cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Musikken i Danmark
Klubbene
Til sammenkomstene i klubbene brakte man med seg leilighetsviser, diktet av poetisk begavede klubbrødre til neste fest rundt punsjebollen; Clausen kaller klubbvisen «datidens folkesang i borgerlige kredse.» Da klubbene i tiden etter 1800 utviklet seg mer i retning av selskapelige foreninger, mistet de også sin ledende stilling på sangens område; men klubbvisen holdt seg imidlertid som levende sang langt ned i århundret, idet den fikk friske impulser fra forskjellig hold, det folkelig-nasjonale foreningslivet, håndverkerstanden og studentene. Studenterforeningen fikk en visebok i 1822 og i 1839 ble Studenter-Sangforeningen dannet. Klubbperioden på slutten av 1700-tallet hadde brakt selskapssangen til full utfoldelse noe som også i høy grad kom til å prege familiesammenkomster og andre private selskaper.
Fellessangen forandret imidlertid karakter i begynnelsen av 1800-tallet fra de klubbviser til en fellessang som var mer nasjonalt orientert; denne sammenkoplingen mellom fellessang og nasjonalisme skulle ta sin begynnelse med de krigssangene som fremkom i forbindelse med Englandskrigene fra 1801; de ble blant annet spredt til provinsen ved at skuespiller H.C. Knudsen, som fikk tilnavnet «fædrelandets frivillige sanger», reiste rundt og foredro dem.
Syngespill fra 1776
Det første danske syngespillet på Det Kongelige Teater var Belsor i Hytten (1776) med musikk av Hans Hinrich Zielche (1741-1802, fløytist i kapellet). Som så mange av sine mere fremtredende verkfeller i kapellet var denne mannen av tysk avstamming, så noe «nasjonalt» verk skapte han ikke. Men mange av de fremmede komponistene akklimatiserte seg i Danmark og skrev musikk som avgjort tok opp danske trekk i seg. Dette gjelder blant annet Johann Ernst Hartmann den eldre med Balders Død og Fiskerne (1779–80), J.A.P. Schultz med Høstgildet, Peters Bryllup, oratorier, danske sanger, F.L.Æ. Kunzen med de interessante og vakre operaer Holger Danske, Erik Ejegod o. a., fremdeles J.G. Naumann og Du Puy. De siste oppholdt seg ikke lenge nok i Danmark til å bli påvirket av det danske.
Det kongelige Teater hadde fremragende sangerinner i kvinnene Walther, Dahlén, Frydendahl og Eleonora Zrza. Som komponister av sceniske arbeider virket kapellmester Claus Schall og etter ham J. Frederik Bredal (Ivar Bredal?)
Det Kongelige Kapel hadde utmerkede krefter i fiolinistene Peter Mandrup Lem, Johan Heinrich Christian Tiemroth, den geniale Wexschall (norskfødt), fioloncellisten Frederik Christian Funck, fløytisten Niels Petersen ?, oboisten Barth (antakelig Christian Samuel Barth) med flere i sin midte.
Den kongelige danske sangskolen som startet i 1773 under Potenza, fortsatte senere under J.W.L. Zinck og slo ut i full blomst under italieneren Giuseppe Siboni. Som klaverspiller merkes Catharine Wernicke og Josephine Tutein, f. Siboni. På alle punkter var det krefter som rørte seg. Men enda kjente man ikke sitt eget.
Det nasjonale gjennombrudd på 1800-tallet
I litteraturen kom det nasjonale gjennombrudd med folkevisebevegelsen på begynnelsen av 1800-tallet og med Oehlenschläger. I musikken kom det imidlertid først omtrent et slektsledd senere med Hartmann og Gade. Overgangstiden betegnes ved Weyse og Kuhlau, begge tyskfødte, men hver på sin måte av stor betydning for det danske.
De tok opp den nordiske folketonen i de danske kjempevisemelodiene som kunstnerisk utgangspunkt, slik man kan ane tidligere hos bl. annet Johann Hartmann den eldre med syngespillet Balders Død i 1779. Weyse komponerte sine romanser og ga ut den første kunstneriske bearbeidelsen av kjempevisenes melodier. Ved sin utforming av folkevisestoffet i Elverhøj viste Kuhlau hvilken ny og fruktbar kraft som var tilført dansk musikk. Kuhlau fikk forøvrig mest betydning som formidler av den Mozart-Beethovenske tidsalder. Hos Johannes Frederik Frølich klinger disse tonene allerede tydelig etter. Det er i denne perioden at nasjonalmelodiene oppsto med (Weyse, H.P. Rasmussen (Rasmussen, Poul Edvard, 1776-1860, komponisten av Danmark dejligst Vang og Vænge ?), Krøyer (Hans Ernst Krøyer), Rudolph Bay og flere). Abrahamson, Rasmus Nyerup og Knud Lyne Rahbek ga ut det bredt anlagte verket Udvalgte danske Viser fra Middelalderen  i fire bind (1812–1814).
J.P.E. Hartmann anslo tonen først med melodramaet Guldhornene i 1832. Senere fulgte operaen Liden Kirsten og de andre store verkene som i stor grad har satt Hartmanns navn på kartet i dansk musikhistorie. Hos den yngre Niels W. Gade kom det nasjonale straks sterkt frem i hans aller første arbeide, Ossian-ouverturen fra 1840 og c-mol-symfonien (1842); som bærende understrøm holdt dette seg også i hans senere arbeider.
Det skal også nevnes at Gade var den første nyere danske komponisten som fikk et verdensnavn. Som dirigent for Musikforeningen i København vekket han også inspirasjon og sans for høyere musikk blant befolkningen og banet vei for de store monumentale verker fra verdenslitteraturen.
Som samtidige av disse to ledende kunstnere kan nevnes: Henrik Rung (romanser og salmer, sceniske arbeider), A.P. Berggreen (sanger og salmer samt utgiver av den store folkevisesamlingen og av koralboken), Johann Christian Gebauer (barneviser, sanger og salmer, musikkteoretiker), H.S. Paulli, H.S. Løvenskjold (sceniske arbeider), brødrene Edvard og Carl Helsted, Christian Julius Hansen (sanger), Emil Horneman sen., krigsårenes folkekjære komponist, samt den «danske Strauss», H.C. Lumbye.
