cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
St. Hanshaugen (park)
1850-årene og senere – parken blir anlagt
St. Hanshaugen var første større park som ble anlagt utenfor byens sentrum. I 1870-årene ble det ført besøksprotokoll over besøkende til parken.
Klovner i kamp
Ved slutten av 2015 ga Klovner i kamp ut singelen «Langt å gå» i forbindelse med Flåklypa-filmen «Solan og Ludvig – Herfra til Flåklypa.»
8. april 2016 utga de EP-en «Kjærlighetstrilogien».
Klovner i kamp solgte over 30 000 eksemplarer av albumet Bjølsen hospital, og de har vunnet flere priser innenfor norsk språk og musikk.
Flere av medlemmene fra Klovner i kamp er nå medlemmer av bandet Yoga Fire sammen med Apollo og bandets tidligere lydmann Søren «Posen» Brandt.
St. Hanshaugen (park)
1850-årene og senere – parken blir anlagt
I 1870 ble det første kommunale veksthus (35-40 m²) oppført, og dette og planteskolen på friland forsynte byens parker med planter og prydvekster. Veksthus og planteskole ble flyttet til Vestre Sogn gård i 1928.
Situs inversus
Hjerte og magesekk er plassert til høyre, magen og milten kan ligge på høyre side av magen, mens lever, galleblære og blindtarm ligger til venstre. Lunger, lymfekar, nerver og tarmer er også motsatt i forhold til hva som er normalt. Hvis en person som er født med situs inversus ikke har noen medfødte hjertefeil kan personen sannsynligvis leve et normalt og sunt liv, uten noen form for komplikasjoner relatert til deres medisinske tilstand. Mange mennesker med denne tilstanden er fullstendig uvitende om deres uvanlige anatomi frem til de besøker lege for andre sykdommer. Reversering av vitale organer kan da føre til noe forvirring, ettersom mange tegn og symptomer normalt vil være på "feil" side av kroppen. Kjente personer med dokumenterte tilfeller av situs inversus er:
St. Hanshaugen (park)
1850-årene og senere – parken blir anlagt
I 1878 kjøpte kommunen Geitmyrsveien 20 som ble lagt til parken. Stadsingeniøren uttalte at det nå var all grunn til å utvide parkarealet fordi byfolket og fremmede brukte haugen i langt større utstrekning enn i 1854. I 1883 og 1884 kjøpte så kommunen en del av løkken Frydenlund, et område langs Colletts gate, og Christensens løkke langs Geitmyrsveien fra Ullevålsveien til Bergstien. Flere av selgerne eide tomter også utenfor det planlagte parkområdet og fikk ved disse kjøpene tillatelse til å bygge der. Kommunen vurderte forholdet til utsikten, som ville bli dårligere. I 1892 ble Geitmyrsveien 14 på 4,6 mål kjøpt. I 1909 ble Geitmyrsveien 16 på 2,5 mål kjøpt, og dermed fikk parken den utstrekning den har i dag.
Inntil 1870-årene var områdene rundt haugen åpent landskap med løkkene Nicolailøkken og Frydenlund som de nærmeste. I 1887 kom «Ringnesslottet» (Colletts gate gate 43), i 1890-årene kom bygårder langs Ullevålsveien, mens bebyggelsen langs Colletts gate og Geitmyrsveien stort sett kom i tiårene som fulgte.
Sammen med Stensparken har St. Hanshaugen siden 1890-årene vært de eneste større gjenværende ubebygde grunnarealer fra bymarken.
Storhetstid med restaurant og senere
I 1890 ble det i parken oppført en bygning i dragestil med altaner syd for restauranten Hasselbakken. I 1896 ble restauranten utvidet med en ny bygning. Begge var tegnet av arkitekt Holm Hansen Munthe, senere byarkitekt i Kristiania. Kjøkkenet hadde meget godt rykte i mange år under ekteparet Bentzen. Den ene bygningen brant i 1936. Den gjenværende ble solgt på auksjon og flyttet til Fåberg ved Lillehammer, der den ble satt opp og senere brant. Friluftsserveringen ved Festplassen åpnet i 1938. Keiser Wilhelm II av Tyskland ble så begeistret for restauranten på St. Hanshaugen og andre byggverk av Holm Munthe at han engasjerte arkitekten til å tegne mottagelsespaviljongen på «Matrosenstation Kongsnæs» ved Potsdam utenfor Berlin med restauranten på St. Hanshaugen som forbilde. Munthe tegnet også portalen og de andre bygningene på Kongsnæs. Han fikk også i oppdrag å tegne keiserens jaktslott i Rominten i Øst-Preussen, inkludert en parafrase av en norsk stavkirke.
Fra 1890 og tyve års tid fremover hadde St. Hanshaugen sin storhetstid som en av de største attraksjonene for oslofolk og folk som besøkte byen. Det var først og fremst utsikten, restauranten, den fine inngangsportalen i sydenden og den romantiske parken som trakk folk. I 1926 vurderte kommunens parkutvalg å ta initiativ til en restaurant på toppen for å gjenvinne den etterhvert tapte utsikten. I 1930 ba utvalget bygartneren tynne blant trærne av samme hensyn.
Fra 1920-årene var det kommunale parkvakter som holdt oppsyn med parken i tiden fra kl. 8 til 24, kortere om vinteren. Vaktordningen var fortsatt i drift i slutten av 1940-årene.
I 1930 ble inngjerdingen av beplantningene fjernet. På 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet hadde vandalisme i offentlige parker vært et stort problem. Gjerdene rundt parken ble fjernet i 1935.
I 1935 ble det fremmet forslag om å bruke store deler av parken til idrettsformål. I 1945 behandlet parkutvalget forslag om folkepark etter mønster av Tivoli i København. Begge forslag ble avvist.
Lekeplassen på 630 kvm. syd for Festplassen ble anlagt i 1941-42. I 1995 ble fonteneskulpturen (formet som kronblader i kobber), som hadde ligget på lager siden 1910, igjen montert i bassenget ved Tårnhuset.
I 2001 ga Rakel Marie Lie, da 82 år, bokholder og nabo til parken siden 1960, en steinbro (Steinhvelvbrua) til erstatning for en dårlig trebro over bekken i den sydøstre delen av parken. Før trebroen sto det en steinbro her.
Konserter, «laterna magica» og dyrehave
Foran Hasselbakken var det friluftsservering i en rotunde, der orkestre spilte de musikkstykkene gjestene ønsket å høre.
