cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jakten på Rød Oktober (film)
Sammendrag
Loginov, en undercover GRU-agent og den hemmelige sabotøren på «Rød oktober», dreper Vasily Borodin. Ryan dreper Loginov før Loginov rekker å detonere en missil. I mellomtiden gjør «Rød oktober» flere unnvikende manøvrer, noe som fører til at V. K. Konovalov blir ødelagt av sin egen avfyrte torpedo. Mannskapet på «Rød oktober», som nå er reddet til en amerikansk fregatt, ser en eksplosjon. Uvitende om den andre sovjetiske ubåten, tror mannskapet at Ramius har ofret seg selv og ødelagt «Rød oktober» for å unngå å bli kapret. Ryan og Ramius navigerer «Rød oktober» til en stor elv i nærheten av Maine. Ramius forteller om årsaken til at han hoppet av: Han fikk overlevert de egentlige planene for «Rød oktober», men kunne aldri støtte disse planene.
Fylkesvei 6730
Fylkesvei 6730 (Fv6730) går mellom Drivvoll og Flora i Selbu kommune.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 976 (Sør-Trøndelag).
Ole Stubb Olsen
Ole Stubb Olsen (født 1899, død 1950) var en norsk bryter som tok seks NM-medaljer, derav to gull i klasse 57 kg, i perioden 1930–35 og 1947. Han hadde en tvillingbror, Johan, som også var bryter.
AK-200
AK-200 er en oppgradering fra den verdensberømte automatgeværet AK-74, og er for tiden under test i Russland.
Våpenet har omstiller for halvautomatisk og helautomatisk ild. Det har en foldbar kolbe, og skinner for montering av siktemidler og tilbehør. Det har en uvanlig høy magasinkapasitet, nemlig 60 patroner.
Genevieve Knowles
Genevieve Knowles (født 25. april 2000) er en sørkoreansk ishockeyspiller.
Hun representerte spesiallaget Korea under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble nummer 8 med det koreanske laget.
Trento
Trento (tysk Trient) er hovedstaden i den italienske autonome regionen Trentino-Syd-Tirol. Byen har 112 000 innbyggere.
Politikk
Borgermester er Alessandro Andreatta. I bystyret sitter partiene Margherita (venstre-katolikker) med 28,7 %, Ulivo (sosialdemokrater) med 17,7 %, Forza Italia (høyrepartier) med 11,6 %, Rifondazione Comunista med 5,7 % og Lega Nord med 5,2 %.
Byen er vennskapsby med Berlin-Charlottenburg.
Historie
Byen var opprinnelig keltisk, og kom under romerne i det første århundre før Kristi fødsel. Tusen år senere kom byen under det tysk-romerske rike, og ble styrt av en fyrstbiskop. Byen er bl.a. kjent for konsilet i Trient (1545–63) som ledet til motreformasjonen. Blant kjente fyrstbiskoper kan nevnes Bernardo Clesio og Cristoforo Madruzzo. Byen forble styrt av sin biskop frem til Napoleon erobret byen i 1801. Ved Wienerkongressen i 1814 ble byen, som lenge hadde vært assosiert med Tirol, en del av Østerrike. Etter første verdenskrig ble hele provinsen Trento sammen med det tyskspråklige Syd-Tirol annektert av Italia.
Florø korps
Florø korps er Frelsesarmeens menighet i Florø. Korpset ble startet 8. desember 1912 av kaptein Daniel Larsen og løytnant Sigurd Asprusten. Det første menighetshuset kjøpte de i 1915. Idag er Florø korps en aktiv menighet i lokalsamfunnet med mange tilbud til både barn og voksne. Korpset blir idag ledet av kaptein Christine Stensland.
World Geodetic System
World Geodetic System (WGS) er en standard som brukes innenfor geodesi, kartografi og navigasjon. Den støtter satellittbaserte målinger, som GPS, og er ment for global bruk. Standarden definerer et standard koordinatsystem for jorden, en referanseflate for koordinatene (geodetisk datum) og en geoide som definerer standard havnivå. Den gjeldende versjonen heter WGS 84.
Koordinatene i WGS angis som regel i grader (f.eks. desimalgrader) for lengde (øst i Norge) og bredde (nord i Norge). Origo for koordinatene er jordens massesentrum, og referansemeridianen er IERS-meridianen som ligger 5,31 buesekunder (0,0885 bueminutter; 0,001475 buegrader) øst for nullmeridianen, altså 102,5 meter på Greenwich' breddegrad.
Datumet er en omdreiningsellipsoide (oblat sfæroide) med store halvakse = 6 378 137 m (ekvatorradius) og flattrykning =. Dette medfører at lille halvakse = 6 356 752,3142 m (polavstand) (altså 21384,6858 m kortere). WGS 84 brukte opprinnelig GRS80-ellipsoiden, den samme som fortsatt brukes i det europeiske datumet EUREF89, men i WGS 84 er det nå gjort en liten justering.
WGS 84 brukte først geoiden EGM84, men i 1996 skiftet man til geoiden EGM96, som sist ble justert i 2004. Høydeforskjellen mellom EGM96-geoiden og WGS 84-ellipsoiden varierer mellom −105 m og +85 m.
Den kalde krigen, utviklingen innen romfart og andre årsaker gjorde at man i 1950-årene ble klar over behovet for et globalt geodetisk system. USAs forsvarsdepartement startet derfor utviklingen av WGS. Systemet er publisert i flere utgaver: WGS 60, WGS 66 og WGS 72.
WGS 84 kom i 1984, og flere mindre revisjoner er publisert fram til 2004. WGS ble utgitt av NIMA (National Imagery and Mapping Agency), som nå heter National Geospatial-Intelligence Agency og ligger under USAs forsvarsdepartement.
Hvordan WGS 84 definerer Jorden
I tillegg til å være et kartdatum definerer WGS 84 (World Geodetic System av 1984) også formen og størrelsen på den omdreiningsellipsoiden (en oblat sfæroide) som blir betraktet å være den beste matematiske modellen av Jorden:
==Jorden ifølge WGS 84 (for hver hele breddegrad) == En internasjonal nautisk mil (int. naut. mil) er definert å være nøyaktig 1852 meter (IHC, Monaco, 1929).
Wando
Wando (Wando-gun) er et fylke i provinsen Sør-Jeolla i Sør-Korea.