Med det følgende slektsledd utfolder musikken i Danmark seg med en rikdom og mangfoldighet som står i eiendommelig motsetning til de svake og spredte forsøkene i begynnelsen av århundret. Som naturlig var ble det de to ofte nevnte lederne som først kom til å sette preg på utviklingen gjennom sin personlige og kunstneriske innflytelse, slik at dansk musikk opp mot 1800-tallets avslutning kan sies å stå i Hartmanns og Gades Tegn.
Denne stilretningen ble fulgt av Peter Heise, den danske romansekomponisten fremfor noen (også operaer), Emil Hartmann jun., August Winding, Christian Barnekow, Erik Siboni, Franz Joseph Glæser, C.H. Glass med flere. Det etterfølgende slektsleddet samlet seg spesielt rundt den Hartmannske retning med sine hovedrepresentanter Lange-Müller og Otto Malling. Bare enkelte fra dette slektsleddet sto mer uberørte av denne og hadde snarere tilknytninger til utlandet: Asger Hamerik, C.F.E. Horneman jun., Hans og Gotfred Matthison-Hansen (far og sønn), Julius Steenberg, Theodor Bernhard Sick, 1827-93, komponist og offiser, til dels Jørgen Malling (Jørgen Henrik Malling 1836-1905, komponist).
Musikalske foreninger
De forskjellige musikalske foreningene i hovedstaden og provinsene har vært av stor betydning for musikklivets fremme. I spissen for disse står Musikforeningen som ble stiftet i København i 1836 med først Franz Gläser, senere Niels W. Gade, Emil Hartmann, Franz Neruda og Carl Nielsen som dirigenter.
Blant dens fremtredende solosangere skal i tillegg til operaens krefter nevnes Viggo Bielefeldt, Beatrice Diderichsen og Ellen Beck.
I 1851 ble Cæciliaforeningen grunnlagt av Henrik Rung som arnested for den «historiske» musikk, senere med H.S. Paulli, Frederik Rung og P.S. Rung-Keller som dirigenter.
Kammermusikforeningen, som ble stiftet i 1868 av Neruda, har med stor fremgang virket på sitt område og gitt støtet til dannelsen av mange andre foreninger til kammermusikkens fremme.
På mannskorets område har Studenter-Sangforeningen (stiftet 1839) vært banebryter med dirigentene J.P.E. Hartmann, Chr. Richardt, C.J. Hansen, Peter Heise, Liebmann, Otto Malling, J. Bartholdy, og S. Levysohn, og i dennes spor er det oppstått tallrike andre foreninger, deriblant Bel Canto (dir. Vilhelm Poulsen 1875-1930?).
Musikkonservatorier
Sitt første musikkonservatorium fikk København i 1827, grunnlagt av Prins Christian Frederik (Christian VIII) med Giuseppe Siboni som direktør, nærmest til utdannelse av operaens krefter. Det besto inntil 1841.
Deretter fulgte det nåværende Det Kongelige Danske Musikkonservatorium som i 1867 begynte sin virksomhet med Gade, Hartmann og Paulli som direktører. Siden 1883 har det fast tilskudd fra staten. I 1871 ble Samfundet til Udgivelse af dansk Musik grunnlagt. Universitetet opprettet i 1896 en lærestol for musikkhistorie (Angul Hammerich).
Musikhistorisk Museum med sin store instrumentsamling ble åpnet i 1898.
Jostedøla
Jostedøla (eller Jostedalselva) er en elv som renner gjennom Jostedalen i Luster i Vestland. Jostedøla er hovedelv i Jostedalsvassdraget og munner ut i Gaupnefjorden, som er en del av Sognefjorden.
Rothley
Rothley er en landsby og et verdslig sogn i distriktet Charnwood i grevskapet Leicestershire i England. Den ligger mindre enn én km vest for elven Soar og omkring åtte km nord for Leicester. I henhold til folketellingen i 2011 hadde landsbyen og sognet en befolkning på 3897 innbyggere.
Landsbyen er sentrert rundt to landsbyparker (village greens), Cross Green og Town Green. A6 gikk tidligere gjennom stedet, men er nå lagt utenom. Rothley stasjon betjente opprinnelig Great Central Railway, og tilhører nå Great Central Steam Railway. Den har blitt brukt i flere film- og fjernsynsinnspillinger, som Buster og fjernsynsversjonen av Agatha Christies 4.50 From Paddington.
Ut fra boligverdi er Rothley et av de mest velstående områdene i Leicestershire. Gaten The Ridgeway ble av Sunday Times identifisert som det dyreste stedet å bo i Øst-Midlands.
Landsbyen har flere kirker; en anglikansk, en metodistisk, en baptistisk og en katolsk. Den anglikanske kirken er fra 1300-tallet, og er viet til jomfru Maria og evangelisten Johannes.
Historie
Det har vært bebyggelse på stedet siden saksisk tid. På kirkegården er det bevart et saksisk kors. Landsbyen nevnes i Domesday Book som Rodolei, og var da kongens eiendom. Det er mulig at navnet kommer fra angelsaksisk Roþlēah, «slette i en lysning».
I høymiddelalderen etablerte Tempelridderne seg i Rothley. Deres herregård inngår nå i Rothley Court Hotel. Bygningen ble overlatt til Babingtonslekten etter oppløsningen av klostrene i det 16. århundre. Slekten eide herregården i neste trehundre år, inntil Thomas Babington døde i 1837. Han var parlamentsmedlem for Leicester fra 1800 til 1818, og studerte sammen med William Wilberforce på St John's College ved Universitetet i Cambridge. De to jobbet nært sammen om bedring av sosiale kår og for å forby slaveri. Mye av teksten til loven som fikk slutt på den britiske slavehandelen ble skrevet i Babingtons hjem i Rothley.
I 2007 ble landsbyen kjent over store deler av verden i forbindelse med Madeleine McCann-saken, ettersom McCann-familien har sitt hjem der. I mai ble den da tre år gamle piken meldt savnet mens familien var på ferie i Portugal. Dette preget landsbyen sterkt i månedene som fulgte. Foreldrene kom tilbake til Rothley i september 2007, og et stort pressekorps fulgte etter; på det tidspunkt hvor de kom tilbake hadde de status som mistenkte i saken. Det oppstod raskt konflikter mellom lokalbefolkningen og pressen.