En musikkpaviljong på Festplassen ble oppført med midler fra Brændevinsamlaget i 1883, noen kilder oppgir 1891. I 1882 hadde borgermester Evald Rygh søkt Oslo Byes Vel om bidrag til friluftskonserter på søndagsettermiddager i sommerhalvåret, og selskapet ga «i flere år» støtte til slike konserter.
Ved Festplassen lå en hytte der man kunne se levende bilder ved et laterna magica, der et periskop projiserte omgivelsene. Det kostet ti øre å komme inn. St. Hanshaugen var den gang omgitt av et høyt tregjerde, og det ble ringt med en bjelle for å varsle når det nærmet seg stengetid.
Ved bassenget var det montert teleskop og kikkert til å studere landskapet.
Frem til 1918 fantes en dyrehave med blant annet påfugl, ørn, hubro, aper, en norsk og en svensk bjørn, rødrev og en løvemor med to unger. Bjørneburet ble etter avviklingen av dyrehaven omgjort til lysthus. Dyrepasseren bodde i det som i dag heter «Bjørnehuset». Datidens dyrebeskyttelse fryktet at apene ville bli solgt til viviseksjon. Høsten 1918 ble apene derfor kjøpt av «Foreningen for Dyrenes Beskyttelse i Christiania», som bekostet avlivingen.
I mellomkrigstiden var det svært populære konserter og kabaretprogrammer på Festplassen. Tilskuertallet var opptil 13,000. Fra slutten av 1920-årene ble det ved enkelte arrangementer tatt inngangspenger. I 1930 hevdet bygartneren at St. Hanshaugen var så overbefolket på fine sommerdager at hele haugen luktet svette. Etter annen verdenskrig ble radioprogrammet «Hovedstadssommer på St. Hanshaugen» tatt opp på haugen, med blant andre Rolf Kirkvaag som programleder. På disse kveldene opptrådte Per Aabel, Leif Juster, Ingrid Bjoner, Henki Kolstad, Wenche Foss, Toralv Maurstad, Knut Skram, Jens Book-Jenssen, Arve Opsahl, Thore Skogman, Monica Zetterlund, Lill-Babs, Arja Saijonmaa, Harry Brandelius og flere. I 1967 gjorde den australske gruppa Bee Gees en TV-opptreden på scenen, dette er forøvrig eneste gang gruppen opptrådte i Norge. I 1980-årene var det konserter i regi av fredsbevegelsen m.m. Bobbysocks holdt 27. juni 1985 konsert for 10–12,000 mennesker etter Melodi Grand Prix-seieren 4. mai samme år. På 2000-tallet har det vært noen få parkkvelder. I 2004 holdt NRK P3 gratiskonsert med mer enn 5,000 tilhørere.
Eksterne lenker
Bilder
AS Uglands Rederi
AS Uglands Rederi er et rederi i Grimstad, etablert i 1930 av skipsreder Johan Milmar Ugland.
Etter å ha arbeidet i Sør-Amerika i en årrekke bestemte Ugland å starte sitt eget rederi med 200 000 i aksjekapital. Han etablerte Uglands Rederi 30. juni 1930 i Grimstad, og døper sin første tankbåt DS «Sarita» etter sin kone. Skipet var et tidligere Aneglo Saxon skip og het opprinnelig «Melania». Skipet ble forøvrig torpedert og senket under andre verdenskrig av den tyske ubåten U-A 14. juli 1940. Alle 29 ombord ble reddet. Selskapet led hardt økonomisk under krigen, da selskapet kun hadde ett skip igjen, men klarte etter freden å bli bygget opp til et respektabelt rederi, med seks skip og 235 ansatte i 1955.
På slutten av 1950-tallet ble Ugland syk og overlot driften av selskapet til sine to sønner Johan Jørgen Ugland og Andreas Kjell Lund Ugland. Johan Milmar Ugland døde første nyttårsdag 1960, og selskapet ble formelt overtatt av sønnene, og kona Sarita gikk inn i styret. Hun sørget for at døtrene Evy Kaarvang og Lisen Ugland Bergshaven også fikk sin andel med 24 prosent hver, mens sønnene fikk 26 prosent hver. Selskapet hadde ved Uglands død elleve skip. Rederiet hadde i 1965 landets største malmskipsflåte. Sønnene overtok resten av aksjene i 1988, da døtrene gikk ut av selskapet med 100 millioner kroner og seks skip, og startet sammen Bergvang Shipping med Lisens sønn som leder. I 1996 overtok Johan Jørgen selskapet alene. Etter hans død i 2010 overtok Knut Nikolai Tønnevold Ugland aksjemajoriteten på 55 prosent.
J. J. Ugland selskapet eier offshorebedriften Nymo, med avdelinger i Grimstad og Eydehavn.
Tekniska högskolan tunnelbanestasjon
Tekniska högskolan tunnelbanestasjon er en stasjon på Stockholms tunnelbane. Den ligger i bydelen Östermalm i Stockholms innerstad. Det er en stasjon på T-bane 2 (rød linje). Den ligger mellom stasjonene Stadion og Universitetet på linje 14.
Stasjonen ble innviet 30. september 1973. I noen år var den endestasjon for linjen som senere ble bygd ut til Mörby centrum. Plattformen ligger 18 meter under bakken.
Tekniska högskolan tunnelbanestasjon er tegnet av arkitektene Michael Granit og Per Reimers, kunstnerisk utsmykking er av Lennart Mörk. Tunnelbanen, arkitektene og kunstneren mottok Kasper Salin-prisen for anlegget i.
De aller beste
De aller beste er en samleplate med Trang fødsel. Albumet ble utgitt 27. juni 2005 og inneholdt tre nye låter.
Drivende hunder
Drivende hunder kan også videre inndelses i flere undergrupper, blant annet som drivende hihunder og hetsende hunder. I tillegg kommer gruppene i FCI-systemet nedenfor.
Når hunden finner et interessant spor og begynner å nærme seg viltet, som gjerne ligger og trykker i nærheten, begynner den gjerne å småbjeffe (støte på fot). Kommer hunden nær nok, vil viltet ta til flukten. Dersom hunden ser viltet når dette skjer, setter den gjerne i et høyt vræl (beskrik) og renner etter. Viltet vil som regel alltid klare å komme ut av synsranden for hunden, som tar opp forfølgelsen via sine sporegenskaper, hele tiden halsende. Dette kalles å ha los, idet hunden tilkjennegir hvor den er slik at jegeren kan følge med/etter. De mest energiske hundene kan holde en slik jakt gående i flere dager.
Indre Russøya
Indre Russøya er ei øy og en av Russøyane på Svalbard. Øyene ligger i Murchisonfjorden rett vest for Nordaustlandet, og er en del av Gustav V Land. Den er en del av Nordaust-Svalbard naturreservat.
