cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tegnekunst
Kullstift
I middelalderen og frem til 1600-tallet dannet forkullede trematerialer, f.eks. fra bøk, lind eller pil, passende tegneredskaper, disse kalles gjerne tegnekull. Ulike treslag gir ulik hardhetsgrader på tegnekullet. Til å begynne med laget kunstneren sitt eget tegnekull, men senere har man produsert tegnekull i fabrikker.
Tegnekull blir brukt i underlags tegninger for maleri, på lerret og mur, men også som selvstendig tegnemedium på papir. I en kulltegning på papir kan det varieres mellom hårfine streker og jevnt, tonede flater og volumer. Kullstiften kan spisses eller skjæres til. Pulverisering og utgnidning av kullet resulterer i dempede skygger og overganger.
Tegnekull fester dårlig til papirets overflate og blir vanligvis beskyttet med et lag fiksativ. Siden 1500-tallet har kull blitt mye brukt til raske skisser, aktstudier og tegninger som ikke er beregnet for oppbevaring. Tegnekull er også mye brukt til å tegne portretter, da lyset, skyggene og formene i et menneskeansikt lett lar seg beskrive på et flatt papir ved bruk av tegnekull.
Kritt / Rødkritt
Til kunstnerisk utførte bilder, har et rødt tegnekritt ofte blitt brukt. Fargen har vært brukt i hulemalerier, for lang tid tilbake.
Som tegneredskap for kunstnere ble rødkritt vanlig på 1400- og 1500-tallet. Men det finnes både hvitt og svart kritt. Og sikkert også andre farger.
Tegning som kunstnerisk uttrykk
I Europa ble tegnekunsten en uavhengig kunstart først på slutten av 1300-tallet, og inngikk i en klassiske undervisningen ved kunstakademiene i Italia og andre steder.
Tegning kan inndeles etter teknikk i bly- (grafitt), sølv-, fett- eller kullstift, samt pastell og kritt, som påføres arket med stifter eller penner, samt blekk, tusj, bister og sepia som kan brukes med penn og pensel.
De aller fleste billedkunstnere har tegning som en naturlig aktivitet ved siden av andre kunstneriske teknikker. Tegninger kan brukes som forstudier til andre verker, f.eks. skulpturer eller malerier. Noen kunstnere arbeider nesten utelukkende med tegning og da utgjør tegningen det kunstneriske verket i seg selv.
Ferdighetsgrader
Fra og med renessansen deles tegningen inn etter ferdighetsgraden.
Konturtegning
Kontur eller omrisstegning er den eldste form for tegning. En konturregning definerer en forms grense. En linje eller et strek kan varieres i lengde, bredde og form, og flere streker kan settes sammen i kombinasjoner. Men hvis en ønsker å gjengi plastiske eller romlige egenskaper, må en ta i bruk linjens evne til å danne flater, dybde, lys og skygge.
Ikke minst kan bruk av ulike tegneredskaper være med å gi tegningen liv. Brukes mye lyse valører og lette strek får du et lett, forsiktig uttrykk. Brukes mye mørke valører og store kontraster blir uttrykket mer dramatisk. Tegnes det grovt med brede strek blir uttrykket ekspressivt. Tegninger kan fargelages i flere farger, eller dekkes med en ensfarget lavering.
Skissetegning
En forberedende, gjerne raskt tegnet, skisse eller en studie til et kunstverk. Slike forberedende skisser til kjente avdøde kunstnere har i en senere sammenheng blitt vurdert som selvstendige kunstverker.
Krokitegning
Øvelsestegning eller raskt utført skisser. Å krokere innebærer at tegneren gjengir et hovedinntrykk av motivet på tegneblokken på kortest mulig tid. Ofte på bare noen minutter eller mindre enn det. I en kroki bruker tegneren som regel energiske og forenklede linjer i den hensikt å formulere det karakteristiske i f eks. den måten en modell står på. Dette er en slags øvelsestegning, eller oppvarming. Å tegne kroki gir øvelse i hurtighet og oppfatningsevne.
Kjeragbolten
Steinen er anslått til 10-15 tonn vekt og er av gneis.
Mange velger å klatre ut på steinen for å bli tatt bilde av.
Ray (film)
Ray er en amerikansk biografisk film fra 2004 som omhandler musikeren Ray Charles liv og musikken hans.
Kjeragbolten
Denne steinen ligger ca 300 m Sør-Vest for Nesatindane, og 1,9 km Nord-Øst fra Kjeragplatået. Bandet Dream Theater har et bilde av Kjeragbolten på forsiden av albumet A View From The Top Of The World.
I videoen til sangen «Amali thumali» (fra 01:33min til 1:35min og fra 04:19min til 04:21min) og i den tamilske storfilmen Ko, fra 2011, hvor sangen er hentet fra, danser hovedpersonene på Kjeragbolten.
Ray (film)
Handlingsreferat
I 1948 går den blinde Ray Charles Robinson på en buss i Nord-Florida. Ray lyver til buss-sjåføren om at han mistet synet ved Omaha Beach i 1944 under krigen for å få en gratis tur. Han reiser til Seattle hvor han bruker sitt talent for piano for å få en jobb ved en nattklubb. Klubbens eier begynner å utnytte Ray, krever seksuelle tjenester fra ham, og kontrollerer pengene og karrieren hans. Etter å ha oppdaget at han blir løyet for og stjålet fra, forlater Ray jobben i avsky. I 1950 slutter Ray seg til et country-band som får ham til å bruke solbriller for å skjule hans skadde øyne for publikum. De reiser på turné, og Ray blir introdusert for heroin.
Han lider også av traumatiske tilbakeblikk fra barndommen. Den eldste av de to brødrene, Ray, blir oppdratt av en alenemor, Aretha Robinson. Familien er veldig fattige, men unge Ray finner trøst i musikken. Han lærer å spille piano i en lokal butikk. I en alder av fem år leker Ray med sin yngre bror George, når George glir i morens badekar og drukner. Ray føler enorm skyld for brorens død, og begynner å utvikle synsproblemer etterpå. Moren lærer ham å være uavhengig til tross for hans tilstand. Men hun sender Ray til en skole for døve og blinde, gråtende da hennes eneste gjenværende sønn går om bord på en buss og forsvinner. Ray blir mer populær med musikken sin, og blir oppdaget av plateselskapet Atlantic Records. Han møter Della Bea, blir forelsket og gifter seg. Senere møter han Mary Anne Fisher, en annen sanger som slår seg sammen med Ray. Når Della Bea oppdager Rays narkotika, krever hun at han slutter å bruke det. Ray nekter, og forlater en gravid Della Bea. Ray begynner en affære med Mary Anne.
