cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arne Natland
Natland spilte store deler av karrieren for Skeid, med flere sesonger i hovedserien. Han spilte også for klubbene Oslo IL og Eik-Tønsberg.
Leonard Nimoy
1970-tallet, etter Star Trek
Nimoy spilte sammen med Yul Brynner og Richard Crenna i Westernfilmen Catlow (1971), samt i to populære fjernsynsserier, Night Gallery (1972) og Columbo (1973).
1980- og 1990-tallet
Nimoy gjorde også flere roller i mange fjernsynsfilmer, blant annet i Marco Polo (1982), og han fikk en Emmy-nominasjon for sin rolle i fjernsynsfilmen A Woman Called Golda (1982). Han regisserte også filmen Tre menn og en liten dame, som hadde premiere i 1990 med blant annet Tom Selleck i en av hovedrollene.
I 1994 begynte Nimoy som forteller i serien Ancient Mysteries som gikk på A&E. Han opptrådte også i reklamer i Storbritannia for dataselskapet Time UK sent på 1990-tallet. Han hadde en større rolle i fjernsynsfilmen Brave New World, en 1998-utgave av Aldous Huxleys roman, der han spiller en rolle som ligner en del på Spock. Nimoy har også vært med i flere andre populære fjernsynsserier, som Futurama og The Simpsons, både som seg selv og som Spock.
2000-tallet
I 2003 kunngjorde han at han ville slutte med skuespill for å konsentrere seg om fotografering, men han fortsatte likevel med flere reklamer sammen med William Shatner for Priceline.com. Han gjorde også en reklame for Naproxen som gikk på luften under Super Bowl XL (2006). Nimoys stemme var også med i videospillet Civilization IV i 2005. Han var også med i TV-serien Next Wave, der han intervjuet folk om teknologi.
26. juli 2007, ble det avslørt på Comic-Con International at Nimoy ville returnere til sin berømte rolle som Spock en gang til i den kommende filmen Star Trek, mens Zachary Quinto (kjent fra Heroes) vil spille den unge Spock. Filmen hadde verdenspremiere 8. mai 2009 i USA.
Forfatter
Nimoy har skrevet to selvbiografier, den første med tittelen I am not Spock (1977). Tittelen på denne boken var kontroversiell, da mange fans feilaktig trodde at han distanserte seg fra Spock-rollen, men Nimoys mål med boken var å minne leserne på at Spock og Nimoy ikke var samme person. I boken gjennomfører Nimoy dialoger mellom seg selv og Spock.
Nimoys andre selvbiografi fikk tittelen I am Spock (1995), og med denne tittelen mente han å si at han endelig hadde innsett at hans år med å portrettere Spock hadde ført til en mye større identifisering mellom den oppdiktede karakteren og den virkelige personen. Opp gjennom årene hadde Nimoy fått mye innsikt i hvordan Spock ville ha opptrådt i visse situasjoner, og på den annen side ga Nimoys tanker om hvordan Spock ville reagert ham grunn til å tenke på ting på en måte han ikke ville gjort dersom han ikke hadde spilt denne rollen. I denne boken fremholdt Nimoy at han på en måte nå var Spock, og Spock var han, mens man samtidig må skjelne mellom fakta og fiksjon.
Nimoy har også skrevet flere bøker med dikt, noen publisert sammen med flere av hans fotografier. Hans siste utgivelse har tittelen A Lifetime of Love: Poems on the Passages of Life (2002). Hans dikt er også å finne i the Contemporary Poets index of The HyperTexts. På midten av 1970-tallet skrev og spilte Nimoy i et enmannsteaterstykke med tittelen Vincent, basert på stykket Van Gogh av Phillip Stephens.
I 1995 var Nimoy med i utgivelsen av Primortals, en tegneserie publisert av Tekno Comix som omhandlet en førstekontakt-situasjon med romvesener. Scenariet hadde oppstått etter en diskusjon mellom Nimoy og Isaac Asimov. Tegneserien ble gjort om til bokform av Steve Perry.
Musiker
I tillegg til sin egen musikkarriere regisserte Nimoy i 1985 en musikkvideo for gruppen The Bangles' «Going Down to Liverpool». Han har også en kort opptreden i videoen som sjåføren deres. Dette skjedde fordi hans sønn Adam Nimoy var en venn av Bangles-sangeren Susanna Hoffs fra college.
Offentlig engasjement
Som en politisk liberal person donerte Nimoy den maksimale summen på $2300 til den amerikanske presidentkandidaten Barack Obama.
Nimoy har lenge vært aktiv i det jødiske samfunnet. Som ung var han aktiv i B'nai B'rith Youth Organization, en jødisk ungdomsorganisasjon som senere tildelte ham en ærespris. Han snakker og leser Jiddisch. En av hans best kjente roller var som «Tevye» i musikalen Spelemann på taket, basert på en serie med noveller skrevet av Sjolom-Alejkhem.
Priser og nominasjoner
Listene under er ikke komplett, se Internet Movie Database – Leonard Nimoy: Awards
Utvalgt filmografi
''Listene under er ikke utfyllende. Se Internet Movie Database – Leonard Nimoy''
Johann Abraham Peter Schulz
Biografi
I 1790-årene fikk han tuberkulose og besøkte en rekke kuranstalter i Nord-Tyskland. Han planla også en reise til Portugal, men skipet han var ombord i, gikk på grunn i Norge, så han kom aldri dit. I tillegg til å komponere skrev han også en rekke musikkteoretiske artikler. Han var god venn med Carl Philipp Emanuel Bach og Friederich Schiller.
Jan Bojer Vindheim
Jan Bojer Vindheim (født 23. november 1945 i Sauda; egentlig Jan Bojer) er en norsk lyriker, forfatter, forlagsmann og politiker for Miljøpartiet De Grønne.
Johann Abraham Peter Schulz
Produksjon
Schultz skrev i 1790 musikken til syngespillet Høst-Gildet (tekst av Thomas Thaarup). Det var en hyldest til bondefrigjørelsen. Dessuten skrev han en rekke korverk samt en rekke folkelige sanger.
Jan Bojer Vindheim
Liv og virke
Vindheim vokste opp i Oslo. Han var i 1970 med på å starte Arbeidskollektivet i Hjelms gate 3 på Majorstuen i Oslo. Et par år senere flyttet han til Karlsøy i Nord-Troms for å bli fiskerbonde og leve i kollektiv. Siden 1978 har han bodd i Trondheim.
