cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Armenia
Det osmanske riket
Kombinasjonen av russisk militær seir i den russisk-tyrkiske krigen (1877–1878), Det osmanske rikets svekkede stilling og den globale finanskrisen, som rammet riket hardt på 1800-tallet, førte til økt fiendtlighet mot armenerne, som krevde like rettigheter og autonomi. Det osmanske riket hadde tapt Balkan, og det fikk tyrkerne til å forsterke sin tyrkiske identitet, blant annet med ekteskap innen den tyrkiske befolkningen.
Sultan Abdul Hamid II, som ikke ønsket å demokratisere samfunnet, men heller videreføre pan-islamismen som statsideologi og styrke rikets territorielle integritet, oppfordret kurdiske militser, kjent som Hamidiye Alaylari («de som tilhører Hamid»), bevæpnet av staten, til å myrde og plyndre armenere. Under de såkalte hamidiske massakrene (1894-1896) ble omkring 300.000 armenere, og en del assyrere, drept.
Senere, i 1909, fulgte massakren i Adana, hvor de tyrkiske pogromene mot byens armenerne den 13. april 1909 førte til at opptil 30.000 armenere mistet livet. Armenerne lot ikke dette skje uten effektiv motstand. Det var blant annet Sasunmotstanden i 1894 utført av Hunchakmilitsen i Sassounregionen, Zeitunopprøret i 1895, forsvaret av Van i 1896, Khanasorekspedisjonen i 1897, Sasunopprøret i 1904. Væpnede grupper av (Ֆէտայի Fedayi) eller frihetskjempere sluttet seg sammen og dannet en armensk milits.
Armenere før og under første verdenskrig
Det bodde om lag 1-2 millioner armenere i hele det osmanske riket da første verdenskrig brøt ut. Tallet endret seg drastisk i løpet av krigen.
Ungtyrkerne, en patriotisk, konstitusjonell organisasjon bestående av progressive studenter og militære kadetter, offisielt kjent som «Komiteen for enhet og fremskritt» (Committee of Union and Progress), gjorde opprør mot Sultan Abdul Hamid II. De tok makten i den falmende osmanske staten i 1908 og satt ved makten frem til 1918.
Ungtyrkernes ideologiske mål hadde mange trekk til felles med den armenske nasjonale frigjøringsbevegelse, og da ikke minst den mot Sultan Abdul Hamid, noe som førte til at de på mange områder samarbeidet. I reformforhandlingene i 1913-1914 ble det lovet gjennomføring av de armenske reformkravene, og med Russlands støtte ble det underskrevet en traktat den 8. februar 1914.
Armenerne var glade for denne seieren og demonstrasjoner ble holdt hvor tyrkere og armenere bar bannere med parolen «Frihet, likeverd og rettferd». Men samtidig med ungtyrkernes ideologi var det en dramatisk økning i islamsk fundamentalisme i Tyrkia. De kristne armenerne ble sett på som hedninger, og det ble satt i gang antiarmenske demonstrasjoner av unge islamske ekstremister. De endte av og til i voldelige sammenstøt, slik som i 1909, da 200 landsbyer ble plyndret og over 30.000 personer ble drept i Kilikia ved middelhavskysten.
24. april 1915 inntraff det som er kjent som folkemordet på armenerne, også kjent som den armenske deportasjonen, Armenia-massakren(e) eller det armenske holocaust. Den ungtyrkiske ledelsen av det osmanske riket arresterte omtrent 250 fremstående medlemmer av den armenske minoitet i Konstantinopel og deporterte dem til det sentrale Anatolia, hvor de fleste ble myrdet. I månedene som fulgte ble armenske menn systematisk massakrert overalt i hele riket. Yngre menn ble tvangsrekruttert til hæren, for senere å bli satt til tvangsarbeid. Deretter ble kvinner, barn og eldre menn fra landsbyene i Anatolia samlet i kolonner under militær bevoktning og tvunget til å gå til fots østover mot ørkenen i Syria. Underveis fikk de utilstrekkelig med mat, drikke og hvile, og de ble de utsatt for mishandling og angrep fra fiendtlige militser. De fleste omkom av påkjenningene eller ble til slutt drept.
Tyrkia benekter at dette var en massakre. I årene etter opprettelsen av den nye tyrkiske staten var ikke massakrene på armenere et tema. Etter militærregimet fra 1980 har Tyrkias offisielle forklaring på de høye dødstallene vært at anklagene om folkemord er grunnløse, at det er armensk propaganda, at det var langt færre armenere i Det ottomanske riket enn påstått, at armenerne samarbeidet med ottomanenes fiender og gjorde opprør, og at armenerne angrep og massakrerte tyrkere. Tyrkisk nasjonalistisk litteratur rettferdiggjør det som skjedde med hensyn til nasjonal sikkerhet overfor trusselen fra armensk opprør. Benektelse av folkemordet begrunnes også med at det er påståtte økonomiske/politiske motiv, at det ikke var noe folkemord bare en forflytting. Tyrkiske myndigheter har i de østlige delene av landet satt opp et minnesmerke og museum over 80.000 etniske tyrkere som angivelig ble massakrert av etniske armenere. Armenerne markerer massakrene hver 24. april som minnedag.
På den andre siden ble også tyrkere massakrert av armenere i stor skala. Om lag 523 000 tyrkiske muslimer ble drept av armenske organisasjoner som ønsket å opprette en armensk stat
Armenere har også utført massakrer og folkemord på Aserbajdsjan-tyrkere i perioden 1905-1907 for å danne en stor armensk stat. I det som betegnes som mars-massakrene ble opptil 12 000 aserier og andre muslimer drept i Baku og området rundt mellom 30. mars og 2. april 1918. . Mars-massakrene karakteriseres som folkemord av Aserbajdsjan, mens Armenia benekter at det var et folkemord.
Etter sammenbruddet av Det osmanske riket ble en ny stat for armenere etablert i det østlige Anatolia og sørlige Kaukasus med stormaktenes hjelp. Kort etter våpenhvilen i november 1918 begynte væpnet motstand mot den vestlige okkupasjonen i Tyrkia. Dette førte til en flerfrontskrig mellom franske, armenske og greske styrker på den ene siden mot tyrkiske nasjonalister på den andre.