I løpet av 1960-tallet blir Ray mer og mer populær. Når han skal spille konsert i Atlanta møter han protester for borgerrettigheter. Ray ønsker ikke å spille hvis de mørkhudede konsert-gåerne blir nødt til å sitte på balkongen langt unna. Ray ender med å bli utestengt fra hele delstaten Georgia. På 1970-tallet skal Ray til Canada til en konsert. Men når han går av flyet blir han arrestert for besittelse av heroin, konserten hans blir kansellert, og de kanadiske myndighetene deporterer Ray tilbake til USA. Ray dømmes til å delta på en behandlingsklinikk. Samtidig dør kjæresten Margie av en overdose narkotika.
En natt har Ray mareritt hvor han opplever en samtale med sin døde mor. Ray forsøker å beklage sin egen oppførsel, men moren hans vil ikke høre på ham. Så dukker lillebroren George opp i drømmen hans, og forteller at han ikke skylder på ham for hans død. I 1979 forlater Ray narkotika for godt, og han mottar det han mener er hans aller største prestasjon: Delstaten Georgia beklager offisielt til Ray og gjør en av sangene hans til den offisielle statssangen deres. Ray, Della og deres tre nå voksne sønner får applaus etter at Ray fremfører sangen sin for et live publikum.
Huset Hohenstaufen
Hohenstauferne (eller bare stauferne) var en sørvesttysk (schwabisk) adelsslekt. På 1100- og 1200-tallet var flere av slektens medlemmer konger og keisere i det tysk-romerske riket, deriblant keiser Fredrik Barbarossa.
Perioden var preget av investiturstriden mellom pave og keiser. Hohenstaufernes motstandere welferne tok pavens parti både i Tyskland og i Italia. Motsetningene mellom partiene gjorde at man ikke klarte å bli enige om å velge en ny keiser etter Frederik 2. (avsatt 1248, død 1250).
Den keiserløse perioden to først slutt i 1274, da Rudolf 1. av Habsburg ble valgt til ny keiser.
Rongesundet bru
Rongesundet bru, eller Rongsundbrua, er en veibro på riksvei 561 som krysser Rongesundet mellom Rongøy og Toftøy i Øygarden kommune. Broen har en lengde på 584 meter med ti spenn der det største er på 163 meter. Seilingshøyden er 33 meter.
Rongesundet bru er en fritt frembygg-kassebro i betong, der det ble brukt hele 7 000 kubikkmeter betong. Broen ble bygget av entreprenør Selmer og åpnet for trafikk i 1986 som en erstatning for fergesambandet mellom Solsvik og Rongesund. Broen er kjent for en karakteristiske bueform.
Samsø
Samsø er en øy i Kattegat midt i Danmark. Øyen er en egen kommune, Samsø kommune, i Region Midtjylland (tidligere i Århus amt).
Flateinnholdet er 112 km², og de ca. 4 300 innbyggerne er bosatt i 22 landsbyer. De største tettstedene er kommunesenteret Traneberg, Onsbjerg, Kolby og Mårup.
Samsø er blant annet kjent for sine tidlige poteter.
Man antar at kong Angantyr døde i kamp på Samsø i 726.
I vikingtiden gravde man Kanhavekanalen tvers over øya.
Hadsel Folkehøyskole
Hadsel Folkehøyskole ble opprettet på Stokmarknes i 1969 av Den Norske Sjømannsmisjon, Den norske Broderkretsen på Havet og Norges Kristelige Ungdomsforbund. Grunnsteinen til skolen ble lagt ned av biskop H. E. Wisløff Kristi himmelfartsdag 1968, og biskopen var formann i skolens forstanderskap.
Broderkretsen tok initiativet til opprettelse av to skoler for sjømenn; nåværende Risøy Folkehøyskole på Sørlandet (opprinnelig kalt Risøy Ungdomsskole for sjømenn), som ble åpnet i 1950, og senere Hadsel Folkehøyskole.
I utgangspunktet var Hadsel Folkehøyskole tenkt å være en folkehøyskole for sjøfolk i Nord-Norge på samme måte som Risøy Folkehøyskole i Sør-Norge. På folkemunne ble den derfor kalt "sjøguttskolen". Med årene fikk skolen også linjer uten sjøpreget innretning.
Fra 1976 kom Den Indre Sjømannsmisjon med som eier.
I 1987 opprettet skolen Nord-Norges første asylmottak med driftsavtale med UDI. Asylmottaket ble nedlagt i 1991. Skolen ble nedlagt i 1999. Bygningene på Lille-Børøya ble overtatt av Hadsel kommune, som leier ut anlegget til Høgskolen i Bodøs desentraliserte undervisning i Vesterålen.
Ortogonalitet
Ortogonalitet er i matematikken en egenskap ved vektorer og funksjoner. To vektorer/funksjoner er ortogonale dersom de er uavhengige av hverandre (at den ene vektoren/funksjonen ikke kan benyttes til å beskrive den andre). Dette betyr at vektorene står vinkelrett på hverandre, noe som er enklest å forestille seg i vanlige to- og tre-dimensjonale vektorsystemer.
Definisjoner
Om to vektorer x og y er ortogonale, er indreproduktet mellom dem lik null:. For å uttrykke ortogonalitet matematisk skrives dette som x \perp y.
At to funksjoner f(x) og g(x) er ortogonale i intervallet [a, b] defineres som at indreproduktet mellom dem er lik null:
For eksempel er sinus og cosinus ortogonale i området [0, 2\pi].
Fylkesvei 2400
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 149 (Oppland).
Jon Cryer
Jonathan Niven «Jon» Cryer (født 16. april 1965) er en amerikansk skuespiller, manusforfatter og filmprodusent.
Til sin mors store skuffelse, droppet Cryer ut fra college for å dra til England og studere ved Royal Academy of Dramatic Arts i London. I en alder av 19 år, dukket Cryer opp i hovedrollen som Charles Cummings i den romantiske komedien No Small Affair i 1984. Etter det hadde Cryer flere små roller i filmer og TV-serier, før han fikk sitt store gjennombrudd som Phil "Duckie" Dale i filmen Pretty in Pink. I 1989 fikk Cryer hovedrollen i TV-serien The Famous Teddy Z. Hans prestasjon fikk flere dårlige anmeldelser og serien ble kansellert etter første sesong.