Johann Abraham Peter Schulz
I Norsk Salmebok
I Norge er nok hans melodi til Her kommer dine arme små mest kjent. Den er fra 1786 til tekst av Hans Adolf Brorson fra 1732. I den norske salmeboken finnes også en annen melodi av ham. Det er melodien fra 1790 til nr. 810: No skin den ljose månen, norsk tekst av Arve Brunvoll fra 1978 etter en original av Matthias Claudius fra 1779. Denne melodien spilles i sommerhalvåret hver dag klokka 18 fra porselensklokkespillet i Lüneburgs rådhus.
Jan Bojer Vindheim
Liv og virke
Jan Bojer Vindheim startet sin politiske karriere i Sosialistisk Gymnasiastlag i Oslo, og var med på å starte Sosialistisk Ungdomsforbund (SUF). Da maoistene tok over, valgte han anarkismen, som han i 1970-årene bidro til å gi en ny motkulturell form gjennom Føderasjonen av Anarkister og Frihetlige Sosialister (FAFS) og organer som Gateavisa og Folkebladet.
I 1980-åra var han en kort stund medlem i Venstre, før han fant veien til Miljøpartiet De Grønne i 1989, to år etter partiets oppstart i Norge. Vindheim har vært nasjonal talsperson for partiet i flere perioder, og gikk av som talsperson og landsstyremedlem på landsmøtet i Halden i mars 2004.
I 1991 ble han innvalgt som Miljøpartiet De Grønnes første bystyrerepresentant i Trondheim. I 2003 overtok Harald A. Nissen bystyreplassen for Miljøpartiet De Grønne. Ved kommunevalget i 2007 ble både Nissen og Vindheim innvalgt i Trondheim bystyre. I 2011 ble Vindheim gjenvalgt sammen med tidligere SV-politiker Hilde Opoku. Vindheim var i denne perioden leder for byutviklingskomiteen. I 2015 ble Vindheim valgt inn i Sør-Trøndelag fylkesting, der han var gruppeleder. I 2019 ble han valgt inn i fylkestinget i det sammenslåtte Trøndelag fylke.
Jan Bojer Vindheim er barnebarn av forfatteren Johan Bojer.
Bibliografi
I 1979 spilte Vindheim inn to av sine tekster med en gruppe musikere fra Oslo. Sangene ble gitt ut på eget selskap kalt «Brødskiver». Bandet fikk navnet «Geitost», og sangene var «Parklåt» og «Imorra Babylon». I 1989 gikk Vindheim sammen med gruppa Israelvis og spilte inn sangen «Harru sett Mor Jord» som ble utgitt på en støttekassett for Miljøpartiet De Grønne.
Baneservice
Baneservice AS er et norsk statlig selskap som leverer maskin- og entreprenørtjenester til jernbanerelatert virksomhet i Skandinavia. Selskapet bygger og vedlikeholder spor, kontaktlednings-, signal- og teleanlegg.
Baneservice ble etablert i 1992 ved at byggherre- og entreprenørfunksjonene ble skilt ut fra Norges Statsbaner. Selskapet ble i 1996 overført til Jernbaneverket som en selvstendig forretningsenhet. I 2005 ble Baneservice et statsaksjeselskap med Samferdselsdepartementet som eier. 1. januar 2016 ble forvaltningen av statens eierskap i Baneservice AS overført fra Samferdselsdepartementet til Nærings- og fiskeridepartementet.
Baneservice har også tidligere hatt virksomhet i Sverige, der selskapet blant annet har driftsansvar for kombiterminalen i Göteborg, der datterselskapet Baneservice Skandinavia AB holder til. Baneservice AS solgte seg ut av Baneservice Skandinavia i 2022.
Konsernet hadde i 2022 ca. 630 ansatte.
Fylkesvei 5304
Fylkesvei 5304 går mellom Nyborgkrysset og Åsane videregående skole i Bergen kommune. Veiens lengde er 4,2 km uten arm til Øvre Flaktveit.
EM i turn for menn 1975
Det 11. Europamesterskapet i turn for herrer ble arrangert i Bern i Sveits i 1975.
Kim Basinger
Kimila Ann Basinger (født 8. desember 1953 i Athens i Georgia) er amerikansk filmskuespiller.
Basinger ble skuespiller etter først å ha vært modell, og hennes mest omtalte roller inkluderer 9½ Weeks (1986), Batman (1989), og L.A. Confidential (1997). For sistnevnte fikk hun Oscar for beste kvinnelige birolle. Fra 1993 til 2002 var hun gift med skuespiller Alec Baldwin, som hun senere ble involvert i en lengre juridisk prosess angående tvist om deres felles barn.
Basinger kjøpte den lille byen Braselton i Georgia i 1989 for $20 millioner med den hensikt å etablere byen som en turistattraksjon med filmstudioer og filmfestival, men hun fikk finansielle problemer og solgte den i 1993. Byen er eid av utvikler Wayne Mason. Basinger har en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Haßberge
Hassberge er et distrikt (landkreis) i den tyske delstaten Bayern, i det sydlige Tyskland.
Reis av sted
Reis av sted er et dobbelt-album med Too Far Gone. Albumet ble utgitt den 17. juni 2011. Albumet inneholder en CD med nye låter og en med gamle låter.
Råde
Råde er en kommune i landskapet Østfold i Viken fylke på Østlandet i Norge. Den ligger mellom byene Moss, Sarpsborg og Fredrikstad. I tillegg har Råde grense mot Våler i nord, og i vest strekker kommunen seg utover Oslofjorden til Færder og Tønsberg.
I tidligere tider var det vanlig å dele Råde inn i tre deler, Østbygda, Vestbygda og Onsøyfjerdingen. I moderne tid har kommunen fått tre tettsteder, Karlshus, Saltnes, og Missingmyr, der det fleste rådesokningene bor. Men det er også mye spredt bebyggelse over hele kommunen.
Høyeste punkt er Danserfjella, 129 moh. Råde kirke er fra 1185, mens stasjonsbyen Karlshus er administrasjonssenter og vokste fram ved åpningen av Østfoldbanen i 1879.
Råde kommune er posisjonert som et sentralt trafikknutepunkt i Østfold. Norges hovedinnfartsåre E6 går gjennom kommunen, det samme gjør Østfoldbanen, og Råde har egen jernbanestasjon. Moss lufthavn ligger på grensen mellom Råde og Moss.
Geografi og klima
Det ble drevet kontinuerlige meteorologiske målinger i regi av Meteorologisk institutt i Råde i perioden 1933 − 1971. Høyeste og laveste registrerte temperaturer i perioden var henholdsvis 31,0 grader 21. juni 1970 og −34,7 grader 20. januar 1941.
Organisasjon
Råde kommune er organisert etter Hovedutvalgsmodellen med fagområdene oppvekst- og kultur, omsorg og teknikk.