Dagens situasjon
Den demokratiske republikken Armenia ble opprettet i mai 1918, men i desember 1920 ble landet inntatt av Den røde armé og ble i 1936 gjort til sovjetrepublikk, først som en del av Den transkaukasiske sosialistiske føderative sovjetrepublikk fram til 1936, deretter som Den armenske sosialistiske sovjetrepublikk fram til Sovjetunionens oppløsning i 1991. Den 23. august 1990 ble Armenia fri fra Sovjetunionen og den 21. september 1991 ble Den armenske republikk erklært. Denne ble internasjonalt anerkjent den 25. desember samme år. Landet har vært medlem av FN siden 1992.
Det har periodevis vært stridigheter om enklaven Nagorno-Karabakh med nabolandet Aserbajdsjan siden 1992. Området som i dag hovedsakelig er befolket av etniske armenere, løsrev seg fra det muslimske Aserbajdsjan etter at myndighetene i Aserbajdsjan hadde forsøkt å frata området dets autonome status. Enklaven har vært okkupert av Armenia siden 1993. Armenia har til tross for kritikk fra FN ikke vært villig til å trekke sine styrker ut av Nagorno-Karabakh, som internasjonalt regnes for å være en del av Aserbajdsjan.
Armensk
Armensk utgjør en egen gren innen de indoeuropeiske språkene, og ser ut til å ha sin opprinnelse i det armenske høylandet.
Politikk og administrasjon
Armenia kan beskrives som en representativ demokratisk republikk. Presidenten velges av parlamentet, og etter grunnlovsendringer i 2018 har presidenten fått en mer seremoniell rolle. Lovgivende makt ligger både hos parlamentet og regjeringen. Armenia har et flerpartisystem og fem partier er representert i parlamentet. Internasjonale observatører fra Europarådet og USA har flere ganger satt spørsmålstegn med hvor frie valgene i Armenia er. Freedom House rangerer heller ikke Armenia som fritt og gir landet en frihetsscore på 5,21 av 7, der 7 er laveste demokratiske score. Det virker imidlertid som det er gjort stor fremgang de siste årene, og presidentvalget i 2008 ble hyllet av observatører fra OSSE og andre vestlige land som i all hovedsak fritt og demokratisk.
Armenia består av i elleve provinser, (marzer, մարզեր)
Utenriks- og sikkerhetspolitikk
Armenia har på den annen side opprettholdt gode relasjoner med Russland, som er Armenias største handelspartner og som etter forespørsel fra Armenia har en militærbase i landet som avskrekking mot Tyrkia. Landet er medlem i Samveldet av uavhengige stater. Og selv om landet geografisk ligger i Asia så har det tradisjonelt hatt nære kulturelle forbindelser med Europa. For eksempel er Armenia medlem av flere europeiske organisasjoner slik som Europarådet og fotballforbundet UEFA, og deltar også i Eurovision Song Contest.
Oppføring på UNESCO sine lister
Verdensarvsteder
Oppføringer på UNESCO sin verdensarvlist (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvstede.
Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv
Oppføringer på Unesco sin liste (Intangible Cultural Heritage),
knyttet til aktivt vern av immateriell kultur. Årstallet angir når det ble listeført hos UNESCO.
Aromantikk
Aromantikk, aromantisisme eller aromantisme er en legning som er definert som «Å aldri, i liten grad eller sjeldent å oppleve romantisk tiltrekning eller bli forelsket».
Definisjon, identitet og forhold
Begrepet finnes ikke i norske ordbøker, kun ordlister. Engelske aromantic ble lagt til Oxford English Dictionary i 2018.
Selv om noen aromantiske mennesker kan velge å inngå et romantisk forhold, er det mindre sannsynlig at de gjør det enn alloromantiske individer. Aromantiske mennesker kan også danne ikke-romantiske forhold av alle typer, i tillegg til å kunne like å være i seksuelle forhold. De kan også velge å få barn, og studier viser at aromantiske individer ikke har mindre sannsynlighet for å få barn enn alloromantiske individer. Dette er fordi aromantikk er uavhengig av seksualitet eller libido, og mens mange aromantiske mennesker er aseksuell, er mage også allosexuell. På grunn av dette kan aromantiske mennesker som ikke er aseksuelle også identifisere seg med andre seksuell orientering, for eksempel «aromantisk biseksuell» eller «aromantisk heterofil». Denne splittelsen mellom romantisk og seksuell legning kalles på engelsk split attraction model. Den sier at romantisk og seksuell tiltrekning ikke er strengt sammenknyttet i alle mennesker.
Aromantiske individer er også i stand til å ha vennskap, og noen danner intime ikke-romantiske partnerskap som på engelsk kalles queerplatonic relationships. Av de som svarte på den aromantiske folketellingen, Aromantic Census (2020), hadde 14,6 % vært i et ikke-romantisk partnerskap.
Noen hevder at aromantikk er underrepresentert, forsket for lite på, og ofte misforstått.
I samfunnet generelt, blir aromantiske mennesker ofte stigmatisert og stereotypt som å være redde for intimitet, hjerteløs, eller villedet. Amatonormativity, en engelsk neologisme skapt av filosof og professor Elizabeth Brake, definert som «den utbredte antagelsen om at alle har det bedre i et eksklusivt, romantisk, langvarig forhold, og at alle søker et slikt forhold», kan være spesielt skadelig for aromantiske. Amatonormativitet sies å være knyttet til undervurdering av familiære, platonisk, og queerplatonic vennskap / forhold som er skadelige for aromantiske.
Samfunn
For å få mer aksept og erkjennelse og hjelpe mennesker på det aromantiske spektrumet og for å få bredere aksept av allmennheten, ble en frivillig organisasjon, Aromantic-spectrum Union for Recognition, Education, and Advocacy (AUREA), dannet. AUREA er også den ledende arrangøren av den årlige Aromantic Spectrum Awareness Week i februar.
Begivenheter
Aromantisk spektrum-anerkjennelsesuke (ASAW) holdes årlig den første hele uken (søndag til søndag) etter Valentinsdag.
Arrangementet ble først avholdt fra 10. til 17. november 2014, og ble senere flyttet til februar i 2015 for å bli avholdt uken etter Valentinsdagen. Den ble opprettet for å feire og bringe bevissthet og aksept av aromantisk spectrum-identiteter og problemene folk på det aromantiske spektrumet står overfor. ASAW ledes og organiseres av AUREA.
ASAW har blitt offisielt anerkjent av en håndfull stater i USA, inkludert delstaten Washington.
