cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norvald Strand
Norvald Strand var i mange år leder av Brandval Arbeiderparti, og da Brandval ble slått sammen med kommunene Kongsvinger og Vinger 1. januar 1964 var Strand ordfører. Han satt som ordfører til 1975, da han overtok jobben som rådmann i Kongsvinger. Han var leder av utvalget som la fram utredning «Førskoler» (NOU1972:39), som ledet til barnehageloven, var vararepresentant i SIVA-styret fra 1977 til 1983 og satt i Kommunenes Sentralforbunds lønnsutvalg i en periode.
Colm Meaney
Colm J. Meaney (født 1953) er en irsk skuespiller som er kjent for å ha spilt Miles O'Brien i Star Trek: The Next Generation og Star Trek: Deep Space Nine. I 1996 spilte han en av hovedrollene i den irske komedien The Van - en pølsevogn til besvær.
Han begynte å studere skuespillkunst da han var 14 år gammel og han begynte på Abbey Theatre School of Acting etter videregående. Han ble medlem av Irish National Theatre og tilbrakte de neste åtte årene i England, hvor han turnerte med flere teatergrupper. Meaneys første TV-rolle var i Z-Cars på BBC One i 1978.
Han hadde også gjesteroller i blant annet Remington Steele og Moonlighting før han begynte på en suksessrik filmkarriere. Han fikk en Golden Globe-nominasjon for beste skuespiller for i The Snapper. I de senere år har han spilt Cowen, lederen for Genii, i tre episoder av Stargate Atlantis, og han hadde en gjesterolle på Law & Order: Criminal Intent.
Han er ikke i slekt med science fiction-forfatter John Meaney, selv om sistnevnte har en bror som også heter Colm.
Han var gift med den irske skuespillerinnen Bairbre Dowling, men de er nå skilt. Han er fan av Dublins gæliske fotballag.
Reiret
Reiret er en hytte på Selsverket i Sel kommune. Den ble brukt av motstandsgrupper under 2. verdenskrig. I 1944 hadde Milorg i Nord-Gudbrandsdalen denne hytten som hovedkvarter.
I dag er Reiret et krigsminnesmerke og dermed også fredet. Hytten er så kamuflert at man kan stå på taket av den uten å oppdage den.
Fra E6 ved Selsverket går det bilvei oppover like ved Reiret.
Slaget ved Passchendaele
Slaget ved Passchendaele (også kalt det tredje slaget ved Ieper) varte fra 22. juli til 10. oktober 1917 under første verdenskrig. Passchendaele var en liten landsby 10 km fra frontlinjen i Belgia. Slaget viste seg å bli en ren massakre på både alliert og tysk side.
Bakgrunn
Feltmarskalk og leder av denne offensiven, Douglas Haig, var i den tro at verdenskrigen kunne vinnes med et hurtig angrep i Belgia. Slaget om Passchendaele inngikk i en plan om lynraskt å rykke frontlinjen 50 km frem og ta de tyske ubåtbasene i Oostende og Zeebrugge. Storoffensiven gikk ut ifra den britisk-kontrollerte byen Ieper. Douglas Haig fikk tillatelse til å ta over 350 000 britiske, australske, newzealandske og sørafrikanske soldater til Belgia på ett premiss: hvis offensiven ikke umiddelbart lyktes, skulle den avblåses. Slik gikk det ikke.
22. til 30. juli 1917
Før troppene ble sendt mot Passchendaele, pågikk et massivt bombardement fra over 3 000 kanoner. Australske bombe-eksperter gravde lange tunneler under de tyske stillingene og detonerte flere tonn med sprengladninger.
