cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ștefan Berindei
Han studerte ved Det polytekniske instituttet i București (elektronikk-avdelingen). Etter endt utdanning jobbet han som lydtekniker, men startet samtidig studier i musikkvitenskap ved Musikkhøyskolen «Ciprian Porumbescu» i București, som han avsluttet  i 1974.
Han begynte å lære seg å spille altosaksofon da han var 15 år gammel ved å høre på plater fra familiens samling. Mens han studerte spilte han i bandet til Paul Ghențer.
US Open Championship 1939
US Open Championship 1939 ble arrangert i Gladwyne, Pennsylvania i USA i 1939.
Ștefan Berindei
I 1968 spilte han sammen med en sekstett bestående av George Nistor (trompet), Cornel Meraru (trombone), Marius Popp (piano), Wolfgang Güttler (kontrabass) og Adrian Ciceu (trommer).
I 1969 turnerte han i Øst-Tyskland sammen med freetetet til Richard Oschanitzky.
Han deltok de tre gangene jazzfestivalen i Ploiești ble holdt (1969, 1970, 1971).
Han deltok i jazzfestivalen i Sibiu i 1975 med eget band.
Han hoppet av til Vest-Tyskland i 1975. Han døde av kreft.
Slesvigske Fodregiment
Slesvigske Fodregiment er et dansk regiment opprettet 1. oktober 1778. I år 2000 ble det nedlagt som del av et omfattende omstrukturering av forsvaret, men ble gjenopprettet 1. januar 2019.
Slesvigske Fodregiment er et av fire kamptroppsregimenter under Hærkommandoen. Regimentet består av et Command Team (CT), Tjenestegrensinspektør-elementet for Kamptjenesten (TIELM), Garnisonsstøtteenheden (GSE), Slesvigske Musikkorps (SMUK) og reserven benevnt XXII Reserve Bataljon (22.). Videre inngår XIII Lette Infanteribataljon (13.), som operativt er under kommando av 2. Brigade.
Fane
På regimentets fanebånd står: Boden 1813, Isted 1850, Haderslev 9. April 1940
Navn
(13. Bataljon tilgikk 2. Regiment i 1932)
Regimentet fikk sitt utskrevne mannskap fra Nordslesvig og det sydlige Nørrejylland, senere fra Sydslesvig til 1864. Regimentet hadde garnison i Slesvig til 1842, til 1854 i Fredericia, til 1923 i København, deretter i Viborg for i 1932 å flytte til Haderslev. Det har deltatt i krigene 1848-50 og 1864.
Regimentsmerke
Regimentsmerket er et skjold med Slesvigs landsdelsvåpen: to løver. Bagved sverd med festet opad. På dette Chr. VIIs navnetall.
9. serierunde i OBOS-ligaen 2021
Alle kampene i '''9. serierunde i OBOS-ligaen 2021''' ble spilt fredag 2. juli.
Peter Andreas Sæther
Liv og virke
Han var sønn av sjømann Lars Sæther og Maren Torp. Faren døde tidlig, så gutten ble oppfostret hos morfaren. I unge år var han i fire år huslærer hos sogneprest Hans Severin Arentz på Skogn, hvor han samtidig gikk i lære for å bli skoleholder. Sæther var lærer og klokker i Levanger 1832–1835, deretter lærer på Skjerpingen og klokker i Alstadhaug kirke på Skogn. Som lærer gjorde han seg bemerket som «evnerik og tiltaksom». Han giftet seg i 1834 med Anna Krogstad, datter av gårdbruker og klokker Ole Krogstad på Skogn. Deres datter Oline Kathrine giftet seg med lærer, organist og banksjef Peder Falstad og ble mor til overrettssakfører, banksjef, ordfører og stortingsmann Arne Falstad i Levanger.
Sæther var Skogns ordfører 1852–1861 og 1870–1873, i et par år også direktør (styremedlem) i Levanger og Skogns Sparebank. Han var stortingsmann for Nordre Trondhjems amt 1851–1853 og 1857–1879. Av de grupperingene som begynte å avtegne seg mot slutten av hans tid på Stortinget, var Sæther helst å regne som bondevenn. Sæther fulgte for det meste Søren Jaabæks sparepolitikk, til forskjell fra den yngre generasjonen på stortingsbenken, som Ole Anton Qvam og Ole Richter.
Som stortingsmann var han medlem av Stortingets kirkekomité 1852–1858, medlem av Stortingets veikomité 1859–1860 og 1865–1866, sekretær i Stortingets kirkekomité og medlem av Stortingets jernbanekomité 1862–1863, medlem av Stortingets tollkomité 1868–1869 og 1871–1877. I Lagtinget ble han medlem i 1857 og sekretær 1864–1866, 1868–1869 og 1871–1873. Han arbeidet særlig for vei- og jernbaneutbygging, men under et stiftslærermøte på hjemtraktene ble han også hyllet for sin medvirkning til allmueskoleloven av 1860. I 1877 reise Sæther hjem fra Stortinget med den påbegynte Rørosbanen. Han satt på en provisorisk benk i en åpen vogn, falt av i en sving, og «skamslo seg så stygt i ansiktet at han sluttet som både stortingsmann og klokker».
Etter avskjed som lærer og klokker ble Peter Andreas og Anna Sæther boende på Skogn frem til 1886, da de flyttet til Levanger. Han døde på amtssykehuset i 1897 og ble begravet fra Levanger kirke.
P. V. Gopalan
Painganadu Venkataraman Gopalan (født 1911, død februar 1998) var en indisk offentlig tjenestemann som tjenestegjorde som direktør for som hjelpetiltak og flyktninger i regjeringen i Zambia, spesielt etter flyktningestrømmen fra Sør-Rhodesia (nå Zimbabwe). Mens han oppholdt seg i Zambia, tjenestegjorde han senere som rådgiver for presidenten i Zambia. På 1960-tallet tjenestegjorde han som Joint Secretary to the Government of India. Gopalan var medlem av Imperial Secretariat Service og var senere tjenestemann i Central Secretariat Service.
Gopalan var faren til Shyamala Gopalan (1938–2009) og bestefar til Kamala Harris og Maya Harris.
Carl-Friedrich von Langen
Carl Friedrich Freiherr von Langen (født 25. juli 1887 død 21. august 1934) var en tysk rytter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.
Han deltok i første verdenskrig hvor han ble alvorlig såret. Han startet idrettskarrieren i 1920.
