cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anton Blomkvist
Anton Blomkvist (født 13. juli 1886 i Drammen, død 4. februar 1967 ) var en idrettsutøver, elektriker, politiker, veivokter og ordfører i Nedre Eiker kommune.
Opprinnelig var Anton Blomkvist en allsidig idrettsutøver fra Drammen, som ble medlem av Idrettsforeningen Birkebeineren i 1907. Før dette var han bosatt i Mjøndalen og kjørte i en del landeveisritt. På denne tiden var det ikke mange sykkelryttere i Nedre Eiker, de få rytterene som var i bygda endte alikevell med å stiftet sin egen klubb under navnet «Rollon», klubben levde ikke så lenge da den ble aviklet allerede før første verdenskrig. Blomkvist ble deretter valgt inn som ordfører i Nedre Eiker herredsstyre for perioden 1923–25. Han var utdannet som elektriker og var senere veivokter i Nedre Eiker til han sluttet på grunn av sykdom. Politisk representerte han Arbeiderpartiet. Anton var gift med Nelly Blomkvist (født 1. desember i Kongsberg).
Tsjerenkovstråling
Tsjerenkovstråling er et fenomen som oppstår når en partikkel beveger seg raskere enn lysets hastighet i det stoffet som partikkelen beveger seg gjennom. Fenomenet har fått sitt navn etter den russiske fysikeren Pavel Tsjerenkov.
Ifølge relativitetsteorien er lysets hastighet i vakuum den høyeste hastigheten en partikkel kan oppnå. I gjennomsiktige stoffer (glass, vann osv.) beveger lyset seg imidlertid betydelig langsommere enn det det gjør i vakuum, og det blir da mulig for en partikkel å bevege seg raskere enn lyset. Når dette skjer, sendes det ut en såkalt tsjerenkovstråling, eller tsjerenkovlys.
I vannbassengene på kjernekraftverk kan man se et blått tsjerenkovlys som kommer fra ladde partikler som beveger seg raskere gjennom vannet enn det lyset gjør. Årsaken til lyseksplosjonen er at den ladde partikkelen polariserer de omgivende molekylene. Disse forsøker så å raskt deeksiteres, og avgir dermed en sammenhengende bølgefront av lys. Dannelsen av tsjerenkovstråling kan sammenlignes med dannelsen av en lydkjegle som oppstår bak blant annet fly eller geværkuler ved overlydshastighet.
I CERN, som er et europeisk forskningsanlegg først og fremst for partikkelfysikk, brukes tsjerenkovstråling, sammen med store mengder data, til å finne ulike egenskaper hos partikler.
Boblekammer
Boblekammer er en beholder fylt med gjennomsiktig væske (vanligvis flytende hydrogen) som er overopphetet, dvs. med en temperatur rett over kokepunktet. Det benyttes til å oppdage elektrisk ladede partikler som ferdes gjennom det. Kammeret ble oppfunnet i 1952 av Donald A. Glaser, som fikk Nobelprisen i fysikk i 1960.
En anekdote forteller at Glaser var inspirert av bobler i et glass med øl. I et intervju i 2006 benekter han imidlertid at det var bakgrunnen for oppfinnelsen, selv om han eksperimenterte med øl som væske i de tidlige utgavene av kammeret.
Zane Grey
Zane Grey (født 31. januar 1872, død 23. oktober 1939) var en amerikansk forfatter som først og fremst skrev eventyrromaner med tema fra ville vesten. Disse romantiske fortellingene presenterte et enkelt og idealisert bilde av USA på siste halvpart av 1800-tallet. I tillegg til suksess med sine romaner, fikk de senere fortsatt innflytelse ved at de ble tilpasset til film- og fjernsynsproduksjoner. Per 2007 har det bli produsert 110 filmer, en TV-episode og en TV-serie, Dick Powell's Zane Grey Theater, som har vært basert løselig på hans romaner og noveller. Han var blant de første amerikanske forfattere som ble millionær.
Ungdom
Pearl Zane Gray ble født den 31. januar 1872 i Zanesville i Ohio. Han var det fjerde barnet av en søskenflokk på fem til Alice «Allie» Josephine Zane. Deres stamfar immigrerte fra England i 1673, kvekeren Robert Zane, og hennes ektemann, Lewis M. Gray, var en tannlege. Familien endret stavingen av navnet fra «Gray» til «Grey» etter at han ble født og senere oppga han Pearl og benyttet Zane som fornavn. Han vokste opp i Zanesville, en by grunnlagt av hans stamfar på morsiden, Ebenezer Zane, en revolusjonær fra den amerikanske uavhengighetskrigen. Fra tidlig av var Zane Grey interessert i historie og skriving, men også av fiske og baseball. hans første tre romaner framstilte heltedådene til sine forfedre under uavhengighetskrigen mot britene.
Grey var en ivrig leser av eventyrromaner som Robinson Crusoe og James Fenimore Coopers romaner om amerikansk pionertiden og indianere som eksempelvis Hjortejegeren, foruten også enkle kioskbøker, som på amerikansk ble kalt for «dime novels», om blant annet Buffalo Bill og «Deadwood Dick». Han skrev sin første fortelling, Jim of the Cave, da han var femten år, men hans far rev heftet i stykker og ga ham juling. Istedenfor den brutale og strenge faren fant Zane Grey en farsfigur i en eldre mann, Muddy Miser, som oppmuntret guttens interesse i fiske og lesning.
Grunnet skam fra flere økonomiske tap ved dårlige investeringer i 1899 flyttet faren familien bort fra Zanesville og begynte på nytt i Columbus i Ohio. Mens faren strevde med å etablere sin tannlegepraksis, gjorde Zane legebesøk til hus på landet og trakk tenner slik hans far hadde undervist ham. Han praktiserte som enkel tannlege uten lisens inntil myndighetene blandet seg inn. Han arbeidet også deltid i et teater og spilte baseball for Columbus Capitols, og ble til sist oppdaget av talentjeger og fikk tilbud fra flere skoler. Han valgte University of Pennsylvania på et baseballstripend hvor han studerte tannlegevitenskap og tok eksamen i 1896. Som baseballspiller var han en suksess, men han utmerket seg ikke større som student og det var bare så vidt klarte seg. På fritiden drev han på med baseball, svømte og skrev poesi. Han var sjenert og var i liten grad sosial. Han kjempet med ideen om å bli profesjonell baseballspiller eller forfatter, men konkluderte motstridende at det enkleste var å bli tannlege. I løpet av en sommer ble han anklaget for farskapssak som han i stillhet fikk bisatt ved at hans far betalte 133 dollar for å få saken unna vegen og unge Grey Zane kunne fortsette å spille baseball.