Ett år senere, spilte han sammen med Charlie Sheen i regissør Jim Abrahams sin komedie Hot Shots!, som fikk veldig positive anmeldelser. I 1993 ble han bedt om å prøvespille for rollen som Chandler Bing i TV-serien Venner for livet, samtidig som han opptrådte på et teater i London. Hans prøvespilling for denne rollen ble videofilmet, men videoen kom ikke frem før TV-stasjonen i USA hadde gjort sin endelige beslutning.
I februar 2007, under en episode av The Tonight Show med Jay Leno, kunngjorde Cryer at han ville gifte seg med reporter Lisa Joyner. Paret giftet seg i Mexico i juni 2007. Den 29. september 2009, ble det annonsert at paret hadde adoptert en jente, som de døpte Daisy.
Jan Smuts
Som statsminister gikk han imot flertallet av afrikanderne som ønsket å fortsette og formalisere den de facto apartheid-politikken som hersket i mellomkrigstiden. Han etablerte og støttet Fagankommisjonen etter andre verdenskrig som talte for avskaffelsen av all raseadskillelse i Sør-Afrika. Men Smuts tapte valget i 1948 før han kunne innføre forslaget og døde i 1950, akkurat i det de jure apartheid var i ferd med å bli innført.
Han ledet kommandoer i andre boerkrig for Den sørafrikanske republikk (Transvaal). Under første verdenskrig ledet han Sør-Afrikas arméer i Tysk Øst-Afrika. Fra 1917 til 1919 var han også ett av fem medlemmer i det britiske krigskabinettet og bidro til å opprette Royal Air Force. Han ble feltmarskalk i British Army i 1941 og deltok i Imperiets krigskabinett under Winston Churchill. Han var den eneste som signerte fredsavtalene etter både første og andre verdenskrig.
En av hans største prestasjoner var etableringen av folkeforbundet. Utformingen og innføringen hvilte i stor grad på Smuts' arbeid. Han oppfordret senere til opprettelsen av en ny internasjonal fredsorganisasjon: Forente nasjoner. Smuts skrev forordet til De forente nasjoners pakt, og var den eneste som både signerte paktene til Folkeforbundet og FN. Han forsøkte å redefinere forholdet mellom Storbritannia og hennes kolonier ved å etablere Det britiske samveldet, som det var kjent som på den tiden.
I 2004 ble han i en avstemning av South African Broadcasting Corporation valgt som en av de ti betydeligste sørafrikanere gjennom tidene.
Oppvekst
24. mai 1870 fikk Jacobus Smuts (1845–1914) og hans kone Catharina (1845–1901) en sønn på familiegården Bovenplaats i distriktet Malmesbury i Kappkolonien. Dette barnet, deres andre sønn i det som skulle bli en familie på fire sønner og to døtre, ble døpt Jan Christiaan etter sin morfar, Jan Christiaan de Vries.
Familien Smuts var fremgangsrike bønder som drev en liten eiendom og som lenge hadde vært etablert i området. I fire generasjoner, siden 1786, hadde de dyrket jorda i Malmesbury der de slo seg ned på gården Ongegund som Bovenplaats var del av, i 1818. Dette området lå i det såkalte Swartland, det viktigste hveteområdet i Kappkolonien.
Jacobus Abraham Smuts levde på mange måter på samme måte som hans forfedre. Han var en hardtarbeidende bonde, støttespiller i kirken og en som inntok en lederposisjon i de sosiale og politiske spørsmålene i nabolaget. Han ble senere valgt som representant fra Malmesbury i Kapparlamentet. Smuts' mor, født Catharina Petronella de Vries, var søster av Boudewyn Homburg de Vries, predikanten i den nærliggende byen Riebeek West rundt 5 km fra Bovenplaats. Familien de Vries var opprinnelig fra området rundt Worcester i Kappkolonien. Catharina fulgte sin bror som hushjelp da han ble han utnevnt i Riebeek West. Der møtte hun Jacobus og giftet seg med ham i 1866. Hun hadde en betydelig utdannelse, og hun var en kulturell kvinne, i det minste i forhold til områdets standard. Hun hadde studert musikk og fransk i Cape Town.
Da Jan var seks år gammel, flyttet familien i 1876 fra Bovenplaats til en ny gård rundt 22 km unna. Denne gården, Klipfontein, hadde Jacobus Smuts arvet. Han hadde ivret etter å få sin egen gård fremfor å ha en under oppsynet til sin far.
Familieliv
Familien Smuts var tradisjonelle afrikander-bønder. Spørsmål om eiendom og familiesaker var i stor grad styrt av tradisjoner. Tradisjonen dikterte at det var den eldste sønnen som det var knyttet forventninger til. Familien ville streve så langt det lot seg gjøre å gi ham den best mulige utdannelsen med mål om å brøyte vei slik at han kunne få seg en av profesjonene. De andre ble satt til å arbeide på gården, mens de samtidig fikk en landlig hjemmeundervisning. Som den andre sønnen var dette Jans rolle. Han ble værende på gården, mens hans bror Michiel ble sendt for å begynne på skole i Riebeek West, forutbestemt til en fremtid som predikant i Nederlands reformerte kirke på samme måte som hans onkel Boudewyn.
Arbeid på gården kombinert med undervisning fra hans mor var Jans liv de neste årene. I løpet av hans tidlige barndom, fremdeles for ung til å få formelt ansvar på gården, arbeidet han sammen med de fargede gårdsarbeiderne. På denne tiden var forholdet mellom herrer og tjenere definitivt ikke basert på sosial likhet. Men på disse gårdene i Swartland var der lite av den rigide segregasjonen som allerede dukket opp andre steder i Sør-Afrika og som senere skulle få så alvorlige konsekvenser. Siden 1828 hadde Kapp nedskrevet i lovene prinsippet om likhet mellom rasene. I motsetning til resten av Sør-Afrika, hadde alle voksne menn rett til å stemme og å stille til valg til koloniens forsamling, kun underlagt kravet til eiendom. Derfor eksisterte der en viss intimitet i disse land-distriktene mellom gårdeierne og deres arbeidere. Ved innhøstingen var det vanlig å se begge grupper arbeide sammen for å sanke inn avlingen, og det var også vanlig å se gårdens barn leke med hverandre, uten å ta hensyn til rase.