Borebukta
Borebukta, tidligere kjent som Tundra Bay, er en 4,5 km bred og inntil 10 km lang lang bukt på nordsiden av Isfjorden, på Oscar II Land, Spitsbergen, Svalbard. Borebukta ligger på vestsiden av Bohemanflya og innerst i bukta ligger Borebreen.
I sør reiser fjellet Syltoppen (680 m) seg, mens Ramfjellet (614 m) avgrenser området i sør. I øst er det Bohemanneset med fyrlykt og Boheman fuglereservat som avgrenser bukta. Området tilhører Nordre Isfjorden nasjonalpark.
Sijung
Sijung er et fylke (kun) i provinsen Chagang i Nord-Korea. Fylket har grenser til Kanggye og Changgang i øst, Manpo i nord og vest og Wiwon i sør. Fylket var opprinnelig en del av Kanggye, men ble fradelt som eget fylke som en del av en større reorganisering av lokalstyret i desember 1952.
I øst er fylket bratt og fjellrikt dominert av Kangnamfjellene, men fylket bir flatere mot vest. Høyeste punkt er Sirubong i sør med 1355 moh. Changjaelva flyter fra nord til sør, og gjør en mengde spektakulære spinger på vei mot Yaluelva. En del av elva er demmet opp for å lage et vannreservoar.
Sijung knyttes til omverdenen med vei og jernbane (Manpolinja). Noe gods transporteres også på Changjaelva. Lokalt næringsliv domineres av landbruk og gruvedrift.
Gulskjellori
Gulskjellori (latin: Trichoglossus chlorolepidotus) er en art av australske papegøyefugler. Den tilhører undergruppen Trichoglossus innenfor papegøyegruppen lorier blant sanne papegøyer innenfor superfamilien Psittacoidea. Den er mest vanlig i de mest skogkledde områdene av østlige Australia fra Bamaga, spissen av det nordlige Queensland, sørover til distriktet Illawarra på sørkysten av New South Wales, og på enkelte av øyene. Den er generelt utbredt ved kystområder og tilgrensende områder, og tidvis funnet langs vannkildene vest for Great Dividing Range. De er mest utbredt i nord, og er mindre tallrike og nomadiske i sør.
Fuglen har et gule brystfjær, omgitt av grønne fjær som ligner vekter.
Falcón
Falcón er en av 23 delstater i Venezuela. Delstatshovedstaden er Coro. Falcón dekker et areal på 24 800 km². Ved folketellingen i 2011 hadde delstaten 902,847 innbyggere.
Sennepshodelori
Sennepshodelori (latin: Trichoglossus euteles) er en art av australske papegøyefugler. Den tilhører undergruppen Trichoglossus innenfor papegøyegruppen lorier blant sanne papegøyer innenfor superfamilien Psittacoidea. Fuglen finnes i skoger og skogkledde områder på Timor og tilgrensende øyer.
Friidrett under Sommer-OL 1912 – 200 meter menn
200 meter for menn var en av sprintøvelsene i friidrett under Sommer-OL 1912 i Stockholm. Det var fjerde gangen distansen var med på det olympiske programmet. Det var 61 deltakere fra 19 nasjoner som deltok i konkurransen som ble avviklet 10. og 11. juli 1912
Rekorder
Gjeldende rekorder før lekene i 1912:
(*) uofficiell 220 yards (= 201,17 m)
(**) rak bane
Heat
Heat 1
Heat 2
Heat 3
Heat 4
Heat 5
Heat 6
Heat 7
Heat 9
Heat 10
Heat 12
Heat 13
Heat 14
+ Heat 15
Heat 16
Heat 17
Heat 18
Semifinaler
Semifinale 1
Semifinal 3
Semifinale 4
Semifinale 5
Semifinal 6
Finale
Finalen ble avviklet torsdag 11. juli 1912.
Hommelvik korps
Hommelvik korps er Frelsesarmeens menighet i Hommelvik. Det ble startet i 1892, først som en utpost til Trondheim korps og senere samme år som eget korps. I 1898 ble det nedlagt, for så å starte opp igjen i 1918. I 1926 kjøpte korpset eget menighetshus. Korpset startet speidervirksomhet i 1948.
Andreas Bauer
Andreas Bauer (født 21. januar 1964) er en tidligere skihopper som først representerte Vest-Tyskland og senere Tyskland.
Han deltok i fire verdensmesterskap, og den beste individuelle plasseringen oppnådde han i normalbakken i Oberstdorf 1987, der han ble nummer 11. En ellevteplass er også hans beste OL-plassering, den skriver seg fra normalbakkerennet i Sarajevo 1984.
I verdenscupen i skihopping|verdenscupen oppnådde han totalt seks pallplasseringer, hvorav én seier. Denne kom i nyttårshopprennet i Garmisch-Partenkirchen 1. januar 1987.
Etter at han la opp som aktiv skihopper, satset han på en trenerkarriere. Han var blant annet assistent til den tyske forbundstreneren Reinhard Heß. I dag representerer han SC 1906 Oberstdorf, og er ansatt som forbundstrener for kombinertlandslaget, med ansvaret for skihoppingen.
Køteori
thumb|Den danske Agner Krarup Erlang (1878-1929) var en av pionerene i køteori. Køteori viser sammenheng mellom belastning og ventetid i køsystemer, der det er mange som samtidig ønsker å bruke felles (men begrensede) ressurser. Køteori brukes for eksempel ved dimensjonering av veitrafikk, flytrafikk, jernbanenett, produksjonslinjer i fabrikker, telefonnett, mobilnett, helsetjenester og tjenester på Internett. Teorien har gjennom de siste hundre år utviklet et sett med generelle formler som passer for mange varierte problemer. Det teoretiske arbeidet startet i de nye telefonselskapene som ble dannet rundt århundreskiftet. En av pionerene var A. K. Erlang som jobbet for det danske televerket og i 1909 publiserte ett av de absolutt første arbeidene. Han ga navn til flere klassiske kømodeller (Erlang-A, Erlang-B, Erlang-C). Den norske Tore Olaus Engset hadde også viktige bidrag (Engset-formelen), mens man i Sverige fikk Christian Jacobæus og Conny Palm som på 30- og 40-tallet jobbet for Ericsson med teoretiske trafikkanalyser. Disse var stort sett enkeltkøer, men på 60-tallet publiserte amerikaneren Jackson løsningen for sammenkoblede køer, der jobbene (kundene) videresendes mellom arbeiderne.
