cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Argulus funduli
Anatomien er særegen, kroppen er sammenklemt og et stort skjold dekker det meste av den, men på undersiden er kroppens ledd og anatomi godt synlig. Inndelingen i hode, kropp (thorax) og bakkropp (abdomen) er tydelig. Arten er mellomstor, den er noen mm lange. Øynene er store tydelige, og de har også et naupilus-øye. Begge antenne-parene er omdannet til haker som holder fiskelusen fast i vertsdyret.
Jan Hoff
Jan Hoff (født 28. oktober 1949 i Trondheim) er en norsk idrettsfysiolog og professor i medisin (dr. philos). Han er ansatt ved Institutt for sirkulasjon og bildediagnostikk (ISB) ved Det medisinske fakultet (DMF) på Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet og Universitetssykehuset St. Olavs hospital. .
Hoff er utdannet ved Norges idrettshøgskole (NIH) og NTNU, og han begynte som idrettsoffiser i HM Kongens Garde i 1972. Fra 1973 til 1981 var Hoff landslagstrener i sprint for Norges Friidrettsforbund. Hoff var i 1980 rektor ved Idrettshøgskolen i Trondheim, som senere ble opptatt i Universitetet i Trondheim og Institutt for Idrettsvitenskap. I 1986 ble han alpinsjef for Norges Skiforbund. Hoff var da nylig ferdig med sin mastergrad ved NIH, og ble i den stillingen i tre år.
I 1986 fullførte Hoff en mastergrad ved NIH med vekt på organisasjonsteori, og i 2000 var han ferdig med sin doktorgradavhandling, «Specificity of Strength and Power Training Effects» ved NTNU
I 2001 lanserte Hoff sammen med forskerkollega Jan Helgerud et treningskonsept for prestasjonsutvikling og behandling i medisin for blant annet hjerte-karsykdom, diabetes, KOLS og MS. I 2002 etablerte Hoff sammen med Helgerud et masterprogram ved DMF.
Hoff har også vært gjesteprofessor ved University of California, San Diego 2000-2001, 2005-2006, University of Utah 2009-2010. Han har utgitt rundt hundre forskningsartikler om trening og fysiologi i fagfellevurderte publikasjoner. .
Mathías Corujo
Mathías Corujo Díaz (født 8. mai 1986) er en uruguayansk fotballspiller som spiller for den paraguayanske klubben Club Sol de América.
Eurycallinus
Eurycallinus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, kraftige, lysbrune trebukker. Kroppsformen er kort og bred med markerte "skuldre" på dekkvingene, som er jevnt tilsmalnende bakover fra skuldrene og grovt punkterte. Antennene er lengre enn kroppen.
Utbredelse
Slekten er bare kjent fra det østlige Mexico.
Fontainebleau
Fontainebleau (fra fontaine belle eau) er en liten by med 15 600 innbyggere (1. januar 2004) i departementet Seine-et-Marne i Frankrike. Her tilbakekalte kong Ludvig XIV av Frankrike Ediktet i Nantes i 1685, her ble pave Pius VII holdt som fange av keiser Napoleon I 1812–1814, og her overgav keiseren seg i april 1814. Fra 1949 til 1966 var stedets slott NATO-hovedkvarter.
De viktigste turistattraksjoner er:
Lophidius
Lophidius er en slekt av løpebiller.
Levevis
Slekten finnes gjerne på tørre, varme, sandige eller grusete steder med kortvokst vegetasjon. De voksne billene er aktive om dagen hele året.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika (Sierra Leone).
Renault 5
Renault 5 (også kjent som «R5») var en bilmodell i supermini-klassen produsert av den franske bilprodusenten Renault mellom 1972 og 1996. Den ble solgt i mange land, som regel under navnet «Renault 5», mens den i USA hadde navnet «Le Car» mellom 1976 og 1986.
Første generasjon (1972–1984)
Renault 5 ble introdusert i januar 1972, og var Renaults første supermini. Bilen fikk raskt oppmerksomhet for sitt spesielle design, tegnet av Michel Boue, med sin svært bratte hekk og markerte front. Boue ønsket opprinnelig at baklyktene skulle strekke seg hele veien fra støtfangeren og inn i C-stolpen, slik de senere Fiat Punto og Volvo 850 gjorde det, men lysene ble til slutt utformet på en mer konvensjonell måte.
Under skallet var mye av teknikken hentet fra Renault 4, med en langsmontert motor som drev forhjulene, og torsjonsfjæring. Motorene, med overliggende ventiler, var hentet fra Renault 4, Renault 8 og Renault 12. Tidlige R5-utgaver hadde girspaken montert på dashbordet, men dette ble senere droppet til fordel for en gulvmontert girstang.
Spesielle utgaver av første generasjon var blant annet Renault 5 Alpine (kalt Gordini i Storbritannia), Renault 5 Alpine Turbo, og en firedørs sedanmodell kalt Renault 7 som ble bygget av FASA-Renault i Spania.
Cupido-kvartalet
Cupido-kvartalet, svensk: Kvarteret Cupido, er et kvartal i Gamla stan i Stockholm. Kvartalet er omgitt av Tyska skolgränd i nord, Baggensgatan i øst, Själagårdsgatan og Tyska brunnsplan i vest og Svartmangatan i sør. Kvartalet består av fire bygårder: Cupido 1-4. I Cupido 3 lå Stockholms Synagoga mellom 1790 og 1870.
Renault 5
«Le Car»
Navnet, «Le Car», ble latterliggjort fordi det var fransk for «kjerren». Den amerikanske utgaven var utstyrt med en 1 397 cm³ stor motor med en effekt på 55 hestekrefter, og en mer tradisjonell, gulvmontert girstang til fordel for den dashbordmonterte varianten i den europeiske utgaven. Modellen var i salg frem til 1986.
Cupido-kvartalet
Navnet
De fleste av kvartalsnavnene i Gamla stan ble til i løpet av 1600-tallet og senere. De er oppkalt etter hendelser og personer (hovedsakelig guder) i gresk og romersk mytologi. Cupido (eller Amor) var kjælighetsgudinnen i romersk mytologi. Den tilsvarende greske var Eros.
Renault 5
Globale markeder
Den opprinnelige Renault 5 fortsatte i produksjon i Iran, av SAIPA og Pars Khodro, under navnet Sepand. I 2002 ble Sepand erstattet av P.K, en bil som hadde et design svært likt andre generasjon, men med enkelte forandringer. P.K har senere blitt erstattet av New P.K, som er ytterligere noe endret i designet.
