cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den
Grav
Grav T er omgitt av gravstedene ti, 136 menn og kvinner som ble gravlagt på samme tid som farao. Disse er antatt å ha vært faraos tjenere, og undersøkelser av en del av levningene antyder at de har blitt kvalt, noe som gjør dem til et eksempel på menneskeofring. Det var en praksis som er betraktet som vanlig for faraoene for dette dynastiet. Praksisen med menneskeofringer opphørte da dynastiet døde ut ved isteden å benytte shabti, figurer som erstattet faktiske mennesker, og som symbolsk ga støtte til farao i etterlivet.
Irish Transport and General Workers’ Union
I 1924 grunnla Larking bror Peter en ny fagforening, Workers' Union of Ireland (WUI). Mange av medlemmene av ITWGU i Dublin knyttet seg til denne, men ITWGU forble den dominerende fagforeningen, spesielt utenfor Dublin. O'Brien og Larkin var bitre personlige fiender, og da Larkin og hans støttespillere kom inn i Labour Party igjen i 1940-årene fikk O'Brien splittet partiet og opprettet National Labour Party. Ytterligere en splittelse kom i 1945, da WUI gikk inn i Irish Trade Union Congress. ITGWU forlot kongressen, og etablerte den konkurrerende Congress of Irish Unions.
Fra 1950-årene foregikk det regelmessige forhandlinger om å slå sammen de to landsforeningene, og i 1990 gikk de sammen og opprettet Services, Industrial, Professional and Technical Union (SIPTU).
Ole Paus (1766–1855)
Ole Paus (født 1766 på Bjåland i Lårdal, død 26. juli 1855 i Skien) var en norsk skipsfører, skipsreder og proprietær fra Skien, som tilhørte den nærmeste familiekretsen rundt Henrik Ibsen i dikterens barndom. Han var født i Øvre Telemark der familien hadde vært embetsmenn siden tidlig på 1600-tallet, men flyttet som barn til Skien der han ble oppfostret hos slektninger i familien Blom, dro til sjøs som 12-åring og ble skipper og borger i Skien i 1780-årene. I 1798 ble han gift med enken Johanne Ibsen (født Plesner), som hadde vært gift med da avdøde Henrich Ibsen, og ble dermed svoger til Skiens rikeste mann Didrich von Cappelen og til rederen Nicolay Plesner, og han drev senere rederivirksomhet i samarbeid med Plesner. Han kjøpte lystgården Rising i Gjerpen i 1799 etter å ha solgt Ibsenhuset i Løvestrædet. Han var både stefar til Knud Ibsen og onkel til Marichen Altenburg, Henrik Ibsens foreldre, og inntok sosialt rollen som dikterens bestefar; Ibsens biologiske bestefedre var begge allerede døde da Ibsen ble født. Flere hendelser og personer i Ibsens dramaer er inspirert av slektninger, familietradisjoner og hendelser på Rising tidlig på 1800-tallet. Etter ektefellens død flyttet han tilbake til Skien og bodde hos sønnen Christian Cornelius Paus, som hadde blitt byfogd i Skien og senere også amtmann i Bratsberg. En rekke av hans etterkommere, bl.a. stålgrosserer Ole Paus (f. 1846), generalmajor Ole Paus (f. 1910) og visesangeren Ole Paus (f. 1947), er oppkalt etter ham.
Carola Braunbock
Hun spilte også i en rekke filmer. Hennes mest kjente rolle var som stemoren i filmen Tre nøtter til Askepott fra 1973. Braunbock stammet fra Böhmen og snakket også flytende tsjekkisk. Som sudettyskere ble hennes familie fordrevet i 1945, da hun var 21 år gammel. Hovedrolleinnehaveren i Tre nøtter til Askepott, den da 20 år gamle Libuše Šafránková, fortalte senere at Braunbock først på slutten av innspillingen hadde begynt å snakke tsjekkisk på settet. De andre som jobbet med filmen hadde ikke vært klar over hennes böhmiske bakgrunn.
Ole Paus (1766–1855)
Biografi
Ole Paus tilhørte slekten Paus og var sønn av skoginspektør («holzførster») i Øvre Telemark Cornelius Paus (1726–1799) og Christine Falck. Faren var sønn av prokurator og konstituert sorenskriver i Øvre Telemark Paul Paus (1697–1768) og Martha Christophersdatter Blom, og sønnesønn av sorenskriver i Øvre Telemark Cornelius Povelsson Paus (1662–1723). Han ble født på gården Bjåland i Lårdal, som hadde tilhørt hans oldefar Christopher Blom, og ble døpt 23. mars 1766; hans faddere var, som angitt i kirkeboken, «hr. capit. Flüg, hr. lieut. Coucheron, mad. Blom, jomfr. Johanne Blom, jomf. Anne Josepha von Koss». Han hadde to eldre søstre, Martha Paus (1761–1786), gift med skipsreder og trelasthandler Hans Jensen Blom, og Hedevig Paus, gift med skipsreder og kjøpmann Johan Andreas Altenburg; søsteren var mor til Marichen Altenburg og mormor til Henrik Ibsen. Alle søskenene flyttet til Skien mot slutten av 1700-tallet.
Som barn en gang i 1770-årene ble Ole Paus tatt opp i huset hos farens fetter, skipsfører og kjøpmann i Skien Christopher Blom (1739–1803). Som 12-åring dro han til sjøs med Christopher Blom, som lærte ham opp i skipperyrket. Ole Paus fikk skippersertifikat 12. desember 1787 og borgerskap i Skien 23. januar 1788. Ole Paus førte først skip eid av kjøpmann Jochum Adtzlew og dennes sønn Petter Adtzlew, bl.a. i fart mellom Norge og Storbritannia; i 1794 førte han Adtzlews brigg «Haabets Anker» (86 ½ kommerselester; bygget 1782 i Langesund). Senere førte han skipet «Hazard» (127 ½ kommerselester), som han eide sammen med svogeren Nicolay Plesner. Han eide også en part i skipet «Grev Bernstorff», også sammen med svogeren Plesner. Ole Paus sluttet å seile i midten av 1820-årene.