Von Langen ble olympisk mester to ganger under OL 1928 i Amsterdam. Han vant både den individuelle dressurkonkurransen med hesten «Draufgänger» og lagkonkurransen. De andre deltakere på dressurlaget var Eugen Freiherr von Lotzbeck på hesten «Caracalla» og Hermann Linkenbach på «Gimpel». Van Langen deltok også i sprangridning med hesten «Falkner», de kom på tjueåttendeplass.
Han ble medlem av SA i 1930 og hadde graden Sturmbannführer.
Han døde som følger av et fall under en millitærkonkurranse sommeren 1934.
Island under Sommer-OL 2016
Island deltok under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, Brasil i perioden 5. – 21. august 2016.
Igor Anic
Igor Anic (født 12. juni 1987 i Mostar, Bosnia-Hercegovina) er en fransk håndballspiller, som spiller for den franske klubben Cesson-Rennes Métropole HB og det franske landslaget.
Landslag
Anic debuterte på det franske landslaget 21. juni 2009 mot Latvia. Han ble tatt ut på laget som spiller Håndball-EM 2014.
Ole Haslunds Kunstnerfond
Mottakere
Listen er ikke komplett.
Carl Haglund
Carl Christoffer Haglund (født 29. mars 1979 i Esbo) var forsvarsminister i Finland fra 5. juli 2012 til 29. mai 2015.
Haglund er utdannet innen økonomi og engasjerte seg først i Svenska folkpartiets ungdomsorganisasjon, der han var generalsekretær fra 2001 til 2005. Han forlot deretter politikken og grunnla den finlandssvenske gratisavisa Papper, som han var sjefsredaktør for til 2007. Da vendte han tilbake til politikken og fungerte som spesialmedarbeider for partiets ministergruppe et år før han høsten 2008 ble politisk statssekretær for kultur- og idrettsminister Stefan Wallin.
Fra 2009 til 2012 var han medlem av Europaparlamentet. I juni 2012 ble han valgt til formann for Svenska folkpartiet etter Stefan Wallin, men han tok ikke gjenvalg i 2016 og ble etterfulgt av Anna-Maja Henriksson. Ved Riksdagsvalget i Finland 2015 ble han valgt inn, men 30. juli 2016 gikk han av for å jobbe for Sunshine Kaidi New Energy Group. Veronica Rehn-Kivi overtok plassen hans i Riksdagen.
Han var også aktiv i lokalpolitikken i Esbo fra 2001 til 2015, da han flyttet til Helsingfors. Hans hovedårsak for å avslutte sin paritpolitiske aktivitet var å få mer tid til familien.
Suzanne Elisabeth Adeler
Susanne Elisabeth Adeler (født 13. november 1663, død 3. mars 1685) var en dansk-norsk adelskvinne, gift Giedde.
Suzanne Elisabeth ble døpt i den gamle lutherske kirke (Lutherse Kerk) i Amsterdam som datter av sjøoffiser Cort Adeler og hans hollandske hustru Anna Pelt. I 1682 giftet hun seg med sjøoffiser, senere stiftsamtmann i Odense, Frederik Eiler Giedde til Hindema og Nordskov (1641–1717). Deres datter Sophie Amalie (1685–1748) giftet seg i 1703 med overjegermester Ulrik Frederik baron Schack (1681–1742).
Suzanne Elisabeth Giedde døde de 3. mars 1685. Enkemannen giftet seg senere med Sophie Amalie von Løwenhielm (1671–1698), datter av generalløjtnant Johan Schrøder von Løwenhielm (1627-1699) og tredje gang med overhoffmesterinne hos dronning Louise, Abel Cathrine Buchwald (d. 1716).
Otto Harder
Otto «Tull» Harder (født 25. november 1892 i Braunschweig, død 4. März 1956 i Hamburg) var en tysk fotballspiller og medlem av SS som deltok både i første- og andre verdenskrig. I sistnevnte var han fenrik i Waffen-SS.
Han ble etter krigen dømt til 15 års fengsel for krigsforbrytelser, men ble løslatt etter noen få år i fengsel.
Harder begynte først karrieren med friidrett i Altonaer FC von 1893, men som fotballspiller begynte han i Hohenzollern Braunschweig, før han etter ett år dro til Eintracht Braunschweig. Harder fikk kallenavnet «Tull» etter at Tottenham Hotspur kom på besøk. Tottenhams Walter Tull, en av de første profesjonelle sorte spillerne i engelsk toppdivisjon, lærte dem en del dribletriks som Harder tok med seg videre på klubblaget. Nettopp disse triksene og hans dyktige soloprestasjoner ble Harders varemerke. Harder ble stadig mer populær hos tilhengere, og hans tur til Hamburg 1888 ble delvis sabotert slik at han spilte et år til i Eintracht Brauschweig.
Deretter brøt første verdenskrig ut, og Harder tjenestegjorde ved fronten, der han vant Jernkorset av 1. og 2. klasse. Da han kom tilbake fra krigen, ble han med i Hamburger SV, som ble dannet ved sammenslåingen av Hamburg 1888 og to andre lag. Harder var da en av de beste tyske fotballspillerne i sin tid, og hadde stor suksess både på landslag og i klubblag. En rekke trofeer (tysk mester 1922, 1923 og 1928 som de høyeste) ble vunnet med ham i klubben, og han scoret 378 mål i sin tid i Hamburg, en rekord bare Uwe Seeler har passert i Hamburg. Harder ble så kjent at det ble laget en stumfilm om ham, «Der König der Mittelstürmer», med Paul Richter (som Tull Harper[sic]) og Aud Egede-Nissen i hovedrollene. Harder spilte i klubben til 1931. Deretter trappet han ned i SC Victoria Hamburg.
Etter fotballen jobbet han som forsikringsmekler. I tillegg meldte han seg inn i NSDAP i 1932, og kort tid etter i SS. I 1939 meldte Harder seg tidlig til fronten. Harder tjenestegjorde blant annet som fangevokter i Neuengamme konsentrasjonsleir. Denne leiren ble også Asbjørn Halvorsen plassert i, som fange. Det er imidlertid ikke bevist at Harder og Halvorsen befant seg i Neuengamme samtidig, og derfor er ikke myten om at de møttes som fangevokter og fange bekreftet.
Etter krigen ble Harder dømt for krigsforbrytelser. Straffen var 15 år, men han ble sluppet fri allerede fire år senere og fortsatte som forsikringsmegler. Han døde den 4. mars 1956.
Jupiter
Jupiter er den femte planeten fra solen og den største planeten i solsystemet. Planetens masse er én promille av solens, men to og en halv gang massen til alle andre planeter i solsystemet til sammen. Jupiter, Saturn, Uranus og Neptun er gasskjemper, og omtales også som de ytre planetene i solsystemet.
