cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Terra Nova-ekspedisjonen
Utreise
«Terra Nova» seilte fra Cardiff 15. juni 1910. Arbeid med finansieringen gjorde at Scott ble oppholdt, og han sluttet seg til ekspedisjonen først i Sør-Afrika. Han forlot skipet i Melbourne for å fortsette pengeinnsamlingen, mens «Terra Nova» fortsatte til New Zealand. I Melbourne ventet et telegram fra Roald Amundsen, hvor han informerte Scott om at nordmennene «fortsetter mot sør»; telegrammet var den første indikasjon Scott fikk på at han var med i et kappløp. På spørsmål fra pressen om hans reaksjon, svarte Scott at hans planer sto fast, og at han ikke ville ofre ekspedisjonens vitenskapelige mål for å vinne kappløpet til polen. I dagboken sin skrev han at Amundsen hadde en god mulighet til å lykkes, og kanskje fortjente å vinne hvis han hadde hellet med seg.
Scott gikk igjen ombord i «Terra Nova» på New Zealand, hvor ytterligere forsyninger ble tatt ombord, inklusive 34 hunder, 19 sibirske ponnier og tre motordrevne sleder. «Terra Nova» forlot Port Chalmers kraftig overlastet 29. november 1910. I løpet av de første dagene av desember ble skipet utsatt for en kraftig storm. På ett tidspunkt, hvor skipet kjempet mot tung sjø og pumpene ikke fungerte, måtte mannskapet lense henne med bøtter. Stormen førte til at de mistet to ponnier, en hund, ti tonn kull og 65 liter bensin. Den 10. desember møtte de den sørlige pakkisen og ble hindret i 20 dager før de klarte å bryte gjennom og fortsette sørover. Forsinkelsen, som Scott beskrev som «ren og skjær uflaks», kostet dem 61 tonn kull.
Cape Evans-basen
Ved ankomst utenfor Rossøya 4. januar 1911, speidet mannskapet etter mulige steder å gå i land rundt Cape Crozier på den østlige delen av øya, før de seilte videre til McMurdo-sundet i vest, der både «Discovery» og «Nimrod» tidligere hadde gått i land. Etter at Scott hadde vurdert ulike overvintringssteder, valgte han et nes han fra Discovery-ekspedisjonen husket som «Skuary», om lag 15 km nord for basen fra 1902 på Hut Point. Scott håpet at dette stedet, som han omdøpte til Cape Evans etter sin nestkommanderende, ville gi en trygg ankringsplass, og etterhvert som havet sør for plassen frøs igjen, ville gjøre det mulig å passere over isen til Hut Point og Rossbarrieren. Mannskapene ble sendt i land med ponnier, hunder, de tre motoriserte sledene (hvorav én gikk tapt under lossing), og det meste av forsyningene. Scott uttrykte forbauselse over ponnienes styrke da han så dem frakte forsyninger og materiell fra skip til land. En prefabrikkert hytte som målte 50 x 25 m ble reist og gjort beboelig fra 18. januar.
Amundsens ankomst
I Scotts planer inngikk at en gruppe under ledelse av Victor Campbell skulle seile «Terra Nova» østover til halvøya King Edward VII Land, øst for Rossbarrieren, eller som et alternativ til Victoria Land i nordvest. Der skulle de overvintre og senere utføre rekognoseringer og vitenskapelige undersøkelser. I tillegg til Campbell besto gruppens medlemmer av Priestley, Levick, Abbot, Dickason og Browning.
Campell og mannskap kastet loss og seilte østover den 26, januar 1911. Da de ikke fant en egnet landingsplass på King Edward VII Land, besluttet Campbell å seile til Victoria Land. På returen vestover støtte «Terra Nova» på Amundsens ekspedisjon i Hvalbukta, en vik i Rossbarrieren. Amundsen var høflig og gjestfri, rigget til for Campbell i nærheten av leiren, og tilbød ham også hjelp med hundene. Campbell avviste høflig tilbudet og reiste tilbake med sitt mannskap til Cape Evans for å avlegge rapport om utviklingen.
Scott fikk nyheten 22. februar under ekspedisjonens første depotlegging. Ifølge Cherry-Garrard var den første tanken til Scott og hans menn å storme over til Hvalbukta og gjøre opp med Amundsen. Imidlertid registrerte Scott hendelsen rolig i dagboken sin: «Én eneste tanke fester seg i hodet mitt. Den anstendigste, såvel som den klokeste, løsningen for oss er å fortsette akkurat som om dette ikke hadde skjedd. Å gå videre og gjøre så godt vi kan til heder for vårt land, uten frykt eller panikk.»
Depotlegging, 1911
Ferden mot polpunktet skulle starte neste vår, og den første sesongen var målet å plassere en rekke depoter på Rossbarrieren fra barrierekanten (Safety Camp) og sørover til 80°S med «Ett-tonns-depotet» som det sørligste og største. Arbeidet ble utført av tolv menn, de åtte best skikkede ponniene og to hundespann. Isforholdene forhindret bruk av motorsleder.
Ifølge Cherry-Garrard foregikk avreisen 27. januar «i all hast på grensen til panikk». Fremdriften var tregere enn forventet, blant annet fordi ponniene gikk med redusert trekkevne etter at trugene de behøvde over Rossbarrieren var blitt etterlatt på Cape Evans. Den 4. februar etablerte gruppen Corner Camp, 64 km fra Hut Point, hvor en snøstorm oppholdt dem i tre døgn. Et par dager senere, etter at marsjen var gjenopptatt, sendte Scott de tre svakeste ponniene hjem (hvorav to omkom på veien). Da de kom nærmere den planlagte breddegraden, ble Scott bekymret for at de gjenværende ponniene ikke ville klare seg med mindre gruppen snudde umiddelbart. Mot Oates' råd – han ønsket å gå videre og bruke ponnikjøttet etterhvert som ponniene kollapset, bestemte Scott å legge Ett-tonns-depotet ved 79° 29'S, ca. 50 km nord for den tiltenkte plasseringen.
Scott dro tilbake til Safety Camp med hundespann, etter å ha risikert sitt eget liv for å redde et hundespann som hadde falt i en bresprekk. Scott ble stadig mer imponert over hundespannenes prestasjoner. Da de langsommere ponniene returnerte, var ett av dyrene i så dårlig forfatning at det døde kort tid etterpå. Senere gikk de overlevende hestene gjennom havisen nær Hut Point. Til tross for et energisk redningsforsøk omkom ytterligere tre ponnier. Av de åtte hestene som reiste ut med forsyninger til depotene, var nå bare to tilbake.