27. november 1798 ble han gift med Johanne Ibsen (født Plesner), enke etter skipperen Henrich Ibsen som døde i skipsforlis i 1797 og datter av kjøpmann i Skien Knud Plesner og Maria Kall. Ole Paus ble dermed stefar til Knud Ibsen. I begynnelsen av 1799 kjøpte Ole Paus gården Rising søndre i Gjerpen av enkefru Rehbinder (Dorothea von Cappelen), som var søster til hans nye svoger Didrich von Cappelen; han fikk i det følgende året oppført en ny herskapelig hovedbygning som i dag er fredet. Han kjøpte også en part i Rising nordre og i en annen gård. Ibsen-forskeren Jon Nygaard har påvist at Rising ble kjøpt for verdiene til Johannes første ektefelle, Henrich Ibsen: «Johanne overtok formelt formuen etter den avdøde ektemannen på vegne av de to barna. I virkeligheten ble hennes nye ektemann, Ole Paus, forvalter av denne formuen. Bare en måned senere, 5. februar 1799, viser offentlige registre i Skien og Gjerpen at Ole Paus på én og samme dag solgte Ibsen-huset i Løvestrædet i Skien og kjøpte gården Rising i Gjerpen.» I folketellingen i 1801, like etter at de hadde flyttet til Rising, bestod husholdningen av Ole Paus og ektefellen, stesønnene Knud Ibsen og Jacob von der Lippe Ibsen (1796–1805), deres da to felles barn og syv tjenestefolk. Enkefru Rehbinder bodde dessuten i nabogården i Løvestrædet; «det vil si at Ole Paus' kjøp av Rising skjedde som en transaksjon innenfor hans nye familie og kjøpet og senere byggingen av nytt våningshus ble finansiert av salget av Henrich og Johanne Ibsens hus i Løvestrædet 27».
Ole Paus var sammen med Nicolay Plesner forlover ved stesønnen Knud Ibsens bryllup med niesen Marichen Altenburg. Ole Paus var også svoger til eidsvollsmannen Didrich von Cappelen som i første ekteskap var gift med Maria Plesner (1768–1800), og var også tremenning til dennes annen ektefelle Marie Severine Blom. Blant hans barns faddere var det tolv personer med navnet Blom.
Ole Paus og Johanne Plesner hadde fem sønner og fire døtre: Hans sønner var prokurator (advokat), fogd og proprietær Henrik Johan Paus (f. 1799), byfogd, amtmann og stortingsrepresentant Christian Cornelius Paus (f. 1800), og skipsreder og bankdirektør Christopher Blom Paus (f. 1810), samt Nicolai Kall Paus (f. 1804) som døde som spedbarn og Jacob von der Lippe Paus (f. 1806) som døde ung. Hans døtre var Maria Marthine Paus (f. 1802), Christine Pauline Paus (f. 1803), gift med skipskaptein Gerhard van Deurs, Mariane Nicoline Elisabeth Paus (f. 1808), og Johanne Caroline Paus (f. 1813).
Eldstesønnen Henrik Johan Paus vokste fra femårsalderen opp hos sin tante og onkel Hedevig og Johan Andreas Altenburg i Altenburggården, og Knud Ibsen og hans senere ektefelle Marichen Altenburg vokste også i stor grad opp sammen og «ble nærmest betraktet som søster og bror selv». Ole Paus inntok sosialt langt på vei rollen som bestefar til Henrik Ibsen (begge Ibsens biologiske bestefedre døde før Ibsens fødsel), og Ole Paus, hans søster, ektefelle og barn var Knud og Marichen Ibsens nærmeste slektninger i dikterens barn- og ungdom. En rekke figurer og episoder i Henrik Ibsens diktning er inspirert av slektninger og av hendelser på Rising tidlig på 1800-tallet.
Ole Paus bodde på Rising til kort etter ektefellens død i 1847. Samme år ble sønnen C.C. Paus utnevnt til byfogd i Skien, og Ole Paus flyttet da inn hos sønnen i Skien, mens husholdningen på Rising ble oppløst. C.C. Paus overtok senere Rising, og døde der i 1879. Etter noen år flyttet Ole Paus til sine tre døtre i den tidligere Christopher Bloms gård i Skien, der han også hadde bodd i sin ungdom. Hans yngste sønn Christopher Blom Paus bodde like over gaten, og Altenburggården lå også på skrått over gaten.
Ole Paus var bl.a. farfar til krigskommissær Johan Altenborg Paus (f. 1833), grosserer i Manchester Christopher Paus (f. 1843), stålgrosserer, fabrikkeier og bankdirektør Ole Paus (f. 1846), som etablerte stålgrossistfirmaet Ole Paus i 1872, fabrikkeier Christian E. Paus (f. 1851) og fabrikkeier Karl L. Paus (f. 1856). Han var oldefar til godseier og pavelig kammerherre Christopher Tostrup Paus (f. 1862), som ble utnevnt til greve av pave Pius XI, til den britiske diplomaten Christopher Lintrup Paus (f. 1881), til veiingeniøren Hans Wangensten Paus (f. 1891), til stålgrosserer Christopher Blom Paus (f. 1878), til godseier, fabrikkeier og generalkonsul Thorleif Paus (f. 1881), til fabrikkeier Eyvind Paus (f. 1900), til godseier Karl Paus (f. 1902) og til godseier Herman Christopher Paus (f. 1897), som var gift med Leo Tolstojs barnebarn, grevinne Tatiana Tolstoy; deres etterkommere eier bl.a. herregården Herresta. Blant etterkommerne av Ole Paus er også generalmajor Ole Paus (f. 1910), visesangeren Ole Paus (f. 1947), stålgrosserer Per Paus (f. 1910), skipsreder og investor Christopher Paus (f. 1943), oljeinvestor Peder Paus (f. 1945), godseier Christopher Paus (f. 1941), godseier Greger Paus (f. 1943), designer og medeier i Wilh. Wilhelmsen Pontine Paus (f. 1973), medeier i Wilh. Wilhelmsen Olympia Paus (f. 1976), den nåværende godseier på Herresta Fredric Paus (f. 1971) og komponisten Marcus Paus (f. 1979).
Ole Paus døde i Christopher Bloms gård i Skien om aftenen klokken halv ti 26. juli 1855 i en alder av 89 år og fire måneder. Han ble begravet på Gjerpen kirkegård 11. august samme år.
I fjernsynsserien En udødelig mann fra 2006 ble Ole Paus spilt av Per Theodor Haugen.
Aranyaka
Aranyaka (Sanskrit  आरण्यक) er hinduistiske religiøse tekster, skrevet på sanskrit mellom 750 f.Kr. og 550 f.Kr.. Tekstene er kommentarer til de fire opprinnelige vedaene; og mens brahmanaene i hovedsakelig inneholder forskrifter for korrekt utførte offerseremonier, tenderer Aranyaka-skriftene til å drøfte det egentlige, skjulte innholdet i seremoniene.
Det finnes flere samlinger med aranyaka-skrifter, organisert etter hvilket av veda-skriftene Rigveda, Yajurveda og Samaveda de kommenterer. Det er ikke bevart noen aranyaka til Atharvaveda.