Planeten var i oldtiden forbundet med mytologi og religiøse oppfatninger i en rekke kulturer. Romerne oppkalte planeten etter den romerske guden Jupiter. Med en tilsynelatende størrelsesklasse på –2,94, er planeten i gjennomsnitt det tredje mest lyssterke objektet på nattehimmelen etter månen og Venus. Mars utligner såvidt Jupiters lysstyrke ved enkelte punkt i banen.
Jupiter består hovedsakelig av hydrogen. Helium utgjør en fjerdedel av massen – den har også en diffus kjerne av tyngre grunnstoffer. Den raske rotasjonen gir Jupiter form som en flattrykt sfæroide, med en liten bul rundt ekvator. Den ytre atmosfæren er segregert i flere striper på forskjellige høyder, som fører til turbulens og stormer langs de vekselvirkende grensene. Et fremtredende resultat er den store røde flekken, en gigantstorm som i alle fall har eksistert siden juli 1665, da den ble sett gjennom et teleskop.
Rundt planeten ligger et svakt planetarisk ringsystem og en kraftig magnetosfære. kortperiodiske kometer tilhører Jupiterfamilien; gjennom nærkontakt med Jupiters bane blir deres baner perturbert til mindre perioder. 12 624 asteroider (Jupitertrojanere) har plassert seg i Jupiters bane; de blir delt inn i greske og trojanske «leirer» til minne om Iliaden.
Av minst 95 måner, ble de fire store galileiske måner oppdaget av Galileo Galilei i 1610. Den største månen Ganymedes er større enn planeten Merkur. Den nest største månen Callisto er bare litt mindre enn Merkur. Den svovelfargede månen Io er kjent for sine vulkanske formasjoner. Den isdekkede månen Europa har en tynn atmosfære som hovedsakelig er sammensatt av oksygen.
Miguel Díaz-Canel
Miguel Mario Díaz-Canel Bermúdez (født 20. april 1960 i Placetas i Villa Clara) er en cubansk politiker som siden 19. april 2018 er Cubas president. Han ble den 19. presidenten på Cuba, etter at han fra 2013 til 2018 var første visepresident i Cubas statsråd og ministerråd. 19. april 2021 overtok han også stillingen som førstesekretær i det cubanske kommunistpartiet.
Jupiter
Struktur
Jupiter består hovedsakelig av gass og flytende materie. Den er den største av fire gasskjemper så vel som den største planeten i solsystemet med en diameter på 142,984 km ved ekvator. Den gjennomsnittlige tettheten på 1,326 g/cm³ (tilsvarende invertsukker) er den nest høyeste blant gasskjempene, men lavere enn noen av de fire terrestriske planetene.
Miguel Díaz-Canel
Han har vært medlem av politbyrået i Kommunistpartiet siden 2003, og han fungerte som minister for høyere utdannelse fra 2009 til 2012; han ble forfremmet til stillingen som visepresident i ministerrådet (visestatsminister) i 2012. Et år senere, 24. februar 2013, ble han valgt som første visepresident i statsrådet.
Jupiter
Øvre atmosfære
Jupiters øvre atmosfære er sammensatt av ca. 88–92 % hydrogen og 8–12 % helium med prosentvolum eller fraksjoner av gassmolekyler. Siden et heliumatom har ca. fire ganger så høy masse som et hydrogenatom, endres sammensetningen når den beskrives som en andel av masse bestående av ulike atomer. Således er atmosfæren ca. 75 % hydrogen og 24 % helium, og den gjenværende prosenten av massen består av andre grunnstoffer. Det indre inneholder mer kompakte materialer slik at fordelingen etter masse er omtrent 71 % hydrogen, 24 % helium og 5 % andre grunnstoffer. Atmosfæren inneholder spormengder av metan, vanndamp, ammoniakk og silikonbaserte forbindelser. Der er også spor av karbon, etan, hydrogensulfid, neon, oksygen, fosfin og svovel. Det ytterste laget inneholder krystaller av frossen ammoniakk, og gjennom infrarød og ultrafiolette målinger har spormengder av benzen og andre hydrokarboner også blitt oppdaget.
Miguel Díaz-Canel
Tidlig liv og utdanning
Díaz Canels foreldre er Aída Bermúdez, en skolelærer, og Miguel Díaz-Canel, en fabrikkarbeider (eller ingeniør ) i Santa Clara.
Jupiter
Øvre atmosfære
Proporsjonene av hydrogen og helium ligger svært nær den teoretiske sammensetningen av den opprinnelige soltåken. Andelen neon i den øvre atmosfæren er bare 20 ppm, eller ca. én tiendedel av mengden i solen. Heliumet er utarmet til ca. 80 % av solens heliumsammensetning. Utarmingen kan skyldes nedbør av disse grunnstoffene inn i planetens indre. Mengden av tyngre, inerte gasser i atmosfæren er to til tre ganger forekomsten på solen.
Miguel Díaz-Canel
Tidlig liv og utdanning
Han ble uteksaminert fra Universidad Central «Marta Abreu» de Las Villas i 1982 som elektronikkingeniør, hvorpå han sluttet seg til Cubas revolusjonsstyrker. Han var en tid livvakt for Raúl Castro. Da han var i 20-årene ble han utnevnt som Kommunistpartiets kontaktperson i Nicaragua, det eneste andre kommunistiske landet i regionen.
Jupiter
Øvre atmosfære
Spektroskopi antyder at Saturn har tilsvarende sammensetning som Jupiter, mens gasskjempene Uranus og Neptun har mye mindre hydrogen og helium. Uranus og Neptun har også mer oksygen, karbon, nitrogen og svovel. To sonder har gått ned i Jupiters atmosfære; noe tilsvarende har ikke skjedd for planetene utenfor Jupiter. Derfor mangler vi en mengde tall for de tyngre grunnstoffene i disse planetene. Disse planetene er kjent som iskjemper, fordi majoriteten av volatile komponenter er i fast form.
Miguel Díaz-Canel
Tidlig liv og utdanning
Fra april 1985 underviste han på hans alma mater.
Jupiter
Masse
Jupiters masse er to og en halv ganger massen til alle de andre planetene i solsystemet til sammen. Dens barysenter på Solen ligger over Solens overflate 1 068 solradier fra solens sentrum. Diameteren er elleve ganger større enn jordens. Volumet tilsvarer om lag 1,321 jordkloder, men massen er bare 318 ganger større. Radiusen er ca. én tiendedel av solens radius og massen er 0,001 ganger massen til solen. Tettheten til disse to legemene er tilsvarende.