Administrativt er kommunens drift og forvaltning inndelt i 9 virksomheter og rådmannskontoret. Det er rådmannen som er den øverst administrative lederen i kommunen.
Tjenester
I Råde er det totalt 7 barnehager, 2 kommunale og 5 private. Det er samordnet opptak, og frist for hovedopptaket er 1. mars. Barnehageplass kan søkes hele året og tildeles fortløpende.
Erik Andersen (sjakkspiller)
Erik Andersen (født 10. april 1904 i Gentofte i Danmark, død 27. februar 1938 i København) var en dansk sjakkmester.
Han vant det danske sjakkmesterskap tolv ganger (1923, 1925, 1926, 1927, 1929, 1930, 1931, 1932, 1933, 1934, 1935, and 1936). Han ble nordisk sjakkmester i Stockholm i 1930, forsvarte tittelen med 3 : 3 mot Gideon Ståhlberg i 1934, og tapte den med 2,5 : 3,5 mot Erik Lundin i 1937.
Han gjorde det også svært godt i internasjonale sjakkturneringer i samme tidsrom.
Jødeparagrafen
Jødeparagrafen er i dagligtale navnet på andre paragraf i Norges Grunnlov fra 1814 til 1851, men viser egentlig til den siste setningen. Paragrafen forbød i sin opprinnelige form jøder å komme til Norge, og jesuitter og munkeordener var forbudt. Den lød: "Den evangelisk-lutherske Religion forbliver Statens offentlige Religion. De Indvaanere, der bekjende sig til den, ere forpligtede til at opdrage sine Børn i samme. Jesuitter og Munkeordener maae ikke taales. Jøder ere fremdeles udelukkede fra Adgang til Riget."
Christian Magnus Falsen, Georg Sverdrup og Nicolai Wergeland var sentrale delegater bak ordlyden i paragrafens siste ledd. Ordlyden ble vedtatt 4. mai 1814. Pådriverne bak paragrafen var høyt utdannede og blant landets mest beleste menn. Paragrafen ble ferdig utformet i konstitusjonskomiteen og vedtatt etter diskusjon, men uten endringer i plenum. Den nest siste setningen i samme paragraf er kjent som jesuittparagrafen.
Bakgrunn
Paragrafen kan ses som en videreføring av Christian den femtes Norske Lov av 1687, der ble det bestemt at ingen jøder måtte oppholde seg i Norge uten kongelig leidebrev, men grunnlovens ordlyd var sterkt skjerpende siden forbudet i Grunnloven var absolutt og uten legale muligheter til unntak, for eksempel ved leidebrev.
Ellers i Europa var borgerretten på fremmarsj i Napoleonstiden. Land som Sverige, Danmark, Preussen, Østerrike og Holland hadde alle i tiden fra 1782 til 1814 liberalisert mange særrestriksjoner og -bestemmelser rettet mot jøder. Jøder fikk status som gjester der de ikke fikk status som innbyggere eller fullverdige borgere. Norges grunnlov, som er betraktet som Europas frieste, ble imidlertid den mest jødefiendtlige. Christian 5s Norske Lov av 1687 krevde at jøder som ønsket adgang til riket hadde leidebrev fra Kongen. Sefardiske jøder hadde adgang. Straffen for overtredelse kunne være opp til tusen riksdaler i bot og angiver ble belønnet med 50 riksdaler. Konvertitter hadde adgang til landet, blant annet kom Isaac Hambro fra København og slo seg ned i Bergen som handelsmann. På 1700-tallet er det kjent et par tilfeller av at jøder ble utvist og/eller bøtelagt. 1814-loven representerte en betydelig innskjerping.
Håkon Harket bygger sin avhandling blant annet på et tidligere ukjent notat av Christian Magnus Falsen om Moses og hebreerne. Falsen mente at jødene ikke var egnet som borgere i stater de ikke selv regjerte. Dette var en politisk og ikke religiøs begrunnelse ifølge Harket: Det var en forestilling om at jødene representerte en trussel mot likhet, frihet og statens enhet. Falsen, Sverdrup og Wergeland var svært beleste og kjente til den tids formidling av jødenes historie. Forestillingene ble underbygget av konspirasjonsteorier og fryktbilder om «farlige jøder». Falsen var påvirket av den prøyssiske forfatteren Friedrich Buchholz som var sentral i debatten om jøders borgerretter i Danmark og Tyskland. Ideene bak jødeparagrafen hadde samme opphav som opplysningstidens ideer om likhet og frihet, ifølge Harket. I ettertid ble det skapt inntrykk av at jødeparagrafen var basert på uvitenhet og religiøse fordommer. Tilhengere av paragrafen påpekte at landet i utgangspunktet var uten jøder og mente derfor ikke det var intolerant å opprettholde forbudet. Pådriverne for paragrafen var særlig Nicolai Wergeland, Georg Sverdrup og Christian Magnus Falsen. De begrunnet blant annet med forestillinger om at jøder ikke kan bli gode borgere grunnet en tilbøyelighet til å danne en «stat i staten» - et uttrykk som skriver seg fra filosofen Johann Gottlieb Fichte. Hans C. U. Midelfart argumenterte på Eidsvoll mot paragrafen. Teologiprofessoren Johann David Michaelis i Göttingen argumenterte på 1700-tallet mot likestilling for jødene og både Falsen og Wergeland hadde Michaelis' antisemittiske bok. Falsen mente at jødene var uegnete som borgere av andre land fordi de var lojale mot Moseloven. Wergeland begrunnet trolig forbudet av hensyn til konfesjonell enhet i landet. Lauritz Weidemann argumenterte tildels antisemittisk og mente at jødenes ønske om å gjennoppstå som egen stat gjorde dem til upålitelige borgere. Herman Wedel-Jarlsberg var delvis mot.
De nasjonsløse jødene ble på 1800-tallet oppfattet som en symbolsk motsetning til nasjonal identitet. Ved folketellingen i 1875 var det bare 25 jøder i Norge. Jøder var et vanlig tema i Morgenbladet på 1800-tallet. Morgenbladet støttet kampen mot jødeparagrafen, men var nedlatende i omtale av jøder. Morgenbladet argumenterte prinsipielt mot jødeparagrafen og advarte samtidig mot konsekvensene av å oppheve paragrafen. Henrik Wergeland var også nedlatende i omtale av to arresterte jøder i 1844. Wergeland mente at ved å oppheve paragrafen ville det komme mange rike, opplyste og foretaksomme jøder til landet. I tillegg til dette økonomiske argumentet begrunnet han motstanden mot paragrafen med kristen nestekjærlighet. For Wergeland var det en forutsetning at jødene var kulturelt assimilerte og lot religionen være en privatsak.