Ekteskap
Etter universitet etablerte han en praksis i New York i 1896. Om kveldene skrev han romaner som i begynnelsen var stive og grammatikalsk svake. Han dro ofte på fisketur med sin bror R.C langs elven Delaware og på en kanotur i 1900 møtte han den 17 år gamle Lina Roth, bedre kjent som «Dolly». Hun kom fra en familie av leger og studerte selv for å bli lærer.
Forfatterskap
De flyttet til California i 1918 og bosatte seg i Altadena i 1920 hvor Grey kjøpte en herregård ved East Mariposa Street som var blitt tegnet av arkitektene Myron Hunt og Elmer Grey (ikke en slektning av forfatteren). I dag blir huset benyttet av byen for promosjoner. I Altadena begynte han å tilbringe tid med elskerinnen Brenda Montenegro som han møtte på tur i Eaton Canyon. «Hun synes som en legemliggjørelse av den Vesten som jeg portretterer i mine bøker,» skrev han senere. Med Dollys hjelp i renskriving og retting av skrivefeilene, forbedret Grey langsomt sin skrivestil. Hans første artikkel handlet om brødrene Grey på fisketur, «A Day on the Delaware», og ble trykket i maiutgaven av magasinet Recreation i 1902.
Grey leste Owen Wisters store Western-roman The Virginian (1902) og etter å ha studert dens stil og struktur, besluttet han å skrive sin egen roman. Handlingen tok fra en av sine slektninger, men Betty Zane (1903) ble avvist av forlaget Harper & Brothers. Isteden fikk han den utgitt for egne midler. Etter å ha overvært en forelesning i New York i 1907 av Charles Jesse «Buffalo» Jones, villmarksguide i vesternland, sørget Grey for å bli med på en fjelltur til Grand Canyon. Med seg hadde han et kamera og en notisbok. Han begynte å notere ned små notater med beskrivelser og dialoger, og fikk etter hvert tillit til sin egne beskrivelser av den ville vesten, dens figurer, dets landskap med forræderske elver, uberegnelige villdyr, kulde og varme, dårlig vær og trofast kameratskap, emner som ble typiske trekk i hans romantiske westernbøker.
Da han kom tilbake i 1909 omformet hans erfaringer fra villmarken til en ny roman, The Last of the Plainsmen, som beskrev eventyrene til Buffalo Jones. Forlaget Harper avviste romanen, det fjerde i rekken, og forlagets redaktør, Ripley Hitchcock, skrev til Grey at «Jeg ser ingenting i denne til å overbevise meg at du kan skrive, verken fortelling eller fiksjon.» Grey var nedslått og visste ikke hva han skulle gjøre. Boken ble senere utgitt av magasinet Outing, noe som var av en viss tilfredsstillelse, og han deretter en rekke artikler for magasiner og ungdomsromaner. Med hans første barn på veg, følte Grey seg presset til å fullføre sin neste roman og første westernroman, The Heritage of the Desert. Han skrev den i løpet av fire måneder i 1910, den ble antatt og ble rask en bestselger. Hans neste bok sendt han på nytt til Harper, og denne gangen antok forlaget den, en historisk romanse hvor mormonere sto i sentrum av handlingen.
Han fortsatte å skrive populære romaner om «Skjebnens Manifest», den amerikanske troen på at det var skjebnebestemt at USA skulle utvide sitt land fra kyst til kyst, erobringen av midtvesten, og om tøffe menn i kamp med de grunnleggende naturelementene. To år senere skrev han sin best kjente og mestselgende roman, Riders of the Purple Sage (1912). Hitchcock avviste den, men Grey tok manuskriptet direkte til forlagets visepresident som aksepterte boken. Da Zane Grey var blitt et fast navn og Harper nå aksepterte alt han skrev, begynte andre forlag å se på det kommersielle potensialet som lå i westernromaner. Max Brand og Ernest Haycox var de forfattere som ble best kjent i kjølvannet av Zane Greys suksess. Greys utgiver ga ham de beste tegnere på hans tid, blant annet N. C. Wyeth, Frank Schoonover, Douglas Duer, Herbert W. Dunton, W. H. D. Koerner, og Charles Russell, men ingen av disse ble tatt med i de norske utgivelsene.
Grey hadde deretter både tid og økonomi til å hengi seg til sin største glede, sportsfiske. Fra 1918 til 1932 var han en fast bidragsyter til magasinet Outdoor Life. Som en av dets første kjendisforfattere begynte han å popularisere fiske og dro flere ganger på dyphavsfiske i Florida. Selv om han ønsket det var han aldri i stand til å skrive den store romanen om havet: «Lokkingen fra havet er en del av en merkelig magi som får menn til å elske hva de frykter. Ørkenens ensomhet er mer intimt en den på havet.» I årenes løp tilbrakte han det meste av sin tid på reise og resten av året på skrive om sine eventyr. I motsetningen til de forfattere som skrev hver eneste dag, fikk Grey tørre dager med skrivesperre og deretter brå utbrudd med energi hvor han kunne skriv 100 000 ord på en måned.
I løpet av 1930-tallet fortsatte Grey å skrive, men den store depresjonen rammet forlagene. Hans salg dalte kraftig og han fant det vanskelig å selge bøkene sine som føljetonger. Men han unngikk aksjetap og fortsatte å tjene penger på forfatterhonorar, og på 1930-tallet begynte han dessuten å tjene penger på å selge filmrettighetene til sine romaner. Bortimot halvparten av bøkene hans ble filmatisert i løpet av dette tiåret. Fra 1925 og fram til hans død i 1939 reiste han mer og mer, og stadig lengre unna familien. Han ble interessert i å undersøke uberørt natur, særlig øyene i Stillehavet, New Zealand og Australia. Han mente at Arizona begynte å bli overstrømmet av turister og spekulanter.
Kritikk
Jo flere bøker som Grey solgte, jo flere etablerte kritikere, eksempelvis Heywood Broun og Burton Rascoe, kritiserte hans bestselgere. De hevdet at hans skildring av den ville vesten var altfor fantastisk, for voldelig, og ikke i overensstemmelse med virkeligheten i grenselandet. De mente at hans figurer var urealistiske og større-enn-livet. Broun skrev at «substansen av enhver Zane Grey-bok kunne bli skrevet på baksiden av et frimerke».