Arealet av øya er om lag 2 km².
Carlos Sainz
Carlos Sainz Cenamor (født 12. april 1962) er en spansk rallyfører. Han har også vært aktiv squashspiller og ble spansk mester i squash som 16-åring. Som rallyfører vant han 26 rally i VM, blant annet Rally Monte-Carlo, det var flere enn noen annen rallyfører helt til franskmannen Sébastien Loeb tok sin 27. seier og gikk forbi den 3. september 2006.
Sainz kjørte sitt første rally i 1980. Han har vunnet rally-VM to ganger, både i 1990 og 1992. Begge gangene kjørte han i en Toyota Celica. Sainz har kjørt for Ford (1987–1988, 1996–1997 og 2000–2002), Toyota (1989–1992, 1998–1999), Lancia (1993), Subaru (1994–1995) og Citroën (2003–2005). Kartleser fra 1990 til 2002 var Luís Moya, mens Marc Martí hadde denne jobben da Sainz kjørte for Citroën. Sainz kjørte Rally Dakar for første gang i 2006.
Tofterøy
Tofterøy, offisielt Toftøya, er ei øy i Øygarden kommune i Vestland.
Øya har et areal på ca. 7,8 km². Det er noen hundre fastboende i tillegg til mange hytter og fritidsboliger på øya. Tofterøy knyttes sammen med Sotra ved Tofterøybrua som stod ferdig i 1975. Før dette hadde det vært fergesamband over Austefjorden siden 1960.
Innbyggerne på Tofterøy har i århundrer livnært seg på jordbruk og havbruk, og landskapet bærer fortsatt tydelig preg av dette. Tofterøy skule var øyas eneste skole, men denne ble nedlagt i 2012.
Navn
Toftøya er den offisielt godkjente og anbefalte navneform av Statens kartverk, mens Toftarøyna er godkjent, men ikke tilrådd. Navneformen Toftøyna har også blitt foreslått, men er ikke godkjent. I 2014 ble det reist navnesak om navnet, hvorpå kommunestyret i Sund vedtok Tofterøy som høringsuttalelse til Toftarøyna som var det nye forslaget til Statens kartverk. . Statistisk sentralbyrå (SSB) som navngir grunnkretser bruker formen Tofterøy slik «Tofterøy-Vardøy-Viksøy»
Heteronympha
Heteronympha er en slekt av sommerfugler som hører til underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Levevis
Larvene lever på ulike gress (Poaceae) eller halvgress. De voksne sommerfuglene har en noe langsom, vinglete flukt og hviler gjerne på visne blader der vingenes underside gir dem god kamuflasje.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
NGC 34
NGC 34 (også NGC 17) er en rest etter to galakser som har kollidert og som ligger rundt 250 millioner lysår unna jorden i stjernebildet Hvalfisken. NGC 34 inneholder mye gass og kan derfor holde frem med den hyppige stjernedannelsen i sentrum, som blei satt i gang under sammenslåingen av de to opphavlige galaksene.
EØS-midlene
EØS-midlene er Islands, Liechtensteins og Norges bidrag til sosial og økonomisk utjevning i Det europeiske økonomiske samarbeidsområde (EØS). Bevilgingene gikk i perioden 2014–2021 til 15 av EUs medlemsland. EØS-midlene bidrar dessuten til å styrke forholdet mellom giver- og mottakerlandene.
Støtten har siden 2004 bestått av to ordninger. Den ene ordningen er finansiert av Norge alene (engelsk: Norway Grants), mens den andre ordningen (EEA Grants) også inkluderer bidrag fra Island (3 prosent) og Liechtenstein (1,2 prosent). I perioden 2014–2021 ble det i begge ordningene til sammen, bevilget ca. 2,8 milliarder euro. Norges andel gjorde i totalt i underkant av 98 prosent begge ordningene sett under ett.
I støtteperioden 2014-2021 rettes innsatsen mot fem hovedsektorer som supplerer og utfyller støtten som ytes gjennom EUs eget samhørighetsfond.
Omfang
EFTA-landene Island, Liechtenstein og Norge som er medlem av EØS, har siden 1994 gitt støtte til andre EØS-land. Bidragene ble opprinnelig er gitt gjennom EØS-finansieringsordningene (1994–1998) og (1999–2003) og deretter EØS-midlene (2004–2009, 2009–2014 og 2014–2021).
Siden 2004 har EØS-midlene bestått av to separate ordninger: EØS-finansieringsordningen («EEA Grants») og den norske finansieringsordningen («Norway Grants»). EØS-finansieringsordningen finansieres av de tre giverstatene Island, Liechtenstein og Norge, mens den norske finansieringsordningen finansieres utelukkende av Norge.
Samlet sett har Norge, Island og Liechtenstein bidratt med 3,3 milliarder euro gjennom løpende tilskuddsordninger mellom 1994 og 2014. Et ytterligere bidrag på 2,8 milliarder euro ble er gjort tilgjengelig for finansieringsperioden 2014–2021. De tre giverstatene bidrar etter størrelse og BNP. Følgelig bidrar Norge med 97,7 %, Island med 1,6 % og Liechtenstein med 0,7 % av de samlede EØS-midlene for perioden 2014–2021.
Vilkårene for å motta støtte gjennom EØS-midlene er de samme som for EUs utjevningsfond. Det betyr at medlemsstater i EU med bruttonasjonalinntekt (BNI) per innbygger lavere enn 90 % av gjennomsnittet i EU, kan få støtte.
For finansieringsperioden 2014–2021 gjelder dette følgende stater: Bulgaria, Kroatia, Kypros, Den tsjekkiske republikk, Estland, Hellas, Ungarn, Latvia, Litauen, Malta, Polen, Portugal, Romania, Slovakia og Slovenia. undefinedStater som ble medlemmer av EU før 2004, er ikke berettiget til å motta støtte fra den rent norske finansieringsordningen, og derfor mottar Hellas og Portugal støtte bare fra EØS-finansieringsordningen.
Slik fungerer det
Først må EU og de tre giverstatene inngå en rammeavtale (MoU) om hvor stort det samlede bidraget skal være og hvordan midlene skal fordeles på hver enkelt mottakerstat. Tildelingene til hver stat er avhengig av størrelsen på befolkningen og på statens brutto nasjonalprodukt per innbygger, noe som gjør Polen til den største mottakerstaten, fulgt av Romania. Malta er den minste mottakerstaten.
