cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Afrikas historie
Maravi (Malawi)
Maravifolket hevdet å nedstamme fra Karonga (kalonga), som tok betegnelsen som kongetittel. Maraviene knyttet midtre Afrika til handelen med østkysten ved swahilifolkets Kilwa. Ved 1600-tallet utgjorde Maraviriket hele området mellom Malawisjøen og munningen av elven Zambezi. Karonga var Mzura som gjorde mye for å ekspandere riket. Han inngikk en avtale med portugiserne for å etablere en hær på rundt 4000 menn for å angripe shonafolket. Til gjengjeld skulle Maraviriket få støtte til å beseire Lundi, en høvding av zimbafolket. I 1623 vendte Mzura seg imot portugiserne og ga støtte til shonafolket. I 1640 snudde han om og ønsket portugiserne tilbake for å drive handel. Maraviriket varte ikke lenge etter Mzuras død. Ved 1700-tallet hadde det fragmentert inn i de tidligere smårikene.
Kongoriket
Ved 1400-tallet hadde bakongofolket, et jordbruksfolk, blitt forent i Kongoriket under en hersker som ble kalt for manikongo, og bodde i det fruktbare området Malebo ved nedre Kongoelven. Deres hovedstad var M'banza-Kongo. Med en overlegen organisering var de i stand til å erobre sine naboer og kreve tributt. De var dyktige håndverkere i metallarbeid, keramikk og til å veve raffiatekstiler. De stimulerte til internasjonal handel via et tributtsystem kontrollert av manikongo. Senere ble mais og maniok innført i regionen via handel med portugiserne ved deres havner i Luanda og Benguela. Maisen og maniok førte til en befolkningsvekst i denne regionen og i andre deler av Afrika og kom til å erstatte hirse som hovedavling
Ved 1500-tallet hadde manikongo autoritet fra Atlanterhavet i vest til Kwangoelven i øst. Hvert område ble underlagt styringen til mani-mpembe, en form for provinsguvernør. I 1506 overtok den kristne Afonso I (1506–1542) tronen. Slavehandelen økte med Afonsos erobringskriger. I tiden 1568-1569 invaderte jagafolket Kongo, la store deler av riket i ruiner og tvang manikongo i landflyktighet. I 1574 ble Alvaro I innsatt som konge ved hjelp av portugisiske leiesoldater. I løpet av den siste delen av 1660-tallet forsøkte portugiserne å få kontroll over Kongo Manikongo António I (1661–1665), med en kongolesisk hær på rundt 5000 menn, ble beseiret av en afro-portugisisk hær i slaget ved Mbwila. Deretter gikk riket i oppløsning i mange småriker som drev krig mot hverandre for å skaffe seg krigsfanger som deretter kunne bli solgt på slavemarkedet.
Kongo skaffet seg fanger fra Ndongoriket i en erobringskrig. Ndongo ble styrt av ngola. Ndongo var også engasjert i slavehandelen med portugiserne og med São Tomé som transitthavn til Brasil. Kongeriket var ikke like ønsket som Kongo. Portugiserne så på landet med mistenksomhet og som en fiende. Portugal i den siste halvdel av 1500-tallet forsøkte å få kontroll over Ndongo, men ble beseiret av ambundufolket. Ndongo fikk en befolkningsnedgang grunnet folk som ble tatt og solgt som slaver. Lederne etablerte en annen stat ved Matamba, tilsluttet dronning Nzinga, som gjorde heftig motstand mot portugiserne inntil de fikk til en ordning med dem. Portugiserne bosatte seg langs kysten som handelsfolk, og var ikke opptatt av å erobre det indre av landet. Slaveriet svekket innlandet stort med stater som drev krig med hverandre for å skaffe seg fanger som kunne selges. Imbangala, krigere i Angola, dannet Kasanje, en stat som drev med å skaffe seg slaver, og var en betydelig kilde for slaver på 1600- og 1700-tallet.
Sørlige Afrika
Bosetning av bantutalende folk som drev jordbruk og benyttet jernteknologi var til stede sør for elven Limpopo ved 300- eller 400-tallet. De enten fordrev eller innlemmet de eksisterende khoisantalende folkene som bodde der før dem. Bantuene bevegde seg langsomt sørover og de tidligste produktene framstilt av jern i dagens provins KwaZulu-Natal er antatt å være datert til fra år 1050. De sørligste gruppen var xhosafolket. Deres språk hadde tatt til seg bestemte lingvistiske trekk fra tidligere khoisantalende folk, og de nådde fram til den store elven Fish River i dagens provins Eastern Cape i Sør-Afrika.
Store Zimbabwe og Mapungubwe
Kongeriket og byen Mapungubwe var den første statsdannelsen i Sør-Afrika. Den oppsto en gang på 1100-tallet. Dens rikdom kom fra å kontrollere handelen med elfenbein fra Limpopodalen, kobber fra fjellene i nordlige Transvaal, og gull fra Zimbabweplatået mellom elvene Limpopo og Zambezi. Det gjorde de med swahilihandelsmenn ved Chibuene. Ved midten av 1200-tallet ble Mapungubwe oppgitt og forlatt.
Etter Mapungubwes nedgang vokste Store Zimbabwe fram på Zimbabweplatået. Navnet Zimbabwe betyr "steinbygning" og disse steinbyggingen arvet den nye statsdannelsen fra Mapungubwe. Byggeteknikken ble forbedret og ble framragende i Store Zimbabwe, representert i muren ved Den store inngjerding. Teknikken med murarbeid med tørrstablet stein ble også benyttet for å bygge mindre konstruksjoner i området. Store Zimbabwe blomstret ved å drive handel med swahilifolkets Kilwa og Sofala. Framgangen til Store Zimbabwe hadde en parallell i framveksten av Kilwariket. Store Zimbabwe var en betydelig kilde for gull. Dets kongelige hoff levde i luksus, var kledd i indisk bomull, omga seg med smykker av kobber og gull, og spiste på tallerkener som kom så langt unna som Perserriket og Kina. En gang på 1420- og 1430-tallet fikk riket en tilbakegang. Byen ble forlatt ved 1450. En årsak til tilbakegangen var framveksten av handelsbyen Ingombe Ilede i dagens Zambia.