Blad
Den tverrfaglige tidsskriften kjent som AZE journal, skapt Av Michael Paramo i 2016, viser frem verk og erfaringer fra aromantiske, aseksuelle og (engelsk agender) mennesker.
Media på nett
Den populære YouTube animatøren Jaiden Dittfach publiserte en video i Mars 2022, hvor hun kom ut av skapet som aromantisk aseksuell.
Diskriminering
Diskriminering, frykt og fordommer mot aromantiske mennesker, ofte referert til som «arofobi», eller når det er rettet mot både aromantiske og aseksuelle mennesker, «afobi» er utbredt både i allmennheten og i LHBT+ miljø.
Elizabeth Brake har laget det engelske begrepet amatonormativity i boken Minimizing Marriage. Ettersom aromantikk er direkte i strid med mange vestlige samfunnsforventninger, møter aromantiske mennesker fortsatt press og fordommer for å passe inn i «de sosiale normene» og danne permanente romantiske forhold.
Aromantiske mennesker blir ofte utelatt og dermed usynliggjort av diskusjoner og representasjoner, inkludert innenfor skeive miljø selv. Dette strekker seg til noen menneskers og medieorganisasjoners misbruk av den utvidede LHBT akronymet LGBTQIA + at noen feilaktig hevder at A'en i LGBTQIA + står for alliert. I virkeligheten representerer A'en i LGBTQIA+ aromantisme, aseksualitet og (engelsk) agender.
Denne usynliggjøringen synes i moderne TV-medier, veldig fremtredende med karakteren Jughead Jones, som er aseksuell og aromantisk: i TV-showet startet i 2017, Riverdale, valgte forfatterne å fremstille Jughead som heterofil til tross for ønske fra både fans og Jughead-skuespilleren Cole Sprouse å beholde Jugheads aseksuelle aromantiske identitet for å la samfunnet bli representert.
For å motvirke stigma og diskriminering av aromantiske mennesker, har flere samfunns-, helse- og velværeorganisasjoner publisert artikler og pedagogisk materiale for å utdanne publikum.
Den engelske aromantiske og aseksuelle aktivisten Yasmin Benoit kalte ut at denne bortvaskingen strekker seg helt til offisielle regjeringskontorer, for eksempel den anerkjenner ikke den britiske Statens Likestillingskontor aromantisme i sin siste LHBT-Undersøkelse, og aromantiske må registrere seg som "annet" i stedet.
Det er verdt å nevne at noen ganger skjer denne ignoreringen av aromantiske identiteter til og med i aspektrum-mijø, hvor folk antar at aromantisme og aseksualitet er det samme, når de faktisk er forskjellige ting og mange aromantiske mennesker er ikke aseksuelle.
I den aromantiske folketellingen, Aromantic Census, (2020) rapporterte 82,43% av respondentene at de ikke ble tatt på alvor, ble ignorert eller avvist av andre. 48,34% rapporterte å ha opplevd forsøk eller forslag til å «fikse» eller «kurere» dem. 70,51% av respondentene indikerte å ha blitt påvirket av diskriminering mot deres aromantiske identitet.
Forskning
Siden det generelle begrepet aromantikk fremdeles er relativt ungt, er studier om aromantikk i vitenskapelig felt fortsatt mangelvare  og av de få studiene som eksisterer, behandler mange aromantikk som en mindre del av aseksualitet.
Konseptet om at det skilles mellom romantisk og seksuell legning har ikke blitt studert grundig ennå, men mangfoldet i tiltrekning har blitt gradvis mer anerkjent i nyere studier.
En studie fra 2022 om samsvar mellom romantisk orientering og seksuelle holdninger fant at selv om det er noe samsvar mellom romantisk legning og seksuell legning, samsvarte de to ikke fullstendig, noe som antyder at opplevelsen av delt tiltrekning mellom romantisk og seksuell legning eksisterer både hos alloseksuelle og aseksuelle mennesker. Forfatterne bemerker også at de var overrasket over at ut av populasjonen de forsket på, var det få alloseksuelle mennesker som selvidentifiserte seg som aromantiske, sammenlignet med aseksuelle deltakere, og har en hypotese om at dette kan skyldes ukjentheten med konseptet og begrepet.
I følge Debra Laino, en AASECT-sertifisert klinisk sexolog og forholdscoach, en av de vanligste misoppfatningene rundt aromantiske mennesker er at de ikke vil ha sex. Hun sier at «aromantiske mennesker fremdeles kan føle seksuell tiltrekning, men de identifiserer seg kanskje ikke med måten romantikk ofte er til stede i dagens medier og kultur.»
En forskningsartikkel fra 2021 diskuterer spesialmagasiner og deres rolle i det aromantiske og aseksuelle samfunnet for å hjelpe folk med å navigere i identiteten sin, og forfatterne bemerker at aromantisme «for ofte blir utforsket som en sideeffekt av aseksualitet».
Utbredelse
Hvor mange mennesker i befolkningen som er aromantiske er ikke godt forstått ennå. Av populasjonen av aseksuelle mennesker, som antas å være omtrent 1% av befolkningen generelt, identifiserte omtrent 26% seg også som aromantisk. Det er imidlertid ikke mye kvalitativ eller kvantitativ forskning rundt hvor mange alloseksuelle mennesker som også identifiserer seg som aromantiske, og dermed gjør det vanskelig å si hvor stor andel av folk er aromantisk.
En studie av 414 amerikanske voksne fant at ca 1% av deltakerne indikerte at de ikke var romantisk tiltrukket av noe kjønn (dvs. aromantisk). Studien fant også at omtrent 10,6% av deltakerne hadde uoverensstemmende (forskjellige) romantiske og seksuelle legninger.
Etterlysing av mer forskning på aromantisisme
Aromantisme som sitt eget begrep stammer fra det aseksuelle samfunnet på nettet, men nyere forskning erkjenner at romantisk og seksuell legning ikke er en og samme, og holdningene til anerkjennelse av denne separasjonen og forskjellen endrer seg. En medvirkende faktor til dette er at mange mennesker har vanskeligheter med å skille mellom romantisk og seksuell tiltrekning ettersom de flettet seg sammen for folk flest som det har seg slik at mellom 19% og 28% av aseksuelle individer også identifiserer seg som aromantiske.