Iverksetting
Forbudet for jøder ble raskt håndhevet. Allerede på slutten av 1814 ble de første som ble mistenkt som jøder fordrevet eller forvist. Fire menn ble i slutten av 1814 forvist fra Bergen etter påtrykk fra den lokale handelsstanden. Frykten for konkurranse fra jødiske kjøpmenn var en viktig drivkraft for å håndheve paragrafen. Men de ble ikke bøtelagt eller arrestert. Først på slutten av 1820-tallet ble straffebestemmelsene fra Christian den femtes norske lov brukt. I 1822 valgte kongen, regjeringen og Stortinget totalt å ignorere at Grunnloven ble krenket. Norge var i finansiell krise. Et stort avdrag på statsgjelden til Danmark var forfalt, men Norge kunne ikke betale. Karl Johan truet med å legge Norge under svensk forfatning om avdraget ikke ble betalt. Selvstendigheten stod i fare. Danske Joseph Hambro og svenske Vilhelm Benedicks kom til Norge to ganger dette året for å forhandle om statslån. Førstnevnte representerte finanshuset Hambro, den andre finanshuset Michaelson & Bendicks - begge var jøder. Et statslån fra Hambro ble redningen for Norge. Statsgjeld og lånekrise førte til en pragmatisk innstilling til jødeparagrafen, mener historiker Frode Ulvund.
Finansminister Herman Wedel Jarlsberg hadde i de vanskelig årene etter 1814 forsøkt å låne penger hos banker i London. På grunn av jødeparagrafen i Grunnloven fikk han ikke lån hos Rothschild, og Rothschild hadde fått de andre bankene i London med på boikott av den norske stat.
I 1844 ble Philipson og Lopez arrestert i Christiania etter en krangel på Lütkens biljardsalong. Politiet fant ut at de to hadde brutt jødeparagrafen. Lopez ble sluppet fri i henhold til en unntaksbestemmelse for «portugiserjøder», Philipson ble fengslet i 30 dager fordi han ikke kunne betale boten på 800 specidaler (en anselig sum på den tiden). Morgenbladet skrev i en kommentar at de to hadde bidratt til «at befæste den temmelig udbredte Tro, at Landet vil blive oversvømmet af Skakrere og Bedragere, om Forbud mod Jødernes Adgang til Riget ophæves». «Sjakrer» var på den tiden en nedsettende betegnelse på jødiske omreisende kjøpmenn, synonymt med svindler. Andreas Munch skrev et satirisk skuespill på bakgrunn av Morgenbladets synspunkt og polemikk med den mer liberale konkurrenten Den Constitutionelle. Adolph Tidemand laget karikaturtegningen «Jødenes mottagelse i Christiania» fra episoden. Henrik Wergeland uttrykte ikke noen sympati for de to som han beskrev som «Skurke af Jøder».
Debatt og vedtak på Eidsvoll
Det var lenge ansett at forbudet mot jøder i Norge ble tatt inn i grunnloven etter ønske fra «reaksjonære krefter i folkedypet», men det synes nå som forbudet ble drevet frem av Falsen, Sverdrup og Wergeland. Det var hverken bøndene eller handelsstanden som var pådriverne, det var de tyngste intellektuelle som dominerte konstitusjonskomiteen, ifølge idéhistorikeren Håkon Harket. Paragrafen ble ferdig utformet i konstitusjonskomiteen og vedtatt etter diskusjon men uten endringer i plenum. Wilhelm Christie kom samtidig med en interpellasjon som førte til også jesuitter og munkeordener kom med i paragrafen. Det er lite dokumentert fra diskusjon innad i konstitusjonskomiteen, men Harket mener Falsen, Sverdrup og Wergeland var de sentrale personene bak. Wergeland hadde sitt eget grunnlovsutkast og jødeparagrafen var den eneste der han var helt enig med Sverdrup og Falsen.
Den rådende forestillingen har vært at paragrafen var religiøst begrunnet som en videreføring av gamle religiøse forestillinger. Ifølge Harket var det i stedet intoleranse basert på opplysningstidens religionskritikk som førte til at jødene ble eksplisitt nektet adgang til riket i en av Europas frieste konstitusjoner. Jødene hadde ifølge Falsen sin egen lov (Moseloven) og de kunne derfor ikke få borgerretter i et land der andre lover gjelder. Begrunnelsen var politisk: Jødene ble utelukket på grunn av sine politiske meninger og en forestilling om at de danner en stat i staten. Falsen hevdet at jøder aldri kunne bli gode borgere av noen stat hvor jøder ikke regjerer. Blant liberale intellektuelle var det i kjølvannet av opplysningstiden sterk skepsis til jødedommen fordi de mente at de jødiske presteskapet fremmet en ureformert filosofi som holdt den jødiske befolkningen nede i kunnskapsløshet og fattigdom. Kjente navn i opplysningstiden inntok dette standpunktet, ikke minst Voltaire. Friedrich Buchholz var trolig et intellektuelt forbilde for Falsen. For Buchholz var det ikke en strid mellom to religioner, men mellom ulike utviklingstrinn og dette problemet mente Buchholz bare kunne løses ved at jødiske jenter giftet seg med kristne menn mens jødiske menn måtte tvangsinnrulleres i den prøyssiske hæren. Frode Ulvund skriver at Theis Lundegaard trolig ikke hadde noen vesentlig rolle slik det har blitt antatt.
Wedel Jarlsberg talte til en viss grad jødenes sak på Eidsvoll, mens Arnoldus Koren krevde full religionsfrihet. Koren var den som argumenterte sterkest mot paragrafen. Hans Midelfart understreket at det var inhumant og intolerant å utelukke en stor gruppe på grunn av trosforskjeller, og Midelfart talte mot paragrafen. Wedel Jarlsberg og Midelfart talt mot paragrafen fordi de mente den var i strid med grunnlovens ånd. Prestene Jonas Rein og Peter Hount talte også mot jødeparagrafen. Hount sa at paragrafen var avskyelig intolerant da jødene «intet sted at holde til på Guds grønne jord» fikk. Wedel Jarlsberg mente også at paragrafen var illiberal. Hount ønsket unntak for særlig ressurssterke jøder. Peter Motzfeldt argumenterte med hensynet til konfesjonell enhet og han mente jødene ikke lot seg assimilere. Flere innlegg i debatten presiserte at man ikke fryktet jødenes religion. Noen argumenter var økonomiske blant annet at en del jøder livnærte seg som omreisende handelsmenn («sjakring»). Det var trolig forsamlingens formann Peder Anker som ba alle tilhengere av paragrafen om å reise seg. Da flertallet var tydelig noterte Christian Frederik i dagboken at politikken vant over toleransen. Forbudet mot jøder var opprinnelig formulert som et unntak fra hovedregelen om religionsfrihet. Wilhelm Frimann Koren Christie, Arnoldus Korens fetter, foreslo ytterligere innskrenking der religionsfrihet bare gjaldt kristne, men ikke for jesuitter og munkeordener.