Vinteren 1911
I rutinen inngikk også jevnlige forelesninger fra et bredt spekter av emner: Ponting om Japan, Wilson om tegning, Oates om hestehold, og geolog Frank Debenham om vulkaner. For å sikre at den fysiske formen ble opprettholdt ble det ofte spilt fotball i halvmørket utenfor hytta, Scott nedtegnet at «Atkinson er langt den beste spilleren, men Hooper, PO Evans og Crean er også ganske bra.» Avisen South Polar Times, som hadde blitt produsert av Shackleton under Discovery-ekspedisjonen, gjenoppsto under Cherry-Garrards redaksjon. Den 6. juni ble det arrangert en fest for å markere Scotts 43-årsdag, en annen fest 21. juni markerte vintersolverv.
Northern Party
Etter å ha formidlet nyheten om Amundsens ankomst, seilte Campbells lag, som nå var omdøpt til Northern Party, nordover fra Cape Evans den 9. februar 1911, og ankom Robertson Bay i nærheten av Kapp Adare 17. februar. Der bygde de en hytte i nærheten av den norske oppdagelsesreisende Carsten Borchgrevinks gamle hovedkvarter.
Gruppen tilbrakte vinteren 1911 i hytta. De sledeturene som var planlagt for sommeren 1912 kunne ikke gjennomføres fullt ut på grunn av tilstanden på havisen, og at de ikke lykkes med å finne en alternativ indre rute. «Terra Nova» kom tilbake fra New Zealand 4. januar 1912 og transporterte teamet til et sted i nærheten av Evans Coves, en plassering omtrent 400 km sør for Kapp Adare og 400 km nordvest for Cape Evans. Planen var at de skulle plukkes opp 18. februar etter å ha gjort seg ferdig med ytterligere geologiske undersøkelser,, men på grunn av tung pakkis, var fartøyet ikke i stand til å nå inn til dem. Gruppen, med magre rasjoner som de måtte supplere med fisk og selkjøtt, tilbrakte vinteren i 1912 i en snøhule som de gravde ut på Inexpressible Island. Her ble de utsatt for store påkjenninger – frostskader, sult, dysenteri, ekstrem vind, lave temperaturer, og ubehaget med å måtte bruke en spekkovn i et trangt rom.
I begynnelsen av april 1912 prøvde Edward Atkinson, som hadde kommandoen på Cape Evans i Scotts fravær, å sende fire mann opp langs kysten av Victoria Land for å komme Campbell og hans menn til unnsetning. Atkinsons gruppe startet 17. april, men forsøket mislyktes på grunn av dårlig vær. Northern Party satte kursen for Cape Evans 30. september 1912, en reise som innebar kryssing av den farefulle Drygalskitungen. Browning var svært syk og Dickason nesten utslitt av dysenteri, men hele gruppen klarte å nå Cape Evans 7. november etter en farefull reise. Geologiske prøver og andre annet materiale som ble samlet inn av Northern Party ble hentet fra Cape Adare og Evans Coves av «Terra Nova» i januar 1913.
Første geologiske ekspedisjon, januar – mars 1911
Formålet med denne reisen var geologisk utforskning av kystområdet vest for McMurdo-sundet, i et område mellom McMurdo Dry Valleys og Koettlitzbreen. Dette arbeidet ble gjennomført av en gruppe bestående av Griffith Taylor, Debenham, Wright og PO Evans. De gikk i land fra «Terra Nova» 26. januar på Butter Point, på kysten av Victoria Land, tvers over McMurdo-sundet for Cape Evans. Den 30. januar etablerte laget sitt hoveddepot ved Ferrarbreen. De gjennomførte undersøkelser i McMurdo Dry Valleys og ved Taylorbreen, før de forflyttet seg sørover til Koettlitzbreen. Etter videre arbeid der, startet de tilbaketuren 2. mars og tok en sørlig rute til Hut Point, hvor de ankom 14. mars.
Andre geologiske ekspedisjon, november 1911 – februar 1912
Dette var en videreføring av arbeidet utført i løpet av den forrige ekspedisjonen, denne gangen med fokus på området Granite Harbour ca. 80 km nord for Butter Point. Taylors ledsagere denne gangen var Debenham, Gran og Forde. Hovedturen startet 14. november, og innebar at de måtte krysse et vanskelig havisparti til Granite Harbour, der de ankom 26. november. Hovedkvarteret ble etablert på et område de kalte Geology Point, og en steinhytte ble bygget. I de følgende ukene utforsket og kartla de Mackaybreen, og en rekke formasjoner på nordsiden av breen ble identifisert og navngitt. Mennene forventet å bli plukket opp av «Terra Nova» 15. januar 1912, men skipet kunne ikke nå frem til dem. De ventet til 5. februar før de bestemte seg for å dra sørover, og ble reddet fra isen da de endelig ble oppdaget fra skipet den 18. februar. «Terra Nova» ble i januar 1913 sendt ut for å hente geologiske prøver fra begge ekspedisjonene.
Vinterekspedisjonen til Cape Crozier
Denne reisen var Edward Adrian Wilsons idé. Han hadde foreslått en slik ekspedisjon i zoologidelen av Discovery-ekspedisjonens vitenskapelige rapport, og var ivrig etter å følge opp tidligere forskning. Reisens vitenskapelige formål var å sikre seg egg fra keiserpingvinene fra hekkeplassene ved Cape Crozier på et tidlig fosterstadium, slik at «vesentlige punkter i utviklingen av fuglen kunne dokumenteres». Dette krevde en ferd midtvinters for å få egg kort tid etter befruktningen. Et sekundært mål var å eksperimentere med matrasjoner og utstyr i forkant av neste sommers polferd. Scott godkjente dette, og et team bestående av Wilson, Bowers og Cherry-Garrard dro avgårde 27. juni 1911.
Ekspedisjoner i den antarktiske vinteren hadde ikke tidligere blitt forsøkt; Scott skrev at «det var et dristig vågestykke, men de rette mennene bestemte seg for å prøve det.» Cherry-Garrard beskrev senere påkjenningene i de 19 dagene det tok å reise de 100 km til Cape Crozier. Utstyr, klær og soveposer var konstant belagt med is; 5. juli falt temperaturen under -60°C «– 109 kuldegrader [ F ] – så kaldt som noen og hver ønsker å holde ut i mørket og i frosne klær», skrev Cherry-Garrard. Ofte var den daglige tilbakelagte distansen bare et par kilometer.