Etterlysing av mer forskning på aromantikk og aseksualitet blir fremhevet av en fersk studie sentrert om den tematiske analysen av online kommunikasjon i det aromantiske og aseksuelle samfunnet, som fremhever at allonormativitet er utbredt innen kommunikasjonsstudier og må bekjempes for å gi kvalitativt faglig arbeid rundt aromantisme og aseksualitet.
Samfunnsforskning
En folketelling ble utført av AUREA i 2020 for å samle informasjon om aromantiske miljø (Aromantic Census 2020). Folketellingen mottok 9758 svar fra aromantiske over hele verden. Av respondentene, identifiserte et flertall seg som aseksuell, men omtrent en tredjedel av respondentene identifiserte seg ikke som aseksuell, noe som fremhever at aromantisme ikke er kun en underkategori av aseksualitet og ikke bare bør anses som sådan. Folketellingsforfatterne innrømmet at respondentens deltaker«pool» overrepresenterte personer som identifiserte seg som aseksuelle så vel som andre geografiske, demografiske og språklige skjevheter da folketellingen bare var tilgjengelig på engelsk og på grunn av den hovedsaklig online rekrutteringsmetoden. Organisasjonen planlegger å gjenta folketellingen på halvårlig basis.
En annen samfunnsundersøkelse ble utført i 2021 innenfor det aromantiske samfunnet, spesielt rettet mot det alloseksuelle-aromantiske mijøet for å markere eksistensen av aromantiske mennesker som ikke er aseksuelle. Undersøkelsen hadde 647 svar, og merkbart er det at flertallet av respondentene identifiserte seg som skeive på 43% og bare 8,8% som heterofile.
Rhysodinae
Rhysodinae er en underfamilie av løpebiller. Ingen arter er registret fra Norge. Gruppen ble tidligere vanligvis regnet som en egen familie, Rhysodidae.
Utseende
Små til mellomstore, svært avlange biller. Antennene er perlekjede-formede, hodet forholdsvis lite og noe trekantet. Pronotum er omtrent så langt som bredt, ovalt med fire dype lengdefurer. Dekkvingene er lange og parallellsidige med kraftige, dype punktrader. Beina er ganske korte til løpebiller å være.
Levevis
Disse billene er knyttet til død ved og kan finnes under barken på døde trær, der de lever som rovdyr.
Dzianis Simanovich
Dzianis Simanovich (født 20. januar 1987) er en belarusisk friidrettsutøver som konkurrerer i kappgang. Han representerte landet sitt i Sommer-OL 2012 i London, der han ble nummer 12 på 20 kilometer kappgang.
Dimna Idrettslag
Dimna Idrettslag (stiftet 3. desember 1974) er en friidrettsklubb fra Ulsteinvik på Sunnmøre. Klubbens hjemmebane er Høddvoll stadion.
Klubbens mest kjente utøver er Karsten Warholm.
Teorien om hjertefeil hos danske konger
Teorien om hjertefeil hos danske konger er en ny medisinsk teori fra den danske rettsmedisineren Jørgen Lange Thomsen. Teorien ble presentert i en artikkel i Aftenposten 1.november 2015. Thomsen hevder at den danske kongen Svein Tjugeskjegg og mannlige etterkommere av ham kan ha hatt hjertesykdommen Brugadas syndrom, som gir høy risiko for plutselig død hos ellers friske individer. Svein døde plutselig, 54 år gammel. Sønnene hans, Harald og Knut, ble bare henholdsvis 29 og 39 år gamle.
Den dansk-norske kongen Olav Håkonsson døde plutselig, bare 16 år gammel, i 1387. Han var direkte etterkommer av Svein Tjugeskjegg, som døde i 1014. Ved Olavs død stod Norge uten konge, noe som ble starten på Kalmarunionen, og en tid som tradisjonelt har blitt ansett som en nedgangstid for Norge. Hvorvidt historien kunne blitt annerledes dersom Olav hadde fått et langt liv, kan man selvfølgelig ikke vite, men ifølge universitetslektor John McNicol, som siteres i Aftenpostens artikkel, mener det fantes dypere strukturer som førte til at Danmark og Sverige ble politisk og økonomisk sterkere enn Norge i senmiddelalderen.
Teorien om de danske og norske kongenes hjertefeil er en såkalt retrospektiv diagnose. Hvorvidt dette har noe for seg innenfor historisk forskning, er omdiskutert.
Bodø Friidrettsklubb
Bodø Friidrettsklubb (stiftet 14. desember 1982) er en friidrettsklubb fra Bodø.
Bodø Friidrettsklubb ble stiftet i 1982 av de tillitsvalgte som i 1980 hadde arrangert NM i friidrett og i 1981 E-cup semifinale kvinner i friidrett på Aspmyra stadion. Klubbens hjemmebane er Mørkvedlia Idrettspark.
Laksevåg Sanitetsforenings sykehus (B-sykehuset)
Laksevåg Sanitetsforenings sykehus (ofte omtalt som B-sykehuset på Laksevåg) er et sykehusbygg i Bergen som ble ferdigstilt i 1961. Bygget eies av Laksevåg Sanitetsforening.
Historie
I 1951 inngikk Laksevåg Røde Kors og Laksevåg Sanitetsforening og et samarbeid om å få bygget et lokalsykehus for Laksevåg. Det ble nedsatt en sykehuskomité med Ingvald Iversen som formann. Etter hvert ble det klart at bygget ville bli et avlastningssykehus, et B-sykehus, for Haukeland sykehus (A-sykehus). Navnet B-sykehus dukket opp så tidlig som i referat fra 1951 og har siden festet seg i folkets bevissthet. Det offisielle navnet er imidlertid Laksevåg Sanitetsforenings sykehus. Samarbeidet mellom de to foreningene varte til bygget var realisert. I 1960 overdro Laksevåg Røde Kors vederlagsfritt sin andel i eiendommen til Laksevåg Sanitetsforening.
Planlegging og byggeperioden
Etter tomten var overdratt 3. juli 1954 fra Anna Anderson, som var bosatt i USA, ble det satt ned en B-sykehuskomité med distriktslege Sigurd Eknes som formann og blant andre Marie Vårdal, stifter av Laksevåg Sanitetsforening, som medlem. Komiteen holdt sitt første møte 29. februar 1956 og sitt siste møte 26. november 1959. Gjennom disse vel tre årene hadde komiteen planlagt oppføring av sykehuset både finansielt og teknisk med tanke på start av byggearbeidet i 1960.