I Norge har køteori vært en naturlig del av opplæringen i operasjonsanalyse ved universitetene, Bedriftsøkonomisk institutt, Norges Handelshøyskole og logistikkutdanningen ved Høgskolen i Molde. Køteori inngår også som en del av fagområdet telematikk, primært ved NTNU sitt Institutt for Telematikk, som danner kjernen i forskergruppen Centre for the Quantification of Quality of Service (Q2S) som i 2003 ble ett av landets første senter for fremragende forskning.
Eksempler
Køteorien er omfattende. Noen få av de enkleste eksemplene omtales under (ingen utledning av formlene).
Little's Lov
I et hvert stabilt (stasjonært) system er forholdet mellom ventetid (W), antall som betjenes (L) og pågang (\lambda) at Dette er et matematisk teorem som ble utledet av John D. C. Little fra Massachusetts Institute of Technology rundt 1960. De tre verdiene er gjennomsnitt. Forholdet kan kun brukes for å få et gjennomsnittsbilde i ethvert system. Det fine er at den gjelder ansett hvordan selve pågangen er fordelt, og en trenger ikke kjenne til hvordan arbeidstiden er fordelt eller hvordan arbeidet prioriteres.
En M/M/1-kø
En litt mer detaljert kømodell er en M/M/1-kø, der man har en (1) arbeider som kan gjøre ferdig \mu jobber per tidsenhet (for eksempel hver time). Samtidig kommer det \lambda jobber per tidsenhet og legger seg i kø for å bli betjent. Når arbeideren er ferdig med en jobb, vil neste jobb bli den som har ventet lengst (såkalt First In First Out betjening). Både belastning og kapasitet varierer som Poissonfordelingen. Det er ellers ubegrenset med plass i køen, en urealistisk forenkling i de fleste situasjoner. Under disse forholdene sier køteorien blant annet at:
Østfronten (andre verdenskrig)
Østfronten under andre verdenskrig var en kampfront gjennom Sentral- og Øst-Europa, fra det tyske overfallet på Sovjetunionen 22. juni 1941 til Tysklands sammenbrudd 8. mai 1945. Det er historiens største militære konfrontasjon, og frontlinjen var på det meste over 6,000 km lang. Omkring halvparten av dødsfallene under andre verdenskrig var på østfronten. Tyskland og Sovjetunionen var hovedmotstandere. Sovjetunionen ble støttet av USA og Storbritannia, mens Tyskland ble støttet av stater i Sør- og Øst-Europa.
Østfronten ble kjent for sine store tap av soldater, sivile og massive materielle ødeleggelser. Det var total krig, med brudd på krigens folkerett, og tyske myndigheter lot sovjetiske krigsfanger sulte i hjel. Massedrap, særlig på jøder, begynte i de erobrede områdene straks etter invasjonen. Den første fasen av holocaust foregikk bak hele østfronten, fra Østersjøen i nord til Svartehavet i sør. Massakrene skjedde i hovedsak i regi av Schutzstaffels (SS) Einsatzgruppen der vanlige tyske politifolk, lokalt politi, rumenske styrker og vanlige Wehrmacht-soldater medvirket.
Kampene varierte mellom store slag, lange framrykkinger, men også stillstand. Logistikkutfordringene var enorme og innebar at kampen var både mot fienden og mot vær- og terrengforhold, som slet på utstyr og mannskaper. Resultatet var avgjørende for den totale ødeleggelsen av det nasjonalsosialistiske (nazistiske) Tyskland og etableringen av Sovjetunionen som en militær supermakt.
Bakgrunn
Under første verdenskrig hadde Det tyske keiserrike vært i krig med Det russiske keiserdømmet, også da ble begrepet østfronten brukt. Etter den russiske revolusjonen i 1917 ble landet tvunget til å inngå freden i Brest-Litovsk, og store deler av det vestlige Russland ble okkupert eller dominert av tyske styrker. De måtte imidlertid trekke seg tilbake etter nederlaget i 1918 og freden i Brest-Litovsk ble annullert av Versaillestraktaten i 1919.
Den militære situasjonen
I 1930-årene var Den røde armé ledende i verden, med utvikling og bruk av mekaniserte styrker (stridsvogner og tilhørende kjøretøy). Fra 1938 ble de fleste av de øverste offiserene enten drept, eller sendt til Gulag som fanger, under den store terroren. Av rundt 80 tusen høyere offiserer ble mellom 34- og 54 tusen fjernet under utrenskningene. Dette førte til at lite erfarne offiserer fikk ledende stillinger, ledet til frykt for å ta initiativ, og svekket Den røde armé sterkt.
I motsetning til tilsvarende situasjon under første verdenskrig var ikke partene formelt i krig med hverandre da kamphandlingene startet. Tyskland og Sovjetunionen hadde delt Polen og Baltikum mellom seg ved Molotov–Ribbentrop-pakten. Militært sett var situasjonen slik Schlieffenplanen hadde forutsatt før første verdenskrig, nemlig at kamphandlingene på vestfronten var over, og Tyskland hadde kontroll over hele det vestlige europeiske kontinentet, inkludert Balkan. Med støtte i avtalen mellom Sovjetunionen og Tyskland i Molotov–Ribbentrop-pakten ble Romanias regjering i 1940 tvunget til å gå med på at Bessarabia og det nordlige Bukovina ble tilsluttet Sovjetunionen.
Ideologi og motiver
Det tyske angrepet på Sovjetunionen var både politisk-ideologisk og ressursmessig betinget. Til tross for ressursene angrepet ville kreve, var det motivert utfra behovet for å sikre råvarer (som olje, mat og ulike metaller). Leveransene av disse fra Sovjetunionen (som avtalt under Molotov-Ribbentropp pakten) var ikke truet på tidspunktet for angrepet, men den tyske ledelsen var negativ til å være avhengig av andre. Begrunnelsen for angrepet ble hele tiden holdt fram som politisk og ideologisk. Skaffe Lebensraum (livsrom) for tysk bosetting, og den ideologiske kampen mot kommunismen, som etter nasjonalsosialistisk tenkning var denne ideologiens største trussel.
I tillegg ble angrepet legitimert ved at de slaviske folkene angivelig var mindreverdige i forhold til den ariske rasen. Utfra nasjonalsosialistisk, sosialdarwinistisk tenkning kunne da arierne ta seg til rette i øst, på linje med slik andre europeiske land hadde tatt seg til rette i store deler av verden. Den nazistiske ideologien klassifiserte særlig jøder, samt slaviske folkeslag, som underlegne raser i forhold til tyskere.
