cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mikael Flygind Larsen
Sammenlagt i Verdenscupen
0 = ikke samlet poeng i nevnte sesong, men deltatt.
Dong Hoi
Administrasjon
Dong Hoi er delt i 16 administrative områder; 10 bykommuner (phường) og 6 landkommuner (xã).
Mall of America
Mall of America er et kjøpesenter i Bloomington, en forstad til tvillingbyene Minneapolis og Saint Paul i staten Minnesota, USA.
Mall of America ble det største kjøpesenteret i USA i totalt areal da det åpnet i 1992. I butikkareal har det aldri vært verdens største, faktisk ikke USAs største engang. Større kjøpesentre finnes både i Kina, India, Japan, Canada og Filippinene. Mall of America er likevel det mest besøkte kjøpesenteret i verden, med over 40 millioner besøkende årlig. Det tilsvarer omtrent åtte ganger befolkningen i staten Minnesota.
Bruttoarealet til Mall of America er på 390 000 m², med ca. 230 000 m² butikkareal fordelt på over 520 butikker. Hvis en besøkende ved senteret skulle bruke 10 minutter i hver av butikkene ville det tatt tre dager og 14 timer å komme seg gjennom senteret.
Over 12 000 mennesker har sin arbeidsplass på senteret. De to parkeringshusene på øst- og vestsiden har plass til om lag 13 000 biler, og legger man til andre parkeringsplasser i nærheten kommer antallet bilplasser opp i 20 000.
I tillegg til butikker ligger det også en kino med 14 saler, et dinosaurmuseum, et akvarium med over 4 500 fisker og sjødyr og et bryllupskapell inne i Mall of America. Og sist, men ikke minst, midt inne i kjøpesenteret ligger det en fornøyelsespark med blant annet et pariserhjul og to berg- og dalbaner.
I 2007 skulle etter planen byggingen av Fase II settes i gang. Med dette ville en nærliggende IKEA-butikk bli integrert i Mall of Amerika, og det vil bli tre hoteller og en innendørs skøytebane der. Planene er nå utsatt på grunn av manglende finansiering.
Navnet Mall brukt om et kjøpesenter stammer fra det gamle europeiske ballspillet paille-maille og henspiller på banen hvor det ble spilt.
Schiehallion-eksperimentet
Schiehallion-eksperimentet var et eksperiment som ble gjennomført i det 18. århundre for å bestemme Jordens midlere tetthet. Med finansiering fra Royal Society ble forsøket gjennomført sommeren 1774 ved fjellet Schiehallion i Perthshire i Skottland.
Forsøket innebar måling av meget små forskyvinger av en pendel på grunn av gravitasjonspåvirkning fra et nærliggende fjell. Schiehallion ble betraktet som en ideell plassering etter at en hadde lett etter passende kandidater. Dette på grunn av fjellets isolerte plassering uten andre nærliggende og forstyrrende fjell og den nær symmetriske formen som gjorde det lettere å beregne fjellet antatte tyngdepunkt og masse.
Eksperimentet var tidligere vurdert, men forkastet, av Isaac Newton som en demonstrasjon av hans teori om generell gravitasjon. Likevel var de en rekke vitenskapsmenn, særlig hoffastronom (Astronomer Royal) Nevil Maskelyne, som mente at effekten ville være målbar og påtok seg å gjennomføre forsøket. Pendelens utsving er bestemt av forholdet mellom den samlede masse av jorden og av det aktuelle fjellet. Mao. dersom en kunne bestemme massen og massens senter for Schiehallion kunne en beregne Jordens masse. Når denne er kjent, kan en også beregne tilnærmede verdier for massen til andre planeter, deres måner og solens masse. Tidligere hadde en bare en formening om deres relative masser. Som en sideeffekt ville en kunne bidra til å kartlegge fjellet og fastslå dets koter.
Bakgrunn
Isaac Newton hadde fremlagt sine betraktninger i Principia, men antok at et reelt fjell ville gi et så lite utslag at det ville være nær umulig å måle med tilstrekkelig nøyaktighet. Han var av den oppfatning at gravitasjonseffekter bare var målbare når masser på størrelse av planeter var involvert. Newtons pessimisme var ubegrunnet. Selv om hans beregninger antydet et utsving på mindre enn 2 bueminutt (for et idealisert 5 000 m høyt fjell), ville denne lille vinkelen være innenfor kapasiteten til aktuelle måleinstrumenter på hans tid.
Et eksperiment kunne både gi bevis for Newtons teori om generell gravitation og gi et estimat for jordene tetthet og masse. På den tid var andre himmellegemers masse bare kjent som forholdet mellom dem og ikke som absolutte verdier. Kunnskap om Jordens masse ville også gi gode estimater for massen til andre planeter, deres måner og for solen. Slike data ville også kunne gitt verdier for gravitasjonskonstanten G. Noen verdi for G var imidlertid ikke en del av eksperimentet. G som begrep og erkjennelsen av G som en universell konstant dukket ikke opp i vitenskapelige artikler før nær hundre år senere.
Chimborazo, 1738
De franske astronomene Pierre Bouguer og Charles Marie de La Condamine var de første som gjennomførte eksperimentet. De utførte sine målinger på den 6 268 m høye vulkanen Chimborazo i Ecuador i 1738. Med sin ekspedisjon forlot de Frankrike i 1735 i et forsøk på å måle lengden av en lengdegrad nær ekvator. Samtidig nyttet de anledningen til å gjennomføre et forsøk på å måle en pendels forskyvning. I desember 1738, med betydelige vanskeligheter grunnet klima og terreng, gjennomførte de to forsøk i en høyde på 4 680 og 4 340 m. Bouguer skrev i rapporten at de hadde lyktes med å detektere et utsving på 8 buesekund, men nedtonet samtidig betydningen av sine resultater og foreslo at eksperimentet burde gjennomføres under mer velegnede forhold i Frankrike eller England. Han la imidlertid til at de i alle fall hadde påvist at Jorden ikke kunne være et hult skall, slik Edmond Halley og flere andre mente kunne være tilfelle.