T. K. Whipple roste en typisk Grey-roman som en moderne versjon av oldtidens Beowulf-fortelling, «pasjonenes strid med hverandre og med viljen, en kamp med kjærlighet og hat, eller anger og hevn, med blod, begjær, vennskap, raseri, sorg — alt storslått og alt uoverskuelig og mystisk.» Men han fortsatte med å kritisere Greys skrivemåte, «Hans stil, for eksempel, har en stivhet som kommer fra en ufullkommen beherskelse av mediet. Den mangler ferdighet og ledighet.» Til tross for hans store suksess og formue, leste Grey alle bokanmeldelser og ble tidvis paralysert av negative følelser etter kritiske omtaler.
Død
Zane Grey døde av hjertesvikt den 23. oktober 1939 ved sitt hjem i Altadena, California. Han ble gravlagt i gravlund i Lackawaxen, Pennsylvania.
Mössbauereffekten
Mössbauereffekten er et fenomen innen fysikken, oppdaget av Rudolf Mößbauer i 1957, og som beskriver resonans og rekylfri emisjon og absorpsjon av fotoner av bundne atomer. Fenomenet benyttes for å måle frekvens med svært høy nøyaktighet. Mößbauer ble tildelt Nobelprisen i fysikk i 1961 for oppdagelsen av denne effekten.
Svenska Jägareförbundet
Svenska Jägareförbundet (SJF) er en svensk interesseorganisasjon for jegere grunnlagt i 1830. Forbundet har siden 1863 utgitt Svensk Jakt, et av Sveriges eldste tidsskrift. Forbundet er Sveriges representant i Federation of Associations for Hunting and Conservation of the EU (FACE).
Medlemstall
Ved utgangen av 2015 hadde forbundet drøyt 151,000 medlemmer. Ved utgangen av 2018 hadde antallet medlemmer sunket til 149,500
Isobel Barnett
Isobel, Lady Barnett, opprinnelig Isobel Morag Marshall (født 30. juni 1918 i Aberdeen i Skottland, død 20. oktober 1980 i Leicestershire), populært kalt Lady Isobel Barnett, var en britisk radio- og fjernsynspersonlighet, mest kjent under 1950- og 1960-tallene.
Bakgrunn
Hun var legedatter, og fulgte i farens fotspor og studerte medisin ved Glasgow University. Hun kvalifiserte seg som lege i 1940, og giftet seg den følgende år med Geoffrey Barnett. Lady Barnett oppgav sin medisinske karriere i 1948 og var en Justice of the Peace de neste tyve år.
Radio og fjernsyn
I 1953 begynte hun i BBC fjernsyn i panelet i et underholdningsprogram, What's My Line, og fikk med dette et gjennombrudd. Hun ble også kjent gjennom tilsvarende arbeid i radioprogrammer.
Hun var elegant og vittig og legemliggjorde det britiske aristokrati (som hun selv ikke stammet fra). På sine eldre dager ble hun temmelig eksentrisk.
Royal Astronomical Societys gullmedalje
Royal Astronomical Societys gullmedalje er den høyeste av utmerkelsene som utdeles av den britiske Royal Astronomical Society. Den gis for prestasjoner innen geofysikk, solfysikk, sol-jord-fysikk, planetologi, astronomi, kosmologi, astropartikkel-fysikk og kosmokjemi. Prisen ble første gang utdelt i 1824.
Historie
I de første årene ble det hvert år ofte utdelt flere medaljer, men fra 1833 ble det bare utdelt en medalje per år. Dette forårsaket et problem da Neptun ble oppdaget i 1846, ettersom mange mente at både John Couch Adams og Urbain Le Verrier burde få en pris. En strid oppsto, og det ble ikke utdelt noen medalje for 1847. Striden ble løst ved å utdele «anerkjennelses-priser» (Testimonial Awards) i 1848 til 12 prisvinnere, inkludert Adams og Le Verrier. Fra 1849 ble prisen igjen utdelt som før, med en grense på en per år. Adams og Le Verrier fikk ikke sine gullmedaljer før henholdsvis i 1866 og i 1868, da Adams, som president, utdelte medaljen til Le Verrier.
Praksisen med å utdele en medalje per år varte fram til 1963. Dog ble to medaljer utdelt både i 1867 og 1886, og noen år ble det ikke utdelt noen medalje. Etter 1964 har det de fleste årene blitt utdelt to medaljer, en ('A') for astronomi, kosmologi, astropartikkel-fysikk og kosmokjemi, og den andre ('G') for geofysikk, solfysikk, sol-jord-fysikk og planetologi.
Sølvmedalje
Ved to tilfeller ble det også utdelt sølvmedaljer:
PGA Championship 2010
PGA Championship 2010 ble arrangert i Kohler, Wisconsin i USA i 2010.
Pachyneuroidea
Pachyneuroidea er en liten gruppe (overfamilie) av meget primitive mygg som omfatter fem kjente nålevende arter og noen flere fossile. Én art finnes i Norge. De er sjeldne skogsdyr som er knyttet til gammel skog, og larvene lever under barken på død ved. De voksne myggene er middels store og ligner stankelbein, men har relativt stort hode og korte antenner. Systematisk blir artene enten ført til én familie, urmygg (Pachyneuridae), eller fordelt på to familier, urmygg og Cramptonomyiidae. De nålevende artene er trolig en liten rest av en gammel og tidligere mye mer artsrik gruppe.
Tyrkiske runer
Tyrkiske runer, også kalt gammeltyrkisk skrift, göktürk skrift, Orkhon-skrift og Orkhon-Yenisei skrift (tyrkisk: Orhun alfabesi, Orhun yazısı) er alfabetet som ble benyttet av göktürkene og andre tidlige tyrkiske khanater til å nedtegne det gammeltyrkiske språket.
Den eldste dokumenterte bruken av disse skrifttegnene, finnes på orkhon-monumentene fra 700-tallet. Skriften ble senere benyttet av Uighur-imperiet.
I tillegg finnes det en variant av skriften langs Jenisej, som ble benyttet av Jenisejkirgiserne fra 800-tallet og fremover. Skriften er trolig også beslektet med lignende skrifttegn i Talas i Turkestan, og muligens også med den gamle ungarske skriften som er dokumentert fra 900-tallet og fremover. Alfabetet ble vanligvis skrevet fra høyre til venstre.
Skriften ble kalt Orkhon-skrift etter Orkhondalen i Mongolia, hvor den russiske arkeologen Nikolay Yadrintsev under en ekspedisjon i 1889 oppdaget inskripsjoner på monumenter over Bilge Qaghan (d. 734), Kul Tigin (d. 732) og visekhan Tonyukuk (d. 722). Orkhon-inskripsjonene ble senere publisert av Vasilij Radlov og dechifrert av den danske filologen Vilhelm Thomsen i 1893. Disse inskripsjonene er de tidligste kjente eksemplene på tyrkiske språk, og på altaiske språk overhodet.