I dette relativt liberale miljøet arbeidet Jan sammen med tjenerne, lyttet til deres fortellinger, lærte landsbygdas tradisjoner og forsøkte å hjelpe til så godt han kunne. Ettersom hans kunnskap og selvtillit økte, begynte Jan å dra ut i landsbygda på egen hånd og utforsket høydene og dalene som omgav ham. Ettersom han ble eldre ble hans viktigste ansvar dyreflokken, først for grisene og fjørfeet på gårdstunet og senere kveget ute på velden. De samme tradisjonelle lovene som bestemte Jans rolle som gårdbruker hadde også sine fordeler. Boerbøndene gav etter vane sine sønner del i den naturlige økningen i dyreflokkene som de passet på. Ettersom tiden gikk, bygget Jan gradvis opp en respektabel andel av husdyrene.
Men hans utdannelse ble ikke forsømt av arbeidet på gården. På tross av restriksjonene i den landlige hjemmeundervisningen, gav hans mors betydelige utdannelse han og hans søsken en fordel sammenlignet med andre barn i lignende omstendigheter.
Innflytelse utenfra
Familien Smuts levde i en nesten eksklusiv afrikanderverden. Denne kulturelle identiteten, i motsetning til boerrepublikkene i nord, definerte seg ikke i opposisjon til Storbritannia eller britene. Bønder i Swartland hadde blitt alvorlig fornærmet i tidligere år. Denne misnøyen kulminerte til slutt i en massiv boermigrasjon i Great Trek. Resultatet var at Jacobus Smuts stort sett var upåvirket av afrikandernasjonalismen som ble forkynt av organisasjoner som Afrikander Bond, grunnlagt av Stephanus Jacobus du Toit i 1877. Bevegelsen ble etter 1884 mer etter Smuts' smak da den kom under ledelsen til Jan Hendrik Hofmeyr. Hofmeyr forandret det fundamentale grunnlaget i organisasjonen, fra å forkynne afrikanderseparatisme til en som kombinerte pragmatisk politikk av økonomisk proteksjonisme for Kappbøndene og deres ferskvarer med et opprop til enhet mellom de engelsk- og nederlandsk-språklige befolkningene og samarbeid med koloniale styresmakter. Jacobus Smuts lovet støtte til Hofmeyr og den reformerte bevegelsen som medlem av Kappforsamlingen.
Konflikt var et element som nesten var fraværende fra Jan Smuts' tidlige liv, i motsetning til mange andre deler av Sør-Afrika. Enten det var konflikter mellom briter og boere eller mellom svarte og hvite, så var det mange år siden bøndene i Swartland måtte ta seg av tumulter på egen dørstokk. Fraværet av konflikt, sammen med dets uunngåelige motpart, utviklingen av fordommer, hadde sin effekt på Smuts.
I senere år skulle Smuts se tilbake på denne tiden med glede. Av alle hans opplevelser fra barndommen, var det tiden han tilbrakte på velden, enten når han tok seg av kveget eller var ute på ekskursjoner på egen hånd, som så ut til å ha mest markert effekt på ham. Han utviklet en tilknytning til landskapet som var nesten åndelig av natur. Som han skrev i 1902 i en alder av 32:
I ordinære omstendigheter ville Jan Smuts i tidens løp ha tatt over driften av familiegården og tilbrakt sitt liv som bonde slik hans far, farfar og oldefar hadde gjort før ham. Men dette skulle det ikke bli noe av, hendelser skulle forandre denne forutbestemte skjebnen.
Skoledager
Få uker senere ble Jan sendt fra de kjente omgivelsene ved Klipfontein til et internathus i Riebeek West for å ta sin brors plass ved skolen til mr TC Stoffberg. Foreldrene hans hadde allerede staket ut hans fremtid, slik det tidligere ble gjort med hans bror. Jans fremtid tilhørte den nederlandske reformerte kirke, og han skulle ordineres som predikant ved avslutningen av sine studier. Dette kallet, selv om det var pålagt ham av hans foreldre, var på ingen måte sett på som pålagt av Jan. Han vokste opp i et miljø hvor lydighet til kirken og rene gjerninger betydde en god del. Denne oppdragelsen hadde snudd tolv år gamle Jan til en dypt religiøs og alvorlig gutt. Han stod overfor et antall hindringer nå som han gikk på skolen for første gang. Viktigst av disse var hans landlige forståelse av engelsk i en tid da det var hovedmediet for instruksjoner og viktig for enhver afrikander som ønsket å spille en rolle i det bredere Kappsamfunnet. Takket være hans mors bestrebelser var han bedre forberedt enn de fleste barn i lignende omstendigheter, men likevel skulle han starte sin skolegang sammen med barn som var mye yngre enn ham selv med like mange års skolegang som separerte ham fra jevnaldrende.
Til tross for disse ulempene viste Jan seg som en utmerket akademiker. Han passerte de andre barna både med tanke på medfødte evner og i hans vilje til å arbeide. Det var ikke for ingenting at hans lærer, mr Stoffberg, beskrev ham som «en av de mest briljante elevene han noen gang hadde undervist, og den hardest arbeidende gutten han noen gang hadde møtt». Innen tre år hadde Jan gjort nok fremgang til å ta igjen sin egen aldersgruppe, barn med opp til ti års formell utdanning bak seg. Han fullførte denne bemerkelsesverdige bedriften da det var tid for å ta Kappkoloniens elementære eksamen i 1885. Jan ble plassert på niendeplass i hele kolonien. Året etter overgikk han til og med dette da han havnet på andreplass i eksamineringen.
Jan satte i 1886, i en alder av 16 år, ut på den neste etappen i sin utdannelse. Jan søkte på, og ble akseptert av, Victoria College i Stellenbosch, en av de mest fremtredende instituttene av høyere utdannelse i Kapp. Sent i 1886 tok han farvel med Riebeek West, klar til å dra ut på sin nye etappe i livet.
Victoria College
Med tanke på disse holdningene er det ikke overraskende at Jan tilbrakte sine fem år i Stellenbosch stort sett adskilt fra det «barnslige element», dvs fra hans jevnaldrende. Uten sosialt utløp begravde han seg i sitt arbeid. Han lærte seg høynederlandsk. Han nedsenket seg i tysk og i verkene til de tyske romantikerne, mens han lærte seg gammelgresk slik at han kunne studere klassisk. På søndagene deltok han både på gudstjenestene om morgenen og kvelden og ledet bibelstudier for fargede gutter. I løpet av uka fant han også tid til jevnlige bønnemøter. Fysisk fortsatte han å ta lange, ensomme fotturer.