Pahang
Pahang er et sultanat på Malayahalvøya, som inngår som en delstat i føderasjonen Malaysia.
Administrativ inndeling
Delstaten er inndelt i elleve distrikt:
Natur
Pahangs natur består av Sungai Pahang-bekkenet i vest, omkranset av fjelland i nord og vest. Gjennom lavlandet går det en rekke elver, og langs kysten et bredt deltabelte. Vegetasjonen består for det meste av tett jungel.
Østfronten (andre verdenskrig)
Ideologi og motiver
På sovjetisk side ble kampene på østfronten referert til som den store fedrelandskrigen (russisk: Великая Отечественная война), et begrep som ble brukt som mobiliserende element og med referanse til Napoléons felttog i Russland 1812, en krig som i sin tid ble omtalt som fedrelandskrigen (russisk: Отечественная война).
Molotov–Ribbentrop-pakten
Den tysk-sovjetiske ikke–angrepspakten Molotov–Ribbentrop-pakten var en avtale mellom Tyskland og Sovjetunionen inngått 23. august 1939. Paktens hemmelige tillegg innebar at Tyskland og Sovjetunionen delte Polen, Baltikum og Finland mellom seg. Tyskland fikk store deler av Polen, mens Sovjetunionen ekspanderte vestover i sine nærområder. Ifølge Sven G. Holtsmark antok Josef Stalin, Sovjetunionens leder, trolig at pakten kunne holde Sovjetunionen utenfor en kommende storkrig i Europa. Tyskland og Sovjetunionen besatte innen en måned hver sin del av Polen, og Sovjetunionen tok etterhvert kontroll over Latvia, Litauen og Estland. Tyskland og Sovjetunionen fikk med det kontakt langs delelinjen (omtrent langs Curzonlinjen) fra Karpatene i sør, til Memelland i nord.
Kommissærordren
Kommissærordren utstedt av Oberkommando der Wehrmacht (6. juni 1941) innebar at såkalte politisk kommissærer skulle henrettes straks de var identifisert. Ifølge ordren skulle man se bort fra folkerettens regler for krigføring.
Romania
Tap av Bessarabia og Transilvania, samt Dobrudsja, medvirket til at Carol II av Romania ble presset til å abdisere til fordel for sin sønn Mikael. Regimet kollapset og Ion Antonescu kom til makten. Antonescu oppnådde diktatorisk makt som landets conducător («fører») mens den unge Mikael ikke hadde noen reell makt. Antonescu dannet en fascistregjering med offiserer og folk fra den høyreekstreme og antisemittiske Jerngarden (etablert i 1927). Jerngarden lå ideologisk nært opp til nazistene i Tyskland. Antonescu tillot fra oktober 1940 tyske soldater i landet. I slutten av januar 1941 gjorde Jerngarden opprør mot Antonescu og med tysk hjelp slo han på blodig måte ned opprøret.
Romanias allianse med Tyskland fra 1940 var motivert av Sovjetunionens trussel mot landets grenser og utsikter til å gjenvinne Bessarabia. Romania var Tysklands viktigste allierte etter Italia, og med tanke på angrepet på Sovjetunionen trolig den viktigste. Romania var av strategisk betydning for Tyskland på grunn av landets oljekilder, og på grunn av landets store hær (den tredje største blant aksemaktene). Tyskland og Romania signerte 10. juni 1941 en traktat om Romanias medvirkning i krigen mot Sovjetunionen, og ble da lovet å få tilbake områdene som hadde vært under sovjetisk kontroll i ett år. I tillegg skulle Romania få området mellom Dnestr og Søndre Buh (kalt Transnistria), inkludert Odessa.
Republikken Slovakia
Slovakia gikk i november 1940 inn i tremaktspakten med Tyskland og Italia. Tyske styrker angrep 1. september 1939 Polen fra slovakisk territorium og Slovakia deltok i angrepet på Sovjetunionen i juni 1941. Slovakia erklærte krig mot Sovjetunionen 23. juni og stilte med to divisjoner under tysk kommando. I alt 60 000 slovakiske soldater deltok på tysk side. Etter store tap ble bidraget redusert til 17 000 soldater. I alt 4000 slovakiske soldater falt eller ble såret under felttoget i Sovjetunionen. Omkring 3000 slovakiske soldater deserterte og sluttet seg til den tsjekkoslovakiske armeen i Sovjetunionen sammen med krigsfanger. Høsten 1943 hadde alle slovakiske soldater blitt trukket tilbake fra fronten. Republikken Slovakia erklærte krig mot USA og Storbritannia i desember 1941. De allierte aksepterte i 1941 at Tsjekkoslovakia skulle gjenopprettes etter krigen og Republikken Slovakia hadde små utsikter til å overleve krigen. USA anerkjente ikke Republikken Slovakia, men betraktet Tsjekkoslovakias eksilregjering i London som landets eneste representant under krigen. USA ignorerte også Slovakias krigserklæring i desember 1941.
Ungarn
Ungarn deltok fra 26. juni 1941 motvillig på tysk side ved invasjonen av Sovjetunionen. Košice ble 26. juni 1941 (fire dager etter invasjonen) bombet av et lite antall uidentifiserte fly, dette ga Ungarns militære ledere et påskudd til å presse regjeringen til å slutte seg til krigen mot Sovjetunionen. På grunn av ungarske styrkers medvirkning på østfronten erklærte Storbritannia krig mot Ungarn 6. desember 1941. Etter press fra Tyskland erklærte statsminister László Bárdossy, uten godkjenning fra Horthy eller parlamentet, krig mot USA 13. desember. Ungarn deltok med styrker i angrepet på Sovjetunionen samt flere tusen jødiske ungdommer på tvangsarbeidstjeneste i Ukraina.
Bulgaria
Bulgaria sluttet seg til aksemaktene i mars 1941 og deltok i april i angrepet på Hellas og Jugoslavia. Etter avtale med den tyske diktatoren Adolf Hitler annekterte områdene Trakia og Makedonia fra Hellas. Avtalen med aksemakten innebar at Bulgaria kunne unnlate å slutte seg til invasjonen av Sovjetunionen og var formelt nøytrale med hensyn til krigen på østfronten og hadde diplomatiske relasjoner med Sovjetunionen. Etter tysk press erklærte Bulgaria krig mot Storbritannia og USA. Til 1943 var Bulgaria relativt uberørt av krigen da allierte fly begynte bombing av mål i landet. Sommeren 1944 nærmet sovjetiske styrker seg og Sovjetunionen erklærte krig mot Bulgaria (5. september), hvorpå Bulgaria byttet side, søkte fredsløsning med Sovjetunionen og erklærte krig mot Tyskland.