På Cape Crozier klarte de tre mennene tross store vanskeligheter å få bygget en hytte av stein, snøblokker og et stykke tre de brukte i taket. De var da i stand til å besøke pingvinkolonien og samle flere egg fra keiserpingvinene. Igloen ble nesten ødelagt i en kraftig snøstorm. Stormen tok også med seg teltet som de var avhengige av for å overleve hjemreisen, men heldigvis fant de dette igjen, en halv kilometer unna. Gruppen la i vei på turen tilbake til Cape Evans, og kom frem 1. august. De tre eggene som overlevde reisen gikk først til Natural History Museum i South Kensington, og deretter ble de grunnlaget for en rapport fra Dr. Cossar Stewart på University of Edinburgh. Eggene kunne imidlertid ikke bidra til å bevise Wilsons teorier.
Ekspedisjonen til Sydpolen
Den 13. september 1911 bekjentgjorde Scott sine planer for ferden mot Sydpolen. Scotts ekspedisjonsteam besto av 32 menn, to motorsleder, 17 ponnier og 33 hunder. 16 menn skulle begynne reisen over Rossbarrieren med hjelp av motorsledene, ponniene og hundene til Beardmorebreen, hvor hundene skulle returnere og ponniene brukes til proviant. Deretter skulle tolv menn i tre grupper fortsette oppover breen og dra sledene selv. Bare én av disse gruppene skulle fortsette frem til Sydpolen, de andre skulle være støttegrupper og sendes tilbake ved spesifiserte breddegrader. Scott ville avgjøre sammensetningen av sydpolgruppen underveis.
Motorgruppen (Lt. Evans, Day, Lashly og Hooper) startet fra Cape Evans 24. oktober med to motordrevne sleder, og skulle trekke forsyninger til 80° 30'S og vente på de andre der. Innen 1. november hadde begge motorsledene brutt sammen, den siste etter 94 km. Mennene måtte selv trekke 336 kg med forsyninger de resterende 240 km til avtalt plassering, og nådde frem to uker etter planen. Den neste gruppen, som hadde startet fra Cape Evans 1. november, tok dem ikke igjen før 21. november.
Day og Hooper returnerte til basen 24. november med en rapport til Simpson, som da hadde ansvaret på Cape Evans. Det var meningen at hundene også skulle returnert, men på grunn av det langsomme tempoet besluttet Scott å ta dem med videre. Den 4. desember slo ekspedisjonen leir nær Gateway (passasjen mellom Rossbarrieren og Beardmorebreen) og en snøstorm tvang mannskapet til å bli værende i leiren frem til 9. desember, og å forsyne seg av rasjoner ment for bre-etappen. Da snøstormen løyet, ble de resterende ponniene skutt; de var svært utmattet og kunne ikke lengre trekke. Den 11. desember returnerte Meares og Gerov med hundene til basen. Med seg hadde de en melding om at «ting ikke er så rosenrøde som de kunne ha vært, men vi holder motet oppe og håper lykken snur.»
De resterende tolv mennene besteg Beardmore, og 20. desember la de igjen et depot øverst på breen. Det var fortsatt ingen avklaring fra Scott om hvem som skulle være med i sydpolgruppen. Den 22. desember, ved 85° 20'S, sendte Scott tilbake Atkinson, Cherry-Garrard, Wright og Keohane som første støttegruppe. Scott ga Atkinson muntlig ordre om at hundene skulle sendes ut for å assistere polfarerne på returreisen.
De to siste gruppene fortsatte sørover under bedrede forhold som gjorde at de maktet å ta igjen noe av tiden de tape på Rossbarrieren. Innen 30. desember var de à jour med Shackletons tidsplan fra 1908–09. Den 3. januar 1912, ved 87° 32'S, avgjorde Scott sydpolgruppens sammensetning – fem mann (Scott, Wilson, Oates, Bowers og Edgar Evans) skulle fortsette, mens Lt. Evans, Lashly og Crean skulle returnere som den siste støttegruppen. Beslutningen om å ta fem mann frem involverte nye beregninger av last og rasjoner, siden alt hittil hadde vært basert på grupper på fire mann.
Under støttegruppens returreise ble Evans alvorlig syk av skjørbuk. Etter Ett-tonns-depotet kunne han ikke gå videre, og kameratene trakk han på sleden hans til et punkt 56 km sør for Hut Point. Den 18. februar gikk Crean alene for å nå Hut Point, og der støtte han på Atkinson og Gerov som forberedte en hundespanntur med forsyninger til Ett-tonns-depotet. En redningsgruppe ble dannet, og Evans ble brakt til Hut Point 22. februar, såvidt i live. Lashly og Crean ble begge senere tildelt Albert Medal for Lifesaving for innsatsen under redningsaksjonen.
Sydpolgruppen fortsatte mot målet og passerte Shackletons vendepunkt (88° 23'S) den 9. januar. Syv dager senere, om lag 25 km fra målet, oppdaget de Amundsens svarte flagg og innså at nordmannen hadde kommet dem i forkjøpet. De nådde polpunktet 17. januar 1912, og fant at Amundsen hadde vært der 14. desember 1911. Han hadde satt igjen et telt, noen forsyninger, og et brev til kong Haakon i Norge, som han høflig ba Scott om å levere.
Scott skrev i sin dagbok: «Sydpolen. Ja, men under helt andre omstendigheter enn forventet... Gode Gud! Dette er et fryktelig sted og forferdelig nok for oss som har slitt for å komme hit uten å få gleden av å være de første.» Han konkluderte med oppføringen: «Nå gjenstår en desperat kamp [for å få nyhetene gjennom først]. Jeg undrer meg på om vi kan makte det.»
Etter å ha bekreftet posisjonen og plantet det britiske flagget, vendte Scotts gruppe hjemover neste dag. I løpet av de neste tre ukene hadde de god fremdrift, og Scotts dagbok gjengir flere «gode dagsmarsjer». Likevel begynte Scott å bekymre seg for mennenes fysiske tilstand, og særlig for Edgar Evans, som led av alvorlige frostskader og som Scott beskrev som «en god del nedkjørt». Tilstanden for Oates' føtter ble en økende bekymring ettersom gruppen nærmet seg toppen av Beardmorebreen og gjorde seg klare for nedstigningen til Rossbarrieren.