Koloniseringen av Afrika
[[Fil:Colonial Africa 1913 map.svg|miniatyr|300px|Kart over Afrika som viser områder kontrollert av de europeiske kolonimaktene i 1913, med dagens landegrenser også merket av.
{{Legend|#f7fab2|Belgisk}} {{Legend|#fbc5c0|Britisk}} {{Legend|#b6e3fc|Fransk}} {{Legend|#bbfdd9|Tysk}} {{Legend|#d2f89b|Italiensk}} {{Legend|#c0a6f2|Portugisisk}} {{Legend|#eaaff7|Spansk}} {{Legend|#f6f6f6|Uavhengig]]}}
Koloniseringen av Afrika kan deles inn i de tre følgende delene: antikken, de islamske erobringene og europeisk kolonisering. I vanlig dagligtale brukes gjerne begrepene «kolonialisme» og «koloniseringen av Afrika» utelukkende om den europeiske aktiviteten i Afrika fra andre halvdel av 1800-tallet og frem til utbruddet av første verdenskrig i 1914, en periode ofte kjent som den nye imperialismen.
Den europeiske koloniseringen av Afrika var en gradvis prosess som må sees i sammenheng med den generelle utviklingen i Europa. Etter hvert som de europeiske statene vokste seg større og rikere økte også interessen for luksusvarer og andre sjeldne råvarer. På grunn av at det rundt slutten av middelalderen var mange oppdagelsesreiser til Afrika, ble en kjent med nye steder der en kunne få tak i råvarer.
I begynnelsen var en fornøyd med å bare hente ut (plyndre) ressurser og skaffe billig arbeidskraft, blant annet i form av slaver. For å få det mer organisert, og få litt mer prestisje i det, begynte flere land med en overgang fra økonomiske interesser til strategisk okkupasjon. Der det før hadde vært havnebyer og fort utviklet det etter hvert seg mektige kolonihovedsteder. De europeiske stormaktene konkurrerte til slutt om å ha flest kolonier. Storbritannia forsøkte å få kolonier fra nord til sør, mens Frankrike gikk inn for å okkupere landområder fra vest til øst i Afrika.
Kolonitiden varte helt frem til vår egen tid, og det var først på 1950-, 1960- og 1970-tallet at de fleste koloniene i Afrika oppnådde full selvstendighet. Vest-Sahara, som ble okkupert av Marokko da Spania trakk seg ut i 1975, og Cabinda som ble okkupert av Angola da Portugal trakk seg ut i 1975 er de eneste gjenværende koloniene på det afrikanske kontinentet.
I nesten samtlige av dagens afrikanske land er nasjonalspråket som brukes i dagliglivet arvet fra eller på en eller annen måte knyttet til en eller flere av de tre store kolonitidene (antikken, de islamske erobringene og den europeiske koloniseringen). Eksistensen av en stor afrikansk diaspora er en arv fra kolonimaktenes utbredte virksomhet med å frakte millioner av afrikanske slaver ut fra Afrika.
Fylkesvei 294 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 294 i de følgende fylkene:
Zoom
Zoom er et ord fra engelsk der det oppstod som lydhermende ord for trinnløst regulerbare objektiver som kunne zoome inn på et motiv.
Sør-Forså kraftverk
Sør-Forså kraftverk er et vannkraftverk ved Forså på Rolla i Ibestad kommune i Troms og Finnmark fylke.
Det opprinnelige kraftverket (400 kW) ble bygget ca. 1934. Det nye kraftverket utnytter i dag et fall på ca. 150 meter via rørgate i GUP (970m) og stål (180m) fra Forsåvatnet (Storvatnet) til havnivå ved Astafjorden.
Det er installert en francisturbin på 1,1 MW. Midlere årsproduksjon er på 6,2 GWh.
Kraftverket er eid av Hålogaland kraft AS.
Østerrikes distrikter
Østerrikes distrikter utgjør et forvaltningsnivå mellom Østerrikes delstater og kommunene. Distriktene (tysk Bezirke) er rent administrative enheter, dvs. at de ikke har politiske kompetenser og ingen valgte organer.
Burgenland
Burgenlands 171 kommuner er sammenfattet i ni distrikter, derav to bydistrikter:
Kärnten
Kärntens 132 kommuner er sammenfattet i ti distrikter, derav to bydistrikter:
Niederösterreich
Niederösterreichs 573 kommuner er sammenfattet i 24 distrikter, derav fem bydistrikter:
Salzburg
Salzburgs 119 kommuner er sammenfattet i seks distrikter, derav ett bydistrikt:
Steiermark
Steiermarks 287 kommuner er sammenfattet i 13 distrikter, derav ett bydistrikt:
Tirol
Tirols 279 kommuner er sammenfattet i ni distrikter, derav ett bydistrikt:
Vorarlberg
Vorarlbergs 96 kommuner er sammenfattet i fire distrikter: Vorarlberg har ingen bydistrikter.
Wien
Wien er både delstat og kommune. Distriktsnivået forekommer altså ikke. Byen er imidlertid delt i 23 såkalte Gemeindebezirke (bydeler), men disse tilsvarer ikke distriktene i de andre delstatene.
Fylkesvei 295 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 295 i de følgende fylkene:
Priscah Jepleting Cherono
Priscah Jepleting Cherono (født 27. juni 1980) er en kenyansk friidrettsutøver som konkurrerer i mellomdistanseløp og terrengløp.
Cheronos første mesterskapsfinale som senior var under VM 2005 i Helsingfors, der hun endte på syvendeplass på 5 000 meter. I 2007 deltok hun under VM i Osaka, der hun vant bronse på 5 000 meter med tiden 14.59,21. Samme år kom hun på tredjeplass både på 3 000 meter og 5 000 meter under IAAF World Athletics Final 2007 i Stuttgart.
I 2008 deltok hun under Sommer-OL 2008 i Beijing, der hun tok seg videre til finalen på 5 000 meter, men endte på 11.-plass.
14. arrondissement
14. arrondissement i Paris er et av de sørlige arrondissementene.
Baqa’a
Baqa'a (البقعة) er en palestinsk flyktningleir ca. 20 km nord for Amman i Jordan. FN har registrert 80.100 palestinske flyktninger bosatt der (2008). Med dette er leiren Jordans største.
Fylkesvei 296 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 296 i de følgende fylkene:
Yimmi Chará
Yimmi Javier Chará Zamora (født 2. april 1991) er en kolombiansk fotballspiller som spiller for den kolombiansk klubben Atlético Junior.