Egenkapitalen til bygging av huset ble opparbeidet gjennom direkte tilskudd fra Laksevåg kommune, Hordaland fylkeskommune og Laksevåg trygdekasse med i alt 183 500 kroner. Videre kom det inn direkte tilskudd via privatpersoner, utleie og renter på 17 000 kroner. Røde Kors ga 95 000 kroner og Laksevåg Sanitetsforening 144 000 kroner, midler som kom inn via innsamlinger, lotterier, gaver og salgsgevinster. Totalt var egenkapitalen 440 000 kroner i tillegg til 75 000 kroner som dekket kjøpesummen av tomten. Tilsagn om lånekapital ble gitt av Rikstrygdeverket, Bergens Sparebank, Norske Kvinners Sanitetsforening og Esso, med totalt 1 682 000 kroner som sammen med egenkapitalen dekket finansieringsplanen på 2,122 millioner kroner.
Like frem til mai 1961 lå man ca. to måneder foran fremdriftsplanen som anga sluttdato til 1. oktober 1961. Etter hvert kom en del forsinkelser, og ved innvielsesdagen 10. desember 1961 var det fortsatt en del arbeid som gjensto. Under innvielsen overrakte formannen i Laksevåg Røde Kors, Guttorm Gjerløw, et gavebrev til sanitetsforeningen, hvor Laksevåg Røde Kors overdro vederlagsfritt sin andel i eiendommen til Laksevåg Sanitetsforening, som dermed ble eneeier av B-sykehuset.
Sykehusdriften
Da sykehuset sto ferdig i 1961, var det utstyrt med 60 senger. Sykehuset hadde egen fødeavdeling, og fungerte også som avlastning for kirurgisk-, medisinsk-, øre/nese/hals- og nevrologisk avdeling ved Haukeland sykehus. Fødeavdelingen ved sykehuset måtte imidlertid stenge etter ett års drift på grunn av økonomiske problemer, og ble først åpnet igjen 15. april 1967. I 1967 hadde sykeshuset 64 sengeplasser og 20 738 kurdager.
Fra 1963 og fram til nyttår 1981 drev lege Aage Brunjulfsen en kirurgisk poliklinikk i underetasjen hvor han utførte mindre kirurgiske inngrep. Da han sluttet inngikk fire overordnede leger ved Plastikkirurgisk avdeling på Haukeland sykehus, Gunnar E. Johnson, John G. Nordgaard, Tore Haga og Jan Hygen, en leiekontrakt på fem år i de lokalene som tidligere var disponert av Aage Brunjulfsen. Legene anla Plastikkirurgisk Institutt som i dag en av Norges eldste privatklinikker. De første årene ble det drevet en bredt anlagt plastikkirurgisk virksomhet ved B-sykehuset på Laksevåg, ment som et supplement til de offentlige sykehus. I 1986 valgte legene å slutte med den tradisjonelle plastikkirurgi og flyttet virksomheten over til Møhlenpris og senere til et bygg ved Lagunen Storsenter, hvor Plastikkirurgisk Institutt kun utfører kosmetisk kirurgi.
I mars 1976 ble sykehuset bedt om å ta imot føde- og barselpasienter fra mai 1977, mens Kvinneklinikken ble bygget om. For å imøtekomme dette, måtte sykehuset utvides og standarden heves. Arkitektene Aall-Løkeland-Ragde AS fikk i oppdrag å tegne løsningsforslag. Tilbygget på 112 m² på ett plan på byggets nordende ga plass til ett tresengs pasientrom, stue/oppholdsrom, personalgarderobe med hvilerom, garderobe for besøkende og vaktrom/kontor. Fysikalsk avdeling ble flyttet ned i underetasjen, der det hadde vært garderober og hybler. Laboratoriet ble plassert ved siden av Fysikalsk avdeling. Bårerommet, kapellet og vaskeriet ble flyttet ned i kjelleren med tilknytting til en ny sengeheis. Det tidligere vaskeriet i underetasjen ble tatt til spiserom for personalet. Det gamle bårerommet og kapellet ble lager og møterom. Siden den nye sengeheisen ville ta en del av kontorplassene i 1. etasje, ble et pasientrom omgjort til kontor.
Fødeavdelingen ble lagt ned i 1980 i forbindelse med at alle fødsler i Bergensregionen ble sentralisert til Kvinneklinikken. Samme året vedtok fylkestinget i Hordaland at sykehuset skulle være protesetreningssenter for Hordaland fylke i tillegg til avlastningsavdeling for Haukeland sykehus Utover i 1980-årene ble driften gradvis omlagt til også å omfatte rehabilitering, og fra 1988 ble driften omlagt til vesentlig å omfatte ortopedisk rehabilitering. I 2004 flyttet Helse Bergen pasientene over til Øyeklinikken som en del av sin innsparingspakke. Sykehuset hadde da 30 ansatte og ga behandling til pasienter som skulle rehabiliteres etter amputasjoner, lårhalsbrudd og hofteoperasjoner.
Tvistesak
Et punkt i skjøtet måtte avklares ved bruksendring av bygget, som sto tomt etter at Helse Bergen sa opp leiekontrakten:
"«Skulle på noen måte formålet sykehusdrift fravikes faller alle de midler som er skaffet til veie av Røde Kors tilbake til Laksevåg Røde Kors. Dette gjelder uansett hvem som formelt står som eier av sykehuset.»"
Laksevåg Sanitetsforening kontaktet Røde Kors, og på grunn av forskjellig fortolkning av skjøtet ble det rettssak, først i Bergen tingrett og etter anke i Gulating lagmannsrett. I sin domspremiss fant ikke lagmannsretten det urimelig at Alvøen og Laksevåg Røde Kors fikk tilbakebetalt den nominelle verdien av sitt bidrag til B-sykehuset. Det ble i domsavsigelsen presisert at gaven i nærmere 50 år har vært forvaltet av Laksevåg Sanitetsforening på en slik måte at den har gitt stor velferdsmessig avkastning til folk i Laksevåg og ellers i Hordaland fylke.
Etter domsavsigelsen er det ingen krav til den som står som formell eier av sykehuset, hvis sykehusdriften fravikes. Laksevåg Sanitetsforening fikk også bekreftet sitt eierforhold til eiendommen Solhaug (gnr. 54, bnr. 14 og 15) med bygg og anlegg. Laksevåg Sanitetsforening besluttet å organisere egen forretningsførsel for eiendommen.