Deretter forhandler Island, Liechtenstein og Norge med hver enkelt mottakerstat og blir enige om hvilke programmer som skal opprettes, deres formål og omfang samt hvor store summer hvert enkelt program skal få tildelt. Avtalene bygger på nasjonale behov og prioriteringer i mottakerstatene samt omfanget av samarbeidet de har med giverstatene. For å unngå dobbeltarbeid og sikre at midlene rettes dit de vil ha størst innvirkning, konsulteres Europakommisjonen under forhandlingene. Programmer som gjennomføres i henhold til EØS-finansieringsordningene og de norske finansieringsordningene, skal være i samsvar med EUs regler og standarder for menneskerettigheter, godt styresett, bærekraftig utvikling og likestilling mellom kvinner og menn.
Midler som gis av EU og gjennom EØS-midlene, utfyller hverandre, og de administreres vanligvis av den samme forvaltningsmyndigheten på nasjonalt nivå. EØS-midlene brukes ofte til å finansiere prosjekter på områder der EU-finansiering eller nasjonale bevilgninger sjelden er tilgjengelige
Hver enkelt nasjonal koordinerende myndighet har ansvaret for den helhetlige forvaltningen av programmene i mottakerstaten. De programansvarlige utarbeider og forvalter programmene, ofte i samarbeid med en partner fra giverstatene, og de tildeler prosjektmidlene. Prosjektene velges som oftest ut etter at de programansvarlige har foretatt en utlysning.
Styrking av det bilaterale samarbeidet
Et av de to hovedmålene for EØS-midlene er å øke samarbeidet og styrke forbindelsene mellom mottaker- og giverstatene. Partnerskap mellom enheter fra mottakerstatene og deres motparter i Island, Liechtenstein og Norge er en grunnleggende del av ordningen og gir en unik mulighet til å håndtere felles europeiske utfordringer.
Henrik Schildt
Ernst Henrik Schildt (født 10. juli 1914 i Helsingfors, død 15. mars i 2001 i Bromma i Sverige) var en finsk-svensk skuespiller. Han gikk på Dramatens elevskole 1939–42. Han har medvirket i over 50 filmer i Sverige. I Norge spilte han i filmen Eli Sjursdotter (1938) som var en norsk-svensk film. Hans filmdebut var i 1935 i Kanskje en gentleman av Tancred Ibsen.
Schildt var gift 1940–55 med Margareta Morsing. Deres barn er: Veronica Schildt-Bendjelloul (født 1944, oversetter) og Peter Schildt (født 1951, regissør og skuespiller). Henrik Schildt ble gift 2. gang 1956 med Berit Gramer (født 1929, skuespiller). De har barna: Johan Schildt (født 1959, skuespiller) og Sebastian Schildt (født 1964, sølvsmed og gullsmed). Henrik Schildt er morfar til Johar Bendjelloul (født 1975, kulturjournalist på Sveriges Television).
EØS-midlene
2014–2021
For perioden 2014–2021 er det avsatt 2,8 milliarder euro til EØS-midlene. EØS-finansieringsordningen (1,55 milliarder euro) finansieres i fellesskap av Island (3 %), Liechtenstein (1 %) og Norge (96 %) og er tilgjengelig i alle de 15 statene. Den norske finansieringsordningen (1,25 milliarder euro) finansieres utelukkende av Norge og er tilgjengelig i de 13 statene som ble medlemmer av EU etter 2003. Bidraget fra hver enkelt giverstat er avhengig av statens bruttonasjonalprodukt (BNP).
Støtteområder
2.	Forskning
3.	Utdanning, stipendordninger, lærlinger og ungt entreprenørskap
4.	Balanse mellom arbeid og privatliv
5.	Sosial dialog – anstendig arbeid
6.	Europeiske folkehelseutfordringer
7.	Inkludering og bemyndigelse av romfolk
8.	Utsatte barn og unge
10.	Lokal utvikling og fattigdomsbekjempelse
11.	Miljø og økosystemer
12.	Fornybar energi, energieffektivisering, energisikkerhet
13.	Reduksjon av og tilpasning til klimaendringer
14.	Kulturelt entreprenørskap, kulturarv og kultursamarbeid
15.	Det sivile samfunn
16.	Godt styresett, ansvarlige institusjoner, åpenhet
17.	Menneskerettigheter – nasjonal gjennomføring
18.	Asyl og migrasjon
20.	Internasjonalt politisamarbeid og kriminalitetsbekjempelse
21.	Et effektivt og hensiktsmessig rettsvesen, styrking av rettsstaten
23.	Katastrofeforebygging og -beredskap
Et nytt trekk ved EØS-midlene 2014–2021 er opprettelsen av et eget fond for å motvirke ungdomsledighet (65,5 millioner euro) og et fond for regionalt samarbeid (34,5 millioner euro). Disse fondene støtter europeiske prosjektinitiativer som er grenseoverskridende og tverrnasjonale, og tar sikte på å finne løsninger på noen av de felles utfordringene som Europa står overfor. Alle programmene som gjennomføres i henhold til EØS-midlene 2014–2021, løper fram til 30. april 2024.
Samarbeid og eksterne partnere
Programpartnere fra giverstatene spiller en strategisk rolle i planleggingen og gjennomføringen av programmene, og i å legge til rette for prosjektpartnerskap. I finansieringsperioden 2014–2021 er 21 programpartnere fra giverstatene involvert (to fra Island, en fra Liechtenstein og 18 fra Norge).
De fleste av programpartnerne fra giverstatene er offentlige organer som har et nasjonalt mandat på sine respektive områder, samt omfattende internasjonal erfaring. Disse programpartnerne er oppnevnt på initiativ fra giverstatene.
2009–2014
For perioden 2009–2014 utgjorde EØS-midlene 1,8 milliarder euro. EØS-finansieringsordningen (993,5 millioner euro), som finansieres i fellesskap av Island (3 %), Liechtenstein (1 %) og Norge (96 %), ble gjort tilgjengelig for 16 land. Den norske finansieringsordningen (804,6 millioner euro), som finansieres utelukkende av Norge, ble gjort tilgjengelig for de 13 landene som ble medlemmer av EU etter 2003. Spania mottok kun overgangsmidler i perioden 2009–2014. Kroatia ble medlem av EU og EØS i 2014, og kunne dermed også motta EØS-midler.
'''Tabell 1. Finansiering fra EØS-midlene 2009–2014''' * Påløpte støtteberettigede utgifter, i prosent. Dataene er hentet 5. september 2019, det kan komme endringer.