Schiehallion, 1774
At ytterligere et forsøk burde foretas, ble foreslått for Royal Society i 1772 av Nevil Maskelyne, Astronomer Royal. Han mente at et slikt eksperiment ville «Gjøre ære på den nasjon der det ble utført» og foreslo Whernside i Yorkshire eller Helvellyn-Skiddaw massivet i Cumberland som passende kandidater. Royal Society satte ned en komité til å undersøke saken. Blant deltakerne var Maskelyne, Joseph Banks og Benjamin Franklin. Komiteen utpekte astronom og landmåler Charles Mason til å finne et egnet fjell til forsøket. Etter en omfattende leting sommeren 1773 etter et egnet sted, rapporterte Mason at den beste kandidaten var Schiehallion (på den tid stavet Schehallien), en nær 1 083 m topp som ligger mellom Loch Tay og Loch Rannoch i det sentrale Scottish Highlands. Dette fjellet hadde ingen andre fjell i nærheten som kunne påvirke eksperimentet og den symmetriske formen ville lette beregningene. De bratte sidene på nord- og sørsiden ville gjøre det mulig å bringe pendelen nær opp mot fjellets tyngdepunkt og dermed gi maksimalt utsving.
Mason avslo imidlertid å gjennomføre arbeidet for den tilbudte godtgjøringen på en guinea per dag. Oppgaven falt derved på Maskelyne som ble innvilget en midlertidig permisjon fra sin tjeneste som Astronomer Royal. Han fikk assistanse i arbeidet av matematiker og landmåler Charles Hutton og Reuben Burrow, en matematiker fra Greenwich-observatoriet. Et antall arbeidere ble engasjert til å bygge observatorier for astronomene og til å assistere med landmålingen. Vitenskapsmennene var meget godt utstyrt; de hadde tilgang til en 30 cm kvadrant i messing fra James Cooks første reise i 1769 for å studere Venuspassasjen, et 3,048 m zenith teleskop, og en «regulator» - en presis pendelklokke for tidsmåling ved de astronomiske målingene. De anskaffet også en teodolitt og et landmålerkjede (Gunter's chain) for å kunne gjennomføre landmåling av fjellet og et par barometere for måling av høyde. En generøs finansiering var tilgjengelig idet det forelå ubrukte midler fra Venuspassasjeekspedisjonen. Disse midlene var stilt til rådighet for Royal Society av kongen.
Astronomiske
Observatorier ble bygget på nord- og sørsiden av fjellet og et lagerbygg til å huse både utstyr og forskere. Mesteparten av arbeidsstyrken måtte imidlertid ta til takke med telt. Maskelyns astronomiske målinger ble utført først. Oppgaven var å bestemme vinkelavstanden mellom en rekke stjerner og loddlinen i det øyeblikk stjernen stod nøyaktig i syd. Værforholdene var ofte dårlige med yr og regn. På det sydlige observatoriet lyktes han likevel med å ta 76 målinger mot 34 stjerner i en retning, deretter 93 nye målinger og 39 stjerner i en annen retning. På den nordlige siden oppnådde han ett sett med 68 observasjoner mot 32 stjerner og ett sett med 100 mot nye 37 stjerner. Ved å utføre målingene vekselvis med zenith teleskopets måleplan mot henholdsvis øst og deretter mot vest oppnådde han å utligne mulig vertikalfeil ved oppstillingen av teleskopet.
Maskedyen publiserte sine innledende resultater i Philosophical Transactions of the Royal Society i 1775. Han måtte da benytte foreløpige data for fjellets form og dermed posisjonen for tyngdepunktet. Dersom en antar at gjennomsnittlig tetthet av Schiehallion og jorden er lik, forventet han en forskyvning på 20,9".  Siden den målte forskyving var omtrent halvparten av dette kom han til det foreløpige resultat at tetteheten av jorden er omtrent det dobbelte av tettheten for Schiehallion. En mer nøyaktig verdi måtte utstå til landmålingene var gjennomført for derved bedre å bestemme fjellets form og dermed masse.  Maskelyne noterte også i sin rapport at Schiehallion bevirket en gravitasjonstiltrekning og at alle fjell ville gjøre det. Herav trakk han den slutning at Newtons lov om universell gravitasjon var stadfestet.  Royal Society verdsatte hans resultater og tildelte ham Copley Medal i 1775. Biografen Chalmers skrev: «Om noen frem til nå skulle ha hatt mistro til Newtons system, så er en slik tvil nå ryddet av veien».
Landmåling
Landmålerne fikk store forsinkelser grunnet det vanskelige været, og de ble ikke ferdige før i 1776. For å finne volumet av fjellet valgte en å dele det opp i horisontale skiver og beregne volumet av hver skive. Trianguleringen som ble utført av Charles Hutton var formidabel. Landmålerne hadde tusenvis av peilinger mot mer enn tusen punkter rundt fjellet. Det var ikke alltid at peilepunktene stemte overens med høydepunkter som landmålerne hadde tatt ut. For å kunne håndtere datamengden fant han ut at han kunne interpolere verdier mellom de målte og derved dele fjellet opp i like tykke skiver. På denne måten ble arbeidet med volumberegningen forenklet og samtidig fikk en av linjenes bølger og svinger et inntrykk av fjellets form sett ovenfra. I realiteten hadde Hutten funnet opp det vi i dag kaller kartkoter, som siden har vært i bruk både innen kartografi og for å beskrive gjenstander og mindre detaljer.
KV «Malene Østervold»
KV «Malene Østervold» ble bygd i 1965 av Selby i Storbritannia. Hun ble bygget som seismikkskip og opererte som kystvaktfartøy i Norskehavet/Nordishavet i to perioder. Fra 1986 til 1992 med en besetning på to offiserer, seks menige og fire sivile og fra 2000 til 2006. Fra 1992 til 2000 opererte hun som seismikkskip. Hun brant i 2000 og ble da bygd om av Rabben Mek. Verksted, og tilpasset kystvaktens behov for andre gang. KV «Malene Østervold» inngikk i Kystvakt Nord, ytre.
Schiehallion-eksperimentet
Landmåling
Etter at alle lagenes form var fastlagt, måtte Hutton beregne tiltrekningen som hvert enkelt lag hadde på loddet i loddlinen. Dette var et omstendelig arbeid som tok to år før han kunne presentere resultatene for Royal Society i 1778. Han kom frem til at tiltrekningningskreftene mot Jorden og mot fjellet hadde et forhold på 9,933 gitt at tettheten av Jorden og Schiehallion var den samme. Siden den målte forskyvningen på 11,6" indikerer et forhold på 17 804:1, når en tar hensyn til høyde over havet og breddegrad, fastslo han Jordens midlere tetthet til å være, eller ca av fjellets tetthet.   Den omstendelige prosessen med landmålingen og den påfølgende beregningen hadde dermed ikke rokket ved Maskelyns tidligere beregninger. Hutten satte tettheten til Schiehallion til å være 2 500 kg·m−3 og annonserte at Jordens gjennomsnittlige tetthet var 4 500 kg·m−3. Sammenlignet med den i dag aksepterte verdi på 5 515 kg·m−3, hadde en lyktes i å fastslå Jordens tetthet med en feil mindre enn 20 %.