SkandiaEnergi
SkandiaEnergi er et energiselskap med hovedkontor i Kristiansand. Selskapet ble stiftet i 2015 av Gunnar Norheim.
Strömstad kommune
Strömstad kommune er en kommune i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. Administrasjonssentrum er Strömstad. Kommunen ligger 170 kilometer fra Göteborg og 154 km fra Oslo. Det går også ferje til Sandefjord. Veien E6 går gjennom kommunen.
Siden Strömstad ligger såpass nær den norsk-svenske grensen mottar Strömstad en del handelsturisme ifra Norge, videre besøkes kommunen og dens skjærgård i sommersesongen av mange norske (små-)båtturister.
Tettsteder
Strömstad kommune har fire tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Svenljunga kommune
Svenljunga kommune er en kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Svenljunga.
Tettsteder
Svenljunga kommune har syv tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Alfred Berger
Alfred Berger (født 25. august 1894, død 11. juni 1966) var en østerriksk kunstløper som deltok i de olympiske leker 1924 i Chamonix.
Berger ble olympisk mester i kunstløp under vinter-OL 1924 i Chamonix. Han vant parløp sammen med Helene Engelmann. Det var ni par fra sju nasjoner som deltok i konkurransen som ble avviklet 31. januar 1924.
Ung-Socialisten
Ung-Socialisten var et norsk tidsskrift som utkom fra 1906 til 1909. Det var talerør for Norges Socialdemokratiske Ungdomsforbund.
Vedtaket om å starte tidsskriftet ble fattet på NSUs landsmøte i 1906, der Harald Solberg ble valgt til redaktør for det nye bladet. Landsmøtet overlot til centralstyret å finne navn til publikasjonen. Første nummeret kom i september 1906.
På årsmøtet i 1907 ble Eugene Olaussen valgt til redaktør. Året etter ble han gjenvalgt. En rekke nye medarbeidere ble tilknyttet bladet, blant andre Johan Falkberget, Marius Braatt, Ellisif Wessel og Julius Østby.
Tidsskriftet plasserte seg raskt midt i datidens sentrale, politiske strider. I 1908 ble bladets 1. mai-nummer spredt på moene, der den røde ungdom drev antimilitær agitasjon. Både redaktøren, redaksjonssekretæren Kristoffer Aamot og ekspeditør Sigwald Lian ble satt under tiltale.
Ung-Socialisten ble nedlagt høsten 1909. Da NSU og Arbeiderpartiets Ungdomsforbund 1909 gikk sammen ble begge organisasjonenes blader avviklet til fordel for etableringen av en ny, utadrettet avis:  Klassekampen.
Jayson Sherlock
Diskografi
Mortification
Paramaecium
Horde
Soundscape
Fearscape
Ursula
Deliverance
Pendelur
Pendeluret ble oppfunnet på 1500-tallet. Det bygger på prinsippet om at en pendel vil bevege seg så regelmessig, at den på et stivt oppheng vil kunne «klippe» bevegelsen på et tannhjulsdrev som dermed ble gitt en rytmisk og regelmessig bevegelse som i sin tur kunne bevege et sett med urvisere. De tidligste urene var relativt store, og ble etterhvert bygget inn i skap som ble kalt gulvklokker eller golvur. Disse var gjerne om lag mannshøye.
Driften av urverket ble gjort ved hjelp av et lodd som trakk i en snor rundt drivakselen samtidig som at det sank av sin egen tyngde. Når loddet var trukket ned til nesten i enden på snoren, måtte det heises opp igjen slik at urverket skulle fortsette å gå. Fallhøyden gjorde at en ikke behøvde å trekke opp loddet så ofte.
Felles for pendelurene var den karakteristiske lyden av drivverket. (Tikk-takk). Tempoet varierte med lengden på pendelaksen og tyngdepunktet på pendelen, som kunne reguleres på forskjellig vis.
Behandling av pendelur med slagverk
Ved etterstilling av ur med slagverk må dette gjøres ved at langviser stilles fremover. Hvis en beveger viseren baklengs, vil telleverket henge seg fast og forårsake feil antall slag.
Ved transport må pendelen hektes av eller låses. Hvis det ikke gjøres vil det være stor fare for at midtstillingen forskyves, og klokken vil ikke gå når den henges opp igjen. Dette er en vanlige årsak til at veggur ikke går. Under transporten må klokken ligge på rygg med toppen høyest.
Urverk med lodder: Loddene hektes av og snorene festes slik at de ikke lager backlash under transporten.
Montering på vegg: Heng klokken på en spiker eller skrue. Kontroller at kassen henger rett og pendelen henger i midtstilling. Gamle urverk hadde ofte en skala på bakveggen ved pendelspissen, hvis klokken ikke har det, lag en papirlapp i bunnen eller på bakveggen og marker hvor pendelen henger når kassen henger rett. Kontroller deretter at “tikk” og “takk” er like langt ut fra senter. Ved små avvik kan kassen forskyves på veggen. Ved større avvik må pendelen justeres oppe i urverket. Prosedyren på dette vil være avhengig av hvordan mekanismen er bygget. Oftest kan en bøye forsiktig på pendelarmen øverst, da det gjerne er her den kommer ut av stilling. Når pendelbevegelsen er riktig, fest kassen på veggen med en skrue gjennom bakveggen nederst.
Justering av hastighet gjøres ved at mutteren på pendelen skrues nedover for å sakke, og oppover for å øke farten. Kontroller hastigheten på samme tidspunkt hver dag, f. eks klokken 6, da det ofte vil være skjevheter i tallskiven som kan forårsake tilsynelatende feil hastighet. .
Smøring av urverk, skal vanligvis ikke gjøres da olje etter en tid vil tykne og bremse bevegelsen. Hvis det  er påkrevet for å få klokken til å gå, må det gjøres med en lett tynn olje, symaskinolje eller “mekaniker på boks”, WD-40 eller CRC 5-56.
Utkobling av slagverk. Noen klokker har en hendel som kobler ut slagverket. Eventuelt kan hammeren(e ) bøyes, slik at de ikke når frem.
Enkelte klokker vil ikke gå dersom en ikke trekker opp slagverket.
Anelastes
Anelastes er en slekt av biller som ligner smellere (Elateridae).