Miguel Díaz-Canel
Tidlig liv og utdanning
Før han fikk viktigere stillinger i sentralapparatet i Havana, var han førstesekretær av Kommunistpartiet i provinsen Villa Clara.
Jupiter
Masse
Modeller indikerer at dersom Jupiter hadde 40% mer masse, ville det indre i planeten bli komprimert så mye at planeten ville krympe. For mindre endringer i massen vil ikke endringene i radiusen være merkbar. For endringer over 500 M⊕ (1,6 MJ) vil det indre komprimeres såpass mye av den økende gravitasjonskraften at planetens volum vil synke til tross for økt materie. Det antas at Jupiter har en så stor diameter som en planet av denne sammensetningen og med samme utviklingshistorie kan oppnå. Prosessen med ytterligere krymping med økende masse ville fortsette inntil betydelig stjernetenning var nådd i brune dverger med høye masser på rundt 50 MJ.
Miguel Díaz-Canel
Familie
Díaz-Canel har en sønn som er musiker i Argentina.
Jupiter
Masse
Selv om Jupiter ville trenge om lag 75 ganger mer masse for å fusjonere hydrogen og bli en stjerne, har de minste røde dvergene bare ca. 30 % større radius enn Jupiter. Jupiter utstråler mer varme enn den mottar fra solen; mengden av varme som produseres inne i planeten, tilsvarer den totale solstrålingen den mottar. Varmeutstrålingen genereres av Kelvin-Helmholtz-mekanismen gjennom adiabatisk konsentrasjon, slik at planeten krymper med om lag 1 mm hvert år. Da Jupiter ble dannet, var den mye varmere og hadde omtrent det dobbelte av sin nåværende diameter.B
Indre struktur
Forut for 2017, foreslo astrofysikere to scenarioer for dannelsen av Jupiter. I det første scenarioet ble planeten dannet gjennom akkresjon som et fast legeme.
I dette scenarioet beskrives en kompakt kjerne med en blanding av grunnstoffer, og en omliggende mantel bestående av flytende metallisk hydrogen og noe helium. Mantelen strekker seg til 78 % av planetens radius. Deretter følger et ytre lag overveiende av molekylært hydrogen. Kjernen ble omtalt som steinete, men detaljene var ukjente. Ukjente var også egenskapene til materialene ved disse temperaturene og trykket i disse dybdene.
Romsonden Galileo utførte i 1997 gravitasjonelle målinger som antydet en kjerne med en masse fra 12 til 45 ganger jordens masse, eller grovt 3–15 % av Jupiters totale masse. Målingene var ikke et bevis, grunnet feilmarginer i rotasjonskoeffisienten J6, radius til ekvator og temperaturen ved 1 bars trykk.
Det var forventet at romsonden Juno, som ankom 5. juli 2016, ville redusere usikkerheten rundt disse parametrene.
Bildet ble komplisert av et annet scenario, hvor planeten ble dannet direkte fra en gassaktig protosolar tåke. I denne modellen mangler planeten fullstendig kjerne. Den består i stedet av en tykkere og tykkere veske (hovedsakelig molekylært og metallisk hydrogen) hele veien til sentrum.
Data fra romsonden Juno tydet på at Jupiter har en diffus kjerne (en blanding av stein og flytende metallisk hydrogen). Denne diffuse kjernen blander seg med mantelen.
Blandingsprosessen kan ha oppstått under planetens dannelse, gjennom akkresjon av faste stoffer og gasser fra den omgivende stjernetåke. Alternativt ble den forårsaket av en kollisjon med en planet på omkring 10 jordmasser. Dette kan ha funnet sted noen få millioner år etter Jupiters dannelse, og forstyrret en opprinnelig solid Jupiterkjerne.
Kjernen opptar mellom 30 og 50% av planetens radius, og inneholder tunge elementer som har en kombinert masse på 7–25 ganger jordens.
Dagens modeller antyder en diffus kjerne som var tilstrekkelig massiv til å samle hoveddelen av hydrogen og helium fra en protosolar tåke. Kjernen kan ha krympet, etter hvert som den ble smeltet av konveksjonsstrømmer av varmt, flytende metallisk hydrogen, som fraktet dens innhold til høyere nivåer i planetens indre. Tett metallisk hydrogen omgir kjernen, og strekker seg utover til om lag 78 % av planetens radius. Regndråper av helium og neon faller nedover gjennom dette laget og utarmer forekomsten av disse grunnstoffene i den øvre atmosfæren.
Over laget med metallisk hydrogen ligger en transparent innvendig atmosfære av hydrogen. Trykket er over det kritiske punkt for hydrogen på 1.3 Pascal, og temperaturen ligger alltid over 33 kelvin, som er den kritiske temperaturen for hydrogen.
I denne tilstanden er det ingen distinkte væske- og gassfaser – hydrogen sies å være i en superkritisk flytende tilstand. Av praktiske grunner omtales likevel hydrogen som «gass» fra den øverste delen av skydekket og nedover til en dybde på om lag 1,000 km, og som «væske» i de dypere lagene. Det er ingen klar fysisk grense – gass blir smidig varmere og tettere når den synker nedover. Muligens ligner dette på hav av flytende hydrogen og andre superkritiske vesker.
Temperaturen og trykket øker jevnt innover, ettersom varmen bare kan unnslippe ved konveksjon. Ved en overflatedybde hvor det atmosfæriske trykket er 1 bar, er temperaturen omkring 165 K. Ved faseovergangsregionen hvor hydrogen – oppvarmet utover det kritiske punktet – blir metallisk, antas det at temperaturen er mellom 5,000 og 8,400 K og trykket mellom 50 og 400 GPa. Temperaturen i kjernen er anslått til 20,000 K, og det indre trykket anslås til omtrent 4,000 GPa.
Atmosfære
Jupiter har den største planetære atmosfæren i solsystemet, men planeten har ingen kjent «overflate». Atmosfæren mangler en klar nedre grense og der er gradvise overganger mot det flytende indre av planeten.
Utgangspunktet for atmosfæren er vanligvis satt til punktet hvor det atmosfæriske trykket er 10 bar, eller ti ganger overflatetrykket på jorden. Dette er ca. 90 km under nivået for 1 bar trykk (atmosfæresonden til Galileo sluttet overføringen på en dybde av 22 bar, 132 km under «overflaten» med 1 bar trykk.
Derifra beveger den seg oppover gjennom en troposfære, stratosfære, termosfære og eksosfære. Hvert lag har karakteristiske temperaturgradienter og ulike grader av atmosfærisk trykk. Eksosfæren har ingen godt definert øvre grense. Tettheten avtar gradvis før den smidig går over til interplanetarisk materie omtrent 5,000 km over «overflaten» på 1 bar.