Men Stellenbosch begynte å runde av noen av de skarpe kantene i Jans karakter. I løpet av tiden der begynte han å kaste av seg sin blyghet. Her møtte han Isie Krige som han ble forelsket i. Hun tilba ham og hadde ærefrykt for hans intellekt. Han var glad for å ha kvinnelig selskap, særlig av noen som gav ham selvtillit.
Disse gryende politiske tankene utviklet seg parallelt med hans filosofiske personlige system, idéer som han senere utviklet til filosofien holisme. Smuts skrev to politiske essayer på denne tiden, essayer som allerede avslørte innflytelsen til en av holismens nøkkelkonsepter, realiseringen av iboende samhold.
Det første essayet ble skrevet i 1890 og het South African Customs Union. Det ble nominert for JB Ebden–prisen ved University of the Cape of Good Hope. Essayet bestod av rundt seksti sider og ble høyt anbefalt, men vant ikke prisen. I essayet vurderte Smuts de økonomiske relasjonene i koloniene og statene i Sør-Afrika, relasjoner som ofte var plaget av argumenter og smålig sjalusi. Smuts konklusjon var at:
Smuts undersøkte den eksisterende økonomiske ordningen i Sør-Afrika i et forsøk på å illustrere svakhetene i den eksisterende ordningen, svakheter som var til ulempe i hele Sør-Afrika. Han mente at fordelene med en økonomisk union var innlysende.
I The Conditions of Future South African Literature vurderte Smuts de kulturelle og emosjonelle elementene som ville være nødvendig, i tillegg til den kommersielle unionen, for å realisere Sør-Afrikas enhet. Smuts vurderte at hovedhinderet fantes mellom de tradisjonelle afrikanderne og de nye britiske immigrantene. Han oppfordret britene til å integrere seg med den eksisterende befolkningen og afrikanderne til å akseptere den nye drivkraften som immigrantene førte med seg. Etter Smuts syn var en slik konsolidering avgjørende, både for den fremtidige nasjonen Sør-Afrikas skyld, men også for opprettholdelsen av de hvite befolkningene overfor den mye større afrikanske befolkningen.
Smuts syn var av begrenset viktighet på denne tiden. Dette var bare essayer fra en skolegutt, og selv om argumentasjonen i dem var flytende, led det av mange analytiske mangler. Men temaene i dem var langvarige grunnsteiner i Smuts' politikk.
Cambridge
Smuts dro for å studere ved Christ's College i Cambridge, en bastion for akademia i hjertet av det britiske imperiet. Han skrev i senere år:
Han hadde hatt muligheter til å skaffe seg et sosialt liv. Han fikk og aksepterte invitasjoner til å slutte seg til debattsamfunn og å skrive for collegemagasinet i sin første termin. Men han fulgte ikke opp mulighetene for vennskap som disse aktivitetene la foran ham. Smuts' blyghet var uten tvil en faktor i dette, men den dominerende årsaken var kanskje at Smuts levde i fattigdom, han manglet penger til å betale tilbake gjestfriheten til andre.
Smuts var mottager av Ebden–stipendet som vanligvis gav rundt £200 per år. Men på grunn av en bankfeil, fikk Smuts bare £100. Før han forlot Kapp, solgte Smuts husdyrene han hadde skaffet seg på familiegården. Disse pengene betalte reisen og gav ham en moderat sum i banken. På tross av dette oppdaget han snart at selv de mest nødvendige studentutgiftene var større enn han kunne klare. Smuts skrev til bestyreren av Ebden–fondet, men ble fortalt at ingenting kunne gjøres. I desperasjon skrev han og klaget på sin situasjon til en venn fra hans tid i Stellenbosch, professor JI Marais, underviser i teologi. Professor Marais svarte umiddelbart og la ved en sjekk på £50 og oppfordret Smuts til å kontakte ham hver gang han trengte penger. Marais fortsatte å sende penger til Smuts i hele hans tid ved Cambridge. På grunn av dette tegnet Smuts en livsforsikring og oppga Marais som den etterlatte.
I tillegg til studier utenfor pensum, utmerket Smuts seg også i jus. Han oppnådde den unike prestasjonen å forsøke seg på begge deler av jus tripos i løpet av ett år og klarte det med førsteklasses resultat. Han vant mange akademiske utnevnelser og anerkjennelser. Han vant i 1893 den prestisjefylte George Long–prisen i romersk jus og jusfilosofi, en særskilt ære siden prisen veldig sjelden ble delt ut siden den krevde høyere akademisk standard som sjelden ble oppfylt.
Smuts lærer, professor FW Maitland, som selv var en av de fremste rettslærde på den tiden, beskrev Smuts som den dyktigste jusstudenten han noensinne hadde undervist og gav Smuts en glødende referanse. Med hans utmerkede akademiske bakgrunn og slike anbefalinger, var Smuts fremtid lys.
Han avla eksamen for Inns of Court og gikk inn i Middle Temple. Muligheten for en utmerket juskarriere lå nå foran ham. Hans tidligere college, Christ's College, tilbød ham et stipendiat i jus, men Smuts avslo. I stedet var han i juni 1895 tilbake i Kappkolonien, fast bestemt på å skape seg en fremtid der.
Tilbake til Sør-Afrika
Nyhetene om hans bedrifter i Cambridge hadde nådd Cape Town. Han ble hilst av lokale akademikere som et eksempel på sørafrikansk intellektuell evne. Han returnerte selvsikker på at hans kvalifikasjoner ville føre til en vellykket juristkarriere i Kapp, en karrière som ville gjøre det mulig for ham å betale tilbake sin gjeld til professor Marais og å gifte seg.
Smuts etablerte sin praksis, men han fikk få saker. Han begynte å se etter andre måter å supplere sin inntekt. Han klarte å finne litt arbeid i å gi juridiske råd, men hans fremste tidsfordriv ble raskt journalistisk arbeid som freelancer. Han skrev om en rekke temaer, fra artikler om floraen og faunaen i Kapp til litterære anmeldelser, men han ble mest trukket mot politikkens verden.
Politikken i Kapp på den tiden var dominert av to menn og en stor idé. Cecil Rhodes og Jan Hendrik Hofmeyr proklamerte sammen enhetsidealet, enhet i den hvite befolkningen, briter og boere, og enhet mellom koloniene og republikkene i det sørlige Afrika.
