg Purbach denne oppfinnelsen, men det er opplagt at han ikke kunne være oppfinneren, ettersom han ikke ble født før 1423 - 79 år etter at Leví ben Geresjón døde. Slike tilskrivelser viser muligens til et annet instrument med samme navn. May hevder at jakobsstavens opphav kan spores helt tilbake til kaldeerne omkring 400 f.Kr.
Den frisiske matematikeren, kartografen og instrumentmakeren Gemma Frisius og den nederlandske matematikeren og landmåleren Metius skal ha laget sine egne, forbedrede utgaver av jakobsstaven.
Konstruksjon
I de tidligste utgavene av jakobsstaven var skalastaven (hovedstaven) markert med lengdegraderinger. Tverstaven, også kalt transversalen, blr forflyttet opp og ned etter hovedskalaen. På eldre instrumenter var endene på tverstaven skåret rett av. På nyere instrument hadde tverrstavene messingbeslag, med hull i messingen til å sikte gjennom. I marinarkeologi er disse beslagene ofte de eneste sporene etter jakobsstaven som er igjen.
Det var vanlig å ha flere tverrstaver av ulik lengde. Alt etter lengden kunne disse tverrstavene måle ulike vinkelspenn. Tre tverrstaver var vanlig. Senere ble det vanlig å ha bare en tverrstav, men da med utstående plugger som markerte endene. Disse pluggene var monterte i en serie av parvise, symmetriske hull på hver side av tverrstaven. Dette gjorde at man fikk fordelen av flere tverrstavsett med en tverrstav. Tverrstaven på Frisius' versjon hadde glidende endestykke.
Bruk
Navigatøren plasserte ene enden av skalastaven mot kinnet rett under øyet, peilet inn horisonten med nedenden av tverrstaven (eller hullet i messingbeslaget), og justerte så tverrstaven langs skalastaven til solen (eller nordstjernen eller et annet objekt) var peilet inn ved øverenden av tverrstaven. Høyden kunne da bli avgjort ved å avlese tverrstavposisjonen på skalastaven. Denne verdien kunne så bli omgjort til vinkelmål ved hjelp av en tabell.
Jakobsstaven som navigasjonsinstrument
Jakobsstaven ble opprinnelig bare benyttet innen astronomi, og ikke som navigasjonsinstrument. I 1514 foreslo Johannes Werner at jakobsstaven kunne brukes ombord på skip, og forbedrede utgaver av jakobsstaven ble utviklet for navigasjon. John Dee introduserte jakobsstaven i England i 1550-årene. De forbedrede versjonene var gradert direkte i grader.
Jakobsstaven slik den var på den tiden var vanskelig å bruke. For å få konsise resultater plasserte navigatøren enden av skalastaven i akkurat rett posisjon på kinnet. Han observerte horisonten og en stjerne i to ulike retninger uten å bevege instrumentet, mens blikket ble forflyttet mellom målene. I tillegg måtte navigatøren se direkte på solen for å måle solhøyden. Dette kunne være heller smertefullt, og det var vanskelig å avlese nøyaktig høyde for solen. Etterhvert sørget sjøfolk for soting av glasset på tverrstaven for å skjerme øynene fra det skarpe sollyset.
Som navigasjonsredskap ble jakobsstaven erstattet, først med kvadranten, som ikke krevde at navigatøren så rett på solen, og senere med oktanten og sekstanten. Trolig førte bruken av kvadranter, daviskvadranter inkludert, til at en del navigatører modifiserte jakobsstaven slik at den fungerte mere som en kvadrant. Det ble lagt til dioptere på endene av tverrstaven og på enden av skalastaven. Instrumentet ble reversert slik at skyggen av diopteret på øverenden av tverrstaven falt på enden av skalastaven. Navigatøren holdte instrumentet slik at han så horisonten fra diopteret på enden av skalastaven gjennom diopteret på den nedre delen av tverrstaven. Ved å samordne horisonten med skyggen av solen på enden av skalastaven kunne solhøyden fastsettes. Dette gjorde faktisk instrumentet mere presist, da navigatøren ikke lengre trengte å plassere skalastavenden på en fast plass på kinnet. En senere variant av jakobsstaven og en forløper til oktanten var Joost van Breens «spiegelboog» (reflekterende jakobsstav), oppfunnet 1660.
På sikt viste det seg umulig for jakobsstaven å konkurrere med kvadrantene i mange land, ettersom kvadrantene var mye enklere å bruke, men samtidig har flere forfattere påvist at jakobsstaven var bedre enn kvadranten når det gjaldt målepresisjon. Kvadranter var ikke lengre tillatte ombord på Vereenigde Oostindische Compagnies (Det nederlandske Østindia-kompaniet) fartøy i 1731, mens oktanter ikke var tillatte der før i 1748.
Höja
Höja er et tettsted i Ängelholm kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 202 innbyggere. Höja ligger cirka to kilometer øst for Ängelholm.
Kommando Spezialkräfte
Kommando Spezialkräfte (KSK) er en spesialenhet i det tyske forsvaret, med base i Graf-Zeppelin-kasernen i Calw i Baden-Württemberg.
Kommandoen ble etablert på midten av 1990-årene og begynte sin virksomhet i 1997, etter sterk kritikk mot at tyske statsborgere i 1994 måtte reddes av belgiske fallskjermjegere under folkemordet i Rwanda. KSK deltok blant annet i jakt på krigsforbrytere i det tidligere Jugoslavia og terrorbekjempelse i Afghanistan.
I 2020 besluttet den tyske regjeringen å reformere og legge ned deler KSK som følge av det ble avslørt høyreekstremisme blant noen av soldatene.
Jack Johnson vs. James J. Jeffries
Jack Johnson vs. James J. Jeffries var en boksekamp som ble arrangert i Reno i Nevada i USA den 4. juli 1910.