Støtteområder
I perioden 2009–2014 ble det gitt støtte fra EØS-midlene til ni prioriterte sektorer og 32 programområder, slik tabell 2 viser. Tildelte midler per prioritert sektor vises i figuren nedenfor. '''Tabell 2. Prioriterte sektorer og programområder for EØS-midlene 2009–2014''' Kilde: Blue Book 2009-2014
Samarbeid
Samarbeid gjennom bilaterale programmer og prosjekter er en arena for kunnskapsutveksling, gjensidig læring av beste praksis samt utarbeiding av felles politikk. Under finansieringsperioden 2009–2014 medvirket 23 programpartnere fra giverstatene (20 fra Norge, to fra Island og én fra Liechtenstein). I tillegg var Europarådet programpartner i flere av programmene.
Over 30 % av de 7 000 prosjektene som ble finansiert i denne perioden, hadde en programpartner fra en av giverstatene. I alt deltok nesten 1 000 partnere fra giverstatene (185 fra Island, 11 fra Liechtenstein og 780 fra Norge).
Resultater
Sluttvurderingen av EØS-midlene 2009–2014 viser den støtten som er gitt gjennom EØS-midlene i 16 EU-stater. EØS-midlenes resultat- og dataportal inneholder mer informasjon om de programmene og prosjektene som ble finansiert i perioden 2009–2014.
2004–2009
Etter utvidelsen av EU i 2004 ble ti nye land — Kypros, Den tsjekkiske republikk, Estland, Ungarn, Latvia, Litauen, Malta, Polen, Slovakia og Slovenia — medlem ikke bare av EU, men også av Det europeiske økonomiske samarbeidsområde (EØS).
I tillegg til disse to ordningene bevilget Norge 68 millioner euro gjennom de norske bilaterale samarbeidsprogrammene med Bulgaria og Romania straks disse to statene ble medlemmer av EU i 2007.
Som den største giveren sto Norge for nesten 97 % av den samlede finansieringen i perioden 2004–2009.
Samarbeid
Mer enn ett av fem prosjekter som fikk støtte, var partnerskapsprosjekter mellom enheter i mottakerstatene og Island, Liechtenstein eller Norge.
Resultater
I sluttvurderingen av EØS-midlene 2004–2009 ble det konkludert med at EØS-midlene 2004–2009 har bidratt til å redusere ulikhetene i Europa, og at de har vært til stor nytte på lokalt nivå. (Sluttrapport, Nordic Consulting Group, januar 2012).
1999–2003
I perioden 1999–2003 mottok Hellas, Irland, Nord-Irland, Portugal og Spania 119,6 millioner euro fra EØS-EFTA-statene (Island, Liechtenstein og Norge). Det ble gitt støtte til prosjekter på områdene miljøvern, byfornyelse, forurensning i byområder, vern av kulturminner, transport, utdanning og opplæring samt akademisk forskning. Rundt 93 % av midlene gikk til prosjekter knyttet til miljøvern.
Last ned sluttrapporten for finansieringsordningen 1999–2003.
1994–1998
Finansieringsordningen 1994–1998 omfatter Hellas, Irland, Nord-Irland, Portugal og Spania. Det ble gitt støtte til prosjekter på områdene miljøvern, utdanning og opplæring samt transport. I tillegg til de 500 millionene euro som ble bevilget som prosjektstøtte, ble det lagt til rette for å gi lavere rente på lån, der 1,5 milliarder euro ble stilt til rådighet av Den europeiske investeringsbank (EIB).
Finland, Sverige og Østerrike var medlemmer av EFTA inntil 1994, da de forlot organisasjonen for å slutte seg til EU. Europakommisjonen tok over ansvaret for disse tre landenes bidrag til finansieringsordningen 1994–1998.
Last ned sluttrapporten for finansieringsordningen 1994–1998.
Bibbidi-Bobbidi-Boo (sang)
«Bibbidi-Bobbidi-Boo» (også kalt «The Magic Song») er en amerikansk noveltysang med melodi og tekst av Al Hoffman, Mac David og Jerry Livingston. Den ble skrevet i 1948 og ble introdusert i Disney-tegnefilmen Askepott (Cinderella) fra 1950, hvor den ble fremført av skuespilleren Verna Felton med stemmen til Den gode fe.
Ilene Woods and The Woodsmen with Harold Mooney and His orchestra spilte inn sangen i Hollywood 26. oktober 1949. Den ble utgitt på RCA Victor 31-0013B (i USA), på His Master's Voice B 9970, på His Master's Voice SG 271, på His Master's Voice HM 2756, JK 2678 og på His Master's Voice A.L. 3109 (sistnevnte i Norge).
En innspilling med Perry Como and The Fontaine Singers with Mitchell Ayres and his Orchestra var den mest populære. Den ble spilt inn 7. november 1949 og utgitt av RCA Victor Records på 78-plate (med katalognummer 20-3607B) og på single (med katalognummer 47-3113-B). Den andre siden var «A Dream Is a Wish Your Heart Makes». Den samme platen ble utgitt i Storbritannia av EMI på His Master's Voice-etiketten med katalognummer B 9961. Den ble også utgitt på His Master's Voice HM 2730, på his Master's Voice X 7279, på His Master's Voice SAB 8, på His Master's Voice IP 615 og på His Master's Voice A.L. 3108 (sistnevnte i Norge).
En innspilling med Jo Stafford og Gordon MacRae ble utgitt av Columbia Records med katalognummer 782. Den andre siden var «Echoes».
Norske versjoner
Gunnar Kaspersen og Rolf Just Nilsen har skrevet norske tekster. Kaspersens versjon bærer tittelen «Simsala-simsala-bim». Just Nilsens versjon heter «Bibbedi-Bobbedi-Boo».
Teksten
Sangens tekst, i likhet med tittelen, utgjøres nesten helt av nonsens. Innspillingen fra 1948 har flere ekstra linjer som ikke ble anvendt i filmversjonen, innbefattet «If your mind is in a dither, and your heart is in a haze, I'll haze you dither, and dither your haze, with a magic phrase» og «If you're chased around by trouble, and followed by a jinx, I'll jinx your trouble, and trouble your jinx, in less than forty winkx». Tempoet til de ulike innspillingene er også vidt forskjellig.
Parodier og ordspill
Akira Toriyama, skaper av den populære anime- og mangafranchisen Dragon Ball, har forklart at han er fan av Disney-filmer. Som et resultat av hans fanatisme har Toriyama skapt tre figurer i sin Dragon Ball-serie som er oppkalt etter denne sangen: En ond trollmann kalt Bibbidi, hans sønn Bobbidi og en mektig demon kalt Buu. De fleste japanske handelsvarene staver Buus navn som det korrekte Boo, som i sangen.