Et eksempel på denne skriften er avbildet på baksiden av den aserbajdsjanske 5-manat seddelen som har vært utgitt siden 2006.
Raton Pass
Raton Pass (2.350 m.o.h.) er en overgang i nord-sør-retning mellom de amerikanske delstatene Colorado (Las Animas County) og New Mexico (Colfax County) gjennom et utløper av Rocky Mountains. Her løper Interstate 25 fra Denver i Colorado til Santa Fe i New Mexico og videre til Albuquerque. Den 19. desember 1960 ble pass erklært som National Historic Landmark. I oktober 1966 ble det oppført på USAs National Register of Historic Places.
På 1800-tallet forløp én rute av Santa Fe Trail, den første handelsruten mellom USA og det da meksikanske sørvesten, over dette passet. I løpet av den hvite manns tiltagende befolkning av Vesten ble det del av den viktigste trafikkforbindelsen ved østre rand av Rocky Mountains.
I 1878 var passet åsted for en økonomisk strid mellom Atchison, Topeka and Santa Fe Railway (ATSF) og det mindre selskapet Denver and Rio Grande Western Railroad (DRGW) om rettighetene til å benytte passet. Da ATSF engasjerte en bande revolvermenn og DRGW slapp opp for penger, gikk ATSF seirende ut av striden.
Fordi stigningene ved Raton Pass var særlig bratte for skinnegående transport med inntil 3,5 %, forlenget selskapet strekningsnettet til 1908 med det i 1883 oppkjøpte fra Gulf, Colorado and Santa Fe Railway fra Amarillo i Texas og kunne slik spare seg overgangen over Raton Pass.
I 1930 anskaffet ATSF egne lokomotiver av type Texas som var egnet til å trekke stor last over passet.
Vic Suneson
Vic Suneson er et pseudonym for Sune Viktor Lundquist (født 11. november 1911 i Stockholm, Sverige, død 5. september 1975 i Sundbyberg).
Lundquist var utdannet sivilingeniør fra Kungliga Tekniska Högskolan i Stockholm. Under andre verdenskrig skrev han en sakprosabok under eget navn, ''Detta är ditt krig. Hemmafronten och dess problem'' (1943). Han debuterte som Vic Suneson med kriminalromanen Mord kring Maud i 1948. I hjemlandet regnes han sammen med Stieg Trenter, Maria Lang och H-K Rönblom som en av de «fire store» fra svensk kriminallitteraturs gullalder. Han er særlig kjent for sine politiromaner med kommisarie Kjell Myhrman og overkonstabel (senere kommisarie) O. P. Nilsson (som tidvis opptrer som P. O. Nilsson).
Declan Kennedy
Declan Kennedy (født 24. juli 1934 i Dublin, Irland) er en irskfødt tysk arkitekt.
Fra 1953 til 1961 studerte han arkitektur i Dublin og Darmstadt. I 1972 ble han professor i byarkitektur ved den tekniske høyskolen i Berlin, og var fra 1975 til 1978 visepresident ved høyskolen. Fra 1984 til 1989 var han direktør for Permakulturinstituttet i Europa og fra 1989–1994 koordinator for økoteam-programmet for Global Action Plan for the Earth. 1995–1999 var han leder for det europeiske sekretariatet og formann for det globale økolandsbynettverket for Europa.
Han er gift med Margrit Kennedy, og bor i økolandsbyen Steyerberg i Niedersachsen.
På solsiden (1936)
På solsiden (svensk: ) er en svensk dramafilm fra 1936, i regi av Gustaf Molander. Manuset ble skrevet av Gösta Stevens og Oscar Hemberg. Som litterært forelegg hadde de Helge Krogs skuespill På solsiden, som ble uroppført på Nationaltheatret i Oslo i 1927. Skuespillet fikk svensk premiere på Blancheteatern i Stockholm i 1941. I Norge ble skuespillet filmatisert i 1956, i regi av Edith Carlmar.
Den ble spilt inn i Filmstaden i Råsunda med utendørsscener fra Stockholms Central, Fiskartorpet i Stockholm og Neglinge verft, Saltsjö-Duvnäs i Nacka.
Filmen hadde svensk premiere på kinoen Spegeln i Stockholm 3. februar 1936.
Georg Carl von Döbeln
George Carl von Döbeln (født 29. april 1758, død 16. februar 1820) var en svensk friherre, generalløytnant og krigsveteran. Han utmerket seg spesielt under finskekrigen og hans innsats der beskrives blant annet i det kjente diktverket Fänrik Ståls sägner av den den finsk-svenske dikteren Johan Ludvig Runeberg.
Unge år
Georg Carl von Döbeln ble født på Stora Torpa i Segerstads socken i Västergötland som sønn av häradshövdingen Johan Jakob von Döbeln og Anna Maria Lindgren. Faren døde da han var bare åtte år gammel og slektninger satte han i skole i Tun ved Halleberg med sikte på at han skulle utdanne seg til prest.
Georg Carl von Döbeln viste imidlertid en større interesse for krigeryrket og ble innskrevet som sjøkadett i Karlskrona i 1773. Etter offiserseksamen i 1775 begynte han etter påtrykk fra familien med juss. Han trivdes ikke med det og søkte 20 år gammel kongen å bli erklært myndig, myndighetsalderen for menn på denne tiden var 21 år.
Tidlig militær karriere
Georg Carl von Döbelns første stilling innen arméen var ved Sprengtportens vervede regiment som andre adjutant, allerede etter noen uker ble han utnevnt til fenrik. Etter å ha hørt om den amerikanske revolusjon ville han gå i tjeneste for de engelske utbryterkoloniene og begav seg i 1780 til Frankrike. Etter mer enn et år i Paris ble han i 1781 tatt inn som offiser ved greve De La Marcks regiment som skulle sendes til Amerika, men i siste øyeblikk ble regimentet sendt til India. Georg Carl von Döbeln ble såret i slaget ved Cuddalore i 1783 og ble september samme år utnevnt til kaptein. Fra 1784 til 1788 var han De la Marcks adjutant.
