cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tysklands politiske system
Rettsgrunnlag og organisasjon
Statssekretærene tilhører også departementets ledelse. Disse kan være politisk utnevnte eller fast ansatte. Dersom en statssekretær skal gis en særlig høy posisjon, gjerne tett opp til en minister, kalles hun eller han for statsminister (tysk: Staatsminister). En tysk statsminister er altså ingen regjeringssjef, som for eksempel i de skandinaviske land.
Forbundskansleren kan avsettes gjennom nyvalg eller gjennom et såkalt konstruktivt mistillitsvotum i Forbundsdagen. Kansleren vil bare bli kastet dersom en annen kandidat støttes av et flertall av Forbundsdagens medlemmer. Bakgrunnen for etableringen av denne regelen var et ønske om å unngå en gjentagelse av de ustabile regjeringene landet hadde hatt under Weimarrepublikken, en faktor som hadde bidratt sterkt til Adolf Hitlers maktovertagelse i 1933.
Regjeringens styringsmuligheter
Tysklands regjeringer etter 1949 har aldri vært mindretallsregjeringer, men har med ett unntak alltid måttet styre på grunnlag av koalisjoner. Unntaket var i 1957 da CDU/CSU fikk over 50 prosent av stemmene. En viktig begrensning for forbundskansleren som regjeringens sjef er dermed behovet for å skaffe seg koalisjoner. Endringene i Tysklands regjering siden 1949 har som regel ikke kommet etter valg, men som resultat av endringer i koalisjonene.
En annen begrensning i den føderale regjerings styringsmulighet er delstatenes innflytelse gjennom Forbundsrådet. Regjeringens forslag til nye lover blir gjerne vedtatt av Forbundsdagen hvor regjeringen har støtte i flertallet. Deretter kan imidlertid loven bli midlertidig stanset av Forbundsrådets utsettende veto. Dette reduserer effektiviteten ved gjennomføringen av regjeringens politikk. Inntil 2006 var det nødvendig med Forbundsrådets samtykke til 60 % av all lovgivning. En reform i 2006 medførte at andelen lovgivning med krav om Forbundsrådets samtykke ble redusert til 35 til 40 %.
Det er hevdet at Tysklands nasjonalbank og Forfatningsdomstolen hadde større innflytelse over regjeringens politikk tidligere. Bankens rolle som med sin faste rentepolitikk ofte førte til problemer for den sittende regjering, er i noen grad overtatt av Den europeiske sentralbank. Forfatningsdomstolens roller er også i noen grad overtatt av Europadomstolen. Landets organisasjoner har derimot økt sitt trykk mot regjeringen og det samme gjelder mediene.
Uttrykket «kanslerdemokrati» oppsto i pressen under de første 12 årene (1949-61) av Konrad Adenauers regjeringstid. Det skyldtes Adenauers dominerende opptreden og tolkning av rollen som kansler. Senere er begrepet i noen grad avløst av «koordinasjonsdemokratiet». Kansleren har i økende grad har måttet navigere og koordinere de ulike krefter i samfunnet som ønsker å gjøre sin innflytelse gjeldende, for eksempel koalisjonspartnere, næringsinteresser og organisasjoner. Regjeringen må også ta utenrikspolitiske hensyn.
Giant
Giant kan vise til:
Tysklands politiske system
Den dømmende makt
Domstolsorganer i Tyskland handler ikke av eget tiltak, og det må derfor kreves at de skal treffe beslutninger. Dette innebærer for sivile saker at partene har fri rådighet over saken. I straffesaker gjelder et prinsipp om at påtalemyndigheten må kreve at en sak behandles (påtaleprinsippet). Dommer avsies på grunnlag av lov. Forbundsdommere blir oppnevnt av særskilte dommerutvalg. Dommerne er selvstendige. Statsadvokatene er derimot underlagt justisministrene på forbundsplan og i delstatene.
Giant
Gigante Gigante Obor
Tysklands politiske system
Den dømmende makt
Domstolene har på føderalt nivå oppgaven å skape enhet mellom delstatenes domstoler. Bundesgerichtshof behandler straffesaker og sivile saker (Ordentliche Gerichtsbarkeit) i snever forstand, dvs. ikke medregnet forvaltningssaker, arbeidsrettssaker, skattesaker, patentsaker, saker knyttet til militært personell og trygde- og sosialsaker. De øvrige spesialforbundsdomstolene er Bundesverwaltungsgericht, Bundessozialgericht, Bundesfinanzhof og Bundesarbeitsgericht. Videre finnes Bundespatentgericht og Truppendienstgericht. Muligheten for at de likestilte forbundsdomstoler kan komme til avgjørelser med motstridende innhold, er løst ved opprettelsen av et fellesorgan (Gemeinsamer Senat der obersten Gerichtshöfe des Bundes).
Som ankedomstol avgjør forbundsdomstolene normalt kun saker som gjelder lovanvendelsen og ikke bevisvurderingen.
Forfatningsdomstolen behandler kun grunnlovssaker og arbeider utenfor den ordinære instansordning.
Det politiske system på delstatsnivå
Det føderale tyske systemet viser seg blant annet ved at hver av delstatene har et eget politisk system med selvstendige statsorganer, herunder lovgivende myndighet. Delstatenes konstitusjoner, delstatsregjeringenes sammensetning og funksjon og valg til delstatsforsamlingene kan variere. Felles for delstatene er at delstatsregjeringene har føderal innflytelse via Forbundsrådet. Delstatene har også dannet samarbeidsorganer for å koordinere arbeidet over delstatsgrensene. Det avholdes for eksempel konferanser for ministerpresidentene, undervisningsministrene (kultusministrene) og innenriksministrene.
Den lovgivende makt (delstatsnivå): Delstatsparlamentet
Delstatsparlamentene blir valgt for perioder på fire eller fem år av de stemmeberettigede i de enkelte delstatene. Oppgavene innebærer lovgivning, kontroll av delstatsregjeringen, delstatsbudsjett, valg av regjeringssjef og i noen delstater også de øvrige regjeringsmedlemmene. Lovene på forbundsplan står over lovene gitt av delstatene.
Delstatsparlamentene kalles Landtag i de tretten flatestatene (Flächenländer) og i de tre bystatene henholdsvis Bremens borgerskap, Hamburgs borgerskap og Abgeordnetenhaus i Berlin.