Cupido-kvartalet
Kvartalet
Cupido 1 (Svartmangatan 27) ligger i den sørlige delen av kvartalet. Eiendommen var i andre halvdel av 1500-tallet eid av admiral Jakob Bagge. Baggensgatan som går på østsiden av kvartalet, er oppkalt etter ham.
Renault 5
Motorsportutgaver
Renault 5 i sin 1,4 liters Alpine-utgave ble benyttet i Gruppe 2-racing, og det beste resultatet var en 1.- og 2.-plass i Monte Carlo Rally i 1977 til tross for et betydelig handikap i effekt sammenliknet med andre fabrikksbiler.
I 1978 ble en Gruppe 4 (senere Gruppe B)-versjon introdusert. Den ble kalt Renault 5 Turbo, men fordi den var midtmotorisert og bakhjulsdrevet hadde den ikke mye teknisk til felles med gatemodellen. Selv om den hadde beholdt utseendet fra Renault 5 var kun dørpanelene delt med standardutgaven. Ført av Jean Ragnotti vant denne bilen Monte Carlo Rally i sitt aller første løp i World Rally Championship. Den tohjulsdrevne R5 Turbo fikk snart konkurranse av nye firehjulsdrevne biler som var raskere på grus, men den forble blant de raskere bilene i perioden på asfalt.
Cupido-kvartalet
Kvartalet
I Cupido 3 (Själagårdsgatan 19) er det omtalt bebyggelse allerede i 1462. Her lå Vårfrugillet av den tyska nationen dannet på 1300-tallet, som ga opphav til navnet Gillstugegaten (1579). Muligens finnes det rester av murer fra middelalderen etter Vårfrugillet i kjelleren. I løpet av 1600-tallet fikk huset sitt nåværende omfang. Mellom 1674 og 1790 lå Stockholms første auksjonhus i bygningen.
Stizocera
Stizocera er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Renault 5
Andre generasjon (1985–1996)
Andre generasjon ble også produsert i varebilutgave, kalt «Renault Extra», «Renault Express» eller «Renault Rapid». Denne bilen skulle erstatte varebilutgaven av Renault 4, som ble tatt ut av produksjon i 1986.
Cupido-kvartalet
Kvartalet
Etter auksjonshuset ble lokalene tatt over av synagogen i Stockholm, som før lå i Aceton-kvartalet, som ikke eksisterer lenger. Omkring 1813 fikk den jødiske menigheten bygd et stort gudstjenestelokale, en etasje opp. Ved en ombygging i 1839, etter tegninger av arkitekt Carl Stål fikk huset fikk sitt nåværende utseende. I 1870 flyttet menigheten til sin nåværende adresse på Wahrendorffsgatan, ved siden av Berzelii park. Etter synagogen var sjømannskirken i Stockholm her fram til 1890.
Stizocera
Utseende
Middelsstore, slanke, blanke, oftest rødbrunlige trebukker, dekkvingene kan være mørke med metallglans. Antennenene er betydelig lengre enn kroppen hos hannene, omtrent så lange som kroppen hos hunnene. Pronotum har rundede sider, noen ganger med antydning til en tann nær midten, bredden varierer nokså mye. Dekkvingene er omtrent parallellsidige og ender i en spiss tann ved bakhjørnet.
Levevis
Larvene lever i død ved, mest av løvtrær.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika, inkludert Karibia.
Ziglipton
Ziglipton er en slekt av biller som hører til familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore til store (35-55 millimeter), avlange, gråbrune eller rødbrune trebukker. Denne gruppen har hodet noe fremstrakt, tydelig innsnevret bak fasettøynene (med tydelig "hals"). Antennene har et kraftig, sylindrisk, innerste ledd, det andre leddet er lite og knappformet, det tredje leddet svært langt, litt krumt og tykkere enn de følgende leddene. Pronotum er forholdsvis lite uten tenner langs ytterkanten. Dekkvingene har to parallelle, skarpe lengderibber.
Levevis
Larvene borer i død ved, ofte i døde røtter. De etterlater seg grove ganger i veden. Utviklingen tar flere år. Disse billene besøker ikke blomster, og mange arter er nattaktive. En del av dem kommer til lys.
Utbredelse
Slekten er utbredt på Filippinene og Borneo.
Renault 5
Andre generasjon (1985–1996)
I 1990 ble den langt mer moderne Renault Clio introdusert, og dermed var Renault 5 i praksis erstattet av nykommeren. R5-produksjonen ble flyttet til Renaults fabrikk i Slovenia, men forble på markedet frem til 1996 som et billigere alternativ til Clio.
Jack Sheppard
Jack Sheppard (født 4. mars 1702, død 16. november 1724) var en notorisk engelsk ransmann og tyv og innbruddstyv i London i det tidlige 18. århundre. Han var kjent for sine kriminelle handlinger og hans forsøk på å unnslippe sin straff. Hans gjentatte arrestasjoner var del av undergangen for den notoriske «Tyvefangergeneralen» (og tyven) Jonathan Wild.
Bakgrunn
Sheppard ble født i Spitalfields-området i London i 1702, til en tømrer ved navn John Sheppard (i sin livstid bedre kjent som Jack Sheppard, eller «Gentleman Jack» eller «Jack the Lad»). Faren døde da Sheppard var ung, men han tok likevel hans arbeid.
Forbryter
Men han kom raskt i dårlig selskap, og begynte å spe på lønna si med inntekter fra innbrudd og tyverier. Når Sheppard ble arrestert, brøt han seg ofte ut; han sagde seg gjennom et tretak fra St. Giles-fengselet, og rømte fra Newgate fengsel intet mindre enn tre ganger i 1724.
Første gang han rømte, filet han over håndjerna sine, laget et hull i veggen, og brukte sengetøyet sitt til å fire seg ned. Den andre gangen (30. august, han var allerede dømt til døden) rømte han ved å kutte en spiker fra et vindu brukt til å snakke med besøkende. 14. oktober klarte han igjen å rømme, til tross for at han satt i et spesielt forvaringsrom. Han brukte en spiker til å låse opp kjettingene som holdt ham fast, og brukte en jernstang som var blitt brukt til å stenge en peis, til å bryte seg gjennom dørene og veggene, og brukte siden et laken for å svinge seg over til taket på et hus like ved.
Han var i frihet i bare to uker før han igjen ble arrestert. Han planla enda et rømningsforsøk – en pennekniv (som han hadde tenkt å bruke til å kutte båndene på veien til galgen) ble funnet av en vakt ved Newgate like før Sheppards henrettelse skulle finne sted.
Sheppard ble hengt 16. november 1724 ved Tyburn, og begravd ved kirkegården til St. Martin's-in-the-Fields.