Gustav IIIs russiske krig
I 1788 vendte von Döbeln tilbake til Sverige for å delta i Gustav IIIs krig mot Russland, i Sverige kjent som Gustav IIIs russiske krig. I mars 1789 ble han beordret som kaptein ved Savolax lette infanteri og overadjutant hos obersten Kurt von Stedingk. I slaget ved Porrassalmi utmerket han seg, men ble truffet av en kule i pannen. For sin innsats i slaget ble han forfremmet til major. Skuddskaden krevde to års rekonvalsens etter en trepanasjon og i flere år kunne benbiter plukkes ut av såret. Skaden plaget han resten av livet og var årsaken til at han alltid bar det velkjente svarte silkepannebåndet.
I 1793 ble han forflyttet som andre major til Västgöta-Dals regiment og bosatte seg da på gården Önne i Järbo socken, Dalsland, der han ble til 1805. Tre år senere ble han utnevnt til sekundchef ved Nylands brigades infanteri 1805. I disse fredsårene var han en fremgangsrik jordbruker og klarte å spare sammen en liten formue.
Finskekrigen
Ved utbruddet av finskekrigen i 1808 fikk von Döbeln kommando over tredje brigadens ettertropp under retretten fra grensen og han utmerket seg ved en rekke av slagene. Yppäri, Lahintalo, Viiret, Pyhäjoki, Siikajoki, Nykarleby, men fremfor alt i slaget ved Lappo, der han angrep fiendens venstre flanke og i vesentlig grad bidro til seieren i slaget ved Kauhajoki, der han etter eget initiativ ga russerne et merkbart nederlag, samt i slaget ved Jutas, der han vant en overlegen seier. Hans innsats under dette felttoget gjorde at han ble forfremmet til generalmajor og ble tildelt sverdordenens store kors.
Den 11. oktober 1808 ble von Döbeln beordret til øverstkommanderende på Åland og da øygruppen ble invadert av en overlegen russisk styrke lyktes han med god orden og med minimale tap å overføre sine styrker til Grisslehamn. Etter retretten forhandlet von Döbeln frem konvensjonen på Åland, den innebar at hverken svenske eller russiske styrker skulle besette øyene og trusselen mot Stockholm ble betydelig redusert.
Von Döbeln ble så våren 1809 beordret som sjef for den svenske delen av nordre arméen med kvarter i Härnösand og over nordre armeens styrker i Umeå. Etter at oberstløytnant Furumarck ble tatt til fange, inngikk von Döbeln en våpenhvileavtale med de russiske styrkene. De svenske styrkene trakk seg ut av byen, men berget sine forsyninger. Kort etter ble han avløst av general Johan August Sandels og fikk i stedet kommando over de styrkene som skulle møte den norsk-danske invasjonshæren. Han lyktes dog ved forhandlinger å få den norsk-danske øverstkommanderende til å trekke seg tilbake over grensen etter den såkalte våpenhvilen i Bleckåsen.
I 1809 ble von Döbeln opphøyd til friherre. I 1811 ble Norra skånska infanteriregementet etablert og general von Döbeln ble dets første sjef.
Napoleonskrigen
I 1813 ble Sverige igjen med i Napoleonskrigene på de alliertes side, mot Napoleons Frankrike. von Döbeln fikk kommando over de svenske troppene i Mecklenburg og ble utnevnt til generalløytnant. Etter anmodning fra general Wallmoden støttet han dennes styrker mot franske styrker ved Hamburg, men det ble ansett som å bryte mot øverstkommanderendes ordre og von Döbeln ble i krigsretten dømt til døden ved skyting.
Kronprins Karl Johan, som var skeptisk til de allierte og som ville holde veien åpen for en forståelse med Napoleon, fant dødsdommen lite tjenlig og gjennom hans innflytelse ble den redusert til ett års fengsel. von Döbeln ble ført til Vaxholms fästning og skrev derfra til en slektning og ba denne forsøke å få til at han som frivillig skulle få tjenestegjøre inntil krigen var over, for så å vende tilbake til fangenskapet. Dette rørte kronprins Karl Johan og han ettergav straffen. I 1816 ble von Döbeln utnevnt til nestleder (ständig ordförande) i Krigshovrätten.
Federation of Associations for Hunting and Conservation of the EU
FACE ble etablert i 1977, og består av jegerforbund fra 35 europeiske land, inkludert alle de 28 medlemslandene i EU.
I 2016 protesterte FACE mot et forslag fra EU om å endre våpenlovene, og sa at forslaget blant annet ville forby munningsladere. I 2016 protesterte også FACE mot et forslag fra EU om å forby import av jakttroféer fra enkelte afrikanske land. Lovforslaget ble til slutt også avvist av EU.
Georg Carl von Döbeln
Ettermæle
Ved demobiliseringen av de finske styrkene i den svenske arméen i Norrland holdt von Döbeln en takketale. Den ble holdt i Umeå, etter gudstjenesten den 8. oktober 1809. Talen sluttet med disse ord:
Talen ble holdt uten manuskript, men etter bønn fra soldatene ble den etterpå trykket opp og ble også gjengitt i aviser. Talen regnes som en av de mest kjente i svensk retorikk.
Georg Carl von Döbeln ble omtalt som rolig som feltherre, modig og samtidig beregnende. Han bygget opp sine soldaters stridsmoral, vek ikke for motstand og ble ansett som en stor militær begavelse. Privat kunne hans humør være omskiftelig, iblant oppfarende og hissig, mens han andre ganger var mild og ømhjertet. Det er antydet at hans omskiftelige humør kunne være grunnet hodeskaden han hadde fått.
Blekkulfs Miljødetektiver
Blekkulf er en barnebokfigur skapt av Bente Roestad. Det er blitt laget programmer om Blekkulf i Barne-TV og Barneradioen på NRK. Dukketeaterforestillingen «Blekkulf og den mystiske flaskeposten» er blitt spilt for mer enn 300 skoler og barnehager. Den første Blekkulf CD-en solgte til gullplate. Blekkulf er en blekksprut, og bøkene og programmene formidler på en pedagogisk måte for barn at miljøvern er viktig, med særlig fokus på forurensning i havet. I 1989 kontaktet Bente Roestad Norges Naturvernforbund og viste dem en bunke med over to tusen tegninger og brev fra barn som var sendt til Blekkulf i etterkant av TV-serien der Terje Strømdahl satt på bryggekanten og leste fra Blekkulfbøkene. Norges Naturvernforbund og Bente Roestad samarbeidet om å lage en miljøvernklubb for barn, som ble kalt Blekkulfs venner og senere "Blekkulfs miljødetektiver". Bente Roestad arbeidet videre med sin Blekkulf og skrev nye bøker, sangtekster og teaterforestillinger. I 2008 flyttet Blekkulf til Akvariet i Bergen, der han formidlet sitt miljøengasjement til barn som besøker Akvariet. Nordisk Film i samarbeid med Filmkameratene har laget en ny TV-serie på 26 episoder med Blekkulf og vennene hans. Høsten 2012 begynner NRK Super å sende den nye TV-serien om Blekkulf. Blekkulf har vunnet Pressens Informasjonspris. Bente Roestad mottok i 1990 Karl Evangs pris for helseopplysning i forbindelse med sitt arbeid med Blekkulf. PÅ FNs Verdens Miljødag mottok Bente Roestad Svaneprisen 2012 Hedersprisen og ble utnevnt til Årets Ildsjel 2012 av Miljøstiftelsen Pangea i samarbeid med Bellona
Gobind Ganga
Gobind Ganga er en guyansk økonom, som siden mai 2014 har vært sentralbanksjef i Guyanas bank.