Medierettigheter til norsk fotball
Medierettighetene til norsk fotball blir solgt av Norsk Toppfotball og Norges Fotballforbund. De selger medierettighetene til Tippeligaen, Toppserien, Adeccoligaen, fotballandslagene og cupen.
2005
Radiorettighetene ble delt mellom NRK og P4.
2008
Fristen for å legge inn bud på fotballrettighetene gikk ut 13. mai 2008, og interesserte kunne by på 23 forskjellige pakker. Tippeligaen vil fra 2009 være fire runder lenger enn den har vært de siste årene, noe NFF fremhever i sitt konkurransegrunnlag. 7. juli 2008 presenterte Fotballmedia AS hvilke selskaper som hadde fått rettigheter. Det ble klart at Lyse Energi fikk retten til fem søndagskamper, NRK retten til én lørdagskamp, samt Adeccoligaen, mens TV 2 fikk kveldskampen på søndag og mandagskampen. Avtalen er verdt minst 1,2 milliarder kroner. Siden Lyse Energi ikke hadde avtale med noen TV-distributør solgte de rettighetene videre til TV 2, som fortsatte å vise fem kamper på TV 2 Sport på søndagskvelden.
2015
Den 10. desember 2015 ble de klart at rettighetene for Tippeligaen og OBOS-Ligaen for perioden 2017-2022 har blitt kjøpt av Discovery. De vill sende kampene på TVNorge, MAX og Eurosport. TV 2 har rettighetene til og med 2016-sesongen.
Remi Goulignac
Remi Goulignac (født 22. mars 1970 i Arcachon) er en fransk-norsk gründer, baker og konsernsjef i næringsmiddelbransjen.
Goulignac flyttet fra Frankrike til Norge da han var 13 år gammel. I 1993 etablerte han United Bakeries, som på slutten av 90- og begynnelsen av 2000-tallet ble leverandør av bakervarer i Norge.
Han var initiativtaker til etablering av det norsk semi-proff-laget Team United Bakeries, med utøvere i terrengsykling og langrenn som selskapet også er sponsor for.
Goulignac ble kåret til Ernst & Young Entrepreneur Of The Year 2008, kategori handel.
Kensington Palace
Kensington Palace er et kongelig slott i Kensington Gardens i bydelen Kensington and Chelsea vest i London. Slottet har vært residens for kongefamilien siden 1600-tallet og er fortsatt eid av Charles III i retten til kronen. I dag er Kensington Palace den offisielle residensen til hertugen og hertuginnen av Gloucester, hertugen og hertuginnen av Kent, og prins og prinsesse Michael av Kent. Kensington Palace er også brukt på uoffisiell basis av prins Harry og hans kusine Zara Phillips.
Remi Goulignac
I 2003 deltok han i realityserien 71° Nord.
Kensington Palace
Kensington Palace var den offisielle residensen til Diana, prinsesse av Wales (til sin død i 1997), prinsesse Margaret (til sin død i 2002) og prinsesse Alice (til sin død i 2004).
Deler av slottet er åpent for omvisning og administrert av det uavhengige veldedighetsorganisasjonen Historic Royal Palaces, en non-profitt organisasjon som ikke mottar offentlige midler. Kontorene og områder for privat overnatting i palasset er ansvaret for den kongelige husholdning og administreres av Royal Household Property Section. Palasset stiller også ut en rekke malerier og andre objekter fra den kongelige samlingen.
Tour de France 1974
Tour de France 1974 var den 61. utgaven av Tour de France, og varte fra 17. juni til 21. juli.
Rittet var 4098 km langt, fordelt på 22 etapper, inkludert 3 tempoer og en lagtempo. Syklistene kjørte med en gjennomsnittsfart på 35.214 km/t. Belgiske Eddy Merckx vant rittet sammenlagt for femte gang, foran franskmannen Raymond Poulidor og spanjolen Vicente Lopez-Carril. Patrick Sercu vant poengtrøya, Domingo Perurena vant klatretrøya og Eddy Merckx vant kombinasjonstrøya. Kas vant lagkonkurransen.
Merckx brukte 116 timer, 16 minutter og 58 sekunder, som var en margin på 8 minutter og 4 sekunder på Poulidor. Han vant sin 5 Tour de France, og utjevnet dermed antallet mot Jacques Anquetil, som også har 5 sammenlagtseire i rittet. Tittelforsvarer Luis Ocaña og publikumsfavoritt Joop Zoetemelk deltok ikke i rittet i 1974 på grunn av skader. Rittet gjorde sitt første besøk til Storbritannia, der rittet kjørte på den andre etappen.
Lag
Touren startet med 13, som hver besto av 10 ryttere:
Diverse konkurranser
Konkurransen for innlagte spurter ble vunnet av briten Barry Hoban, mens sammenlagtvinner Eddy Merckx ble kåret til rittets mest offensive rytter.
Helseeffekter av svoveldioksid
Helseeffekter av svoveldioksid er uønskede helseeffekter etter eksponering av svoveldioksid. Svoveldioksid har kjemisk formel SO2 og er en fargeløs gass som er lett løselig i vann. Forurensning av uteluften med SO2 har vært et betydelig miljø- og helseproblem mange steder verden over. SO2 omdannes også til svovelsyre (H2SO4) – en av de viktigste komponentene i sure aerosoler i atmosfæren. Konsentrasjonen av SO2 og H2SO4 korrelerer ofte i luften, og det kan da være vanskelig å avgjøre hvilken av disse som er ansvarlige for mulige uønskede helseeffekter.