Den utøvende makt (delstatsnivå): Delstatsregjeringen
Forvaltningen er i hovedsak plassert på delstatsplan. Delstatenes forvaltning administrerer egne lover og dessuten lover vedtatt av Forbundsdagen. Det fremgår av grunnloven at statsmyndighet tilhører delstatene, med mindre noe annet fremgår av grunnloven selv. Delstatenes kjerneområder er utdannelse, omsorg, vitenskap, kultur, samt offentlig orden og sikkerhet. Arealplanlegging ligger også til delstatenes forvaltningsansvar.
Hver delstat har en delstatsregjering. Regjeringssjefen blir valgt av delstatsforsamlingen og kalles i de fleste delstater Ministerpräsident, i Berlin regjerende borgermester, i Bremen senatspresident eller borgermester og i Hamburg førsteborgermester. I enkelte delstater velger delstatsforsamlingen også de øvrige regjeringsmedlemmene eller de velges av regjeringssjefen. Regjeringssjefens valgperiode bestemmes av delstatsforsamlingens valgperiode som er enten fire eller fem år. Regjeringene har innflytelse over Tysklands lovgivning ved at de velger representanter til Forbundsrådet.
Den dømmende makt (delstatsnivå): Forfatningsdomstol og andre domstoler
Delstatenes domstoler avsier dom i alle saker der forbundsdomstolene ikke har myndighet. Domstolsvesenet i Tyskland er oppdelt i domstoler for strafferett, (alminnelig) sivilrett (som sammen utgjør den såkalte Ordentliche Gerichtsbarkeit) og videre i spesialdomstoler for arbeidsrett, finansrett, sosialrett og forvaltningsrett. Delstatsdomstolene avgjør de fleste saker i siste instans. Hver delstat har også en egen delstatsforfatningsdomstol.
Lokalforvaltningen
Med lokalforvaltning menes her forvaltningsnivåene under forbundsrepublikken og delstatene.
I noen delstater finnes såkalte Regierungsbezirke (norsk: Regjeringsdistrikt). Det gjelder Baden-Württemberg, Bayern, Hessen, Niedersachsen, Nordrhein-Westfalen og Rheinland-Pfalz. Deres oppgaver er på vegne av og under kontroll av delstatsregjeringen blant annet å behandle miljøvernsaker og øve juridisk kontroll med kommunene. De øvrige delstatene har ikke slike regjeringsdistrikter. Regjeringsdistriktene er etater ledet av en regjeringspresident. Det er ikke knyttet noen folkevalgt forsamling til dette forvaltningsnivået.
Det neste hovednivå under regjeringsdistriktene er (land-)kretsene. Slike organer finnes i samtlige tyske delstater med unntak for bystatene Berlin, Bremen og Hamburg. Kretsene kan velge om de vil drive med for eksempel næringsutvikling og biblioteker, men er forpliktet til å drive med ungdomsvesen og sosialhjelp. Kretsene har kontrolloppgaver som bygningskontroll, kretspoliti og sivilt beredskap. Land- og bykretsene har innenfor loven i en viss grad rett til selvstyre. Den folkevalgte forsamlingen kalles kreistag.
Kommunene (tysk: Gemeinde eller Kommune) er det laveste forvaltningsnivå. Grunnloven beskytter kommunenes rett til selvstyre. Typiske oppgaver for kommunene er å avgjøre plasseringen av skoler, idrettsanlegg og tilsvarende tiltak for befolkningen. Kommunenes øverste organ er folkevalgt og dette kan ha flere navn, men kalles ofte Gemeinderat.
Folkerepresentasjonen i kretser og kommuner er garantert gjennom grunnloven. Grunnloven bestemmer at folket skal kunne velge sine representanter gjennom alminnelige, direkte, frie, likeverdige og hemmelige valg. Videre inneholde den garanti for et visst lokalt selvstyre. Disse forvaltningsorganer må imidlertid handle innenfor de rammer som gis av lovgivningen. De regler som gis av disse organer har ikke rang av lov, men må være hjemlet i loven. Kretsene og kommunene tilhører dermed forvaltningen, det vil si  den utøvende og ikke den lovgivende makt.
Den europeiske union
Tyskland er en av grunnleggerne av Den europeiske union, og har ved inngåelsen av Den europeiske unions traktatgrunnlag og Traktaten om Den europeiske unions funksjonsmåte overdratt bestemte deler av den nasjonale overhøyhet til EU. Grunnloven gir uttrykkelig hjemmel til å delta i den europeiske integrasjonsprosessen.
Alle tyske statsborgere har i tillegg et unionsborgerskap. Dette gjør det mulig å delta i valgene til Europaparlamentet og til å deltat i såkalte Europeiske borgerinitiativ. Diskriminering av unionsborgere på grunn av deres statstilhørighet er forbudt i alle EUs medlemsland.
Rettsregler vedtatt av EU trer delvis umiddelbart ikraft i Tyskland (forordninger), delvis er tyske politiske organer forpliktet til å innføre dem (direktiver). Den europeiske unions domstol avgjorde i saken Costa mot ENEL at EUs rettsregler på fellesskapsrettens område går foran nasjonale regler. EUs organer må imidlertid ha hjemmel i traktat for å kunne vedta regler og kan ikke vedta regler som ikke er forankret i dette hjemmelsgrunnlaget.
Politiske partier
Partiene er viktige for det tyske demokratiet. Grunnloven slår fast at dannelsen av politiske partier i Tyskland er fri. Den uttrykker videre at partiene skal medvirke til å forme folkets vilje, deres grunnlag må være forankret i den demokratiske grunnordning, og de må avlegge offentlige regnskaper. Det politiske systemet i Tyskland forutsetter at velgerne deltar i den politiske diskusjon gjennom partiene. Valgene i Tyskland forutsetter partienes eksistens.
Utviklingen av partisystemet etter 1945
Okkupasjonsmaktene etter den andre verdenskrigen tillot hver for sine soner, fire partier. Det dreide seg om kristendemokratene CDU (CSU i Bayern), det sosialdemokratiske SPD, det fridemokratiske FDP og det kommunistiske KPD. Partiene hadde i stor grad røtter i partilandskapet fra Weimarrepublikken.
I den sovjetiske okkupasjonssonen ble i 1946 SPD og KPD tvangsmessig sammenføyd til SED. De øvrige partiene i østsonen opphørte å konkurrere om den politiske makt og innordnet seg SED (blokkpartier).