KV «Malene Østervold»
KV «Malene Østervold» (W311/W313/W316) opererte i Ytre Kystvakt (YKV) og hadde sitt hovedansvarsområde i Barentshavet, norsk økonomisk sone, fiskerivernsonen rundt Svalbard og i fiskerivernsonen rundt Jan Mayen. Fartøyet sorterte under Kystvaktsskvadron Nord og hadde sin hovedbase ved Sjøforsvarets Kystvaktsstasjon, Sortland (SKYS).
Ilevollen
Ilevollen ligger i bydelen Ila i Trondheim. Ilevollen er kjent for et stort slag mellom Sverre Sigurdson og Magnus Erlingsson i 1180. Sverre Sigurdson vant slaget, og Magnus Erlingsson måtte trekke seg ut av Trøndelag.
KV «Malene Østervold»
Båten var innleid på kontrakt fra Shipman A/S og hadde en del sivilt mannskap, deriblant navigatørene, byssepersonell og maskinister. Det var til en hver tid tre militære befal ombord, samt 8-10 menige. Dette er normalt for kystvaktens innleide fartøyer.
Ilevollen
Historiens første 17. mai-tog gikk fra Ilevollen i 1826 med Matthias Conrad Peterson som initiativtaker.
Schiehallion-eksperimentet
Landmåling
At den gjennomsninttlige tettheten av Jorden var så mye høyere enn tettheten av stein som en finner på jordoverflaten, indikerer at de dypereliggende delene av Jorden har en betydelig høyre massetetthet. Hutton trakk den slutning at Jordens indre måtte innholde en vesentlig større andel av metallisk materiale enn det en finner på overflaten, og antydet en mulig tetthet på 10 000 kg·m−3. Han anslo denne metalliske andelen til å ugjøre i størrelsesorden 65 % av Jordens diameter. Med en verdi for Jordens gjennomsnittlige tetthet kunne Hutton beregne masseverdier for andre himmellegemer som var angitt i Jérôme Lalandes planettabell. Tidligere var disse bare gitt som forholdstall.
Det Vestlandske Dampskibsselskab
Det Vestlandske Dampskipselskap var et dampskipsrederi på Vestlandet, etablert i 1878. Selskapet kom i stand etter at de tre rederiene som drev DS «Vikingen», DS «Folgefonden» og DS «Lyderhorn» i fart mellom Bergen – Hardanger – Stavanger, slo seg sammen i 1878. DS Lyderhorn var bygget ved Bergens Mekaniske Verksted i 1878 og var et hurtig skip som skulle trafikkere strekningen Bergen–Stavanger. Dette skipet viste seg å være meget dyrt i drift og det førte til at selskapet lenge slet med økonomien, og til slutt ble det i 1883 overtatt av Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap (HSD). Denne sammenslutningen ble regnet for å være det viktigste som skjedde i dampskipsfartens historie i Hordaland, og hadde meget stor betydning for den økonomiske utviklingen i Hardanger og Sunnhordland.
Schiehallion-eksperimentet
Cavendish-eksperimentet
En mer direkte og nøyaktigere metode for måling av Jordens gjennomsnittlige tetthet ble gjennomført 24 år senere i 1798 av Henry Cavendish. Cavendish brukte en ekstremt følsom torsjonsvekt for å måle tiltrekningen mellom kuler av bly. Cavendish' resultat, 5 448 ± 0,033 kg·m−3, var bare 1 % fra den i dag aksepterte verdi: 5 515 kg·m−3. Dette resultatet ble ikke nevneverdig forbedret av andre før i 1895 av Charles Vernon Boys. Den flid Cavenish utviste ved sitt eksperiment, og det nøyaktige resultat han oppnådde, har gitt opphav til at hans navn er knyttet til eksperimentet som ga et godt mål på Jordens tetthet. Hans eksperiment er også velegnet for å bestemme den generelle gravitasjonskonstanten G, selv om Cavendish selv ikke ga noen verdi for G.
KV «Malene Østervold»
Fremtid
KV «Malene Østervold» gikk ut av tjeneste for kystvakten 31. januar 2007. Båten la seg i dokk hos Bergen Yards og gjennomgikk en omfattende konvertering til seismikkskip. Skipet opererer i dag i Egeerhavet for seismikkselskapet Wavefield.
Schiehallion-eksperimentet
Senere målinger på Schiehallion
Schiehallion-experimentet ble gjentatt i 1856 av Henry James, generaldirektør for Ordnance Survey, som i stedet brukte fjellet Arthur's Seat i Edinburgh. Med resultatene fra Ordonance Survey tilgjengelig utvidet James sine topgrafiske undersøkelser til en radius på 21 kilometer, en distanse som når helt til grensen til Midlothian. Han kom frem til en tetthet på ca. 5 300 kg·m−3. Ved et nytt forsøk i 2005 gjorde en en endring fra arbeidet i 1774. I stedet for å måle de lokale variasjonene i zenith, gjorde en meget nøyaktige målinger på svingetiden for en pendel på toppen og ved foten av Schiehallion. Perioden for en pendel er en funksjon av g, den lokale tyngdeakselerasjonen. Normalt vil en pendel i større høyde få en lengre periode grunnet større avstand fra jordens masse. Massen i fjellet vil imidlertid redusere en slik effekt. Fordelen er at dette er vesentlig enklere å gjennomføre. Imidlertid må en være istand til å fastslå perioden med en nøyaktighet på 1 ppm. Dette eksperimentet ga en verdi for jorden samlede masse på 8,1 ± 2,4×1024 kg, som tilsvarer en gjennomsnittlig tetthet på 7,500 ± 1,900 kg·m−3.
En moderne gjennomgang av de geofysiske data har gjort det mulig å ta hensyn til faktorer som lå utenfor rekkevidde for teamet i 1774. Med en digital terrengmodell med radius 120 km, vesentig bedre kunnskap om geologien til Schiehallion og ikke minst tilgangen til moderne regnemaskiner, kom man i en rapport i 2007 frem til at jordens gjennomsnittlige tetthet er 5 480 ± 250 kg·m−3. Sammenlignet med moderne verdier på 5 515 kg·m−3, gir dette honnør til nøyaktigheten som Maskelyne utviste i sine astronomiske observasjoner.
Matematisk prosedyre
I kraftdiagrammet til høyre er forskyvningen kraftig overdrevet. Analysen er også noe forenklet ved å gjennomføre eksperimentet bare på den ene siden av fjellet. Et lodd med masse m er plassert i en avstand d fra P, gravitasjonssenteret for et fjell med masse MM og tetthet ρM. Under disse betingelser blir den førskjøvet en liten vinkel θ på grunn av tiltrekningen F i retning P mens dens tyngde W er rettet mot jorden. Vektorsummen av W og F resulterer i et strekk T i pendelens snor. Jordens har masse: ME, radius: rE og tetthet: ρE.