Litterær skikkelse
I 1839 utga J.B. Buckstone skuespillet Jack Sheppard, der den unge skurken ble skildret som en folkehelt, et offer for omstendighetene. På scenen ble Jack først spilt av Mary Anne Keeley (f. 1805) på Adelphi-teateret på Strand. Til sist nedla Lord Chamberlain, den engelske hoffsjefen, forbud mot ethvert skuespill med navnet «Jack Sheppard» i tittelen.
Cupido-kvartalet
Kvartalet
I årene fra 1890 til 1977 ble hele bygningen i Cupido 3 disponert av politiet med Nicolai polisstation, etter 1972 også av tunnelbanepolisen. I første etasje var det arrestlokaler, i 2. etasje (der synagogen lå tidligere), lå ekspedisjonen, og i de andre etasjene lå kontorer og tjenesteboliger. I 1932 tok politiet i bruk Cupido 4 også. På begynnelsen av 1980-tallet, fikk AB Familjebostäder bygget om Cupido 3 til leiligheter og kontorer. Arkitekt var Forsman, Rosenborg, Snellman arkitektkontor.
Argulus fuscus
Argulus funduli er en art av fiskelus. Dette er en type krepsdyr som lever som parasitter på større dyr, i regelen fisk, men også tidvis på for eksempel rumpetroll. Arten ble beskrevet først i 1936. I USA lever den langs Mexicogulfen.
Anatomien er særegen, kroppen er sammenklemt og et stort skjold dekker det meste av den, men på undersiden er kroppens ledd og anatomi godt synlig. Inndelingen i hode, kropp (thorax) og bakkropp (abdomen) er tydelig. Arten er mellomstor, den er noen mm lange. Øynene er store tydelige, og de har også et naupilus-øye. Begge antenne-parene er omdannet til haker som holder fiskelusen fast i vertsdyret.
Bonne nuit ma chérie
«Bonne nuit ma chérie» var Vest-Tysklands bidrag i Eurovision Song Contest 1960. Melodien var skrevet av Franz Josef Breuer og teksten var skrevet av Kurt Schwabach. Den ble fremført på tysk (bortsett fra den franske tittelen) av Wyn Hoop.
Sangen ble fremført det ellevte bidraget om kvelden 29. mars 1960 (etter Nederlands Rudi Carrell med «Wat een geluk» og før Italias Renato Rascel med «Romantica»).
Den er i realiteten en vuggesang, hvor jeg-personen lover sin elsker at «min kjærlighet vil ledsage deg overalt» og «jeg vil aldri glemme deg», mens han går for å sove.
Norsk versjon
C.C. Bøyesen har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er også «Bonne nuit ma chérie».
Endurance-ekspedisjonen
Endurance-ekspedisjonen (offisielt Imperial Trans-Antarctic Expedition) 1914–17 var en ekspedisjon som ble planlagt og ledet av Ernest Shackleton med det formål å krysse det antarktiske kontinentet. Etter Roald Amundsens erobring av Sørpolen i 1911 anså Shackleton at kryssingen av hele kontinentet var den siste store utfordringen i Antarktis. Ekspedisjonen mislyktes i å nå sitt mål, men regnes allikevel som en av de største bragdene i den heroiske tidsalder for antarktisutforskning. Ekspedisjonsfartøyet «Endurance» gikk tapt i isen og hele mannskapet reddet livet ved å seile i livbåter til Elefantøya og Sør-Georgia, hvor de fikk varslet norske hvalfangere.
Shackleton hadde erfaring fra Antarktis som deltaker på Robert F. Scotts Discovery-ekspedisjon 1901–04 og som leder av Nimrod-ekspedisjonen 1907–09. Med Endurance-ekspedisjonen ønsket han å seile til Weddellhavet og ilandsette en gruppe nær Vahselbukta. Derfra skulle de gjennomføre en transkontinental marsj via Sørpolen til Rosshavet. En støttegruppe kalt Rosshavsgruppen skulle samtidig seile til motsatt side av kontinentet og etablere en leir ved McMurdo-sundet. Derfra skulle de legge ut en rekke depoter på Rossbarrieren og fram til foten av Beardmorebreen. Disse depotene ville være nødvendige for at polkrysserne skulle lykkes, for de ville ikke være i stand til å frakte med seg nok proviant for hele marsjen. Ekspedisjonen hadde behov for to fartøyer. Det ble til at Schackleton tok «Endurance» til Weddellhavet, mens Aeneas Mackintosh førte «Aurora» til Rosshavet.
Rosshavsgruppen, som befant seg på den andre siden av kontinentet, overvant også store utfordringer for å gjennomføre sitt oppdrag. «Aurora» slet seg fra fortøyningen under en storm og var ute av stand til å vende tilbake. Landgruppen befant seg dermed uten nødvendig utstyr og proviant. Til tross for dette maktet de å legge ut depotene, men tre liv gikk tapt under oppdraget.
Forberedelser
Til tross for nyheten om skjebnen til Scott og hans følge på tilbakereisen fra Sørpolen, satte Shackleton i gang med å forberede sin transkontinentale ekspedisjon. Han ba om økonomisk og praktisk støtte fra blant andre Tryggve Gran fra Scotts ekspedisjon og tidligere statsminister Lord Rosebery, men fikk ikke hjelp fra noen av dem. Gran var unnvikende, og Rosebery direkte: «Jeg har aldri vært i stand til å bry meg en døyt om polene». Shackleton fikk imidlertid støtte fra William Speirs Bruce, leder av Scotia-ekspedisjonen 1902–04. Han hadde jobbet med planer for en antarktiskryssing siden 1908, men hadde skrinlagt prosjektet på grunn av mangel på midler. Bruce ga gladelig Shackleton tillatelse til å benytte hans planer, skjønt det endelige utkastet hentet lite fra Bruce. Den 29. desember 1913 offentliggjorde Shackleton sine planer i et brev til avisen The Times, etter å ha mottatt sin første lovnad om økonomisk støtte – et tilskudd på 10 000 pund fra britiske myndigheter.
Shackletons plan
Shackleton kalte sin nye ekspedisjon Imperial Trans-Antarctic Expedition, fordi han følte at «ikke bare folket på disse øyer, men våre slektninger i alle land under Union Jack vil være villige til å hjelpe til med gjennomføringen ... ekspedisjonens program». For å vekke interesse blant befolkningen utga Shackleton i begynnelsen av 1914 et detaljert program for ekspedisjonen. Den skulle bestå av to grupper og to fartøyer. Weddellhavsgruppen skulle seile med «Endurance» til området ved Vahselbukta, der 14 mann skulle settes i land. Av disse skulle en seksmannsgruppe med Shackleton som leder gjennomføre den 2 900 kilometer lange ferden til Rosshavet. Gruppen var utstyrt med 69 hunder, to motoriserte sleder og utrustning som «representerte alt som erfaringen til lederen og hans eksperter kunne foreslå». De gjenværende åtte i landgruppen skulle utføre vitenskapelig arbeid, tre av dem i Graham Land, tre i Enderby Land og to ved basen i Vahselbukta.