Petre M. Andreevski
Petre M. Andreevski (født 25. juni 1934, død 25. september 2006 i Skopje) var en lyriker, dramatiker, prosa- og barnebokforfatter fra Makedonia.
Han debuterte i 1960 med diktsamlingen Јазли «Knuter», og ga i alt ut 17 bøker. Hans tekster er oversatt til flere språk, og har blitt belønnet med Brødrene Miladinov-prisen to ganger og Stale Popov-prisen to ganger. Uvalgte verker utkom i 4 bind til 50-årsdagen i 1984. Han har arbeidet for makedonsk fjernsyn, vært redaktør av tidsskriftet Razgledi og var medlem av det makedonske vitenskapsakademiet.
Fylkesvei 170 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 170 i de følgende fylkene:
Musée d’Orsay
Musée d'Orsay (fransk uttale: ) er et museum i Paris, på Seinens venstre bredd i 7. arrondissement. Museet holder til i en nedlagt jernbanestasjon, Gare d'Orsay, bygd mellom 1898 og 1900. Samlingene dekker hovedsakelig fransk kunst mellom 1848 og 1914, og omfatter bl.a. maleri, skulptur, møbler og fotografi, og er mest kjent for sin samling (verdens største) fra impresjonismen og postimpresjonismen. Monet, Manet, Degas, Renoir, Cezanne, Seurat, Gauguin og Van Gogh er godt representert i utstillingene. Den norske billedkunstneren Edvard Munch er representert med ett kunstverk; maleriet «Trær og hagemur i Åsgårdstrand» fra 1902-04.
Historie
Bygningen ble bygd som jernbanestasjon til Verdensutstillingen i 1900, og tjente som stasjon for de sørvestre linjene til 1939. Den opprinnelige jernbanestasjonen er tegnet av Victor Laloux. Ombyggingen til museum ble vedtatt i 1977 og gjennomført i perioden 1983-1986 med arkitektene Renaud Bardon, Pierre Colboc, Jean-Paul Philippon og den italienske interiørarkitekten Gae Aulenti.
Utstillingene
Grunnplanet er viet verk fra før 1870, med to rekker av skulpturer langs midten og malerier i avlukker langs sidene. Utstillingen fortsetter kronologisk i toppetasjen med mesterverk fra impresjonismen. De nyeste verkene befinner seg i mellometasjen. Her er det også saler med møbler og gjenstander i art nouveau.
Hegra kirke
Hegra kirke er en korskirke fra 1783 i Stjørdal kommune, Trøndelag fylke. Byggverket er i tre og har 400 plasser.
Kirken har en 200–300 år gammel altertavle, gammel bibel og postille med lesepult. Glassmalerier av Gabriel Kielland, stjernehimmel i taket, gapestokk ved inngangen til kirkegården.
Paul Tamasy
Paul Tamasy er en amerikansk filmprodusent og manusforfatter. Tamasy skrev manus til familiefilmen Air Bud (1997), den første filmen i Air Bud/Air Buddies-serien. Tamasy både skrev manus til og produserte Walking Across Egypt (1999), som er basert på boken med samme navn. Han var også med på å skrive manus til The Fighter (2010).
Fylkesvei 180 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 180 i de følgende fylkene:
Alle får no’ til jul
Tekst og melodi er skrevet av Prima Vera, og teksten handler om massemedia sin måte å blåse opp temaer unødvendig mye. Helt i starten av 1980-årene fikk spesielt frykt for atomkrig og kjønnssykdommen herpes mye fokus i aviser og tv (se også «Ra-ta-ta (det blir krig)»). Denne gang lagde Prima Vera en blanding av parodi på en julesang samt at de sparket humoristisk til at massemedia blåste opp frykten for herpes. Det er Tom Mathisen som synger (i refrengene er stemmen hans dobbelt innspilt). Han beroliger lytteren med at alle får noe til jul, deriblant herpes. I refrenget trengte Prima Vera to pikestemmer for å få fram mest mulig julepreg over sangen. Damen som mestret å spille inn to troverdige pikestemmer, var Anita Skorgan. Hun var Jahn Teigens samboer i 1982, og de giftet seg og fikk datteren Sara i 1984.
Steve Peat
Steve Peat (født 17. juni 1974 i Chapeltown, South Yorkshire) er en britisk profesjonell terrengsyklist innen grenen utfor.
5. divisjon fotball for menn (Hålogaland)
5. divisjon fotball for menn (Hålogaland) er en regionalliga i fotball under Hålogaland Fotballkrets. Fra og med sesongen 2011 var 5. divisjon det nest høyeste nivået i det regionale divisjonssystemet.
São Bento (Porto)
São Bento jernbanestasjon (portugisisk: estação ferroviária de São Bento) er en jernbanestasjon fra det 20. århundre i Porto, Portugal. Stasjonen ligger i det historiske sentrum av Porto, som har blitt erklært et UNESCOs verdensarvliste og som et nasjonalt monument i Portugal.
Denne bygningen ble bygget over flere år, startende i 1904, basert på planer av arkitekten José Marques da Silva. De store veggflatene med azulejo-fliser (keramiske fliser) ble designet og malt av Jorge Colaço, de ble ferdigstilt i 1916 og stasjonen ble deretter innviet. Veggmaleriene representerer bilder fra landets historie, og de flerfargede panelene viser landlige scener som viser folket i forskjellige regioner.
Parallell
Parallell kan referere til:
Liste over Norges arbeidsministre
Liste over Norges arbeidsministre omfatter to distinkte epoker. Første del av listen omfatter statsråder i Arbeidsdepartementet (opprettet 30. juli 1885, nedlagt 22. februar 1946), mens andre del av listen omfatter statsråder i Arbeids- og sosialdepartementet (opprettet 1. oktober 2004, nedlagt 31. desember 2005), Arbeids- og inkluderingsdepartementet (opprettet 1. januar 2006, nedlagt 31. desember 2009), Arbeidsdepartementet (opprettet 1. januar 2010, skiftet navn til Arbeids- og sosialdepartementet 1. januar 2014, skiftet igjen navn til Arbeids- og inkluderingsdepartementet 1. januar 2022.
I dag er tittelen arbeids- og inkluderingsminister, og Marte Mjøs Persen (Ap) er statsråd.
Statsråder i Arbeids- og administrasjonsdepartementet dekkes i listen Liste over Norges administrasjonsministre.
Noetikk
Noetikk er en gren av metafysisk filosofi som omfatter studiet av sinn og intuisjon, og hvordan disse kan virke inn på materien.