Rhodes' visjon
Rhodes var en av de rikeste mennene i Sør-Afrika. Han var styreformann både i De Beers Consolidated Mines og Consolidated Gold Fields, henholdsvis det dominerende diamantgruveselskapet i Sør-Afrika og et av de største gullgruveselskapene. Rhodes var også styreformann i British South Africa Company som i 1889 fikk et Royal Charter med rett til å utvikle landet på den andre siden av Limpopo, dagens Zimbabwe og Zambia. Rhodes var en inderlig britisk imperialist, fast bestemt på å spre britisk innflytelse i verden, særlig i Afrika. Sør-Afrika var delt inn i fire separate områder, de to britiske koloniene, Kapp og Natal, og to afrikander–republikker, Oranjefristaten og Transvaal. Rhodes, i likhet med mange andre på den tiden, så denne regionen som en økonomisk og sosial helhet. Han var overbevist om at fremtiden var avhengig av at en klarte å realisere denne enheten ved å etablere en union, både politisk og økonomisk.
Til slutt ønsket han å se et forent Sør-Afrika under det britiske flagget. Men han innså at utkommet av dette ikke var noe som afrikanderne i Kapp kunne støtte, og i enda mindre grad de som bodde i Transvaal og Oranjefristaten. Han redefinerte seg derfor som kolonialist, begynte å legge vekt på viktigheten til lokale interesser og satte dem over ideen om underleggelse under en imperiemakt. Dette gav ham støtten til Hofmeyr, partiet Afrikander Bond og en stor del av velgerne i Kapp. Rhodes ble valgt til statsminister i Kapp i 1889.
Afrikander Bond var det dominerende politiske partiet i Kapp. Det ble dannet i 1879 med formål om å fjerne britisk makt og innflytelse fra Sør-Afrika. Under Hofmeyrs lederskap mistet det sin antibritiske brodd. Hofmeyr delte Rhodes' visjon av enhet og ledet sitt parti i støtte til Rhodes. For å opprettholde støtten til medlemmene i Bond, gikk Rhodes med på innrømmelser overfor Hofmeyr. Rhodes introduserte lovgivning som gav juridisk likhet mellom språkene engelsk og nederlandsk. Han innførte også en mild toll på frukt og grønnsaker fra landbruket, noe som gav ham godvilje fra afrikanderne i Kapp, siden majoriteten av disse var bønder.
Transvaal–spørsmålet
Tradisjonelt hadde Kapp vært det økonomiske og politiske hjertet av Sør-Afrika. Oppdagelsen av diamanter i Kimberley i 1870 hadde forsterket denne dominansen. Men hele maktbalansen i Sør-Afrika skulle endre seg i 1886 da enorme gullforekomster ble oppdaget i Transvaal, nær Witwatersrand. Nesten over natten forandret Transvaal seg fra å være den mest landlige, tilbakeliggende og fattigste staten i Sør-Afrika til å stå for 25 % av verdens gull.
Oppdagelsen av diamanter i Kapp hadde ført til en enorm strøm av investorkapital. Jernbaner ble bygget og åpnet landet og migranter strømmet til. I deres fotspor fulgte sosial og materiell utvikling. Men da dette kom til Transvaal, ble denne slags utvikling sterkt motarbeidet. President Paul Kruger, hengivent kjent som Oom Paul (onkel Paul), var en dypt konservativ mann. Han var bekymret for at Transvaals religiøse og moralske karakter ville endre seg med gruvenes vekst. Byer som Johannesburg hadde allerede endret seg fra rolige landsbyer til enorme gruveleirer, fylt med prostitusjon og drukkenskap, laster som ble avskydd av de kalvinistiske afrikanderne. En felles følelse var at «gruveindustrien er dødsdommen for det virkelige Transvaal i tanke og ånd».
Disse migrantene, eller uitlanders som de var kjent som, hadde potensial til å forandre Transvaal for alltid. Den transvaalske regjeringen anslo at der i 1895 var 30 000 afrikandervelgere (eller burghere som de var kjent som) mot 60 000 uitlanders. Kruger gjorde alle forsøk på å beholde maktbalansen til burghernes fordel. Innledningsvis, fra gull først ble oppdaget til 1890, kunne uitlanders skaffe seg stemmerett etter å ha bodd i landet i fem år. Boplikten økte i 1890 til fjorten år, kombinert med at søkerne måtte være over 40 år, etter at omfanget av immigrasjonen ble tydelig. En forsøkte å kompensere ved å opprette en ny forsamling, andre Volksraad, med begrenset lovgivende mandat. Alle lover skulle ratifiseres av Volksraad. Uitlanders kunne skaffe seg stemmerett til den nye forsamlingen etter å ha bodd i landet i to år og retten til å velges etter fire år. Til tross for dette gjenstod det faktum at samtidig som gullinntektene var Transvaals viktigste inntektskilde, ble uitlanderne i realiteten nektet påvirkning i styret av landet.
Kruger kjempet også mot eksterne krefter som han så på som en trussel mot Transvaals uavhengighet. Kruger hadde deltatt i Great Trek som tolv år gammel gutt, og han var svært mistenksom overfor britenes regionale makt. Han hadde spilt en nøkkelrolle i motstanden mot den britiske annekteringen i 1877. Forsøkene kulminerte i Pretoriakonvensjonen i 1881 og senere Londonkonvensjonen i 1884. Disse konvensjonene garanterte Transvaals uavhengighet, kun underlagt Storbritannias rett til å utøve kontroll over enkelte politiske områder, først og fremst Transvaals utenriksrelasjoner. Kruger var fast bestemt på å forhindre ytterligere britiske tilranelser, enten det var militært, økonomisk eller politisk.
Transvaal var mistenksomme for Rhodes' motiver, nektet å vurdere en foreslått tollunion for det sørlige Afrika og motsatte seg sterkt videre utvikling av jernbaneforbindelser til Kapp. Spørsmålene om jernbaner og økonomi var langt fra en samlende kraft og endte i en handelskrig i 1894. Det landlåste Transvaal var avhengig av havnene i Kapp og Natal på grunn av veksten til den vitale gullindustrien, og begge havnene var under britisk kontroll. Kruger var fast bestemt på å fjerne denne potensielle økonomiske flaskehalsen. Han så mot øst og begynte å forhandle med portugisiske kolonimyndigheter. Transvaal sikret seg fra Portugal retten til å bygge en jernbanelinje til havnen i Delagoa Bay, en linje som ble fullført i 1894. Kruger økte så drastisk tollratene på lastene som gikk sørover i et forsøk på å tvinge gruveselskapene vekk fra linjene til Kapp og Natal og over på den nye ruten. Situasjonen eskalerte raskt og kulminerte i at Transvaal forbød all import som kom via Kapp. Saken ble først løst da Storbritannia informerte regjeringen i Transvaal om at deres handlinger var et brudd på Londonkonvensjonen og at om disse restriksjonene ikke ble opphevet, ville den britiske regjeringen være forpliktet til å intervenere.