I Vest-Tyskland fikk partiene utvikle seg på selvstendig grunnlag. Grunnloven fra 1949 slår fast at partier kan etableres fritt, men krever at partienes indre organisasjon skal være demokratisk oppbygget.
De første årene etter etableringen av Forbundsrepublikken kom enkelte småpartier inn i Forbundsdagen, for siden å forsvinne. Det var blant andre det nasjonalkonservative Det tyske partiet (fra 1949 til 1961) og Fellestysk blokk/Forbundet av landsforviste og rettsløse fra 1953 til 1957.
CDU/CSU og SPD har siden dannelsen av Forbundsrepublikken i 1949 vært hovedkonkurrenter om regjeringsmakten. De to blokkene har likevel regjert sammen tre ganger, med grunnlag i såkalte storkoalisjoner. Forbundskansleren har alltid utgått fra en av disse to blokkene.
FDP var lenge vanskelig å komme utenom ved dannelse av regjering i Tyskland. Partiet var i perioden 1949 til 1998 medlem av samtlige regjeringer med unntak for regjeringene Adenauer III og Kiesinger. Det ble talt om et treparti- eller 2 1/2-partisystem. FDP falt ut av Forbundsdagen ved valget i 2013.
Partiene og velgerne
De politiske partiene i Tyskland er i utgangspunktet delstatspartier og deltar i delstatsvalgene. De største partiene deltar også ved valg til Forbundsdagen og dessuten på europeisk plan. De konservative partiene CDU og CSU arbeider sammen på forbundsplan. Partiene har alltid vært sammen i regjering, har felles fraksjonsledelse i Forbundsdagen og omtales gjerne som «Unionen» eller «unionspartiene». Både de to konservative partiene og SPD anser seg som folkepartier og sikter mot velgergrupper i alle samfunnslag. En stor del av SPD-tilhengerne ser seg som representanter for arbeiderbevegelsen og står fagbevegelsen nær. Blokkene CDU/CSU og SPD dominerer med tilsammen mer enn 60 % av velgerne.
Bündnis 90/Die Grünen, FDP og die Linke tiltrekker vesentlig mindre velgergrupper. Bündnis 90/Die Grünen er opptatt av økologiske og borgerrettslige temaer og ser seg selv i tradisjonen til freds- og antiatom-bevegelsen og er opptatt av forbrukervern. Die Linke tilhører den demokratiske sosialisme og kan betraktes som et folkeparti i det nordøstlige Tyskland.
Partistrukturen er preget av forskjeller mellom de gamle og de nye delstatene. I vest dominerer CDU/CSU og SPD, men danner fra tid til annen regjeringer sammen med Bündnis 90/Die Grünen og FDP. I Baden-Württemberg fikk Bündnis 90/Die Grünen i 2011 sin første ministerpresident i en delstatsregjering. I de nordøstlige delstatene har det dannet seg et trepartisystem med SPD, CDU og die Linke.
Valgordningen på forbundsplan
Tyskland går til valg av Forbundsdagen hvert fjerde år. Ved valget får hver velger to stemmer som hun eller han kan bruke på ulike partier.
Taygete (måne)
Taygete (gresk: Ταϋγέτη, /teɪˈɪdʒəti/) er en retrograd irregulær måne til Jupiter. Den ble oppdaget av et team av astronomer fra University of Hawaii, ledet av Scott S. Sheppard i november 2000, og gitt den foreløpige benevnelsen S/2000 J 9.
Tysklands politiske system
Valgordningen på forbundsplan
Valgordningen er imidlertid slik at vinneren av valget i kretsen alltid beholder sitt mandat, også når det medfører at vedkommendes parti dermed får flere representanter enn resultatet av partivalget (andrestemmen) skulle tilsi. Disse mandatene kalles overskuddsmandater, idet Forbundsdagen blir utvidet med et tilsvarende antall medlemmer.
For å hindre at overskuddsmandatene endrer forholdet mellom partiene i Forbundsdagen, skal disse mandatene etter en lovendring i 2013 balanseres med utjevningsmandater. Forbundsdagen skal ha minst 598 medlemmer, men kan som følge av ordningen med overskudds- og utjevningsmandater vokse til ca. 800 medlemmer.
Taygete (måne)
Taygetes diameter er omkring 5 km, og den roterer omkring Jupiter i en avstand av 23 280 000 km i løpet av 732,410 dager, med en banehelling på 165,272° til ekliptikken (163° til Jupiters ekvator), i en retrograd retning og med en eksentrisitet på 0,2525.
Tysklands politiske system
Valgordningen på forbundsplan
For å hindre oppsplitting av parlamentet i flere småpartier, finnes det en nedre sperregrense. Det er bare partier som får mer enn 5 % av andrestemmene som blir med i fordelingen av mandater basert på resultatet av partivalget. Den danske nasjonale minoritet i Schleswig-Holstein er med valgforbundet SSW unntatt fra sperregrensen.
Taygete (måne)
Den 22. oktober 2002 ble månen oppkalt etter greske nymfen Taygete, en av pleiadene, datter av Atlas og mor til Lakedaimon som hun fikk med Zevs (i romersk mytologi Jupiter).
Månen Taygete hører til Carmegruppen.
Tysklands politiske system
Direkte demokrati
I delstatene gjelder ulike regler for borgernes muligheter til å delta gjennom direkte demokrati. Slike handlinger gjelder uansett innenfor de regler som gjelder for delstatenes egen lovgivningsmyndighet.
Andre muligheter
Enhver borger har en grunnlovsbeskyttet rett til å gjøre direkte henvendelse til myndighetene, Forbundsdagen og andre folkevalgte forsamlinger, eller Forbundspresidenten, den såkalte petisjonsretten. Den som henvender seg har krav på å få svar. Forbundsdagen har et eget petisjonsutvalg som skal behandle slike direkte henvendelser. Det gjelder også henvendelser fra barn og ungdom.
Anders Aschim
Anders Aschim (født 8. august 1958 i Tromsø) er en norsk teolog, bibeloversetter og sakprosaforfatter. Han er professor ved Institutt for religion, livssyn og kyrkjefag ved Høgskulen i Volda. Fra studieåret 2016/17 er han professor i religion, livssyn og etikk ved Høgskolen i Hedmark.