Yeongam
Yeongam (Yeongam-gun) er et fylke i provinsen Sør-Jeolla i Sør-Korea.
Østfronten (andre verdenskrig)
Planlegging
Hitler var mer bekvem med en landkrig østover, men undervurderte hvor mye som måtte til for å knuse Sovjetunionen. De opprinnelige planene var at dette skulle være over på to-tre måneder, med angrep 22. juni skulle tyskerne etter planen ha god tid til å avslutte felttoget før vinteren kom. Det opprinnelige målet for det tyske angrepet var å ødelegge de sovjetiske styrkene ved en serie omringninger nær grensen, før hoveddelen rakk å trekke seg tilbake. Når hoveddelen av de sovjetiske styrkene var slått, skulle Wehrmacht okkupere alt land vest for en linje, fra havnebyen Arkhangelsk i nord til elven Volga i sør.
Angrep
Angrepet på Sovjetunionen begynte klokken 3 natten til søndag 22. juni 1941. Tyske soldater krysset grensen fra Øst-Prøyssen og det okkuperte Polen. Angrepet ble annonsert på tysk radio klokken 7 om morgenen. Den 3. juli noterte den tyske stabssjefen, general Franz Halder at felttoget ville være vunnet i løpet av to uker. Allerede 10. juli trodde man på tyske side at seieren var bare noen dager unna.
Med en styrke på 3,5 millioner mann, 3 350 stridsvogner, 250 selvdrevne kanoner, 7 184 kanoner og 600 000 kjøretøyer og 750 000 hester, i tillegg stilte Luftwaffe med 2 770 fly, gikk Tyskland til angrep over en 1 800 km bred front. Samlet utgjorde dette 73 % av hærens styrke, og 65 % av Luftwaffes.
De tyske styrkene var organisert i tre hovedenheter, ledet av hver sin generalfeltmarskalk:
Massakrer på mannlige jøder begynte straks de tyske styrkene krysset delelinjen av 1939. Etter noen uker ble også kvinner og barn drept i det som senere ble kjent som holocaust. Den første fasen av holocaust skjedde massedrapene ved skyting.
Romania deltok i angrepet på Sovjetunionen i juni 1941. Rumenske og tyske styrker inntok Bukovina, Bessarabia og Transnistria inkludert Odessa. Transnistria var området øst for elven Dnestr til elven Søndre Buh. Den tredje og fjerde rumenske arme angrep sammen med den ellevte tyske armé Sovjetunionen fra rumensk territorium 22. juni 1941. Den fjerde armeen gikk mot Bessarabia og den tredje mot Nord-Bukovina, og områdene kom under rumensk kontroll i slutten av juli 1941. Romania bidro med 585,000 soldater ved angrepet på Sovjetunionen.
I begynnelsen gikk operasjonene i henhold til Hitlers planer. Dette skyldes flere forhold, blant annet den dårlige situasjonen innen befalkorpset i Den røde armé etter Stalins utrenskninger og at Stalin i sin paranoia ikke stolte på etterretningsmeldingene om den tyske styrkeoppbyggingen langs grensen. De til dels svake kommando- og kontrollsystemene innen Den røde armé medførte videre at de sovjetiske styrkene holdt seg passive overfor de framrykkende tyske styrkene, da det tok tid før de fikk ny ordre til erstatning for den stående ordren om å ikke gjøre noe som kunne provosere Tyskland. Wehrmachts oppdragstaktikk (tysk: Auftragstaktik), hvor stort initiativ både ble oppmuntret og forventet av selv underordnet befal, sto i motstrid til dette.
Framrykkingen medførte etter hvert problemer for tyskerne, da Blitzkrieg-strategien ikke hadde tatt høyde for forsyningsproblemer og infanteriets muligheter til å følge opp. Slik fikk tyskerne en følelse av at de druknet i de enorme landområdene, og de sovjetiske styrkene kunne trekke seg tilbake hundrevis av kilometer uten at dette fikk skjebnesvangre militære konsekvenser. Slik ble det etterhvert delvis mulig for de russiske styrkene å slippe unna mange av de store tyske knipetangsmanøvrene med noen av styrkene intakt.
Baltikum
Litauen ble invadert 22. juni og de tyske styrkene møtte lite motstand, beveget seg raskt og kontrollerte landet etter en uke. Kaunas og Vilnius ble inntatt 24. juni, Riga ble besatt 29. juni. Tyske styrker ble til dels tatt i mot som frigjørere og mange litauere håpet tyskerne ville gjenopprette Litauens uavhengighet. Litauen ble lagt under det sivile styret i Reichskommissariat Ostland fra juli 1941 og Adrian von Renteln ble innsatt som Generalkommissar for Litauen. Den tyske administrasjonen av Litauen var delt i fem distrikter med en kommissær i hvert. Okkupasjonsmakten hadde ikke nok personell til å bemanne administrasjon og var avhengige av 20,000 lokale tjenestemenn. Tyske styrker hadde 10. juli kontroll over Latvia.
Murmanskfronten og Kirkenes
Helt i nord rykket tyske styrker inn fra Finnmark med sikte på å hindre Sovjetunionen å bruke den isfrie havnen i Murmansk for forsyninger fra vestlige land, i første rekke USA. Dette var slutthavnen for konvoitrafikken under hele krigen. Totalt seilte det 78 konvoier mellom august 1941 og mai 1945. De fleste av disse gikk til Murmansk og havnene omkring, men enkelte andre gikk videre til andre byer ved Kvitsjøen. De arktiske konvoiene fraktet rundt 4,4 millioner tonn forsyninger, om lag 1/4 av hva Sovjetunionen mottok (1/4 gikk over land via Iran, og halvparten over Stillehavet).
Tyske styrker gikk til angrep Sovjetunionen gjennom Petsamo 29. juni 1941. Det tyske angrepet i retning Murmansk, operasjon Sølvrev (tysk: Operation Silberfuchs), møtte sterk motstand og ble stoppet ved Litsadalen. Den viktige havnebyen Murmansk ble ikke erobret, men Luftwaffe bombet byen og store deler av denne ble ødelagt.