De to gravitasjonskreftene som virker på loddet er gitt ved Newtons lov om universell gravitasjon
Hvor G er Gravitasjonskonstanten. G og m kan elimineres gitt ved forholdet mellom F og W:
Hvor VM og VE er volumet av henholdsvis fjellet og jorden. Ved statisk likevekt kan de vertikale og horisontale komponentene i spenningen T i strengen relateres til gravitasjonskreftene og vinkelen θ:
Setter vi inn for T:
Siden VE, VM, d og rE alle er kjente størrelser og θ er påvist ved måling, kan en finne en verdi for forholdet ρE : ρM:
Oslo Bach-kor
Oslo Bach-kor (OBK) er et norsk kor som fører den store oratorietradisjonen videre. OBK ble etablert i 1988 og har siden starten samarbeidet med en rekke av Norges fremste profesjonelle sangere og musikere. Dirigent Iver Kleive, korets medlemmer og samarbeidspartnere oppfører årlig flere av de store kirkemusikalske verkene.
Too Young to Die?
Too Young to Die? er en amerikansk TV-film fra 1990 produsert for NBC. Filmen setter fokus på debatten om dødsstraff. I filmen medvirker blant andre Brad Pitt og Juliette Lewis. Den er basert på en sann historie.
Handling
Amanda er en 15 år gammel jente som alltid har blitt sviktet av alle voksne rundt seg. Hennes mor og stefar forlater henne, etter at hun forteller moren sin om seksuelle overgrep fra stefaren hennes. Etter et mislykket ekteskap forlater hun byen, og møter en svindler, Billy (spilt av Brad Pitt) som introduserer Amanda for narkotika og strippeklubber, misbruker henne og tvinger henne til å gi ham en del av lønnsslippene hennes. Etter et tilfeldig møte med en soldat, Mike, tilbyr han henne et sted å bo.
Etter hvert begynner Amanda og Mike et romantisk forhold. Etter at forholdet blir avslørt for hans kommandant, avbryter Mike forholdet og hun havner tilbake på gatene for å klare seg selv. Det er ikke lenge før Billy finner henne, og tvinger henne til å bli hos ham igjen. Etter en natt med narkotika overbeviser Billy henne om å hevne seg på Mike. De kidnapper Mike og kjæresten hans. Amanda stikker Mike med en kniv. Amanda blir til slutt arrestert. Amandas advokat mener at hele samfunnet har sviktet Amanda, og ikke bare hennes valg, som har ført henne til dette øyeblikket.
Runar Borge
Runar Borge (født 4. juni 1946 i Drammen) er en norsk danser, koreograf og regissør.
Borge har utdannelse i ballett og teater fra London, København og Stockholm og var profesjonell danser i åtte år før han ble koreograf og instruktør. Han har vært fast tilknyttet Det norske teatret, men har hatt oppdrag på de fleste teatre i Norge, inkludert Den norske opera. Borges første dansejobb var i Spelemann på taket på Det Norske Teatret i 1968. Han har også spilt i Göteborg og Stockholm, London og Los Angeles. Borge har stått bak mer enn 50 forestillinger, blant andre A Chorus Line, Billy, Cats, Den spanske flue, Funny Girl, My Fair Lady, The Phantom of the Opera, Piaf, Sugar, Ungen og West Side Story.
Runar Borge har som regissør tatt i bruk dans i et stort antall teateroppsetninger og musikaler og dermed gjort dans til en tydelig del av norsk teater både i store og små produksjoner. Han tilpasser koreografi til forestillingene på en måte som integrerer dansen i stykket og var den første som fikk lage ny koreografi til musikalen Cats.
Teorien om alt
Teorien om alt (engelsk: Theory of Everything, ofte forkortet ToE) brukes om en framtidig teori innen fysikk, som om mulig vil forene teorien om kvantemekanikk med Einsteins genererelle relativitetsteori og forutsi verdier som i dag må skrives inn manuelt i fysikernes teorier, da spesielt de forskjellige elementærpartiklenes masser.
Det har inntil i dag ikke vært mulig å utvikle en teori som beskriver rom, tid og materie både på svært små skalaer, på størrelse med atomer og på svært store skalaer, i sterke tyngdekraftfelt som rundt svarte hull. Mens kvantemekanikken skildrer all påvirkning og kraftoverføring som utveksling av boson beskriver generell relativitetsteori tyngdekraften som en effekt av krumming av rom og tid. Kvantemekanikken kan ikke reprodusere denne krumningen mens relativitetsteorien på sin side ikke inneholder partikler som "forårsaker" krumningen. Merk at Einsteins spesielle relativitetsteori, som ikke inkluderer tyngdekraft, lett kan kombineres med kvantemekanikk. Dette gjøres blant annet for å studere partikler under stor hastighet i partikkelakseleratorer.
En teori som kan skildre gravitasjonsfeltet sammen med kvantemekanikkens sterke, svake og elektromagnetiske krefter slik at disse framstår som aspekter av ett felt, kalles en Grand Unified Field Theory (GUT). En Theory of Everything ønsker også å oppnå denne foreningen, men krever ikke at det skal gjøres ved å bruke konseptet felt.
En TOE skal i tillegg kunne forutsi det frie parametrene i dagens standardmodell, en teori som skildrer oppførselen til elementærpartiklene, byggesteinene i universet. Standardmodellen har bestått et utall eksperimentelle tester men krever samtidig at flere eksperimentelt målte verdier mates inn. Disse inkluderer styrken til kreftene som utveksles av bosonene og alle massene til alle partikler. De fleste fysikere betrakter slikt som en svakhet ved en teori. Målet for mye av dagens eksperimentelle partikkelfysikk er å påvise effekter eller nye fenomen som avviker fra standardmodellen. Et av målene med partikkelakseleratoren Large Hadron Collider (LHC) ved CERN og andre partikkelakseleratorer er å finne bevis for Higgs-bosonet, en uoppdaget partikkel som er foreslått som den som gir de andre partiklene masse. Dette vil forhåpentlig gi en større forståelse av hva masse er og siden masse skaper tyngdekraft kan dette kanskje vise veien mot en felles forståelse av kvantemekanikk og generell relativitetsteori.