Et nytt kapittel av Shonas historie fulgte. Mutota, en nordlig shonakonge av Karangafolket, drev erobringskrig. Sammen med sin sønn Mutope ble Zimbabweplatået erobret, gikk gjennom Mosambik til østkysten, og knyttet riket til kysthandelen. De kalte sitt rike for Wilayatu 'l Mu'anamutapah eller mwanamutapa («Herre av plyndret land»), eller som ettertiden viser til det, Mutapariket. Monomotapa var en portugisisk omskrivning. De bygde ikke steinstrukturer; de nordlige shonafolkene hadde ingen slike tradisjoner. Etter at Matope døde i 1480 ble riket delt i to mindre riker: Torwadynastiet i sør og Mutapa i nord. Delingen skjedde grunnet rivaliseringen av to shonaherrer, Khanga og Togwa med slekten mwanamutapa. Khanga greide å ta landet i sør og opprettet Butuariket og med hovedstad i Khami.
Mutapariket fortsatte i nord under dynastiet mwanamutapa. I løpet av 1500-tallet var portugiserne i stand til å opprette faste markeder ved Zambezielven i et forsøk på å skaffe seg politisk og militær kontroll over Mutapa. De var delvis suksessfulle. I 1628 gjorde et avgjørende slag det mulig for dem å opprette en klientkonge, en mwanamutapa ved navn Mavura, som signerte avtaler som ga fordelaktige rettigheter til å eksportere mineraler til portugiserne. Portugal oppnådde også å ødelegge mwanamutapa-systemet regjeringsform og underminerte handelen. Ved 1667 var Mutapariket i tilbakegang. Høvdingene ville ikke tillate graving etter gull på grunn av frykt for at det ville bli stjålet av portugiserne, og befolkningsantallet gikk dessuten tilbake.
Butuariket ble styrt av en khangamire, en tittel avledet av grunnleggeren Khanga. Portugiserne forsøkte å skaffe seg et fotfeste, men ble kastet ut av regionen i 1693 av khangamire Dombo. 1600-tallet var en periode preget av fred og framgang. Rozwiriket falt sammen i ruiner på 1830-tallet ved å bli invadert av ngunifolket fra Natal.
Namibia
Ved 1500 hadde det meste av sørlige Afrika etablert seg i stater. I nordvestlige Namibia var ovambofolket engasjert i jordbruk og hererofolket drev med gjetedrift. Etter hvert som antallet krøtter økte, flyttet hereofolket sørover til sentrale Namibia for å skaffe seg beiteområder. Namafolket, en khoisantalende folkegruppe, drev med sauer, og de flyttet nordover og kom i kontakt med hereroene. De var begynnelsen på store konflikter mellom de to folkegruppene. Det ekspanderende lozifolket presset seg mot Mbukushu, Subiya, og Yei to Botei, Okavango, og Chobe i nordlige Botswana.
Sotho-Tswana
Utviklingen av Sotho-Tswana-statene basert i Highveld, «høylandet» eller det sørafrikanske innlandet, sør før elven Limpopo, begynte en gang rundt år 1000. Høvdingen makt hvilte på krøtter og hans tilknytning til forfedrene. Det kan bli sett ved bosetterne i Toutswemogala med fundamenter og murer bygd av stein, nord for Highveld og sør for elven Vaal. Nordvest for den samme elven utviklet det seg tidlige Tswana-stater sentrert rundt byer med tusenvis av beboere. Da oppsto uenighet eller rivalisering, flyttet ulike grupper ut for å opprette egne samfunn.
Ngunifolket
Sørøst for Drakensbergfjellene levde ngunitalende folk, zulu-, xhosa-, swazi-, og ndebelefolk. Disse drev også på med statsbygging og hvor de nye statene ble utviklet fra rivalisering, uenigheter og ved at befolkningspress førte til utvandring til nye regioner. Denne prosessen på 1800-tallet (folkeflytting, krigføring og statsdannelser) ble senere kjent som Mfecane (på nguni) eller Difaqane (på sesotho). Det fremste som fremmet prosessen mest var samlingen av zuluenes stat. De bearbeidet metall, kultiverte hirse, og drev med kvegdrift.
Khoisanere og afrikaanere
Khoisanfolket levde i den sørvestlige Kapp-provinsen hvor det var mye nedbør om viteren. Tidligere befolkninger av khoisanere var blitt absorbert av bantufolk, slike som sesotho og naguni, men bantuekspansjonen stoppet opp ved regionen med stort vinternedbør. En del trekk fra bantuspråk har blitt opptatt i khoisanspråk. Khoisanene handlet med sin bantunaboer, skaffet seg kveg, sauer, og jaktbytte. Tilbake fikk de kobber, jern og tobakk.
Ved 1500-tallet hadde Det nederlandske ostindiske kompani etablert en etterfyllingsstasjon ved Table Bay, en naturlig bukt ved dagens Cape Town, for å etterfylle ferskvann og skaffe seg nye forsyninger i form av kjøtt fra khoikhoifolket. De fikk kobber, jern, tobakk og perlehalsbånd i bytte. For å kontrollere prisen på kjøtt og andre varer, og gjøre tjenesten mer konsistent, etablerte nederlenderne en fast bosetning ved Table Bay i 1652. De dyrket frukter og grønnsaker, og etablerte et sykehus for å behandle syke sjøfolk. For å øke produksjonen besluttet nederlenderne å øke antallet bondegårder ved å oppmuntre freeburgher (frie bønder), boere ved opprinnelig tidligere slaver fra Vest-Afrika, deretter europeiske innflyttere. Landet ble tatt fra khoikhoienes beitemarker, noe som utløste den første krig mellom khoikhoiene og nederlenderne i 1659. Ingen av partene var seierherrer, men nederlenderne tok en «rett til erobring» ved at de krevde alt land i Kapprovinsen. I en rekke med kriger ble khoikhoiene satt opp mot hverandre mens boerne tok deres landområder og krevde også deres kveg. Den andre krigen mellom de innfødte khoikhoiene og nederlenderne i 1673–1677 var hovedsakelig en krig for å skaffe seg kveg. Foruten omfattende dødsfall i krigføring, døde de også i tusenvis grunnet smitte fra europeiske sykdommer.
På 1700-tallet hadde kappkolonien vokst med slaver fraktet inn fra Madagaskar, Mosambik, og Indonesia. Bosetningen hadde også begynt å ekspandere nordover, men motstand fra khoikhoiene, angrep og geriljakrigføring minsket ekspansjonen utover 1700-tallet. Europeiske boerne som begynte med vandrende eller delvis nomadisk krøtterdrift ble kalt for trekboere. En vanlig kilde for trekboerarbeid var foreldreløse barn som ble adoptert under angrep og fra foreldre som på annet vis var blitt drept.