Det har blitt hevdet at utsendingen John Moses, som kom fra en britisk handelsfamilie i Kristiansund, trolig hadde jødiske aner. Moses kan ha vært av jødisk herkomst uten at det foreligger sikre opplysninger, kanskje kom familiene av de såkalte portugiserjødene (Borøchstein siterer Oskar Mendelsohn).
Fire forsøk før opphevelse av jødeparagrafen
Heinrich Nordahl Glogau var den første som offentlig kritiserte jødeparagrafen og mente at den burde fjernes. Glogau, som hadde konvertert til kristendommen og blitt kjøpmann i Bergen, reagerte på et antijødisk innlegg i avisen. I 1817 kritiserte Glogau Falsen åpent i tidsskriftet Den norske Tilskuer der Falsen var redaktør. Møhlenpristrappen i Bergen fikk i 2018 navnet Heinrich Glogaus trapp.
Andreas Munch tok med diktet «Jøderne» i 1836 avstand fra paragrafen: Du lukker dine Havne til Naar Jøden Fristed søge vil, Du støder fornem bort et Folk – Er det at være Friheds Tolk?
Henrik Wergeland tok opp spørsmålet om endring av Grunnloven § 2 første gang i Statsborgeren i 1837. I 1839 sendte Wergeland et forslag om grunnlovsendring til Stortinget. Forslaget ble fremmet av stortingspresident Søren Anton Wilhelm Sørensen og referert 28. juni 1839. Henrik overbeviste senere faren Nicolai til å arbeide for å oppheve paragrafen.
Første forsøk på å få paragrafen opphevet kom i 1842, 20 år etter statslånet fra Hambro var forhandlet frem. I denne sammenhengen hadde Henrik Wergeland utgitt diktsamlingen Jøden og fikk den sendt til hver eneste stortingsrepresentant før det for første gang ble stemt over å oppheve paragrafen.
I Konstitusjonskomiteens innstilling om saken i 1842 ble det oversatt og sitert fra et tysk konversasjonsleksikon som brakte en lite smigrende omtale av Norges holdning til jødene:
I pressen og på Stortinget var det omfattende argumentasjon mot forslaget, ofte økonomisk begrunnet. Ved voteringen stemte 51 for komitéinnstillingen om å fjerne jødeparagrafen, 43 imot. Det var ikke det nødvendige to tredjedels flertall som grunnlovsendringer krever, og forslaget falt.
Wergeland fortsatte å arbeide for saken inntil sin død i 1845. Samme år falt forslaget for annen gang, og i 1848 for tredje gang. Ved fjerde gangs behandling i Stortinget ble grunnlovsendringen vedtatt den 13. juni 1851. Den ble sanksjonert av kongen 21. juli. Lovgivning med utgangspunkt i jødeparagrafen ble deretter tilpasset, og endelig den 24. september 1851 sanksjonerte kongen «Lov om Ophævelse af det hidtil bestaaende Forbud mod at Jøder indfinde sig i Riget m.v.»
De øvrige utelukkede ifølge Grunnlovens § 2
Munkeordener ble tillatt i 1897, mens jesuittene måtte vente til 1956, i forbindelse med at Norge skulle ratifisere Den europeiske menneskerettighetskonvensjon. Et mindretall på Stortinget stemte mot, herunder C.J. Hambro (H) og Lars Elisæus Vatnaland (Bondepartiet) og Erling Wikborg (Kr.F). Motstanden var stor i noen kristne miljøer, med teolog Olav Valen-Sendstad som en sentral talsmann.
Religionsfrihetsledd
"Alle Indvaanere av Riget have fri Religionsøvelse. Den evangelisk-lutherske Religion forbliver Statens offentlige Religion. De Indvaanere, der bekjende seg til den, ere forpligtede til at opdrage sine Børn i samme."
Oppsal skoles barne- og ungdomskor
Oppsal skoles barne- og ungdomskor er et 50 år gammelt kor med 60 unge korister. Juniorkoret er for elever fra 2.-4. klasse og hovedkoret er for elever fra og med 5. klasse.
Jødeparagrafen
Religionsfrihetsledd
21. mai 2012 ble paragrafen endret på nytt ved at leddet om statens offentlige religion ble tatt bort, og den endrede paragraf § 2 lyder:
Oppsal skoles barne- og ungdomskor
Koret ble startet i 1957 og vant mye heder og ære på 1970-tallet. Koret er åpent for alle elever ved Oppsal skole (fra 2. klasse), uten opptaksprøver. Koret er medlem av OBU (Oslo Barne- og Ungdomskorforbund).
Jødeparagrafen
Religionsfrihetsledd
"Værdigrundlaget forbliver vor kristne og humanistiske Arv. Denne Grundlov skal sikre Demokrati, Retsstat og Menneskerettighederne."
Oppsal skoles barne- og ungdomskor
Koret endret navn fra Oppsal skoles barne- og ungdomskor til Oppsal skoles kor i 2017.
Jødeparagrafen
Religionsfrihetsledd
Leddet om fri religionsutøvelse ble flyttet til § 16:
Fredrik Thorsen
Fredrik Thorsen (født 21. september 1975) er en norsk tidligere fotballspiller. Thorsen endte karrieren i Sandefjord, der han spilte fra 2000. Tidligere spilte han for klubbene IL Runar, Vålerenga og Sogndal. Thorsen la opp etter at han spilte sesongens siste kamp i Adecco-ligaen, 1. november 2008.
August Western
August Western (født 6. august 1856 i Christiania, død 25. april 1940 i Fredrikstad) var en norsk skolemann og språkforsker.
LP-modellen
LP-modellen er en norskutviklet pedagogisk modell for analyse av og systematisk arbeid med en skoles læringsmiljø og pedagogiske utfordringer. LP er en forkortelse for «læringsmiljø og pedagogisk analyse».
Modellen er utarbeidet på grunnlag av forskning og støtter seg spesielt til systemteori. I arbeidet med modellen utarbeides det problemstillinger rettet mot læringsmiljø. Slike problemer kan gjerne ligge på relasjoner mellom lærer og elev, eller mellom elev og elev, videre kan problemet være innen klasseledelse og struktur på undervisningen. Dette er grunnleggende betingelser for at en elevs læring og utvikling skal kunne påvirkes i en positiv retning.