Eksponering
De viktigste kildene til utslipp av SO2 har vært kull og oljefyring i boliger, kraftstasjoner og industrianlegg. I Norge, som i andre vestlige land, har redusert bruk av kull og skifte til olje med lavere svovelinnhold, kombinert med bedre renseteknologi, ført til betydelig lavere SO2-utslipp de siste 30 årene. Svoveltilførselen fra utlandet er redusert til mindre enn halvparten i løpet av denne perioden. Bare de siste 5 årene har tilførselen sunket med rundt 30 % (1). I bakgrunnsområder i Sør-Norge lå årsmiddelkonsentrasjoner av SO2 i 2001 og 2002 fra 0,03 til 0,6 μg/m³, mens de maksimale døgnmidlene lå på 1,6-2,4 μg/m³. I Sør-Varanger (Svanvik) i Finnmark lå årsmiddelkonsentrasjonene i overkant av 3 μg/m³, mens de maksimale døgnmidlene var på 35-42 μg/m³. Dette skyldes utslippskilder på Kolahalvøya (1). I byer og tettsteder har konsentrasjonen av SO2 blitt redusert dramatisk fra 1960-årene til i dag. I Oslo var eksempelvis vintermiddelkonsentrasjonen i bybakgrunnsområder på over 400 μg/m³ i 1962/1963, mens konsentrasjonene ved tusenårsskiftet har ligget rundt 4-6 μg/m³. De maksimale døgnverdiene i Oslo lå i 1997–1999 på rundt 30 μg/m³ (2). I mange europeiske byer er konsentrasjonene av SO2 fremdeles ganske høye, med gjennomsnittlige middelkonsentrasjoner om vinteren på mellom 30 og 330 μg/m³ (3).
Helseeffekter
Siden SO2 er så vannløselig, absorberes gassen oftest raskt i øvre luftveier og gir maksimale effekter i løpet av minutter. De skadelige effektene økes dersom gassen kan trenge lengre ned i luftveiene. Dette skjer ved munnpusting ved fysiske anstrengelser. Det er store variasjoner i følsomheten for SO2. Noen personer er således fullstendig upåvirket av konsentrasjoner som gir alvorlig sammentrekning i bronkiene hos andre. Astmatikere som gruppe er spesielt følsomme. Ved én gangs eksponering er effektene som regel av kort varighet. Lungefunksjonen kan således reverseres til normaltilstanden i løpet av minutter til timer, avhengig av person og alvorlighetsgrad av responsen og om eksponeringen vedvarer eller gjentas.
Befolkningsundersøkelser
Ved befolkningsundersøkelser har en undersøkt om eksponering for SO2 fører til uønskede helseeffekter etter en kortvarig 24-timers periode eller ved langvarig eksponering over år. I en del eldre studier der store grupper av mennesker er eksponert for SO2 sammen med annen luftforurensning, fant man sammenhenger med forverret sykdom når SO2-konsentrasjonen oversteg 250 μg/m³ i døgnmiddel (4). Nyere studier har vist konsistente økninger i forekomsten av dødsfall og sykdom ved konsentrasjoner av SO2 som sjelden oversteg 125 μg/m³ i døgnmiddel, og med en årsmiddel på mindre enn 50 μg/m³ (5). I flere av disse undersøkelsene har en kontrollert for andre målte forurensningskomponenter, og funnet uavhengige effekter. I en større undersøkelse i 12 europeiske byer (APHEA) fant en således at 50 μg/m³ økning i konsentrasjonen av SO2 var assosiert med 0,8 % og 3 % økning i dødelighet de påfølgende dager i henholdsvis Øst-Europa og Vest-Europa, og at dette syntes å opptre uavhengig av effekten av partikkelforurensing (3). I andre undersøkelser er dette ikke så godt kontrollert for. Ingen tydelig terskel ble observert i disse studiene. En undersøkelse tyder på at korte episoder (minutter, timer) er viktigere enn eksponering over et døgn (6). Selv om befolkningsundersøkelsene samlet sett kan tyde på uavhengige akutte helseeffekter av SO2, er det fremdeles noe usikkert om sammenhengene kan være tilfeldige. I en studie i det forhenværende Øst-Tyskland var det angitt en effekt i et mye lavere konsentrasjonsområde for SO2 enn det en med rimelighet kan forvente (7). Ved langtidseksponering for SO2 synes det laveste effektnivå å ligge i området rundt 100 μg/m³ (5). De samme helseskadelige virkninger ble observert ved langtidseksponering som for korttidseksponering. Det er mulig at sammenhengene mellom SO2 og forskjellige helseparametre ved langtidseksponering egentlig skjuler effekter av sure aerosoler (sure svevepartikler). Det er også blitt rapportert at langtidseksponering for SO2 kan føre til risiko for økt hyppighet av lungekreft (8), men i denne undersøkelsen var en usikker på om andre luftforurensningskomponenter kunne være involvert. Flere studier er derfor nødvendige for å finne ut av dette.
Kontrollerte studier på mennesker
Kammerforsøk er blitt brukt for å undersøke kortvarige (10 min., 1 time) effekter av SO2 på lungefunksjonen hos friske, frivillige personer. Ved 10 min eksponering ga 14300 μg/m³ redusert lungefunksjon, mens ingen effekt ble funnet ved 2860 μg/m³ (9). Astmatikere er imidlertid adskillig mer følsomme. De fleste studier viser en betydelig nedsatt lungefunksjon ved eksponering for 1144 μg/m³ SO2 i 15 minutter. Mindre effekter ble funnet ved konsentrasjoner fra og med 572 μg/m³. Meget små endringer i lungefunksjon ble observert hos to individer ved enda lavere nivåer (10).
Risikokarakterisering
Effekter av SO2 på lungefunksjon er påvist i kontrollerte forsøk med astmatikere fra ca. 500 μg/m³ ved kortvarig eksponering (10 min.), mens det i befolkningsundersøkelser synes å være effekter på sykelighet og dødelighet ved et døgnmiddel på ned mot 125 μg/m³. Ved langtidseksponering finner en nedre grense for effekt rundt 100 μg/m³.
Følsomheten varierer sterkt og astmatikere er spesielt utsatt. Utslippene av SO2 i Norge har imidlertid sunket drastisk de siste 10-årene. Dette har medført at uteluftkonsentrasjonene av SO2 nå er lave både i bakgrunnsområder og lokalt i byer og tettsteder. I storbyer som Oslo ligger den maksimale døgnverdien rundt 30 μg/m³, mens årsmidlene er rundt 5 μg/m³. Dette betyr at SO2 i uteluften etter all sannsynlighet ikke utgjør noe helseproblem i Norge. En bør imidlertid være oppmerksom på mulige episodiske utslipp fra industripunktkilder. I byer på kontinentet kan imidlertid forurensing med SO2 fremdeles gi uønskede helseeffekter på grunn av relativt høye nivåer.