Rosshavsgruppen skulle reise til McMurdo-sundet på motsatt side av kontinentet. Derfra skulle gruppen legge ut depoter på Rossbarrieren for den transkontinentale gruppen. Depotene skulle legges helt fram til Beardmorebreen der gruppene forhåpentligvis ville møtes og slå følge det siste stykket. Rosshavsgruppen skulle også gjennomføre vitenskapelig arbeid. I sitt program uttrykte Shackleton at hans intensjon var å gjennomføre kryssingen den første sesongen (1914–1915). Senere innså han at dette ikke kunne gjennomføres, men forsømte å informere Mackintosh om sin endring av planen. Ifølge Ernest Perris som var korrespondent for Daily Chronicle, ble det skrevet et telegram med endrete instruksjoner til Mackintosh, men telegrammet ble aldri sendt.
Pengeinnsamling og kjøp av skip
Shackleton beregnet at han ville behøve 50 000 pund for å gjennomføre den enkleste versjonen av planen sin, men det er uklart hvor meget han til sist klarte å skaffe. Han startet pengeinnsamlingen tidlig i 1913, men til å begynne med uten særlig suksess. Den første betydelige oppmuntringen kom i desember 1913, da myndighetene tilbød ham 10 000 pund. Deres forutsetning var at Shackleton klarte å skaffe tilsvarende støtte fra private kilder. Royal Geographical Society bidro med 1 000 pund noe som var uventet for Shackleton. Han svarte selskapet tilbake at det bare var behov for halvparten av denne summen. Lord Rosebery ga 50 pund på tross av at han tidligere hadde uttrykt manglende interesse for polarekspedisjoner. I februar 1914 rapporterte New York Times at forfatteren J.M. Barrie – en nær venn av kaptein Scott – hadde donert 50 000 dollar (ca. 10 000 pund). Bidragene var i begynnelsen av 1914 fortsatt for små og tiden var i ferd med å renne ut for innsamlingen. I løpet av våren og forsommeren 1914 var det likevel kommet inn tilstrekkelig med midler. Dudley Docker fra Birmingham Small Arms Company (BSA) ga 10 000 pund, den rike tobakksarvingen Janet Stancomb-Wills ga en «generøs» sum (beløpet ble ikke offentliggjort), og i juni donerte den skotske industrilederen James Caird 24 000 pund. Shackleton informerte Morning Post at «denne storartede gaven frigjør meg for all engstelse». Det totale beløpet Shackleton samlet inn er usikkert, da størrelsen på Stancomb-Wills' bidrag ikke er kjent.
Shackleton hadde nå penger til å kjøpe skip og å iverksette sine planer for øvrig. For 14 000 pund anskaffet han skonnertbarken «Polaris» på 300 tonn. «Polaris» hadde blitt bygd for den belgiske polarutforskeren Adrien de Gerlache, som hadde hatt planer for en ekspedisjon til Spitsbergen. Da planene brøt sammen, ble fartøyet ledig. Shackleton døpte henne om til «Endurance», med hentydning til hans slekts motto: «By endurance we conquer» (Gjennom utholdenhet vil vi seire). For ytterligere 3 200 pund anskaffet han Douglas Mawsons ekspedisjonsskip «Aurora», som lå i Hobart på Tasmania. Dette skulle tjene som fartøy for Rosshavsgruppen.
Senere ble mangel på penger likevel et stadig og tilbakevendende problem for ekspedisjonen. Et sparetiltak Shackleton måtte iverksette, var å halvere midlene til Rosshavsgruppen. Dette ble gruppens leder Aeneas Mackintosh først klar over da han ankom Australia for å ta fatt på sin oppgave. Mackintosh ble tvunget til å prute og trygle om penger og utstyr for å kunne gjennomføre sin del av ekspedisjonen. Pengemangel hemmet også operasjonen med å komme Rosshavsgruppen til unnsetting i 1916. Shackleton hadde imidlertid allerede utnyttet ekspedisjonens inntektspotensial ved å selge eksklusive avisrettigheter til Daily Chronicle, og han hadde også etablert Imperial Trans Antarctic Film Syndicate for å håndtere filmrettighetene. Da Shackleton senere satte kursen mot Sør-Georgia i «James Caird», hadde han lagt igjen instruksjoner til Frank Wild angående gjennomføring av en foredragsturne dersom han ikke vendte tilbake.
Deltakerne
Shackleton mottok mer enn 5 000 søknader om deltakelse på ekspedisjonen. Til slutt satt han igjen med 28 personer i hver av de to ekspedisjonsgruppene. Blant deltakere var William Bakewell som kom om bord i Buenos Aires og Shackletons venn Perce Blackborow. Blackborow gikk om bord som blindpassasjer etter at søknaden hans var avslått. Flere deltakere kom med i Rosshavsgruppen i siste liten under oppholdet i Australia. Et midlertidig besetningsmedlem var Daniel Fulthorpe Gooch som i siste øyeblikk kom med for å hjelpe Shackleton med håndtering av hundene. Han mønstret av «Endurance» på Sør-Georgia.
Til ekspedisjonens nestkommanderende valgte Shackleton Frank Wild. Wild hadde deltatt både på Discovery-ekspedisjonen og Nimrod-ekspedisjonen, og i 1909 hadde han vært med på Shackletons forsøk på nå Sørpolen. Wild hadde nettopp vendt tilbake fra Mawsons ekspedisjon. Som kaptein på «Endurance» hadde Shackleton ønsket seg John King Davis som hadde ført «Aurora» for Mawson. Davis mente imidlertid at ekspedisjonen var dømt til å mislykkes og takket nei. Valget falt deretter på Frank Worsley. Underoffiseren Tom Crean i Royal Navy tok permisjon fra marinen for å mønstre på som førstestyrmann på «Endurance». Crean hadde mottatt Albertmedaljen for å berge livet til Edward Evans på Terra Nova-ekspedisjonen. Alfred Cheetham som hadde erfaring fra Antarktis, ble annenstyrmann. To veteraner fra Nimrod-ekspedisjonen Aeneas Mackintosh og Ernest Joyce, ble utpekt til å delta i Rosshavsgruppen og med Mackintosh som gruppens leder. Shackleton hadde ønsket at «Aurora» skulle ha marinebesetning. Han ba derfor Admiralitetet om offiserer og mannskap, men fikk avslag. Etter påtrykk fikk han imidlertid kaptein Thomas Orde-Lees fra Royal Marines, der Orde-Lees førte tilsyn med den fysiske treningen ved marineinfanteriets treningsleir.
