cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaveri i antikkens Hellas
Opprinnelsen til slaveriet
Rundt Homers tid, da sosiale strukturer representerte de av de mørke århundrene, er det ingen tegn til kontinuitet fra den mykenske perioden. Det var til og med forskjellig terminologi. Homers verker er skrevet på en annen dialekt, eller snarere en kombinasjon av dialekter, enn den som er brukt på de mykenske steintavlene. Slaven er ikke lenger do-e-ro (doulos), men dmôs. I Iliaden og Odysseen er slaver i all hovedsak kvinner som er blitt tatt til fange i krig, for mennene ble snarere drept eller utløst med dusør. Disse kvinnene var tjenere og noen ganger konkubiner. Det var også noen mannlige slaver, spesielt i Odysseen; et eksempel derifra er grisegjeteren Eumaeus. Slaven var særegen i den grad at vedkommende var medlem i oikos, husholdet. Uttrykket dmos er ikke betegnet som nedsettende, og den guddommelige svinerøkteren får de samme homeriske hyllestene som de greske heltene. Til tross for dette forblir slaveriet en unåde. Eumaeus selv uttrykker: «Nei, slaver er ikke mer tilbøyelig til ærlig virke når deres herre har mistet eieretten, for Zevs tar bort halvparten av en manns ærbarhet den dagen han blir gjort til slave.»
Det er vanskelig å stadfeste når slavehandelen begynte i de mørke århundrene. Det kommer frem at Hesiod eide flere dmoes, men deres status er ukjent. Tilstedeværelsen av douloi er bekreftet av poeter som Arkhilokhos og Theognis fra Megara. I drapsloven til Drakon av 620 f.Kr. blir slaver nevnt. Ifølge Plutark, i hans beretninger om Solon, forbød Solon, rundt 594-593 f.Kr., slaver å delta i gymnastikk. Mot slutten av dette århundret ble referanser til slaver mer vanlig, og det er rundt den tiden Solon etablerer fundamentet for det athenske demokratiet at slaveri blir en nødvendighet. Ifølge Theopompos var Khíos den første byen som hadde slavehandel. Moses Finley har sett på sammenhengen mellom slaveriet og demokratiets fremvekst i det 6. århundre: «Et av aspektene ved den greske historien er, kort sagt, fremgangen av frihet(les: demokratiet) og slaveriet, som ofte gikk hånd i hånd.»
Økonomisk rolle
De aller fleste slaver ble brukt i jordbruket, selve fundamentet i den greske økonomien. Det finnes en overveldende litteratur som omgår manualer for landeiere og som bekrefter dette. Man gikk til slavekraft når behovet for arbeidskraft overgikk det husholdet kunne bistå med. På de større godsene var slaver ofte hovmestrene. På den andre siden, finner man ikke i Hellas den samme enorme slavebefolkningen som man finner i den romerske latifundio.
Det var gruvene og steinbruddene som var mest avhengig av slaveriet. Her finner man store slavebefolkninger, som ofte var eid av rike, private borgere. Strategen Nikias bisto med tusen slaver til sølvminene i Laurion på Attika. Xenofon nevner at de mottok en obol per slave per dag, dvs 60 drakmer i året. Det var en av de mest lønnsomme investeringene for athenerne. Xenofon estimerer videre at rundt 30 000 slaver jobbet ved Laurion eller ved minene som utvant malm.
Slaver ble også brukt som håndverkere og handelsfolk. Som i jordbruket ble de brukt til arbeid som oversteg kapasiteten til familien. Slavene var også viktig i verkstedene og industrien. Lysias' skjoldfabrikk hadde 120 slaver, og faren til Demosthenes hadde 32 knivsmeder og 20 sengmakere.
Slaver var også tilstede i hjemmet. Husslavens hovedoppgave var å erstatte herren i hans fravær, og å være hans assistent på reiser. I krigstider var slaven hoplittens oppasser. Den kvinnelige husslaven hjalp til med huslige oppgavene, som å lage brød og sy tekstiler. Det var bare de fattigste borgerne som ikke hadde husslaver.
Befolkning
Det er vanskelig å komme med et estimat av antall slaver i antikkens Hellas på grunn av den manglende folketellingen og variasjonen i benevninger i perioden. Det er sikkert at Athen hadde den største slavebefolkningen, på rundt 80 000 i det 5.- og 6. århundre f.Kr., med gjennomsnittlig tre eller fire slaver per hushold. Thukydid nevner at 20,000 slaver deserterte under krigen mot Deklea. Det laveste estimatet er nevnt av Demosthenes, 20,000 slaver, som korresponderer til én slave per hushold. Mellom 317- og 307 f.Kr. hadde tyrannen Demetrios Falereus beordret en generell folketelling av Attika, som kom opp med følgende estimat: 21,000 borgere, 10,000 metoiker og 400,000 slaver. Oratoren Hypereides, i sitt verk Mot Aristogiton, nevner at det var innrulleringen av 150,000 slaver som førte til grekernes nederlag i slaget ved Khaironeia.
I litteraturen kommer det frem at majoriteten av athenerne eide minst en slave hver. Aristofanes viser, i skuespillet Plutos, fattige bønder som har flere slaver. Aristoteles nevner et hus som har frigitte slaver og slaver. På den andre siden var det å ikke eie en slave et klart tegn på fattigdom. I en diskurs av Lysias, forteller en invalid som ber om pensjon: «min inntekt er svært liten, og nå må jeg gjøre all jobben selv, og jeg har ikke en gang råd til å kjøpe en slave som kan gjøre disse tingene for meg.» Likevel var den store slavebefolkningen som var i Roma ukjent for grekerne. Da Atenaios snakker om Mnason, en venn av Aristoteles og eier av 1,000 slaver, ser dette ut som å være svært eksepsjonelt. Ifølge Platon var en svært rik når en eide 50 slaver.
Kilder til slaver
Det var fire primærkilder til slaver: krig, sjørøveri, plyndring og internasjonal handel.
Krig
I henhold til krigssedvanene for denne perioden, hadde den seirende absolutt rett over den beseirede; dette gjaldt om de var krigere eller ei. Slaveri, om ikke systematisk, var vanlig praksis. Thukydid skriver at 7,000 innbyggere av Hyccara på Sicilia ble tatt til fange av Nikias og solgt for 120 talenter i nabolandsbyen Catania.
Eksistensen av greske slaver var en kilde til konstant bekymring for de frie grekerne. Å gjøre hele bybefolkningen til slaver var også en bestridt praksis. Noen generaler nektet, som den spartanske generalen Agesilaus II Plutarch, Life of Agesilaus, VII, 6).