Tysklands politiske system
Andre muligheter
Etter skandinavisk forbilde finnes det institusjoner som tjener som ombudsmenn for grupperinger som ellers ville vært uten talerør.
Organisasjonene har en viktig rolle i forberedelsene til de beslutninger som tas i de folkevalgte forsamlinger.
Godwins lov
Godwins lov ble fremsatt av Mike Godwin i 1990, og sier:
Anders Aschim
Aschim vokste opp i Tromsø og på Hamar. Han har teologisk embetseksamen med mellomfag i hebraisk og musikk, og ble doktor philos. i 2010. Han virket som prest i blant annet Ringebu og Enebakk. I tillegg har Aschim hatt forskings- og undervisingsstillinger ved Menighetsfakultetet. Han er med i prosjektet som utarbeider en fullstendig revisjon av bibeloversettelsene til både bokmål og nynorsk i regi av Bibelselskapet. Denne oversettelsen kom ut i 2011.
Godwins lov
Selv om loven ikke nevner det så er det en tradisjon i mange nyhetsgrupper på Usenet at med en gang en slik sammenligning blir gjort så er diskusjonstråden ferdig, og den som nevnte nazistene har automatisk tapt den gjeldende diskusjonen.
Anders Aschim
Faglig har Aschim særlig tatt for seg Dødehavsrullene og livet til salmeforfatteren Elias Blix, som han gav ut en fyldig biografi om i 2008. Dette arbeidet var også grunnlaget for doktoravhandlingen han la fram høsten 2010: Ein betre vår ein gong : Elias Blix / Uavslutta vitskapleg etterskrift.
Aschim har publisert en rekkje artikler om emner knyttet til oversettelse av Bibelen, Dødehavsrullene og om den tidlige målbevegelsen. I tillegg til tradisjonelle media har Aschim og benyttet seg av nyere former, som blogger.
Godwins lov
Det blir sett på som dårlig skikk av brukergruppen på Usenet å lage en slik sammenligning bevisst; for å avslutte en diskusjon. Det er et anerkjent tillegg, Quirks unntak, som sier at enhver bevisst påkalling av Godwins lov vil være mislykket.
Garrison Keillor
Garrison Keillor (opprinnelig Gary Edward Keillor, født 7. august 1942 i Anoka i Minnesota i USA) er en amerikansk forfatter, humorist, musiker, satiriker og radiopersonlighet. Han er best kjent som vert for Minnesota Public Radios ukentlige radiomagasin A Prairie Home Companion, der han fremstod som norsk-amerikaner. I virkeligheten har han engelsk og skotsk bakgrunn.
Han har en bachelorgrad i engelsk fra University of Minnesota (1966), og begynte sin radiokarriere i 1969 som hallomann for klassisk musikk.
A Prairie Home Companion hadde sin premiere i 1974 og han trakk seg tilbake i 2016. Blant innslagene er Keillors monolog med nyheter fra Lake Wobegon, som tildels er inspirert av hans hjemby Anoka. Lake Wobegon er en fiktiv småby i det fiktive Mist County i Minnesota «hvor alle kvinnene er sterke, alle mennene ser bra ut, og alle barna er over gjennomsnittet.»
Personlig liv
Keillor har vært gift tre ganger. Han var gift med Ulla Skærved, en dansk tidligere utvekslingselev på gymnaset han gikk på, Anoka High School. De giftet seg i 1985 og han ba om skilsmisse i 1991. Siden 1995 har han vært gift med Jenny Lind Nilsson, en fiolinist ved Minnesota-operaen, som han har en datter med.
Minside
Minside var en felles borgerportal på Internett for de offentlige kontorene i Norge.
Formålet med siden var at befolkningen skulle ha en internettside å henvende seg til om de ønsket kontakt med det offentlige og kunne søke om blant annet skattekort, studielån, skole- og studieplass og melde om flytting. Siden lå under Fornyings-, administrasjons- og kirkedepartementet og ble administrert av Direktoratet for forvaltning og IKT.
Minside ble lagt ned 31. mai 2012. Samtidig skulle Norge.no legges om, for å tilpasse tjenestene til dagens nettvirkelighet.
Historie
Minside var moderniseringsminister Morten Meyers hjertebarn og siden var planlagt åpnet 31. desember 2005, men ble utsatt flere ganger grunnet problemer med valg av autentiseringsløsning. Lenge var planen at en offentlig sikkerhetsportal eid av Bankenes BetalingsSentral skulle brukes til autentisering, men dette ble skrinlagt fordi ingen av de to store e-ID-leverandørene BankID og BuyPass ville inngå avtale med BBS.
Minside ble åpnet 18. desember 2006 med en midlertidig sikkerhetsløsning basert på PIN-koder fra Skattedirektoratet. Tjenesten ble tilgjengelig etter hvert som folk fikk tilsendt skattekort og autentiseringsinformasjon.
Teknologi
Minside ble utviklet av Software Innovation med teknologipartnerne SUN Microsystems, Fatwire fra Innovate AS og Kantega. Sistnevnte hadde ansvaret for sikkerheten på Min Side.
Minside ble forvaltet av Fornyings- og administrasjonsdepartementet gjennom virksomheten Norge.no i Leikanger.
MinSide og MinID
MinID er en personlig elektronisk ID til offentlige tjenester på nett. MinID brukes som innloggingsløsning hos MinSide og en rekke andre offentlige instanser som f eks Vigo, Lånekassen, Skatteetaten, NAV, Posten og Altinn som de største brukerstedene. Pr. desember 2009 hadde 1,5 millioner av Norges befolkning registrert seg med passord og PIN-koder, og logget inn minst en gang. MinID er basert på den åpne SAML 2.0-protokollen.
Ukrainas kvinnelandslag i fotball
Ukrainas kvinnelandslag i fotball representerer Ukraina i internasjonale kamper.
Dermed var Ukraina med i kvalifiseringen til VM i 1999, der laget endte på andreplass bak Sverige. Ukraina gikk videre til kvalifiseringskamp mot Tyskland. Tyskland vant komfortabelt 5–0 hjemme, og gikk videre etter 1–1 i Kyiv. Også i kvalifiseringen til EM ble det omspill. Denne gangen ble England for sterke. I kvalifiseringen til VM i 2003 ble Ukraina nummer tre bak Frankrike og Norge. En rekke dårlige borteresultater ødela for laget i neste kvalifisering, til EM i 2005. Innsatsen i kvalifiseringen til VM i 2007 var mer imponerende, Ukraina endte på andreplass foran vanligvis sterkere Italia, men bak Norge, og var dermed ikke kvalifisert.