Sør-Afrika
Ved 1850-tallet hadde britiske og tyske misjonærer og handelsfolk trengt inn i dagens Namibia. Herero- og namafolkene konkurrerte for våpen og ammunisjon, skaffet kveg, elfenbein og strutsefjær. Tyskere var mer fast etablert enn britene i regionen. Ved 1884 hadde tyskerne erklært at kystregionen fra elven Oranje til elven Kunene var et tysk protektorat. De fulgte en aggressiv politikk for å skaffe landområder for europeiske bosettere. De utnyttet rivaliseringen mellom namaene og hereroene.
Hereroene gikk inn i en allianse med tyskerne i håp om at de ville gi dem overtaket over namaene. Tyskerne satte opp en garnison i hereroenes hovedstad og begynte å allokere hereoenes landområder for europeiske bosettere, inkluderte de beste beitemarkene på sentralplatået og krevde samtidig skatt og arbeidsinnsats fra de innfødte. Hereroene og mbanderuene gjorde opprør, men det ble knust og lederne henrettet. Mellom 1896 og 1897 forkrøplet en kvegpest økonomien til hereroene og namaene, og minsket samtidig den europeiske ekspansjonen. Tyskerne fortsatte sin politikk med å gjøre Namibia til en hvit bosetningen ved å ta landområder og kveg, og forsøkte også å eksportere hereroenes arbeidskraft til Sør-Afrika.
I 1904 gjorde hereroene opprør på nytt. Den tyske general Lothar von Trotha innførte en tilintetgjørelsekrig i slaget ved Waterberg som drev hereroene vest for Kalahariørkenen. Ved slutten av 1905 var det kun rundt 16,000 hereroere igjen av en tidligere befolkning på opp til 80,000. Namamotstanden var knutst i 1907. Alt kveg fra de innfødte og deres landområder ble konfiskert fra den sterkt reduserte innfødte befolkningen og hvor de gjenværende fikk en underordnet posisjon. Arbeidskraft måtte bli importert fra ovambofolket i nordlige Namibia og sørlige Angola.
Nguniland
Den store urotiden i sørlige Afrika var Mfecane, (isizulu for «knusingen» eller «spredningen»). Det begynte i de nordlige ngunikongedømmene Mthethwa, Ndwandwe, og Swaziland over knappe ressurser og hungersnød. Da Dingiswayo av Mthethwa døde, tok Shaka fra zulufolket over. Han opprettet Zuluriket, krevde autoritet over Ndwandwe og presset swaziene nordover. De spredte ndwandwefolket og swaziene førte til at Mfecane spredte seg. I løpet av 1820-tallet utvidet Shaka sitt rike over hele Drakensberg hvor det ble betalt tributter så langt sør som ved elvene Tugela og Umzimkulu. Han erstattet høvdingne av de erobrede områdene med indunaer, ansvarlig overfor ham. Han innførte en sentralisert, dedikert og disiplinert militær styrke som ikke hadde vært sett tidligere i regionen og de benyttet et effektivt våpen, et kort, stikkende spyd.
I 1828 ble Shaka myrdet av sin halvbror Dingane som viste seg å mangle den militære dyktigheten og lederskapet til Shaka. Voortrekkere forsøkte å okkupere Zululandet i 1838. I de første månedene ble de beseiret, men de overlevende grupperte på nytt ved elven Ncome, på afrikaans kalt for Bloedrivier, "Blodelven", og beseiret zuluene avgjørende. Imidlertid turte ikke voortrekkerne å bosette seg på Zululand. Dingane ble drept i 1840 av en borgerkrig og hans bror Mpande tok over og forsterket zuluområdene i nord. I 1879 ble Zuluriket invadert av britene i deres politikk på å dominere hele Sør-Afrika. Zuluriket var seierrike i slaget ved Isandlwana, men ble beseiret i slaget ved Ulundi.
Voortrekkere
På 1800-tallet var det meste av khoikhoifolkets område under boernes kontroll. Khoikhoiene hadde tapt økonomisk og politisk uavhengighet og hadde blitt absorbert inn boersamfunnet. Boerne snakket afrikaans, et språk eller dialekt avledet fra nederlandsk, og de kalte ikke lenger seg selv for boere, men afraikaner. En del khoikhoiere ble benyttet som kommandosoldater i angrep mot andre khoikhoiere og senere mot xhosafolket. En blandet befolkning, fra khoikhoiere, slaver og europeisk opprinnelse, ble kalt for «kappfargede», oppsto, men de var en foraktet underklasse i den koloniale samfunnet. Khoikhoiere som levde langt fra grensene var koraene, oorlamene og griquaene. I 1795 overtok britene Kappkolonien fra nederlenderne.
På 1830-tallet begynte boerne å ekspandere øst, og ferden gikk øst for Fish River og inn i Zuurveld. De ble referert til som voortrekkere (nederlandsk/afrikaans for foregangsmann, bokstavelig «de som trekker foran», «forantrekkere»). De opprettet republikkene Transvaal (eller Den sydafrikanske republikk) og Oranjefristaten, hovedsakelig i sparsommelig befolkede områder som hadde blitt forminsket av Mfecane. I motsetningen til khoisanfolkene, hadde bantustatene ikke blitt erobret av boere på grunn av befolkningstettheten og større enhet. I tillegg begynte de å bevæpne seg selv med skytevåpen som ble anskaffet via handel med Kappstaden. I en del tilfeller, som i xhosa-krigene, ble boerne forvist fra xhosaenes områder. Det krevde en dedikert militær hær for å underkaste de bantutalende statene. I 1901 ble boerrepublikkene beseiret av Storbritannia i den andre boerkrigen (1899-1902). Nederlaget fullendte mange ambisjoner til boerne: Sør-Afrika skulle bli under hvitt styre. Britene plasserte all makt — lovmessige, utøvende, administrative — i hendene på engelske og boernes hender.
Europeisk handel, utforskning og erobring
Mellom 1878 og 1898 inndelte og erobret europeiske stater det meste av Afrika. I 400 år hadde europeiske stater hovedsakelig begrenset deres engasjement til handelsstasjoner langs den afrikanske kysten. Få dristige ferder gikk fra kysten og til innlandet; de som gjorde det, som portugiserne møtte ofte nederlag og måtte trekke seg tilbake til kysten igjen. Flere teknologiske nyvinninger bidro til å overkomme dette mønsteret. En av dem var utviklingen av repetervåpen som var lettere å bære, raskere å ladde og dødeligere enn musketter. Artilleri ble benyttet i økende grad. I 1885 utviklet Hiram S. Maxim det som ble kalt for maxim maskingevær, modellen for dagens maskingevær. Europeerne beholdt disse våpnene hovedsakelig for seg selv og unngikk å selge dem til afrikanske høvdinger og herskere.