Sjørøveri
Krig bidro med en signifikant og jevn tilstrøm av slaver. Det samme gjaldt til en viss grad sjørøveri og plyndring, for omfanget varierte fra region til region og æra. Pirater og plyndrere ville kreve en dusør når statusen av deres fangst krevde det. Et eksempel fra den romerske verden var da Julius Cæsar ble tatt til fange av pirater som krevde en kiste med gull til dusør. Cæsar slapp fri, og klarte senere å spore opp piratene og ta tilbake gullet og korsfeste de ansvarlige.
Ble ikke løsepenger utbetalt eller garantert, ble individet solgt til en handler. På denne måten var ingen trygg mot å havne i slaveri. I noen områder var piratvirksomhet et nasjonalt anliggende, og samfunnet var avhengig av piratenes fortjeneste; som for eksempel i Akarnania, Kreta og Aitolia. Utenfor Hellas var dette tilfellet hos illyrerne, fønikerne og etruskerne. I den hellenistiske perioden kan også Kilikia og fjellfolket langs kysten av Anatolia bli satt i samme kategori. Strabon forklarer populariteten til virksomheten blant kilikerne for profitten den hentet inn: øya Delos tillot daglig transport av et stort antall slaver. Den gradvise innflytelsen fra Romerriket, en stor konsument av slaver, førte til en utvidelse av slavemarkedet og en forverring av piratvirksomheten. I det første århundre f.Kr., prøvde imidlertid romerne å renske Middelhavet for pirater, og lyktes i stor grad, anført av konsulen Pompeius den store.
Internasjonal handel
En slavehandel eksisterte mellom grekerne og de omliggende barbariske statene: Trakia, Skytia, Kappadokia, Paflagonia for å nevne noen. Mekanismen var mye av den samme som ble tilfelle i den senere afrikanske slavehandelen: lokale slavehandlere solgte sine medmennesker til greske slavehandlere. De viktigste sentrum for handelen ser ut til å ha vært Efesus, Bysants. Noen barbarslaver var offer for krig, eller lokal piratvirksomhet, mens noen var solgt av sine foreldre (Herodot, V, 6; Philostratus II, Life of Apollonius Tyana, 18, 7, 12). Det er mangel på direkte bevis på slavehandelen, men det foreligger bekreftende bevis. Først og fremst er visse nasjonaliteter konstant og signifikant representert i slavepopulasjonen, som de skytiske bueskytterne, ansatt i Athen som en politienhet (til å begynne med 300, men til slutt var de rundt 1000). For det andre hadde navnene gitt til slavene i de greske komediene ofte en geografisk link; som Thattra, brukt av Aristofanes, som betyr trakiske kvinner.
Nasjonaliteten til en slave var et viktig kriterium for storhandlere; regelen i antikken var å ikke ha alt for mange slaver av samme opphav på samme sted. Dette for å unngå slaveopprør. Det er også sannsynlig at noen nasjonaliteter var mer foretrukne, og sett på som mer produktive enn andre.
Prisen på slaver varierte i forhold til deres evner. Xenofon prissatte en laurisk gruvearbeider til 10 drakmer; til sammenligning ble en arbeider i en bedrift betalt en drakme per dag. Demosthenes' fars knivsmeder ble verdsatt til 500- 600 drakmer hver.
Naturlig vekst
Det er sannsynlig at grekerne ikke «avlet» sine slaver. Noen ganger var grunnen til dette naturlig, for eksempel var gruvearbeid bare et sted for mannlige slaver, mens husslaver ofte kun var kvinner. Ser man på slavebefolkningen i sørstatene i USA, ser man at slavebefolkningen formerte seg.
Denne uoverensstemmelsen forblir relativt uforklart. Xenofon ga råd om at mannlige og kvinnelige slaver skulle bli losjert separat. Tanken var at det var billigere å kjøpe en slave enn å fostre en. I tillegg satte en barnefødsel morens liv i fare, og barnet var ikke garantert å overleve barndomsårene.
Slaver som var født i sin herres hjem, ble ofte gitt en privilegert status. De kunne for eksempel få lov til å følge barna til skolen: De var pedagoger i ordets første forstand.
Slavenes status
Grekerne hadde ikke bare ett nivå av slaver, men flere. Det var et stort antall grader fra de frie borgerne til eiendomsslavene: livegne (penestai eller helot), borgere som hadde litt fratatt borgerretten, de frigitte slavene, bastardene og metoikene.
Moses Finley (1997) foreslo et sett av kriterier for forskjellige grader av slaveri:
Athenske slaver
I Athen hadde ikke slaver noen juridiske retter. En lovovertredelse som ville resultere i en bot for den frie, ville ende med pisking for slaven; forholdet ser ut til å ha vært et piskeslag per drakme. Med flere mindre unntak, var vitneforklaringen til en slave ikke akseptabel så lenge den ikke kom under tortur. Slaven var selv ikke beskyttet. På den andre siden kunne en herre, som behandlet sin slave dårlig, bli anklaget av en borger; dette var ikke gjort for slavens del, men for å unngå vold. Dette gjaldt også hvis en slave ble drept; det var selve blodsutgivelsen som var det onde, og ikke det faktum at en slave hadde blitt drept.
Slaver i Gortys
I Gortyn var slavene, ifølge en lovsamling fra det sjette århundre f.Kr., svært avhengig av herren. Deres barn tilhørte herren, og han var også ansvarlig for alle deres lovovertredelser, og på den andre siden mottok han vederlag for kriminelle handlinger begått mot hans slaver. I den gortynske lovsamlingen, der alle straffer var økonomiske, var alle bøter for slaver fordoblet når de gjorde en lovovertredelse eller en forbrytelse. På den andre siden hadde en kriminell handling begått mot en slave en mindre bot enn det en handling mot en fri person hadde. Som et eksempel var en voldtekt av en fri kvinne av en slave bøtelagt med 200 stater, mens en voldtekt av en ikke-jomfruelig slavekvinne, begått av en slave, kun ble bøtelagt med en obolus.
Likevel hadde slavene rett til å eie et hjem og en buskap som kunne bli overført til en etterkommer.
Et spesialtilfelle: slaveri for gjeld
Før forbudet ble innført av Solon, praktiserte athenerne slaveri for gjeld; en borger som ikke hadde kapasiteten til å betale sin gjeld, ble gjort til slave av sin kreditor. Dette gjaldt i all hovedsak de bøndene som ble kalt hektomores, som jobbet på leid land, eid av rike jordeiere, og som ikke hadde muligheter til å betale deres gjeld. I teorien kunne disse slavene bli satt fri når deres gjeld var nedbetalt. Systemet var utviklet, med visse variasjoner, i Midtøsten, og er nevnt i Bibelen, og skal antageligvis ha blitt innført av Drakon.