31. juli til 6. november 1917
De tyske soldatene lå i 3 forsvarslinjer beskyttet av bunkere og skyttergraver. Tidlig om morgenen den 31. juli rykket tusener av soldater fra det allierte infanteriet frem over det øde landskapet. Tyskernes første forsvarslinje var tynt bemannet. Det gjorde at britiske, australske og newzealandske troppene løp forbi den første linjen og ble beskutt bakfra. De tyske skyttergravene ble raskt ryddet av infanterister med håndgranater og bajonetter. Etter stormingen av skyttergravene svarte de tyske soldatene i bunkerne med gassgranater. De allierte troppene ble også meid ned av maskingeværstillingene de hadde løpt forbi.
Et kraftig regnvær forverret så situasjonen. Mange av allierte soldatene druknet i vanndammer og fikk soppinfeksjoner på beina. Feltmarskalk Haig ville utmatte tyskerne som lå stille og rolig i bunkere med maskingevær og kanoner, og beskjøt tusener av allierte soldater som slet seg gjennom gjørme, vanndammer, gass og granateksplosjoner. Veiene ble ubrukelige av regnet, og kanonene sank ned i gjørma, slik at de allierte soldatene kjempet uten den livsviktige sperreilden.
20. september innså Haig at det var umulig å rykke lenger frem enn til Passchendaele. Men han nektet å avblåse operasjonen, slik som han hadde lovt. Han var fast bestemt på å fortsette offensiven, og hevdet at det bare var et spørsmål om tid. Nå siktet han seg inn på Passchendaele som et rent taktisk mål.
6. november gikk de allierte til et siste stormangrep. Soldater fra Canada var nettopp ankommet til Haigs utslitte tropper. Denne forsterkningen gjorde at de allierte med canadierne i spissen var i stand til å trenge inn i Passchendaele, som de omdøpte til Passion Dale fordi stedet måtte erobres igjen og igjen. Det eneste problemet med erobringen var at Passchendaele ikke lenger eksisterte. Landsbyen var totalt utradert av granater. Tilbake var kun noen enslige, sønderskutte betongbunkere begravd i gjørme.
7. november til 10. oktober 1917
Etter erobringen av Passchendaele ble de siste tyske soldatene tatt til fange i bunkere og skyttergraver i området rundt Passchendaele. Haig innstilte offensiven 10. oktober 1917. Lederne for den britiske hæren som hadde bodd i et slott i Frankrike under slaget om Passchendaele inspiserte slagmarken noen dager senere. Stabssjef Launcelot Kiggel utbrøt; "«Du godeste, har vi virkelig sendt menn ut for å kjempe i dette?»"
Hard kamp for ingenting
300,000 britiske, newzealandske, australske og canadiske soldater døde ved Passchendaele, i tillegg til tusener som led av skader etter tyske gass-angrep. Over 250,000 tyske soldater ble drept. Anslagsvis 60,000 soldater (en fjerdedel av de drepte), druknet i myren som omgav de få husene. De sank i sølen og forsvant i de tusenvis av hull og kratere som granatene hadde lagd. Skjelettene deres ligger fremdeles under jorden i Belgia.
Haig ble sterkt kritisert etter krigen for å ha ofret hundretusener av liv til ingen verdens nytte. Han sto på sitt og mente at han ikke hadde begått noen feil. Eksperter i dag mener at Douglas Haig gjorde to feil: han overså meteorologenes advarsler om et kraftig regnvær, og at han var altfor arrogant til å gi opp da han i september 1917 forsto at ubåthavnene ikke kunne nås.
Olenegorsk
Olenegorsk (russisk: Оленего́рск – «Hjortefjellet») er en by i Murmansk oblast i Russland. Byen ligger 112 km sør for Murmansk. Innbyggertallet ved folketellingen i 2002 var 25 166.
Historie
Jernbanestasjonen Olenja ble åpnet i 1916, da Murmanbanen ble bygget. Stasjonsbygningene og en liten bosetning lå øst for jernbanen. Stedet ble viktigere på 1930-tallet, da det ble et knutepunkt for den nye jernbanestrekningen til industribyen Montsjegorsk.