Der var også betydelig politisk opposisjon mot Kruger i Transvaal, ikke bare fra de hovedsakelig probritiske uitlanders, men fra mange burghere, menn som uten tvil hadde patriotiske og republikanske følelser. Men så lenge Kruger beholdt majoriteten og forble ved makten, var der liten sjanse for nødvendige handlinger som kunne føre til deltagelse i en økonomisk, for ikke å si politisk, union.
Smuts’ politiske fødsel
Smuts var på linje med Rhodes' offentlige plattform av sørafrikansk enhet, tanker som den unge Smuts hadde begynt å forsvare i sin tale ved Victoria College i 1888 og i sitt Ebden–essay i 1891. Smuts så union som svært fordelaktig. Det eneste vanskelige punktet var hvorvidt det ville være en union dominert av Storbritannia eller av afrikanderne. Men der var en annen vei som ble eksemplifisert av relasjonene mellom Rhodes og Bond, en union mellom stater og kolonier som ble fulgt av en union mellom de hvite rasene. Spørsmålet om enhet skulle ikke falle på det gamle argumentet om britene eller boerne ville ha overtaket. Det forente Sør-Afrika skulle drives av en forent rase av sørafrikanere. Smuts så på denne alliansen mellom Rhodes og Hofmeyr, unionen mellom de to hvite rasene, som en permanent og uløselig del av livet i Kapp, et optimistisk tegn for fremtiden til resten av Sør-Afrika. Smuts var bestemt på å gjøre det han kunne for å støtte denne prosessen, han brukte sine avisartikler til støtte for Rhodes og forsvarte det han så på som mannen med visjonen mot hans trangsynte og fastgrodde rivaler. Som Smuts kom til å skrive i 1902:
Smuts så på politikken til Transvaal med skuffelse. Han la stor vekt på blodsbåndet og vennskapet mellom afrikanderne. Transvaal, i likhet med det meste av Sør-Afrika, hadde opprinnelig vært befolket av menn fra Kapp. Smuts var sikker på at alle afrikanderne i hele regionen måtte ha de samme interessene. Han identifiserte to hovedfaktorer som hindret union, den britiske befolkningens nøling i å slå røtter, å regne Sør-Afrika som et hjem fremfor å se tilbake til Storbritannia, og afrikandernes ønske om å holde seg for seg selv og stole på sitt overlegne antall for å fremtvinge sin vilje på resten. Så langt som Smuts kunne se hadde disse hindringene blitt fjernet i Kapp, men ikke i Transvaal.
Smuts la skylden for dette på det han kalte en «nederlandsk tendens». Transvaal manglet menn med talent til å drive det som i realiteten var et nylig industrialisert land. Kruger så derfor utenfor landet, hovedsakelig til Nederland. I Nederland var der betydelig interesse for Transvaal med tanke på at landet stort sett var befolket av mennesker av nederlandsk opphav. Etterhvert var det et betydelig antall av kunnskapsrike unge menn som reiste ned og som til slutt dominerte administrasjonen i Transvaal. Kruger ønsket dem velkommen, ikke bare fordi de var av samme blod, men Nederland hadde ingen politiske ambisjoner i Sør-Afrika i motsetningen til Storbritannia og hennes uitlanders.
Smuts kunne akseptere at nølingen mot union og utvikling skyldtes et enkelt, gudfryktig folk som var bekymret for effekten migrantene og industrien ville ha på deres gamle pastorale liv. Men Smuts var overbevist om at disse bekymringene hadde blitt uberettiget oppmuntret av disse nederlenderne som var mer opptatt av å opprettholde sine egne posisjoner enn å handle til det beste for afrikanderne.
Hofmeyr henvendte seg til Smuts i oktober 1895 og ba ham tale Rhodes' sak på et møte som skulle holdes i Kimberley. Smuts gikk med på dette og den 29. samme måned talte han til støtte for Rhodes, både mannen og politikken. Smuts forsvarte Rhodes på mange fronter, men særlig mot anklagene om at Rhodes handlet tvetydig i sin behandling av Bond. De dårligere stilte hadde vansker med å slå seg til ro over for Rhodes' tidligere intense imperialisme med tanke på hans nyvunnede bekymring for koloniens vell.
Jamesonraidet
Smuth ante ikke at denne talen snart skulle ydmyke ham betydelig. Samtidig forberedte Rhodes å ta drastiske tiltak for å opprette sin sørafrikanske føderasjon. I motsetning til Hofmeyr som var fornøyd med å la tingene utvikle seg i sitt eget tempo, den sytti år gamle Kruger og hans hindrende politikk kunne uansett ikke vare mye lenger, fryktet Rhodes at Transvaals voksende rikdom skulle gi dem en avgjørende stemme i fremtidige unionsforhandlinger. Rhodes var ikke en gammel mann, men helsen hans var nå for usikker til at han kunne være tålmodig, ikke dersom han ønsket å se sine ambisjoner satt ut i livet i løpet av hans levetid. Rhodes var bestemt på å fremtvinge en løsning.
Rhodes' store idé var Jameson-raidet, en væpnet invasjon av Transvaal kombinert med samtidige iscenesatte opprør blant uitlanderne. Han trodde at dette ville føre til at Krugers regjering ble kastet, noe som ville åpne veien for at den britiske høykommissæren kunne gripe inn og gjenopprette orden. Orden ville si på britiske betingelser.
Den 29. desember 1895 invaderte 600 menn ledet av dr Leander Starr Jameson Transvaal. Men området var ikke godt nok forberedt. Uitlandernes opprør lot være å materialisere seg og de invaderende styrkene ble raskt kuet og arrestert. Telegrammer og notater funnet i bagasjen til Jameson avslørte Rhodes' rolle.
Reaksjonen til raidet var lynraske. Bond fordømte Rhodes' fremferd, og han ble tvunget til å gå av. Der var internasjonal fordømmelse fra Storbritannias rivaler i Afrika, særlig fra Tyskland. I et telegram til Kruger, gratulerte den tyske kaiser ham med å ha «gjenopprettet fred og opprettholdt landet mot angrep, uten å appellere om hjelp fra vennligsinnede makter».