Normer/grenseverdier/standarder
Selv om nye data har kommet til foreslås ingen endringer i luftkvalitetskriteriene. SFT og Folkehelsa utarbeidet luftkvalitetkriterier for SO2 i 1992 (11):
WHOs retningslinjer for SO2 (2000) (5):
Kilder
1. Overvåking av langtransportert forurenset luft og nedbør. Statlig program for forurensningovervåking TA-1867, 2002.
2. Luftforurensninger i Oslo. Status, utvikling og føringer. Rapport 54/2000 fra Helsevernetaten, Oslo kommune.
3. Katsouyanni et al. 1997. Short term effects of ambient sulphur dioxide and particulate matter on mortality in 12 European cities: results from time series data from the APHEA prosject. Br Med J 314: 1658.
4. Air quality guideline for Europe. Copenhagen, WHO Regional Office for Europe, 1987 (WHO Regional Publication Series, no. 23).
5. Air quality guideline for Europe, Second edition, Copenhagen, WHO Regional Office for Europe, 2000 (WHO Regional Publication Series, no. 91.
6. EMECA prosject: a multicentre study on air pollution on mortality in Spain: combined results for particulates and for sulphur dioxide. Occup Environ Med 59 (5):300-308.
7. Wichmann et al. 2000. Daily mortality and fine and ultrafine particles in Erfurt, Germany part 1: role of particle number and particle mass. Res Rep Health Eff Inst 98: 5-86.
9. Lawther et al. 1975. Pulmonary function and sulphur dioxide: some premilinary findings. Environmental Res. 10: 355-367.
10. Linn et al. 1987. Replicated dose-response study of sulphur dioxide effects in normal atopic and asthmatic volunteers. American Review of Respir Disease 136: 1127-1134.
11. SFT-rapport 92:16. Virkninger av luftforurensning på helse og miljø.
Luoding kullkraftverk
Luoding kullkraftverk er et kullkraftverk i Luoding, nordvest i provinsen Guangdong, i det sørlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 270 MW, med to enheter som er kullfyrte.
Operatør er Guangdong Yudean Group Co.
Rasmus Rasmussen (skuespiller)
Rasmus Rasmussen  (født 4. november 1862 i Molde, død 17. juli 1932) var norsk skuespiller og teatersjef.
Rasmus Rasmussen var i perioden 1887–1910 knyttet til Den Nationale Scene, 1912–14 sjef for Det norske teatret, 1916–23 sjef for Trondhjems Nationale Scene. Rasmussen var en fin karakterkomiker med ekte folkelig lune. Hans rollefag spente fra Jeppe over boktrykker Aslaksen og professor Turman til kaksen i Sigurd Eldegards ’’Fossegrimen’’. Han turnerte også som fokevisesanger.
Lars Løkke Rasmussens første regjering
Lars Løkke Rasmussens regjering var Danmarks regjering fra 7. april 2009 til 3. oktober 2011. Regjeringen var en koalisjonsregjering som utgikk fra Venstre og Det Konservative Folkeparti, som med støtte fra Dansk Folkeparti hadde flertall i Folketinget. Regjeringen ble dannet etter at Anders Fogh Rasmussen ble utnevnt til generalsekretær i NATO våren 2009, og ble avløst av Helle Thorning-Schmidts regjering etter folketingsvalget 2011.
Store Studio (bygning)
Store Studio er en studiobygning i funkisstil, knyttet til Kringkastingshuset på NRK Marienlyst i Oslo. Arbeidet startet i 1938, og siden ferdigstillingen i 1950 har bygget vært en institusjon i norsk kringkastingshistorie. Salen har plass til rundt 250 publikummere.
Historie
Siden åpningen i 1950 har studioet vært Kringkastingsorkesterets hjemmebane. I 1950-årene ble det daglig sendt direktekonserter fra Store Studio, blant annet den svært populære Meloditimen med lett underholdningsmusikk på programmet. Studioet er fortsatt orkesterets daglige øvelokale og brukes jevnlig til orkesterkonserter for publikum og til musikkopptak. Studioet har imidlertid blitt for lite, og NRK vurderer nå nye lokaler for orkestret.
Store Studio har også med jevne mellomrom vært brukt til opptak av fjernsynssendinger med publikum, særlig i fjernsynets barndom i 1960-årene på grunn av den relativt store publikumskapasiteten. Mange velkjente programmer er spilt inn her, blant annet de norske finalene i Melodi Grand Prix i årene 1960–65 og 1969. I dag er Store Studio blitt for lite for moderne flerkamera-produksjoner.
Bygningen henger sammen med Kringkastingshuset, og det har gitt navn til tv-programmet Store studio med Per Sundnes og Anne Lindmo som programledere.
Skjolden
Skjolden er et sted med 250–300 innbyggere i Luster kommune i Vestland fylke. Skjolden ligger innerst i Lustrafjorden, den innerste delen av Sognefjorden, ca. 204 km fra havet. To vakre dalfører møtes i fjordbygden; Mørkridsdalen og Fortunsdalen. Elvene Mørkriselvi fra nord og Fortunselva fra øst munner ut i Skjolden.
Fra Skjolden og utover på østsiden av Lustrafjorden går den eksotiske Romantiske vegen ca. 31 km, som ender i det lille stedet Ornes, der den berømte Urnes stavkirke ligger. Veien går forbi den storslagne Feigefossen og herskapsboligen Munthehuset i Kroken som på 1800-tallet var et samlingspunkt for kunstmalere.
Strandstedet Skjolden ligger på en endemorene avsatt under havnivå etter siste istid, i preboreal tid.