I 1949 startet arbeidet på ei jernmalmgruve og et tilhørende prosesseringaanlegg et par kilometer vest for Olenja stasjon. Samtidig ble det grunnlagt en bosetning for gruvearbeiderne, som fikk bystatus i 1957 under navnet Olenegorsk. Jernbanestasjonen het imidlertid Olenja helt fram til 1980-tallet, da den ble kalt Olenegorsk.
Hovednæringsveien i byen er fremdeles gruvedrifta, og det meste av produksjonen blir i dag fraktet til Severstal i Tsjerepovets.
Norge på langs
Norge på langs var en stafett fra Lindesnes til Nordkapp som norske rovere gjennomførte i 1951. Samme år som Norsk Speidergutt-Forbund feiret sitt 40-årsjubileum.
Den 14. juni 1951 mottok roverne en forseglet budstikke fra kronprins Olav V til Norges ungdom og 16. juni 1951 startet stafetten fra Lindesnes og kom frem til Nordkapp 4. august 1951.
Stafetten var på omkring 3000 kilometer, gikk over 94 etapper, og 344 rovere og speidere deltok. Først og fremst var det rovere som skulle delta, men på steder hvor roverarbeidet ikke hadde kommet i gang fikk speidere over 16 år bli med. Stafetten krysset skoger, elver, fjell og sjøer og gikk helst utenfor allfarvei. Underveis skulle roverne også løse en større og en mindre oppgave av kulturhistorisk eller naturhistorisk art.
Forhistorie
Planene om å lage en stafett startet på rovernes landsleir i Mandal i 1948. En flokk rovere fra speiderleiren på sjøsanden i 1948 kommer sammen ved et tjern inne i heiene nord for Mandal og 3 år senere realiseres planen om en roverstafett fra Lindesnes til Nordkapp med en budstikke fra kronprins Olav.
Norsk Speidergutt-Forbund besluttet etter Rover Moot i 1949 å gå inn for å arrangere et slikt tiltak. Stafetten gikk av stabelen som en del av Norsk Speidergutt-Forbunds 40-årsjubileum.
Da stafetten gikk av stabelen i 1951 satt Calle Godske fra Bergen, Bjarne Indgjerd fra Larvik og John Eid Olsen fra Harstad i hovedkomitéen. For Sørlandet var Kaare Steel Gross fra Kristiansand kontaktmann, og for Østlandet John H. Larsen Rosto fra Oslo, for Trøndelag Gunnar Groven fra Overhalla, for Nordland Gustav F. Moe fra Bodø, for Troms Ewald Larsen og kontaktmann for Finnmark var Carl v.d. Hagen fra Honningsvåg.
Roverstafetten skulle gå som et håndtrykk fra speider til speider langs hele Norge. Det var planen at først og fremst skulle de voksne roverne delta, men mange steder var ikke roverarbeidet kommet i gang, eller folk bodde for spredt til at en kunne regne med roverne. På slike etapper skulle speiderledere og speidere over 16 år få delta. Det var planlagt 22 etapper på Sørlandet i tiden 15. - 25. juni, 16 etapper på Østlandet i tiden 26. juni - 3. juli, 18 etapper i Trøndelag i tiden 4.-12. juli, 26 etapper i Nordland i tiden 13.-25. juli, 18 etapper i Troms i tiden 26. juli-3. august og 12 etapper i Finnmark i perioden 4-9. august. Tilsammen 112 etapper på 3 mil hver. Etappene skulle gjennomføres på 12 timer og det skulle helst være to og to på hver etappe. 3-400 speidere skulle delta.
Budstikka fra kronprins Olav
Stafetten startet med at kronprins Olav la sitt budskap ned i en budstikke på Skaugum 14. juni 1951. Budstikka ble overlevert til Rolf Andersen 14. juni og kjørt til Lindesnes.