Grunntanken innen noetikk er at det menneskelige sinn er i stand til å påvirke den fysiske verden, noe som de senere årene er blitt bekreftet gjennom utallige vitenskapelige forsøk, blant annet ved Institute of Noetic Sciences. Ved dette instituttet forskes det blant annet på kreativitet, effekter av meditation, PSI, ulike bevissthetstilstander, effekten av healing og bevisste drømmer.
De fleste har en ide om at tankene er vektløse, men mye tyder på at tankene faktisk har en egenvekt. Akkurat som masse påvirker materie, kan tanker også gjøre dette, men i en mye mindre skala. Noen mennesker har en særlig evne til å kunne påvirke materien med tankene. Psykokinese er ansett som den direkte innflytelsen av sinnet på materien.
Noetikk er en kontroversiell vitenskap, men nyere forskning har ført til et mer seriøst syn på dette feltet. Det fikk et spesielt høydepunkt i Dan Browns bok, Det Tapte Symbol, hvor noetikk var et sentralt tema.
Stein Haugom Olsen
Stein Haugom Olsen (født 22. desember 1946) er en norsk litteraturviter. i 2010 ble han dekan ved Avdeling for økonomi, språk og samfunnsfag ved Høgskolen i Østfold.
Olsen ble bachelor i litteratur i 1974 ved University of Oxford. Han tok doktorgraden i 1978 ved Universitetet i Bergen med avhandlingen The structure of literary understanding. Han var ansatt ved Universitetet i Oslo 1985—1997 som leder av Institutt for britiske og amerikanske studier. Olsen ble i 1997 tilsatt som professor ved Institutt for filosofi ved Lingnan University i Hongkong. 1. august 2007 ble han tilsatt som leder ved Institutt for lingvistiske, litterære og estetiske studier ved UiB.
Nord-Forså kraftverk
Nord-Forså kraftverk er et vannkraftverk ved Forså på Rolla i Ibestad kommune i Troms og Finnmark fylke.
Kraftverket utnytter et fall på ca. 236 meter fra Sandvatnet til havnivå ved Astafjorden. Sandvatnet reguleres mellom 240 og 232 moh.
Det er installert en peltonturbin på 1,2 MW. Midlere årsproduksjon er på 6 GWh.
Frank Fabra
Landslaget
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2018 i Russland, men måtte trekke seg på grunn av skade.
Nord-Forså kraftverk
Kraftverket er eid av Nordkraft.
Fylkesvei 174 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 174 i de følgende fylkene:
Autonomt prefektur (Kina)
Et autonomt prefektur (自治州 pinyin: zìzhìzhōu) er en sekundær administrativ enhet i Folkerepublikken Kina som enten har en befolkning der 50 prosent eller mer tilhører en eller flere anerkjente etniske minoriteter, eller som historisk har vært hjemstedet for slike minoriteter som betydelig befolkningsandel. Som regel har de autonome prefekturer likevel i dag en hovedsakelig hankinesisk dominans.
Ifølge den kinesiske grunnloven kan ikke et autonomt prefektur avvikles.
Jostein Holmen
Jostein Holmen (født 16. august 1947 i Verdal) er en norsk professor i medisin, som blant annet har hatt en sentral rolle i opprettelsen og gjennomføringen av Helseundersøkelsen i Trøndelag (HUNT).
Han ble i 1978 gift med Turid Lingaas Hanssen.
Kongen utnevnte i 2011 Holmen til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for hans innsats for norsk folkehelse.»
Uriel von Gemmingen
Uriel von Gemmingen (født 1468 i Michelfeld i Tyskland, død 9. februar 1514 i Mainz) var kurfyrste og erkebiskop av Mainz i Tyskland fra 27. september 1508 til 9. februar 1514.
Han engasjerte seg mot beslagleggelsen av jødiske bøker som dominikanerne i Köln og deres allierte Johann Pfefferkorn hadde fått i stand i 1509.
Omkring 1509 ble Matthias Grünewald engasjert som hoffmaler for erkebiskop von Gemmingen i Aschaffenburg, og fortsatte i erkebiskopelig tjeneste også etter hans død i 1514.
Lusaka internasjonale lufthavn
Lusaka internasjonale lufthavn er en flyplass i Lusaka, Zambia og er hub for Zambian Airways.
Władysław Kozakiewicz
Władysław Kozakiewicz (født 8. desember 1953 i Sołeczniki nær Vilnius i Litauen) er en tidligere polsk friidrettsutøver som konkurrerte i stavsprang.
Kozakiewicz ble olympisk gullmedaljør i stavsprang under OL 1980 i Moskva. Han hoppet 5,78 ny olympisk og verdensrekord og hans landsmann og gullmedaljør fra forrige OL Tadeusz Slusarski tok sølv sammen med Konstantin Volkov fra Sovjetunionen begge med høyden 5,65.
Raimo Valle
Raimo Valle (født 15. september 1965) er en norsk Arbeiderparti-politiker fra Tromsø. Han var statssekretær for fornyings-, administrasjons- og kirkeminister Rigmor Aasrud frem til 24. august 2012.
Valle har en cand.mag.-grad i finsk og samfunnsvitenskap fra Universitetet i Tromsø, og har fra 2001 til 2006 jobbet med samepolitiske saker.
Han har organisasjonserfaring fra fagforeningen Samfunnsviterne og fra Tromsø sameforening.
Valle ble i 2007 utnevnt som statssekretær i Arbeids- og inkluderingsdepartementet med spesielt ansvar for same- og minoritetssaker.
Selere
Selere (latvisk: Sēļi) var en stamme av baltiske folk. Selerne levde fram til 1400-tallet i Selonia, lokalisert i sørøstlige Latvia og nordøstlige Litauen. De ble slått sammen med og gikk opp i nabostammene og bedro til etnogenese av latviere og litauere. De språket de snakket var selisk som tilhørte de baltiske språkgruppe i de Indoeuropeiske språkfamilie. Da de selv forsvant som folkegruppe, forsvant også språket.
I de skriftlige kildene er kun nevnt noen få ganger. I Livlandske krønike nevnes selerne i begynnelsen av 1200-tallet da de ble beseiret, erobret og tvangskristnet. Forfatteren av krøniken kaller dem for «litauiske allierte». Deres land var underlagt fyrstedømmene Jersika og Koknese. De sørlige landområdene var derimot underlagt litauiske hertuger.
I 1207 kom den tyske sverdbroderordenen sammen med deres litauiske og lettgalliske allierte og beleiret selernes hovedsete, festningen Sēlpils. Grunnen for angrepet var tyske krav om at festningen ble benyttet som en hovedbase for litauisk støtte for angrep på Livland. Etter en lang beleiring gikk selerne med på å overgi seg, underlegge seg tysk styre og å bli døpt og kristnet. Den siste gangen selerne nevnes i skriftlige kilder er på 1400-tallet.