August Western
Western tok filologisk embetseksamen i 1879, og var overlærer og senere rektor ved Fredrikstad høiere almenskole fra 1898 til 1926. Han ble dr. phil. i 1893.
Westerns hovedarbeider er doktoravhandlingen om De engelske bisætninger (1893), en meget utførlig Norsk riksmålsgrammatikk (1921) og flere lærebøker i engelsk lydlære. Noen av dem ble oversatt til tysk. Han tok ivrig del i diskusjonen om fornorsking av skriftspråket.
I Skoleparken i Fredrikstad er det oppsatt en byste i bronse utarbeidet av Dyre Vaa i 1927.
LP-modellen
Kritikk
Modellen har mottatt kritikk blant annet i en artikkel publisert i European Educational Research Journal i 2013. Forskere fra Universitetet i Oslo og NIFU stilte en del kritiske spørsmål om modellen og om samarbeidet mellom Nordahl og danske University College Nordjylland. Både ressursbruken og effekten ble utfordret, sammen med Nordals interesse for John Hatties bok, Visible learning. Professor Nordahl viste til en rekke forskningsartikler i sitt svar på kritkken.
Yamato
Yamato var opprinnelig området rundt dagens japanske by ved navn Sakurai i prefekturet Nara. Senere ble begreptet brukt som navn på provinsen, samt at det er et gammelt navn for Japan.
Pidginspråk
Et pidginspråk (tidligere kun brukt om varianter av engelsk) oppstår tilfeldig og for spesifikke formål når to eller flere ofte vidt forskjellige språk kolliderer. Pidginspråka karakteriseres av et begrensa vokabular, som kun omfatter termer som er helt nødvendige for kommunikasjon. De har en enkel eller nesten ikke-eksisterende grammatikk. Eksempler på pidginspråk er hiri motu, fanakolo, kinesisk pidginengelsk og Hawaii-engelsk pidgin.
Bakgrunn
I kolonitida var det vanlig at pidginspråk oppsto i kontakten mellom kolonimaktenes og slavenes språk. På plantasjene i Vest-India skulle et fåtall av europeiske administratorer, fangevoktere og arbeidsledere styre en stor slavebefolkning. Dette forutsatte et minimum av kommunikasjon mellom mennesker med innbyrdes uforståelige språk, et problem som ofte ble forsterket av at flere enn to grupper møttes. Europeiske oppsynsmenn ble rekruttert fra mange kanter og talte ofte dialekter som lå langt fra riksnormen i kolonimakten, eller de kunne være fra helt andre land og tale administrasjonsspråket dårlig. Slavene kunne på sin side komme fra forskjellige folkeslag i Afrika med innbyrdes uforståelige språk. De kunne også ha tilegnet seg noen språkferdigheter i en spansk koloni, for så å bli solgt til en britisk. Plantasjeierne sørget gjerne for å blande gruppene, slik at det ikke skulle være for lett å konspirere og planlegge opprør. Ingen av språkene kunne brukes som lingua franca på grunn av tallmessig ubalanse og sosial, psykologisk og kulturell avstand.
Det sosialt underlegne, men tallmessig overlegne språket (f.eks. slavenes på Haiti) blir i litteraturen om pidgin-språk kalt substratum, mens kolonimaktens språk (eller dialekter av det) kalles superstratum. I typiske pidgin-språk kommer de fleste leksikalske elementer (ordforrådet) fra superstratum, men også substratum kan levere ord og syntaks. Språkets minimum av grammatikk kommer oftest fra substratum.
Pidgin har oppstått mange steder og antagelig til alle tider, overalt hvor folkegrupper uten felles språk må snakke sammen. Mest kjent og utforsket er slike som har oppstått i moderne tid og har kunnet studeres direkte av språkforskere. Et godt beskrevet eksempel er Hawaii-engelsk, som oppsto i tiårene omkring 1900 da fruktplantasjene rekrutterte arbeidere fra Kina, Japan, Sørøst-Asia, Nord-Amerika, Latin-Amerika og Polynesia.
Pidgin-språk oppstår ikke bare som følge av migrasjoner eller i situasjoner av ekstrem sosial ulikhet, som i slavekulturer. De kan også være handelsspråk mellom likeverdige parter. Et nærliggende eksempel er russenorsk, som ble brukt langs norskekysten og Kola-halvøya av nordmenn på den ene sida og russere på den andre i forbindelse med pomorhandelen. Noen få gloser fra begge grunnspråk var nok til å snakke om vær, varer og priser, og grammatikken var spontan. Russenorsk er ett av få pidginspråk som har oppstått mellom folk på like vilkår; de fleste har oppstått i møtet mellom koloniherrer og koloniserte.
En mye brukt definisjon av pidgin-språk er et språk uten innfødte brukere, altså et språk talt av folk som ikke har lært det som barn. Det er funksjonelt og lingvistisk begrenset, med et redusert og forenklet system og ekstrem syntaktisk variasjon. Dermed er det også meget ustabilt og vil lett forsvinne like raskt som det oppsto hvis betingelsene endrer seg og møteplassene blir borte. Russenorsk gikk eksempelvis brått ut av bruk da Sovjetmakten erobret Arkhangelsk i 1920 og gjorde ende på handelen langs kysten.
Fra pidgin til kreolspråk
Når et kreolspråk har utviklet en relativt stabil grammatikk og syntaks, mener noen språkforskere at det har «krystallisert» og har fått legitimitet som selv-identifiserende symbol for et nytt kreolsamfunn. Deretter blir det «målspråket» som nye grupper i befolkningen tilegner seg, enten de kommer som nye skipslaster med slaver, eller fødes inn i samfunnet og lærer kreolspråket som morsmål.
Baskiske pidginspråk
Baskerne har myter om at de besøkte Newfoundland på 1370-tallet. Den italienske oppdageren Giovanni Caboto hevdet han møtte baskisktalende indianere da han kom til Newfoundland-området i 1497. (Han trodde han var kommet til Japan.) Dette baskisk-algonkinske pidginspråket skal ha vært i bruk til ut på 1600-tallet. En setning kunne lyde Ania capitana ouias amiscou. Ordene er baskisk anaia (= bror) og kapitaina (= kaptein), og indiansk uiash (= kjøtt) og amishkw (= bever), slik at setningen skal oversettes "(Min) bror kapteinen (bringer meg) kjøtt (av) bever".
Også irokeserne har trolig fått sitt navn fra dette pidginspråket. Fra 1540-årene var det nær kontakt mellom baskere og ulike indianerstammer i St. Lawrence-elvedalen. Indianerne fortsatte med å bruke denne pidgin-varianten da de møtte franske misjonærer og nybyggere. På baskisk-algonkinsk pidgin het drapsmann hirokoa, fra baskisk hiltzaile med samme betydning, og andre indianerstammer omtalte irokeserne slik. Franskmennene oppfattet dette som stammens navn, og stavet det iroquois, siden h faller vekk på fransk. Selv kalte irokeserne seg De fem nasjoner.