Kapp ble polarisert langs raselinjene. Britene var lamslått av antydninger om internasjonal intervensjon og tok det som nasjonal stolthet å støtte Rhodes og den britiske imperialismens sak (følelser kjent som «jingoisme»), mens afrikanderne fordømte hans dobbeltspill og så mot enhet med sine medafrikandere i Transvaal og Oranjefristaten. Det var ikke bare Rhodes som viste seg å være en falsk profet, men den store drømmen om forsoning hadde nå kollapset i et kor av gjensidig antagonisme og beskyldninger.
Smuts følte en skarp form for svik. Han syntes at Rhodes' dobbeltspill og reaksjonen til den britiske befolkningen var motbydelig, og han begynte å identifisere seg mer og mer med sitt eget samfunn, afrikanderne, både de som var i kolonien og ellers i Sør-Afrika.
Smuts' politisk karrière var over for denne gang. Det politiske lederskapet i Kapp hadde blitt overlatt til de samme eldre «vannpumpe»–politikerne som han tidligere syntes var håpløse. Han fortsatte sin journalistikk, men han klarte ikke å gjøre fremskritt i sin juridiske praksis. Han gjorde et siste forsøk på å sikre en fremtid i Kapp. I mars 1896 søkte han på en undervisningsstilling i jus ved South Africa College, men ble forkastet til fordel for en eldre mann. Smuts begynte å vurdere en fremtid utenfor kolonien. I september 1896 besøkte han Transvaal. Han skrev i 1902:
Smuts' avreise fra Kapp hadde kanskje mindre med politikk å gjøre enn han senere ville antyde. Som uitlander ville han ikke få stemme før han hadde bodd i Transvaal i 14 år. Det er sikkert at han syntes det politiske klimaet i Kapp var ugjestmildt, men sannheten var at til tross for hans syn på Krugers republikk, håpet han at den ville gi en ung mann som ham bedre muligheter enn han fant i Kapp. Smuts dro til Transvaal den 20. januar 1897.
En ny start
Smuts etablerte sin juridiske praksis i den blomstrende gruvebyen Johannesburg. Etter de nedslående opplevelsene i de siste 22 månedene i Kapp, oppdaget han til sin overraskelse at han var i stand til å få et anstendig levebrød av jussen sin. Han fortsatte å supplere lønnen sin med litt juridisk rådgivning og journalistikk. Etter bare tre måneder i Johannesburg, følte han seg finansielt trygg nok til å tenke på ekteskap. Han dukket opp ved huset til Isie Krige på et besøk i Kapp i april 1897 og fridde. Paret giftet seg få dager senere, og det var Smuts' velgjører fra dagene i Cambridge, professor JI Marais, som stod for vielsen. Smuts dro tilbake til Johannesburg med sin nye kone. Smuts' liv roet seg i en lykkelig rutine, paret fikk tvillinger i mars 1898, men de døde noen uker senere.
Johannesburg var en tøff gruveby med bare 50 000 hvite, og det var få høyt utdannede. I denne gruppen ble hver enkelt raskt kjent med sine likemenn. Smuts fikk raskt et utmerket rykte, respektert for sin fantastiske læreevne, sin evne til å argumentere en sak og for hans integritet. Han ble snart kjent med flere av de ledende mennene i Transvaal. En venn introduserte ham for Piet Grobler, president Krugers nevø og privatsekretær. Grobler introduserte Smuts for president Kruger.
Smuts gjorde inntrykk på presidenten. Kruger skrev senere om sin umiddelbare tiltrekning til Smuts' makt og drivkraft. I sine memoarer beskriver han Smuts som en mann av «jernvilje», bestemt, dersom han ble spart, til å spille en stor rolle i Sør-Afrikas historie.
Smuts begynte å gjøre seg merkbar i en tid med store kontroverser i Transvaal. Kruger var rasende på høyesterett i saken Brown mot Leyds og ble avvist av høyesterettsjustitiarius JG Kotzé. Omstendighetene rundt hans dom er verdt å utforske siden den illustrerer den generelle tilstanden i den offentlige administrasjonen i Transvaal på den tiden.
Sakens stridsspørsmål var Browns krav på gruverettigheter til en verdi av £372 400 mot republikken. Dette var en betydelig sum, men saken reiste viktigere prinsipielle implikasjoner. Saken kokte ned til et fundamentalt lovprinsipp, hadde Volksraad brukt den relevante lovgivningen i samsvar med konstitusjonen? Høyesterett sa i januar 1897 at dette ikke var tilfellet, gav Brown kravet og hevdet retten til å undersøke all lovgivning for å sikre dens konstitusjonelle lovlighet, de såkalte «testrettighetene».
Det var Kotzés insistering på å fastholde denne retten som førte til at han ble avsatt i februar 1898. Mens den juridiske opinionen hadde vært delt i Kotzés avgjørelse i Brown mot Leyds var juridisk fornuftig, særlig siden han ikke hadde hatt problemer med lovgivning gjennom resolusjon i hans tidligere avgjørelser, var der betydelige protester mot at han ble avsatt, særlig fra uitlandernes representanter. Krugers handling ble vidt sett på som uønsket innblanding i domstolenes uavhengighet. Smuts støttet sterkt Krugers handlinger, skriftlig og i diskusjoner, både politiske og juridiske. Smuts gikk så langt som å publisere en juridisk vurdering til presidentens støtte.
Situasjonen var ikke fullt så skarpt avgrenset som diskusjonen mellom utøvende og dømmende makt kan tyde på. Kotzé var ikke bare dommer, men også politiker, en politiker som i 1893 var Krugers rival i presidentvalget. Smuts var overbevist om at Kotzés handlinger var sterkt motivert av et ønske om å appellere til de britiske elementene: uitlanderne, høykommissæren og kolonikontoret. Hver av dem hadde vært offensive i sin kritikk av den kaotiske tilstanden i Transvaal–administrasjonen. Smuts fordømte stekt dette forsøket på å tilrane seg posisjonen til afrikanderne i afrikanderrepublikken.
Arbeidet for Oom Paul
Smuts var ikke alene i sitt syn, men Kruger merket seg i stor grad hans støtte. Smuts' briljante akademiske resultater og utmerkede rykte, kombinert med hans opphav i Kapp, tiltrakk Kruger ytterligere. 8. juni 1898 fikk Smuts i en alder av 28 år et andregrads borgerskap i Transvaal, noe som gjorde at Kruger kunne utnevne ham til stillingen som statsadvokat samme dag.