Utreisen, Buenos Aires og møtet med pakkisen
«Endurance» forlot Plymouth 8. august 1914 med kurs for Buenos Aires. Avreisen fra Plymouth skjedde uten Shackleton, som var opptatt i England med andre gjøremål for ekspedisjonen. Shackleton nådde imidlertid skipet igjen i Buenos Aires etter å ha kommet dit med et raskere skip. I Buenos Aires ble også Hurley og William Bakewell en del av besetningen og i tillegg blindpassasjeren Perce Blackborow. I Buenos Aires forlot andre ekspedisjonen eller de ble avmønstret.
Avreisen fra Buenos Aires skjedde 26. oktober og «Endurance» var på vei mot Sør-Atlanteren. Fartøyet ankom Sør-Georgia 5. november. Etter et månedslangt opphold ved hvalstasjonen Grytviken fortsatte «Endurance» 5. desember mot Antarktis. To dager senere ble Shackleton forfjamset over å møte på pakkis så langt nord som 57°26'S. I løpet av de neste dagene måtte de manøvrere seg gjennom isen, og 14. desember var den tykk nok til å stanse fartøyets framdrift i 24 timer. Tre dager senere var det full stopp igjen. Shackleton kommenterte: «Jeg hadde forberedt meg på tøffe forhold i Weddellhavet, men hadde håpet at pakkisen ville være løs. Det vi traff på var temmelig tett pakkis av en svært gjenstridig natur».
Framdriften til «Endurance» var frustrerende langsom helt fram til 22. desember. Da åpnet det seg imidlertid råker i isen og fartøyet var i stand til å fortsette sørover med stødig fart. Etter to uker var de kommet langt inn i Weddellhavet. På nyåret ble de igjen forsinket av tett is, før forholdene omsider bedret seg og gjorde det mulig med et langt framstøt mot sør fra 7. til 10. januar. De kom nær den 30 meter høye isbremmen som beskytter kysten av Coats Land. Dette landområdet var oppdaget og gitt navn av William S. Bruce under Scotia-ekspedisjonen i 1904. Den 15. januar kom «Endurance» på høyde med en stor isbre, der en bukt formet av brekanten framsto som et mulig sted å gå til land med skipet. Shackleton mente imidlertid at stedet lå for langt nord for Vahselbukta og gikk videre, en avgjørelse han senere skulle angre. Den 17. januar nådde fartøyet 76°27'S, der land bare kunne skimtes svakt. Shackleton kalte området Caird Coast etter ekspedisjonens hovedbidragsyter. Et uvær tvang «Endurance» til å legge seg i le av et grunnstøtt isfjell.
«Endurance» befant seg på dette tidspunkt i nærheten av Luitpoldkysten som ble oppdaget av Filchner i 1912. Vahselbukta som var målet, lå i sørenden av denne kyststrekningen. Neste dag ble fartøyet presset vestover om lag 25 kilometer og gjenopptok en sørlig retning før det igjen var full stopp. Posisjonen var 76°34'S, 31°30'V. Etter ti dager uten aktivitet ble fartøyets maskineri stengt ned for å spare drivstoff. Under store anstrengelser ble det forsøkt å frigjøre skipet fra isen. Den 14. februar beordret Shackleton mannskapet ut på isen med ismeisler, brodder, sager og hakker for å lage en råk, men arbeidet var nytteløst. Shackleton ga ikke opp alt håp om å bryte løs ennå, men innså muligheten for at de måtte tilbringe en vinter i «de ugjestmilde armene til pakkisen».
«Endurance» er fast i isen og havarerer til slutt
«Endurance» satt fremdeles fastskrudd i isen da fartøyet 21. februar 1915 nådde sin sørligste posisjon som var 76°58'S. Deretter begynte hun å bevege seg med pakkisen i nordlig retning. Shackleton innså 24. februar at de ville bli liggende i isen gjennom vinteren og beordret at alle skipsrutiner skulle opphøre. Hundene ble fraktet ut på isen og innkvartert i kenneler laget av is. Skipsinventaret ble omgjort til høvelige vinterkvarterer atskilt for de forskjellige gruppene – offiserer, forskere, teknikere og sjømenn. En radiosender ble rigget opp, men deres posisjon var for avsidesliggende til å kunne motta eller sende signaler.
Shackleton kjente til Wilhelm Filchners problemer fra tre år tidligere, da «Deutschland» var blitt innefrosset i det samme området. Filchner hadde mislyktes med å etablere en landbase i Vahselbukta. «Deutschland» ble deretter fanget i isen 6. mars 1912, omtrent 320 kilometer utenfor kysten av Coats Land. Seks måneder senere kom imidlertid fartøyet seg løs ved 63°37' sørlig bredde og seilte til Sør-Georgia. Shackleton tenkte at med et lignende utfall kunne han gjøre et nytt forsøk på å nå Vahselbukta den påfølgende antarktiske våren.
I februar og mars var isdriften svært langsom. Shackleton beregnet i slutten av mai at fartøyet hadde forflyttet seg skarve 150 kilometer siden 19. januar. Driften økte i hastighet da vinteren satte inn og dessuten endret isens karakter seg. Den 14. april noterte Shackleton at den nærliggende pakkisen ble skjøvet sammen og at presset i de store ismassene økte. Dersom fartøyet ble fanget i disse urolighetene «ville hun bli knust som et eggeskall». Da mørketiden kom i mai lå skipet i posisjon 75°23'S, 42°14'V og drev hovedsakelig nordlig retning. Det ville da gå minst fire måneder til våren kunne bryte isen opp igjen. Det var dessuten langt fra sikkert at «Endurance» ville komme løs i tide til å gjennomføre et nytt fremstøt mot Vahselbukta. Shackleton vurderte nå muligheten for å finne et alternativt ilandstigningssted på vestkysten av Weddellhavet, dersom de var i stand til å nå den kysten. «I mellomtiden», skrev han, «må vi vente».