Pennsylvaniatysk
Pennsylvaniatysk, eller Pennsylvania Dutch, er et høytysk språk som snakkes av rundt 100 000 mennesker i Nord-Amerika. Det er det tradisjonelle språket til pennsylvaniatyskerne.
Brukerne av språket finnes i dag i Pennsylvania, Ohio og Indiana i USA, og i Ontario i Canada. Historisk sett ble språket talt av mennesker i Pennsylvania av sørtysk opprinnelse, enten de var lutheranere, reformerte eller katolikker. Bruken av pennsylvaniatysk som et dagligspråk i urbane områder (som f.eks. Allentown, Reading, Lancaster og York) var på tilbakegang innen begynnelsen av 1900-tallet, mens det i mer landlige områder fortsatt var i utstrakt bruk fram til slutten av andre verdenskrig, men ikke så lenge etterpå. I dag er flesteparten av talerne enten amish eller gammelmenonitter.
Éamon de Valera
Eamon de Valera (født  Edward George de Valera 14. oktober 1882 i New York City, død 29. august 1975 i Dublin) var president i Irland fra 1959 til 1973.
De Valera var mest kjent som en av lederne for Irlands kamp for uavhengighet fra Det forente kongeriket Storbritannia og Irland tidlig på 1900-tallet. Han var taoiseach (statsminister) i landet tre ganger, var hovedforfatter av Irlands grunnlov og avsluttet sin politiske karriere som president, og anses som en av de mest innflytelsesrike personene i Irland på 1900-tallet.
Tidlig liv
De Valera ble født på New York Nursery and Child's Hospital i New York City. Moren, Catherine Coll de Valera Wheelwright, var irsk og faren Juan Vivion de Valera var en spansk-cubansk skulptør. Ifølge de Valera selv hadde de giftet seg i New York i 1881. Flere av de Valeras biografer har lett etter attester som gir opplysninger om hans fødsel og om foreldrene, men ingen har vært i stand til å finne noe. Det er dermed generelt antatt blant historikere at han var født utenfor ekteskap. På slutten av det 19. århundre kunne dette ha store konsekvenser, spesielt for en dypt religiøs katolikk som de Valera. Han vurderte flere ganger å gå i kirkelig tjeneste, noe han under datidens kirkerett ikke kunne gjort dersom han var uektefødt.
I 1885, året faren ifølge de Valera døde, ble han tatt med til Irland av sin onkel Ned. Hans mor giftet seg kort tid senere, men i stedet for å bli hentet tilbake til henne vokste han opp hos sin bestemor, Elizabeth Coll og hennes sønn Patrick og datter Hannie i Limerick. Han fikk sin utdannelse på Bruree National School i Limerick, og Charleville Christian Brothers School skole i Cork. Seksten år gammel fikk han et stipend til Blackrock College i Dublin.
Eva Gonzalès
Eva Gonzalès (født 19. april 1849 i Paris, død 6. mai 1883 også i Paris) var en fransk maler som regnes for impresjonist, selv om hun aldri stilte bilder ved deres utstillinge
Éamon de Valera
Tidlig liv
De Valera var en flittig student, og fikk flere stipender. I 1903, bare 21 år gammel, ble han professor i matematikk ved Rockwell College i Tipperary. Året etter fullførte han en grad i matematikk ved Royal University of Ireland, og han begynte så å undervise ved Belvedere College i Dublin. Hans søknad om et professorat ved National University of Ireland ble avslått, men han fikk en deltidsstilling med National University of Ireland, Maynooth.
Eva Gonzalès
Eva Gonzalès var datter av en kjent forfatter Emmanuel Gonzalèz. Moren var cellist.
Hun begynte å få undervisning i billedkunst som 16-åring hos en da kjent portrettmaler Charles Chaplin.
Gonzalès ble elev av Édouard Manet i februar 1869. Hun satt også modell for portrettet som illustrerer denne artikkelen. Det var ferdig i mars 1870 og utstilt i Salonen senere samme år og i etterkant av at hun hadde stilt ut sine egne bilder og fått rimelig gode anmeldelser for dem. Manets bilde ble ikke regnet for særlig bra, men den poserende damen i feil antrekk, feil arbeidsstilling og Ikke helt riktig posisjon i forhold til hva hun holdt på med, ble etter dette betraktet med skepsis i forhold til det å lage gode malerier. Trolig var det at hun var kvinne, ung og søt medvirkende til motvinden.
Hun fortsatte å stille bilder til Salonen, og oppnådde etterhvert å bli anerkjent for ten serie bilder i portrettformat med en søster som modell.
Éamon de Valera
Påskeopprøret
Det har vært strid blant de Valera tilhengere og motstandere om hvor mye han utrettet under opprøret. Hans tilhengere hevder at han viste gode lederegenskaper, og at han var en dyktig planlegger, mens motstanderne hevder at han hadde et nervøst sammenbrudd som førte til at han gav motstridende ordrer, nektet å sove og dermed ble for utmattet til å fungere og at han på et tidspunkt glemte løsenordet slik at han nær ble skutt av en av sine egne menn.
I parlamentsvalget i desember 1918 ble han valgt inn i det britiske parlamentet for Sinn Féin i valgkretsen East Clare. Som de andre Sinn Féin-representantene boikottet han det britiske parlamentet, og deltok i stedet i opprettelsen av Dáil Éireann. Han skulle representere denne valgkretsen helt til 1959.
President for Dáil Éireann
Sinn Féin vant 73 av de 104 irske setene i det britiske parlamentet i 1918. 21. januar 1919 samlet de fleste av representantene seg i Mansion House i Dublin og opprettet Dáil Éireann. De utpekte også en regjering for Den irske republikk, med Cathal Brugha som president for Dáil Éireann, eller Príomh Aire. De Valera hadde blitt arrestert igjen i mai 1918, og kunne derfor ikke være med på dette møtet. I februar 1919 rømte han fra Lincoln fengsel, med hjelp fra Michael Collins, og på aprilsesjonen i Dáil erstattet han Brugha som president. Dáilgrunnloven av 1919 klargjorde at presidenten var å regne som statsminister, ikke som statsoverhode.
For å forsøke å få internasjonal anerkjennelse av Den irske republikk ble Seán T. O'Kelly sendt til Paris for å tale republikkens sak ovenfor stormaktene på Pariskonferansen. I mai 1919 var det klart at han ikke lyktes med dette, og de Valera besluttet å reise til USA for å søke anerkjennelse for republikken og for å skaffe et lån til en slunken kasse. Han klarte å skaffe seks millioner dollar, en sum som langt overgikk det Dáil hadde våget å håpe på. Han fikk også bred støtte i befolkningen, men klarte ikke å få noen offisiell anerkjennelse. Han hadde også problemer med en del irsk-amerikanske ledere, som mente han var for dominerende og dermed tråkket inn på deres enemerker. I løpet av de årene republikken eksisterte var det bare det kommunistiske Russland som anerkjente den.