Solon satte en slutter for systemet med seisakhtheia, frigivelse av gjeld, som forbød salg av frie athenske borgere. Aristoteles siterer Solon (engelsk):
Frigivelse
Slavens frihet kunne enten være total eller begrenset, avhengig av herrens ønsker. Ble han helt fri, var han lovmessig beskyttet mot å bli gjort til slave igjen, for eksempel av hans tidligere herres arvinger. Ble han begrenset fri, stod han ofte til gjeld til sin herre gjennom enkelte tjenester. I byen var den frigitte slaven langt fra likestilt til en borger av fødsel; slaven måtte møte opp hos sin tidligere herre tre ganger i måneden, og var forbøden til å bli rikere enn sin tidligere eier. Statusen til en frigitt slave var svært lik den av en metoik.
Slavenes kår
Det er vanskelig å forstå forholdene til de greske slavene. Den daglige rutinen til en slave kunne bli oppsummert til tre ord: arbeid, disiplin og spising. Xenofons råd var å behandle slaver slik man behandlet husdyrene, som vil si å straffe ulydighet og belønne god oppførsel. Aristoteles, på sin side, ønsket å behandle slavene som barn, og ikke bare bruke ordre, men også anbefalinger, for slaven er kapabel til å forstå hvis den blir forklart.
Den greske litteraturen har mangfoldige tilfeller der slaver blir pisket. Pisking var et middel for å tvinge slaver til å jobbe, det samme var kontrollen av rasjoner, klær og hvile. Denne volden kunne bli utført av herren så vel som den som voktet slavene; i visse tilfeller kunne denne vokteren også være en slave.
Slavenes kår varierte i forhold til statusen de hadde; gruveslavene i Laurion levde i en ekstremt brutal verden, mens slavene i byen levde et ganske uavhengig liv. I bytte mot en lønn som ble betalt til herren, kunne byslavene leve og jobbe alene. De kunne dermed tjene noen ekstra penger som kunne spares, og ofte ble dette nok til at de kunne kjøpe sin frihet. En mulighet til frigivelse var derfor en kraftig motivator for slavene.
Denne gode behandlingen forhindret imidlertid ikke 20,000 slaver i å rømme fra Athen mot slutten av Peloponneserkrigen. Disse slavene var primært faglærte håndverkere og handelsmenn og trolig blant de bedrestilte slavene.
Spredningen av de greske slavene kan muligens forklare hvorfor det, i den greske verden, ikke var storstilte slaveopprør, slik som romerne hadde gjentatte ganger, spesielt under Spartacus, for slike opprør krevde god planlegging.
Historiske syn
Ingen forfatter i antikken setter spørsmålstegn rundt slaveriet; på det meste innrømmer de at enkelte urettferdig har blitt gjort til slaver. For Homer og de før-klassiske forfatterne, var slaveri en uunngåelig konsekvens av krigføring. Heraklit sier: «Krig er faren til alle, kongen av alle ... han gjør noen til slaver og setter andre fri.»
I den klassiske perioden dukket ideen om naturlig slaveri opp: som Aiskhylos sa det i sin bok Perserne, grekerne «er av ingen kalt slaver eller vasaller», mens perserne, ifølge Evripides, var «alle slaver, bortsett fra en» - kongenes konge. Hippokrates teoriserte også rundt denne idéen om at noen fra naturen av var slaver. Ifølge ham førte det tempererte klimaet i Anatolia til at det der ble produsert et rolig og føyelig folk. Denne forklaringen er repetert av Aristoteles i hans bok Politikken, der han utleder sitt konsept, «naturlig slaveri», «for han som kan forutse med sitt intellekt, er den naturlige hersker og mester, og han som gjøre disse tingene med kroppen, er undersått og en naturlig slave» (I,2,2) I motsetning til dyr, kan slaver forstå fornuft, men «har ikke den rådgivende delen i hele tatt» (I, 13, 17). Platon, som selv ble redusert til slaveri frem til en venn fikk ham frigjort, fordømmer slaveriet i Menon ved å inkludere en slave i en filosofisk diskusjon. Gjennom denne diskusjonen blir slavens status som menneske fullt bekreftet, og dermed blir fundamentet for slaveriet benektet.
Samtidig ble konseptet at alle mennesker, om de var grekere eller barbarer, var av samme rase utviklet av sofistene; og derav at noen mennesker var slaver selv om de hadde sjelen til en fri. Aristoteles tok også til seg dette synet og argumenterte for at slaveri bare kunne bli innført hvis herren var bedre enn slaven; dette brukte han som et bevis på naturlig slaveri. Sofistene konkluderte med at slaveri ikke var basert på status, men av sjel. Som Menander sa det: «vær fri innvendig, selv om du er slave. Dermed vil du ikke lenger være en slave»(fragment 857). Denne idéen ble repetert av stoikerne og var egentlig ikke en motbevegelse, men heller en form for bagatellisering av slaveriet.
Selv i Utopia klarte ikke grekerne å forestille seg en verden uten slaver. «Idealbyene» i Lovene og Republikken forutsatte slaveriets eksistens. De «bakvendte byene» satte kvinner i maktposisjoner, som var utenkelig i antikken, men til og med der kunne man ikke forestille seg slaver herske over borgerne. De eneste samfunnene uten slaver var de i Gullalderen, der alle behov var dekt. Et samfunn uten slaver ble altså satt til en annen tid og dimensjon. I et «normalt» samfunn må man ha slaver.
Moderne syn
Slaveriet i antikkens Hellas har lenge vært et unnskyldende diskursemne blant kristne, som har sett på dem selv som årsaken til dets kollaps. Fra 1500-tallet ble diskusjonen av moralsk karakter, for kolonislaveriet hadde stor påvirkning på debatten. Noen mente slaveri var en fordel for sivilisasjonen, mens andre fordømte konseptet. En av de som fordømte slaveriet var Henri Wallon, som i 1847 skrev boken History of Slavery in Antiquity som en del av abolonistbevegelsen i de franske koloniene.
På 1800-tallet vokste det frem en politisk-økonomisk diskusjon rundt emnet. Denne bevegelsen var opptatt av å skille ulike faser i organiseringen av menneskesamfunn. Bevegelsen hadde sterk innflytelse fra Karl Marx; for ham var antikkens samfunn karakterisert ved utviklingen av privat eierskap, og slaveriet som et ledd i produksjonen.