Sangen ble også parodiert i episoden Narfily Ever After av Pinky, Elmyra & the Brain, en parodi på Askepott.
Listeplasseringer
På Cash Box magazine Best-Selling Records-listen, hvor alle versjoner var kombinert, nådde sangen nummer syv.
Slaget ved Diu (1509)
Slaget ved Diu stod den 3. februar 1509 ved havneinnløpet til byen Diu på den indiske vestkysten mellom en portugisisk marineflåte på den ene siden og en samlet muslimsk flåte bestående av fartøy fra det egyptiske mamelukksultanatet, Gujarat, Calicut og Det osmanske rike, samt med teknisk hjelp fra republikkene Venezia og Ragusa, på den andre.
Etter at portugisiske patruljeskip lenge hadde trakassert tømmertransporter fra Malabar til Rødehavet, seilet den mamelukkiske marineflåten mot India i 1507, forsterket av osmanske galeier med gresk besetning som sultan Beyazid II hadde latt de venetianske skipsingeniørene transportere fra Alexandria til Rødehavet.
Den portugisiske flåten talte 18 fartøy under befal av visekonge Francisco de Almeida, som så slaget som en hevn for hans sønns død i slaget ved Chaul i 1508. Den muslimske flåten talte ikke mindre enn 100 fartøy, men av disse var bare 12 virkelige orlogsskip. Portugiserne hadde tyngre fartøysartilleri og et betydelig mer erfarent mannskap, ikke minst i kanonbesetningene. Videre var de portugisiske marineinfanterisoldatene bedre utrustet, bedre trent og mer erfarne i strid.
Striden ble innledet med et heftig bombardement fra den portugisiske marinen, fulgt av bording av de allierte farkoster som fortsatt fløt. Portugal vant en overbevisende seier og lykkes å senke samtlige fiendtlige orlogsskip uten å ha noen egne tap. Slaget innebar ikke bare Portugals fortsatte dominans i området, men også begynnelsen av den europeiske koloniseringen av Asia.
Diu Kuşatması
Niobeperlemorvinge
Niobeperlemorvinge (Argynnis niobe) er en sommerfugl som tilhører den artsrike familien flikvinger (Nymphalidae). Den er sjelden i Norge, men forekommer i Ytre Telemark og langs Oslofjorden, tidligere hadde den en videre utbredelse. Den er den minste av de store perlemorvingene (slekten Argynnis) i Nord-Europa, og kan kjennes igjen på størrelsen, den er ellers ganske lik aglajaperlemorvinge (Argynnis aglaja) og adippeperlemorvinge (Argynnis adippe).
Utseende
En middelstor (vingespenn 43 – 52 mm), kraftig sommerfugl med litt rundede vinger. Oversiden er oransje med svarte flekker og striper. Kroppen er temmelig kraftig, kledt med forholdsvis korte, gylne hår. Hodet er stort og bredt, med tilspissede, fremover- og oppoverrettede labialpalper. Antennene er omtrent så lange som halve forvingen, ytterst med en markert klubbe, gule i spissen. Forvingene er noe mer avrundede enn hos beslektede arter, trekantede, med et mønster typisk for perlemorvingene. Bakvingene er kledt med lange, gyllenbrune hår ved roten. Forvingenes underside ligner oversiden, men grunnfargen er blekere og de mørke flekkene litt mindre. Bakvingens underside er rødbrun, med store, firkantede flekker som vanligvis ikke er sølvfargede. Larven er som utvokst rødbrun med svart marmorering, kledt med lange, forgrenede torner.
Levevis
Nioberperlemorvingen er knyttet til åpne, varme, gjerne sandige marker. Larven lever på forskjellige slags fioler (Viola spp.). Denne arten overvintrer som egg. De voksne sommerfuglene flyr fra slutten av juni til august.
Utbredelse
Niobeperlemorvingen var tidligere forholdsvis vidt utbredt i Sør-Norge, over det meste av Østlandet vest til Aust-Agder, dessuten med isolerte bestander i varme fjordstrøk på Voss og i Lærdal. I dag finnes den bare i et begrenset område på begge sider av Oslofjorden og i ytre Telemark. Selv om det fortsatt finnes gode bestander noen steder, spesielt i Østfold, blir arten vurdert som kritisk truet (CR) på den norske rødlisten (2015).
Chandrika Kumaratunga
Kumaratunga kommer fra en aristokratisk familie, og hun har en lang historie fra den politiske arena på Sri Lanka. Hennes far var minister som senere ble valgt til statsminister i landet. Faren ble myrdet i 1959, da Chandrika var fjorten år gammel. Hennes mor, Sirimavo Bandaranaike, ble valgt til verdens første kvinnelige statsminister i 1960, og hennes bror var tidligere minister og satt i parlamentet på Sri Lanka. Hun snakker flytende singalesisk, engelsk og fransk. Kumaratunga mistet synet på det høyre øyet og fikk permanent skade på synsnerven i et attentatforsøk gjennomført av tamiltigrene, den 18. desember 1999.
Kumaratunga giftet seg med filmstjerne og politiker Vijaya Kumaratunga i 1978. Ektemannen ble myrdet den 16. februar 1988, utenfor sitt hjem, da deres to barn var henholdsvis fem år og syv år. Hennes bror Anura Bandaranaike, som også var politiker, gikk bort i mars 2008.
Tåsen Idrettslag
Stiftelsen
Tåsen IL ble stiftet av overingeniør Hans Sundby, som ønsket å sikre et idrettstilbud til ungdommen i forbindelse med boligutbyggingen på Tåsen i begynnelsen av 1920-årene. Omtrent samtidig som klubben ble stiftet, planla naboklubben Lyn bygging av Ullevaal Stadion. Klubbene i Aker ble spurt om å låne ut penger til anlegget, og det nystartede Tåsen IL besluttet å gå inn med 1000 kroner i prosjektet for at banen også kunne brukes av Tåsen-ungdommen.
I 1936 ble Tåsen Arbeideridrettslag stiftet. Tåsen AIL var tilsluttet Arbeidernes Idrettsforbund og rekrutterte for det meste fra nedre Tåsen. Tåsen Tennisklubb ble stiftet 10. juni 1937 og disponerte tennisbaner anlagt av Tåsen havebys velforening. Tåsen IL, Tåsen AIL og Tåsen Tennisklubb slo seg sammen i 1945.