Ledende kandidater til TOE
En av det mest studerte kandidatene til en TOE er superstrengteorien, men bruk av denne teorien kan ligge noe fram i tid siden ingen til nå har kunnet utføre et eksperiment som kan teste denne teorien opp mot standardmodellen. En annen kandidat er loop quantum gravity. Et annet problem med superstrengteori er at dagens teori kan formuleres på et utall måter, tilsvarende et utall typer fysiske lover eller univers. Dette har hos noen blitt kombinert med det antropiske prinsipp, som i dette tilfellet postulerer at det eksisterer et uendelig antall univers med litt forskjellige lover, men bare få av disse kan gi grobunn for liv. De uforklarte parametrene i standardmodellen blir da slik det er fordi «hvis det var annerledes kunne vi ikke ha vært her». Dette synet studeres av flere seriøse fysikere men konsensus blant de aller fleste er å ikke støtte seg på det antropiske prinsipp. Av flere avvises dette også som å «gi opp for tidlig».
TOE og reduksjonisme
Reduksjonismen hevder at alle fenomen i prinsippet kan reduseres til å beskrive hvordan komponentene i systemet oppfører seg. Eksempelvis at all kjemi kan forklares og bli forutsagt av fysikken som skildrer atomer, som igjen kan forklares av fysikken som skildrer elementærpartiklene som et atom er bygd opp av. Antagelsen om at en TOE kan finnes, bygger på antagelsen om at forskjellige fysiske fenomen kan vises å ha en felles årsak. Eksempler på dette er Newtons teori om gravitasjon som forklarte bevegelsen til epler og planeter med samme formel, eller Maxwells teori som forklarer elektrisitet, magnetisme og lys som aspekt ved elektromagnetisme. Imidlertid påstår ingen seriøse forskere at TOE i seg selv vil kunne forklare alt av kjemi, biologi eller psykologi. Navnet «teorien om alt» er i så måte noe misvisende.
George London
George London er navnet til flere personer:
Space Cowboys
Space Cowboys er en amerikansk science fiction-thriller og eventyrfilm fra 2000 regissert av Clint Eastwood (som også har den ene av hovedrollene). Filmen handler om fire pensjonerte 'testpiloter' som sendes ut i verdensrommet for å reparere en sovjetisk kommunikasjonssatellitt som ble sendt opp under den kalde krigen. Satellitten viser seg å være noe langt mer enn en kommunikasjonssatellitt. Flere hemmeligheter avdekkes underveis. Hovedrollene spilles av Clint Eastwood, Tommy Lee Jones, Donald Sutherland og James Garner.
Space Cowboys ble en moderat suksess i USA.
Plot
En utdatert russisk kommunikasjonssatellitt er i ferd med å gå utenfor sin bane i verdensrommet, og NASA påtar seg ansvaret for å ordne situasjonen. Systemet ombord på satellitten er så gammeldags at ingen hos NASA forstår dem. Derfor spør de den pensjonerte Air Force-piloten og elektroingeniøren Dr. Frank Corvin, som utviklet styringssystemet som satellitten har kopiert, om hjelp. Det blir ikke bare enkelt siden det har foregått en langvarig krangel mellom ingeniøren og prosjektleder Bob Gerson. Et tilbakeblikk viser at for 40 år siden ble Corvins planer om å bli astronaut ødelagt da NASA ble dannet, noe som førte til at Corvin og hans tremannslag ble erstattet av en sjimpanse. Corvin insisterer på at han ikke har tid til å gi opplæring i styringssystemet, så han foreslår at han selv fikser systemet, men han ønsker ikke å dra uten sitt gamle lag, team Daedalus, som bestod av bygningsingeniør Jerry O'Neill, stuntpilot William 'Hawk' Hawkins og tidligere navigatør 'Tank' Sullivan, som nå er blitt prest i en baptistkirke.
Prosjektlederen føler at han ikke har noe valg, og går derfor med på dette. Gersons intensjoner er å la Corvin bli med til de yngre astronautene er ájour med systemet. Men pressen får ganske raskt rede på situasjonen, og de fire eldre mennene blir kjendiser, og blir til og med gjester på The Tonight Show med Jay Leno. De blir så populære at USAs visepresident tvinger Gerson til å la dem dra ut i verdensrommet. Under de medisinske testene, kommer det frem at Hawk har bukspyttkjertelkreft, og får beskjed om at han kun har åtte måneder igjen å leve. Men på grunn av oppdragets viktighet, og at han ikke kommer til å bli hemmet av kreften, blir han sett på som flygedyktig og blir med på oppdraget.
Oppdraget gjennomføres med to lag, et gammelt og et nytt. Men når de nær frem til satellitten, oppdager de at det er en helt annen type. Istedenfor å være en kommunikasjonssatellitt, er det en våpensatellitt fra den kalde krigen. Laget oppdager også at styringssystemet satellitten bruker (Skylab), ble stjålet av KGB fra Gersons personlige filer. De bestemmer seg for å bruke romskipet Daedalus sine ekstra raketter til å skyte satellitten bort fra Jordens bane og ut i det ytre rom. Dette blir forsøkt forhindret av en av de yngre astronautene, som har fått en hemmelig ordre om å flytte den til en stabil bane. Dette fører til en meget farlig situasjon, men til sist klarer de å gjennomføre sitt oppdrag.
Popularitet og økonomi
Space Cowboys ble en moderat publikumsuksess i USA, hvor den innbrakte $90 millioner. Den innbrakte ytterligere $38,4 utenfor USA, slik at den totalt endte opp på $128,9 millioner. Den havnet på 33-plass over de mest innbringende filmene på verdensbasis i 2002, og på 25-plass i USA.
Produksjonskostnadene var på ca. $65 millioner.
Anmelderne
Den ble forholdsvis godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 78 % på Rotten Tomatoes. Roger Ebert gav den 3 av 4 stjerner, mens Leonard Maltin gav den 2,5 av 4 stjerner.
Smugling
Smugling er ulovlig inn- eller utførsel av objekter fra en stat til en annen.
Smugling gjøres som regel attraktivt når ulike stater har ulike regler og lover for det objektet som overføres. Hvis et land for eksempel har forbud mot bruk av en vare, eller store særavgifter ved omsetning av en vare, vil det være lønnsomt å smugle inn slike varer. Smugling er en kjent virksomhet gjennom mange hundre år, for eksempel skapte forbudstiden i USA (1920–1933) et beryktet marked for smuglere. Arthur Omres bok Smuglere fra 1935 omhandler smuglermiljøet i Norge under brennevinsforbudet, og filmen med samme navn (1968) baserer seg på denne boken.
I prinsippet er smugling en form for svært lønnsom forretningsvirksonhet, som en nasjon har gjort ulovlig ved bruk av lover eller regelverk.