I Irland hadde uavhengighetskrigen brutt ut samme dag som Dáil hadde sitt første møte, og mens de Valera var i USA utviklet krigen seg til å bli mer omfattende. I hans fravær ble republikken ledet av Michael Collins, som var finansminister.
President for republikken
I januar 1921 deltok de Valera på sitt første møte i Dáil etter å ha kommet tilbake. Han la der frem et forslag om at IRA, som var republikkens hær, skulle slutte med bakholdsangrep, ettersom disse gjorde det mulig for britene å fremstille dem som terrorister. I stedet skulle de begynne med konvensjonell krigføring. Dette ble umiddelbart nedstemt, og de Valera ble i stedet presset til å komme med en uttalelse som støttet IRA og fastslo at organisasjonen var under Dáils kontroll. Hans forslag ble for hans kritikere bevis på at han ikke hadde oversikt over realitetene i krigføringen; IRA med sitt dårlige utstyre og lite trening ville ikke hatt mulighet til å vinne over British Army med topp utstyr og enorm tallmessig overlegenhet i konvensjonell krig.
Sammen med Cathal Brugha og Austin Stack la han press på Michael Collins for å få ham til å reise til USA og fortsette de Valeras arbeid der. De tre mente at Collins hadde gått ut over sin myndighet, idet han var den reelle leder for IRA selv om han egentlig var finansminister og sjef for IRAs etterretningsenhet. Collins motsatte seg dette, og forble i Irland.
Under valget i 1921 seiret Sinn Féin igjen, og det andre Dáil ble samlet. Den 11. juli 1921 erklærte britene våpenhvile, som skulle vare til krigen ble endelig avsluttet senere samme år. De Valera reiste til London for å treffe statsminister David Lloyd George, men de to klarte ikke å komme til noen avtale. I stedet ble det besluttet at man skulle forhandle om en traktat.
I august 1921 fikk de Valera endret grunnloven av 1919, slik at han ble president for Den irske republikk, og ikke bare statsminister. Argumentasjonen var at man gjennom dette fikk et irsk statsoverhode på samme nivå som Georg V av Storbritannia. Ettersom kongen ikke skulle delta i traktatforhandlingene, erklærte han at han selv heller ikke ville delta. Dermed sendte Dáil en delegasjon med alle fullmakter, med Arthur Griffith som leder, til London.
Traktatstriden
Det som ble mest kontroversielt var at republikken ikke fikk leve videre som en anerkjent, selvstendig stat, men at den ble erstattet av status som dominion under det britiske imperiet. Dette medførte at den britiske monarken også ville være konge av Irland, og at det måtte avlegges troskapsed til monarken. Denne ble skrevet av Michael Collins på en så skånsom måte som mulig, slik at man bare sverget troskap til kongen av Irland uten noen referanse til kongen av Storbritannia. Eden ble derfor i seg selv ikke et stort poeng i striden, men den ble hyppig brukt i argumentasjonen mot traktaten.
Sett i lyset av den senere konflikten om og i Nord-Irland er det verdt å merke seg at delingen av Irland ikke var et viktig spørsmål for irske politikere på dette tidspunkt. Man mente at grensekommisjonens arbeid ville ende med at store deler av området ble overført til Fristaten, slik at Nord-Irland ikke ville klare seg økonomisk, og at en gjenforening var å vente innen få år. Slik skulle det ikke gå, ettersom grensekommisjonen kom til at det bare var små områder som skulle overføres til Fristaten, samt at et større område skulle overføres til Nord-Irland. Kommisjonens rapport ble av forskjellige hensyn lagt til side.
Traktaten ble ratifisert av Dáil med knapp margin, 64 stemmer for og 57 mot. Minoriteten forlot som følge av dette Dáil. De Valera gikk av, og Griffith ble valgt som ny president. Han gikk tilbake til den gamle tittelen president av Dáil Éireann.
I mars 1922 holdt de Valera en tale i Carrick on Suir, der han sa at dersom traktaten ble gjennomført kunne det bli nødvendig å «vasse gjennom irsk blod» for å oppnå frihet. I Thurles gjentok han dette noen dager senere, og la til at IRA «kan måtte vasse gjennom, kanskje, blodet til noen medlemmer av regjeringen, for å oppnå irsk frihet». Hans motstandere har tolket dette som en oppfordring til borgerkrig, mens tilhengerne tolker det som et uttrykk for dyp fortvilelse over at irske nasjonalister hadde blitt splittet.
De Valeras kritikk mot traktaten dreide seg særlig om to ting: For det første var han kritisk til troskapseden, og for det andre var han bekymret over at Irland ikke kunne ha en egen utenrikspolitikk. Det siste punktet omfattet også spørsmålet om traktathavnene, flere irske havner som ville være under Royal Navys kontroll av hensyn til Storbritannias sikkerhet. Som erstatning for status som dominion foreslo han en «ekstern tilknytning» mellom en irsk republikk og Storbritannia. Dette var noe han også hadde foreslått i april 1921, før forhandlingene begynte. Collins var villig til å akseptere dette, og de to fløyene av Sinn Féin, traktattilhengere og -motstandere, forente seg før valget i 1922 med planer om å danne en koalisjonsregjering. Bare to dager før valget falt dette sammen, ettersom britene la ned veto fordi det stred mot en allerede undertegnet traktat. Dermed var man tilbake på veien mot borgerkrig.
Borgerkrigen
Den 28. juni 1922 brøt den irske borgerkrig ut. Den varte til mai 1923, og endte med seier for traktattilhengerne. Begge sider ønsket å unngå borgerkrig, men da IRA-medlemmer tok kontroll over Four Courts i Dublin ble Michael Collins etter en tids venting presset til å sette inn Fristatens hær mot dem. De Valera støttet IRA, og meldte seg som frivillig soldat. Den 8. september 1922 møtte han Richard Mulcahy i Dublin til hemmelige forhandlinger, men de klarte ikke å komme til enighet.