Positivistene, anført av historikeren Eduard Meyer, sto i opposisjon til det marxistiske synet. Ifølge Meyer var slaveriet fundamentet for det greske demokratiet. Det var et legalt og sosialt fenomen, og ikke økonomisk. Historiografien, som ble utviklet på 1900-tallet, ledet av forfattere som Joseph Vogt, så slaveriet som en forutsettlse for etableringen av eliter. Vogt mente at det moderne samfunnet, dannet på grunnlag av humanistiske verdier, har overgått dette nivået på utviklingsskalaen.
Den dag i dag er det greske slaveriet fortsatt et debattemne, og det er særlig to spørsmål som er sentrale: Kan man si at antikkens Hellas var en slavestat? Tilhørte de greske slavene en egen sosial klasse?
Sverige under EM i svømmesport 2012
Sverige deltok under EM i svømmesport 2012 i Debrecen, Ungarn, og Eindhoven, Nederland fra 14. til 27. mai 2012.
Kjenning
Kjenning eller kenning er en form for faste omskrivninger (se metafor) som ble brukt av norrøne og angelsaksiske skalder i skaldekvad. I dag brukes fremdeles enkelte kjenninger, som når vi snakker om «apostlenes hester» og mener beina.
Den eldste bevarte kjenning skriver seg fra folkevandringstiden, og ses på brakteaten fra Tjurkö i Blekinge. Teksten kan transkriberes slik: Wute runor an walhakurne HeldaR Kunimundiu (= Heldar gjorde runer for Kunimund på det velske kornet.) «Velsk korn» var en kjenning for gull etter historien om Loke i Reginsmål.
Eksempler
En del av Snorres Edda heter Skaldskaparmál (= Skaldskapslære), en lærebok for skalder med eksempler på mytologiske kjenninger. Snorre forteller at «Heimdals hode» er en kjenning for «sverd». Selv ble han gjennomboret av et mannehode, og et hode kunne derfor kalles «Heimdals skjebne». «Heimdals sverd» benyttes også som kjenning for «hode». Sverdet kunne være en «sårstav» som kløvet «hodehårets hauger», dvs. hodeskallene. Sjøfolk var «skipslastens plankers beboere», der «skipslastens planker» var fartøyet, mens «beboerne» var mannskapet.
Om man tenkte sig en kriger som et tre, blev sverdet greinen på treet. «Krigeren» kunne derfor også kalles «sverdtreet». Men et sverd som hugger, kan tenkes som en ild som svir og etterlater sår. Et sverd kunne derfor kalles «sårild», og «Der stod sårild-treet» skulle forstås som «Der stod krigeren». Odin ble sagt en gang å ha hengt seg i verdenstreet Yggdrasil for å få visdom. Et tre kan derfor også kalles «Odins galge». Kjenningen «sårild-Odinsgalgen» betød dermed også «sverdtreet» og dermed «krigeren (med sitt sverd)».
Som kjenning for «gull» kunne skaldene si:
Kjenninger kunne bli så innfløkte at de fremstår som bortimot ugjennomtrengelige. Den lengste, overleverte kjenningen består av åtte led: nausta blakks hlémána gífrs drifu gimslöngvir, og finnes i Dråpa om Toralv Skolmsson (Þórálfs drápa Skólmssonar), gjengitt i Håkon den godes saga, der Toralv Skolmsson er blant deltagerne i slaget ved Fitjar på Stord omkring 961. Kjenningen betyr rett og slett «krigeren», men er omskrevet til «kasteren av ilden fra jotnekonens storm fra den beskyttende månen hos naustenes hest».
Antonio Giraudo
Antonio Giraudi (født 2. september 1946 i Torino) var administrerende direktør i Juventus fra 1994 til 2006, da dommerskandalen i Italia ble avslørt. Han trakk seg sammen med resten av styret 11. mai, og ble senere dømt til utestengelse og bøter.
Kota Kinabalu internasjonale lufthavn
Kota Kinabalu internasjonale lufthavn (malayisk: Lapangan Terbang Antarabangsa Kota Kinabalu) er den internasjonale flyplassen i Kota Kinabalu i Malaysia, på øya Borneo. Flyplassen ligger ca. 8 km sørøst for byen. Flyplassen er den nest største i antall passasjerer, etter Kuala Lumpur internasjonale lufthavn, med 5.8 millioner passasjerer i 2011. Den er hovedflyplass for staten Sabah og Borneo.
Flyplassen har to terminaler; Terminal 1 og Terminal 2.
Terminal 1
Terminal 1 er den største og eldste terminalen på flyplassen. Den ble bygget i 1949, som Jesselton Airfield, fordi byen Kota Kinabalu i gamle dager ble kalt Jesselton.
Terminal 2
Kota Kinabalu internasjonale lufthavn Terminal 2 ble åpnet 1. januar 2007, for nyttårsfeiringen i 2007; Visit Malaysia Year 2007. Det er bare lavpris-flyselskap som flyr på flyplassen, med et unntak; frakt-flyselskapet Transmile Air Service, som flyr post for DHL.
Kjenning
Ettermæle
Professor Arthur Quiller-Couch uttalte seg i 1913 svært negativt om angelsaksisk poesi pga bruken av kjenninger, «det pretensiøse grepet med å kalle alle ting «bort fra sine rette navn» for den litterære effektens skyld, som om havet forbedres ved å bli omdøpt til «selenes område»».
Cracker
En cracker kan være:
Hackere og crackere
Begrepet cracker (av eng. criminal hacker) blir ofte blandet godt sammen med begrepet hacker. Hovedforskjellen er kort fortalt at en hacker har en dyp forståelse for logiske strukturer, og en kreativ evne til å kunne få disse til å fungere på andre måter enn opprinnelig tiltenkt. Begrepet «cracker» dekker derimot en person som tar seg forbi digitale hindringer som andre har satt opp.
En person kan altså være både hacker og cracker, men det ene trenger ikke nødvendigvis å medføre det andre.
Kompatibilitetslag
Et kompatibilitetslag er innenfor informatikken navnet på et grensesnitt som gjør det mulig for binærfiler fra et fremmed operativsystem å kjøre på et vertssystem. Grensesnittet oversetter systemkall fra det fremmede systemet over til systemkall for vertssystemet. Sammen med enkelte biblioteker fra det fremmede systemet er dette ofte nok for vertssystemet. Et kompatibilitetslag i maskinvaren består av verktøy som tillater maskinvareemulering.