Bandy
Klubbens fremste meritter er innen bandysporten. Tåsen debuterte i 1. divisjon i 1956 og etablerte seg på 1960-tallet i toppserien. I 1966 vant klubben sin avdeling i seriespillet, og i 1967 spilte Tåsen seg fram til NM-finalen, som de imidlertid tapte 2-1 for Strømsgodset. Laget var senest i den øverste divisjonen mot slutten av 1990-tallet, men kom i søkelyset i negativ forstand da de høsten 2000 trakk laget fra serien. Dette var angivelig på grunn av mangel på spillere, ledere og penger.
Gunnar Jørgensen representerte klubben som president i Norges Bandyforbund fra 1963 til 1972.
Tennis
I tilknytning til Tåsens klubbhus ligger tre tennisbaner. Tåsen IL reiste i 1966 Norges første plasthall for tennis. Hallen sto til 1981, da den ble erstattet av en tilsvarende hall. På 1980- og 1990-tallet arrangerte klubben Finn Solvang cup, en turnering for landets beste ungdomsspillere. Synne Jarnfeldt ble i 1987 juniornorgesmester i single, double og mixed double.
Kampen Janitsjarorkester
Kampen Janitsjarorkester er et janitsjarkorps som ble stiftet i Oslo i 1929. Korpset holdt opprinnelig til på Kampen i bydel Gamle Oslo, og tok navnet sitt derfra.
Janitsjarorkesteret ble stiftet 10. september 1929 av en gruppe kamerater på mellom 8 og 13 år.
Kampen Janitsjarorkester har bare mannlige medlemmer. Orkesteret spiller oftest lokalt i Oslo, men har også opptrådt andre steder i Norge og utenlands. De har blant annet deltatt på Military tattoo i Garmisch Partenkirchen, vært oppvarmingsband under Edinburgh Military Tattoo, hatt oppmarsj med Stars and Stripes på Fifth Avenue under New York City Marathon og deltatt på en stor konsert med Wenche Myhre i Tyskland.
Orkesteret gjorde seg bemerket på 1950-tallet ved å spille swing-musikk i gata, blant annet 12th Street Rag. Etter dette har orkesteret fremført nærmere 100 låter av blant andre Rolf Letting, Frode Thingnæs, Helge Førde, Lars Erik Gudim og Even Kruse Skatrud.
Kampen Janitsjarorkester har også gitt ut en rekke plater og CD-er.
I 2019 var de gjesteartister på en konsert som bandet Bigbang holdt på musikkfestivalen OverOslo. Senere på året holdt korpset konsert i Oslo konserthus for å markere at det var 90 år siden korpset ble stiftet. I desember 2019 var de gjesteartister på en julekonsert med bandet Di Derre.
Musikalsk leder fra januar 2021 er trombonisten Tarjei Grimsby. Korpset har i senere tid hatt øvingslokale på Hellerud videregående skole.
NRK-dokumentar og diskusjon rundt kvinnelige medlemmer
I perioden 2016–2018 laget filmskaper Janne Lindgren en dokumentarfilm om Kampen janitsjar. Filmen ble vist på NRK i 2020. Dokumentaren viste at orkesteret lenge hadde slitt med rekruttering av unge medlemmer. Ifølge Lindgren hadde korpset på tidspunktet for filmingen en gjennomsnittsalder på 60 år, og kun to medlemmer under 30 år, og ville de neste fem årene ha behov for å rekruttere rundt 20-30 nye medlemmer. Derfor vurderte korpsets sittende styre for første gang å åpne for kvinnelige medlemmer i orkesteret. Dette utløste en stor intern diskusjon, og etter en tre måndeders prøveperiode med flere kvinnelige musikere, stemte et flertall av korpsmedlemmene på at korpset kun skulle ha mannlige medlemmer. Dette gjør Kampen janitsjar til Norges siste rene mannskorps.
Regissør Lindgren understreket i sin omtale av disse hendelsene at hun ikke ser på medlemmene i korpset som mannsjåvinistiske, men heller opptatt av å bevare tradisjonen i korpset.
Ifølge æresmedlem Roy Waraas har situasjonen bedret seg økonomisk i korpset etter filminnspillingen, og de har rekruttert flere yngre mannlige medlemmer.
Trompetist Tine Thing Helseth har i et intervju med NRK i 2009 uttalt at hun tror det må både gutter og jenter til for å nå et musikalsk nivå på linje med eliten av norske korps. Daværende formann Gunnar Guttulsrød er i samme artikkel enig om at rekruttering av jenter ville hevet det musikalske nivået, men sier at å ha kun mannlige medlemmer er viktig for identiten og merkevaren til korpset.
Filmstjerne
Filmstjerne er en norsk TV-sendt talentkonkurranse som gikk på TV 2 i 2005. Her skulle deltakerne kjempe om en mannlig- og en kvinnelig hovedrolle i en fremtidig norsk spillefilm regissert av Alexander Eik. Programmet ble ledet av Sarah Natasha Melbye, mens Pia Tjelta, Brede Hovland og Alexander Eik satt i juryen. Serien var TV 2s storsatsing den høsten. Vinnerne ble Sarah Elise Steensby og Andreas Blix Henriksen og filmen de spilte i var Kalde føtter (2006).
Esmeraldas (Ecuador)
Esmeraldas er en by på nordvestkysten av Ecuador i Sør-Amerika. I 2008 hadde selve bykjernen 195 216 innbyggere, men hvis forsteder regnes med, var innbyggertallet 245 100. Esmeraldas er administrasjonssenter for provinsen Esmeraldas. Byen ligger ca. åtte timer med buss fra Ecuadors hovedstad Quito.
Trebåtfestival
En trebåtfestival er en festival der eiere av trebåter og interesserte møtes. Ofte er det salgsboder, demonstrasjon av trebåtbygging, konserter og underholdning på festivalene.
Gyldénøyane
Gyldénøyane er ei gruppe på to øyer på Svalbard. Øyene ligger i Wahlenbergfjorden ved overgangen til Hinlopenstretet, vest i Nordaustlandet, og er en del av Gustav V Land. Den er også en del av Nordaust-Svalbard naturreservat.
Trebåtfestival
De tre mest kjente trebåtfestivalene i Norge er:
Gyldénøyane
Arealet av øyene er om lag 6 km². Den indre, største og østligste øya er ca. 5 km². Den ytre, minste og vestligste øya er ca. 1 km². Det høyeste punktet er om lag 20 moh. og befinner seg på den største.
Ålvik
Ålvik er et tettsted i Kvam kommune i Vestland. Tettstedet har innbyggere per 1. januar. Fylkesvei 79 går gjennom bygda.
Ålvik ligger idyllisk til ved Hardangerfjorden, det er nærhet til fjord og fjell og gode muligheter for friluftsaktiviteter. Det er egen barneskole og barnehage i Ålvik. Flere kunstnere har etablert seg i Kunstnarhuset Messen og det er stadig tilreisende kunstnere på besøk.
Historie
Ålvik ble et industristed i 1905, da smelteverket Bjølvefossen A/S startet opp.
Offentlige tilbud
I Ålvik ligger Ålvik barnehage og Ålvik skule. Stedet har sykestue og omsorgsboliger.
Ålvik kirke stod ferdig i 1962.
Det lokale biblioteket er en filial av det offentlige biblioteket i Kvam herad.
Kulturliv
Ålvik Arbeidarmuseum ligger i Ålvik. I 2016 tok lokalpolitikere til orde for å legge ned museet.
Idrett
Det lokale idrettslaget heter Ålvik idrettslag.
Metallurgisk industri
I 1905 startet metallindustribedriften Bjølvefossen A/S opp i Ålvik.
Kunstnarhuset Messen
I 1918 ble det bygget et administrasjonsbygg ved verket. Per 2020 benyttes administrasjonsbygget som senter for kunstneropphold under navnet Kunstnarhuset Messen.
Bjølsen hospital
Bjølsen hospital er det andre albumet til Klovner i kamp, som kom etter EP-en Tykt og tynt som ble gitt ut i 2001. Alle tekstene er skrevet og framført av Dane, Alis og Dr. S.
Franzøya
Franzøya er ei øy på Svalbard. Øya ligger i Hinlopenstretet, like sørvest for Nordaustlandet, og er en del av Gustav Adolf Land. Den er også en del av Nordaust-Svalbard naturreservat.
Torvmoser
se teksten
Franzøya
Det er noen små skjær rundt øya. Arealet av øya er om lag 2 km².
Torvmoser
Torvmoser (Sphagnum) eller kvitmoser er ei planteslekt som består av omkring 200 arter. I Norge finnes det ca. 40-50 arter. Bortsett fra fire arter finnes faktisk alle kjente europeiske torvmosearter i Norge, og Trøndelag er kjent for å ha den største artsrikdommen av torvmoser i hele verden. Det er også sjeldne arter i Reindalen på Svalbard.
Torvmose (Sphagnales) er en orden i klassen bladmoser. I torvmosefamilien (Sphagnaceae) finnes det kun én slekt (Sphagnum).
Torvmoser har ikke røtter som andre planter, men tar opp alt de trenger av vann og næringsstoffer gjennom overflaten. Plantenes svamplignende vev har evne til å absorbere store mengder vann (opptil 20 ganger vekten av den tørre mosen), og om lag 90% av torvmosens vekt er derfor gjerne vann. Torvmosene er røde, brune, grønne eller gulaktige i fargen og vokser i tette tuer eller tepper med 5-30 cm høye skudd. Hver plante består av en stengel med korte sideskudd i fem rekker. De danner stadig nye celler i toppen og dør nedentil, og derav dannes det torv.
Torvmoser finnes over store deler av verden, men spesielt rikelig i den tempererte boreale sonen. De tilhører de vanligste moseartene på myrer og er også vanlige som bunnvegetasjon i fuktige skogstrøk. De vokser helst i områder med lite næring, der de kan konkurrere ut andre planter.
Eksterne lenker
Torfowcowate
Stor-Albania
Stor-Albania (albansk: Shqipëria e Madhe), eller Etnisk Albania (Shqipëria Etnike) er en irredentistisk politisk bevegelse som ønsker å samle alle etniske albanere til et felles hjemland. Begrepet inkludere både dagens Albania, men også regioner i nabolandene, som Kosovo og Preševodalen i Serbia, områder i de sørlige deler av Montenegro, nordvestlige Hellas og deler av det vestlige Nord-Makedonia.
Gallup Balkan Monitor 2010 viste at ideen om et Stor-Albania har en betydelig folkelig støtte, da 62 % av albanerne i Albania støttet dette, mens støtten i Kosovo var på 81 % og i Nord-Makedonia 52 %.
Foreningen av et større område under albanske styre ble første gang fremmet under Prizrenligaen, en organisasjon på 1800-tallet som arbeidet for å samle områder med albansk befolkning innenfor en administrativ enhet innenfor Det osmanske rike.
Imidlertid har forestillingen om et Stor-Albania, som er større enn Albania innenfor sine 1913-grenser, kun blitt iverksatt de facto og de jure under den italienske og tyske okkupasjonen av Balkan under andre verdenskrig.
Aarhus domkirke
Aarhus domkirke (Sct. Clemens kirke) er en kirke som ligger i Aarhus i Danmark. Den er hovedkirke for Aarhus stift. Oppføringen av kirken begynte ca. år 1190 under biskop Peder Vognsen og den er en av de eldste teglstensbygningene på Jylland. Den første romanske kirken var ferdigbygget ca. år 1300. Det er ca. 1,200 sitteplasser i kirken som er viet til de sjøfarendes helgen Sankt Clemens.
Kirkebygningen
Kirken som ble reist på 1190-tallet var en romansk teglstenskirke. Teglsten var blitt det foretrukne byggematerialet etter at det var blitt introdusert til Sjælland ved italienske byggmestre og murere på 1160-tallet og teknikken spredde seg fort til Jylland. Kirken som ble reist var en treskipet basilika med svært lange tverrstilte korsarmer. Under en brann i 1330-årene ble taket ødelagt. Men på begynnelsen av 1400-tallet fremsto den i hovedsak som ferdig.
Det gikk ikke lang tid før man begynte ombyggingen til det som skulle bli dagens gotiske katedral. Rundt 1420 føyde man til vestkapeller og fundamentet til et tårn. Byggingen ble avsluttet i siste halvdel av 1400-tallet og da hadde man bygget om koret til et gotisk høykor i fire fag i hele skipets bredde. Høye gotiske vinduer var plassert i hvert fag. Innvendige hvelvinger og ferdigstillelsen av det høye gotiske tårnet skjedde ca. 1470. Domkirken man ser i dag, sto ferdigstilt rundt 1480 og fremsto da som en treskipet gotisk kirke med en lengde på 93 meter, som skal være Danmarks lengste. Kirken har senere blitt bygget noe om og restaurert flere ganger.
Addy Engels
Engels ble født i Zwartemeer og drev med sykling i flere år før han ble profesjonell. Hans eldre bror, Allard drev også med sykkelsport. Addy Engels ble nederlandsk mester i juniorklassen i 1994 og 1995, og for aspirantene i 1998. I 2000 inngikk han en proffkontrakt med Rabobank.