Skjolden og Wittgenstein
Skjolden er kjent i filosofikretser som stedet der filosofen Ludwig Wittgenstein bodde i deler av sitt liv. Wittgenstein fikk bygd en hytte sommeren og høsten 1914, på en liten hylle i en bratt fjellskrent på motsatt side av Eidsvatnet like overfor Skjolden. Den blir i bygda omtalt som lille Østerrike. Hytten ble etter hans død demontert og ombygd (i 1957), og sto lenge som feriebolig i Skjolden, men den ble i 2018 flyttet tilbake i fjellskrenten der den ble bygd. I 2021 ble huset fredet av Riksantikvaren. Fredinga av huset skal sikre helheten og omfatter derfor både eksteriøret på huset, stien opp fra Eidsvatnet og det nærmeste området rundt. Ved Eidsvatnet, langs veien opp mot stedet Fortun og Sognefjellet, er det satt opp en minnetavle over filosofen. Man kan derfra se over til hytten, like ved det østerrikske flagget. Det er i dag økende pilegrimstrafikk av Wittgenstein-interesserte mennesker til stedet.
Den verdenskjente østerrikske filosofen besøkte gjennom hele sitt liv Skjolden. Han bodde under de fleste oppholdene i bygden i hytten som han selv hadde tegnet (flatestørrelsen var 7x8 m) – fra første gang i 1913 da han kom sammen med vennen David Pinsent, helt frem til siste besøket i 1951, samme året som han døde etter lengre tids kreftsykdom. Wittgenstein hadde et uttrykt behov for å holde avstand til andre mennesker, han trengte ro og stillhet for å kunne arbeide med filosofiske og dype menneskelige problemstillinger. I et brev han skrev i 1936 sier han om dette stedet: «Jeg kan ikke forestille meg at jeg kunne ha arbeidet noen andre steder slik som jeg gjør her. Det er stillheten og, kanskje, det vidunderlige landskapet; jeg mener dets stille alvor.» Han skrev flere av sine viktige verker og dagbøker under disse oppholdene (bl.a. deler av og forarbeider til hovedverkene Tractatus og Filosofiske undersøkelser og ikke minst Den ukjente dagboken, med notater fra vinteren 36–37.) Av Wittgensteins tekster fremgår det at det er viktige sammenhenger mellom måten han forsøker å innrette sitt eget liv og sitt forhold til omverdenen, og hans refleksjoner innen psykologi, religion og etikk, estetikk og kulturforståelse. Flere kommentatorer har pekt på at Wittgensteins tilbaketrekning til og tenkning omkring en forholdsvis isolert tilværelse i Skjolden spiller en viktig rolle i hele hans filosofi. Dette er en av grunnene til at det livsmønstret han utformet og valgte i Skjolden kan være både menneskelig og filosofifaglig interessant. Han sa selv dette slik: «Hva skal filosofi være godt for dersom det ikke gjør meg til et bedre menneske?»
Flere kjente filosofer besøkte han i Skjolden, bl.a. G. E. Moore. Universitetet i Bergen og Wittgensteinarkivet arrangerer jevnlig Wittgenstein-seminarer på Skjolden hotell, siste gang i juni 2008. Det er i dag mulig å besøke tomten der Wittgensteins hytte lå; enten ved å ro fra Nymoen Leirplass/campingplass på motsatt side av hytten, eller ved å gå veien og deretter en sti som starter fra Vassbakken camping lengre opp i Fortunsdalen (vandringen går i et noe krevende terreng, og tar ca. 45 min). I biblioteket i Skjolden har man en liten utstilling av fotografier og sentral litteratur om filosofen. Det har en tid vært planer i Luster kommune om å forsøke å gjenreise en kopi av Wittgensteins hytte der den engang sto. Kulturetaten i kommunen har gitt ut et lite hefte om Wittgensteins liv i Skjolden, skrevet av læreren Harald Watne fra Skjolden.
Podevoks
Podevoks inneholder vanligvis bivoks, harpiks og talg med mer. Det finnes flere oppskrifter på podevoks med forskjellige tilsetningsstoffer. Bivoks kan også til en viss grad brukes alene. Podevoks deles ofte inn i to typer, kaldtflytende og varmtflytende, etter om de er flytende i romtemperatur eller krever oppvarming.
Barry Unsworth
Barry Unsworth (født 10. august 1930, død 4. juni 2012) var en britisk forfatter. Han vant Bookerprisen i 1992.
Liv og virke
Unsworth ble uteksaminert fra Universitetet i Manchester i 1951. I 1960-årene reiste han vidt omkring i Hellas og Tyrkia, og foreleste blant annet ved Universitetet i Athen og Universitetet i Istanbul. Hans romaner om Det osmanske rike ved århundreskiftet, fin-de-siecle, henholdsvis The Rage of the Vulture og Pascali's Island, var inspirert av disse erfaringene. Han utga sin første roman i 1966, hans andre roman, The Greeks Have a Word For It, vokste ut av hans erfaringer som lærer i Athen.
Han har også undervist i engelsk og kreativ skriving ved University of Iowa og ved Kenyon College i Ohio. Han har vært «Writer in Residence» ved Liverpool University (1985) og Lunds universitet (1988). Han var medlem av Royal Society of Litterature. Unsworth bodde i Umbria i Italia.
Han debuterte med romanen The Partnership i 1966 og ble kjent for sine historiske romaner. Hans forfatterskap ble belønnet med en rekke priser. I 1992 fikk han Booker-prisen for romanen Sacred Hunger, som følger livet på et engelsk slaveskip på 1700-tallet. To av hans romaner er filmatisert: Pascali's Island, en spenningshistorie satt på en gresk øy i 1908 i Det osmanske rikets siste dager med Charles Dance, Helen Mirren og Ben Kingsley i hovedrollene, samt Morality Play, et mordmysterium fra England på 1300-tallet som ble filmatisert som The Reckoning med Paul Bettany og Willem Dafoe i hovedrollene.
Unsworth er ikke oversatt til norsk.
Nepal Kamyunishta Parti (Chautho Mahadhiveshan)
Nepal Kamyunishta Parti (Chautho Mahadhiveshan) (Communist Party of Nepal (Fourth Convention), Nepals Kommunistiske Parti (fjerde landsmøte)), kommunistparti i Nepal fra 1974 til 1990.
NKP (CM) var det største og viktigste kommunistpartiet i landet på 1970-tallet. Dets første leder var Mohan Bikram Singh, fra 1983 Nirmal Lama.
Partiet var begynnelsen på en familie av kommunistpartier som etterhvert ga opphav til NKP (Maobadi).