Skylag
Jupiter er dekket av skyer av ammoniumkrystaller og muligens ammoniumhydrosulfid. De ligger i tropopausen og er ordnet i striper i ulike breddegrader, kjent som tropiske regioner. Disse er delt videre inn i lyse soner og mørkere belter. Vekselvirkningene mellom disse motstridende sirkulasjonsmønstrene forårsaker stormer og turbulens. Vindhastigheter på 100 m/s (360 km/t) er vanlig i sonale strømmer. Sonene varierer i bredde, farge og intensitet fra år til år, men er stabile til å få identifiserende betegnelser.
Romsonden Juno avdekket «grunne lyn» som oppstår fra skyer av ammoniakk-vann relativt høyt i atmosfæren. Disse utladningene bærer «soppballer» av flytende ammoniakk-slaps som er dekket av is, og som faller dypt ned i atmosfæren. Lyn i den øvre atmosfæren har blitt observert i form av lyse flash som varer omkring 1.4 millisekunder. Disse er kjent som «alver» eller «lysånder» og er blå eller rosa på grunn av hydrogenet.
Den oransje og brune fargen i skydekket forårsakes av oppstrømmende stoffer som skifter farge når de møter ultrafiolett lys fra solen. Stoffene antas å være fosfor, svovel eller muligens hydrokarboner. Disse fargerike kromoforene blander seg med det varmere nedre skydekket. Sonene dannes når stigende konveksjonsceller danner krystalliserende ammoniakk som skjuler de lavere skydekkene.
Jupiters lave aksehelning betyr at polene konstant får mindre solstråling enn ved ekvatorregionen. Konveksjon i planetens indre transporterer mer energi til polene og balanserer ut temperaturene i skylagene.
Den store røde flekken og andre virvler
Den store røde flekken er en vedvarende antisyklonsk storm som ligger 22° sør for ekvator. Den har i alle fall eksistert siden 1665. Bilder fra Hubble Space Telescope har vist to mindre «røde flekker» som er naboer til den store røde flekken.
Det ovale objektet roterer mot klokken, med en periode på rundt seks dager. Dimensjonene ble i 2006 angitt som NaN km × NaN km; tilstrekkelig stor til å inneholde to eller tre planeter med jordens diameter. Den maksimale høyden til stormen er ca. 8 km over de omkringliggende skytoppene.
Slike stormer er vanlige innenfor de turbulente atmosfærene til gasskjemper. Jupiters hvite og brune ovaler er mindre ubenevnte stormer. Hvite ovaler synes å bestå av relativt kjølige skyer innenfor den øvre atmosfæren mens brune ovaler er varmere og ligger innenfor de «normale skylagene». Slike stormer kan vare fra et par timer til flere århundrer.
Før Voyager viste at formasjonen var en storm, fantes det beviser på at flekken ikke var en dyp formasjon: Den roterte annerledes enn resten av atmosfæren, noen ganger raskere og andre ganger saktere. I løpet av den tiden flekken har blitt registrert, har den beveget seg flere ganger rundt planeten relativt til noen faste roterende markører nedenfor. Flekken har minsket betydelig i størrelse siden dens oppdagelse. På slutten av 1800-tallet var den omkring 25 500 km bred. Under forbiflyvningen til romsondene Voyager i 1979, hadde stormen en lengde på 14500 km og en bredde på omkring 8 000 km. Observasjoner i 1995 av teleskopet Hubble viste at den hadde minket i bredde til 13020 km, og observasjoner i 2009 viste at bredden var 11130 km. I 2015 hadde stormen en bredde på 16 500 km og en lengde på 10 940 km, og minsket i lengde på omkring 930 km hvert år. Fra 1930-tallet frem til 2015 hadde den røde flekk minket til en tredel av størrelsen.
I oktober 2021 målte sonden Juno dybdene på den store røde flekken til å være omkring 300-500 km.
Juno har påvist flere polare sykliske stormer ved Jupiters poler. Den nordlige gruppen består av 9 sykloner: En større i midten og åtte andre omkring. Den sørlige gruppen består av 7 stormer: En større virvel i midten, omgitt av 5 større stormer og en mindre storm. Disse polare strukturene forårsakes av turbulens i Jupiters atmosfære og kan sammenlignes med Saturns heksagon ved Saturn's nordpol.
I 2000 dannet det seg en atmosfærisk formasjon på den sørlige halvkulen som ligner på den store røde flekken i utseende, men som er mindre. Den ble dannet da tre mindre, hvite ovalformede stormer slo seg sammen til én formasjon – disse hvite ovalene ble først observert i 1938. Den sammenslåtte formasjonen har fått navnet Oval BA og kalles også den lille røde flekken. Siden 2000 har den økt i intensitet og skiftet farge fra hvit til rød.
Magnetosfære
Magnetfeltet er fjorten ganger sterkere enn jordens og går fra 4,170 gauss (0,42 mT) ved ekvator til 20 gauss (2.0 mT) ved polene. På det svakeste er magnetfeltet 2.0 gauss. Dette gjør det til det sterkeste magnetfeltet i solsystemet med unntak av solflekker.
Feltet genereres av virvelstrømbevegelser av metallisk hydrogen innenfor den diffuse kjernen. Vulkaner på månen Io avgir store mengder svoveldioksid som danner et strålingsbelte av gass langs månens bane. Gassen blir ionisert i magnetosfæren og danner svovel og oksygenioner. Sammen med hydrogenioner fra Jupiters atmosfære danner de et plasmasjikt i Jupiters ekvatorplan. Plasmaet i sjiktet roterer med planeten og fører til deformasjon av det dipole magnetfeltet til en magnetskive. Elektroner i plasmasjiktet genererer en sterk radiosignatur som produserer strøm i området 0,6–30 MHz.
Ved ca. 75 jupiterradier fra planeten genererer vekselvirkningen mellom magnetosfæren og solvinden et buesjokk. Rundt magnetosfæren er det en magnetopause som ligger ved den indre kanten av en magnetosheath – en region mellom den og buesjokket. Solvinden vekselvirker med disse regionene, forlenger magnetosfæren på Jupiters leside og utvider den utover til den nesten når Saturns bane. De fire største månene til Jupiter går alle i bane innenfor magnetosfæren, som beskytter dem mot solvinden.