Etter det tyske angrepet på Sovjetunionen sommeren 1941 fikk Kirkenes rolle som forsyningshavn for tyske styrker på Murmanskfronten. Okkupasjonsmakten anla en rekke befestninger eller støttepunkter langs Finnmarkskysten i tilfelle sovjetisk/alliert landgang. Utbyggingen av Høybuktmoen begynte i 1941, flyplassen spilte en rolle både ved angrep på konvoiene til Murmansk og ved kampene om Murmansk. Kirkenes hadde en viktig strategisk rolle som forsyningsbase for den tyske hæren og som støttepunkt for fly og marine. I og rundt Kirkenes var det reist brakkeleirer med plass til store styrker. Ved Hesseng-Bjørnelvdal var det lagret 9-12 måneders forsyninger for opp mot 100,000 soldater. Mye av arbeidet ble utført av sovjetiske krigsfanger. Tyske forsyninger kom i konvoi til Kirkenes og ble raskt angrepet av sovjetiske fly. Under hele krigen ble steder i det nordlige og østlige Finnmark utsatt for heftige, sovjetiske bombeangrep, og mot slutten av krigen i Norge ble landsdelen hardt rammet. Flyangrepene mot Kirkenes pågikk i tre år og ødela mesteparten av bebyggelsen i Kirkenes. Sovjetunionen ønsket å ramme tyske lagre og skipstrafikk for å hindre forsyninger å nå frem til fronten.
Finland
Som et svar på det tyske angrepet startet russerne et bombardement av de finske stillingene i Finland 25. juni. Dette markerte innledningen på de krigshandlingene som på finsk side senere fikk navnet den finske fortsettelseskrigen, da disse krigshandlingene ble ansett for å være en fortsettelse av vinterkrigen (1939–1940). Finnene erobret tilbake de områder på Det karelske nes og i Øst-Karelen som landet måtte gi fra seg til Sovjetunionen etter vinterkrigen. Den finske framrykkingen stoppet da den nådde de tidligere grensene mellom Finland og Sovjetunionen som stammet fra før vinterkrigen. Den finske fremrykkingen nord for Leningrad avskar byens forsyninger og kommunikasjonssystemer. I tillegg til disse selvpålagte restriksjonene, nektet den finske overkommandoen å delta i tyskernes offensiv for å innta Leningrad.
Leningrad
Allerede tidlig i september hadde den tyske armégruppe nord rykket nordover gjennom Baltikum og fram mot Leningrad, både fra Narva og rundt Ilmensjøen. 30. august ble jernbaneforbindelsen østover kuttet da den tyske hæren nådde elven Neva. Den 4. september begynte den tyske hæren å beskyte Leningrad med artilleri, og beleiringen av byen varte helt fra 8. september 1941 til januar 1943 (delvis opphevet) helt opphevet i 1944. Under beleiringen kunne byen bare forsynes over sjøen Ladoga. Beleiringen førte til store militære tap og ekstreme lidelser blant sivilbefolkningen i byen. Hitler hadde bestemt at byen skulle utslettes etter at den ble inntatt.
Slaget om Moskva
I juli hadde den tyske armégruppe sentrum avansert nord for Pripjatmyrene og rykket inn i Minsk. Deretter ble det første slaget om Smolensk utkjempet (10. juli – 10. september). De tyske styrkene hadde store problemer med forsyninger (som drivstoff og ammunisjon), og møtte hard motstand. Ved å kontrollere Smolensk sikret tyskerne broer mellom elvene Daugava, Dnepr samt flere andre elver, noe som forenklet den videre framrykkingen. Det tok hele to måneder før tyskerne hadde nedkjempet Den røde armé, og armégruppe sentrum måtte sette inn nesten halvparten av sine strategiske reserver (10 av 24 divisjoner).
Den tyske styrken som rykket fram mot Moskva kan ha vært sterk nok til å innta byen, men særlig frontavsnittet lenger sør var viktig for å sikre tilgangen på råvarer. Et direktiv fra Hitler av 21. august framhevet at det var viktigere å erobre Krim, Donetsbassenget og Kaukasusområdet før vinteren, enn å presse fram et angrep mot Moskva. Generaloberst Heinz Guderian ble derfor beordret sørover for å midlertidig slutte seg til armégruppe syd og sikre tysk erobring av Kyiv 19. september, før Guderians styrker kunne vende tilbake til den opprinnelige angrepsstyrken i armégruppe sentrum.
De fleste militærhistorikere (blant de Basil Liddell Hart) mener at denne midlertidige konsentrasjonen sørover var en fatal strategisk feil, som gjorde at en avgjørende seier ved Moskva glapp. Den medførte ytterligere forsinkelser i forhold til den opprinnelige planen for angrepet mot den sovjetiske hovedstaden. Først 2. oktober 1941 kunne armégruppe sentrum under generalfeltmarskalk Fedor von Bock iverksette den endelige offensiven mot Moskva, med kodenavnet operasjon Tyfon, hvor målet fortsatt var å erobre den sovjetiske hovedstaden før vinteren satte inn.
Tyskerne hadde framgang i de innledende fasene og møtte ikke sterk motstand før de sto rundt 120 kilometer fra byen. I begynnelsen av desember 1941 sto de tyske styrkene kun 30 kilometer fra Kreml. Skulle Moskva falle ville industribyen Kujbysjev bli Sovjetunionens nye hovedstad. På tross av framgangen var de tyske soldatene utslitt og manglet forsyninger, i møte med kraftig sovjetisk motstand. Den 5. desember ble de tyske styrkene angrepet av nymobiliserte styrker, samt uthvilte og veltrente sovjetiske styrker fra Sibir, godt rustet for vinterkrig. Disse styrkene hadde blitt trukket fra Sibir etter den sovjetiske agenten Richard Sorge fant ut at Japan ikke ville angripe Sovjet i øst. Utover vinteren måtte de tyske styrkene trekke seg tilbake 100 til 250 kilometer, og presset på byen avtok. Slaget om Moskva er vanligvis ansett som et av de viktigste i krigen på østfronten. Hovedstaden ble reddet og tyskerne for første gang slått i et av de største slag under krigen, med over en million døde totalt.
Kampene i sør og om Krim og Kaukasus
Armégruppe syd nådde fram til Krimhalvøya og den smale landforbindelsen Perekopeidet i september 1941. 24. september rykket de inn over dette neset og etter fem dagers bitre kamper hadde de etablert forsyningslinjer over det sårbare neset. 18. oktober rykket tyskerne videre og etter ytterligere 10 dager var de sovjetiske forsvarslinjene nedkjempet. 16. november var praktisk talt hele Krimhalvøya under tysk kontroll, bortsett fra byen Sevastopol og de nærmeste områdene. Den røde armé igangsatte en motoffensiv i et amfibieangrep over Kertsjstredet 26. desember 1941, og gjenerobret Kertsj.