Forhistorie - Central Nucleus
Etter at kong Mahendra gjorde statskupp seinhøstes 1961 og forbøy alle politiske partier,  blei Nepal Kamyunishta Parti splitta opp og gikk i oppløsning.
Partiets generalsekretær Keshar Jung Rayamajhi blei ekskludert, og  laga sitt eget parti, NKP (Rayamajhi). Resten av partiet fortsatte å splittes opp, til majoriteten i 1968 danna et nytt parti, NKP (Pushpa Lal), som også  fortsatte å splittes opp.
Det landsomfattende partiapparatet fungerte ikke i illegalitet. Mange regionale grupper fortsatte å arbeide hver for seg, uten kontakt med noen partisentral.
I denne situasjonen kom Mohan Bikram Singh ut av fengsel. Han tok kontakt med flere andre gamle partiledere, og i desember 1971 stifet de Central Nucleus (Den Sentrale Kjerna) for å gjenforene kommunistpartiet. Ledelsen var, i tillegg til Singh, Man Mohan Adhikari og Sambhu Ram. Blant andre som var med var Nirmal Lama, som blei Singhs nære medarbeider.
Sentralkjerna forhandla med Pushpa Lal Shestra om å få med hans parti. Men forhandlingende stranda, bl.a. fordi Pushpa Lal ønska at de andre skulle bli med i hans parti, han var ikke villig til å gå inn som en av flere parter i et nytt parti. Et annet viktig stridspunkt var at Shestra ville samarbeide med Nepals Kongressparti mot det kongelige diktaturet. Singh var fra mange år tilbake en prinsipiell motstander av samarbeid med Kongressen, som han så som en representant for det aggressive og ekspansive India.
(Ifølge noen opplysninger forsøkte også Jhapeli-gruppa å få forbindelse med Sentralkjerna, men blei avvist. Det er kjent at Singh kritiserte Jhapeli-gruppa skarpt på  denne tida.)
NKP (Chautho Mahadhiveshan) stiftes i 1974
(Andre ledere av Central Nucleus blei ikke med på dette. Man Mohan Adhikari f.eks., stifta etterhvert sitt eget parti.)
Partiet fikk tilnavnet fjerde landsmøte fordi det gamle Nepals Kommunistiske Parti hadde hatt tre landsmøter som partistifterne anerkjente (det siste i 1962). Partinavnet betydde altså at NKP (CM) regna seg som en fortsettelse av det gamle partiet, som fortsatte der det slapp.
Politisk bygde partiet på marxismen-leninismen-Mao Zedongs Tenkning, og hadde som mål å få til et væpna bondeopprør, for å gjennomføre en nydemokratisk revolusjon etter Maos oppskrift.
NKP (CM) blei raskt det største og viktigste kommunistpartiet i Nepal.
Opprøret i 1979, og folkeavstemninga i 1980
Før noen av de revolusjonære partiene kom noen vei med revolusjonsforberedelsene, brøyt det ut et spontant opprør, der både NKP (CM) og NKP (m-l) kom til å spille ei viktig rolle.
Etter store gatedemonstrasjoner blei kong Birendra nødt til å love reformer i det kongelige diktaturets politiske form, Panchayat-systemet. Han lovet også ei  folkeavstemning i 1980 om  Panchayat-systemet skulle  bestå eller bli erstatta av parlamentarisk flerparti-demokrati.
Nirmal Lama hadde utvikla en politikk under opprøret som hadde forent de fleste andre kommunistgruppene. Han samarbeida særlig med NKP (m-l) og NKP (Pushpa Lal) (som nå var leda av Pushpa Lal Shestras enke, Sahana Pradhan).
Nå gikk han i spissen for å få venstresida til å skape aksjonsfellesskap for å sørge for at folkeavstemninga blei fri og rettferdig. Alle viktige kommunistpartier samla seg i en bevegelse for fem krav som skulle  sørge for  at avstemninga blei rettferdig.
Disse krava blei  avvist av kongen. Panchayat-alternativet vant også avstemninga, etter en svært ensidig valgkamp med godt begrunna mistanker om valgfusk. Kongen blei likevel nødt til å innføre reformer, bl.a. direkte valg til  folkevalgte forsamlinger,  som ga mye større rom for opposisjonelle partier utover 1980-tallet.
I NKP (CM) blei Lama  nå utsatt for skarp kritikk,  fordi han, tross at krava ikke var blitt innfridd,  gikk inn for å delta i folkeavstemninga. En grunn til kritikken skal  også ha vært  at han gikk inn for samarbeid med Nepals Kongressparti, som også agiterte for  å  stemme nei til Panchayat-systemet. Mohan Bikram Singh var for boikott av folkeavstemninga.
Nirmal Lama måtte gå som generalsekretær i partiet. Men den nye partiledelsen fant ut at ei rein boikottlinje i praksis ville bety å  støtte kongen,  og kom derfor til å drive en slags agitasjon for å stemme nei til kongens forslag, likevel.
Splittelser og tilbakegang på 1980-tallet
Tross partiets viktige rolle i 1979 og 1980 kom de indre motsetningene til å føre til splittelser og tilbakegang.
Til grunn for det lå nok også at det blei synlig at Mohan Bikram Singh og Nirmal Lama hadde ulike syn på hva som var hovedoppgava og hvem som var hovedfienden i Nepal.
Litt forenkla så Singh India som hovedfienden, som også støtta opp  under reaksjonen og kongedømmet i Nepal. Ut fra dette blei det utillatelig å samarbeide med  Nepals Kongressparti, som Singh så som Indias viktigste politiske redskap  i  landet.
Lama derimot, så føydalismen i Nepal som hovedfienden. Kongehuset og det kongelige diktaturet var ei hovedstøtte for den innenlandske føydalismen. Første og viktigste oppgave var å bli kvitt det kongelige diktaturet. I denne kampen var Nepals Kongressparti en mulig alliert.
Singh stifta et nytt parti: NKP (Masal).
I 1985 blei NKP (Masal) splitta ved at et flertall av partimeldemmene gikk ut og danna enda et parti med et nesten helt likt navn: NKP (Mashal). Prachanda var blant flertallet som gikk inn i det nye partiet. Baburam Bhattarai var i mindretallet som blei  igjen i Singhs parti, NKP (Masal].