Magnetosfæren forårsaker intense radioutslipp fra polomådene. Vulkansk aktivitet på månen Io injiserer gass av svoveldioksid inn i magnetosfæren og produserer en torus av partikler rundt planeten. Gassen blir ionisert og produserer oksygenioner. Sammen med hydrogenioner fra atmosfæren, danner de et plasmafelt ved Jupiters ekvator. Plasmaen roterer med planeten og deformerer det dipolare magnetfelt slik at det blir en magnetodisk. Elektroner innenfor plasmafeltet genererer utbrudd av radiosignaler med en styrke på 0.6–30 MHz; de er merkbare fra Jorden gjennom kortbølge radiomottagere.
Den muslimske invasjonen av det indiske subkontinent
Den muslimske invasjonen av det indiske subkontinent fant hovedsakelig sted fra det 12. til det 16. århundre, selv om tidligere muslimske erobringer hadde gjort inntog i dagens Afghanistan og Pakistan under rajputkongedømmene i det 8. århundre. Med etableringen av Delhi-sultanatet, spredte islam seg over store deler av subkontinentet. I 1204 ledet Bakhtiyar Khalji den muslimske erobringen av Bengal, noe som markerte den østligste ekspansjon av islam på denne tiden.
Jupiter
Magnetosfære
Ettersom Io beveger seg gjennom denne torusen, genererer vekselvirkningen Alfvénbølger som frakter ionisert materie inn i polområdene på Jupiter. Som et resultat genereres radiobølger gjennom en syklotron maser-mekanisme, og energien føres ut langs en kjegleformet flate. Når jorden krysser denne flaten, kan radioutslippene fra Jupiter overstige de fra solen.
Planetariske ringer
Jupiter har et svakt planetarisk ringsystem sammensatt av fire hovedsegmenter: en indre torus av partikler kjent som haloen, en relativt lys hovedring og to ytre slørete ringer.
Den muslimske invasjonen av det indiske subkontinent
Forut for Marathariket, som ble etterfulgt av Company rule of India av det britiske ostindiske kompani, var det muslimske mogulriket i stand til å annektere eller underlegge seg de fleste indiske konger. Det var likevel ikke istand til å erobre kongedømmene i de øvre regioner av Himalaya, slik som dagens Himachal Pradesh, Uttarakhand, Sikkim, Nepal og Bhutan, kongedømmene i det sørligste India, slik som Travancore og Tamil Nadu; eller kongedømmene i øst, slik som kongedømmet Ahom i Assam.
Jupiter
Planetariske ringer
Hovedringen er sannsynligvis dannet av materialer fra månene Adraste og Metis. Materialer som ellers ville falt tilbake til månene, dras inn mot Jupiter av dens sterke gravitasjon. Materialets bane svinger inn mot Jupiter, og nytt materiale tilføres ved nye nedslag.
På tilsvarende vis produserer sannsynligvis de to månene Thebe og Amalthea de to hovedkomponentene i den slørete ringen.
Det finnes også en steinete ringstreng langs Amaltheas bane som kan bestå av kollisjonsrester fra månen.
Omløp og rotasjon
Jupiter er den eneste planeten som har et massefellespunkt med solen som ligger på utsiden av solens volum, dog bare 7 % av solens radius.
Omløpstiden er to femtedeler av omløpsperioden til Saturn. Dette gir ingen ekte 5:2-baneresonans mellom de to største planetene i solsystemet, men kan indikere at resonans eksisterte i fortiden, eller at systemet beveger seg mot en resonans i fremtiden. I sitt verk Théorie du movement et de la figure elliptique des planètes fra 1784 betegnet Pierre-Simon Laplace dette forholdet som den store ulikhet.
Den elliptiske banen er inklinert 1,31° sammenlignet med jorden. På grunn av en eksentrisitet på 0,048 varierer avstanden til solen med 75 millioner km mellom perihelium og aphelium, eller henholdsvis det nærmeste og fjerneste punktet til planeten langs sin bane rundt solen.
Aksehelningen er kun 3,13°. Planeten har derfor ikke så store årstidsforandringer som jorden og Mars.
Jupiter har den raskeste rotasjonen av alle planetene i solsystemet og roterer rundt sin egen akse på noe mindre enn ti timer. Dette fører til en bul rundt ekvator som lett kan ses gjennom et jordbasert amatørteleskop. Akselerasjonen krever en sentripetalakselerasjon ved ekvator på ca. 1,67 m/s², sammenlignet med overflategravitasjonen ved ekvator på 24,79 m/s²; dermed er nettoakselerasjonen på overflaten ved ekvator ca. 23,12 m/s². Planeten er formet som en flattrykt sfæroide, og ekvators diameter er 9,276 km større enn diameteren mellom polene.
Den øvre atmosfæren gjennomgår en differensiell rotasjon. Rotasjonen ved polene er om lag fem minutter lengre enn ved ekvator; tre systemer brukes som referanserammer:
Observasjon
Vinkeldiameteren til Jupiter varierer fra 50,1 til 30,5 buesekunder. Gunstige opposisjoner oppstår når Jupiter passerer gjennom perihel én gang per omløp. Da Jupiter nærmet seg perihel i mars 2011 var det en gunstig opposisjon i september 2010.
Jorden passerer Jupiter hver 398,8 dag i sin bane rundt solen. Dette kalles den synodiske periode. Når dette skjer, gjennomgår Jupiter en retrograd bevegelse med hensyn til stjernene i bakgrunnen. I en periode på omkring 121 dager beveger planeten seg baklengs gjennom en vinkel på 9,9°, før den fortsetter i en prograd bevegelse. For en periode ser det ut som at Jupiter beveger seg bakover på nattehimmelen i en loop.
Omløpstiden på tolv år tilsvarer de tolv astrologiske tegnene i Dyrekretsen, og kan være den historiske opprinnelsen til tegnene. Hver gang Jupiter når opposisjon, har den avansert østover med ca. 30°, tilsvarende bredden av Dyrekretsen.
Fordi banen er utenfor jordens, overstiger fasevinkelen til Jupiter sett fra jorden aldri 11,5°. Derfor fremstår planeten alltid nesten fullt opplyst sett gjennom jordbaserte teleskoper. Først under romfartsoppdrag ble Jupiter sett som en halvmåne.
Før-teleskopisk utforskning
Jupiter ble observert av babylonske astronomer i det 7. eller 8. århundre f.Kr. I den babylonske teksten Enuma anu enlil, er Jupiter omtalt i tekst 3 på tavlene 50-51.