Kronprinsens budskap var:
Starten på Lindesnes
På Lindesnes ble budstikka overlevert av Rolf Andersen til roverombudsmannen Bjarne Indgjerd med følgende ord: «På vegne av H.K.H. Kronprins Olav overrekkes herved et budskap til norsk ungdom med anmodning til Norsk Speidergutt-Forbund om å bringe det fra Lindesnes til Nordkapp». Budskapet ble overlevert til Calle Godske som sa:
Budstikka ble så overlevert til Jon Tallaksen fra Mandal som var den yngste på det første laget. Budstikke blir seremonielt overrakt sammen med en loggbok og Tallaksen blir som første mann dekorert med deltagernålen. Denne seremonien blir i løpet av stafetten gjentatt hundrevis av ganger etterpå.
Fra Lindesnes og nordover
Første etappe ble gått av speidere fra Mandal og gikk på tvers av sørlandsdalene. Den gikk fra Lindesneshalvøya til Lenefjord. Stafetten passerte Skjeggedal med sitt gamle stabbur av kjempetømmer med metertykke stokker i veggene. En gård som den gangen stafetten gikk lå tre timer fra bygda og var uten elektrisk strøm. Stafetten gikk videre over Sørlandsheiene. Turen gikk videre gjennom beverstrøkene i Telemark og passerte Homeland.
I Telemark ble budstikka så padlet oppover hele Nisservatn med «Gyldne Bever». Padleturen startet ved Naurak i sørenden av Nisservatn.
Turen over Tjønstaul og Skorvefjell gikk 700 meter opp, 400 meter ned, igjen 700 meter opp og 200 meter ned og ble fullført etter oppskriften. Mot Langfonn vasser de i tjukk snø og tett skodde. Ved Langfonn møtes stien fra Tuddal og fra Svineroi og den fører til Gaustadtoppen, men på grunn av skarp vind, småregn og skodde ble toppturen sløyfet. Etappen Tuddal-Rjukan ble gjennomført i rute.
Sør-Norge
Turen går gjennom Eggedal hvor både Theodor Kittelsen og Christian Skredsvig bodde og malte fra egnen. Christian Bache i etappe 18 forteller historien om Drit-Ola som hadde hjulpet til å mure peisen til Kittelsen. Kittelsen hadde så avbildet Ola på peisen og over figuren skrevet «Denne peis er muret af Drit-Ola». Når så Ola kom på besøk fikk Kittelsen og konen Inga det travelt med å avlede Ola og gi Kittelsen tid til å forandre inskripsjonen til: «Denne Peis er muret af den bekjendte Ola Plassen» før Ola kommer inn i stua og får beundre peisen og inskripsjonen.
Stafetten drar gjennom Vest-Oppland til Gudbrandsdalen og er innom Bjørnsons Aulestad i Gausdal. De møter Mikkjel Fønhus og kommer etterhvert opp i Hirkjølstrøket over 780 meter over havet. Et skogbart felt kalt «Heden». De krysser Østerdalen og fra Tronfjell går det østover forbi Tyldal.
Gressåmo som de passerer har 2,5 mil til nærmeste faste bosetting og ingen strøm, men radio har de bare de har fått ladet batteriene.
Nordland
Drar inn i Nordland. Over Børgefjell går stafetten i graut og stafetten går videre gjennom Hattfjelldalen.
Stafetten krysser Saltfjellet og Nordlandsbanen der den foreløpig stopper, ved Lønsdal stasjon. Her finnes ennå rester av kirkegårder hvor serbiske og russiske krigsfanger ble arbeidet i hjel under andre verdenskrig.
De stikker innom Pauline, datter til Sulitjelmas første nybrottsmann, på Tveråmo gård ved Sulitjelma.
Troms
I Troms blir terrenget lettere å gå og lengre nord kommer de til Bardu, Målselv og Reisadalen og passerer Norges nordligste furuskog i Stabbursdalen. Bardu er befolket av folk som har gått lengre og tyngre enn deltagerne i stafetten. Hågen Larsen på Håkstad kom fra Tydal og hadde gått de meste av de hundre milene fra Tynset til bardu med kista på en kjelke bak seg. Nær grensen kommer så stafetten til Frihetsli.