I de mørke vintermånedene mai, juni og juli var Shackleton opptatt av å opprettholde fysisk form og moral. Mulighetene for fysisk aktivitet var begrenset, men hundene ble trent og mennene ble oppfordret til å foreta måneskinnsturer. Om bord i skipet ble det oppført skuespill. Spesielle anledninger som Empire Day (24. mai) ble grundig feiret. De første tegn til at isen begynte å bryte opp ble observert 22. juli. Under en snøstorm fra sørvest 1. august begynte isen å brekke opp rundt hele fartøyet. Trykket presset ismassene under kjølen og ga «Endurance» en slagside mot babord. Posisjonen var farlig og Shackleton skrev: «Effekten av trykket rundt oss var overveldende. Mektige isblokker (…) reiste seg langsomt inntil de spratt som kirsebærsteiner som ble klemt mellom fingrene (…) hvis skipet ble holdt fast med et solid grep ville hennes skjebne være beseglet». Fartøyet klarte seg imidlertid og ukene som fulgte var udramatiske. Fartøyet drev inn i det området der kaptein Benjamin Morrell på selfangeren «Wasp», i 1823 rapporterte å ha sett en kystlinje han identifiserte som New South Greenland. Shackleton fant imidlertid ingen tegn til en slik kystlinje og mente at Morrell var blitt narret av store isfjell.
Høsten 1915 medførte nye prøvelser for «Endurance» og som til slutt førte til fartøyets havari. Den 30. september ble fartøyet utsatt for det Shackleton beskrev som «den verste trykken vi hadde gjennomgått». Worsley beskrev presset som å bli «kastet fram og tilbake som en fjærball et dusin ganger». Den 24. oktober ble styrbord side presset mot et stort isflak, og kreftene var så store at skroget ikke kunne motstå trykket. Treverket splintret og vann begynte å renne inn i skipet. Da tømmeret ga etter, hørtes et øredøvende brak som sjømennene senere sammenlignet med lyden av tungt fyrverkeri og kanonsmell. Forsyninger og tre livbåter ble flyttet ut på isen, mens mannskapet forsøkte å forsterke skroget og pumpe ut vannet. Etter noen dager var Shackleton 27. oktober 1915 tvunget til å gi ordre om å forlate skipet. Det var iskaldt, med temperaturer under –25 °C. De registrerte posisjonen som 69°05'S, 51°30'V. Vraket holdt seg flytende og i løpet av de neste ukene berget mannskapet ytterligere forsyninger og materialer. Hurleys fotografier og kameraer var blant det som ble reddet. Fra om lag 550 fotografiske plater valgte Hurley ut de 150 beste.
Leir på isen
Med tapet av skipet ble de transkontinentale planene skrinlagt. Shackletons plan var nå å krysse isen til fots i vestlig retning, til ett av flere mulige mål. Hans første tanke var Pauletøya, der han visste det var et betydelig depot med mat. Shackleton hadde selv bestilt depotet tolv år tidligere da han organiserte redningsaksjonen for den svenske antarktisekspedisjonen under ledelse av Otto Nordenskjöld. Andre muligheter var Snow Hill Island som hadde vært Nordenskjölds vinterkvarter, eller Robertson Island. Shackleton regnet med at de fra disse øyene ville være i stand til å nå fram til og krysse Graham Land, for dermed å nå Wilhelmina Bay med sine flytende hvalkokerier. Han beregnet at de var 556 kilometer unna Pauletøya. Worsley beregnet avstanden til Snow Hill Island å være 500 kilometer, med ytterligere 193 kilometer til Wilhelmina Bay. Han mente at den marsjen Shackleton planla var for risikabel og at de heller burde vente til isen bragte dem til åpent vann for deretter å gå i livbåtene. Shackleton avviste Worsleys innvending og fastholdt sin egen plan.
Ferden over isen startet 30. oktober, med to livbåter trukket som sleder. Før avmarsj hadde Shackleton den ubehagelige oppgaven med å beordre avliving av de svakeste dyrene. De havnet raskt i problemer, da isforholdene rundt dem ble verre. Ifølge Hurley ble overflaten «en labyrint av skruis», der knapt en flekk var jevn. I løpet av tre dager var de bare i stand til å forflytte seg tre kilometer, og den 1. november oppga Shackleton marsjen. De slo leir og ventet på at isen skulle bryte opp. De ga navnet «Ocean Camp» til det flate og tilsynelatende solide flaket der den avbrutte ferden hadde endt. Det ble sendt ut flere grupper for å oppsøke vraket av «Endurance», som fremdeles drev med isen ikke langt fra leiren. Mer av de etterlatte forsyningene ble berget, før skipet omsider ble trukket under isen 21. november 1915. Isdriften var ikke rask nok til at den var merkbar, selv om hastigheten var opp mot 11 kilometer om dagen i slutten av november. Den 5. desember passerte de 68°S, og retningen var nå like øst for nord. Dette ville ta dem til en posisjon der det ville være vanskelig å nå Snow Hill Island, men Pauletøya lenger nord var fremdeles innenfor rekkevidde. Den var imidlertid omtrent 400 kilometer unna, og Shackleton var ivrig etter å redusere den distansen livbåtene måtte tilbakelegge. Den 21. desember annonserte han derfor at de ville begi seg på en ny marsj over isen. Isforholdene hadde imidlertid ikke bedret seg siden det første forsøket. Temperaturen hadde steget, og mennene sank til knærne i den tunge snøen mens de trakk livbåtene over skruisen.
Etter sju dagers anstrengelser med bare tolv kilometer tilbakelagt, ga Shackleton 29. desember 1915 ordre om å stanse. Han innså at det med samme framdrift ville ta over 300 dager å nå land. Mannskapet satte opp sine telt i det som Shackleton kalte «Patience Camp» (tålmodighetsleiren), et sted som ville bli deres hjem i over tre måneder.
Gruppen hadde nå land i sikte nær sagt kontinuerlig. Toppen av Mount Haddington på James Ross Island var hele tiden i synsfeltet mens de drev langsomt forbi på isflaket. De var nå kommet for langt nord til å kunne nå Snow Hill Island; Shackleton skrev at alt håp nå konsentrerte seg om to små øyer nord for Antarktishalvøya. Disse var Clarence Island og Elefantøya i Sør-Shetlandsøyene, om lag 160 kilometer rett nord for deres posisjon 25. mars. Etter å ha tenkt seg om, kom han imidlertid fram til at Deceptionøya kanskje var et bedre alternativ. Denne lå lengre vest, i motsatt ende av den langstrakte øygruppa Sør-Shetlandsøyene. Fordelen var at den ble benyttet av en rekke hvalfangstekspedisjoner i sommersesongen. Nå var det for sent å nå fram før fangstsesongen var over, men Shackleton regnet med at det fantes nok proviant der til at de ville komme seg gjennom en overvintring. Alle disse bestemmelsesstedene ville kreve en vågal seilas i livbåtene når isflaket de drev på omsider løste seg opp. Livbåtene var allerede oppkalt etter de tre hovedsponsorene for ekspedisjonen: «James Caird», «Dudley Docker» og «Stancomb Wills».