I mars 1923 deltok de Valera på et møte i IRAs hærledelse, hvor man skulle bestemme veien videre. Det er kjent at han var tilhenger av en våpenhvile, men han hadde ikke stemmerett. IRA kom til at man skulle fortsette krigføringen. Men den 30. mai 1923 erklærte den nye øverstkommanderende i IRA, Frank Aiken (som hadde tatt over etter at Lynch ble drept) våpenhvile og beordret IRA-medlemmene til å begynne å dumpe sine våpen. De Valera støttet dette i en berømt tale, hvor han kalte IRA-soldatene «baktroppens legion» og sa at «republikken kan ikke lenger med hell forsvares med deres våpen». Mange av republikanerne ble arrestert av Fristatens myndigheter. De Valera ble arrestert i Clare, og var internert inntil 1924. Han var den siste fange som satt i Kilmainham fengsel.
Tilbake i folden
Etter at IRA dumpet sine våpen vendte de Valera tilbake til vanlige politiske metoder. I 1924 ble han arrestert for å «reise ulovlig inn i Nord-Irland», og holdt i varetekt i en måned i Crumlin Road fengsel i Belfast.
Anthiadinae
25 slekter
Éamon de Valera
Tilbake i folden
Etter å ha sluppet ut var han med på en avstemning i Sinn Féin om å akseptere Den irske fristatens grunnlov, som endte med knapp seier mot motstanderne. De Valera var villig til å akseptere den, og gikk derfor av som partileder. I mars 1926 dannet han et nytt parti, Fianna Fáil, som ble et av de dominerende partier i resten av det 20. århundre. Partiet vant raskt frem i valg, men representantene nektet å avlegge troskapseden. De startet i stedet en rettslig høring om nødvendigheten av å avlegge eden. Mordet på visepresidenten for det utøvende råd, tilsvarende visestatsminister, Kevin O'Higgins, førte til en tilspissing av situasjonen, og W.T. Cosgrave fikk gjennom en lov som krevde at alle kandidater til Dáil før valget måtte avlegge ed om at de hvis valgt også ville avlegge troskapseden. Dermed var Fianna Fáil presset opp i et hjørne, og de valgte å avlegge eden ut fra at den kunne regnes som et «tomt formular».
Anthiadinae
Anthiadinae er en underfamilie av abborfisker, som omfatter mange av de rosa, gule eller oransje fiskene, som en kan se svømme i stimer på bilder og filmer fra tropiske korallrev. Gruppen ble tidligere kalt Anthiinae, men prioritetsreglene gjør at det navnet skal brukes om en gruppe av biller.
Éamon de Valera
Tilbake i folden
I 1931 støttet de Valera, i et populistisk trekk, grevskapsrådet i Mayo da de sa opp en protestantisk bibliotekar på grunn av hans tro, med den begrunnelse at «et grevskap som er 98 % katolsk bør han en katolsk sjefsbibliotekar».
Anthiadinae
De fleste artene er små og fargerike, og eter plankton. Alle begynner livet som hunner, men noen skifter kjønn til hanner, samtidig som de får en annen sosial posisjon i stimen. Stimene kan omfatte flere tusen individer, og er delt i «haremer» med én dominerende hann og flere hunner. Det finnes også ofte et par underordnede hanner i haremet. Hunnene har i tillegg sitt eget hierarki.
Éamon de Valera
President for det utøvende råd
I valget i 1932 fikk Fianna Fáil 72 seter i Dáil, og ble dermed det største partiet, dog uten å ha majoritet. De Valera ble utnevnt til president for det utøvende råd, tilsvarende statsminister, av generalguvernør James McNeill den 9. mars. Han begynte med en gang å arbeide med å oppfylle sitt valgkampløfte om å avskaffe troskapseden og å holde igjen årlige jordleiebetalinger til Storbritannia. Britene reagerte med sanksjoner mot irsk eksport, og den økonomiske krigen som fulgte førte til mye problemer. Etter råd fra de Valera ble McNeill avsatt som generalguvernør av Georg V den 1. november 1932, og en veteran fra 1916, Domhnall Ua Buachalla, ble utnevnt til seneashal i hans sted. Dermed hadde et av symbolene på kongemakten blitt praktisk talt fjernet.
Anthiadinae
Gruppen har flest arter i det indopasifiske området, men det er også noen arter i Atlanterhavet. I europeiske farvann finnes artene Anthias anthias og Callanthias ruber.
Éamon de Valera
President for det utøvende råd
For å styrke sin stilling utlyste de Valera nyvalg allerede i januar 1933. Fianna Fáil vant 77 seter, hvilket gav partiet majoritet i Dáil. Partiet vant under de Valeras lederskap også valgene i 1937, 1938, 1943 og 1944.
Ved å virke som utenriksminister ved siden av stillingen som rådspresident tok de Valera også kontroll over Fristatens utenrikspolitikk. Han deltok på møter i Folkeforbundet, og var president for forbundets råd ved møtet i Genève i 1932. I en tale som gjorde inntrykk på deltagerne appellerte han til genuin lojalitet mot forbundspakten fra medlemslandene. I 1934 støttet han Sovjetunionens inntreden i forbundet, og i september 1938 ble han valgt til den nittende president for forbundsforsamlingen.
Den nye grunnloven
I 1930-årene kuttet de Valera systematisk ned på Fristatens grunnlov, som hadde blitt skrevet av en komité under nominell ledelse av Michael Collins. Det var tre faktorer som gav ham mulighet til å gjøre dette. For det første var det opprinnelig slik at endringer i Fristatens grunnlov trengte bekreftelse i folkeavstemning fra 1930, åtte år etter at den var vedtatt, men Cosgrave hadde endret dette til 16 år slik at den inntil 1938 kunne endres gjennom et vanlig lovvedtak i Oireachtas. For det andre, selv om generalguvernøren i teorien kunne reservere seg mot eller nekte å gi kongelig godkjennelse av lover, lå makten til å råde ham til dette fra 1927 ikke lenger hos den britiske regjeringen, men hos den irske (som formelt var den irske kongens regjering). Og for det tredje skulle grunnloven i teorien være i overensstemmelse med den anglo-irske traktat, men de Valera hadde klart å fjerne det lovmessige kravet om dette kort etter at han kom til makten. Dermed var alle sikringer som skulle verne traktaten og grunnloven som sprang ut fra den fjernet, og de Valera stod fritt til å endre den.
Han gikk hardt til verks i dette arbeidet. Troskapseden ble fjernet, og det samme skjedde med appellretten til den juridiske komitéen i geheimerådet. Da Senatet protesterte mot endringene ble også det avskaffet. Og i desember 1936 brukte de Valera Edvard VIIIs plutselige abdikasjon til å få igjennom to grunnlovsendringer. Den første fjernet alle referanser til kongen og generalguvernøren, mens den andre innførte kongen på nytt, denne gang som en diplomatisk representant for Fristaten.