Utseende
Middelsstore (ca. 10 millimeter), avlange, matte, mursteinsrøde til brunsvarte biller. Oversiden er fint hårete. Hodet er forholdsvis lite og lett nedoverbøyd. Antennene er 11-leddete, omtrent så lange som hode + pronotum, leddene rundete. Brystskjoldet (pronotum) er rundet, noe bredere enn langt, med såvidt uttrukne bakhjørner. En tapp på forbrystet griper inn i en grop på mellombrystet og billene kan "smelle" med å brekke denne tappen ut av gropen, i likhet med smellerne. Dekkvingene er avlange, parallellsidige, så brede som brystskjoldet. De har gjerne tydelige lengdestriper. Beina er temmelig korte.
Larvene finnes i to hovedtyper: den ene ligner larver av praktbiller (Buprestidae), er sylindrisk og tynnhudet med frembryst-segmentet (prothorax) kraftig oppsvulmet; den andre typen er parallellsidig, ganske flat, hard (sterkt sklerotisert), hodet er hardt og kileformet. Begge typene har beina sterkt redusert eller helt manglende. Munndelene er også nokså sterkt redusert, og larvene kan trolig bare ta til seg flytende føde.
Utbredelse
Slekten forekommer i Afrika, det sørligste Europa, Sentral-Asia og det vestlige Nord-Amerika sørover til Mexico.
Leo Ulfeldt
Leo Ulfeldt (født 22. mars 1651 i København, død 11. april 1716 i Wien) var en dansk adelsmann og riksgreve.
Bakgrunn
Leo Ulfeldt var sønn av rikskansler Corfitz Ulfeldt og Leonora Christina Ulfeldt, og tilbrakte sin tidlige barndom hos mormoren Kirsten Munk på Boller. I 1653 sendte hun ham til foreldrene som på det tidspunkt oppholdt seg i Stockholm. På grunn av farens mange uheldige disposisjoner, var veien til karriere lukket for ham i Danmark-Norge.
Karriere
Omkring 1680 gikk han i den tyske keisers tjeneste hvor han avanserte gjennom forskjellige grader. Han oppnådde å bli generalmajor, og keiseren ga ham kammerherrenøklen og dekorerte ham med sitt portrett.
Med den danske regjerings tillatelse besøkte han to ganger (1691 og 1693) sin mor i Maribo, hvorav det første møtet var inkognito. Etter morens død, hentet han sin eldste søster i Maribo. Det skyldtes Leo, at morens håndskrift Jammers Minde ble reddet, og siden gikk i arv til etterkommere i flere generasjoner.
I 1697 giftet han seg med Anna Marie (1674–1736), datter av grev Grev Rudolph Sinzendorff (1636-1677). Hun skjenket ham to sønner som begge valgte militære løpebaner. Leo døde den 11. april 1716 i Wien, og ble begravet i St. Stefans kirke i samme by.
Anne Marie ble i enkestanden overhoffmesterinne hos den regjerende erkehertuginne i Brüssel hvor hun døde den 31. juli 1736.
Robert Heffernan
Robert Heffernan (født 28. februar 1978) er en irsk friidrettsutøver som konkurrerer i kappgang. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble nummer 9 på 20 kilometer kappgang. I tillegg ble han nummer 4 på 50 km og verdensmester på 50 km under VM i friidrett 2013.
Indicatorinae
Indicatoridae (egentlige voksetere) er ei gruppe med middels små trelevende spettefugler, som består av elleve arter fordelt i to slekter. Artene i denne underfamilien skiller seg fra snyltefuglene gjennom et kraftigere nebb og et kosthold som i større grad også består av bivoks. Alle artene i denne gruppen har ekstra tykk hud og tynnvegget muskelmage. Artene er trolig dessuten hekkeparasitter.
Tanum kommune
Tanum kommune er en kommune i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Tanumshede. Kommunevåpenet symboliserer kommunens tilknytning til landbruk, sjøfart og fiske, kombinert med figurer hentet fra distriktets helleristninger. Helleristningene i Tanum er ett av Sveriges 15 verdensarvsteder.
James R. Lilley
James Roderick Lilley (født 15. januar 1928 i Qingdao i Kina, død 12. november 2009 i Washington, DC i USA) var en amerikansk diplomat som tjenestegjorde som USAs ambassadør i Kina og opplevde demonstrasjonene på Den himmelske freds plass i 1989.
Indicatorinae
Etymologi
Det vitenskapelige navnet på gruppa følger av slektsnavnet Indicator, som igjen følger av artsnavnet indicator. Typearten er honninglosen (I. indicator), som er kjent for å lose både folk og andre dyr til bol med villhonning, i håp om at bolet blir brutt opp så den selv kan nyte av overskuddet med honning og bivoks. Navnet betyr altså «fugl som indikerer» (hvor det finnes et bol med honning). I så måte er det norske navnet på arten, honninglos, nærmest en direkte og perfekt beskrivende oversettelse.
James R. Lilley
Han var født av amerikanske foreldre i Kina og kunne snakke mandarinm før familien flyttet tilbake til USA ved utbruddet av annen verdenskrig. Han ble med i United States Army før han studerte ved Yale University og senere inernasjonale relasjoner ved George Washington University. Deretter ble han ansatt i Central Intelligence Agency, som han arbeidet for i nesten 30 år i en rekke asiatiske land, før han ble diplomat.
Indicatorinae
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Short & Horne (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Beskrivelser i parentes er ikke offisielle navn. Alle arter har nødvendigvis ikke fått norsk navn.
James R. Lilley
Før han ble utnevnt til ambassadør i Folkerepublikken Kina i 1989 var han direktør American Institute in Taiwan, USAs uoffisielle diplomatiske representasjon der, og som ambassadør i Sør-Korea.
Indicatorinae
Litteratur
ISBN 978-84-96553-94-1 ISBN 978-84-87334-37-5
James R. Lilley
Etter sin fratreden publiserte han sine memoarer og virket ved American Enterprise Institute.
Fjodor Okhlopkov
Fjodor Matvejevitsj Okhlopkov (russisk: Фёдор Матвеевич Охлопков; født 2. mars 1908, død 28. mai 1968) var en sovjetisk soldat og skarpskytter under den andre verdenskrig. Han ble etter krigen kreditert med så mange som 513 drepte tyskere.