Sovjetiske motangrep vinteren 1941 og våren 1942
Den røde armé fikk utover høsten og vinteren 1941 tilførsel av nye, uthvilte og velutstyrte styrker fra Sibir, som hadde blitt stående i Sibir under påvente av et eventuelt japansk angrep. Da spionen Richard Sorge kunne rapportere at Japan forberedte angrep i Stillehavet, ble disse styrkene overført til fronten i Europa og satt i kamp utenfor Moskva 5. desember 1941. De sovjetiske styrkene var nå, i motsetning til sine tyske motstandere, utstyrt og trent for vinterkrig, og hadde bedre tilgang til forsyninger.
De sovjetiske motoffensivene var kraftige, og de utslitte og forfrosne tyske styrkene ble drevet tilbake mellom 100 og 250 km. I perioden 8. januar 1942 og helt fram til 22. mars 1943 var det en rekke forsøk på å erobre den tyske «lommen» ved Rzjev, også kjent som slagene ved Rzjev, før sovjeterne endelig lyktes og tyskerne trakk seg tilbake som et ledd i en større tilbaketrekning. Men de sovjetiske styrkene rykket til dels for fort fram, noe som førte til at også de etter hvert ble utmattet og led et betydelig nederlag i det andre slaget ved Kharkov (12. – 28. mai 1942). Den tyske framgangen ved Kerts-halvøya og seierne ved Kharkov og Sevastopol ble viktige forutsetninger for deres framrykking mot Stalingrad.
Sommeren 1942 i sør
Den tyske diktatoren Adolf Hitler anså et angrep på Moskva sommeren 1942 som altfor opplagt. Den tyske overkommandoen innså at tiden var i ferd med å renne ut, med det japanske angrepet på Pearl Harbor var Tyskland involvert i en stadig mer omfattende tofrontskrig. Hitler regnet imidlertid med å avslutte kampene på østfronten, før USA ble tungt involvert i krigen i Europa, noe han anslo ville ta minst to år.
På grunn av dette ble nye offensiver i nord og sør vurdert. En offensiv mot den sørlige delen av Sovjet ville sikre kontrollen over det oljerike Kaukasus, samt elven Volga; en del av ryggraden for det sovjetiske transportsystemet i Sentral-Asia. En tysk seier i det sørlige Sovjet ville alvorlig svekke Sovjets krigsevne og dets økonomi.
I mai 1942 gjenerobret tyskerne Kertsj. Etter mer enn åtte måneders beleiring og bombardement, måtte de gjenværende sovjetiske styrkene i Sevastopol overgi byen 4. juli 1942.
Vinteren 1942/1943
Den tyske offensiven mot Stalingrad ble innledet 23. august 1942, med et massivt bombardement av Luftwaffe, rundt 40 tusen sivile anslås å ha blitt drept den dagen. De tyske styrkene erobret gjennom flere måneders kamp nesten hele byen, i november var det bare brohoder (om lag 10 %) langs Volgas vestlige bredd som fremdeles ble holdt av Den røde armé. I midten av september planla general Georgij Zjukov en større motoffensiv for å avskjære de tyske styrkene, operasjon Uranus, og fikk i løpet av måneden godkjenning fra Stavka. Offensiven startet fra to ulike steder den 19. november, og 23. november var de tyske styrkene og deres allierte ved Stalingrad sperret inne i en enorm knipetangsmanøver. Av de i alt 330 000 soldatene som ble omringet, var bare 100 000 igjen da feltmarskalk Friedrich Paulus kapitulerte rundt to måneder senere, 31. januar 1943. Ved kampene om Stalingrad besto så vidt over halvparten av Tysklands styrker av tyske soldater, resten var italienske, rumenske og ungarske, sistnevnte led store tap. Det tyske nederlaget i slaget om Stalingrad ble både i datid og ettertid, av både de allierte og aksemaktene, sett som et avgjørende vendepunkt i krigen.
I februar 1943 rykket de sovjetiske styrkene fram fra elven Don, gjeninntok Kursk og Kharkov. Den tyske diktatoren Adolf Hitler innså i januar 1943 at det ikke var mulig å erobret Moskva. For å sikre de tyske posisjonene, ble det bestemt at armégruppe sentrum skulle trekke seg tilbake etter slagene ved Rzjev, retretten var ferdig i mars. Armégruppe sør trakk seg også tilbake fra de fremskutte posisjonene i Kaukasus og de tyske styrkene i sør ble samlet i det østlige Ukraina. Den 19. februar gikk de til motoffensiv under general Erich von Manstein, presset de sovjetiske styrkene tilbake til Poltava og videre til Kharkov mot slutten av mars. De tyske styrkene klarte i det tredje slaget om Kharkov (16. februar – 15. mars 1943) å gjenerobre byen, noe som blir regnet som en av krigens store militære prestasjoner.
Slaget ved Kursk
Slaget ved Kursk (tysk: Operation Zitadelle) utfoldet seg i perioden 5.–18. juli 1943. Det var det siste og avgjørende forsøket fra de tyske styrkene på å gjenvinne initiativet på østfronten. Den røde armé hadde god kjennskap til de tyske forberedelsene, dype forsvarsstillinger ble etablert, og store styrker var i reserve for motangrep. Rundt 600 tusen tyske soldater angrep om lag 1,2 millioner sovjetiske. Mens slaget pågikk kom den allierte invasjonen av Sicilia 10. juli. Det førte til at Hitler den 13. juli beordret styrker overført dit, og avbrøt slaget.
Dette ble et av historiens største slag med deltakelse av panserstyrker, om lag 2750 tyske mot 3500 sovjetiske stridsvogner og stormkanoner. Den røde armé satte inn om lag 2700 fly, mens Luftwaffe brukte rundt 2000 fly. Det kjente stridsvognslaget ved Prokhorovka var en del av slaget ved Kursk. De tyske styrkene klarte bare delvis å trenge gjennom de sovjetiske linjene, og etterhvert gikk de sovjetiske styrkene til motangrep. Wehrmachts offensiv mislyktes. Deretter klarte de sovjetiske styrkene ved sin motoffensiv å ta byene Orjol (5. august) og Belgorod, mens tyskerne mot slutten av august også måtte oppgi Kharkov og ble presset bredt tilbake.