Ukraina kvalifiserte seg til sitt første mesterskap, EM i Finland i 2009 ved å ta andreplass i gruppe E. Ukraina ledet gruppen til siste kamp, men tapte borte mot Danmark, og endte dermed på andreplass. Ukraina gikk da til omspill, der de møtte Slovenia. Ukraina vant komfortabelt med tilsammen 5–0, og gikk dermed videre til EM. Selve EM ble et lite antiklimaks. Etter tap for Danmark og Nederland ble den siste kampen betydningsløs, også fordi motstanderne Finland allerede hadde kvalifisert seg. Imidlertid vant Ukraina kampen og dermed også sin første kamp i mesterskapssammenheng.
Norsk filminstitutt
Norsk filminstitutt (NFI) er et norsk statlig organ for filmpolitikk og rådgiver i filmpolitiske spørsmål. Norsk filminstitutt er underlagt Kulturdepartementet.
Etableringen
NFI ble etablert ved stortingsvedtak 3. mai 1955 som en del av den statlige satsingen på film etter andre verdenskrig. Ifølge den første formålsparagrafen var oppgavene til instituttet «å samle, katalogisere og oppbevare film, filmbilder, filmmanuskript, trykksaker, filmmusikk og anna filmmateriale – først og fremst av norsk opphav – som er av filmatisk og historisk interesse, å sikre bevaringa av kinomateriell og filmteknisk utstyr av historisk verdi, å drive bibliotek for filmlitteratur og å gjere materialet tilgjengeleg og spreie kjennskap til film»
Fusjoner og flytting
I 1993 fusjonerte NFI med Statens filmsentral, og i 1996 flyttet instituttet inn i Filmens hus i Oslo. Etter de nye retningslinjene for norsk filmpolitikk i St.meld. nr. 22 (2006-2007), «Veiviseren for det norske filmløftet», ble Norsk filminstitutt slått sammen med Norsk filmfond, Norsk filmutvikling og Norsk filmkommisjon fra 1. april 2008.
Organisasjon
NFI ledes av et styre oppnevnt av Kulturdepartementet. Den daglige driften ledes av en direktør som utnevnes for en åremålsperiode på seks år. Kjersti Mo tiltrådte som direktør 1. november 2019. Tidligere direktører er bl.a. Sindre Guldvog (2013–2019), Nina Refseth (2007–2013) og Vigdis Lian (2002–2008).
Virkeområde
NFI gir tilskudd til norske filmer, samproduksjon av film med andre land, TV-serier og videospill. Filminstituttet tilbyr også stipend, kurs og talentutvikling for filmbransjen. Andre oppgaver er informasjon om norsk film nasjonalt og internasjonalt, kunnskapsformidling gjennom Cinemateket, Filmmuseet og utstillinger på Filmens hus, samt tilrettelegging og markedsføring av Norge som et attraktivt opptakssted for utenlandske filmprodusenter.
Cinemateket
Cinemateket er en del av Norsk filminstitutt.
Filmmuseet
Filmmuseet er en del av Norsk filminstitutt, og har tilhold i Filmens Hus i Dronningens gate 16 i Oslo.
NFIs arkiv (1951–2000)
Arkivene etter Norsk filminstitutt fra perioden 1951–2000 finnes i Riksarkivet.
Den spanske arvefølgekrigen
Ludvig XIV hadde gode grunner til å akseptere sin sønnesønn på den spanske tronen, men han tok en rekke kontroversielle beslutninger: han sendte tropper for å sikre de spanske Nederlandene (buffersonen mellom Frankrike og De forente Nederlandene); han forsøkte å dominere den spansk-amerikanske handelen på bekostning av engelske og nederlandske handelsmenn; og han nektet å fjerne Filip fra arverekkefølgen til den franske tronen, og således åpne for muligheten at Frankrike og Spania i framtiden kunne bli forent under én enkelt mektig monark. Som mottiltak til Ludvig XIVs voksende dominans, gikk England, De forente Nederlandene og Østerrike – sammen med deres allierte i det tysk-romerske rike – inn i et politisk og militært samarbeid som ble kalt for Grand Alliance (1701), eller storalliansen (Augsburgligaen), og støttet keiser Leopold I av Det tysk-romerske rikes krav på hele den spanske arven for sin nest eldste sønn, erkehertug Karl. Ved å støtte Habsburg-kandidaten (kjent for sine tilhengere som kong Karl III av Spania) søkte hvert medlem av koalisjonen å redusere Frankrikes makt og innflytelse, sikre deres egne territoriale og dynastiske sikkerhet, og gjenopprette og utbedre handelsmulighetene de hadde hatt under Karl II av Spania.
Østerrikerne, nederlenderne og de engelske allierte erklærte formelt krig i mai 1702. Ved 1708 hadde hertugen av Marlborough og prins Eugene av Savoia sikret seier i de spanske Nederlandene og i Italia, og hadde beseiret Ludvig XIVs allierte Bayern. Frankrike sto overfor invasjon, men enheten til de allierte brøt sammen først. Med storalliansen beseiret i Spania førte krigens død og kostnader til sorg og målene delte seg. Da toriene kom til makten i Storbritannia i 1710 hadde partiet en målsetting om få avsluttet krigen. Franske og britiske ministre forberedte grunningen for en fredskonferanse og i 1712 opphørte Storbritannia krigsoperasjonene. Nederlenderne, østerrikerne og de tyske statene fortsatte krigen for å styrke sine egne forhandlingsposisjoner, men ble beseiret av marskalk Villars og ble tvunget til å akseptere en britisk-fransk mellomkomst. Ved vilkårene i freden i Utrecht (1713) og freden i Rastatt (1714) ble det spanske rike delt mellom de store og de mindre maktene. Østerrikerne mottok det meste av Spanias tidligere europeiske riker, men hertugen av Anjou beholdt Spania på Den iberiske halvøy og de spanske besittelsene i Amerika, etter å ha oppgitt sin arverett til den franske krone. Han regjerte som kong Filip V av Spania. Den europeiske maktbalanse ble sikret.