Seilas til Elefantøya
Forvarselet til slutten på Patience Camp kom om kvelden 8. april, ved at isflaket plutselig delte seg. Leiren befant seg nå på en liten trekantet flåte av is. Ytterligere oppbrytning av flaket ville bety katastrofe, så Shackleton beordret livbåtene klargjort for en snarlig avreise. Han hadde nå bestemt seg for at de skulle forsøke å nå den fjerntliggende Deceptionøya. Der fantes det en kirke som var reist av hvalfangerne. Tømmeret i denne kunne kanskje benyttes til å lage et bedre sjøgående fartøy enn det livbåtene var. Klokka 13 den 9. april ble livbåten «Dudely Docker» sjøsatt og en time senere var alle båtene sjøsatt. Shackleton hadde kommandoen over «James Caird», Worsley over «Dudley Docker», mens navigasjonsoffiseren Hubert Hudson ble utpekt til sjef på «Stancomb Wills». I praksis hadde imidlertid Tom Crean kommandoen over «Stancomb Wills» på grunn av Hudsons ustabile mentale tilstand.
Båtene var omgitt av is og var avhengige av å følge råker som åpnet seg opp. Framdriften var langsom og tilfeldig og slett ikke ufarlig. Stadig fortøyde de båtene til isflak eller trakk dem opp på flakene, mens mennene slo leir og ventet på bedre forhold. Shackleton var igjen i tvil om hvilken vei de skulle forsøke å seile. Den 12. april forkastet han sine planer om å forsøke å seile til Sør-Shetlandsøyene og bestemte seg heller for å forsøke å nå Hope Bay lengst nord på Den antarktiske halvøy. Imidlertid var forholdene i båtene – med temperaturer helt ned mot –30 °C, lite mat og iskald sjøsprøyt – i ferd med å bryte ned mannskapet både fysisk og psykisk. Shackleton ombestemte seg derfor atter en gang og innså at Elefantøya var den eneste praktiske muligheten de hadde til å nå land.
Den 14. april lå båtene utenfor sør-østkysten av Elefantøya, men var ikke i stand til å gå til land fordi kysten bestod av loddrette klipper og isbreer. Neste dag rundet «James Caird» det østligste punktet på øya og oppdaget en smal rullesteinstrand på den mindre værutsatte nordsiden av øya. Kort tid etter ble de tre båtene som hadde kommet fra hverandre den foregående natten, gjenforent ved dette ilandstigningsstedet. Tidevannsmerkene viste at dette stedet ikke var egnet som noe langvarig oppholdssted. Dagen etter dro derfor Wild og et mannskap avgårde med «Stancomb Wills» for å lete etter et mer egnet leirområde. Da de kom tilbake kunne de fortelle at de hadde oppdaget en lang landtunge elleve kilometer lengre vest. Dermed dro hele ekspedisjonen til det nye leirstedet som de senere døpte Point Wild.
Reisen med «James Caird»
Farvannet som Shackleton måtte krysse i den 23 fot store båten er kjent som en av de mest stormfulle havstrekninger på jorda. Shackleton skrev senere at stormene i området er nærmest ustanselige. Dagens værrapporter bekrefter at vindhastigheter på 60–70 km/t forekommer i Drakestredet i gjennomsnitt 200 dager i året med dønninger på sju meter. Sjømenn har ofte beskrevet større bølger i området og noen kilder rapporterer at bølgehøyder på 20 meter ikke er uvanlig. Meteorologer forklarer at dette ekstreme været skyldes Coriolis-effekten ved disse breddegradene, som lengre sør fører til en kraftig vind i østlig retning rundt hele det antarktiske kontinentet. Mangelen på landmasser resulterer i en uhindret luftstrøm rundt kloden med en tilsvarende sterk havstrøm og trakteffekten fra Kapp Horn, Antarktishalvøya og den grunne undervannstopografien resulterer i en forsterkning av disse forholdene i Drakestredet og videre østover i Scotiahavet. Dette er bare en bekreftelse på det som har vært kjent blant sjøfolk i århundrer.
Shackletons utgangspunkt fra Elefantøya i den sørlige utstrekningen av Drakestredet ved 61°, og hans bestemmelsessted ved 54°S, plasserte besetningen på «James Caird» midt i det farefulle området. Shackleton nektet å utruste «James Caird» for mer enn fire ukers seilas. Han visste at dersom de ikke hadde nådd land innen fire uker var det fordi de hadde forsvunnet på havet.
Shackleton dro av gårde med seks mann i den 22 fot lange livbåten «James Caird» 24. april 1916, mens 22 mann ble igjen på Elefantøya. Shackleton hadde valgt ut flere sjøfolk til å bli med på ferden til Sør-Georgia. Blant disse var Tim McCarthy og den erfarne offiseren og dekorerte oppdagelsesreisende Tom Crean, men også John Vincent og skipstømmermannen Harry McNeish. Det var McNeish som hadde vært bråkmaker og som Shackleton tydeligvis ikke ønsket å la være igjen med resten av gruppen på Elefantøya. McNeish satte umiddelbart i gang med å bygge om den åpne livbåten ved å forhøye sidene, forsterke kjølen og bygge et improvisert dekk av tre og seilduk som han impregnerte med oljemaling og selblod. Den utfordrende navigasjonsoppgaven betrodde han til Frank Worsley. Det var viktig å forsikre seg om at de fulgte rett kurs. De ville være så godt som fortapt dersom de ikke nådde målet sitt. Dårlige værforhold – stormfullt med tett skydekke og høye dønninger – gjorde oppgaven deres vanskelig, da observasjon av horisonten i forhold til sola eller månen var viktig. De var bare i stand til å foreta fire pålitelige observasjoner i løpet av den 1300 kilometer lange seilasen.
Etter fjorten dager fikk den utslitte besetningen øye på Sør-Georgia og var opprømte over at seilasen hadde lyktes. For å unngå en farefull ilandstigning i mørket bestemte de seg for vente til neste morgen med å gå inn til land. I løpet av natten blåste det imidlertid opp til orkans styrke og besetningen kjempet mot uværet i ni nervepirrende timer før de neste kveld var i stand til å gå i land. Andre var ikke like heldige: Worsley skrev senere at et dampskip på 500 tonn på vei fra Buenos Aires til Sør-Georgia hadde forlist i den samme stormen og hele besetningen hadde omkommet.