Utdanning og yrkeskarriere
Ganga har en BA i økonomi og ledelse fra University of Winnipeg, og en Master of Arts-grad og en Ph.D. fra University of Manitoba. Disse gradene tok han på 1980-tallet. Han har vært foreleser og stipendiat der han studerte selv, men har også forelest ved University of West Indies på Jamaica, og han var seniorforsker og seniorforeleser ved Turkeyen Campus ved University of Guyana.
Han ble utnevnt til visesentralbanksjef i juni 2005, men overtok ikke denne stillingen før hans periode i Verdensbanken var utløpt. Den 2. desember 2014 ble han utnevnt til sentralbanksjef, og overtok da etter Lawrence T. Williams, som døde 7. mai 2014. Ganga var også fungerende sentralbanksjef fra Williams døde.
Slaget ved Hunneberg
Slaget ved Hunneberg mellom et svensk korps av ryttereskadroner og et bondeoppbud og en mindre stridsgruppe sluttet med norsk seier der sterk aggresjon gav seieren fremfor seig motstandskraft. Under et rent kavalerisammenstøt var bondeoppbudet mer til ulempe enn nytte.
Erobringen av Vänersborg etter Slaget ved Vänersborg ment at forbindelsen mellom Västergötland og Dalsland med Värmland var brutt og dessuten var havneforbindelsen med resten av Sverige viktig for forsvaret av Göteborg. Gjenerobringen av denne viktige byen ble et mål for de svenske foretagender i sensommeren 1676. Opptil tyve kilometer sørøstover på østsiden av Göta-elven lå et høyt, brattlendt fjellparti som het Hunneberg som tradisjonelt var benyttet som tilflukts- og forsvarsområde hvor bondeoppbud av omkringliggende trakter pleide å samle seg i krigstid.
Gyldenløve hadde slått en bru over Göta-elven ved gården Utby ved Hjärtum og sendte patruljer over inn i Västergötland for plyndring, streiftog og oppklaring ved begynnelsen av juli. Ikke lenge etterpå kom rapporter om svenske styrker på vei mot Hunneberg og hvis en sterk forsvarsposisjon med base for store styrker ble anlagt der kunne Vänersborg settes under angrep fra svenskene. Det planlagte fremstøtet mot Göteborg kunne settes i fare så Gyldenløve dermed gav ordre til generalmajor Hans Løvenhjelm om å forhindret denne utviklingen og eventuelt holde fienden opptatt ved forstyrre disse.
Løvenhjelm med 700 mann rykket over broen ved Utby og nordøstover. Han støttet først på motstand fra en avdeling svenske bondesoldater og etter kort strid var svenskene drevet vekk fra defiléet. Etter å ha sikret stedet som lå gunstig til på veien mot Hunneberg med 200 mann sendte han ut oppklaringspatruljer som meddelte at den svenske hovedstyrken var under tretti kilometer fra Hunneberg lenger øst.
Løvenhjelm besluttet å gå til angrep før svenskene kunne kom seg i sikkerhet på Hunneberg dersom terrenget var gunstig for kavaleri som kunne rettet knusende slag på ethvert bondeoppbud, men disse 400 ryttere i det svenske korpset måtte beseires i forveien.
Slaget
Den norske fortroppen på førti kavalerister uten å nøle gikk til angrep på hovedstyrken av de svenske ryttere som ble ridd fullstendig over ende og kastet ut i forvirring og panikk. De norske ryttere gikk så voldsomt mot svenskene at et ekte kavalerisjokk med både kavaleri og dragoner var oppnådde, kastet den svenske hæren ut i kaos. Flere ryttere sprang av hester og flyktet inn i ett tett skogholt hvor hundre skytterne hadde vært utplassert i forveien, berget deres liv og hest.
Slaget ble fort en forfølgelsesaffære der de svenske troppene var forfulgte opptil tretti kilometer helt mot Skara, mellom førti og femti ble direkte hugget ned underveis. De norske ryttere kunne ikke gå til angrep på skogholtet der de hundre skytterne holde stand til de kunne flykte i sikkerheten.
Slaget ved Hunneberg var et rent kavalerisammenstøt, men hva som hendte med bondeoppbudet og om det hadde kommet til sammenstøt mellom infanteristene på begge sider er langtfra kjent. Bare at svenskene hadde lidd store tap.
I ettertiden ble det klart om at bondeoppbudet var allerede i oppløsning da den norske stridsgruppen gikk til angrep og store styrker var på vei hjem, intet samlet ledelse kunne ledet de svenske styrkene ved Hunneberg. Bondeoppbudet hadde brutt opp i mindre deler hver for seg etter nyheter om at norske styrker hadde kommet over elven, nådde bøndene. Det som Løvenhjelm oppnådde var å ødelegge enhver anspore til reorganisering av forsvaret for flere uker framover i Västergötland.
Alheden
Alheden er den østlige del av Karup Hedeslette i Viborg kommune i Midtjylland.
Kongenshus Mindepark ligger på Alheden. De største byer er Karup og Frederiks. Omkring 1760 begynte kartoffeltyskerne å dyrke opp Alheden.
Hedeområdene var tidligere så øde, at de lå utenfor sogneinndelingen og fungerte som en allmenning, et felles, uoppdyrket område, hvor buskapen gresset. Navnet er en sammentrekning av "Adelhede".
Peter Blytt
Peter Michael Blytt (født 4. september 1823 i Bergen, død 19. januar 1897 samme sted) var i årene 1854-1857 styreleder for Det norske Theater i Bergen, Nordlandshandler i Bergen i perioden 1849 til 1862, og fra januar i 1865 ansatt som stadsmegler.