Norsk deltakelse
Danskekongen leide ut styrker til sjømaktene England og Nederland. Blant annet var det 1. Bergenhusiske infanteriregimentet med. Hertugen av Marlborough mente han ville ha tapt flere av sine slag om det ikke hadde vært for den dansk-norske styrken. De deltok blant annet i slaget ved Ramillies, som var et av de avgjørende slagene. Frankrike fryktet en økt dansk-norsk involvering, og betalte subsidier til Sverige for å holde Danmark-Norge stangen. Norge deltok ikke bare med soldater, også handelsflåten var aktiv. Det ble et stort behov for norske handelsvarer, særlig med norsk treverk til nederlenderne og britene. Da tømmer var vesentlig for å bygge krigsskip ga det gode priser.
Bakgrunn
Da freden i Rijswijk førte til en slutt for niårskrigen (1688–1697) mellom Frankrike og den såkalte storalliansen (Augsburgligaen), vendte de europeiske statsmennene sin oppmerksomhet til problemet til den spanske etterfølgelsen før Karl II var død. Til syvende og sist var de fremste rivalene til å arve den spanske tronen arvinger og etterkommere av kong Ludvig XIV av Frankrike fra huset Bourbon, og den østerrikske habsburgeren keiser Leopold I av Det tysk-romerske rike. Begge var svigersønner av Filip IV av Spania og sønnesønner av Filip III av Spania. Begge var sterke i sin overbevisning om deres rett til å arve tronen. Imidlertid var arven så enorm stor at om det skjedde ville det øke enten fransk eller østerriksk politisk makt på så dramatisk vis at det truet europeisk maktbalanse og hegemoni, og var således av den ytterste betydning for Europa som helhet.
Rivaliserende krav på den spanske trone
I motsetningen til den franske trone kunne den spanske bli arvet av eller via en kvinne i mangelen av en direkte mannlig arvtaker. Den neste i rekken etter Karl II var derfor hans to søstre, Maria Theresia den eldre, og Margaret Theresa. Maria hadde giftet seg med Ludvig XIV i 1660 og med ham hadde hun en sønn, arveprinsen Ludvig, Le Grand Dauphin. Om det hadde vært et spørsmål om arvelige rettigheter var det Le Dauphin som ville ha vært den antatte arvingen til det spanske monarki, men Maria hadde gitt avkall på sitt krav på troneetterfølgelse for å få tilbakebetalt medgiften som tilsvarte en halv million britiske gullkroner (en gullkrone = fem shillinger).
Testamentet til hennes far, Filip IV, tok opp dette avkallet og testamenterte hjemfallsrett av alle de spanske besittelser til sun yngre datter Margaret. Imidlertid benyttet de franske delvis unnskyldningen at medgiften som var lovet til Maria hadde aldri blitt betalt, og insisterte på at hennes avkall på tronen ikke var gyldig. Det var heller ikke klart om en prinsesse hadde lov til å gi avkall på rettighetene til sine ufødte barn.
Leopold I giftet seg med Margaret Theresa i 1666. Da hun døde i 1673 hadde hun etterlatt seg en levende arving, Maria Antonia, som i 1685 giftet seg med Max Emanuel, kurfyrste av Bayern. Kort tid før sin død i 1692 fødte hun en sønn, Josef Ferdinand. Da hun giftet seg hadde Maria formelt gått med på å oppgi sine rettigheter til den spanske tronen til fordel av Leopold Is sønner fra hans tredje ekteskap: den eldre erkehertug Josef (født 1678), som kom til etterfølge Leopold I som tysk-romersk keiser og som hersker av de østerrikske Habsburg-landene, og den yngre erkehertug Karl VI, som Leopold I fremmet som kandidat for å arve den spanske tronen. Imidlertid var det avkall som var påført Maria Antonia udiskutabelt og ikke anerkjent i Spania hvor statsrådet isteden ønsket velkommen prospektet Josef Ferdinand – et barnebarns barn av Filip IV – som arving til hele imperiet. Bayerns krav fikk også støtte fra de maritime stormaktene England og de forente Nederlendene, som til tross garantier til Leopold I i allianseavtalene av 1689, anerkjente at huset Wittelsbach ikke innebar noen trussel for maktbalansen i Europa.
Om han så valgte kunne Ludvig XIV tvinge sin vilje på Spania med våpenmakt, men niårskrigen hadde vært en umåtelig drenering av Frankrikes ressurser. I tillegg hadde Leopold Is krig med de osmanske tyrkere på Balkan under den store tyrkiske krig kommet nær sin vellykte avslutning, og keiseren ville snart komme i en posisjon hvor han kunne overføre sin energi til vesten og understøtte sitt krav på arve den spanske tronen. For å få støtte vendte Ludvig XIV seg til sin langvarige rival Vilhelm av Oranien, som både var nederlandsk stattholder og konge av England (som Vilhelm III). England og de forente Nederlendere hadde deres egen kommersielle, strategiske og politiske interesser innenfor det spanske imperiet, og de var ivrige etter å komme tilbake til fredelig handel. Imidlertid var de martime statsmaktene i en svekket tilstand og begge hadde redusert sine militære styrker ved niårskrigens konklusjon. Ludvig XIV og Vilhelm III forsøkte derfor å løse problemet om spanske etterfølgelse ved forhandlinger, basert på prinsippet om deling (i begynnelsen uten tidligere referanse til domstoler i verken Spania eller Østerrike) som ville få effekt etter Karl II var død.
Avtaler om deling
Den første avtale om deling, signert av den franske hertugen av Tallard og den engelske jarlen av Portland den 26. september 1698 og ratifisert den 11. oktober. Avtalen allokerte Napoli og Sicilia, havnene i Toscana, Finale, og den baskiske provinsen Gipuzkoa til franske arveprinsen; Leopold Is andre sønn, erkehertug Karl, ville motta hertugdømmet Milano og dets besittelser. Imidlertid, det meste av imperiet – det meste av iberiske Spania, de spanske Nederlandene, Sardinia, og de oversjøiske områdene – ville bli overført til Josef Ferdinand av Bayern. Under Josef ville det spanske monarkiet forbli uavhengig av både fransk og østerriksk kontroll, men hans altfor tidlige død i februar 1699 veltet planen og gjorde det nødvendig å trekke opp en ny avtale, den andre avtalen om deling, den preliminære ble signert mellom Vilhelm III og Tallard den 11. juni 1700, og deretter ratifisert av generalstatene (det nederlandske parlamentet) den 25. mars 1700.