Et eksempel på et kompatibilitetslag er Wine, som gjør det mulig for binærfiler fra Microsoft Windows å kjøre på Unix eller Unix-lignende operativsystemer.
Handelsflagg
Handelsflagg, også kjent som koffardiflagg, er den vanlige betegnelsen på et lands sivile flagg. Det nasjonalitetsflagget som brukes i landets handelsflåte.
I noen land, som de nordiske, er handelsflagget identisk med nasjonalflagget. I andre land kan det være større eller mindre forskjeller mellom de to.
Proporsjoner
Den minste endringen i flagget fra land til sjø forefinnes i de tilfeller der handelsflagget skiller seg fra nasjonalflagget kun i proporsjonene. Således har Frankrikes trikolor like brede felter når det benyttes på land, men til sjøs i handelsflagget er det hvite feltet bredere enn det blå, og det røde feltet bredere enn det hvite. Også orlogsflagget har disse proporsjonene. Forholdet mellom feltene er satt til 30:33:37 og skal sikre at feltene framstår som like brede til sjøs, altså et optisk bedrag. Også andre lands flagg endrer format når det går til sjøs. Eksempelvis blir Sveits’ kvadratiske flagg rektangulært i forholdet 2:3 når det benyttes av landets handelsskip utenfor Sveits. Også Belgias flagg, som når det benyttes som nasjonalflagg av staten er i forholdet 13:15, blir rektangulært i forholdet 2:3 til sjøs. Videre er Kroatias flagg i forholdet 1:2 som nasjonalflagg på land, men i forholdet 2:3 som handelsflagg. Omvendt er handelsflaggene for Trinidad og Tobago, Grenada og Guyana alle i forholdet 1:2, mens nasjonalflaggene er i forholdet 3:5.
Typer handelsflagg
I andre land blir handelsflagget til ved tillegg av et våpen eller i nasjonalflagget. Det gjelder eksempelvis i Italia, der et våpen sammensatt av merkene for landets historiske sjøfartsbyer settes inn i trikolorens hvite midtfelt. Polens handelsflagg til bruk i farvann utenfor de hjemlige har landets riksvåpen i midten av den øvre, hvite stripen. Utenfor Europa finner vi Marokko, der landets handelsflagg utgjøres av nasjonalflagget med tillegg av en gul krone i øvre hjørne ved stangen. Colombias handelsflagg er likeledes basert på nasjonalflagget, men har i tillegg i midten et ovalt felt i rødt og blått med en hvit stjerne med åtte stråler. El Salvador benytter i sitt handelsflagg mottoet DIOS UNION LIBERTAD i stedet for riksvåpenet.
Noen land går motsatt veg og lar handelsflagget være noe enklere enn nasjonalflagget, da ved å ta bort nasjonalflaggets emblem. Dette skjer i handelsflaggene for Peru, den Dominikanske Republikk og Guatemala, og i praksis også i handelsflagget for Costa Rica.
Den best kjente gruppen av særlig handelsflagg er de såkalte red ensigns, handelsflagg etter britisk forbilde og mønster, det vil si nasjonalflagget innsatt i kantonen på en rød flaggduk. Britiske kolonier og andre besittelser fører gjerne i tillegg et særlig merke i flaggets frie ende. Dette gjelder eksempelvis. Bermuda, De britiske Jomfruøyer, Caymanøyene, Turks- og Caicosøyene, Falklandsøyene, Gibraltar, Guernsey og Man. Mange land som tidligere var britiske kolonier fører handelsflagg etter dette mønsteret. De mest kjente er Australia og New Zealand. I New Zealands tilfelle medfører endring av farge i flaggduken at stjernene også endrer farge: De blir helhvite i handelsflagget, mens de er røde med hvit rand i nasjonalflagget. Også andre land fører handelsflagg etter samme mønster, eksempelvis India, Pakistan, Bangladesh, Ghana, Malaysia og Salomonøyene. Bahamas står i en særstilling. Landets handelsflagg er tydelig basert på red ensign-mønsteret, men her finner vi dessuten et hvitt kors i handelsflagget.
Noen land har handelsflagg som helt skiller seg fra nasjonalflagget. Maltas handelsflagg er et malteserkors på rød bakgrunn i en hvit ramme, helt ulikt nasjonalflagget. Også Luxembourgs handelsflagg avviker fullstendig fra nasjonalflagget: Nasjonalflagget er en vannrett trikolor, mens handelsflagget viser en rød løve mot en stripet flaggduk i blått og hvitt. Israels handelslflagg har blå duk med davidsstjernen i en oval ved stangsiden av duken. Saudi Arabia har et særegent handelsflagg bestående av en grønn duk med landets nasjonalflagg i kantonen. Kantonen er avgrenset av en hvit strek, ettersom også nasjonalflagget er grønt. Singapores handelsflagg skiller seg også vesentlig fra nasjonalflagget. Mens nasjonalflagget er delt i rødt over hvitt med stjerner og halvmåne i kantonen, er handelsflagget helrødt og med stjerner og halvmåne satt innenfor en hvit sirkel midt i flagget.
Litteratur
''Album des pavillons nationaux et des marques distinctives. National flags and distinctive markings'', Service hydrographique et océanographique de la marine, Brest, 2000
Marvin Arnesen
Marvin Ivar Arnesen (født 6. mars 1963 på Bergsøya) er en norsk tidligere fotballspiller som i sin aktive karriere spilte toppfotball for, og.
Han startet karrieren i moderklubben Bergsøy Idrettslag på Sunnmøre, før han spilte halvannen sesong for under verneplikten i 1983 da Harstad rykket opp til 1 divisjon. Arnesen spilte også i Harstad første halvdel av 1984 sesongen.
Han kom til i 1985 og var sammen med Jan Berg banens beste da Kjetil Rekdal debuterte den 15. juni 1985 mot (1-1). Arnesen fikk tilnavnet «Propell» fordi han var så energisk på midtbanen sammen med Rekdal, og fikk gult kort i seriefinalen (0-2) mot den 9. oktober 1987 da klubben fikk sølv i eliteserien.
Arnesen gikk så til i november 1987 til Åge Hareides forbitrelse, han mente ifølge Kjetil Siem at spillerne var for kravstore. Der var Arnesen ifølge Knut Nesbø påtenkt midtbanerollen etter Egil «Snappern» Johansen som akkurat hadde gått til Beveren.