De gamle kinesere omtalte Jupiter som «Suì-stjernen» (pinyin: Suìxīng, tradisjonell kinesisk: 歲星) og skapte deres syklus på 12 stjernetegn basert på Jupiters omløpshastighet på rundt 12 år; på kinesisk brukes fortsatt navnet 歲 om år. I det 4. århundre f.Kr. omtales den kinesiske dyrekretsen, og hvert år ble knyttet til en Tai Sui-stjerne og kinesiske guder som kontrollerte himmelregionen på motsatt side av Jupiters posisjon på nattehimmelen. Disse trossystemene finnes fortsatt i kinesisk folkereligion, i taoismen, i Feng shui og i øst-Asias dyrekrets med 12 ulike dyr.
Den kinesiske astronomihistorikeren Xí Zézōng (1927–2008) hevdet at den kinesiske astronomen Gān Dé (甘德, 400–340 f.Kr.) oppdaget en av Jupiters måner sommeren 365 f.Kr. med det blotte øye. Dette er 1 969 år forut for Galileos oppdagelse. Observasjonen til Gān Dé er omtalt i hans Avhandling om Jupiter (歲星經, suìxïng jīng), som er gjengitt i Avhandling om astrologi fra Kaiyuanperioden (開元占經, kāiyuán zhānjīng). Gān Dé skrev i dette verket:
Dette er blitt tolket som en observasjon av månen Ganymedes.
I verket Almagest fra det 2. århundre e.Kr. konstruerte den hellenistiske astronomen Klaudios Ptolemaios (100–168) en geosentrisk planetmodell basert på deferenter og episykluser for å forklare Jupiters bevegelse relativt til jorden. Han anga omløpstiden rundt jorden til 4,332.39 dager, eller 11,86 år.
Tabellen nedenfor viser hvordan Jupiters omløpstid er oppgitt i Sūrya Siddhānta fra det 4. eller 5. århundre og i verket Siddhānta Shiromani som ble skrevet av matematikeren Bhāskara i 1150.
Bakkebaserte teleskopundersøkelser
Den 7. januar 1610 oppdaget Galileo Galilei (1564–1642) de fire største månene til Jupiter – Io, Europa, Ganymedes og Callisto (nå kjent som de galileiske månene) – ved bruk av et teleskop, antagelig den første teleskop-observasjonen av andre måner enn jordens. Dette var også den første oppdagelsen av himmelbevegelse som ikke var sentrert rundt jorden. Det var et viktig punkt i favør av Kopernikus' heliosentriske teori om planetenes bevegelse; Galileos uttalte støtte av Kopernikus' modell plasserte ham som en trussel for inkvisisjonen.
Den 8. januar 1610, dagen etterpå, oppdaget Simon Marius (1573–1625) de samme fire månene uavhengig av Galilei.
På 1660-tallet brukte Cassini et nytt teleskop for å oppdage flekker og fargefulle striper på Jupiter og observerte da at planeten er utflatet ved polene. Han anslo også rotasjonsperioden for planeten. I 1690 oppdaget han at atmosfæren gjennomgår en differensiell rotasjon.
Den store røde flekken, en ovalformet storm på Jupiters sørlige halvkule, kan ha blitt observert i 1664 av Robert Hooke (1635–1702), men dette er omstridt. Sikrere er observasjonen av Giovanni Cassini (1625–1712) i juli 1665. Farmasøyten Heinrich Schwabe (1789–1875) produserte tegninger som viste detaljer av den store røde flekken i 1831.
Den store røde flekken ble angivelig ute av syne ved flere anledninger mellom 1665 og 1708 før den ble ganske lett synlig igjen i 1878. Den ble registrert som svinnende igjen i 1883 og i begynnelsen av det 20. århundre.
Både Giovanni Borelli (1608–1679) og Cassini lagde møysommelige tabeller over de jovianske månenes bevegelser. Dette gjorde det mulig å forutsi når månene ville passere foran eller bak planeten. I 1670-årene ble det observert at når Jupiter var på motsatt side av solen sett fra jorden, forekom disse hendelsene ca. 17 minutter senere enn forventet. Ole Rømer (1644–1710) utledet at sikten var unøyaktig, en konklusjon Cassini hadde avvist. Tidsavviket gjaldt bare observasjoner fra andre objekter (som jorden), og skyldtes tiden lyset bruker på å nå oss. Forskjellen ble dermed brukt til å beregne lyshastigheten.
I 1938 ble tre langtlevde antisyklonske formasjoner observert, kalt hvite ovaler. I 60 år var disse adskilte formasjonene i atmosfæren. Noen ganger var de svært nær hverandre, men aldri sammenslått. I 1998 kom to av ovalene inn i hverandre, mens den tredje ble observert i år 2000. Disse tre utgjør nå Oval BA.
Undersøkelser med radioteleskop
I 1955 oppdaget Bernard Burke og Kenneth Franklin (1923–2007) utbrudd av radiosignaler fra Jupiter på 22,2 MHz. Perioden til utbruddene stemte med rotasjonen til planeten og de brukte denne informasjonen til å finjustere rotasjonshastigheten. Lange utbrudd (L-utbrudd) varer opp til flere sekunder, mens korte utbrudd (S-utbrudd) varer under én hundredel av et sekund.
Tre typer av radiosignaler kom fra Jupiter:
Utforskning med rombaserte teleskoper
Den 24. april 1990 ble Hubble-teleskopet sendt opp av NASA og romfergen Discovery. Dette var det første teleskopet som utforsket Jupiter fra verdensrommet.
Den 14. juli 2022 presenterte NASA bilder av Jupiter og dens nærområder. Bildene ble tatt av James Webb Space Telescope (JWST), og noen av bildene ble tatt med infrarøde kameraer.
Romsonder
Siden 1973 har en rekke automatiserte romsonder besøkt Jupiter. Pioneer 10 var den første som gikk tilstrekkelig nær Jupiter til å avsløre egenskaper og fenomener ved solsystemets største planet.
Flyvninger til andre planeter innenfor solsystemet krever energi som er beskrevet som netto endring i hastigheten til en romsonde, eller delta v (Δv). Å komme inn i en Hohmann-bane fra jorden til Jupiter krever en Δv på 6,3 km/s, noe som er sammenlignbart med den Δv på 9,7 km/s som kreves for å nå en lav jordbane. Gravitasjonshjelp gjennom en planetarisk forbiflyvning kan reduserer energibehovet, men fører samtidig til en lengre varighet på flyvningen.
Forbiflyvninger
Siden 1973 har flere romsonder utført forbiflyvningsmanøvre innenfor observasjonsvidde for Jupiter. Pioneer-sondene tok de første nærbildene av atmosfæren og flere av månene. De oppdaget at strålingsfeltene nær planeten var mye sterkere enn antatt, men begge romsondene overlevde oppholdet i dette miljøet. Banene til disse romsondene ble brukt til å finjustere anslagene for massen til det jovianske systemet. Okkultasjoner av radiosignalene fra planeten resulterte i bedre målinger av Jupiters diameter og graden av utflating ved polene.