Afrikansk basiller og sykdommer tok tallrike europeiske liv og avskrekket fra faste bosetninger. Sykdommer som gulfeber, sovesyke, framboesi (en tropisk infeksjonssykdom) og spedalskhet gjorde Afrika til et lite velkomment sted for europeere. Den dødeligste sykdommen var malaria, endemisk over hele det tropiske Afrika. I 1854 ble kinin oppdaget og andre medisinske nyvinninger som gjorde det mulig å erobre og kolonisere Afrika.
Misjonærer som forsøkte å spre kristendommen økte også europeisk kunnskap om Afrika. Mellom 1884 og 1885 møttes europeiske nasjoner i Berlin for en konferanse om Vest-Afrika og for diskutere delingen av kontinentet. Det ble enighet om at europeernes krav på deler av Afrika kunne bare bli anerkjent om europeerne viste en effektiv okkupasjon. I en rekke avtaler i 1890–1891 ble kolonigrensene trukket helt opp. Alt av Afrika sør for Sahara ble krevd av de europeiske stormaktene, unntatt Etiopia og Liberia.
I de fleste områder hadde koloniadministrasjonene ikke nok folk eller ressurser til å kunne administrere området og måtte støtte seg på lokale maktstrukturer for sin styring. Ulike fraksjoner og grupper innenfor samfunnene utnyttet dette for deres egen fordel og forsøke å skaffe seg maktposisjoner for deres egne samfunn i samarbeid med europeerne. Et aspekt av dette er hva historikeren Terence Ranger har gitt betegnelsen «oppfinnelse av tradisjonen». For å legitimere deres egne krav på makt både i øyene på koloniadministratorene og deres eget folk, kunne de innfødte elitene om nødvendig framstille «tradisjonelle» krav på makt eller seremonier. Som et resultat ble mange samfunn trukket inn i forvirring av den nye orden.
De europeiske koloniene
Belgia
Frankrike
Italia Italiensk Nord-Afrika (i dag Libya)
Portugal
Spania
Storbritannia
Tyskland
Uavhengige stater
1900-tallet
I løpet av denne epoken har en følelse av lokal patriotisme eller nasjonalisme slått dypere røtter blant afrikanske intellektuelle og politikere. En del inspirasjon til denne bevegelsen kom fra den første verdenskrig da europeiske måtte støtte seg på kolonitropper for deres eget forsvar. Mange i Afrika innså at deres egen styrke overfor kolonimakten for første gang. På samme tid ble en del av mystikken av de «uovervinnelige» europeere forvitret ved krigens råskap. Imidlertid, i de fleste områder beholdt europeerne relativ sterk kontroll over koloniene i den samme perioden.
Etter den første verdenskrig ble de tidligere tysk koloniene i Afrika overtatt av Frankrike, Belgia, og Storbritannia. Italia, under diktatoren Benito Mussolini, invaderte Etiopia, den siste uavhengige afrikanske nasjonen, i 1935 og okkuperte landet fram til 1941.
Avkoloniseringen
Avkolonisering av Afrika begynte med Libya i 1951 (skjønt Liberia, Sør-Afrika, Egypt og Etiopia var allerede uavhengige). Mange land fulgte på 1950- og 1960-tallet, og med en topp i 1960 da en stor del av Fransk Vest-Afrika ble uavhengig. De fleste av de gjenværende landene fikk uavhengighet i løpet av 1960-tallet, skjønt en del kolonistater med Portugal var særdeleshet motvillig til oppgi sitt overherredømme, noe som medførte bitre frigjøringskriger som varte i et tiår eller mer. De siste afrikanske landene som fikk formell uavhengighet var Guinea-Bissau (1974), Mosambik (1975) og Angola (1975) fra Portugal; Djibouti fra Frankrike i 1977; Zimbabwe fra Storbritannia i 1980; og Namibia fra Sør-Afrika i 1990. Eritrea skilte senere lag fra Etiopia i 1993.
Ettersom mange byer ble grunnlagt, utvidet og omdøpt av europeere er det mange stedsnavn som er blitt omdøpt etter frigjøringen og uavhengigheten.
Øst-Afrika
Mau Mau-opprøret skjedde i Kenya fra 1952 til 1956, men ble slått ned av britiske og lokale militære styrker. En unntakstilstand varte fram til 1960. Kenya ble uavhengig i 1963, og Jomo Kenyatta ble landets første president.
Tidlig på 1990-tallet oppsto det betydelige sammenstøt mellom hutuer og tutsier i Rwanda og Burundi. I 1994 kulminerte dette i folkemordet i Rwanda, en konflikt hvor mer enn 800,000 mennesker ble myrdet.
Nord-Afrika
Marokkansk nasjonalisme utviklet seg i løpet av 1930-tallet; Istiqlalpartiet ble opprettet og presset på for uavhengighet. I 1953 krevde sultan Muhammad V uavhengighet. Den 2. mars 1956 ble Marokko uavhengig av Frankrike og nevnte Muhammad V ble hersker av et uavhengig Marokko.
I 1954 ble det dannet en nasjonal frigjøringsfront (FLN) i Algerie da landet skilte seg fra Frankrike. Franskmennene reagerte med brutalitet, men ble tvunget til å forhandle uavhengighet i 1962. Muhammad Ahmed Ben Bella ble valgt til president. Alle franske borgere forlot landet, noe som forkrøplet landets økonomi.
I 1934 ble partiet Neo-Destour («Ny Konstitusjon») opprettet av Habib Bourguiba for å kreve uavhengighet for Tunis. Landet ble uavhengig i 1955 og dets bey ble avsatt og Habib Bourguiba valgt.
I 1954 avsatte Gamal Abdel Nasser og det egyptiske militæret monarkiet i Egypt, og tok selv makten. Muammar Gaddafi ledet et statskupp i Libya i 1969 og satt med makten fram til den arabiske våren som avsatte og drepte ham i 2011.
Egypt var involvert i flere kriger med Israel og var allierte med andre arabiske land. Den første krigen var rett etter at staten Israel ble opprettet i 1948. Egypt gikk til krig på nytt i 1967 og tapte da Sinaihalvøya til Israel. De gikk til krig på nytt i 1973. I 1979 signerte Anwar Sadat og Menachem Begin den historiske Camp David-avtalen som ga Sinai tilbake til Egypt i bytte for at Egypt anerkjente staten Israel, noe som bedret Egypts forhold til Israel, men som gjorde andre arabiske land rasende. Avtalen er fortsatt gjeldende, men Sadat ble i 1981 myrdet av en islamist for å ha godtatt avtalen.