Etter tre sesonger i Vålerenga gikk han til i november 1990 der han etter ett år opplevde opprykk til toppdivisjonen. I oktober 1992 kom han inn fra reservebenken og scoret vinnermålet tolv minutter før slutt da Ham-Kam berget plassen i eliteserien med 2-1 over. Etter dette ble han i november 1992 spillende trener for 3. divisjons-laget der han ble til og med 1995-sesongen. I 1996 figurerte han på lagoppstillingene til som spillende trener.
Veten
For det overnaturlige vesenet, se: Vette
Veten eller Vetan er navn på flere fjell og åser i Norge, som alle i tidligere tider er brukt som vete. Veten kan blant annet vise til:
Paul Thalheimer
Paul Thalheimer (født 1884 i Heilbronn, død 1948) var en tysk maler og grafiker som fremstilte hovedsakelig kristelige motiver. Han studerte kunst ved akademiene i Stuttgart og München, og slo seg ned i München (1908) for det meste av livet. Deltok i Münchener Sezession og ble en ledende skikkelse foruten å delta i utstillinger.
Hans kanskje største oppdrag var å dekorere veggene rundt høyalteret i St. Karls kirke i Nürnberg. Der brukte han tynn maling løst opp i kasein for å beholde steinstrukturen i veggene og samtidig få fram figurene han fremstilte.
Xanthotrogus
Xanthotrogus er en slekt av biller som hører til gruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Middelsstore, blanke, gulbrune oldenborrer. Oversiden er hårløs og nokså kraftig punktert.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sentral-Asia.
Vilho Pekkala
Vilho Pekkala (født 3. april 1898 i Kotka, død 20. oktober 1974 i Kotka) var en finsk bryter som deltok i de olympiske leker og 1928 i Amsterdam.
212A-klassen
212A-klassen er en tysk klasse av undervannsbåter som er i bruk av den tyske og den italienske marinen. Den italienske versjonen heter Todaro-klassen.
ʿUqaylidene
ʿUqaylidene (arabisk: ; ʿUqayliyūn) var et sjiittisk arabisk dynasti som hersket over deler av al-Ǧazīra i dagens Irak og Nord-Syria på slutten av det tiende og i det ellevte århundre. De sjiittiske ʿuqaylidene nedstammet fra stammen Banū ʿUqayl fra Vest-Arabia. Dynastiet hadde flere grener; hovedgrenen hersket i al-Mawṣil fra 990 til 1096, mens andre grener var baserte andre steder, inkludert Ǧazīrat ibn ʿUmar, Takrīt, Hīt og ʿUkbarā. Noen av disse var fortsatt uavhengige etter at seldsjukkene erobret al-Mawṣil, og en gren i ar-Raqqah og Qalʿat Ǧaʿbar overlevde helt til 1169, da den ble erobret av zangidene.
Nigel Bond
Nigel Bond (født 15. november 1965) er en engelsk profesjonell snookerspiller.
Bond ble profesjonell i 1989 og hadde størst suksess på midten av 1990–tallet. Han nådde finalen i VM i 1995, men tapte 18–9 for Stephen Hendry. Som en konsekvens av finalen og klatret han opp til femteplass på verdensrankingen for sesongen 1996/1997. Denne sesongen vant han British Open etter at han slo John Higgins 9–8 i en meget dramatisk finale.
Samtlige år mellom 1993 og 1996 kom han i hvert fall til kvartfinalen i VM, men tapte hver gang for Stephen Hendry. Det var derfor knyttet stor spenning til førsterunde kampen mellom de to under VM i 2006. I det siste og avgjørende partiet var det likt etter at alle kulene var puttet. Den svarte kulen ble plassert opp igjen på sin faste plass og den første som puttet denne kulen ville vinne kampen. Denne puttet Bond og forhåndsfavoritten Hendry var utslått i første runde.
Bond har de senere år vært lenger nede på verdensrankingen og har falt inn og ut av topp 32 de siste årene.
Einar Eriksen
Einar Eriksen (født 4. mars 1933 i Bergen, død 16. januar 2021 ) var en norsk pressemann kjent for sitt arbeid hos Bergens Tidende gjennom mange år.
Eriksen begynte å arbeide i Os og Fanaposten i 1952, og fra 1955 arbeidet han hos Bergens Tidende. I 1978 ble han redaksjonssjef og i 1981 ble han nyhetsredaktør, deretter var han sjefredaktør i perioden 1986 til 1991.
Eriksen ble gjennom sitt journalistikkarbeid tildelt Narvesenprisen i 1964.
Han har vært nestleder i Norsk Redaktørforening i seks år, medlem i styret i Norsk Presseforening, styremedlem i Norsk Presseforbund og i Bergens Presseforening; formann i Bergens Tidendes Redaksjonsklubb. Eriksen var allroundjournalist i Bergens Tidende fra 1955 til 1981 med stoff om reiseliv og luftfart som spesialitet. Han studerte internasjonal luftfart i Montréal i 1964. Han var aktiv i reiselivsorganisasjoner (medlem av styret i Turisttrafikkomiteen for Vestlandet og i styret for Landslaget for Reiselivet i Norge.)
Eriksen var en periode i femti- og sekstiårene korrespondent for BT i Odda, på Voss og i Oslo. Han gikk Journalisthøyskolen ved Aarhus Universitet i 1957. I 1981 var han elev ved Administrativt Forskningsfonds lederkurs knyttet til Norges handelshøyskole. Han var også medlem av 17. mai-komiteen i Bergen i ni år.
Nukekubi
Nukekubi (抜首) er monstre fra japansk mytologi. Om dagen ser nukekubi ut som vanlige mennesker, men om natten løsner hodet fra kroppen deres og flyr rundt på jakt etter menneskelig bytte. Hodene angriper ved først å skrike for å skremme offeret, for så å bite.
Tire
Tire er en by med 83 829 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen İzmir. Den ligger nord for Aydın, sør for Bayındır, øst for Torbalı og vest for Beydağ.
Nukekubi
Mens hodet er fraskilt fra kroppen, blir kroppen urørlig. Dette blir ofte sett på som en av disse skapningenes få svakheter; hvis en nukekubis hode ikke kan finne tilbake til kroppen igjen før soloppgang, dør monsteret. Flere legender forteller om kommende ofre som ødelegger eller gjemmer kroppene mens hodene befinner seg på andre steder.
Om dagen prøver nukekubi gjerne å menge seg med den menneskelige befolkningen. De lever noen ganger i grupper og later som om de er menneskefamilier. Den eneste måten å skille en nukekubi fra et vanlig menneske er ved hjelp av en linje med røde symboler rundt halsen der hodet forlater kroppen. Dette kjennetegnet lar seg derimot lett skjule av klær, smykker o.l.