Khalid Sheikh Mohammed
I 2003 ble Mohammed arrestert i Pakistan og ble holdt på hemmelig sted av CIA frem til 2006, da han ble overført til interneringsleiren på Guantánamo bay. I fangenskap ble han utsatt for simulert drukning (Eng: Waterboarding) 183 ganger.
Mohammed er siktet for 2976 drap, terror, flykapring og ødeleggelse av eiendom. Høringene i saken mot Mohammed ble gjenopptatt i september 2021. Han risikerer dødsstraff hvis han blir funnet skyldig.
Han er onkelen til Ramzi Yousef, som stod bak angrepet på World Trade Center i 1993.
Nanshi
Nanshi (kinesisk: 南市区; pinyin: Nánshì Qū, «sørdistriktet») er et bydistrikt i byprefekturet Baoding i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 72,25 km² og teller 239 200 innbyggere (2002).
Torolv Kandahl
Torolv Kandahl (født 17. august 1899 i Austad i Vest-Agder, død 5. mars 1982 i Oslo) var en norsk pressemann og politiker (H).
Bakgrunn og yrkeskarrière
Han hadde examen artium fra 1918 og juridisk embedseksamen fra Det Kongelige Frederiks Universitet fra 1926. Kandahl var journalist i Tønsberg Blad 1918–1919, journalist i Morgenbladet 1919–1922, stenograf på Stortinget 1922–1927, redaksjonssekretær i Aftenpostens politiske avdeling 1928–1941. Han ble avsatt fra sin stilling i 1941 og kom til Storbritannia der han arbeidet i den norske regjeringens informasjonskontor. I 1942 til 1945 var han sjef for regjeringens informasjonskontor i New York. Etter krigen var han redaktør i Drammens Tidende og Buskerud Blad 1945–1961 samt sjefredaktør i Aftenposten 1961–1970.
Kandahl var meget opptatt av at Aftenposten skulle være en «anstendig avis», og som formann i Norsk Redaktørforening 1950–1956 var han arkitekt for Redaktørplakaten. Ellers var han formann i Oslo Journalistklubb 1937–1941 og 1945–1946, formann i Norsk Presseforbund inntil 1941, formann i Den Konservative Presses Forening 1961–1968 og president i Nordmanns-Forbundet 1963–1975.
Politisk arbeid
Ved siden av sitt journalistiske virke var Kandahl politisk aktiv for Høyre. Han var medlem av Aker kommunestyre 1934–1940, herav perioden 1939–1940 som varaordfører, og innvalgt på Stortinget fra Buskerud 1950–1953 (1. vararepresentant fra Buskerud 1958–1961). Som stortingsrepresentant var han medlem av Stortingets kommunalkomité 1950–1952 og medlem av Stortingets samferdselskomité 1952–1953. Han var formann i Drammen Høyre 1956–1961, viseformann i Buskerud Høyre 1958–1961, medlem av Høyres sentralstyre 1961–1970 og styremedlem i Høyres Pressebyrå i 1970.
Utmerkelser
Kandahl ble tildelt Norsk Presseforbunds hederstegn i gull i 1947 og kommandørkorset av St. Olavs Orden i 1975. Han var æresdoktor ved Luther College i Iowa fra 1966.
Grand Prix Cycliste de Québec
Grand Prix Cycliste de Québec er et profesjonelt endagsritt i landeveissykling som blir avholdt i Québec i Canada. Den første utgaven ble arrangert 10. september 2010 og er det eneste WorldTour-rittet i Nord-Amerika sammen med Grand Prix Cycliste de Montréal som arrangeres to dager senere.
Jasna Šekarić
Šekarić ble kåret til verdens beste skytter tre ganger i årene 1990, 1994 og 2005, og det internasjonale sportsskytterforbundet (ISSF) tildelte henne tittelen Shooter of the Millennium i 2000. I tillegg var hun tre ganger verdensmester (Budapest 1987, Sarajevo 1989, og Milano 1994). Hun var også fire ganger europamester (Esbo 1986, Manchester 1991, Budapest 1992, Budapest 1996 og Beograd 2005).
Šekarić vant verdenscupfinalen seks ganger; en gang i 25 m pistol (1988) og fem ganger i 10 m luftpistol (1990, 1996, 1997 og 2005). I verdenscupfinalen i 1996 tangerte hun først verdensrekorden med 392, og økte den deretter til 492.7 inkludert finale. Hun vant totalt 90 medaljer i større konkurranser: Olympiske leker, EM og VM, verdenscupstevner, og Middelhavslekene.
Mantoididae
Mantoididae er en gruppe (familie) av insekter som tilhører ordenen knelere. Gruppen omfatter bare én kjent slekt fra Sør-Amerika.
Utseende
Små, gulbrune eller mørke knelere (15–30 mm). Antennene er lange og trådformede, fasettøynene er runde og noe utstående. Hodet er temmelig stort, markert bredere enn forkroppen og nesten så bredt som kroppen på det bredeste. Pronotum er kvadratisk. Forbeina er mindre ekstremt utviklet til gripeorganer enn hos de fleste andre knelere, forlårene er bare moderat fortykkede. Forlårene- og leggene har ganske små pigger på undersiden for å holde fast på byttet, og griper mot hverandre som vanlig for knelere. Forleggen har en krum, skarp torn ytterst. Mellom- og bakbeina er slanke. Vingene er mer eller mindre klare med tydelig, ganske regelmessig årenett. Bakvingen er bare litt bredere enn forvingen. Haletrådene (cerci) er lange.
Liv og utvikling
Som andre knelere er Mantoididae rovdyr som fanger andre insekter ved hjelp av de spesialiserte frambeina.
Utbredelse
Slekten Mantoida finnes nesten bare i den neotropiske økosonen. Slekten er utbredt fra Florida i nord til Argentina i sør.
Domstoladministrasjonen
Domstoladministrasjonen er delt inn i fem avdelinger og ledes av ett styre.
Veslefrikkveien (Oslo)
Veslefrikkveien (1–9, 2A–8) er en vei i Ullevål hageby i bydel Nordre Aker i Oslo. Den går fra Eventyrveien til Tyrihansveien.
Veien fikk navn i 1932 etter eventyrfiguren Veslefrikk. I området er også flere andre veier med eventyrinspirerte navn.