Den 7. februar startet de sin nedstigning, men fant denne hardere enn forventet og hadde vanskeligheter med å finne igjen depotene. Til tross for dette beordret Scott en halv dags «geologisering», og 14 kg med prøver ble lagt til sledene. Edgar Evans' helse ble nå raskt svekket; en skade i hånden ville ikke gro, han var alvorlig frostskadet, og hadde antagelig også skadet hodet etter flere fall på isen. «Hans vanlige selvsikkerhet er fullstendig borte», skrev Scott. Alle led av underernæring, men som den kraftigst bygde påvirket det Evans mest. Nær bunnen av breen kollapset han og døde 17. februar.
På etappen tilbake over Rossbarrieren ble de fire overlevende utsatt for noen av de mest ekstreme værforhold som noensinne er registrert i denne regionen. Været, og den vanskelige snøflaten («som å trekke slede over ørkensand» – Scott, 19. februar) bremset dem kraftig, i likhet med Oates' stadig dårligere fot. Scott håpet på en endring i været, men februar gikk mot slutten og temperaturen falt ytterligere. Den 2. mars kom de fram til depotet midt på Rossbarrieren, men det viste seg at oljelageret var kraftig redusert på grunn av fordamping: «Selv med de mest rigide sparetiltak kan dette knapt føre oss til neste depot ... 115 km unna.» Det samme hadde skjedd ved neste depot som de fant 9. mars, og det var fortsatt ingen tegn til «hundene som ville ha vært vår frelse.»
Dagsmarsjene var nå redusert til mindre enn 8 km, og de led av desperat mangel på mat og drivstoff. På eller rundt 17. mars gikk Oates, åpenbart tilregnelig, ut av teltet, og sa ifølge Scott: «Jeg skal bare utenfor, og jeg kan komme til å bli der en stund.» Dette offeret var imidlertid ikke nok til å redde de andre. Scott, Wilson og Bowers ble sittende værfaste på et punkt 18 km sør for Ett-tonns-depotet, etter å ha blitt stoppet av en voldsom snøstorm 20. mars. Til tross for daglige forsøk på å komme videre, klarte de det ikke. Scotts siste dagboknotat, datert 29. mars 1912, den antatte datoen for deres død, avslutter med disse ordene:
"«Hver dag har vi vært klare til å komme oss videre til vårt neste depot 18 km unna, men utenfor teltdøren er det fortsatt et hvirvlende hvitt kaos. Jeg tror ikke vi kan håpe på noen bedring nå. Vi skal kjempe til siste slutt, men vi blir svakere, selvfølgelig, og det kan ikke være lenge til slutten nå. Det er synd, men jeg tror ikke jeg kan skrive mer. R. Scott. For Guds skyld, ta vare på våre folk.»"
Etterfylling av Ett-tonns-depotet
Umiddelbart før avreisen mot polpunktet gav Scott instruksjoner til Meares, og gjentok dem til Simpson, at det skulle bringes nye forsyninger til Ett-tonns-depotet. Disse ordrene spesifiserte transport av «fem XS rasjoner, eller om det var knapt, i det minste tre ... og så mye hundemat som mulig, depotet skal være på plass innen 10. januar 1912». Da Atkinson returnerte til Cape Evans 28. januar], oppdaget han at minimumsmengden på tre rasjoner var lagt i depotet, men ikke hundemat. Han besluttet å ta de to manglende rasjonene med seg til Ett-tonns-depotet selv, men tok tilsynelatende ikke hensyn til mangelen på hundemat. Mankoen på hundematen gjorde at det ble nesten umulig for Atkinson å utføre Scotts ordre om å «ta hundene med sørover».
Akuttsituasjonen som oppsto da Lt. Evans ble reddet fra Rossbarrieren forandret Atkinsons planer, og oppgaven med å forsyne Ett-tonns-depotet gikk til Cherry-Garrard, som den eneste tilgjengelige «offiser». Med ham var den dyktige hundekjøreren Dimitri Gerov. Atkinson var ennå ikke bekymret for polfarernes sikkerhet, ettersom Scott ikke var forsinket, og gruppen hadde hatt planmessig framdrift da Evans sist så dem på Antarktisplatået. Atkinsons muntlige ordre til Cherry-Garrard, slik de ble husket og nedskrevet senere, var «å reise til Ett-tonns-depotet så fort som mulig og levere maten der. Hvis Scott ikke hadde kommet før meg, måtte jeg selv finne ut hva jeg skal gjøre», og «husk at Scott ikke var avhengig av hundene for å returnere, og at hundene ikke måtte risikeres». Scott hadde tidligere gjort det klart at han ville spare hundene til vitenskapelig arbeid i den tredje sesongen.
Cherry-Garrard forlot Hut Point med Gerov og to hundespann 26. februar og kom fram til Ett-tonns-depotet 4. mars. Scott var ikke der, så de medbrakte rasjonene ble lagt i depotet. Forsyningene for Cherry-Garrards gruppe holdt til 24 dager, nok til at de kunne vente i om lag åtte dager før de måtte returnere til Hut Point. Alternativet var å fortsette sørover, men da ville det bli nødvendig å bryte Scotts ordre (men ikke Atkinsons instruks om å «selv finne ut hva du skal gjøre») fordi mangelen på hundemat gjorde at hunder måtte ofres underveis. Cherry-Garrard besluttet å vente på Scott, men etter seks dagers venting, den 10. mars, ble været dårligere. Med minkende forsyninger, og selvfølgelig uten at Cherry-Garrard kjente til at polfarerne kjempet for sine liv bare 100 km unna, startet de tilbaketuren. Senere skrev Atkinson at «jeg er sikker på at ingen annen offiser i ekspedisjonen kunne gjort det bedre», men Cherry-Garrard var resten av livet plaget av tanken på at de værfaste kameratene kunne blitt berget om han hadde truffet andre beslutninger.
Siste redningsforsøk
Etter at Cherry-Garrard vendte hjem fra Ett-tonns-depotet uten nyheter om Scott, steg bekymringen langsomt. Atkinson besluttet å gjøre et ytterligere forsøk på å finne sydpolgruppen, og 26. mars dro han ut med Keohane, dragende på en slede med rasjoner for 18 døgn. I svært lave temperaturer (-40°C) nådde de Corner Camp 30. mars, men ifølge Atkinson gjorde årstiden og det kalde været det umulig å bevege seg ytterligere sørover. Atkinson rapporterte: «I mitt sinn var jeg moralsk sikker på at gruppen hadde omkommet».