Babylon
Babylon var en akkadisk bystat opprettet i 1867 f.Kr. i oldtidens Mesopotamia. Levningene finnes i dagens provins Babil i Irak, utenfor provinsens hovedstad Al-Hilla, omkring ti mil eller 85 km sør om dagens Bagdad. Alt som gjenstår av den opprinnelige kjente byen fra oldtiden i dag er en høyde (eller tell) av knuste leirmurstein fra bygninger og andre bruddstykker på den fruktbare sletten mellom elvene Tigris og Eufrat. Byen i seg selv ble bygd på Eufrat, og var delt i to like store deler på elvens venstre og høyre bredde med bratte demninger som holdt ute elvens sesongmessige oversvømmelser.
Tilgjengelige historiske kilder antyder at Babylon i begynnelsen var en liten by som hadde oppstått på begynnelsen av tredje årtusen f.Kr. Byen fikk en blomstring og fikk sin uavhengighet med framgangen til det første amorittiske babylonske dynasti i 1894 f.Kr. Ved å hevde at byen var etterfølger av oldtidens Eridu, overgikk byen Nippur som den «hellige byen» i Mesopotamia på den tiden da en amorittisk konge ved navn Hammurabi først opprettet det kortvarige babylonske rike. Det ble raskt oppløst ved hans død og Babylon tilbrakte lange perioder under assyriske, kassittiske og elamittisk overherredømme. Babylon ble igjen setet for det nybabylonske rike fra 612 til 539 f.Kr. som ble opprettet av kaldeanere (et område i det sørlige Mesopotamia) og deres siste konge var en assyrer. Dette var byens andre storhetstid. Nebukadnesar II gjennomførte en omfattende ombygging av Babylon på 500-tallet f.Kr. Fra denne tid hører Babylons legendariske byggverk. Babylons ytre murer innringet et område på 850 ha, hvorav omkring 300 ha utgjorde de indre bydeler. De hengende hager i Babylon var en av verdens syv underverker i den antikke verden, i henhold til grekerne. Etter at Babylon falt, kom det under overherredømmet til henholdsvis persiske Akamenide-dynastiet, Selevkide-riket, Partia, Romerriket og Sasanideriket.
Apostelen Peter nevner «menigheten i Babylon», men det er forskjellige meninger om hvorvidt han mente Babylon eller brukte «Babylon» som et oppnavn på det hedenske Roma. I det første århundre var Babylon anvendt som navn på Roma — for eksempel i jødisk-kristne skrifter som Johannes' åpenbaring, 2 Baruk og 4 Esra. Det antikke Babylon var på Peters tid begynt å gå til grunne. Det er også lite som tyder på at Peter skal ha skrevet fra den lille militærkolonien Babylon i datidens Egypt.
I de følgende århundrer begynte landskapet å forandre seg til et øde sumpområde, og til sist ble byen fullstendig forlatt. I dag er stedet viktig arkeologisk og historisk sett. I 2019 ble Babylon oppført på Unescos verdensarvliste.
Navnet
Den greske formen Babylon (Βαβυλών) er en tilpasning av akkadiske Babili. Det babylonske navnet som det var på 1000-tallet f.Kr. hadde blitt endret fra et tidligere Babilli tidlig på 2000-tallet f.Kr. i betydningen «Guds port» eller «Guds porthvelving» (bāb-ili) ved populær eller falsk etymologi. Det tidligere navnet Babilla synes å være en tilpasning av en ikke-semittisk kilde av ukjent opprinnelse eller mening.
I den hebraiske Bibelen opptrer navnet som בָּבֶל (Babel; tiberiansk hebraisk: בָּבֶל, Bavel; gammelsyrisk: ܒܒܠ, Bāwēl), tolket i Første Mosebok (11:9) til å bety «forvirring» (av språk), fra verbet בלבל, bilbél, «å forvirre».
En del forskere, blant annet lingvisten I. J. Gelb, har foreslått at navnet Babil er et ekko av et tidligere navn. Herzfeld skrev om Bawer i Iran, som var angivelig grunnlagt av Jamshid; navnet Babil kan være et ekko av Bawer. David Rohl hevder at det originale Babylon kan identifiseres med Eridu. Bibelens Første Mosebok 10 indikerer at Nimrod var den opprinnelige grunnleggeren av Babel (Babylon). Joan Oates hevder i sin bok Babylon at navnets gjengivelse som «Gudenes port» ikke lenger er akseptert blant moderne forskere.
Historie
En indikasjon på Babylons tidlige eksistens kan være en senere skrifttavle som beskriver styret til Sargon av Akkad (ca. 2200-tallet f.Kr. kort kronologi). Den såkalte «Weidner-krøniken» hevder at det var Sargon selv som erobret Babylon «foran Akkad» (ABC 19:51). En annen senere krønike hevder likeledes at Sargon «gravde opp leira fra Babylons avgrunn, og gjorde en motpart til Babylon ved siden av Agade» (ABC 20:18–19). Van de Mieroop har dog foreslått at disse kildene kan referere til en langt senere Sargon II fra det nyassyriske rike framfor Sargon av Akkad.
En gang rundt 1800-tallet f.Kr. var det meste av Mesopotamia okkupert av amorittene, nomadiske stammer fra vest som snakket semittiske språk som akkadierne i Babylonia og Assyria, men som ikke drev jordbruk som dem, men foretrakk å drive sauer og geiter. Over tid ble amorittiske kornhandelsfolk stadig mer dominerende og etablerte deres egne uavhengige dynastier i flere mesopotamiske bystater, mest kjent var Isin, Larsa og Babylon.
Forsøk på datering i klassisk tid
Ktesias, som er sitert av Diodorus Siculus og i Georgios Synkellos' Chronographia, hevdet å ha tilgang til manuskripter fra babylonske arkiver som daterte grunnleggelsen av Babylon til 2286 f.Kr. av en Belos (Βῆλος) som styrte som Babylons første konge i femtifem år. En annen figur er fra Simplikios som nedtegnet at Kallisthenes på 300-tallet f.Kr. reiste til Babylon og oppdaget astronomiske observasjoner på kileskrifttavler som strakte seg tilbake i tid 1903 år før Aleksander den store erobret Babylon i 331 f.Kr. En tilsvarende figur er funnet hos Berossos, som i henhold til Plinius den yngre, hevdet at astronomiske observasjoner påbegynt ved Babylon 490 år før gresk tid av Phoroneus, og følgelig i 2243 f.Kr. Stephanos av Byzantium skrev at Babylon ble bygd 1002 år før datoen (gitt av Hellanikos av Lesbos) for beleiringen av Troja (1229 f.Kr.), noe som vil datere Babylons grunnleggelse til 2231 f.Kr. Alle disse forsøksvise dateringene plasserer Babylons grunnleggelse på 2200-tallet f.Kr., men ettersom man har tolket kileskifter i de seneste århundrene har man imidlertid ikke funnet noen nedtegnelser som bekrefter påstandene fra klassisk tid.
Gammelbabylonsk periode
Det første babylonske dynasti ble etablert av en amorittisk høvding ved navn Sumu-abum i 1894 f.Kr. Han erklærte uavhengighet fra nabobyen Kazallu, og er kreditert for opprettelsen av Babylon. Amorittene var ikke hjemmeværende i Mesopotamia, men var delvis nomadiske semittiske innflyttere fra landene i vest. Babylon kontrollerte lite av de omgivende landområdene før det ble en hovedstad i Hammurabis rike et århundre senere (styrte 1792–1750 f.Kr.). Hammurabi er kjent for sitt storslagne lovarbeid for Babylonia, og Hammurabis lover fikk en varing innflytelse på den juridiske forståelse. Byen Babylon fortsatte å være hovedstaden for regionen som ble kjent som Babylonia. Hammurabis rike ble raskt oppløst etter hans død, skjønt det amorittiske dynastiet forble ved makten fram til 1595 f.Kr. da det ble veltet av hettittene som invaderte fra Anatolia.
Som følge av hettittenes herjing av Babylon invaderte kassittene, angrep og overtok byen, opprettet et styrende dynasti som varte i 435 år fram til 1160 f.Kr. Byen fikk nytt navn og ble hetende Karanduniasj i denne perioden. Kassittene hadde sin opprinnelse i Zagrosfjellene i dagens Iran, nordøst for Mesopotamia. Imidlertid ble kassittiske Babylon selv underlagt av Elam og Assyria, begge nasjonene blandet seg ofte inn eller kontrollerte Babylon direkte i den kassittiske perioden. Den assyriske kong Tukulti-Ninurta I tok tronen i Babylon i 1235 f.Kr. og ble den første innfødte mesopotamer som styrte der.
Den assyriske periode
Gjennom hele tiden til det nyassyriske rike i tiden 911 til 608 f.Kr., var Babylonia under assyriske overherreherredømme eller under direkte assyrisk kontroll. I løpet av styret til Sankerib av Assyria var Babylonia i tilstand av stadige opprør som ble ledet av Mushezib-Marduk, og undertrykt kun ved den fullstendige ødeleggelsen av byen Babylon. I 689 f.Kr. ble dens murer, templer og palasser rasert, og mur- og steinbitene ble kastet i Arakhtu, havet som den gang grenset til Babylon i sør. Denne hendelsen sjokkerte den religiøse samvittigheten til folket i Mesopotamia; det påfølgende mordet på Sankerib av to av hans egne sønner ble gjort for sone for ugjerningen, og hans etterfølger Asarhaddon gikk hastig i gang med å gjenoppbygge byen slik at han kunne motta sin krone på nettopp dette betydningsfulle stedet. Han gjorde også byen til sin bolig for deler av året. Ved hans død var Babylonia etterlatt til å bli styrt av hans eldste sønn, den assyriske prins Shamash-shum-ukin, som kom til å utløse en borgerkrig i 652 f.Kr. mot sin egen bror og herre Asurbanipal som hersket i Nineve.
Atter ble Babylon beleiret av assyrerne og sultet til byens befolkning overga seg. Asurbanipal fikk byen renset og feiret en forsoning, men våget ikke å «ta hendene av» Bel. Etter at Asurbanipal var død, begynte det assyriske riket å smuldre opp grunnet de langvarige borgerkrigene. Til sist grep Babylon, som mange andre deler i Midtøsten, anledningen til å gjøre seg selvstendig fra assyrisk styre. I den påfølgende veltingen av det assyriske rike så babylonerne enda et eksempel på guddommelig hevn.
Det nybabylonske kaldeiske rike
Under Nabopolassar kastet Babylon av seg det assyriske styret i 612 f.Kr. og ble hovedstaden i det nybabylonske rike (tidvis og muligens feilaktig kalt for det kaldeiske) rike.
Med gjenvinningen av babylonsk uavhengighet kom en ny periode med arkitektonisk aktivitet, og hans sønn Nebukadnesar II (604–561 f.Kr.) gjorde Babylon til en av underverkene i oldtidens verden. Nebukadnesar beordret en fullstendig rekonstruksjon, inkludert ombygging av zigguraten Etemenanki og konstruksjonen av Istarporten – den mest spektakulære av de åtte portene som omgav Babylon. En rekonstruksjon av Istarporten finnes i Det forasiatiske museet i Pergamonmuseet i Berlin. Alt som ble gjenfunnet av den opprinnelige Istarporten var dens fundament og spredte mursteiner og glasur.
Nebukadnesar har også fått æren for å ha konstruert Babylons hengende hager, som er et av oldtidens sju underverker, et firkantet hageanlegg båret av søyler. Det er fortalt at han lot det bygge for sin hustru Amyitis som led av hjemlengsel til fjellandet hun var fra. Om hageanlegget, slik det ble beskrevet av oldtidens forfattere, faktisk har eksistert, er et omdiskutert emne. Selv om utgravninger av den tyske arkeologen Robert Koldewey er antatt å ha avslørt dets fundamenter, er mange historikere uenige om hvor det var lokalisert, og en del er av den oppfatning at det kan ha blitt forvekslet med park- og hageanleggene i den assyriske hovedstaden Nineve.
Det kaldeiske styret varte ikke lenge, og det er ikke klart om Neriglissar og dennes sønn Labashi-Marduk var kaldeere eller innfødte babylonere, og den siste herskeren Nabu-na'id og hans sønn og medregent Belsassar var uansett assyrere fra Harran (i grenseområdet mellom dagens Syria og Tyrkia).
Persia erobrer Babylon
I september 539 f.Kr. falt det nybabylonske riket og dets hersker Nabû-na'id. På denne tiden var Babylonia den siste stormakten i vestlige Asia som ikke var under persisk kontroll. I løpet av den persisk invasjonen av Mesopotamia møttes de to maktene, den babylonske herskeren Nabû-na'id, og Kyros den store, konge av Perserriket (dagens Iran), i et uovertruffent militært sammenstøt kjent som slaget ved Opis. Slaget endte i et avgjørende nederlag for babylonerne, og noen få dager senere overga byen Sippar seg til perserne.