Han ble født i landsbyen Krest-Khaldzhay, i regionen som nå heter Tomponsky Ulus i republikken Sakha, Russland. Han jobbet som en maskinoperatør, jeger og gruvearbeider etter gull på en kollektivgård. I juni 1941, da krigen mot det nasjonalsosialistiske Tyskland brøt ut, ble Okhlopkov og hans bror med i den sovjetiske hæren, og hans bror ble snart drept i en kamp. Okhlopkov arbeidet først som en maskin-skytter, og i oktober 1942 utdannet han seg til skarpskytter.
Okhlopkov var en av de mest effektive skarpskyttere i den røde armé under den andre verdenskrig. Han ble innvilget status som Helt av Sovjetunionen i 1965 som nummer 10 678 i rekken, samt at han ble tildelt Leninordenen. Disse tildelingene ble han ikke tildelt før lenge etter at krigen var over, mye på grunn av etnisiteten hans (han var en etnisk jakut). I 1974 ble et kommersiell sovjetisk lasteskip navngitt i hans ære.
Bedraget
«Bedraget» er et skillingstrykk. Alf Prøysen presenterte den i sin visespalte i «Magasinet for alle» i 1956. Visa er spredt i muntlig overlevering, og i en rekke handskrevne visebøker. I noen avskrifter oppgis det at en er skrevet av «den kjente visesanger Ola Mo fra Toten».
Teksten
1.Ja, ærede leser og skjønn leserinne, nu vil jeg fortelle hva jeg er for kar. Det kunne vel hende man meg ville finne på billedet gammel og muggen og rar. Men jeg har vært ung og så munter en gang hatt kjæreste og sjunget så mangen en sang.
2.Hist henne hvor Mjøsa seg smilende slynger ved Toten der er jeg alt båren og født, og huset så blidt under trærnes klynger det står der ennu og lyser så rødt. Min fader var husmannen Amandus Mo der arbeidet strevsomt og ærlig og fro.
3.Så var det en vinter at krigen utbryter jeg nettopp hadde fylt mine fjortende år, mot svensken at kjempe som ordren den lyder min fader alt føle fikk krigerens kår, min moder fikk sande og smake den brodd som enke at sitte i armodens lodd.
4.Da var jeg den eldste av søsknene tretten, så måtte jeg ut for å tjene mitt brød, jeg arbeidet flittig og trolig randt svetten dog titt var det knapt ut i krigsårens nød men sinnet var muntert og helbreden sunn og flittig jeg sang til hver tid og hver stund.
6.En sommer jeg beilet til en pike så yndig jeg svor henne troskap i liv og i død, hun ga meg et svar, hennes stemme lød fyndig: Ja, din vil jeg være i lyst og i nød. I julen den glade det ble så bestemt vårt bryllup at feire med gilde og skjemt.
7.Så var det en aften i augusti måned jeg skyndte avsted for å treffe min venn, Mjøsen den lå der så stille og blånet mens himmelens stjerner alt tittede frem. Med ett jeg så stanset og lyttede spent en latter mitt øre av vinden ble sendt.
8.Jeg listet meg sakte langs trærnes stammer men stoppet med ett i den skyggefull lund, thi henne ved treet, o hatet vilt flammer står tvende så kjærlig med munn i mot munn. Min pike det var, og den fremmede fyr en fetter fra byen, hver jomfru ham skyr.
9.Mitt hjerte var bristet og hastig jeg vender den troløse aldri jeg mere vil se, og medens jeg flykter jeg blikket til sender den høyeste himmel i kummer og ve. Mens hellig jeg lover at aldri mer vil fler piker jeg elske og tro deres smil.
10.Ja nu er jeg gammel og derfor ei mere, jeg synger i selskaper, bryllup og lag, av sange og dikte jeg skriver ei flere for synet mitt svikter hver eneste dag. Men nu har en boktrykker kjøpt dem av meg dem jeg har sjunget så titt på min vei.
Irfan Kolothum Thodi
Irfan Kolothum Thodi (født 8. februar 1990) er en indisk friidrettsutøver som konkurrerer i kappgang. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble nummer 10 på 20 kilometer kappgang.
I 2021 deltok for India i 20 km kappgang arrangert i Sapporo under Sommer-OL 2020 og kom på 51. plass med tiden 1.34,41.
Dionisio Miranda
Han ble presteviet 1973 for kongregasjonen Societas Verbi Divini og disputerte i moralteologi 1984 vid Accademia Alfonsiano i Roma. Han er forfatter av bøker og et stort antall artikler innen teologi.
Han ble rektor for University of San Carlos i 2008.
Tibro kommune
Tettsteder
Tibro kommune har to tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Michael Angarano
Michael Anthony Angarano (født 3. desember 1987 i New York) er en amerikansk skuespiller.
Fyr (andre betydninger)
Fyr kan vise til:
Michael Angarano
Karriere
Angarano begynte med skuespill som åtteåring, og ble for alvor kjent i dramafilmen Almost Famous (2000). Han spilte deretter den unge versjonen av gallopprytteren Red Pollard (Tobey Maguire) i Seabiscuit (2003). Han var også med i dramafilmen Speak (2004) hvor han spilte med Kristen Stewart, før han spilte i Lords of Dogtown (2005) mot blant andre Emile Hirsch og Heath Ledger. Så spilte han hovedrollen i superheltkomedien Sky High (2005), med Kurt Russell, Kelly Preston og Danielle Panabaker.
Etter det spilte han gjesteroller i TV-serier som Will and Grace og 24 (TV-serie). Så portretterte han kung fu-elskeren Jason Tripitikas i actionkomedien The Forbidden Kingdom (2008) mot Jackie Chan og Jet Li. Han spilte også mot Uma Thurman i Ceremony (2010), samt Freddie Highmore og Emma Roberts i The Art of Getting By (2011).
Senere i 2011 var han med i et stjernelag av skuespillere da han spilte i Steven Soderberghs Haywire med Gina Carano, Michael Douglas, Antonio Banderas, Channing Tatum, Ewan McGregor og Michael Fassbender, en film som imidlertid ikke ble tatt godt imot av kritikerne.
Vinjar Skogsholm
Vinjar Skogsholm (født 10. februar 1994) er en norsk langrennsløper. Han går hovedsakelig langløp for Team Parkettpartner. Hans største meritter er seier i Vasaloppet China 2020 og Dolomitenlauf 2020. I tillegg er han militær norgesmester på 30km ski med pakning i 2014. Skogsholm ble døpt i døpt i Kong Oscar IIs kapell i Sør-Varanger kommune, men er oppvokst i birkebeinerriket Rena i Åmot kommune.