Søk
De gjenværende ekspedisjonsmedlemmene (med unntak av Campbells team som fortsatt var borte) ventet på Cape Evans gjennom vinteren, og fortsatte sitt vitenskapelige arbeid. På våren måtte Atkinson, nå leder av ekspedisjonen, vurdere om man skulle konsentrere seg om redning av Campbells gruppe, eller prøve å finne skjebnen til polfarerne. Etter et møte med hele gruppen besluttet de at de først skulle søke etter spor av Scott. Et søkelag satte avgårde 29. oktober, ledsaget av muldyr som hadde kommet fra «Terra Nova» under hennes forsyningstur forrige sommer.
Den 12. november fant de teltet som inneholdt de frosne likene av Scott, Wilson og Bowers. Atkinson leste relevante deler av Scotts dagbøker, og katastrofens scenario ble kjent. Etter at dagbøker, personlige effekter og nedskrivinger var samlet inn, ble teltet lagt over likene og en varde av snø reist, toppet av et kors laget av skiene til Tryggve Gran. Teamet søkte også etter Oates lenger sør, men fant bare soveposen hans. Den 15. november reiste de en varde i nærheten av der de trodde han var omkommet.
Ved retur til Hut Point 25. november fikk de rede på at Campbells team på egen hånd hadde reddet seg trygt tilbake til basen 5. november.
Etterspill
Siden Campbell nå var ekspedisjonens øverste marineoffiser, overtok han kommandoen frem til «Terra Nova» ankom 18. januar 1913. Før den endelige avreisen ble et stort trekors reist ved Observation Hill, på et sted med utsikt over Hut Point. Korset ble påført navnene til de fem døde, samt et sitat fra Alfred Lord Tennysons dikt «Ulysses»: «To strive, to seek, to find, and not to yield».
Tapet av Scott og hans menn overskygget alt annet i nyhetsbildet, inklusive Amundsens bedrift. I mange år var bildet av Scott som en tragisk helt uangripelig, for selv om det var splittelser mellom noen av de som hadde hatt nær befatning med ekspedisjonen, inkludert slektninger av de omkomne, ble denne uenigheten aldri offentlig kjent. Den offentlige oppfatningen forble så godt som uendret helt frem til 1970-årene, da nesten alle med direkte berøring av ekspedisjonen var døde.
Kontroversene blusset opp med utgivelsen av Roland Huntfords bok Scott og Amundsen (1979, gjenutgitt og sendt som fjernsynsserie i 1985 under navnet The Last Place On Earth). Huntford var kritisk til Scotts angivelige autoritære lederstil og hans dårlige personvurderinger, og anklaget ham for en rekke organisatoriske feil som i sum førte til sydpolgruppens triste skjebne. Scotts personlige anseelse ble svekket av disse angrepene, og Ranulph Fiennes, Susan Solomon og David Kraner forsøkte på ulikt vis å redde Scotts rykte. Kraner gjorde ifølge historikeren Stephanie Barczewski «en enorm jobb med å gjenopprette [bildet av] Scott som et helstøpt menneske.»
De fleste polarhistorikere er enige om at Amundsens ferdigheter med ski og hunder, og hans lange erfaring med snø og is, ga ham betydelige fordeler i kappløpet mot Sydpolen. I Scotts vurderinger av ekspedisjonen, som han skrev mens han under ekstreme forhold lå og ventet på døden, peker han på en lang rekke uhell, og ikke på organisasjonsmessige feilvurderinger som årsak til den ulykkelige situasjonen de var kommet i. De som i lihet med Huntford klandrer Scott for ulykken, avviser dette som et forsøk på å rettferdiggjøre seg selv, mens Cherry-Garrard bemerket: «hele affæren er bare en mengde hvis'er» ; en opphoping av beslutninger og omstendigheter som kunne slått ut annerledes, men som til slutt førte dem i døden. Men «vi var like kloke som enhver annen var før hendelsen.» Diana Prestons dom etter å ha oppsummert alle omstendigheter omkring reisen mot sør er: «Poenget er ikke at de feilet til slutt, men at de var så nær ved å lykkes.» Med tanke på at den sannsynlige årsaken til polfarernes død var sult og/eller skjørbuk, er spørsmålet om innholdet i matrasjonene interessant. Ekspedisjonen baserte seg på den ernæringsvitenskapelige kunnskap i 1910, det vil si før vitamin C og årsakene til skjørbuk var kjent. Man la vekt på at et høyt proteininnhold var nødvendig for å erstatte de kaloriene kroppen forbrukte under det tunge arbeidet med å dra sledene. Kaloriverdiene i rasjonene som ble satt opp var kraftig overvurdert, noe som ikke ble klart før lenge etter. Dagsrasjonen per mann var fastsatt til 450 g kjeks, 340 g pemmikan, 85 g sukker, 57 g smør, 20 g te og 16 g kakao. Ponnikjøtt kunne supplert denne dietten etter at ponniene hadde gjort unna trekkjobben, men slike tilskudd ville ikke ha brakt balanse i kaloriunderskuddet for mer enn i korte perioder.
Notebjelke
En notebjelke innen musikknotasjonen er en tykk linje som brukes til å forbinde flere åttedelsnoter som følger etter hverandre, eller noter med enda kortere noteverdi (angis med to eller flere notebjelker), og fra tid til annen også pauser.
I vokal musikk brukes bjelker tradisjonelt til å binde sammen noter som synges på samme stavelse. Siden dette ofte bryter rytmiske grupperinger, blir rytmene da vanskelige å lese. I moderne notegravering har det blitt mer vanlig å plassere notebjelkene uavhengig av teksten, og heller skrive bue over de notene som skal synges på samme stavelse.
Riwoqê
Riwoqê (kinesisk: 类乌齐县; pinyin: Lèiwūqí Xiàn) er et fylke i prefekturet Qamdo i den autonome region Tibet i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 39,683 innbyggere i 1999.
Selve hovedbyen hadde 5,224 innbyggere i 2000.
Samferdsel
Kinas riksvei 214 løper gjennom området. Den fører fra Xining i provinsen Qinghai til Jinghong i Yunnan.
Kinas riksvei 317 løper gjennom området. Den fører fra Chengdu i Sichuan til Nagqu i Tibet.
Rosacea
Rosacea er en vanlig kronisk sykdom av ukjent årsak. Mye tyder også på at langvarig utsettelse for sollys, eller solskadet hud kan utløse sykdommen. Personer med tendens til kraftig og langvarig rødming er disponerte. Rosacea debuterer som regel i alderen 25–50 år. Pasienten kan være uten plager i perioder, mens det er andre perioder med betydelig utslett. Områdene som oftest er røde og ujevne i strukturen, er panne, kinn og hake. Utslettet kan forveksles med acne,(kviser), og kalles av og til de voksnes kviser.Utslettet blir verre av stress, varme, alkohol og en del matvarer. En spesiell form for rosacea er rhinopyma, som er en forstørrelse, rødfarging og uregelmessig form av nesen.