Kryssingen av Sør-Georgia
Ankomsten i King Haakon Bay med «James Caird» ble etterfulgt av en periode med hvile og restitusjon mens Shackleton overveide neste steg. Alle hvalfangststasjonene på Sør-Georgia lå på øyas nordside. De kunne bare nås ved å legge ut på en ny seilas rundt øya eller ved å krysse over øyas ukjente terreng. Tilstanden til «James Caird» og den fysiske forfatningen til gruppen, spesielt Vincent og McNeish, innebar at kryssing over land var den eneste realistiske muligheten. Etter fem dager forflyttet gruppen seg noe lengre østover med båten, til en bukt som kunne egne seg som utgangspunkt for kryssingen. Shackleton, Worsley og Crean skulle gjennomføre ferden, mens de andre skulle bli igjen i det de døpte «Peggotty Camp» for å bli plukket opp senere med hjelp fra hvalfangststasjonene. En storm 18. mai forsinket starten deres, men klokka to neste morgen var været stille og klart og tremannsgruppen la av gårde en time senere.
Uten kart var ruten de valgte høyst usikker. Ved daggry hadde de nådd 1000 meters høyde og fikk nordkysten i syne. Det viste seg at de var ovenfor Possession Bay, og var derfor nødt til å forflytte seg lengre østover for å nå bestemmelsesstedet – hvalfangststasjonen Strømnes i Strømnesfjorden. Dette var den første av en rekke kursendringer og tilbaketrekninger som forlenget ferden og skapte frustrasjon blant mennene. Mot slutten av den første dagen, da det var behov for å komme seg ned til dalen nedenfor dem, tok de en stor risiko ved å skli ned en fjellside på en improvisert kjelke. Det var ikke snakk om å hvile – de fortsatte å gå i måneskinnet og kom seg oppover mot en kløft i den neste fjellryggen. Tidlig neste morgen, 21. mai, fikk de øye på Husvik under seg og fikk bekreftet at de var på rett kurs. Klokka sju på morgenen hørte de lyden av dampfløyter fra Strømnes, «den første lyden skapt av et utenforstående menneskelig foretak siden vi forlot Strømnesfjorden i desember 1914». Etter en vanskelig nedstigning, som innebar en rute ned en tilfrosset foss, var de endelig i sikkerhet.
Shackleton skrev senere: «Jeg er ikke i tvil om at skjebnen ledet oss... Jeg vet at i løpet av den lange og pinefulle marsjen på 36 timer over de navnløse fjellene og isbreene syntes det for meg ofte at vi var fire, ikke tre». Dette bildet av en fjerde reisende, som også ble beskrevet av Worsley og Crean i deres beretninger – ble fanget opp av T.S. Eliot i hans dikt «The Waste Land».
Berging
Shackletons første oppgave etter å ha kommet fram til Strømnes var å organisere berging av de tre kameratene som ventet på den andre siden av øya. En hvalbåt ble sendt rundt kysten med Worsley som veiviser. Om kvelden 21. mai var alle de seks som hadde seilt med «James Caird» kommet i sikkerhet.
Det tok fire forsøk før Shackleton var i stand til å vende tilbake til Elefantøya for å berge de skipbrudne der. Han seilte fra Sør-Georgia kun tre dager etter ankomst Strømnes etter å ha fått tilgang til den store hvalbåten «Southern Sky» som var lagt opp i Husvik. Shackleton satte sammen en frivillig besetning som fikk klargjort fartøyet til 22. mai. Da de nærmet seg Elefantøya fikk de i syne en ugjennomtrengelig barriere av pakkis, om lag 120 kilometer fra øya. «Southern Sky» var ikke bygget for å gå i is og trakk seg tilbake til Port Stanley på Falklandsøyene.
Ved ankomst Port Stanley informerte Shackleton London om omstendighetene og ba om at et egnet fartøy ble sendt sørover for redningsoperasjonen. Han fikk til svar fra Admiralitetet at de ikke hadde noe tilgjengelig før i oktober, noe Shackleton anså å være for sent. Ved hjelp av den britiske ministeren i Montevideo fikk han låne en kraftig tråler, «Instituto de Pesca No. 1» som avgikk sørover 10. juni. Igjen ble de stoppet av drivisen. Shackleton, Worsley og Crean reiste deretter til Punta Arenas i Chile, der de møtte briten Allan McDonald, eieren av skonnerten «Emma». McDonald utstyrte fartøyet for et nytt bergingsforsøk med avreise 12. juli, men nok en gang uten resultat – isen hindret dem også nå.
I midten av august var det gått mer enn tre måneder siden «James Caird» hadde forlatt Elefantøya. Shackleton tryglet chilenske myndigheter om å låne ham «Yelcho», en liten dampdrevet taubåt som hadde assistert «Emma» på det forrige forsøket. Myndighetene var imøtekommende og 25. august seilte «Yelcho», med kaptein Luis Pardo og satte kurs for Elefantøya. Denne gang var skjebnen med oss, skrev Shackleton. Det var åpent hav og fartøyet kunne dermed gå nær land i tykk tåke. Klokka 11.40 den 30. august lettet tåka og leirplassen ble observert. Etter mindre enn en time var alle de skipbrudne kommet om bord i «Yelcho», som straks satte kursen mot Punta Arenas.
Overvintringen på Elefantøya
Etter at Shackleton hadde seilt av gårde med «James Caird», ble Frank Wild leder for gruppa som ble igjen på Elefantøya. Flere var i dårlig forfatning både fysisk og mentalt: Lewis Rickinson hadde hatt et hjerteanfall, Blackborow var ikke i stand til å gå på grunn av frostskader i føttene og Hudson led av depresjon. Det ble prioritert å bygge en permanent beskyttelse mot den nært forestående vinteren. Etter forslag fra Marston og Greenstreet ble det bygget en improvisert hytte ved å snu de to båtene opp ned og plassere dem på en lav steinmur. Hytta som ble kalt «Snuggery», hadde en innendørs høyde på om lag halvannen meter. Ved hjelp av seilduk og andre tilgjengelige materialer ble byggverket et primitivt, men effektivt tilfluktsrom.
Wild antok til å begynne med at de ville komme til å vente én måned før de ble berget. Han ville derfor ikke bygge opp noe lager av sel- og pingvinkjøtt da dette ville være en innrømmelse av nederlag. Denne holdningen førte til sterk uenighet med Thomas Orde-Lees. Orde-Lees var ingen populær mann. Han bidro tilsynelatende lite til å bedre stemningen blant hans kompanjonger, bortsett fra at man lo av ham.