Your Love Alone Is Not Enough
«Your Love Alone Is Not Enough» er en sang av den walisiske rockegruppa Manic Street Preachers fra albumet «Send Away the Tigers». Med på sangen er også sangeren Nina Persson fra The Cardigans. Singlen av sangen ble lansert 30. april 2007, men takket være nedlastninger fra Internett hadde den allerede nådd 26.-plass på britiske hitlister. Drøyt ei uke etter den fysiske lanseringa meldte magasinet Music Week at sangen hadde nådd førsteplassen på listene, dog ble sangen slått av Beyonce-Shakira-samarbeidet «Beautiful Liar».
Sangen inkluderer teksten «You stole the sun from my heart», et sitat fra en tidligere hit ved samme navn fra albumet «This Is My Truth Tell Me Yours», og «Trade all your heroes in for ghost», en referanse til Pink Floyds «Wish You Were Here».
På lik linje med alt «Send Away the Tigers»-relatert materiale, er forsidebildet tatt fra fotoboken Monika Monster Future First Woman On Mars av Valerie Philips.
Spirit – Hingsten fra Cimarron
Handling
Spirit ble oppvokst i flokken sin sammen med andre hester. En dag Spirit løper ut på eventyr, ble han fanget av cowboyer som tar ham med bort fra paradiset og flokken sin.
Spiret må deretter finne en måte å komme seg hjem igjen. I den actionfylte reisen hans møter han den vakre hoppa Rain, og en indianer kalt Little Creek.
20 Centres for 2010
20 Centres for 2010 er en offisiell kampanje som holdes av FIFA samtidig med fotball-VM 2010 i Sør-Afrika. 20 sentre bygges i 20 forskjellige byer rundt om i hele Afrika. Sosiale tjenester som utdanning og folkehelse tilbys barn og ungdom, samt en fotballbane som barna kan bruke.
Dark Horse Records
Dark Horse Records er et plateselskap som var kontrollert av George Harrison fra han startet det i 1974 og frem til hans død.
Distribusjon
Harrison hadde spilt inn for Parlophone og Apple Records under en kontrakt terminert i 1976. Alle hans senere utgivelser ble gitt ut gjennom Dark Horse. Dette startet med Thirty Three & 1/3 i 1976 og sluttet med Brainwashed i 2002 (gitt ut etter hans død). Harrison's Dark Horse katalog ble remastered og gitt ut i en samleboks i 2004. Disse, og utgivelser av andre artister har blitt distribuert på runde av tre plateselskaper:
Artister spilt inn på Dark Horse
Selv om Dark Horse fokuserte mest på Harrisons utgivelser, ga selskapet også ut album fra følgende artister mellom 1974 og 1976:
Logo
Insoirasjonen til Dark Horse logoen kom fra en etikett på en blikkboks Harrison så på en av hans mange reiser til India.
Logoen er den syv-hodete hesten Uchchaisravas, en vanlig figur i Indisk kunst og mytologi. Harrison var nok en "svart hest" når det gjaldt å starte sin egen solokarriere etter å ha blitt overskygget i The Beatles av Lennon og McCartney, selv om han skrev noen av bandets mer kjente senere sanger (sånn som "Here Comes the Sun" og "Something"), og var den første eks-Beatlen med et soloalbum som nummer 1, (All Things Must Pass i 1970).
Sky Blue Sky
Plata er mindre eksperimentell og mer tilbakeskuende både tekstlig og musikalsk enn de foregående. Gruppa har uttalt at albumet er inspirert av The Beatles, The Beach Boys og The Rolling Stones, og bandleder Jeff Tweedy oppgir å ha lytta til The Byrds og Fairport Convention mens han arbeidde med materiale til plata. For øvrig er låtene på plata i større grad et resultat av et samarbeid mellom Tweedy og de øvrige gruppemedlemmene enn på tidligere album, og tekstene spenner over et større mangfold av temaer.
Den polske politiske krisen i 1968
Den polske politiske krisen i 1968 (også kjent i Polen som «Mars 1968» eller «Mars-hendelsene», polsk: «Marzec 1968» eller «wydarzenia marcowe») beskriver de store protestene fra studenter og intellektuelle mot den kommunistiske regjeringen i Polen, undertrykkelsen fra sikkerhetstjenesten og den påfølgende sovjetiske anti-semittiske kampanjen. Hendelsene skjedde i samme tidsperiode som Prahavåren i nabolandet Tsjekkoslovakia.
Sky Blue Sky
Sporliste
Tekst og melodi av Jeff Tweedy når annet ikke er oppgitt.
Wilco
Wilco er ei amerikansk rockegruppe. Gruppa ble danna i 1994 av medlemmer av den nylig oppløste gruppa Uncle Tupelo, med sangeren og gitaristen Jeff Tweedy i spissen. De øvrige var trommeslageren Ken Coomer, bassisten John Stirratt og multiinstrumentalisten Max Johnston, samt gitaristen Jay Bennett.
Gruppas debutalbum A.M. kom i 1995, en samling countryrocklåter som fulgte sporet fra Tweedys tidligere arbeider. Året etter kom dobbeltalbumet Being There, som innvarsla en stilendring. Her finnes innslag av psykedelisk rock, powerpop og soul. Plata ble svært godt mottatt av kritikerne. Kort tid etter forlot Johnston gruppa for å spille med søstera Michelle Shocked, og ble erstatta av Bob Egan.
I 1998 inngikk Wilco et samarbeid med sangeren og låtskriveren Billy Bragg som resulterte i plata Mermaid Avenue, en samling av til da upublisert materiale av Woody Guthrie. Denne ble fulgt opp av en Mermaid Avenue, Vol. 2 i 2000. I mellomtida hadde da Wilco kommet med sitt tredje album, Summerteeth (1999).
Den polske politiske krisen i 1968
Bølgen av antisemittisme startet av de kommunistiske makthavere for å avlede den offentlige oppmerksomheten resulterte i den siste store jødiske utvandring fra Polen. Før kampanjen hadde landet 40 000 jøder; innen noen få år var det mindre enn 5000 igjen.
Wilco
Til innspillingene av det neste albumet – A Ghost Is Born – var besetninga blitt noe endra. Leroy Bach forlot gruppa, og inn kom gitaristen Nels Cline og keyboardisten Mike Jorgensen. I 2005 slapp gruppa albumet Kicking Television: Live in Chicago, innspilt i The Vic Theatre i Chicago. Albumet ble av Q Magazine seinere kåra til ett av de 20 beste livealbum.