Årsak
Årsaken til rosacea er fortsatt ukjent. Ulike teorier eksisterer, inklusiv økt blodsirkulasjon og overfølsomme blodårer i huden. Midden Demodex folliculorum er også mistenkt å være medvirkende. Siste forskning har vist interesse for såkalte cathelicidin og serinproteaser (antimikrobielle peptider) i huden.
Typer
Det finnes 4 hovedtyper rosacea:
Behandling
Rosacea behandles av hudlege med kremer som hemmer betennelse (rozex, finacea) og antibiotika tabletter (tetracycliner). Solbeskyttelse forebygger utbrudd. Blodårer i huden kan fjernes med karlaser.
Eksterne lenker
http://www.dermatologi.no
Barnes County
Barnes County er et fylke i den amerikanske delstaten Nord-Dakota. Det ligger i de sørøstlige delene av staten og grenser mot Griggs County i nord, Steele County i nordøst, Cass County i øst, Ransom County i sørøst, LaMoure County i sørvest og mot Stutsman County i vest.
Barnes Countys totale areal er 3 919 km² hvorav 56 km² er vann. I 2000 hadde fylket 11 775 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Valley City og det er også fylkets største by. I 1872 fikk det navnet Burbank County oppkalt etter guvernør John. A. Burbank, men ble omdøpt til Barnes county i 1874 og fikk da navn etter dommeren Alanson H. Barnes (1818–1890).
Barnes County ble ifølge andre kilder opprettet 4. januar 1873 og fikk formell status 5. august 1878.
Agel
Agel er en kommune i departementet Hérault i regionen Occitanie sør i Frankrike.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Agel
Paraíba do Sul
Paraíba do Sul er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
Høydehopp
Høydehopp er en friidrettsgren der utøverne skal hoppe over en list som er plassert mellom to stenger. Hver hopper får tre forsøk på hver høyde. Med tre riv på rad er man ute av konkurransen. Verdensrekorden for herrer innehas av kubaneren Javier Sotomayor (2,45 meter), mens Patrik Sjöberg har europarekorden (2,42 meter). Verdensrekorden (og europarekorden) for kvinner er 2,09 meter, satt av Stefka Kostadinova.
Høydehopp er med i de fleste større stevnene, og er også en øvelse i bl.a. tikamp og sjukamp.
Teknikker
thumb|Vi ser [[Otto Monsen hoppe rett over stanga på Hamar i et stevne for å kvalifisere seg til Sommer-OL 1908, som han også da gjorde med et enkelt tilløp.]] thumb|Gullmedaljevinner [[Ethel Catherwood fra Canada «sakser» over overliggeren ved Sommer-OL 1928.]] Idrettens utvikling har gått via flere teknikker som ga mer og mer høyde. På 1800-tallet startet man med å ha rett tilløp for så å klarere hindre på huk. Rask utviklet man saksestilen som også i dag anvendes som introduksjon til høydehopp. Fra et skrått tilløp settes av på det ytterste beinet, og svingbeinet løftes over, hvoretter det strakte avsatsbein følger etter i en sakse-lignende bevegelse. En videreutvikling var Eastern cut-off der hopperen lente overkroppen bakover og holdt det parallell med overliggeren. Rundt 1900 nådde man høyder oppunder 2 m med denne teknikken. Få år etter kom den første større omveltningen i høydehoppteknikk.
Western Roll introduserte avsprang på innerste bein etter et skrått tilløp. Svingbeinet førtes strakt mot overliggeren, hvoretter kroppen passerte overliggeren sideliggende parallelt med denne. Fra ca. 1912 til etter Berlin-OL 1936 var dette den gjeldende teknikken og gav høyder opp mot 2,03 m for gullmedaljevinneren i Berlin.
Straddle-teknikken videreutviklet Western roll med at man hadde magen mot overliggeren ble kroppen rotert rundt overliggeren. Denne teknikken var toneangivende for de neste 40 år, verdensrekorden ble skrudd opp mot 2,28 m av Valerij Brumel.
Under Sommer-OL 1968 vant Dick Fosbury gull med sin revolusjonerende Fosbury-flopp. Etter et J-formet tilløp kommer avsettet fra ytterste fot, mens svingbeinet med bøyet kne føres oppover. Springeren roterer etter avsettet om egen lengdeakse således, at overliggeren passeres med ryggen vendt mot denne. Teknikken ble muliggjort ved at man hadde tatt i bruk mykt materiale å lande på. Tidligere landet hopperne i sand. Teknikken spredte seg over hele verden og alle høydehoppere bruker i dag Fosbury-flopp i konkurranser.
Herrer
Den første verdensrekorden i høydehopp for herrer ble registrert av International Association of Athletics Federation i 1912.
Guillaume d’Estaing
Guillaume d'Estaing  (død 28. oktober 1455) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkediakon i Metz.
Han ble kreert til kardinal (pseudokardinal) den 6. april 1444 av motpave Felix V.
Senere, i 1449 godtok pave Nikolaus V ham som kardinal.
Kong Øysteins havn
Kong Øysteins havn på Agdenes ligger ytterst i Trondheimsfjorden. Anlegget er oppført tidlig på 1100-tallet for militære formål.
Anlegget er omtalt i Håkon Håkonssons saga og i Snorres kongesagaer. I Magnussønnenes saga står det at Kong Øystein (ca. 1088-1123) lot bygge «ei havn der det før hadde vært havnløst».
Området ble åpnet for publikum sommeren 2001.
Hyperkjempe
En hyperkjempe er en stjerne med enormt stor masse og ekstremt høy lysstyrke.
Definisjon
Ordet «hyperkjempe» brukes ofte noe vagt som et begrep for de mest massive stjernene man kjenner til, men det finnes mer presise definisjoner. I 1956 brukte astronomene Feast og Thackaray begrepet «super-superkjempe» (senere hyperkjempe) for stjerner med en absolutt størrelsesklasse < -7. Keenan foreslo i 1971 på sin side at betegnelsen kun skulle brukes for superkjemper som i det minste viste en bred spektrallinje i Hα, noe som indikerer en omfattende stjerneatmosfære som i sin tur er et kjennetegn for det høye massetapet som disse stjernene kjennetegnes ved. Keenans kriterium er det i dag mest brukte. Dette betyr at en hyperkjempe ikke nødvendigvis må ha en masse høyere enn en lignende superkjempe, men de mest massive stjernene anses å være hyperkjemper og kan ha masser oppimot 100–150 solmasser.