Enda et baskisk pidginspråk, kjent som baskisk-islandsk pidgin, utviklet seg på 1600-tallet, og er bevart i nesten 400 år gamle tekster nedskrevet på Island. De fleste ordene var baskiske, syntaksen derimot engelsk. «Skjorte» het f.eks atouray, fra baskisk atorra.
Nordmannsslepa
Nordmannsslepa er fellesnavn på tre av de eldre ferdselsveiene over Hardangervidda fra Østlandet til Hardanger. «Slepe» betyr i denne sammenhengen spor, sti eller trase slik ordet brukes i Hallingdal og Numedal. På Østlandet var det vanlig at last ble slept etter hestene over kortere strekninger, men dette var ikke praktisk i brattlandet mot Hardanger eller over selve vidda. Ferdselen gikk til fots og varer ble kløvet på hesteryggen. Navnet på disse slepene kom først i bruk omkring 1856, men slepene er blitt brukt i uminnelige tider.
Disse slepene ble mest brukt for ferdsel mellom bygdene i Hardanger og bygdene i dalene i øst. Den viktigste fjellovergangen mellom øst og vest var Filefjell. Ferdsel til Kongsberg gikk langs Hardingslepa (med utgangspunkt i Børve, Sekse eller Espe ved Sørfjorden) eller langs søre Nordmannsslepa (med utgangspunkt i flere bygder ved Sørfjorden). Både store Nordmannsslepa og nordre Nordmannsslepa hadde forbindelse til Eidfjord. Et kart fra 1650 har rutene inntegnet.
Navnet kommer av at det for folk i bygdene øst for Langfjellene ble Vestlandet regnet for å ligge i nord, og folk derfra ble kalt for nordmenn. De på vestsiden kalte på sin side folk på østsiden for austmenn. Til 1700-1800-tallet ble området fra Jæren til Nordfjord regnet for å ligge «nord i landet», man reiste «nord over fjellet» og der bodde det «nordmenn» som reiste langs «nordmannavegar» over Hardangervidda. Folk fra Østlandet ble på samme måte kalt «austmenn». Adkomsten mellom Tveit i Simadalen og vidda kalles Austmannavegen.
I eldre tider ble det gått opp stier mellom de forskjellige bygdene omkring Hardangervidda, og dessuten mellom øst og vest. Mange av disse stiene gikk sammen over lange strekninger oppe på Hardangervidda, og det oppsto særlige stier som tok av fra bestemte samlesteder oppe på vidda. Fra Drøllstølen i Eidfjord tok den Nordre- og den Store Nordmannsslepa av. De gikk henholdsvis over stølene Særebakken og Rinden til Lakaset i Hol og Staupet i Uvdal. Fra stølen Hadlaskard i Ullensvang, tok den Søndre Nordmannsslepa av og gikk til Imingen i Uvdal, men driftekarene som skulle til Kongsbergmarknaden med fe, kunne holde frem fjell-leis over Sandbu helt ut til Veggli.
Store deler av Hardangervidda er lagt ut som naturvernområde, men slepene er i bruk som turstier for interesserte. Området har mange minner fra gammel tid.
Slepene er så «inngått» at de kan sees fra fly når solvinkelen er riktig. Dette tjener samtidig som en påminnelse om hvor sårbar naturen på fjellviddene er.
Hallingdal hørte fra 1126 til 1631 under Stavanger bispedømme og Eidfjord hørte også under Stavanger for at folket der skulle bistå biskopen å komme seg over vidda. Fra Eidfjord gikk adkomsten til vidda hovedsakelig gjennom Hjølmodalen og ikke gjennom den isolerte Måbødalen. «Bispeveien» til Hallingdal fulgte nordre nordmannsslepa via Halne til Ustaoset. Mellom Halne og Dyranut tilsvarer traseen omtrent riksvei 7.
Enos (sjimpanse)
Enos (død 4. november 1962) var en sjimpanse som ble skutt ut i verdensrommet under Mercury-programmet.
Enos ble kjøpt av NASA fra «the Miami Rare Bird Farm» 3. april 1960. Han fullførte mer enn 1 250 timer med trening for ferden sin ved University of Kentucky og Holloman Air Force Base. Hans trening var mer intens enn den som Ham gikk gjennom, fordi Enos skulle være utsatt for vektløshet og høyere G-krefter i lengre perioder enn Ham. Hans trening inkluderte blant annet ferder med fly.
Enos ble plukket ut til å være USAs første dyr i bane rundt Jorden bare tre dager før selve oppskytingen. To måneder tidligere hadde NASA akseptert å skyte opp en sjimpanse. NASA hadde skutt opp Mercury Atlas 4 med en astronaut-simulator ombord 13. september 1961. Enos ble skutt opp med Mercury Atlas 5 29. november 1961. Han fullførte sitt første kretsløp etter 1 time og 28,5 minutter.
4. november 1962 døde Enos av dysenteri. Han hadde da vært under observasjon i flere uker. Patologiske undersøkelser viste ingen symptomer som kunne relateres til hans romferd året i forveien.
Air Canada Centre
Air Canada Centre er en arena i sentrum av Toronto i Canada. Den er hjemmearena for Toronto Maple Leafs i National Hockey League, Toronto Raptors i National Basketball Association og Toronto Rock i National Lacross League. Arenaen åpnet i 1999 og er eid av Maple Leaf Sports & Entertainment, som også eier Maple Leafs og Raptors. Den har plass til 18,819 i ishockey og lacross, og 19,800 personer for basketball. Den er planlagt brukt til basketball under de Panamerikanske leker i 2015.
Kitzingen
Kitzingen er en by i delstaten Bayern i det sydlige Tyskland.
Kalsiumsulfat
Kalsiumsulfat (CaSO4) eller mineralet anhydritt. Forekommer vanligvis med krystallvann som gips.
Horunge (typografi)
Dataprogrammer for tekstbehandling og typografi unngår gjerne termen «horunge» og bruker heller begrepene løse linjer, løsrevne linjer, farløse linjer, faderløse linjer eller foreldreløse linjer.
Etymologi
Som det meste av fagsproget innen sats og trykk kommer sannsynligvis også disse ordene fra tysk, hvor begrepene «Hurenkind» («horebarn», det vil si tysk horunge) og «Schusterjunge» (bokstavelig «skomakergutt» eller «-lærling», i overført betydning« «en nesevis krabat») har vært innarbeidet gjennom flere århundrer.
Uttrykket horunge stammer formodentlig enten fra at «problemet» er oppstått ved et uhell eller var like vanskelig å bli kvitt som et uønsket barn. «Schusterjunge» regnes ikke som et fullt så alvorlig problem, og ordet kommer sannsynligvis fra at problemet er så fremfusent at det stikker hodet frem øverst på siden.
Referanser
Orphan (typesetting) Viuda (línea) Vidvino (tipografio)
Kronach
Kronach er en by i den tyske delstaten Bayern, i det sydlige Tyskland.
Svt.se
svt.se er Sveriges Televisions internettside. Den første versjonen av siden ble lagt ut i 1995.
Historik
SVTs første side på nettet dukket opp på internett i 1995. Nile City 105,6 og Rapport var først ute med egne hjemmesider. Nyhetsformidlingen bestod i starten av at man la inn nyheter fra Rapports tekst-tvsider, noe som startet 1. september 1995. Etter kort tid begynte man å publisere hele SVTs tekst-TV på internettsidene.
I oktober 1997 startet man en ny nyhetsside med navnet SVT24. Den inneholdt også blant annet videoklipp, for første gang på SVTs nettsider. Når tv-kanalen SVT 24 startet i 1999 byttet internettjenesten navn til svt.se/nyheter. De fleste regionale nyhetsprogrammene begynte etter hvert å legge ut sine sendinger på internettsidene. Etter noen år startet man ett forsøk med å publisere SVT24s nyhetssendinger på svt.se.
I 2002 gjorde SVT om sine internettsider helt. Navigasjonen ble da erstattet av fem store kvadrater med menyer. Den nye siden ble dog sterkt kritisert. Når Internetworld skulle kåre Sveriges dårligste sider dette året, toppet svt.se listen. «Amatørmessig design, merkelig navigering og buggiga gratisskript», var en del av anmeldelsen. Denne sommeren var også nyhetstjenesten stengt lenge. Hjemmesiden for sommerferieprogrammet Högaffla hage ble dog belønnet med Prix Europa dette året.
SVT svarte på kritikken. I slutten av 2002 ble en helt ny nyhetstjeneste lansert, og i februar 2003 ble hele internettsiden gjort om. Denne gangen hadde man gjort dette mer forsiktig, og man hadde brukt "fokusgrupper" for å brukerteste siden. Man begynte også å bygge opp en barneportal.
I oktober 2003 startet man med å legge ut Aktuellts 21-sendning på internett, og Rapport fulgte straks etter. 21. mars 2005 startet «Öppet arkiv», der man legger ut enkelte deler av SVTs arkiv for publikum. Med tiden har flere og flere programmer publisert egne sider på SVTs internettsider, der de også la ut programmene i nett-TV. 9. juni 2005 kåret avisen Internetworld svt.se til Sveriges beste internettside.
Oktober 2006 ble internettsidens utseende forandret. En sentral del var at videotilbudet ble gjort tydeligere gjennom en ekstra spalte med videomateriale til høyre på siden. Videotjenesten fikk i desember navnet «SVT Play».
Edward Battell
Edward Battell var en britisk syklist som deltok i de første moderne olympiske lekene i Athen i 1896.
Battell kom på tredjeplass i sykling, landeveisritt, under OL 1896 i Athen. Aristidis Konstantinidis fra Hellas ble olympisk mester i det 87 kilometer lange landeveisrittet som gikk fra Athen til Marathon og tilbake til Athen foran tyske August von Gödrich.
Battell deltok også på 333 meter sprint, han endte på fjerdeplass og på 100 kilometer fullførte han ikke.
Konstantius II
Liv og virke
Mye av Konstantins regjering var preget av konflikt med Persia under kong Sjahpur II. Konstantin den store hadde i sine siste år planlagt et større felttog i Mesopotamia, men Konstantius, som hadde betydelig knappere ressurser på grunn av tredeling av riket, avblåste dette.
I stedet valgte han å kjempe en forholdsvis defensiv krig, med hovedvekt på å holde en serie viktige festningsbyer i grenseområdet. Dette var forholdsvis vellykket. Et slag utenfor byen Singara i 344 endte uavgjort, men perserne trakk seg likevel tilbake. Persene beleiret også Nisibis tre ganger uten hell. Et problem med denne strategien var at initiativet ble overlatt til perserne og det var vanskelig å avverge persiske plyndringstokt.
I mellomtiden hadde Konstantin II falt i et slag mot Konstans i 340. Etter dette styrte Konstans alene i vest til 350 da han ble styrtet av generalen Magnentius. På grunn av krigen mot Persia hadde Konstantius forholdt seg passiv i disse stridighetene, men i 351 måtte Sjahpur II ta seg av en invasjon i den vestlige delen av riket, slik Konstantius fikk anledning til å marsjere vestover etter å ha utpekt sin nevø Gallus til caesar i øst. Magnentius ble først beseiret i det svært blodige slaget ved Mursa og så i slaget ved Mons Seleuci i 353.
Etter dette begikk Magnentius selvmord, men nye indre problemer dukket snart opp. Gallus begynte å oppføre seg urovekkende selvstendig og ble avsatt og henrettet i 354. Som erstatter utpekte Konstantius Gallus’ bror Julian til caesar med ansvar for forsvaret av Rhinen mot germanerne.
Etter å ha besøkt Roma for første og siste gang i 357, vendte Konstantius tilbake til den østlige delen av riket. Her hadde krigen mot Persia eskalert igjen og Sjahpur erobret den viktige byene Amida i 359. Neste år falt ytterligere to byer, Singara og Bezabde. Konstantius beordret Julian til å sende forsterkninger østover. Julian nektet og utropte seg til augustus. Konstantius forholdt seg først avventende, men da Sjahpurs forventede invasjon våren 361 uteble, valgte Konstantius å marsjere vestover for å konfrontere sin nevø. Men underveis ble Konstantius sjuk.
Litteratur
(Grundlegendes Werk, da es sich um die erste Biografie Constantius’ II. handelt.) (Umfangreiche Biografie Julians, in der aber auch auf Constantius II. eingegangen wird.)
Günzburg
Günzburg er en by som ligger der elven Günz munner ut i Donau, vest i den tyske delstaten Bayern, nær grensen til Baden-Württemberg.I denne kommunen står Gundremmingen kjernekraftverk – som er Tysklands største verk med kapasitet til å levere 21 TWh, eller 3,5 % av landets kraftbehov.
Albanias riksvåpen
Albanias riksvåpen består av et rødt skjold med en tynn gul bård rundt, med en sort dobbeltørn og over hjelmen til Gjergj Kastriot Skanderbeg. Det nåværende våpenet ble innført 31. juli 2002.