Sør-Afrika
I 1948 ble apartheidlovene iverksatt i Sør-Afrika av det dominerende nasjonalistpartiet. Disse var hovedsakelig en konstitusjon av eksisterende politikk, forskjellen var politikken om «adskilt utvikling». Hvor tidligere politikk hadde kun hadde vært for økonomisk utnytte det afrikanske flertallet, innebar apartheidsystemet en hel rasistsk filosofi av adskilte mål som innebar at kun hvite hadde alle borgerlige rettigheter. Befolkningen delt inn i fire «rasekategorier», hvor alminnelig stemmerett var reservert for den hvite eller europeiske gruppen. De andre tre gruppene ble diskriminert også på andre måter, eksempelvis hvor de kunne bo, hvor de kunne handle og hvilke jobber de kunne ha. Systemet førte til massiv intern motstand, og førte også til massiv internasjonal motstand og boikott i mange år.
I 1994 avviklet regjeringen i Sør-Afrika apartheid og valgte Nelson Mandela fra ANC, det største politiske partiet i Sør-Afrika, som president i landets første valg hvor alle samfunnsgrupper hadde lov og rett til å stemme.
Vest-Afrika
Etter den andre verdenskrig oppsto det nasjonalistbevegelser over hele Vest-Afrika, det mest kjente i Ghana under Kwame Nkrumah. I 1957 ble Ghana det første kolonien sør for Sahara som oppnådde uavhengighet, fulgt det neste året av Frankrikes kolonier; ved 1974 hadde Vest-Afrikas land blitt helt selvstyrte.
Siden uavhengigheten har mange vestafrikanske nasjoner blitt plaget og holdt nede av korrupsjon og ustabilitet, og med borgerkriger i Nigeria, Sierra Leone, Liberia, og Elfenbenskysten (Côte d'Ivoire), og en rekke med militærkupp i Ghana og Burkina Faso. Mange av disse statene har ikke klart å utvikle sine økonomier til tross for sine store naturressurser, og politisk ustabilitet er ofte fulgt av udemokratiske og autoritære regjeringer som forhindrer landenes naturlige utvikling.
The Power of Decision
The Power of Decision er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av John W. Noble.
San Juan (Abra)
San Juan er en kommune på Filippinene. Kommunen ligger på øya Luzon, og tilhører provinsen Abra.
Baranggayer
San Juan er inndelt i 19 barangayer.
Hassanine Sebei
Hassanine Sebei (født 21. januar 1984) er en tunisisk friidrettsutøver som konkurrerer i kappgang. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ikke fullførte 20 kilometer kappgang.
Ostehøvel
Ostehøvelen er et redskap for å skjære tynne skiver av ost med ensartet tykkelse.
Ostehøvelen er en oppfinnelse som ble patentert av snekkermester Thor Bjørklund fra Lillehammer i 1925 og satt i produksjon i 1927. Bjørklund hadde irritert seg over hvor vanskelig det var å skjære pent av osten når man brukte kniv, så han oppfant høvelen med utgangspunkt i en vanlig snekkerhøvel.
Patent
Bjørklund patenterte ostehøvelen den 27. februar 1925. Da besto prototypen av fire deler: Et blad med egg, en tange (mellomstykke), en stift og skaft. Ostehøvelen kan brukes til å skjære faste oster, så vel som den særegne, norske brunosten. Dette redskapet kan også skjære poteter i tynne flak for å lage potetgull eller skrelle asparges og agurk. En ostehøvel kan også brukes til å skjære grønne agurker i tynne skiver.
Selv om ostehøvelen har utviklet seg og det er kommet nye typer ostehøvler, er produksjonsprinsippet det samme som i 1925. Firmaet Thor Bjørklund og Sønner AS, senere Bjørklund, har siden starten laget over 50 millioner ostehøvler.
Konkurs og videre drift
Det ble åpnet konkurs i firmaet 28. september 2009. Første skiftesamling ble holdt 29. oktober 2009.
17. november ble det kjent at det konkursrammede selskapet ble overtatt av attføringsvirksomheten GIAX med tanke på videre drift. Produksjonen foregår i dag ved GIAX' avdelinger på Otta (hvor treskaftene blir laget) og Ringebu (hvor blad og tanger blir stanset ut, og ostehøvelen ferdigstilt).
Referanser
Cheese knife
Storhøi
Storhøi, Storhø, Storhøa eller Storhøe kan vise til flere fjell i Norge:
No Studio No Time – The Wait
No Studio No Time – The Wait er et musikkalbum med Tommy Tee, utgitt i 2007.
Rhonex Kipruto
Rhonex Kipruto (født 12. oktober 1999) er en kenyansk friidrettsutøver som konkurrerer i langdistanseløp og hinderløp. Han vant gull på 10,000 meter under U20-VM i friidrett 2018 og bronsemedalje på 10,000 meter under VM i friidrett 2019.
Hansis personlige rekord på 10 km landveisløp er 26.24 satt 27. januar 2020 i Valencia, Spania: Dette er verdensrekorden på øvelsen.
I 2021 representerte han Kenya på øvelsen 10,000 meter under Sommer-OL 2020 arrangert i Tokyo, og kom på 9. plass.
Norheim prestegjeld
Norheim prestegjeld var et prestegjeld tilhørende Karmøy prosti. Det omfattet sogn i Karmøy kommune i Rogaland fylke, og hovedkirken var Norheim kirke.
Norheims kirkesogn er nå en del av Karmøy kirkelige fellesråd, og underlagt Karmøy prosti i Stavanger bispedømme i Den norske kirke.
Historikk
Norheim sogn og prestegjeld ble opprettet ved kgl.res. av 24. september 1982, med virkning fra 1. januar 1983. Det omfattet områdene av Torvastad og Avaldsnes prestegjeld beliggende øst for Karmsundet i Karmøy kommune.
Kommuner i departementet Moselle
Dette er en liste over de 730 kommunene i departementet Moselle i regionen Grand Est i Frankrike. Per 1. januar 2022 er antall kommuner redusert til 725.
(CAF) Communauté d'agglomération de Forbach, dannet i 2003.
(CAM) Communauté d'agglomération de Metz Métropole, dannet 2002.
(CAS) Communauté d'agglomération de Sarreguemines Confluences, dannet 2002, også delvis i departementet Bas-Rhin.
(CAT) Communauté d'agglomération Portes de France-Thionville, dannet 2004.
(CAH) Communauté d'agglomération du Val de Fensch, dannet 2000.
Olav Myklebust
Olav Myklebust kan vise til:
GB News
GB News er en britisk fjernsynskanal som ble lansert 13. juni 2021. Kanalen ledes av Angelos Frangopoulos som administrerende direktør, mens tidligere BBC-journalist Andrew Neil er kanalens frontfigur.