Discoveryekspedisjonen
Discoveryekspedisjonen (engelsk: British National Antarctic Expedition, 1901–1904, allment kjent som Discovery Expedition) var den første offisielle britiske utforsking av Antarktis siden James Clark Ross' reise seksti år tidligere. Den omfattende ekspedisjonen ble organisert i fellesskap av Royal Society og Royal Geographical Society (RGS), og tok sikte på å gjennomføre vitenskapelige og geografiske undersøkelser i det som hovedsakelig var et uberørt kontinent. Ekspedisjonen var også starten på den antarktiske karrieren for mange som senere skulle bli fremtredende personer i «den heroiske tidsalder for antarktisutforskning», blant andre Robert Falcon Scott, som ledet ekspedisjonen, Ernest Shackleton, Edward Wilson, Frank Wild, Tom Crean og William Lashly.
De vitenskapelige resultatene dekket omfattende områder innen biologi, zoologi, geologi, meteorologi og magnetisme. Det ble gjort viktige geologiske og zoologiske funn, som oppdagelsene av de snøfrie McMurdo Dry Valleys og koloniene av keiserpingviner ved Cape Crozier. Den geografiske utforskningen ledet blant annet til oppdagelsen av King Edward VII Land og polarplatået via fjellruten i vest. Ekspedisjonen gjorde ingen seriøse forsøk på å nå Sørpolen, men presterte å sette en ny sørlig rekord da en gruppe på tre mann nådde 82°17' sørlig bredde.
Som inspirasjon for senere reiser var Discovery-ekspedisjonen en milepæl i britenes utforsking av Antarktis. Etter at den kom hjem ble den feiret som en suksess, til tross for at det hadde vært nødvendig med en kostbar hjelpeaksjon for å få «Discovery» og mannskapet løs fra isen, og senere tvister om kvaliteten på noen av de vitenskapelige resultatene. Det har blitt hevdet at ekspedisjonens største feil var dens manglende evne til å mestre teknikken for effektive polarferder med ski og hunder – en arv som fulgte de britiske antarktisekspedisjonene gjennom den heroiske tidsalderen.
Forløpere
Mellom 1839 og 1843 foretok Royal Naval-kapteinen James Clark Ross tre reiser til det antarktiske kontinentet, og på disse oppdaget og utforsket han en ny sektor i Antarktis som senere ble arbeidsfelt for mange britiske ekspedisjoner. Ross fastslo områdets omtrentlige geografi og navnga mange geografiske objekter: Rosshavet, den store isbarrieren (senere omdøpt til Rossbarrieren), Rossøya, Kapp Adare, Victoria Land, McMurdo-sundet, Cape Crozier og tvillingvulkanene Mount Erebus og Mount Terror. De sistnevnte fikk navn etter de to ekspedisjonsskipene, HMS «Erebus» og HMS «Terror». Han vendte tilbake til Rossbarrieren flere ganger i håp om komme gjennom, men lyktes ikke. I februar 1842 satte han imidlertid en ny sørlig rekord i en liten vik ved 78°10'. Ross antok at det lå landområder øst for barrieren, men han var ikke i stand til å fastslå dette.
Etter Ross var det ingen registrerte reiser i denne delen av Antarktis på femti år inntil en norsk hvalfangstekspedisjon i januar 1895 tok en kort tur innom Kapp Adare, nordspissen av Victoria Land. Med på denne turen var Carsten Borchgrevink, og han utrustet fire år senere sin egen ekspedisjon, Southern Cross-ekspedisjonen. Den ble finansiert ved hjelp av en donasjon på 35,000 pund som ble gitt av den britiske mediemagnaten George Newnes på den betingelsen at ekspedisjonen fikk navnet «The British Antarctic Expedition» («Den britiske Antarktis-ekspedisjonen»). I februar 1899 gikk Borchgrevink i land ved Kapp Adare der ti mann tilbrakte vinteren i en liten hytte de satte opp der. Sommeren etter seilte han sørover til den viken som Ross hadde funnet i barrieren. Herfra reiste en gruppe på tre med hundeslede over isen, og etter 16 km satte de en ny sørlig rekord ved 78°50'.
Rundt århundreskiftet mellom det 19. og 20. århundre var det en tiltakende internasjonal interesse for det antarktiske området. På omtrent samme tid som Discovery reiste en tysk ekspedisjon under Erich von Drygalski for å utforske den delen av det antarktiske kontinentet som lå sør for Det indiske hav. Den svenske oppdagelsesreisende Otto Nordenskjöld ledet en ekspedisjon til Graham Land, mens en fransk ekspedisjon under ledelse av Jean-Baptiste Charcot ble sendt til Antarktishalvøya. Til sist reiste en skotsk gruppe, ledet av forskeren William Speirs Bruce, på en vitenskapelig ekspedisjon til Weddellhavet.
Royal Navy, Markham og Scott
Polarforskning var blitt Royal Navys ansvarsområde i fredstiden som fulgte etter Napoleonskrigene, med John Barrow, admiralitetets annensekretær som pådriver. Etter John Franklins tapte ekspedisjon i 1845, og de mange resultatløse søkene som fulgte, avtok Marinens interesse for polare strøk. Senere kom dessuten problemene under George Nares' Nordpol-ekspedisjon i 1874–76, og Nares egen erklæring om at Nordpolen var «umulig», så til slutt besluttet admiralitetet at ytterligere oppdrag i polarstrøkene ville være farlig, dyrt og fåfengt.
Murray fikk sterk støtte både av Markham og av Royal Society, Englands fremste vitenskapelige organisasjon. RGS og Royal Society opprettet en felles komité som fikk i oppdrag å avgjøre hvilken form ekspedisjonen skulle ha. En del av komitemedlemmene motarbeidet Markhams visjon om en stor marineoperasjon i stil med Ross og Franklin, men Markhams sto så hardnakket på sitt at ekspedisjonen i stor grad ble formet etter hans ønsker. Hans fetter og biograf skrev senere at ekspedisjonen var «skapt i hans hjerne, resultatet av hans energiske utholdenhet».
Markham hadde lenge hatt for vane å notere seg unge lovende sjøoffiserer som kunne ha de kvalitetene som trengtes for å ta ansvar under eventuelle polarekspedisjoner. Han hadde først observert kadetten Robert Falcon Scott i 1887 da han tjenestegjorde på HMS «Rover» i Saint Kitts, og hadde lagt ham på minnet. Tretten år senere var Scott, som nå var torpedoløytnant på HMS «Majestic», på utkikk etter muligheter for karrieremessig avansement, og etter et møte med Markham i London, søkte han på posten som ekspedisjonens leder. Scott hadde lenge vært i Markhams tanker, og selv om han ikke alltid hadde vært førstevalget for denne oppgaven, hadde flere av de andre favorittkandidatene nå etter Markhams syn blitt for gamle, eller var opptatt på annet hold. Med Markhams avgjørende støtte i ryggen ble Scott den 25. mai 1900 utnevnt, og kort tid etter forfremmet til kommandørkaptein.