Blytt vokste opp i Bergen som sønn av gullsmedmester Michael Blytt (1795-1839) og hustru, Emmerentze Arentz (1792-1874). Han var med på å starte Bergens Anthenæum, og var dets direktør fra 1854 til 1860. Han var også fra 1869 styreformann i selskapet «Den gode Hensigt».
Det norske Theater
Men det er spesielt hans år i teaterdireksjonen som har sikret Blytt et navn. Han skrev også mange år senere en bok om driften av teateret i Bergen. Blytts lederskap falt sammen med Ibsens opphold i Bergen som sceneinstruktør og husdikter- Flere viktige trekk ved verdensdramatikeren i hans ungdomsdiktning, og observasjoner av ham som instruktør i de såkalte «læreårene», skyldes Peter Blytts meddelelser.
Ved tilbakekomsten til Bergen, etter 6 års turne i utlandet, kom fiolinvirtuosen Ole Bull på kant både med skuespillerne og med direksjonsleder Blytt, om den nasjonale scenen han hadde startet, og såvel Blytt som de fleste andre ved teateret forlot sin stilling.
Henrik Ibsen
I et brev sendt fra Dresden 11. november 1874 skriver Henrik Ibsen til Blytt: «Når jernbanen mellem Bergen og Kristiania er bleven færdig, håber jeg Du indvier den med en udenlandsrejse og at Du da ikke drager Dresden forbi.» Det var bare strekningen Bergen – Voss som ble diskutert på den tiden. Bergensbanen ble først åpnet i 1909, og Blytt kom heller aldri til å besøke familien Ibsen. De møttes ikke engang da Henrik og Suzannah Ibsen besøkte Bergen i 1885. På det tidspunktet var Blytt opptatt med forretninger på andre kanter.
Familie
Peter Blytt ble 26. juni 1851 gift med sitt søskenbarn, Johanne Alida Blytt (født 21. januar 1826). Hun var datter av kjøpmann og megler Jørgen Blytt og hustru Cornelia Schultz. De fikk datteren Valborg, født 13. august 1855.
Ludolph van Ceulen
Ludolph van Ceulen {født 28. januar 1539 i Hildesheim, død 31. desember 1610} var en tysk-nederlandsk matematiker.
Bakgrunn
Ludolph van Ceulen kom allerede i barneårene til Antwerpen og senere til Delft, og vokste opp i det nederlandske område. I 1594 grunnla han en fekteskole i Leiden.
Matematiker
Han ble professor i krigsbyggingskunst i Leiden, ved en ingeniørskole tilknyttet universitetet i byen. Denne skolen hadde lav prestisje; den beskjeftiget seg etter akademikernes smak ikke med de store vitenskaper, men mer med praktiske anliggender. Man underviste ikke på latin, men på folkespråket, ettersom den rettet seg til praktikere og ikke intellektuelle. Ludolph van Ceulens verker ble da også forfattet på nederlandsk. De ble ikke oversatt til latin før etter hans død (av hans gamle student Willebrord van Rojen Snell).
NITO Studentene
NITO Studentene er en studentorganisasjon for de som studerer ingeniør- eller teknologifag. Organisasjonen ligger under Norges ingeniør- og teknologorganisasjon (NITO). Alle som studerer ingeniør-, bioingeniør-, sivilingeniør- eller annen høyere teknologiutdanning (bachelor/master) med minimum 60 studiepoeng teknologiske fag kan bli medlem. NITO Studentene er en interesseorganisasjon for studenter i forhold til utdanningsinstitusjonene, overfor Storting og Regjering, samt internt i NITOs egne ledd. Organisasjonen har også egen observatør i NITO sitt hovedstyre og i Universitets- og høyskolerådets fagstrategiske enhet for matematiske, naturvitenskapelige og teknologiske fag (UHR-MNT). NITO Studentene er en del av fagorganisasjonen NITO, men vedtar sin egen politikk samt jobber ut i fra et eget arbeids- og prinsipprogram som vedtas av landsmøtet. Organisasjonen har en frikjøpt leder på heltid og syv styremedlemmer, i tillegg til tre dedikerte rådgiver-ressurser i sekretariatet. Sentralstyret består av totalt åtte personer: Leder, politisknestleder, organisatorisk nestleder og 5 regionsansvarlige. Studentorganisasjonen har lokallag på de fleste steder der det er teknologiutdanninger. Øverste organ er landsmøtet, som består av representanter fra de ulike lokallagene. Sentralstyret og lokallagsstyrene står for den daglige driften av organisasjonen.
Ludolph van Ceulen
Matematiker
Han var først lærer i matematikk i forskjellige nederlandske byer, blant annet i Amsterdam.
NITO Studentene
Landsmøtet
Landsmøtet er NITO Studentenes øverste organ og avholdes innen utgangen av april hvert år. På landsmøtet bestemmes det hva NITO Studentene skal arbeide med i det påfølgende året, og det er valg til sentrale verv. Hvert studiested har mulighet til å delta med 2-10 delegater hver, basert på antall medlemmer i lokallaget. Delegatene velges av lokallagene årsmøter.
Ludolph van Ceulen
Matematiker
Han er særlig kjent for utregningen av π (pi, forholdet mellom omkretsen og diameteren til en sirkel). Ved hjelp av innskrevne og omskrevne polygon, den samme metode som Arkimedes hadde brukt i sin tid, fant han de 20 første desimalene, som han publiserte i sin bok Van den Circkel («Om sirkelen», 1596), men utvidet tallrekken til 35 desimaler senere.
NITO Studentene
Ledermøtet
Ledermøtet er det styrende organet mellom landsmøtene. Ledermøtet består av lederen i hvert lokallag, samt NITO Studentenes leder og nestleder.
Ludolph van Ceulen
Matematiker
Ludolph van Ceulens beregning var det første fremskritt på området siden den 16-desimalers beregningen foretatt av den persiske matematiker Jamshid Masud Al-Kashi i 1424.
NITO Studentene
Lokallag
NITO Studentene er organisert gjennom lokallag, og det er 24 lokallag fordelt på utdanningsinstitusjoner med ingeniør- og teknologiutdanninger i Norge.
Ludolph van Ceulen
Matematiker
Etter hans død ble tallet gravert inn på hans gravstøtte i Leiden,
NITO Studentene
Sentralstyret
Sentralstyret er det utøvende organet og står for den daglige oppfølgingen av organisasjonens arbeid. Det består av en leder som er frikjøpt på heltid, i tillegg til syv styremedlemmer.
Ludolph van Ceulen
Matematiker
Gravsteinen gikk senere tapt, men ble restaurert i 2000.