Kursk var den siste strategiske tyske offensiven på østfronten. Resten av krigen var Wehrmacht begrenset til mindre taktiske offensiver, retrett og måtte som regel nøye seg med å svare på sovjetiske offensiver. De tyske styrkene fortsatte å tilføre sovjetstyrkene store tap; men med en større befolkning, industriell produksjon og ikke minst amerikansk lend-lease våpenhjelp var det umulig å stoppe Den røde armé. Mens Hitler blandet seg stadig mer inn i de operative militære beslutningene på taktisk nivå,  håndterte Stalin etterhvert krigføringen motsatt, han var mer i bakgrunnen og delegerte ansvar til Stavka.
Smolensk, Dnepr og Kyiv
Ved det andre slaget om Smolensk 7. august til 2. oktober 1943 lyktes Den røde armé å gjennomføre en avgjørende, offensiv operasjon og gjenerobre den russiske byen Smolensk, etter at den hadde vært på tyske hender i mer enn to år. Den røde armé gjennomførte en offensiv mot Dnepr fra september til desember, begge de to stridene partene hadde store tap. De sovjetiske styrkene fikk flere brohoder på den vestlige bredden av elven, og den ukrainske hovedstaden Kyiv ble gjenerobret tidlig i november. Wehrmacht forsøkte å gjenerobre Kyiv i november og desember, men tross store sovjetiske tap mislyktes de tyske styrkene, og måtte trekke seg tilbake.
Tyske tilbaketrekninger
Innen juni 1944 hadde sovjetiske styrker gjenerobret mesteparten av sitt territorium i henhold til grensene i 1938. Tyske styrker kontrollerte fortsatt vesentlige deler av det østlige Karelen til Onega-sjøen og elven Svir. De baltiske landene, Polen (som ble delt mellom Tyskland og Sovjetunionen i september 1939) og deler av Hviterussland var under tysk kontroll. Romania og Bulgaria var alliert med Tyskland. Allierte styrker hadde gått i land på Sicilia i juli 1943 og på det italienske fastlandet i september 1943. Innen juni 1944 var Italia sør for Roma kontrollert av allierte styrker. De allierte åpnet en tredje front på det europeiske fastlandet ved landgangen i Normandie 6. juni 1944. Sommeren 1944 satte Sovjetunionen inn 300 divisjoner mot 200 tyske, mens Tyskland på høsten bare 100 divisjoner i felten. I Hviterussland alene hadde Tyskland mistet over 25 divisjoner og 35,000 mann. I løpet av juli 1944 var tyske styrker fordrevet fra Hviterussland.
Churchill hadde lenge argumentert for at de allierte skulle bruke mer ressurser i Italia og gjøre en landgang på Balkan med sikte på Wien og Budapest. Churchill fryktet også at Stalin skulle utnytte situasjonen til å styrke Sovjetunionens stilling i Øst-Europa. Amerikanske ledere holdt fast på sin strategi om å bruke sin materielle overlegenhet til å overvinne Wehrmacht i Frankrike og det vestlige Tyskland. Roosevelt hadde mindre mistillit til Stalins planer enn Churchill. De allierte hadde avtalt hvordan Tyskland skulle deles. Tsjekkoslovakia med Praha skulle ifølge avtalen befris av sovjetiske styrker. Amerikanske styrkers fremrykning fra vest gikk raskere enn planlagt, men ved krigens slutt trakk de seg tilbake til den avtalte linjen.
Kamenets-Podolsk
Ved slaget ved Kamenets-Podolsk i mars-april 1944 gjorde de sovjetiske styrkene et mislykket forsøk på å ringe inn de tyske styrkene i området (20 divisjoner i 1. panserarmé). Disse var utmattet etter kampene ved Korsun-Sjevtsjenkivskyj-lommen. Den sovjetiske styrken ble ledet av marskalk Georgij Zjukov, og den startet offensiven i slutten av mars 1944. Den 25. mars var den tyske styrken omringet og isolert. De tyske styrkene lyktes å bryte ut av den sovjetiske omringningen og møte den tyske unnsetningsstyrken, bestående av to panser SS-divisjoner ved byen Buchach den 6. april. De fleste tyske soldatene unnslapp, men de mistet en stor del av materiellet.
Operasjon Bagration
22. juni 1944 iverksatte de sovjetiske styrkene en omfattende offensiv for å presse de tyske styrkene ut av Hviterussland og det østlige Polen, kalt operasjon Bagration. 1,7 millioner sovjetiske soldater - med en umåtelig overmakt av stridsvogner og fly - slo tilbake de rundt 800 000 soldatene i den tyske armégruppe sentrum, slik at denne enheten til slutt brøt sammen da offensiven sluttet 19. august. Da var Den røde armé nådd langt inn i de baltiske landene og sto ved Warszawa. Oppmuntret av at de sovjetiske styrkene stadig nærmet seg, åpnet den polske hjemmearméen 1. august Warszawaoppstanden som en del av en landsomfattende oppstand. Imidlertid stoppet sovjetstyrkene framrykkingen, og tyskerne knuste oppstanden, som endte i et blodbad. I den frigjorte storbyen Lublin ble det opprettet en sovjetisk-vennlig provisorisk polsk regjering. Ved Lublin fant sovjetiske styrker utryddelsesleiren Majdanek som var den første store utryddelsesleiren som ble befridd. General Petrenko fikk der tak i dokumenter med detaljer om Auschwitz og andre dødsleirer, deler av Majdaneks administrasjon ble også arrestert. SS lykkes bare delvis å fjerne sporene etter massedrapene i leiren og Majdanek er ved siden av Auschwitz den beste bevarte leiren. Sovjetiske styrker nådde elven Wisła 26. juli 1944.
Polen-Baltikum
Sovjetiske styrker nådde utkanten av Warszawa i slutten av juli og oppfordret over radio polske undergrunnsstyrker til å gjøre opprør mot den tyske okkupanten. Undergrunnsstyrkene under ledelse av Tadeusz Bór-Komorowski besto av omkring 40,000 personer og hadde nær kontakt med eksilregjeringen i London. Opprøret begynte 1. august. Opprørerne holdt lenge en stor del av byen, men klarte i lengden å stå mot tyske styrker som brukte tunge våpen, stridsvogner og fly. Stalin motsatte seg amerikansk og britisk flybåren bistand til opprørerne via sovjetiske flyplasser. De sovjetiske styrkene ble stående på andre siden av elven mens opprørerne 3. oktober (etter to måneder) ga seg for overmakten.