Partisplittelsene førte til at alle tre partier gikk tilbake. NKP (Chautho Mahadhiveshan) mista rolla som det ledende kommunistpartiet i Nepal.
Den blei nå tatt over av NKP (ML), som hadde gjort det godt i massebevegelsene i 1979 og 1980, og vokste sterkt. Tidligere medlemmer og tilhengere av de tre partiene fra fjerde landsmøte-familien gikk også over til NKP (ML) og bidro til at det blei det største og viktigste kommunistpartiet på 1990-tallet. Samtidig bevega dette partiet seg vekk fra den revolusjonære maoismen til et mer moderat politisk ståsted.
Revolusjonsåret 1990
Seinhøstes 1989 blei NKP (Chautho Mahadhiveshan) med i en front av i alt sju kommunistpartier, som blei kjent som  ULF.
Sentrale stiftere av denne fronten var de moderate kommunistpartiene NKP (ML) og NKP (Marksbadi), leda av Sahana Pradhan (hun blei også leder av ULF). De fleste andre partiene var også politisk langt mer moderate enn Nirmal Lamas NKP (CM).
Dette samarbeidet fortsatte etter at kong Birendra kapitulerte politisk i april 1990, tillot legalisering av alle politiske partier og lovte flerpartivalg. ULF og Kongresspartiet blei hovedpartnere i regjeringa, og i kommisjonen som laga ei ny grunnlov (sammen med representanter for kongen) høsten 1990.
Nirmal Lama representerte ULF i grunnlovskommisjonen. Han var med på utforme ei grunnlov med viktige demokratiske mangler, som bl.a. fortsatt ga kongen stor makt. Dette viste seg på 2000-tallet å være en grov feil,  da kong Gyanendra brukte sine rettigheter ifølge grunnlova til å først utsette og avskaffe valg, og så gjøre statskupp.
NKP (Chautho Mahadhiveshan) går inn i NKP (Ekta Kendra)
De to andre radikale promaoistiske partiene på denne tida, NKP (Masal) (leda av Mohan Bikram Singh og NKP (Mashal) (leda av Prachanda), hadde sammen med mindre grupper sin egen, radikale front, som var kjent som UNPM. Den kritiserte ULF fra venstre og gjennomførte bl.a. mer radikale aksjoner.
Samtidig ønska de ledende partiene i ULF å samarbeide med Nepals Kongressparti i valget. (Dette blei avvist av Kongressen i januar 1991, noe som førte til at ULFs to ledende medlemmer, NKP (ML) og NKP (Marksbadi), straks stifta et nytt, moderat kommunistparti sammen, som blei kjent som UML.)
Men på høsten 1990 sprakk både ULF og UNPN. Prachandas NKP (Mashal) ønska å  delta i parlamentsvalget 1991, mens Singh i NKP (Masal) enda en gang var prinsipielt  for valgboykott.
I november førte det til at Prachandas NKP (Mashal) og Lamas NKP (Chautho Mahadhiveshan), sammen med mindre grupper, danna et nytt parti: NKP (Ekda Kendra) (parentesen betyr enhetssenteret). Prachanda blei generalsekretær i partiet.
Baburam Bhattarai som var uenig med Singh om valgboikott,  slutta seg også  til  det nye partiet. Han blei leder av NKP (EK)s valgfront, Samyukta Janamorcha Nepal.
På kongressen vedtok det nye partiet at det bygde på marxismen-leninismen-maoismen (ei formulering som NKP (Mashal) hadde vedtatt i 1986) og at det deltok i parlamentsvalg bare for å forberede væpna opprør.
(Ei lita gruppe fortsatte ut over 1990-tallet under navnet NKP(CM), leda av partistifter i det opprinnelige NKP Bahadur Karmacharya. Det fikk ingen innflytelse eller betydning. Når dette partiet forsvant er ikke kjent.)
Arven etter NKP (Chautho Mahadhiveshan)
I mai 2004 sprakk NKP (Ekta Kendra) i to. Grunnen skal ha vært at Prachanda og Baburam Bhattarai mente at det var på tide å forberede væpna opprør på kort sikt, mens Nirmal Lama var mot. Majoriteten av partimedlemmene ser ut til å ha fulgt Prachanda og Bhattarai.
Maoistene regner dette bruddet som stiftelsesdato for sitt nye parti, NKP (Maobadi). Men formelt endra de ikke partinavn før i mars 2005.
I et knapt år fantes det derfor to forskjellige partier med samme navn: NKP (Ekta Kendra). Men fra 1995 blei fløya til Nirmal Lama enearvinger til navnet, fordi maoistene slutta å bruke det.
Noe liknende skjedde med valgfronten Samyukta Janamorcha Nepal. Av dens 9 representanter i parlamentet fulgte 3 lederen, Baburam Bhattarai, mens 6 fulgte Nirmal Limas fløy. Begge fløyer fortsatte å bruke samme navn.
I 1994 bestemte en domstol at Limas fløy hadde rett til å  bruke dette navnet i parlamentsvalget samme år. Bhattarais fløy erklærte da at den ikke ville stille  til valg (men den fortsatte å bruke navnet fram til  om lag år 2000).
Ved parlamentsvalga i 1994 og 1999 var derfor Nirmal Limas fløy aleine om å bruke Samyukta Janamorcha Nepal som valgnavn. (Resultatet blei dårlig. I 1994 fikk fronten ikke valgt inn noen, i 1999 en.) Etter år 2000 var partiet aleine om å  bruke dette frontnavnet, også utafor parlamentet.
Etter Nirmal Lamas død i 2000, slo NKP (Ekta Kendra) i juli 2002 seg sammen med NKP (Masal) til et nytt parti NKP (Ekda Kendra Masal). Lamas gamle fiende, Mohan Bikram Singh, blei generalsekretær. Valgfronten Samyukta Janamorcha Nepal gikk også opp i en ny valgfront: Janamorcha Nepal.
NKP (Chautho Mahadhiveshan) blei dermed grunnlaget for det ene av de to store kommunistpartiene i Nepal, det illegale, revolusjonære NKP (Maobadi). (Det er i 2006 vanskelig å  si om maoistpartiet eller det legale, moderate UML er det største kommunistpartiet i  landet.)