Det spanske imperiet ble nå delt mellom de tre gjenværende kandidatene. Ved den nye avtalen mottok erkehertug Karl det meste av Spania, de spanske Nederlandene, Sardinia, og de oversjøiske besittelsene. Den franske arveprinsen ville motta Gipuzkoa foruten resten av Spanias italienske besittelser under den forståelse at Milano ville bli byttet med hertugdømmet Lothringen, som deretter ville bli lagt inn under Frankrike. For Leopold I var imidlertid kontrollen av Spania og det kolonirike av mindre betydning enn Italia var, i særdeleshet var Milano, som han anså som vesentlig for sikkerheten for Østerrikes sørvestlige flanke. Selv om Leopold I og hans ministre var ville til å akseptere en form for deling, ville de ikke gå med på en avtale som stengte østerrikerne ute av Italia. Leopold I motsatte seg derfor den andre avtalen om deling. Det var grunnet delvis Habsburgdynastiet, men ved å motsette seg en deling av det spanske monarkiet håpet keiseren å skape et godt inntrykk i Madrid hvor ideen om deling ble møtt med bestyrtelse.
Kong Karl II av Spania døde endelig den 1. november 1700. Ludvig XVI sto nå overfor et dilemma som han selv mente var vanskelig å løse. Om han forbød hertugen av Anjou å akseptere den spanske tronen og isteden godtok den andre delingsavtalen – som Leopold I hadde nektet å signere og som spanjolene nektet å anerkjenne – ville erkehertug Karl bortimot helt sikkert bli anerkjent som konge av Spania og av alle dets besittelser, som stipulert i Karl IIs siste testamente. De østerrikske habsburgere ville samle enorm makt mens Frankrike ville få ingenting, og krig mellom Frankrike og Østerrike ville være umulig å unngå. Å akseptere testamentet til Karl II ville også bety krig med Leopold I, men i dette tilfellet ville Frankrike være alliert med Spania i å forsvare rettighetene som anerkjent i det spanske monarkiet. Uansett tilfelle ville den franske kongen mistenke at de maritime statsmaktene, bekymret for freden, være enten nøytrale eller halvhjertet involvert, så lenge som den franske og spanske kronen ikke var forent under én monark. Med disse overveielsene besluttet Ludvig XIV å akseptere Karl IIs siste testamente, og sendte sin sønnsønn til Madrid for å bli konge som Filip V av Spania.
Innledning
Nyheten om at Ludvig XIV hadde akseptert testamentet til Karl II og at andre fordelingsavtale var død, var et personlig nederlag for Vilhelm III, som hadde konkludert at Filip V ikke ville være mer enn en fransk klientkonge. Imidlertid var det mange i England som argumenterte for at det å akseptere testamentet var å foretrekke framfor en avtale hvor Frankrike fikk utvidet sitt territorium, inkludert at Napoli og Sicilia som under fransk kontroll utgjorde en trussel mot Englands handel med Midtøsten og østover. Etter anstrengelsene med niårskrigen dominerte toriene underhuset og var ivrige på å unngå konflikt og gjenopprette normal kommersiell aktivitet. For Vilhelm III gjorde Frankrikes økende makt krig uunngåelig, og sammen med Anthonie Heinsius, raadspensionaris av Holland, og de facto øverste leder av den nederlandske stat, begynte forberedelsene for å få støtte for krig. For dette fikk Vilhelm III hjelp fra franskekongens egne handlinger som helt og holdent komprimerte den fordelaktige posisjonen som Ludvig XIV holdt.
Ludvig XIVs første handling var en offisiell anerkjennelse av Filips Vs plass i arverekkefølgen til den franske trone ved å proklamere doktrinen om kongens guddommelige rett (kongedømme av Guds nåde). Det ga vekst til frykten om at Frankrike og Spania ville bli forent under én monark, en direkte motsigelse av testamentet til Karl II. Deretter, tidlig i februar 1701 aktet Ludvig XIV å sikre etterfølgelse for huset Bourbon i de spanske Nederlandene, og sendte tropper for å overta de nederlandske barrierefestningene som Vilhelm III hadde sikret seg ved freden i Rijswijk. De spanske Nederlandene var av vital strategisk interesse for nederlenderne ettersom de fungerte som en buffersone mellom Frankrike og den nederlandske republikken. Men det fiendtlige angrepet fra franskmennene var også skadelig for nederlandske kommersielle interesser i regionen, da det nå var intet prospekt for å holde handelsrestriksjonene i Schelde på stedet, – restriksjoner som fram til nå hadde sikret republikkens posisjon som hovedinnløp og utløp for europeisk handel. England hadde også egne interesser i de spanske Nederlandene, og ministrene innså den mulige trusselen som oppsto ved en fiende som etablerte seg øst for Doverstredet, og som med å dra fordelen av gunstige vindforhold og tidevann, kunne true De britiske øyer. Den franske bevegelsen var formet delvis for å legge press på generalstatene (det nederlandske parlamentet) i å anerkjenne Filip som konge av Spania – noe de snart gjorde – men fra Vilhelm IIIs perspektiv tapte de den sikkerheten som de hadde kjempet hardt for de siste tjue årene.
Ludvig XVI fremmedgjorde ytterligere de maritime statsmaktene ved å presse spanjolene til å gi særskilte privilegier til franske handelsmenn innenfor deres imperium, og således å presse ut engelske og nederlandske handelsmenn. For mange framsto Ludvig XVI på nytt som Europas enerådende hersker, og støtte for en krigspolitikk fikk framgang, selv om den franske kongens ambisjoner og motiver var kjent for å ikke være sikre, Engelske ministre arbeidet ut fra den antagelsen at den franske kongen søkte å utvide sine territorier og direkte dominerte spanske affærer. Med trusselen om én enkelt supermakt som dominerte Europa og den oversjøiske handelen, begynte London å støtte Vilhelm IIIs anstrengelser «i samsvar med keiseren og generalstatene for å bevare Europas frihet, Englands eiendom og fred, og for å redusere Frankrikes ublue makt», i henhold til William III.
Leopold I og Milano
Fra begynnelsen hadde Leopold I avvist det siste testamentet til Karl II: han var bestemt på å beholde de spanske besittelsene i Italia, framfor alt hertugdømmet Milano som ble sett på som den sørlige nøkkelen til Østerrikes sikkerhet. Før krigen ble utløst hadde franske tropper allerede blitt akseptert i Milano da dens visekonge erklærte seg for Filip V; det samme gjorde naboriket hertugdømmet Mantova ved en hemmelig sammenkomst i februar 1701. Republikken Venezia, republikken Genova, storhertugdømmet Toscana, og hertugdømmet Parma (under pavens beskyttelse), forble nøytrale. Lengre sør hadde kongedømmet Napoli anerkjent Filip V som konge av Spania, det samme gjorde pave Klemens XI som, grunnet profranske holdninger hos sine kardinaler, generelt fulgte en politikk av velvillig nøytralitet overfor Frankrike. Kun i hertugdømmene Modena og Guastalla – straks franske tropper ble forvist ved begynnelsen av kampanjen – fant det østerrikske keiseren støtte for sin sak.
Det mest betydningsfulle hersker i nordlige Italia var Viktor Amadeus II, hertug av Savoie, som hadde et krav på den spanske trone via sin oldemor, datter Filip II av Spania. Som keiseren hadde hertugen planer for naboriket Milano, og han flørtet med både Ludvig XIV og Leopold I for å fremme sine egne interesser. Imidlertid arvet hertugen av Anjou den spanske tronen og den påfølgende dominansen til huset Bourbon hadde vist å være det mest overbevisende argumentet, og den 6. april 1701 gikk Victor Amadeus motvillig med på å fornye sin allianse med Frankrike. Franske tropper med kurs for Milano fikk nå tillatelse til å marsjere gjennom Victor Amadeus' områder. Til gjengjeld mottok hertugen subsidier og tittelen som øverstkommanderende for Savoies og Frankrikes hærer i Italia, skjønt i praksis var det en tom, nominell tittel, og han fikk ingen løfter på territoriale gevinster. Alliansen ble forseglet med at Filip V ble gift med Victor Amadeus' 13 år gamle datter, Maria Luisa.
Den franske tilstedeværelsen i Italia truet Østerrikes sikkerhet. Selv om Leopold Is nylige seier over de osmanske tyrkerne hadde etterlatt hans østlige grenser sikre for øyeblikket, hadde han blitt utmanøvrert diplomatisk. I mai 1701, før han erklærte krig, sendte han derfor prins Eugene av Savoia over Alpene med en hær for å sikre hertugdømmet Milano. Tidlig i juni hadde det meste av Eugenes hær på 30 000 tropper krysset fjellene og inn i nøytrale Venezia, og den 9. juli beseiret han en avdeling fra marskalk Catinats hær i slaget ved Carpi; dette ble fulgt opp med en annen seier den 1. september da han beseiret Catinats etterfølger marskalk Villeroi i slaget ved Chiari. Eugene okkuperte det meste av områdene til pro-franske Mantova, men til tross for sin suksess fikk knapp støtte fra Wien. Sammenbruddet i regjeringen fikk Leopold I til å redusere hæren og det tvang Eugene til bedrive ukonvensjonell taktikk. Den 1. februar 1702 angrep han de franske hovedkvarterene i slaget ved Cremona. Angrepet ble til sist mislykket, men Villeroi ble tatt til fange (senere løslatt), og tvang franskmennene til trekke seg tilbake til elven Adda. Frankrike holdt fortsatt Milano, men østerrikerne hadde demonstrert at de kunne og ville kjempe for å beskytte sine interesser, noe som ga de argumenter som trengtes for å bygge en allianse med England og den nederlandske republikken.
Storalliansen samles
Samtaler hadde begynt i Haag i mars 1701. Til tross for tidligere fiendskap, Vilhelm III, som ikke hadde lenge igjen å leve, ga jarlen av Marlborough tillit som sin politiske og militære etterfølger. Marlborough ble utnevnt som ekstraordinær ambassadør i Haag og øverstkommanderende av de engelske og skotske styrkene i Nederlandene. Heinsius representerte nederlenderne mens grev Wratislaw, keiserlig ambassadør i London, forhandlet på vegne av keiseren. Samtaler med den franske ambassadøren, grev d'Avaux, sentrerte rundt skjebnen til det spanske monarkiet, de franske militære angrepene i de spanske Nederlandene, og hertugdømmet Milano, og de handelsprivilegier som franske handelsmenn hadde fått på bekostning av de maritime statsmaktene. Disse noe hykleriske samtalene viste seg å ikke komme med noe resultat, og de falt sammen tidlig i august. Uansett, samtidige diskusjoner for å bygge en anti-fransk allianse mellom England, Nederlandene og Østerrike hadde fått betydelig framgang, og det resulterte i signeringen av den andre avtalen til storalliansen den 7. september 1701. Det generelle målet til alliansen ble holdt i vage formuleringer: det var ingen omtale av erkehertug Karl som spansk konge, men at keiseren skulle motta en «rettferdig og fornuftig» tilfredsstillelse i den spanske tronfølgelsen, og at de franske og spanske kongedømmene skulle forbli adskilte.
Selv etter dannelsen av storalliansen fortsatte den franske kongen med fiendtlighetene. Den 16. september 1701 døde den katolske Jakob II av England (VII av Skottland) – i landsforvisning i det franske slottet Saint-Germain siden den ærerike revolusjon. Til tross for hans forsakelse av jakobittene i fredsavtalen i Rijswijk i 1697, anerkjente Ludvig XIV snart Jakob IIs sønn James Francis Edward Stuart som «kong Jakob III av England». Det franske hoff insisterte at å bevilge Stuart tittelen som konge var en ren formalitet, men engelske ministre var vantro og indignerte. Ludvig XIVs erklæring synes som en direkte utfordring til parlamentet og Act of Settlement i 1701, som fastsatte arvefølgen til den britiske tronen, og som ved døden av Annes eneste overlevende sønn hadde bestemt den engelske etterfølgelsen til tronen til Sophia av Hannover (barnebarn av Jakob I av England, og samtidig Jakob VI av Skottland) og hennes protestantiske arvinger. Som en konsekvens ble det å sikre protestantisk etterfølgelse snart anerkjent av storalliansen som ett av Englands fremste mål i krigen.