Hyperkjemper er ikke det samme som lyssterke blå variabler. En hyperkjempe klassifiseres slik på grunn av dens størrelse og tap av masse, mens en lyssterk blå variabel antas å være en massiv blå superkjempe som gjennomgår en fase i sin utvikling der den taper en stor mengde materie.
Stabilitet
Ettersom stjerners luminositet øker eksponensielt med massen ligger lysstyrken hos hyperkjemper ofte veldig nære Eddingtongrensen, som kort forklart er luminositeten der det gravitasjonelle trykket tilsvarer strålingstrykket utover. Dette betyr at strolingsstrømmen gjennom fotosfæren hos en hyperkjempe kan være nær ved å blåse bort fotosfæren. Over Eddingtongrensen antas stjernen å genere så mye stråling at deler av dens ytre lag kastes ut i kraftige utbrudd, noe som effektivt begrenser stjerner fra å skinne med høyere luminositet over lengre perioder.
Ulike klasser av hyperkjemper
Luminøse blå variabler, LBV, er egentlig ikke en egen klasse av hyperkjemper, men er egentlig eksempel på et livsstadie hos de blå hyperkjempene.
3LW
3LW (Three Little Women) er en amerikansk jentegruppe som platedebuterte i 2000. De tre opprinnelige medlemmene var Adrienne Bailon, Kiely Williams og Naturi Naughton.
Debutalbumet 3LW inneholdt blant annet sangene «Playas gonna play» og «No more (Baby Ima Do Right)», som de oppnådde en viss suksess med. De stod for en mer avslappet soulmusikk med tydelige hiphop-elementer.
I 2002 forlot Naughton bandet og erklærte at hun hadde blitt dårlig behandlet. Hun sa hun hadde blitt forsøkt presset til å innlede et forhold til en mannlig bakgrunnsanger.
Williams og Bailon utgav deretter albumet Naughty or Nice? som inneholdt julesanger.
Like etter ble Jessica Benson tatt inn som et nytt medlem.
Williams og Bailon har også spilt i filmen Cheetah Girls.
Kuch Kuch Hota Hai
Kuch Kuch Hota Hai (hindi: कुछ कुछ होता है) er en romantisk bollywoodkomedie fra 1998. Oversatt til engelsk betyr tittelen Something happens. Den blir også forkortet til KKHH og K2H2.
Filmen hadde premiere i India og Storbritannia 16. oktober 1998.
Handling
Tina og Rahul gifter seg og får et barn sammen, som de kaller Anjali. Tina dør etter komplikasjoner under fødselen, men hun rekker å skrive 8 brev til Anjali. Hun skal få et brev på hver bursdag, helt til hun blir 8 år. I det siste brevet blir hun fortalt historien om Anjali, Tina og Rahul da de gikk på skole. Tina oppfordrer Anjali, altså datteren, til å finne Anjali og få Rahul og Anjali sammen igjen.
Tofu
Tofu (tradisjonell kinesisk: 荳腐, forenklet kinesisk: 豆腐, pinyin: dòufu), er et tradisjonelt soyaprodukt med opphav i Asia. Det lages av soyamelk tilsatt et koagulerende middel, som for eksempel syre (sitronsaft eller eddik). Massen som da samler seg siles, presses, kjøles og tilberedes/konserveres etter smak.
Tofu er rikt på proteiner, og har svært lavt fettnivå og er derfor populært blant vegetarianere og helseentusiaster. Det kan også brukes av melkeallergikere som alternativ til ost i matlagingen.
Etymologi
Det norske ordet tofu kommer fra det japanske tōfu (豆腐), som igjen kommer fra det kinesiske dòufu (豆腐 eller 荳腐), som betyr «bønne» (豆) pluss «ferment» 腐).
Fersk tofu
Fersk tofu er produsert direkte fra soyamelken. Denne typen tofu har en fast struktur. Den er egnet til å bli skåret i terninger eller skiver og stekt, bakt eller frityrstekt. Ettersom den beholder formen kan den spises med spisepinner. Silketofu har en bløtere konsistens enn fast tofu. Den er egnet til bruk i sauser, kremer og suppe.
Forarbeidet tofu
Fast tofu kan legges i en marinade av for eksempel soyasaus, eddik eller sesamolje samt diverse krydder og urter. Ettersom fersk tofu i seg selv har en heller nøytral smak, får det meste av smaken fra marinaden.
Frysetørket tofu er meget lett og holdbar. Den skal ligge i varmt vann eller buljong før bruk, og får så en svampaktig struktur.
Frityrstekt tofu er fast tofu som skjæres i små terninger og frityrstekes slik at den får en gyllen, sprø overflate og en svampaktig struktur innvendig.
Å fryse fast tofu får vanninnholdet til å krystalliseres, noe som resulterer i dannelsen av hull. Tofuen får samtidig en gulaktig farve. Frossen tofu tines før bruk.
Feng Guozhang
Feng Guozhang (tradisjonell kinesisk: 馮國璋, forenklet kinesisk: 冯国璋, pinyin: Féng Guózhāng, Wade-Giles: Feng Kuo-chang; født 7. januar 1859 i Hejian i Zhili i Kina, død 12. desember 1919 i Beijing) var en kinesisk militær og politiker. Han var Republikken Kinas president i 1917-18.
Liv og virke
Feng Guozhang kom fra en bondefamilie i Zhili. Familen var blitt rammet av harde tider og ble nødt til å selge all sin eiendom for å fi sønnene utdannelse. Feng Guozgabf vae imidlertid den fjerde av dem, og til ham strakk ikke pengene til. For å klare seg tidlig i livet spilte han fiolin i teatre av dårlig rykte.
På grunn av press fra Anhuiklikken tok han inn Duan Qirui i statsministerstillingen.
Feng fullførte den femårs presidentperioden som var innledet av Yuan i 1913, og fratrådte den 10. oktober 1918. Han døde av sykdom året etter.
Arne Bang-Hansen
Arne Bang-Hansen (født 8. september 1911 i Kristiania, død 23. februar 1990 i Oslo) var en norsk skuespiller som var ansatt en årrekke ved Nationaltheatret.