NITO Studentene
Eldre historie 1936–2001
NITO opprettet en studentorganisasjon allerede i 1950, den het NITOs Avdeling for Teknisk Studerende (NATS). NATS ble etter hvert videreutviklet til NETS og satt på selvstendige ben uten NITO. Senere vokste NETS og fusjonerte med lærerstudentene, sykepleierstudentene og flere i 1996. Den nye organisasjonen het StL. I etterkant av StL sin etablering, savnet mange den tidligere sterke profesjonstilknytningen. NITO Studentene ble derfor opprettet i 2001.
Ludolph van Ceulen
Matematiker
Man finner av og til π omtalt som det ludolfiske tall. Frem till inn på 1800-tallet var dette den vanlige betegnelsen.
NITO Studentene
Utgangspunktet
NITO ble opprettet i 1936, og NITO var da en forkortelse for Norges Ingeniør- og teknikerorganisasjon. NITO erfarte raskt at de studentene som var under utdannelse og kom i kontakt med NITO, ofte ble fullt betalende medlemmer i etterkant. Det var også viktig at de ferdigutdannede hadde gjennomgått en utdannelse av høy kvalitet, som gjorde dem godt forberedt på arbeidslivet. NITO var derfor på utkikk etter en god mulighet for nær tilknytning til de studerende.
Ludolph van Ceulen
Matematiker
Ludolph van Ceulen forfattet også blant annet De arithmetische en geometrische fondamenten (utgitt 1615).
NITO Studentene
NATS 1950–1964
Elevsamfunnene ved de tekniske fagskolene hadde selv lenge vært ute etter å få til et landsomfattende samarbeid seg imellom. Tanken var at man gjennom dette ville oppnå økt produktivitet, muligheter for kunnskapsoverføring og kontinuitet i arbeidet med viktige studentpolitiske saker. Elevsamfunnene ved de tekniske fagskolene meldte seg derfor kollektivt inn i en ny elevavdeling i NITO. Avdelingen skulle drives av en fast sekretær lønnet av NITO. Den nye avdelingen ble opprettet i 1950 og fikk navnet NITOs Avdeling for Teknisk Studerende.
NETS 1964–1969
Konkurrerende fagorganisasjoner så seg ikke tjent med den daværende rekrutteringsfordelen til NITO, og enkelte tillitsvalgte ved det tekniske skolene begynte etter hvert å stille spørsmål om hvor fordelaktig det var å knytte en studentorganisasjon for hardt opp mot en fagorganisasjon. Var det mulig å arbeide med de generelle studentpolitiske sakene uten at fagorganisasjonen ville farge meningene, og dette med medføre blandede interesser? Det ble også ansett at NATS var moden nok til å kunne stå på egne bein. NITO sitt hovedstyre hadde ikke noen innvendinger mot en eventuell løsrivelse, men foreslo at videre samarbeid måtte sikres gjennom at NITO hadde fast observatørplass. NATS løsrev seg og skiftet i 1964 navn til Norsk Elevsammenslutning for Teknisk Studerende (NETS).
Det nye NETS 1969–1996
I årene fremover fikk NETS økt uavhengighet fra NITO, og i 1969 ble NETS omdannet til en samskipnad ved lovens bokstav. Dette medførte obligatorisk medlemskap for studentene, og NETS byttet navn til Norsk Elevsamskipnad for Teknisk Studerende (NETS). NETS vokste i styrke gjennom årene, men ved høgskolereformen i 94 hvor 96 institusjoner ble slått sammen til 26 større enheter, var det enda en gang behov for endringer.
StL/NSO 1996-d.d.
Studentenes Landsforbund ble stiftet gjennom en sammenslåing av Norsk Elevsamskipnad for Teknisk Studerende (NETS), Høgskolestudentenes Landsforbund (HSL) og Landslaget for Norges Sykepleierstudenter på stiftelsesmøte 5. mai 1996. StL startet arbeidet formelt 1. juli 1996. Landslaget for Norges Lærerstudenter (LNL) og Barnevern,- Sosionom- og Vernepleierstudentene (BSV-studentene) vedtok å slå seg sammen med StL i mars 1999, med virkning fra 1. juli samme år.
1. juli 2010 ble Studendenes Landsforbund og Norsk Studentorganisasjon slått sammen. Det nye navnet er Norsk Studentorganisasjon (NSO)
NITO Studentene 2001-d.d.
Tanken videre var at etableringen av StL skulle medføre en sterk studentorganisasjon, men allikevel så mente mange at fag ikke ble ivaretatt på en tilstrekkelig måte og kontakten med profesjon dabbet stadig av. Rundt årtusenskiftet ble det derfor opprettet en rekke nye studentorganisasjoner som skulle ivareta vært enkelt fagområde. FO Student ble opprettet høst 1999, Pedagogstudentene 1. januar 2002, NSF Student i 1998 og NITO Studentene 1. januar 2001. Gjennom nyetableringen ville NITO igjen kunne oppnå nær kontakt med studentene og ved gjensidig samarbeid sørge for at både studiet utdannet studenter av høy kvalitet og at fagorganisasjonen NITO fikk en vesentlig bedre kontakt med – og påvirkning fra – norske ingeniør- og teknologistudenter.
Det kinesiske folks politisk rådgivende konferanse
Det kinesiske folks politisk rådgivende konferanse (KFPRK, forenklet kinesisk: 中国人民政治协商会议, tradisjonell kinesisk: 中國人民政治協商會議) er et konsultativt politisk organ i Folkerepublikken Kina. Representantene i konferansen utpekes av Kinas kommunistiske parti, men både partimedlemmer og ikke-medlemmer finnes representerte i KFPRK, som møtes årlig, som regel samtidig med Den nasjonale folkekongressen. Konferansens formann er Jia Qinglin.
Historie
Konferansen har sitt utspring i de forhandlinger som fant sted mellom kommunistpartiet og Kuomintang etter seieren i den annen sino-japanske krig 1945, da det var et behov for å skape et bred folkelig samhold mellom forskjellige partier. Den første politisk rådgivende konferansen trådte sammen 11-31. januar 1946, men den kinesiske borgerkrig satte stopp for flere møter.
Mellom 1949 og 1954 var KFPRK i praksis Kinas lovgivende forsamling, men med konstitusjonen av 1954 ble denne funksjonen overført til Den nasjonale folkekongressen. Siden da har KFPRK mest hatt seremoniell betydning og primært tjent til å forankre regjeringens politikk i bredere lag av folket. Blant annet har den siste keiseren Puyi og Sun Yat-sens enke Song Qingling vært medlemmer av konferansen.