Kanalen sender en blanding av nyheter, analyser, redaksjonelt innhold og debatter. .
GB News er free-to-air og tilgjengelig på Freeview, Freesat, Sky UK, YouView og Virgin Media.
Alfred Aufdenblatten
Alfred Aufdenblatten (født 12. november 1897 i Zermatt, død 17. juni 1975 i Zermatt) var en sveitsisk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1924 i Chamonix.
Aufdenblatten ble olympisk mester under vinter-OL 1924 i Chamonix. Han var med på det sveitsiske laget som vant militært patruljeløp. Det var seks lag som deltok i konkurransen som ble avviklet 31. januar 1924 men det var kun fire lag som fullførte. De andre på laget var Alphonse Julen, Denis Vaucher og Anton Julen.
Ruth Winder
Ruth Winder (født 9. juli 1993) er en amerikansk landeveissyklist, som sykler for Team Sunweb.
Winder representerte USA under VM i landeveissykling 2018 i Østerrike, der hun ble nummer 10 på fellesstarten; 7' 17" bak verdensmester Anna van der Breggen.
På lugnare vatten
På lugnare vatten er et musikkalbum med Kikki Danielsson og Roosarna, utgitt i 1990.
Hans Georg von Mackensen
Hans Georg von Mackensen (født 26. januar 1883 i Berlin, død 28. september 1947 i Konstanz) var en tysk nazist, diplomat, statssekretær og SS-general. Han nådde graden Gruppenführer i SS.
San Quintin (Abra)
San Quintin er en kommune på Filippinene. Kommunen ligger på øya Luzon, og tilhører provinsen Abra.
Hans Georg von Mackensen
Bakgrunn
Hans Georg von Mackensen var sønn av generalfeltmarskalk August von Mackensen og gift med Winifred von Neurath, datter av Konstantin von Neurath. Hans bror var general Eberhard von Mackensen.
I 1902 begynte han på sin militære løpebane i ''1. Garde-Regiment zu Fuß''. Utdannelsen varte til 1907. Parallelt studerte han rettsvitenskap. Under første verdenskrigen var Mackensen personlig adjutant for prins August Wilhelm, til sist som oberst. Etter krigsslutt arbeidet han i det prøyssiske justisdepartement, til han i mai 1919 ble kalt til Auswärtiges Amt, det tyske utenriksdepartementet.
Diplomat
Mackensen var i denne funksjon fra september 1923 ''Gesandtschaftsrat II. Klasse'' i Roma (ved Quirinalen) og fra august 1926 til april 1929 i Brussel.
Den 10. august 1926 giftet han seg i Leinfelderhof ved Vaihingen an der Enz med Winifred Christine Helene Freifrau von Neurath, datter av den senere riksutenriksminister Konstantin Freiherr von Neurath.
Fra juli 1931 var Mackensen ambassaderåd i Madrid. I mai 1933 gikk han inn i NSDAP. Fra desember 1933 fungerte han som sendemann (Gesandter I. Klasse) i Budapest, til han den 15. april 1937 etterfulgte den i 1936 avdøde Bernhard Wilhelm von Bülow som statssekretær i Auswärtiges Amt
Hans svigerfar, Konstantin Freiherr von Neurath, avløste ham den 4. februar 1938, og da etterfulgte Mackensen Ulrich von Hassell, som fra sin stilling som Italia-ambassadør hadde rettet kritikk mot Adolf Hitlers Italia-politikk.
Han var i perioden 1938–1943 Tysklands ambassadør i Roma. I embedet i Roma arbeidet han imidlertid, i strid med Adolf Hitler intensjon, for en snarlig avsettelse av Benito Mussolini. Etter en samtale med Hitler 2. august 1943 ble han løst fra oppgaven.
Han var fortsatt general i SS og var som sådan til stede på SS-Gruppenführer-møtet i Posen den 4. oktober 1943 der Heinrich Himmler holdt den første av sine såkalte Posen-taler.
Etter krigen
Fra mai 1945 til april 1946 var Mackensen i fransk krigsfangenskap. Han døde av lungekreft ett år etter løslatelsen.
Trine Aadalen Lo
Trine Aadalen Lo (født 1976 i Skien, oppvokst i Bamble), filmprodusent fra Lillehammer.
Hennes spillefilmdebut Bestevenner ble tidenes første spillefilm produsert av et lokalt selskap i Oppland. Og filmen hadde lokalt manus skrevet av Morten Hovland på Lillehammer. Bestevenner og Los Bando deltok begge på Berlin Film Festival.
Rahman Ahmadi
Rahman Ahmadi (født 30. juli 1980) er en iransk profesjonell fotballspiller som spiller for den iranske fotballklubben Sepahan Isfahan. Han spiller som målvakt, og er også en del av. Ahmadi har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet Persepolis FC og Saipa FC fra Iran.
Trine Aadalen Lo
Los Bando som hun produserte sammen med Nicholas Sando som ble med i Filmbin etter Bestevenner ble den mestvinnende norske filmen på festivaler i 2018. Den ble nominert til European Film Awards EFA Young Audience Award i 2019.
Rahman Ahmadi
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2014 i Brasil.
Trine Aadalen Lo
Trine har også produsert spillefilmen De tøffeste gutta som vant publikumsprisen på Barnefilmfestivalen i Kristiansand og hun var co-produsent i utviklingen av den kroatiske spillefilmen Min Bestefar er en Alien. Trine deltok på EAVE Producers Workshop 2017.
UGÅ
UGÅ er en studenfestival i Stavanger.
Arrangementet baseres i all hovedsak på frivillige fra studentmiljøet i Stavanger, som avvikler flere arrangementer i løpet av en uke i mars.
I 2013 ble festivalen arrangert fra 8. til 17. mars, og omfattet over ti konserter, med blant annet Bigbang, Oslo Ess og Rebekka Karijord.
Canary Wharf undergrunnsstasjon
Canary Wharf undergrunnsstasjon er en del av Jubilee-linjen i det østlige London, beliggende sentralt i Londons nye finansdistrikt, Canary Wharf. Nærmeste stasjon i vest er Canada Water, mens nærmeste stasjon i øst er North Greenwich. Den ble åpnet av daværende ordfører i London, Ken Livingstone, 17. september 1999. Stasjonen er bygget i en tidligere dokk og størrelsen på stasjonen har ført til sammenligninger med en katedral. Stasjonen er en av de travleste undergrunnsstasjonene i London, med 48 millioner reisende i 2012.
Bakgrunn
Før Jubilee-linjen ble bygget var det forholdsvis dårlig med offentlig transporttilbud i Londons Docklands. Docklands Light Railway-stasjonen på Canary Wharf hadde riktignok vært i bruk siden 1987, men i tiden rundt 1990 var det klart at kapasiteten til denne banen snart ville bli sprengt. Hensikten med å legge Jubilee-linjen til Canary Wharf var å forbedre det offentlige transporttilbudet. En forlengelse av Jubilee-linjen var blitt anbefalt i 1989, og parlamentet ga sitt samtykke i 1989. Endelig godkjenning kom i 1993, og arbeidet startet året etter. Beregnet kostnad var 3,5 milliarder pund, med en antatt åpning i 1996. Etter forsinkelser og kostnadsoverskridelser åpnet JLE i tre faser i 1999. Den eksisterende Jubilee-linjen ble koblet sammen med forlengelsen den 20. november 1999, samtidig med åpningen av Southwark undergrunnsstasjon. Helt fra starten var tanken at Canary Wharf undergrunnsstasjon skulle bli en av Jubilee-linjens flotteste stasjoner, og i 1990 fikk den kjente arkitekten Norman Foster oppdraget med å utforme stasjonen.
Utforming og konstruksjon
Canary Wharf undergrunnsstasjon har den største passasjerkapasiteten av stasjonene på forlengelsen av Jubilee-linjen. Stasjonen er 35 meter bred, 27 meter dyp og 313 meter lang, og den er så stor for å imøtekomme økningen i antall passasjerer etter hvert som utviklingen av Canary Wharf fullføres. Hele stasjonen ligger under bakkenivå, bygget som den er i den tidligere West India-dokken. En park danner stasjonens tak på bakkenivå. De eneste synlige delene av stasjonen er de tre inngangene av stål og glass. Inne på selve stasjonen finner vi forsterkete betongsøyler som går fra bunnen av stasjonen og opp til taket. Søylene og takstrukturen ble laget på stedet, og har en naturlig overflate. Den nederste delen av søylene er dekket med rustfritt stål for å hindre skader og hærverk. Gulvet består av betongheller, mens øvrige overflater er rustfritt stål, aluminium eller glass. Flere innovative teknikker innen sikkerhet og teknologi er tatt i bruk på stasjonen. Heisene har vegger og dører av glass, og slik øker passasjerkomfort og reduserer faren for hærverk. Tilgang til selve sporene hindres av vegger og dører på plattformkanten. Vedlikeholdsarbeid kan utføres i det skjulte, uten å forstyrre de reisende, som følge av vedlikeholdsgangveier.
Mottakelse og priser
Forlengelsen av Jubilee-linjen vant prisen for årtusenets bygning i 2000. Også Canary Wharf undergrunnsstasjon er blitt lovprist, blant annet på grunn av sin størrelse, utforming og kvalitet. The Independent sammenlignet stasjonen med en katedral. Avisen mente at det mest overveldende med stasjonen er dens størrelse - en enorm betongkonstruksjon holdt oppe av kun syv støtter. The Guardian mente at å gå inn i stasjonen nærmest var en religiøs opplevelse, og syntes at stasjonen var en krysning mellom Canterburykatedralen og kulissene til Alien-filmene. Architectural record pekte på at stasjonens størrelse innebar en ro for de reisende. I en avstemning i 2000 om årets bygning fikk Canary Wharf undergrunnsstasjon nest flest stemmer. Royal Institute of British Architects pekte på at for en gangs skyld var det tilstrekkelig plass til å bygge en undergrunnsstasjon, og de var særlig imponert over stasjonens størrelse. Arkitekturen er sram - glatt grå betong og kjølig stål dominerer. Hvem skulle tro at dette en gang var en travel dokk? I en undersøkelse i april 2013 ble innbyggerne i London spurt om hva som var deres favorittundergrunnsstasjon. Canary Wharf vant avstemningen.
Stasjonen har vunnet en rekke priser:
Adam Rutter
Adam Rutter (født 24. desember 1986) er en australsk friidrettsutøver som konkurrerer i kappgang. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ikke fullførte 20 kilometer kappgang.
Marktiegelschanze
Marktiegelschanze er et skihoppanlegg i Lauscha i Tyskland. Det ligger i Henriettenthal, på østsiden av byen, og består av fem hoppbakker med størrelse K92 (HS102), K47, K27, K16 og K10. Alle bakkene utenom den største er utstyrt med plastmatter, slik at de også kan brukes i sommerhalvåret. Den største bakken ble i årene 1993-2005 brukt i kontinentalcupen. Anlegget er eid av Wintersportverein 08 Lauscha.
Den første hoppbakken på stedet ble åpnet 28. november 1911. Senere er anlegget blitt ombygd og utvidet en rekke ganger. Den største bakken ble sist modernisert i 2005, K47-bakken ble sist ombygd i 2011-13. Etter den siste ombyggingen er K47-bakken gitt navnet Schwabenschanze.
Marktiegelschanze hadde renn i Thüringen-hoppuka på 1960-tallet, og i 1974 og 1977 renn i den årlige østeuropeiske vennskapsturneringen. Siste internasjonale renn i bakken var Alpen Cup (for juniorer fra Alpe-landene) i 2010.
Bakkerekord i K92-bakken er 109 meter, satt av Mario Seidl (Østerrike) i Alpen Cup i kombinert 27. februar 2010. I K47-bakken er rekorden 49,5 meter, i K16-bakken 17 meter (Oliver Reck) og i K10-bakken 11 meter.
John Houghton
John Houghton er navnet til flere personer:
Bontoc
Bontoc kan sikte til:
Världsungdomsspelen
Världsungdomsspelen er et friidrettsstevne for utøvere fra alderen 12 til seniornivå. Det avholdes på Ullevi Arena i Göteborg og holdes som oftest i første helgen av juli. Arrangementet gikk første gang av stabelen i 1996.
3 The Hard Way
3 The Hard Way er et musikkalbum med Tommy Tee, utgitt i 2008.
Thomas Bang
Thomas Jensen Bang (født 1600 i Flemløse ved Assens (by) på Fyn, død 27. oktober 1661 i København) var en dansk filolog og professor.
Pugh on the Rocks
Pugh on the Rocks er et musikkalbum av Pugh Rogefeldt, hans fjerde totalt. Albumet ble gitt ut i 1973 av plateselskapet Metronome. Albumet debuterte på "Kvällstoppen" 3. april 1973 og låg på listen der 29 uker med nr. 9 som beste plassering. På albumet tolker Rogefeldt flere rockelåter fra 1950-tallet, oftest med egne oversettelser fra engelsk til svensk. Peps Persson medvirker på «För mej finns bara good old rock'n'roll» (en oversettelse av Chuck Berrys «Reelin' and Rockin'»). Janne Schaffer, Janne Lucas Persson, Ola Brunkert, Lasse Wellander, Kerstin Bagge og Erik Dahlbäck medvirker også på albumet.
Thomas Bang
Etter skolegang i Assens og Odense studerte han fra 1621 ved Københavns Universitet hos teologi-professor Hans Rasmussen Brochmann (1597–1638), som ansatte Thomas som lærer til sine barn. I 1627 reiste Thomas utenlands til Rostock, Franecker og Wittenberg for å lære de østerlandske språk (semittiske språk), spesielt hebraisk, slik at han fra 1630 fikk jobben som professor i hebraiske språk ved Københavns Universitet der han fra 1649 også var bibliotekar og fikk nye lokaler innvidd i 1657. Fra 1652 hadde han også vært professor i teologi, året før han fikk doktorgrad. Etter Københavns beleiring 1658 til 1660 døde han i 1661. Det var Bang som hjalp en ung Simon Hof å søke på jobben som rektor ved Trondheim katedralskole.
Alphonse Julen
Alphonse Julen (født 20. februar 1899, død 1988) var en sveitsisk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1924 i Chamonix.
Pugh on the Rocks
Sporliste
Side 1
Thomas Bang
Han var gift med Else Didriksdatter Bartskjær (1614–1675). Blant de seks av fjorten barn som levde til voksen alder, finner vi Kirstine Bang (1635–1699) som ble gift med Oslobispen Hans Rosing. Ellers var Thomas søskenbarn til biskopen Niels Hansen Bang (1614–1676).
Pugh on the Rocks
Sporliste
Side 2
Personell
Produksjon
Henry Walpole
Henry Walpole (født 1558 i Docking i Norfolk i England, henrettet 7. april 1595 i York) var en engelskmann som konverterte til katolisismen, ble jesuittisk prest, og ble henrettet under de engelske katolikkerforfølgelser.
Bakgrunn
Henry Walpole var eldste sønn av Christopher Walpole og hans hustru Margery Beckham. Han fikk sin utdannelse på Norwich School, vid Peterhouse i Cambridge og på Gray's Inn i London. På det siste sted ble det lagt merke til at han stadig omgikkes med recusants, folk som ikke innordnet seg den nye kirkelige ordning.
Walpole var nærværende ved jesuittpresten Edmund Campions henrettelse på Tyburn i London den 1. desember 1581 og hans klær ble nedstenket av Campions blod. Etter dette valgte Walpole å bli katolikk. Før hadde han vært heller lunken religiøst sett, men nå oppgav han sin profesjon som advokat og fulgte i Campions fotspor. Han skrev en liten bok på vers som æret Campion; den ble trykket og distribuert i det skjulte i London. Myndighetene prøvde å fuinne ut hvem som stod bak. Trykkeren, en venn av Walpole ved navn Valenger, ble bøtelagt og mistet sine ører, men han forrådte ikke Walpole, som ikke desto minsdre var ender mistanke. Walpole flyktet fra London til farens hjem i Norfolk, og derfra flyktet han til Frankrike.
Landeflukt
Han reiste til Rouen, Paris og Reims; han ankom Reims den 7. juli 1582. Den 28. april 1583 ble han opptatt på Collegium Anglorum i Roma og begynte å få mindre oppdrag i oktober dette år. Året derpå flyttet han til Frankrike for å studere videre. mest ved det skotske kolleg i Pont-à-Mousson. Han ble ordinert subdiakon og diakon i Metz.
Prest
Han ble presteviet i Paris den 17. desember 1588, og så ble han sendt til Brussel. Pater Walpole talte flytende italiensk, fransk, latin, engelsk og spansk.
Etter ett år i Brussel ble han militærprest for engelske og irske katolske flyktninger som tjenestegjorde i de spanske styrker i Nederlandene. Han ble tatt til fange og ført til et engelsk fort i Flushing, der han ble torturert før han ble frikjøpt av sim bror Michael og hans jesuittiske foretatte. Så var han i Tournai for sit treje års probatio, hvorpå han ble sendt for å hjelpe til med grunnleggelsem av engelske presteseminarer i Sevilla og Valladolid. I 1593 dro han til Filip II av Spania for å få tillatelse til å grunnlegge St Omers (nå Stonyhurt) College.
Walpole, hans yngste bror Thomas, og en engelsk soldat, seilte fra Dunkirk på et fransk skip - delvis et piratskip - med kurs for Skottland fordi de engelske sørkystshavnene var blitt stengt etter utbruddet av pesten. Etter ti stormfulle dager til sjøs ble de satt i land på Flamborough Head i Yorkshire den 4. desember 1593, og de skilte lag med det samme. Walpole ble arrestert på et vertshus i Bridlington; han var blitt forrådt av en annen medreisende fra sjøreisen som har tatt til fange og ville tjene seg penger for å kjøpe seg ut av fengselet. Walpole satt fengslet de neste seksten månedene. Først satt han i York Castle i tre måneder, så fikk «prestejegeren» Richard Topcliffe ham overført til Tower of London i februar 1594. Der ble pater Walpole hardt torturert i timesvis, fjorten ganger, men med brede intervaller slik at det ikke av vanvare kostet ham livet. Hans far var ved sviktende helse, og hans gods ville bare tilfalle kronen dersom sønnen ble henrettet for forræderi, så det gjaldt å holde ham i live til dom var felt.
Våren 1595 ble han sendt tilbake til York. Der ble han dømt til døden under sin rettergang, og ble henrettet den 7. april samme år ved den dramatiske metoden hengning, trekking og kvartering. En annen henrettet katolikk samme dag var Alexander Rawlins, også han for høyforræderi.
Walpole ble saligerklært i 1929 og helligkåret som en av Englands og Wales' førti martyrer den. 25 oktober 1970 av pave Paul VI.
Litteratur
En spansk skildring av Walpoles liv og martyrium er blitt publisert av Joseph Creswell som ''Historia de la Vida y Martyrio que padecio en Inglaterra, este año de .1595. el P. Henrique Valpolo sacerdote de la Compañia de Iesus, que fue embiado del Colegio de los Ingleses de Valladolid, y ha sido el primer martyr de los Seminarios de España. Con el martyrio de otros quatro Sacerdotes: los dos de la misma Compañia, y los otros dos de los Seminarios'' (En Madrid, en casa de Pedro Madrigal, 1596).
Augustus Jessopp skrev en biografi om Walpole med tittel One generation of a Norfolk house, og redigerte hans brev, som ble trykket i Norwich i 1873 som ''Letters of Fa. Henry Walpole, S.J.''.