Skuespilleren
Arne Bang-Hansen hadde i alt 155 roller på Nationaltheatret, der han var ansatt fra 1932 til 1982. Han er likevel for mange mer kjent for å ha gitt stemme til Politimester Bastian i lydbokversjonen av Thorbjørn Egners Folk og røvere i Kardemomme by. Mange kjenner ham også fra rollen som Professor Slatters i TV-serien Brødrene Dal og spektralsteinene.
På Nationalteatret gjorde Bang-Hansen seg allerede som elev bemerket i Strindbergs Til Damaskus. Han var ved siden av Nationalteateret i perioder ansatt ved scener som Den Nationale Scene (1934–38), Carl Johan Teatret (1941–45), Centraltheatret (1945–48) og Trøndelag Teater (1948–49). Han ble etter det igjen ansatt ved Nationalteatret i 1948 og frem til sin død. Hans humørfylte komediekunst kom til sin rette i Holberg-komedier som Henrik og Pernille og som Styver i Ibsens Kjærlighetens komedie. Han viste seg som en skarpsindig menneskekjenner i rollen som Gibbs i T.S. Eliots Cocktail party, Leonid i Tsjekhovs Kirsebærhaven og Kroll i Ibsens Rosmersholm. Man må også nevne hans rolle som den forelesende apen i Kafka-monologen Beretning for et akademi. I sin avskjedsrolle spilte han portneren i Macbeth av William Shakespeare.
Arne Bang-Hansen har også medvirket i flere filmer, blant dem hovedrollen i Hu Dagmar (1939) og Alle tiders kupp (1964). Hadde biroller i filmer som blant annet Kasserer Jensen (1954), Støv på hjernen (1959) og Sønner av Norge (1961). På TV huskes han for rollen som professor Slatters i TV-serien Brødrene Dal og spektralsteinene i 1982, og som brudgommens far i episoden Hjem, kjære hjem fra 1981 av den norske komiserien Fleksnes fataliteter.
Arne Bang-Hansen ble tildelt St. Olavs Orden for sin innsats som skuespiller.
Personlige forhold
Arne Bang-Hansen var åpent homofil og beskrev sitt liv gjennom selvbiografien Fra mitt skjeve hjørne i 1985.
Filmografi
Jul på Akershus Slott (1987)
Paty do Alferes
Paty do Alferes er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
En liten gyllen ring
En liten gyllen ring er en kriminalroman av Kjell Ola Dahl. Romanen kom ut i 2000 og er den andre romanen om politiførstebetjent Gunnarstranda. Dahl mottok Rivertonprisen for romanen dette året.
Romanen kom ut hele sju år etter den første boken i serien om politiførstebetjent Gunnarstranda, Dødens investeringer fra 1993. Andre bøker i serien er Mannen i vinduet, Lille tambur, Den fjerde raneren, Svart engel og Kvinnen i plast.
I En liten gyllen ring opererer parhestene Gunnarstranda og Frank Frølich slik de også gjorde i den første romanen. En liten gyllen ring er den første boka hvor leseren møter Tove Granaas, kvinnen som Gunnarstranda innleder et forhold til. En liten gyllen ring er romanen hvor politimannen Yttergjerde dukker opp første gang. Det er også den første romanen hvor leseren møter Gunnarstrandas kjæledyr, gullfisken Kalfatrus.
Handling
Romanen er komponert i tre deler. I den første delen møter leseren Katrine Bratterud, en tidligere tung rusmiddelavhengig som i lang tid har vært til behandling på avvenningskollektivet «Vinterhagen». Som ledd i arbeidstrening arbeider hun på reisebyrå, og er i den fasen hvor hun blir betraktet som rehabilitert og snart skal flytte for seg selv. I åpningsscenen blir Katrine overfalt på arbeidsplassen av karakteren Raymond Skau, en hendelse som skremmer både henne og hennes foresatte på jobben.
Katrines løsrivelse fra kollektivet skal samme kveld markeres med et selskap, en sommerfest hjemme hos ekteparet Gerhardsen/Ås, som driver kollektivet. Katrine går til selskapet sammen med sin kjæreste, Ole. Selskapet utvikles til en gedigen fyllefest hvor Katrine, selv om hun ikke drikker, blir syk. Det er også tydelig at hun deler en tvilsom fortid med verten Bjørn Gerhardsen. Hun forlater festen på egenhånd. En gruppe andre gjester, deriblant kjæresten Ole, tar drosje til Oslo Sentrum.
Katrine treffer nå karakteren Henning, som er sivilarbeider på kollektivet. De reiser fra festen sammen i hans bil, en tur som ender i et stevnemøte ved Gjersjøen utenfor Oslo. Henning sovner i bilen. Katrine forlater bilen og møter en truende person ved vannet.
I starten på bokas andre del er Katrine blitt funnet drept ved Hvervenbukta badeplass. Denne delen av romanen omhandler etterforskningen. Gunnarstranda og Frank Frølich forsøker å få oversikt over Katrines siste bevegelser. De intervjuer mange aktører om hendelsene i bokas første del, og det blir klart for leseren at flere aktører lyver eller fortier sanheten på annen måte. Dermed kommer flere av festdeltakerne i politiets søkelys. Etterforskningen leder i en retning som tilsier at politiet vil finne løsningen i Katrines fortid. Nøkkelen til hennes fortid blir episoden i åpningsscenen, overfallet på arbeidsplassen hennes.
I bokas tredje del avrundes historien ved at leseren følger gjerningsmannen i hans desperate forsøk på å skjule sin identitet samt unnslippe politiet.
Patt
Patt er en stilling i sjakk som karakteriseres av at spilleren som er i trekket ikke kan gjøre noe lovlig trekk, samtidig som kongen ikke står i sjakk.
I moderne sjakk avsluttes partiet med remis som resultat dersom det oppstår en pattstilling, men denne regelen ble først standardisert på 1800-tallet. Til ulike tider og steder har det eksistert vidt forskjellige regler for hvilket resultat en pattstilling fører til.
Etymologi
Sjakktermen «patt» i den betydningen som beskrives i denne artikkelen er et lånord fra fransk (pat), ev. via tysk (Patt).
Ordets opprinnelse er sannsynligvis det latinske pactum, altså «pakt» i betydningen «overenskomst», «enighet», «samforstand». Overføringen til sjakkterminologi skjedde via Italia og ordet patta, som på italiensk ganske enkelt betyr uavgjort. Sjakktermen for «patt» er stallo på italiensk, jfr. det engelske stalemate.
Konstruerte pattstillinger
demonstrerte at det er mulig å få til en pattposisjon med alle brikkene på brettet:
Problemkonstruktøren Sam Loyd fant en pattposisjon som oppstår etter bare ti trekk: