cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norges geografi
Innvandrere
I 2023 var det i Norge 877 227 personer født i utlandet av utenlandske foreldre. Oslo har størst andel innvandrere med 26 % av befolkningen, Innlandet har minst med 11 %. Blant kommunene hadde Gamvik 29 %, Båtsfjord 27 %, Træna 27 % og Sør-Varanger 15 % innvandrere. Troms og Finnmark har mange av kommunene med stor andel innvandrere. Rindal kommune i Trøndelag hadde 2 %. I Oslo hadde bydelene Stovner, Søndre Nordstrand og Alna over halvparten av befolkningen innvandrerbakgrunn (innvandrere og barn av innvandrere), over 37 % av innbyggerne i disse bydelene er født utenfor Norge (tall for 2022). Nordstrand, Vestre Aker og Nordre Aker hadde minst andel innvandrere på 16-18 % (dette gjaldt også i 2015). I 178 av Norges kommuner er innvandrere fra Polen den største gruppen.
Språk
Omkring 20.000-30.000 snakker samisk i Norge, hovedsakelig nordsamisk og de fleste i Troms og Finnmark.
Viktige skiller mellom norske dialekter er kjent fra 1100-tallet og er trolig eldre. I hovedsak deles de norske dialektene i to hovedgrupper: østnorsk (Østlandet, Trøndelag, Nordmøre og deler av Helgeland) og vestnorsk (Vestlandet til og med Molde, Sørlandet til Langesund, store deler av Nord-Norge), basert på jamvektsregelen. Utbredelse av tykk l, eller retrofleks flapp, følger nesten samme grense som jamvektsregelen. Langfjella og de andre store fjellene i Sør-Norge er en viktig dialektgrense mellom øst og vest. Fjellbygdene i Hallingdal, Valdres og Gudbrandsdalen har noen likhetstrekk med vestnorsk. Vest-Telemark regnes som vestnorsk. Målselv og Bardu har preg av østnorsk på grunn av innvandring på 1700-tallet. Palatalisering finnes fra Mjøsa og nordover, nord for Sognefjorden, og er særlig utpreget i nordnorsk.
Hovedtrekk i moderne tid
Norge er at av de tynnest befolkede landene i Europa etter Island. De nordlige delene av Norge, Sverige og Finland er de tynnest befolkede regionene i EU/EØS med ned mot 2 innbyggere/km2. Bortsett fra Russland har Norge fast bosetning lenger nord enn noe annet land.
David Trézéguet
David Sergio Trézéguet (født 15. oktober 1977 i Rouen Frankrike) er en fransk-argentinsk tidligere fotballspiller. Han er sønn av den tidligere argentinske fotballspilleren Jorge Trezeguet. Han er kjent for å score viktige mål, og avgjorde for eksempel EM-finalen mot i 2000.
Norges geografi
Hovedtrekk i moderne tid
Det geografiske tyngdepunkt i landets befolkning er på det sentrale Østlandet. Befolkningen er særlig konsentrert omkring Oslo og Oslofjorden. Her ligger hovedstaden Oslo og tre tettsteder (Drammen, Porsgrunn-Skien og Fredrikstad-Sarpsborg) med befolkning omkring 100 000. Ellers har hver landsdel sin (uoffisielle) landsdelshovedstad: Kristiansand på Sørlandet, Bergen i vest, Trondheim i Trøndelag og Tromsø i Nord-Norge. Stavanger har utviklet seg stert som landets oljehovedstad. Disse byene og byområdene har alle en lang historie med sentrale funksjoner innen handel, administrasjon og kirke.
I 2018 bodde 82 % av innbyggerne i tettsteder, og 58 % bodde i tettsteder med minst 10,000 innbyggere. I Oslo fylke bodde 99 % av innbyggerne i et tettsted, i Hedmark fylke 58 %. Av landets kommuner var det i 2018 28 som ikke hadde noe tettsted etter SSBs definisjon. Tettstedet Oslo hadde i 2018 1 million innbyggere, noe som tilsvarer nær 19 % av landets befolkning. Siden 1800 bor en stadig større andel av innbyggerne i byer og tettsteder. Det sentrale Østlandet med Oslo har fått en økende andel av befolkningen, mens Finnmarks, Opplands og Agders andel har gått ned.
David Trézéguet
Han debuterte i Serie A for Juventus mot AS Bari 15. oktober 2000.
Landslagskarriere
Trézéguet debuterte for mot  28. januar 1998, men ga seg med landslagsspill i 2008 etter å ha spilt 71 landskamper og scoret 34 mål for Frankrike.
Norges geografi
Urbanisering
Mer enn 84 % av befolkningen bor i byer og tettsteder. Det er særlig fra rundt år 1800 urbaniseringen har hatt betydning. Fra 1800 til 2000 ble bosetningen i Norge endret fra overveiende spredt (over 90 %) til overveiende tett (omtrent 75 %, Sverige hadde til sammenligning opp mot 80 %). I 1950 bodde halvparten av befolkningen i byer og andre tettbygde områder. Administrative grenser (kommuner) er bare delvis egnet til å skjelne mellom byer/tettsteder og spredtbygde områder. Skillet mellom landkommuner og bykommuner er uten rettslig betydning. Etter andre verdenskrig har det pågått en jevn urbanisering og sentralisering av Norge der folkeveksten har skjedd i byer og sentrale strøk blant annet ved flytting. Tettstedenes andel økte fra 52 % i 1950 til 74 % i 1995. Det har også foregått en del flytting fra nord til sør i landet. Oslo/Akershus’ andel av befolkning har økt, mens mens det øvrige Østlandet og Nord-Norge gikk tilbake noen prosentpoeng. I landdistriktene skjedde i perioden en stor grad av lokal konsentrasjon mot mindre tettsteder og kommunesentra. I mange tilfeller ligger en god del av den sammenhengende bymessige bebyggelsen i andre kommuner enn bykjernen. I byene har flyttestrømmen til dels gått motsatt vei - fra bykjernen til omliggende forstadsområder. Fra 1950 til 1995 var det nesten ikke folkevekst i Oslo kommune, mens Akershus i samme periode nesten nådde igjen Oslo i folketall. Økende pendling fra bygdene til nærliggende byer og tettsteder innebærer en «skjult urbanisering» ved at bygdene fungerer som forsteder og villastrøk for byene.
Norges Bondelag
Norges Bondelag er den største interesseorganisasjonen for bønder i Norge. Norges Bondelag arbeider for å bedre vilkårene for landbruket og synliggjøre landbrukets betydning for samfunnet. Norges Bondelags hovedmål for norsk landbruk er å øke den bærekraftige matproduksjonen og sjølforsyninga basert på norske ressurser, og å øke verdiskapinga gjennom bruk av ressursgrunnlaget på den enkelte gården. Målet med dette er å gi næringsutvikling, arbeidsplasser og grobunn for levende lokalsamfunn i hele landet.
Norges geografi
Byenes beliggenhet og utstrekning
De fleste norske byene ligger ved kysten. De er i stor grad vokst frem i tilknytning til utenrikshandel og skipsfart. Bare to gruvebyer, Kongsberg og Røros, er innlandsbyer, ved siden av bispesetet Hamar som gikk tilbake etter reformasjonen. Tønsberg er en av landets eldste byer og lå sentralt i forhold til vannveiene til Østersjøen og til Nordsjøen. Bergen og Trondheim ligger stadig sentralt i hver sin landsdel, som de gjorde alt i tidlig middelalder. For eksempel var Tvedestrand var utskipingshavn for Nes jernverk. Fra industrialiseringen har flere steder vokst frem som omlastingshavner. Narvik ble anlagt som utskipingshavn for jernmalm fra Nord-Sverige, Finneid for malm fra Sulitjelma.
Norges Bondelag
Bondelaget selv mottar ikke statsstøtte, og er økonomisk og politisk uavhengig.
Norges geografi
Byenes beliggenhet og utstrekning
På Sørlandskysten hadde skipsfart særlig betydning for sysselsetting og bosetting, med seilskutetiden på 1800-tallet som høydepunkt. Dampdrevne jernskip håndterte is mye bedre enn seilskutene slik at uthavnene Drøbak og Svelvik mistet sin betydning da Oslo og Drammen fikk helårs skipsforbindelse. Særlig Christiania/Oslo ble stimulert av utbygging av samferdselen på land (veier og jernbane) på siste halvdel av 1800-tallet. Jernbanen utvidet på 1800-tallet byenes oppland betydelig: Hovedbanen til Eidsvoll og Hamar-Elverum-banen (1862) knyttet store deler av det indre Østlandet til Christiania.
Norges Bondelag
Laget ble startet i 1896 med tittelen Norsk Landmandsforbund. Dengang skulle det arbeide til beste for landbruksnæringen og prøve å påvirke politiske avgjørelser, med andre ord noenlunde det samme formålet som i dag. I 1922 skiftet bevegelsen navn til Norges Bondelag, bare to år etter at landsmøtet hadde vedtatt å opprette Bondepartiet (nå: Senterpartiet), som skulle arbeide aktivt og direkte for bøndenes interesser på Stortinget.
Norges geografi
Byenes beliggenhet og utstrekning
Norge har få tydelige konurbasjoner der byspredning skjer ved at byer vokser sammen. Noen unntak er Stavanger-Sandnes, Lillstrøm-Oslo-Bærum-Asker, Grenland, nedre Glomma (Fredrikstad/Sarpsborg) og omkring Drammenselva. Listen over de syv største norske byene har vært nesten uendret siden 1845. Byvekst blir blant annet drevet frem av at økende andel arbeidsplasser er innenfor tjenesteyting i byer. I form av bredden av funksjoner og tjenestetilbud er Oslo den klart mest sentrale i Norge, mens typisk regionsentra som Tromsø og Kristiansand er på et nivå under i sentralitet. Utbygging av samferdsel har ført til at mer handel foregår i kjøpesentre utenfor den opprinnelige bykjernen. Byspredning skjer blant annet ved byplanlegging og utbygging av samferdsel som gjør det mulig å bo i forsteder og i bygder lenger fra arbeidsplassen. Mange bykjerner er etterhvert nesten helt uten boliger og fastboende.
Norges Bondelag
Norges Bondelag har 63 000 medlemmer, fordelt på 515 lokallag og 16 fylkeslag.
Norges geografi
Byenes beliggenhet og utstrekning
Byene Halden, Fredrikstad, Drammen, Larvik, Trondheim og Skien vokste frem ved elvemunninger med adkomst til opplandet innenfor. Jernbane og veier endret betydningen av den opprinnelige lokaliseringsfordelen. Byer som Drammen (Bragernes), Halden og Larvik vokste frem rundt sagbruk og utskiping av trelast fra 1500-tallet av og fikk byprivilegier med rett til å handle med utlandet. Industrialisering fra rundt 1900 særlig knyttet til vannkraft skapte en del tettsteder dominert av en eller få store bedrifter, såkalte ensidige industristeder for eksempel Odda, Mo i Rana og Høyanger.
Innenfor den enkelte by er det forskjeller i arealbruk, bosetning, innbyggernes inntekt og områdenes status. Dette er særlig tydelig i Oslo der forskjellene særlig går mellom øst (for eksempel Groruddalen) og vest (for eksempel Holmenkollåsen). Deler av Oslo (Grünerløkka, Aker Brygge) har gjennomgått gentrifisering der tidligere arbeider- og industristrøk har blitt oppgradert og fått status som dyre og ettertraktede strøk. Lignende utvikling har skjedd med Bakklandet i Trondheim og Nordnes i Bergen.
Norges Bondelag
Styre
Styret etter årsmøtet i 2022 består av styreleder Bjørn Gimming, første nestleder Egil Christopher Hoen og andre nestleder Bodhild Fjelltveit. Styremedlemmer er Erling Aas-Eng, Arthur Salte, Audhild S Slapgård, John Erik Skjelnes Johansen og 1. vara Thorleif Müller, Solveig Bratteng Rønning (Tine ) Arne Elias Østerås (Norske Felleskjøp), Merethe Sund (Nortura), Jorun Henriksen (Norges Bygdekvinnelag) og Henrik Nordtun Gjertsen (Norges Bygdeungdomslag).
Norges geografi
Riksgrensen før reformasjonen
Mot slutten av høymiddealderen gikk riksgrensen mellom Norge og Sverige slik at Jemtland, Herjedalen og Båhuslen lå under den norske kronen. Kirkelig sognet Jemtland til Sverige og var lite integrert i norsk samfunnsliv. Skåne, Gotland og Saaremaa (Ösel) tilhørte Danmark til midten av 1600-tallet. Riksgrensen hadde blitt presset sørover til Göta elv under Harald Sigurdsson. På 1200-tallet ble det slutt på den åpne striden om territoriell kontroll i Sør-Norge. Langs kysten av Finnmark/Kolahalvøya og i de indre områdene nord for Jemtland var grensene uavklart. Island, Grønland og andre øyer i Atlanterhavet lå under Norge og Nidaros erkebispedømme. Til år 1241 gjorde danske konger seg så sterkt gjeldende rundt Oslofjorden at området til dels var dansk i perioden.
Forhistorisk tid
Norge har omkring 50,000 gårder med egne navn. Gårdsnavnene har holdt seg i lang tid, over 1,000 år, kanskje så mye som 2,000 år. Usammensatte landskapsnavn som Haug, Eid, Vik og Berg antas å være de eldste. Arkeologiske spor som gravhauger tyder også på fast bosetning. For eksempel ble gravfeltet ved Svartelva i Løten brukt fra omkring år 0 til år 1000 da kristendommen tok over. De første bøndene brukte trolig store områder til innmark og utmark, og nye gårder ble trolig etablert med utgangspunkt i noen «modergårder». De største gravfeltene, de eldste arkeologiske funn og de eldste gårdsnavnene finnes der åkerjorden er rikest og romsligst.
Det er uklart om bosetningsutvidelsen i romertid, folkevandringstid og jernalder skyldes innvandring eller indre utvikling og folkevekst. Bøndene hadde både åker (der det ble dyrket korn) og husdyr som beitet i utmark, men det er usikkert hvilke av disse som var viktigst. Folkeveksten fra rundt år 200 førte til mer utnyttelse av utmarka blant annet i form av setrer i fjellet.
Norsk ekspansjon nordover
Rundt år 500 var det norsk bosetning til Malangsgapet. Malangen ble til rundt år 1400 regnet for grensen mellom Hålogaland og Finnmork. Utover i vikingtiden og middelalderen pågikk det innvandring og bosetting av norskspråklige langs kysten nord for Malangen. I vikingtiden var det i tillegg enkelte norske bosettinger lenger nord og øst, også øst for Nordkapp. Fjorder i Øst-Finnmark har navn på -anger som er et eldre norrønt navn for -fjord og som tyder på at området ble jevnlig besøkt av norrønttalende folk før -anger gikk ut av bruk. På Island er -fjord det vanlige.
Omkring år 1050 fantes det norske bosettinger på den ytre kysten av Vest-Finnmark, men de neste 200-300 år er det uklart om det var norsk bosetning øst for Tromsø. I hansatiden ble bosettingen i nord og øst for Tromsø utviklet til store vær spesialisert på kommersielt fiske. I det indre av Finnmark var det lenge ingen riksgrense og Kautokeino og Karasjok var norsk-svensk fellesområde med hovedsakelig svensk påvirkning. Grensen mot Finland ble fastsatt i 1751 og mot Russland i 1826. I de indre skog- og fjelltraktene langs den nåværende grensen mellom Norge og Sverige utnyttet samer ressursene helt ned til Hedmark.
Bosetning og gårder i middelalderen
Ved gårddeling og nyrydding ble det før svartedauden stadig flere gårder i Norge. Bosetningen spredte seg til mer marginale jordbruksområder. Østlandet fikk mest befolkningsvekst mot høymiddelalderen. Langs kysten nord for Stad økte bosetningen trolig i takt med omfanget av fisket. Det er ingen manntall eller andre fortegnelser over befolkning og bosetning i middelalderen. Først i 1650 eller noe senere var folketallet på samme nivå som før svartedauden. Etter svartedauden ble mange gårder og bosetninger forlatt og lagt øde, i de mest marginale jordbruksområdene ble opp mot 80 % av gårdene oppgitt. Steder som Skien, Veøy og Borgund (Ålesund) gikk ut av bruk som kjøpstader. Fra 1300 til 1660 skjedde en endring i næringsgrunnlaget slik at kystbygdene fikk en større andel av folketallet. De indre bygdene på Østlandet hadde relativt større befolkning i høymiddelalderen enn etter reformasjonen. I år 1660 var folketallet i Troms og Finnmark henholdsvis 6,000 og 3,000 (2 % av samlet folketall), i 1300 hadde disse områdene enda mindre andel av landets bosetning.
Byenes fremvekst og utforming
Utviklingen av byene i Norge faller hovedsakelige i tre faser: Middelalderen, reformasjonen til 1850 og moderne byvekst ved industrialiseringen. Middelalderbyene er lite igjen av, bortsett fra gatemønsteret. De besto av tett trehusbebyggelse som ble offer for mange bybranner; i Bergen var det fem fra 1198 til 1702. De fleste norske byene oppsto etter 1500 og relativt sent sammenlignet med Vest-Europa ellers. De norske middelalderbyene var geistlige og administrative senter. Bergen var først bispesete og ble deretter senter for handel med fisk. Oslo, Bergen, Hamar, Stavanger og Nidaros ble bispeseter noe som stimulerte utviklingen i disse byene; kongen reiste kirker i Borg, Konghelle og Tønsberg. Byene som vokste frem etter 1500 var basert på internasjonale handel med fisk og trelast, ikke som handelssted for nærområdet. Halden, Moss, Bragernes/Strømsø, Larvik, Risør, Arendal og Mandal begynte som ladesteder med utskipningshavn for trelast. I Nord-Norge hadde ingen byer før etter 1789 da handelsprivilegiet for Bergen og Trondheim ble opphevet.
I middelalderen var det små handelssteder på Veøy i Romsdal, Kaupanger i Sogn, i Borgund på Sunnmøre, og Vågan i Lofoten. Urbanisering i Norge skjedde på få steder sammenlignet med nabolandene, bare 14 steder fremstår som byer før 1350.
Byene hadde fra middelalderen av enerett på å drive handel med varer produsert i omlandet. For eksempel omfattet Skiens omland Grenland, Numedal og Øvre Telemark, mens Veøy hadde handelsretter i Romsdal. I middelalderen bodde opp mot 5 % av Norges befolkning i byene mot 20 % i England og 10 % i Skottland.
Ved utgangen av middelalderen hadde Norge 11 byer hvorav tre var i Båhuslen. I 1769 var det 21 byer i Norge og under 10 % av befolkningen bodde i tettsteder med flere enn 700 innbyggere; Bergen var klart størst med 14,000 innbyggere, Kongsberg, Kristiania og Trondheim hadde rundt 8,000, mens ingen andre byer/tettsteder hadde over 5,000 innbyggere.
I 1814 hadde Norge omkring 30 byer. I enevoldstiden var Christiania, Bergen, Trondheim og Kristiansand administrasjonsbyer for hvert sitt stift; med unntak av Kristiansand var dette også landets største og eldste byer. Disse fire samt Fredrikstad og Fredrikshald var garnisonsbyer (vertskap for en fast stasjonert militær styrke) der særlig Fredrikstad var preget av det militære nærværet. Christian IV anla Kristiansand hovedsakelig av militære hensyn etter at keiseren okkuperte Jylland.
Trelasteksport sjøveien var historisk hovednæring for alle byene øst for Lindesnes. Trelast medvirket til bydannelse i større grad enn fisk og mineraler/metaller fordi det ga flere arbeidsplasser på stedet. Historisk har Bergen og Trondheim vært de viktigste eksporthavnene for fisk, mens fiske og fiskehandel var relativt viktigere for mindre byer som Kristiansund, Farsund og Haugesund. Mindre tettsteder i form av fiskevær fantes i et stort antall fra Lindesnes og nordover. Den sterke folkeveksten i Christiania/Aker og Oslo 1850–1950 skjedde samtidig med industriveksten i byen. På det meste hadde byen en tredjedel av alle industriarbeidsplasser i Norge. Industrialiseringen skjedde ellers i gamle byer som Trondheim, Bergen, Stavanger, Skien/Porsgrunn og Drammen. Ved overgang fra treskip med seil til dampdrevne jernskip ble Christiania en sjøfartsby hele året og verftene der spilte en viktig rolle. Stedsbundet næringsvirksomhet bidro til fremvekst av mindre tettsteder: Gruvedrift på Senja, Ytterøya og i Kåfjord førte til dannelse av midlertidige tettbebyggelser, mens Kongsberg og Røros har bestått etter at gruvedriften ble innstilt. Meierier og annen industri knyttet til landbruket skapte mindre tettsteder som Bryne. Rundt den kraftkrevende industrien etablert fra rundt 1900 vokste det opp større tettsteder i tildels ubebodde områder for eksempel Rjukan, Tyssedal og Høyanger.
Bergen ble tettbebygd fra middelalderen av og ble med konsentrasjonen av eksporten der til Norges i særstilling største by i flere hundre år. Magnus Lagabøtes bylov erstattet bjarkøyretten og regulerte fra 1276 bosetningen i Bergen, Oslo, Nidaros og Tunsberg. Byloven og utfyllende bestemmelser fastsatte ofte hvor i byen forskjellige varer kunne omsettes og hvor forskjellige håndverkere skulle holde til. Byloven forsøkte også å regulere tilstrømming av folk til byen. I bygårdene kunne det var husdyrhold med blant griser og kyr, mens beite og åker fantes i byens takmark. Mye av bebyggelsen i middelalderens Oslo, Trondheim og Tønsberg lignet på de avlange gårdene som er bevart på Bryggen i Bergen. Tomtegrensene i Oslo ser ut til å ha bestått i mange hundre år, i Bergen helt fra middelalderen til moderne tid.
Etter at gamle Oslo brant ned i 1624 bestemt kongen at en ny by, Christiania, skulle anlegges med rettvinklet gatemønster. Kristiansand ble anlagt i 1641 på kongens befaling og fikk fra begynnelsen et planmessig rettvinklet gatemønster i kvadraturen. Gamlebyen i Fredrikstad ble også anlagt med et rektangulært gatemønster på 1600-tallet. Andre byer hadde et mer selvgrodd preg. Trondheim fikk et regulert gatemønster med brede og rette hovedgater etter brannen i 1681.
Kjøpstedene, ladestedene og uthavnene som ble etablert etter 1500 var basert på fjernhandel (fisk og trelast til utlandet) og ikke handel med omlandet. Halden, Moss, Bragernes/Strømsø, Larvik, Risør, Mandal og Arendal var basert på utskiping av trelast. Bergverk ga opphav til byene Kongsberg og Røros.
Emigrasjon
Se også: Norsk emigrasjon til USA.
Utvandringen til Amerika på 1800-tallet preget demografien i Norge lenge etter utvandringstoppen. Utvandringen foregikk særlig i perioden 1825-1920; den begynte på landsbygda og fortsatte fra byene. Omtrent 800,000 nordmenn utvandret til Amerika. Noen distrikter og bygder ble særlig berør av utvandringen, spesielt de indre fjordbygdene på Vestlandet, som Luster og Lærdal, og øvre fjellbygder på Østlandet, som Valdres, Hallingdal og Gudbrandsdalen. Fra Gudbrandsdalen var det i årene 1866-1900 så stor utvandring at folketallet falt med 15 til 20 % tross høy fødselstall. I 1970 lå bygdene i Lesja, Lom og Skjåk fortsatt under folketallet i 1865. Mange marginale gårder og boplasser Gudbrandsdalen ble nedlagt samtidig med fallet i folketallet. Etter hvert ble det like stor utvandring fra byene som fra bygdene.
Bygdene før og etter utskiftingen
Jordleie var utbredt fra middelalderen av. Stadig oppdeling av gårder og åkrer førte til den dyrkede jorda etter hvert besto av mange små teiger. Med den tids driftsmåter var ikke dette noen særlig ulempe.
Utskiftingene på 1800-tallet omorganiserte jorden til større sammenhengende teiger. Utskifting innebærer sammenslåing og ny grenser landbrukseiendommer for å få mer praktiske ordning av jorden. Dette skjedde etter utskiftingsloven av 1857 og det enkelte gårdsbruk ble ofte liggende hver for seg omgitt av sin egen jord (enkeltgårdsbebyggelse). Før utskiftingen var enkelgårdsbebyggelse vanligst på Østlandet og til dels de indre bygdene i Trøndelag. På Vestlandet, Sørlandet og i Nord-Norge var det vanlig med klyngetun der husene til alle gårdsbruk i grenden var samlet i ett tun. I selve klyngebebyggelsen kunne byggene være oppstilte tilsynelatende tilfeldig i forhold til hverandre (vanlig på Vestlandet) eller ordnet i rekker (vanligere på Sørlandet og Nordmøre). Enkeltgårdene i Trøndelag og på Østlandet har ofte gårdsbyggene ordnet i firkant rundt et tun.
Arealer til jord- og skogbruk
Mest dyrket jord er i lavlandet på det sentrale Østlandet (inkludert områder rundt Mjøsa) samt i dalene på Østlandet, på Jæren og rundt Trondheimsfjorden. De mest tettbefolkede områdene har også største folketetthet og det er lite forskjell mellom landsdelen i dyrket areal per innbygger.
Norge har mye mindre løsavleiringer enn de store jordbrukslandene. I noen sentrale jordbruksområde (rundt Trondheimsfjorden og Oslofjorden og i Drammensdalen) i Norge er det marin leire som er næringsrik, men tung. Jæren har mye løsmasser og er et relativt viktig jordbruksområde. På Hedemarken, Hadeland, og Toten er det løs forvitringsjord av skifer som gir god åker. Forholdene for korndyrking er relativt gode i Norge, men kort sommer med tørr forsommer og ofte fuktig i skuronna er lite gunstig. De indre fjordstrøkene på Vestlandet er velegnet for fruktdyrking. På Vestlandet er det gode forhold for gressdyrking. Mesteparten av skogen i Norge er eid av privatpersoner for en stor del knyttet til gårdsbruk. Det offentlige og sameier eier en del skog, bedrifter en liten andel. Den produktive barskogen finnes for en stor del på det indre Østlandet samt i Trøndelag og Agder. På Vestlandet og nord for Saltfjellet er det relativt mindre produktiv barskog. Tre fjerdedeler av skogarealet er eid av enkeltpersoner hovedsakelig som en del av gårdsbruk, og sameier eier 9 %. Staten eier omkring 10 % og foretak 6 % (tall for 1980).
Antall døgngrader over 6°C brukes som mål hvor gunstig klimaet er for varmekjære vekster. Rundt Oslofjorden, på Ringerike, i nedre Telemark og på Sørlandskysten er denne på 1200 døgngrader. Lavlandet rundt Mjøsa og fjordstrøkene på Vestlandet ligger på 1,000 til 1,200. Lavlandet rundt Trondheimsfjorden og østlandsdalene under 300 m.o.h. ligger på 850 døgngrader og har gode forhold for dyrking av bygg og havre. Mens områdene på Vestland og i Agder med like høye tall har lite korndyrking på grunn av regn i høste- og modningssesongen. Kystrekene på Vestlandet og i Agder har lengre vekstsesong enn andre landsdeler noe som gir godt grunnlag for gress og beite samt dyrking av grønnsaker og tidligpoteter. Store lokale klimaforskjeller gjør det vanskelig å trekke generelle dyrkingsgrenser. For eksempel kan det i høytliggende daler på Østlandet være umulig å dyrke korn eller poteter i dalbunnen på 500 meter over havet på grunn av tidlig frost, mens den solvendte lien ovenfor på 700 meter kan være frostfritt. På Låg-Jæren og andre kystflater på Vestlandet gjør vind fruktdyrking og skogsdrift umulig, mens åkervekster trives. Regn er et klart mindre problem for fruktdyrking enn for korndyrking. Fruktdyrking var i 1969 konsentrert i Ringerike, Lier, nedre Telemark, indre Hardanger, Sogn og andre indre fjordstrøk. Korndyrking var i 1969 konsentrert på Østlandet fra og med Mjøsa og sørover.
Industri og mineralutvinning
Geografisk fordeling av industrien er særlig knyttet til forekomst av naturressurser. De eldste industriene er trelast og bergverk.
Kobber
De første kobberverkene av betydning var Kvikne (1632), Røros og Løkken (1652), senere Folldal (1741) og Kåfjord i Alta (1825). Det er mest industri rundt Oslofjorden, på deler av Vestlandet og i Trøndelag. Dette har opphav i den tidlige industrialiseringen da sagbrukene brukte de store elvene til fløting og vannkraft til saging.
Jernmalm
Nord-Norge er landsdelen med største forekomst av jernmalm, blant annet i Dunderlandsdalen og i Sør-Varanger. Det første jernverket i landet var Fossum verk ved Skien etablert i 1542. Jernmalmforekomstene omkring Arendal ble oppdaget allerede på 1500-tallet og la grunnlag for stor gruvevirksomhet i området gjennom 300 år. Malmen fra Arendel ble skipet til jernverk lenger øst, bl.a. i Næs jernverk i Tvedestrand, Larvik, Moss, Ulefoss, Eidsfoss, Hokksund og Bærum. Produksjonen var basert på fyrsetting i gruvene og trekull i masovnene. Lokaliseringsfaktorene for disse jernverkene var, foruten tilgang på malm, helst med vannvei-transport, fossekraft og trekull. På det meste var 18 jernverk i drift blant annet Fossum, Bærum, Eidsvold og Froland. Mange av jernverkene ble nedlagt fra 1850-årene, noen ble omgjort til jernstøperier.
Andre mineraler
I Sulitjelma er det forekomst av svovelkis. I Korgen er det bly- og sinkholdig svovelkis. På Hjerkinn har det vært drevet utvinning av svovelkis. Jomafjell, Grong og Skorovass har forekomster av svovelkis.
På Senja grafitt, det er marmorbrudd i Fauske og gammel skiferutvinning i Alta. På Rausand ved Molde og Malm i Fosdalen er det jernmalmforekomst. Eide på Nordmøre har siden rundt 1900 dominert markedet for gravstein og momunenter i Norge. I samme område utvinnes kalkmasse til industriell bruk. Det finnes drivverdig titanmalm i Sogndal i Dalane. Ellers på Vestlandet har bergverk relativt liten betydning. Egersundfeltet er Europas største forekomst av titan. Molybden har vært utvunnet i Knaben Gruber i Kvinesdal.
Nikkel ble første gang funnet i Espedalen i 1845 og på 1870-tallet var 40 gruver og 7 smeltehytter i drifte flere steder i landet, størst var Flaat Gruve i Evje.
Vannkraft
Med innføring av elektrisitet ble vannkraftverkene en enda viktigere lokaliseringsfaktor for industri og det ble bygget opp store bedrifter og skapt nye industristeder blant annet Rjukan, Notodden, Odda, Eydehavn, Svelgen, Sunndalsøra, Mo i Rana og Glomfjord. Oslo var i 1970 en industriby med 17 % av all industrisysselsetting i Norge og 20 % av produksjonen målt i kroner. I Trøndelag har industrien vært konsentrert om Trondheim.
Spesielt for Vestlandet og Nordland er at elektrisk strøm fra vannkraft av naturgitte grunner typisk produseres i sjøkanten hvor det er enkel adkomst for lasteskip og lett å anlegge gode havner. Dette har dannet grunnlag for kraftkrevende industri (metall og gjødsel) blant annet i Tyssedal, Odda, Sauda, Årdal, Sunndal, Sauda, Ålvik og på Husnes. Industrien på Vestlandet som helhet er variert og knyttet blant annet til foredling av fisk og bygging og utrustning av båter. Nedbør og høydeforskjeller gjør Nordland og Troms godt egnet til vannkraft.
Samferdsel
Vei og jernbane gjennom landsdelene følger stort sett dalførene og transporten mellom Østlandet og Trøndelag/Vestlandet går gjennom et fåtall til dels krevende fjelloverganger. For eksempel Dovrebanen og Bergensbanen går over høyfjellsplatå. Noen fjelloverganger er vanskelig å holde åpne om vinteren og noen er helt stengt.
De store fjordene på Vestlandet fryser stort sett ikke til om vinteren og er gode havner og ferdselsårer hele året.
Landområder
A Ikke medregnet Svalbard der Spitsbergen, Nordaustlandet og Edgeøya er større enn øyene ved Norges hovedland.
Oddvar Dobloug
Oddvar Dobloug (født 5. januar 1916, død 17. mars 1995 i Elverum ) var en norsk kaptein i Kompani Linge som deltok i operasjoner i Gudbrandsdalen og Østerdalen under andre verdenskrig. Han ble dekorert med Krigskorset.
Andre verdenskrig
Dobloug tok seg i 1941 til Storbritannia, der han ble med i Norwegian Independent Company No. 1.
Louis Finet
Finet ble olympisk mester i hestesport under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det belgiske laget som vant lagkonkurransen i voltige. I den individuelle konkurransen ble han nummer tre.
Oddvar Dobloug
Andre verdenskrig
I november 1942 ble han sendt på hemmelig oppdrag i det okkuperte Norge. Et nytt oppdrag fulgte i september 1943, og han var deretter aktiv i Gudbrandsdalen og Østerdalen til krigens slutt. Han arbeidet først med å bygge opp Milorg, så var han fra april 1944 en del av Operasjon Grebe. Dobloug var nestkommanderende for operasjonen. Han hadde blant annet i januar 1945 deltatt i aksjonen mot Tressa bro på Koppang og deretter i sprengningen av Åsta bro i februar.
Bentsjordgodset
Bentsjordgodset er betegnelsen på den søndre delen av det såkalte Tromsøgodset. Tromsøgodset er kort sagt kongens eiendommer i Tromsø fogderi, som alle ble solgt i 1666 av kong Fredrik III til Joachim Irgens, en hollender som bl.a. drev bergverk på Røros. Bentsjordgodset fikk sitt navn fordi denne delen av det store jordegodset var i familien Moursunds eie fra 1783, og familien hadde sitt hovedsete på Bentsjord på Malangshalvøya. Rundt år 1900 var jorden stort sett solgt til de forskjellige oppsittere, og godset var derved oppløst.
Visuell astronomi
Visuell astronomi eller optisk astronomi er den eldste formen for astronomi, og behandler observasjoner  og analyser av synlig lys. Den omfatter et bredt spekter av observasjoner via teleskop som er følsomme i området for synlig lys (optiske teleskoper). Det inkluderer bildebehandling, der et bilde av noe slag er laget av objektet, fotometri, hvor mengden av lys som kommer fra et objekt blir målt, spektroskopi, der fordelingen i lyset med hensyn til bølgelengden blir målt, og polarimetri der polariseringstilstanden til lyset blir målt.
Optiske bilder ble opprinnelig tegnet for hand. På slutten av 1800-tallet begynte man etterhvert i stedet å anvende fotografisk utstyr etterhvert som teknologien ble utviklet. Moderne bilder tas ved hjelp av digitale sensorer, spesielt av typen CCD. Selv om synlig lys har bølgelengder mellom 4,000 og 7,000 Å (mellom 400 og 700 nm), kan utstyr for optisk lys også benyttes til observasjon for enkelte ekstreme bølgelengder av ultrafiolett og infrarødt lys.
Formel 1-sesongen 2010
Formel 1-sesongen 2010 var den 61. sesongen av FIAs Formel 1-verdensmesterskap. Sesongen besto av nitten løp og startet 14. mars 2010 i Bahrain og ble avsluttet 14. november i Abu Dhabi. Verdensmesterskapet for førere ble vunnet Red Bull-føreren Sebastian Vettel, som ble tidenes yngste verdensmester etter å ha sikret seg mesterskapet med seier sesongens siste løp, Abu Dhabis Grand Prix. Red Bull vant også konstruktørmesterskapet, kun fem år etter teamets debut i.
Løpskalender og resultatsammendrag
21. september 2009 ble den foreløpige løpskalenderen med 19 løp for 2010 utgitt av FIA World Motor Sport Council, etterfulgt av en ny foreløpig kalender hvor løpene i Abu Dhabi og Brasil var byttet om. Den endelige kalenderen ble utgitt 11. desember 2009.
Nytt løp denne sesongen er Koreas Grand Prix som ble kjørt på den nybygde banen Korea International Circuit.
Det var opprinnelig planlagt at Donington Park skulle ta over Storbritannias Grand Prix fra og med 2010, men grunnet forsinkelser med avtalene mellom ledelsen av den nyrenoverte banen og Bernie Ecclestone og FIA, ble løpet beholdt på Silverstone Circuit, med en ny kontrakt som strekker seg over 17 år.
Regelendringer
FIA foreslo før sesongen å begrense hvert enkelt Formel 1-teams totale budsjett til £40 millioner, noe som var bare ca. 10% av det de største lagene hadde som budsjetter pr 2009-sesongen. De teamene som valgte å ikke begrense pengebruken sin, ville i tilfelle måtte finne seg i strenge restriksjoner på teknikken i bilene de deltar med. Forslaget resulterte i at flere team truet med å trekke seg.
Det ble innført et nytt poengsystem før 2010-sesongen. Det ble nå gitt poeng til de ti høyeste plasseringene (tidligere åtte) etter følgende system:
Konstruktører og førere
Følgende konstruktører og førere konkurrerte i Formel 1-verdensmesterskapet i 2010. Etter at BMW og Toyota trakk seg ut var tallet på motorleverandører det laveste siden, med bare fire motorleverandører for hele startfeltet. Fire nye team stilte til start Mercedes GP (tidligere Brawn GP), Lotus Racing, Virgin Racing og Hispania Racing.
Noter til tabellene:
Prosessen med nye team
FIA kunngjorde at de ville åpne for nye team i Formel 1, med sikte på totalt 13 team, og i juli 2009 valgte de ut tre nye team fra de 15 som hadde søkt, i tillegg til at de også bekreftet alle 10 eksisterende teamene. De eksisterende F1-teamene, under FOTA-organisasjonen, ble sagt å ha samtykket til et system med teknisk støtte for å assistere de nye teamene. Dette kompromissforslaget ville innebære levering av deler og designkunnskap til de nye deltakerne, men ikke komplette kundebiler, mot at forslaget om et budsjettak ble droppet.
De tre teamene på deltakerlisten som ble offentliggjort i juli 2009 var Campos Meta, et spansk team ledet den tidligere F1-føreren og GP2-teameieren Adrian Campos og det Madrid-baserte sportsreklamebyrået Meta Image, Manor Grand Prix, et Formel 3-team drevet av John Booth og designer Nick Wirth, og USF1, et team grunnlagt av den tidligere designeren Ken Anderson og journalisten Peter Windsor. Etter at BMW Sauber trakk seg ble Lotus Racing akseptert i tillegg. Manor endret navn til Virgin Racing etter at Richard Bransons Virgin Group kjøpte navnerettighetene til teamet, mens Campos-Meta ble omdøpt til Hispania Racing etter at investoren José Ramón Carabante kjøpte teamet fra Adrian Campos like før det første løpet i sesongen. USF1 trakk seg offisielt fra mesterskapet i begynnelsen av mars, etter måneder med spekulasjoner og beskyldninger om at teamet i månedsvis hadde vært lammet grunnet dårlig ledelse.
FIA hadde også flere søknader fra andre racingteam, herunder Epsilon Euskadi, som deltok i World Series by Renault og 24-timersløpet på Le Mans, Dave Richards' meget vellykkede Prodrive og det italienske standarbilteamet N.Technology samt nye inkarnasjoner av de tidligere Formel 1-teamene March, Brabham, Lola Cars og Team Lotus (må ikke forveksles med Lotus Racing). Andre interessenter var Team Superfund, et østerriksk team som skulle frontes av den tidligere føreren Alexander Wurz og myf1dream.com, et team som ble etablert av fans av sporten og finansiert av deres donasjoner. Den erfarne sportsvogns- og standardbildeltakeren Ray Mallock Limited hadde også til hensikt å levere en søknad, men bestemte seg for å la være etter FIA–FOTA-konflikten midt i 2007-sesongen.
Av størst interesse for media var Stefan Grand Prix, opprettet av Zoran Stefanovic og hyllet som Serbias første Formel 1-team. Stefan hevdet å ha kjøpt resten av Toyotas etterlatte TF110-chassis og motor og hadde tilgang til Toyota Motorsports tidligere hovedkvarter i Köln i Tyskland. Etter å ha fått søknaden avslått leverte Stefanovic en klage til Europakommisjonen over utvalgsprosessen og kunngjorde deretter at han aktet å fortsette utviklingen av Toyota-chassiset, som nå ble kalt Stefan S-01, og teamet gikk endog så langt som å sende utstyr til Bahrain, Australia og Malaysia. Etter flere vanskeligheter, herunder kansellering av en planlagt test i Portugal etter at Bridgestone nektet å levere dekk, Stefan forsøkte også å kjøpe det nedlagte USF1-teamet, men ble blokkert. Stefan ble endelig avvist 4. mars da FIA uttalte at det ikke var mulig å utstede starttillatelser så tett opp mot sesongstart.
Førerendringer
Jenson Button, som vant førermesterskapet i 2009 for Brawn Grand Prix, kjørte for Vodafone McLaren Mercedes denne sesongen. Den syvdobbelte verdensmester Michael Schumacher gjorde comeback etter å ha gitt seg i slutten av 2006-sesongen. Schumacher kjørte for Mercedes GP Petronas F1 Team.
Førere som bytter lag før/under sesongen
Førere som debuterer denne sesongen
Førere som ikke skal kjøre denne sesongen
Tegner
En tegner er en person som lager tegninger, enten som kunstner eller yrkestegner.
Formel 1-sesongen 2010
Sluttresultater 2010
Poeng ble gitt til de første ti plassene i hvert løp med henholdsvis 25, 18, 15, 12, 10, 8, 6, 4, 2 og 1 poeng.
Førermesterskapet
Noter til tabellene:
Tegner
En tegner kan være grafisk designer, karikaturtegner, tegneserietegner, illustratør, teknisk tegner, maskintegner eller karttegner som tegner figurer, skisser o.l. og utfører tegne- eller konstruksjonsarbeid på et ingeniør- eller tegnekontor. Benevnelsen «tegner» brukes inkludert om motedesigner, tegnefilmanimatør og mer upresist om ingeniør og arkitekt.
Billedkunstnere
Som billedkunstner arbeider tegneren med tegnekunst (i motsetning til grafikk, maleri og skulptur) og lager vanligvis bilder med blyant, kullstift eller tusj på papir. Mange norske tegnere og illustratører er medlemmer i kunstnerorganisasjonen Tegnerforbundet eller interesseorganisasjonen Grafill for visuell kommunikasjon.
Berømte tegnere i vestens kunsthistorie
Følgende kunstnere er blant annet kjent for tegninger:
Mauro Racca
Mauro Racca (født 3. april 1912 i Torino, død 27. april 1977 i Padova) var en italiensk fekter som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.
Racca vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det italienske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i sabel bak Ungarn. De andre på laget var Carlo Turcato, Vincenzo Pinton, Gastone Darè, Renzo Nostini og Aldo Montano.
Spillklan
Spillklaner er grupper av mennesker som spiller et eller flere videospill organisert, ofte flerspillerspill. Det er vanlig å spille klankamper mot andre klaner, både enkeltkamper og i turneringer og ligaer.
Klaner har som oftest hjemmesider, hvor resultatene etter en klankamp blir ført, og informasjon om klanen samt spillere står. Den har også en offentlig snakkekanal, enten via IRC eller andre populære klienter, hvor samtaler mellom spillere og klaner føres. Her avtales ofte klankampene.
Noen spillklaner driver profesjonelt og spiller om premier i nasjonale og internasjonale turneringer. Sponsing av spillklaner har også blitt utbredt i senere tid, og enkelte spillere har oppnådd stjernestatus på lik linje med filmstjerner mange steder.
Biliran (provins)
Biliran på Filippinene er en øy og en provins i landsdelen og øygruppen Visayas, i regionen Eastern Visayas. Biliran er en av Filippinenes minste provinser, med et areal på 556 km². Provinshovedstaden heter Naval, men har ennå ikke (2004) oppnådd bystatus.
Politisk inndeling
Biliran består av 8 landkommuner («municipalities»), som alle – med unntak av Maripipi – ligger på selve øya Biliran.
Språk
Grensen mellom de cebuano- og de waray-språklige områdene løper gjennom denne provinsen, slik at innbyggerne i de vestlige kommunene er cebuanotalende, og i de østlige waraytalende.
Presidentvalget i Ukraina 2004
Presidentvalget i Ukraina 2004 ble holdt 31. oktober, 21. november og 26. desember 2004. Valget var det fjerde i rekken etter at landet trådte ut av Sovjetunionen. Valget sto mellom daværende statsminister Viktor Janukovytsj og tidligere statsminister og opposisjonsleder Viktor Jusjtsjenko.
Etter andre valgomgang ble Janukovytsj kunngjort som valgets vinner, men denne ble raskt møtt med påstander om valgfusk. Folk strømmet til gatene i Kyiv i protest, i det som siden ble kalt Oransjerevolusjonen. Den 3. desember underkjente Verkhovna Rada og Ukrainas høyesterett valgresultatet. I en rundebordkonferanse den 8. desember ledet av Polen og EU ble det oppnådd enighet om valgreformer som skulle hindre nytt valgfusk i omvalget. Omvalget avholdt 26. desember 2004 ble vunnet av Viktor Justsjenko.
Kandidater
Jusjtsjenko har vært regnet som mer pro-vestlig, og var støttet av USA og George Soros. Valgresultatet viste at han har vært foretrukket kandidat vest i Ukraina.
Pjotr Simonenko, det ukrainske kommunistiske partiets leder, var også kandidat. Totalt var det 26 kandidater som stilte til valg på ny president. De andre kandidatene fikk betydelig færre stemmer enn de to hovedutfordrerne, som tilsammen fikk om lag 80% av stemmene i første valgomgang.
Andre valgomgang
I omvalget erklærte Ukrainas valgkommisjon statsminister Janukovytsj som vinner. Ifølge valgkommisjonens resultater fikk Janukovytsj 49,4 prosent og Jusjtsjenko 46,7 prosent av de avgitte stemmene. Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa (OSSE) erklærte etter valget at andre valgomgang ikke hadde møtt internasjonal standarder. Valgobservatører fra USA kalte valgomgangen for «et flerstemt og kraftfullt program for valgdagsfusk.»
Øst-vest fordeling av stemmer
Den geografiske fordelingen av de avgitte stemmene viste en klar øst-vest oppdeling av Ukraina, noe som er dypt forankret i landets historie. De vestlige og sentrale delene utgjorde i det 17. århundre en del av det Polsk-Litauiske samveldet. Disse områdene regnes som pro-vestlige, hvor flertallet snakker ukrainsk og er enten ukrainske Gresk-Katolikker i vest eller Ukrainsk Ortodokse i de sentrale deler av landet. Stemmene her gikk hovedsakelig til Jusjtsjenko. De østlige delene, inkludert den autonome republikken Krim, er tungt industrialisert og har tradisjonelt sterke forbindelser til Russland og til den Russisk Ortodokse kirken. I disse områdene gikk majoriteten av stemmene til Janukovytsj.
Økning i valgoppmøte
Mellom de to valgomgangene ble det registrert en kraftig økning i valgoppmøte i de Janukovytsj-vennlige områdene, mens de Jusjtsjenko-vennlige områdene hadde omtrent samme eller lavere valgoppmøte. Denne effekten var størst øst i Ukraina og da spesielt i Janukovytsj-bastionen Donetsk, hvor det var et oppmøte på 98,5%, noe som var en økning på 40% i forhold til første valgomgang. I enkelte valgdistrikter var oppmøtet hevdet å være over 100%, hvor et distrikt hevdet å ha et oppmøte på 127%.
Påstander om valgfusk
Ifølge valgobservatører og opplysninger fra opposisjonen, reiste tilhengere av Janukovytsj rundt i regionen og avga stemmer flere ganger. En del grupper som er avhengig av offentlig støtte, slik som studenter, pasienter og fengselsinnsatte, ble visstnok instruert i å stemme på Janukovytsj. Også andre irregulariteter ble rapportert i forbindelse med valget, som tetting av stemmeurner og trusler ved stemmeavlukkene. Et høyt antall mennesker som ikke stemte i første valgomgang, avga stemme i andre omgang. I Donetsk utgjorde denne gruppen om lag en halv million mennesker. Opptellingen viste at med unntak av ett distrikt, hadde Janukovytsj vunnet i alle valgdistriktene hvor det ble registrert en markant økning i valgdeltakelsen.
Internasjonale påvirkninger
Kommentatorer påpekte at valget hadde vært påvirket av eksterne parter, mer spesifikt USA, EU og Russland. USA støttet Jusjtsjenko mens Russlands president Vladimir Putin støttet Janukovytsj. De to presidentkandidatene ble stilt i kontrast til hverandre, hvor Jusjtsjenko representerte de pro-vestlige innbyggerne i Kiev samt folk på landet, mens Janukovytsj representerte de pro-russiske industriområdene øst i Ukraina.
Tredje valgomgang
Den 3. desember erklærte Ukrinas høyesterett resultatet fra andre valgomgang som ugyldig. Et nytt omvalg mellom Janukovytsj og Jusjtsjenko ble avholdt den 26. desember, hvor Jusjtsjenko gikk av med seieren med om lag 52 % av stemmene. Janukovtsj, som fikk om lag 44 % av stemmene, klaget denne valgomgangen inn til høyesterett i Ukraina. Den 31. desember kunngjorde han også sin avskjedssøknad som statsminister i en fjernsynsoverført tale. I begynnelsen av januar 2005 innvilget president Kutsjma denne søknaden, samtidig som høyesterett forkastet klagen på gjennomføringen av valget.
Perspektiver ved valget
Valget i Ukraina dreide seg ikke bare om to presidentkandidater, men også om Ukraina fortsatt skulle være orientert mot øst, eller om landet skulle orientere seg mot vest.
Den pro-russiske Janukovytsj ville på den andre siden opprettholde den historisk sterke kontakten med Russland og videreføre avtalene som allerede var inngått. Han hadde også lovet å gjøre russisk til et offisielt språk på linje med ukrainsk. Russisk var allerede et offisielt språk i de andre SUS-landene Hviterussland, Kasakhstan og Kirgisistan.
Carl Gustaf Lewenhaupt
Carl Gustaf Moritz Thure Lewenhaupt (født 7. januar 1884, død 11. mai 1935) var en svensk rytter som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen og 1924 i Paris.
Lewenhaupt vant en olympisk bronsemedalje under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han kom på tredjeplass i sprangridning med hesten «Mon Coeur» bak de italienske rytterne Tommaso Lequio di Assaba på «Trebecco» og Alessandro Valerio på «Cento».
BI Studentsamfunn
BI Studentsamfunn (BIS) er en studentforening for alle studenter ved Handelshøyskolen BI sine regionale skoler - Bergen, Trondheim og Stavanger.
Per 2015 hadde studentforeningen rundt 4,500 medlemmer.
Organisasjon
BIS som organisasjon sitt øverste organ er Landsmøtet. Landsmøtet sin oppgave er å velge inn sentralledelsen sine medlemmer. I tillegg skal Landsmøtet behandle alle andre saker som er av vesentlig betydning for organisasjonen, eksempelvis saker av strategisk art. Hver lokalavdeling i organisasjonen er underlagt Sentralledelsen. Lokalavdelingene er bygget opp med en lignende struktur som Sentralledelsen. Det øverste organet på lokalt nivå er Generalforsamlingen, som avholdes én gang hvert semester.
I 2009/2010 vedtok Landsmøtet å opprette organet Styringsgruppen. Styringsgruppen sin funksjon er av strategisk art, og skal jobbe med å legge retningslinjer for organisasjonen.