Seks år senere forbedret Voyager-programmet vår forståelse av de galileiske månene. De oppdaget Jupiters ringer og bekreftet at den store røde flekken var antisyklonsk. Bildene viste at den røde flekken hadde endret nyanser fra oransje til mørk brun siden Pioneer-oppdraget. Det ble oppdaget en torus av ioniserte atomer langs Ios bane, og man fant vulkaner på månens overflate, noen av de i ferd med å få utbrudd. Bak planeten observerte sonden lyn i nattsidens atmosfære.
Solsonden Ulysses foretok i februar 1992 en forbiflyvningsmanøver for å oppnå en polar bane rundt solen. Under passeringen studerte sonden Jupiters magnetosfære. Ulysses manglet kameraer, og det ble ikke tatt bilder. Neste forbiflyvning fant sted 4. februar 2004, men på mye større avstand.
New Horizons-sonden fløy forbi Jupiter på vei mot Pluto for å benytte seg av Jupiters gravitasjon. Den nærmeste passeringen fant sted 28. februar 2007. Sondens kameraer målte plasma fra vulkanene på Io og studerte alle de fire galileiske månene i detalj i tillegg til langdistanseobservasjoner av de ytre månene Himalia og Elara. Fotograferingen av det jovianske systemet begynte 4. september 2006.
Banesonden Galileo
Banesonden Galileo var den første av to sonder som har gått i bane rundt Jupiter. Den gikk inn i bane rundt planeten 7. desember 1995, roterte rundt planeten i over syv år og gjennomførte flere forbiflyvninger av alle de galileiske månene og Amalthea. Sonden fanget også opp nedslaget til kometen Shoemaker-Levy 9 da den nærmet seg Jupiter i 1994. Den informasjonen man fikk om det jovianske systemet fra Galileo var omfattende. Likevel var dens kapasitet begrenset etter en mislykket utrulling av en høyt-oppnåelig radiosenderantenne.
Det ble sluppet en atmosfærisk sonde fra romsonden i juli 1995, som gikk inn i planetens atmosfære 7. desember. Den steg nedover i fallskjerm gjennom 150 km av atmosfæren og samlet inn data i 57,6 minutter før den ble knust av trykket (ved rundt 22 ganger det normale trykket på jorden og 153 °C). Sannsynligvis smeltet og fordampet den.
Banesonden Galileo opplevde en raskere versjon av samme skjebne da den ble styrtet inn i planeten 21. september 2003 med en hastighet på 50 km/s. Dette ble gjort for å unngå at den skulle krasje med og forurense Europa – en måne som muligens huser liv.
Data from Galileo avslørte at hydrogen utgjør opp til 90% av Jupiters atmosfære. Sonden målte temperaturen til mer enn 300 °C og vindhastighetene til mer enn 644 km/t før sonden forsvant.
Juno
Romsonden Juno ble skutt opp av NASA fra Cape Canaveral Air Force Station i Florida den 5. august 2011 og ankom Jupiter 5. juli 2016. Romsonden går i bane rundt polene (polarbane) for å studere planetens magnetfelt. Den 27. august 2016 fullførte sonden sitt første omløp og returnerte de første bildene av Jupiters nordpol.
Juno har påvist en diffus kjerne og utforsker hvor mye vann som finnes atmosfæren. Den studerer også Jupiters vinder, som kan nå hastigheter opp mot 618 km/t. Den 31. juli 2023 hadde sonden foretatt 53 omløp rundt planeten. Sonden vil være aktiv frem til september 2025.
Jupiter Icy Moon Explorer
Sonden Jupiter Icy Moon Explorer ble skutt opp 14. april 2023 og vil være fremme i juli 2031. Den skal i hovedsak utforske månene Ganymedes og Callisto
Europa Clipper
Sonden Europa Clipper er planlagt skutt opp 10. oktober 2024, og vil være fremme 11. april 2030. Sonden skal studere Europa gjennom en serie forbiflyvninger i bane rundt Jupiter. På Europa skal den utforske mulige islagte flytende hav.
Avbrutte oppdrag
Europa Jupiter System Mission (EJSM) var et foreslått fellesprosjekt mellom NASA og ESA for utforskning av Jupiter og månene. I februar 2009 ga ESA og NASA dette oppdraget prioritet foran Titan Saturn System Mission.
EJSM var ment å bestå av den NASA-ledede banesonden Jupiter Europa Orbiter og den ESA-ledede banesonden Jupiter Ganymedes Orbiter.
Oppskytningen var ment å finne sted i 2020. ESAs bidrag konkurrerte økonomisk med andre ESA-prosjekter. Problemer med finansieringen forsinket fremdriften inntil prosjektet ble kansellert.
NASAs JIMO (Jupiter Icy Moons Orbiter) ble kansellert i 2005. En europeisk Jovian Europa Orbiter ble også studert.
Måner
Jupiter har 95 kjente naturlige satellitter. Av disse er 79 mindre enn 10 km i diameter og er blitt oppdaget siden 1975. De fire største er de galileiske månene Io, Europa, Ganymedes og Callisto.
Galileiske måner
Banene til Io, Europa, og Ganymedes danner en Laplace-resonans; for hvert fjerde omløp Io fullfører rundt Jupiter, fullfører Europa nøyaktig to omløp og Ganymedes nøyaktig ett omløp. Resonansens gravitasjonseffekter forvrenger deres baner til en elliptisk form siden hver måne mottar et ekstra rykk fra sine naboer på det samme punktet i hvert omløp. Tidevannskraften fra Jupiter gjør derimot banene mer sirkulære.
Eksentrisiteten til banene forårsaker variasjon i de tre månenes former. Jupiters gravitasjon strekker dem ut når de nærmer seg og tillater dem å gå tilbake til en mer sfærisk form når de svinger bort. Denne tidevannsforandringen varmer opp månenes indre ved friksjon. Dette ses mest dramatisk ved den ekstraordinære vulkanske aktiviteten på den innerste månen Io (som utsettes for de sterkeste tidevannskreftene), og i mindre grad på den unge geologien på Europas overflate (som indikerer nylig gjenoppbygging av månens overflate).
Klassifisering av måner
Før Voyager-programmet ble Jupiters måner fordelt på fire grupper, basert på likhet i deres baneelementer. Oppdagelsen av flere små ytre måner kompliserte bildet, og det opereres nå med åtte hovedgrupper.