Overalt er elvene stafettens store problem, særlig i Troms. Ved Treriksrøysa møtte de et lag svenske speidere som hadde kommet for å se på stafetten. På toppen av grensefjellet Sikka litt sør for Treriksrøysa veksler budstikka stafettlag og det bærer nordover til Helligskogen.
Når et lag forsøker å få tips av en same om veien fra Helligskogen til Kåfjord og samen får høre at de aldri har vært der før, svarer han kort og bestemt: «Da kommer dokker no ikkje til Kåfjord i det heile!». Stafetten kom til Kåfjord, men det siste stykket var stup i stup og tre ganger kom de halvveis ned for så å måtte gå opp igjen.
Finnmark
Alt hadde gått uten uhell, men da stafetten skulle krysse gensen mellom Troms og Finnmark litt sør for Alta så det stygt ut til at de hadde mistet hverandre. De setter i gang sikringstiltak, fly og mannskap, men det kommende laget blir funnet av en syklist. De hadde gått to etapper, med lite søvn 36 timer i fjellet, tung oppakning og dårlige kart. Aldersgrensen som var satt for deltagerne var 16 år, men dette laget bestod av tre gutter på 13-14 år; en av stafettens prestasjoner.
Stafetten var 16 timer forsinket selv om de hadde satt av ekstra tid i Finnmark var været grisete og etappene lange og stadig nye elver måtte krysses. Stabburselva var en av de verste. «Stafetten forsinket, skodde i fjellet, vanskelig å finne vekslingsplassene» var beskjeden som kom gang på gang fra de siste finnmarksetappene. På Nordkapp ventet mange gjester på oppmøtet natten mellom 4. og 5. august.
Nordkapp
På Nordkapplatået var det tett tåke. Her ble det bygd en speiderlilje av stein som var ti meter lang og som peker mot nord. Det kom en 400 mennesker fra Hammerfest og Honningsvåg med hornorkester, mannskor og kvinnekor og en syvårs gammel gutt dro alene fra Honningsvåg den natten for å være tilstede. Programmet ble noe forkortet da båtene var forsinket. Hilsen fra Paris' borgermester til Norsk Speidergutt-Forbund ble overbrakt av franske rovere og «Nordkapps Vel» delte ut pokaler og minnebegere i anledning dagen. Til slutt var det midnattsgudstjeneste ved speiderpresten fra Karasjok.
Stafetten ble avsluttet med Calle Godskes tale og Per Karlsens overrekkelse av budstikka til Godske. Budstikka ble så overrakt til ombudsmann for roverarbeidet Bjarne Indgjerd og videre til Rolf Andersen, som hadde tatt i mot den på Skaugum da stafetten startet. Han overrakte den så til fylkesmannen i Finnmark med følgende ord: Fylkesmannen brøt forseglingen og leste opp kronprinsens budskap.
Etapper i stafetten
Tabell over alle vekslingspunkter og deltagere i stafetten med dato og klokkeslett for vekslingen.
Ferjesambandet Lauvøy–Barøy
Ferjesambandet Lauvøy–Barøy var en forbindelse mellom Lauvøya og Barøy på fastlandet i Åfjord kommune. En tid ble også Lysøysund i Bjugn betjent.
Fergeforbindelsen ble etablert i 1969. Den første ferja var MF «Lauvøy» som gikk på sambandet til 1974, da den ble avløst av MF «Stoksundferja» som betjente sambandete til 1982. Siste ferje var MF «Fjellværøy», som betjente sambandet til det ble erstattet av en molo med vei 1987.
Phil Taylor (musiker)
Phil «Philthy Animal» Taylor (født 21. september 1954 i Chesterfield, død 11. november 2015) var en engelsk trommeslager som spilte i heavy metal-bandet Motörhead i periodene 1975–1984 og 1987–1992. Han deltok også på Motörheads samarbeid med Girlschool kalt Headgirl, som restulterte i utgivelsen St. Valentine’s Day Massacre. Før hans død spilte Phil Taylor i det nystartede bandet Capricorn sammen med tidligere Danzig-gitarist Todd Youth, tidligere Nashville Pussy-bassist Corey Parks og tidligere Monster Magnet-vokalist og gitarist Phil Caivano.
Mario Luigi Ciappi
Mario Luigi Ciappi (1909–1996) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var teolog for det pavelige hushold.
Han ble kreert til kardinal i 1977, pave Paul VIs siste konsistorium før han døde.
Han deltok ved konklavet august 1978 som valgte pave Johannes Paul I, og konklavet oktober 1978 som valgte pave Johannes Paul II.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Iguaçu nasjonalpark
Iguaçu nasjonalpark ligger i delstaten Paraná i Brasil, på grensen til Argentina hvor Iguazú nasjonalpark ligger. Elva Iguaçu og Iguaçu-fossene er en viktig del av de to nasjonalparkene. Nasjonalparken ble grunnlagt i 1939 og omfatter i dag 1700 km². I 1986 ble Iguaçu nasjonalpark satt på UNESCOs liste over verdens naturarv.
Hailey Duke
Hailey Duke (født 17. september 1985 i Blaine County, Idaho) er en amerikansk tidligere alpinist.
Hun debuterte i verdenscupen i alpint 25. november 2007, hun deltok i 45 verdenscuprenn, og hennes beste verdenscup-plassering er en åttendeplass i slalåm fra 2008 i Semmering.
Duke deltok for USA under Vinter-OL 2010 og oppnådde en 30.-plass i slalåm, som var den eneste øvelsen hun deltok i.
Hun la opp i 2015.
Soon-Mi Chung
Soon-Mi Chung (hangul:, romanisering: Chǒng Sunmi, revidert romanisering: Jeong Sunmi; født 1952 i Seoul) er en norsk bratsjist, fiolinist og dirigent av sørkoreansk opphav. Hun er pedagog ved Barratt Due musikkinstitutt og kunstnerisk leder av Barratt Dues Juniororkester.
Hun er utdannet ved Conservatoire National de Paris, International Menuhin Music Academy i Gstaad, og ved San Francisco Conservatory of Music.
Science
Science (engelsk vitenskap) er tidsskriftet til American Association for the Advancement of Science (AAAS). Tidsskriftet ble grunnlagt i 1880 av Thomas Edison.
Hovedanliggende for Science er ferske oppdagelser innen forskning og vitenskap. Tidsskriftet er også kjent for vitenskapsrelaterte nyheter, kronikker om forskningsrelatert politikk og andre emner av interesse for vitenskapsfolk og andre som er opptatt av de videre konsekvensene av vitenskap og teknologi. Science dekker et bredt spekter av vitenskapelige disipliner, men hovedvekten er på vitenskapene om ulike organismers beskaffenhet.
Dzong
En dzong er et særegent byggverk som er en kombinasjon av befestning, administrasjonsbygg, kloster, tempel og festivalsted i regionale sentre i flere av de buddhistiske landene i Himalaya, særlig i Tibet og Bhutan. Ordet dzong brukes også om buddhistiske sentre flere steder i verden.
Rommene inne i en dzong er vanligvis delt med en halvpart til offentlig administrasjon, som for eksempel kontorene til en penlop, fylkesmann; og en halvpart til religiøse funksjoner, hovedsakelig et kloster med bolig for munker. Denne to-delingen av bygget gjenspeiler at Bhutans statsskikk hviler på to sideordnede pilarer, den sivile og den religiøse.
Bygningene
Byggeskikken er massiv, med tette yttervegger og tårn som omkranser en eller flere borggårder med flere funksjoner og hus. Karakteristiske trekk er
Dzonger bygges vanligvis oppe i fjellet, høyt og fritt beliggende. Hvis den anlegges i en fjellside, vil det av sikkerhetshensyn ofte være et mindre bygg i samme stil lenger opp i fjellsiden, for å hindre fiendtlige angrep ovenfra. Et eksempel på strategisk plassering er Wangdue Phodrang dzong, som er bygget på et klippeframspring med god oversikt over møtet mellom elvene Puna Chhu og Tang Chhu, og på den måten kontrollerer dalene og innfartsveien fra sør. Drukgyel dzong i Parodalen vokter den vanligste veien fra Tibet.
Et unntak fra plassering oppe i fjellet er Punakha dzong, som var plassert på en landtunge der elvene Mo Chhu og Pho Chhu møtes. Dette ble imidlertid ødelagt i en flom i 1994.
Øystein Olsen (sentralbanksjef)
Øystein Olsen (født 8. januar 1952) er en norsk samfunnsøkonom som fra 2011 til 2022 var Norges sentralbanksjef. Han ble opprinnelig utnevnt for en åremålsperiode på seks år. Olsen ble i statsråd i mai 2016 gjenoppnevnt til sentralbanksjef og leder for Norges Banks hovedstyre for en ny åremålsperiode
Olsen var ut året 2010 administrerende direktør i Statistisk sentralbyrå, en stilling han hadde fra 1. januar 2005 etter Svein Longva. Han har også tidligere arbeidet i SSB og kjenner organisasjonen godt fra stillinger som forsker, seniorforsker og leder for Olje- og energigruppa i tiden 1977–1990.
Olsen er cand.oecon. fra Universitetet i Oslo i 1977 og hadde både Trygve Haavelmo og Leif Johansen som forelesere. I 1985-1986 hadde han et forskningsopphold ved University of California, Berkeley. Fra 1993 til 1998 var han professor II ved Handelshøyskolen BI.
Øystein Olsen spilte i eliteserien i basketball for Eikeli basketballklubb i 1970-årene. Han er bror av journalisten Knut Olsen (1953–2011).
Jan Erik Düring
Jan Erik Düring (født 15. juni 1926 i Bærum, død 13. mars 2014 i Oslo ) var en norsk filmskaper.
Som ung var han klippeassistent for Tancred Ibsen og arbeidet som rekvisitør og scenograf og var blant annet dekoransvarlig for spillefilmen Trost i taklampa i 1955.
Med Erik Borge, Gunnar Sønstevold, Erik Løchen og Tore Breda Thoresen startet han ABC-Film der han laget flere av Oslofilmene på 50-tallet. Han skapte også flere av de bestselgende husmorfilmene for A/S Informasjonsfilm på 60-tallet.
Düring regisserte Knut Formos siste jakt (1973) etter Erik Løchens manus, kinosuksessen Bør Børson jr. (1974), Kjære Maren (1976, etter Oskar Braatens roman Bak høkerens disk), Syklus (1978), Lucie (1978, etter Amalie Skrams roman) og Deilig er fjorden (1985). Han var i to omganger formann i Norsk Filmforbund, ledet Norsk Filmråd og var styremedlem i Norsk Film A/S.
Bill Gates
William Henry «Bill» Gates III (født 28. oktober 1955) er en amerikansk forretningsmagnat som var med på å grunnlegge programvareselskapet Microsoft. Han er i dag teknologirådgiver for selskapet. Gates har i en årrekke vært rangert som verdens rikeste person. Etter at han trakk seg fra den daglige driften av selskapet har han proklamert at nesten hele hans formue, i 2013 anslått til 460 milliarder kroner (2009), skal doneres til veldedighet.
Gates begynte å programmere i 1968, 13 år gammel. I 1973 begynte han på Harvard og ble kjent med Paul Allen, hans senere medgründer. På midten av 1970-tallet utviklet de to programmeringsspråket Altair BASIC, inspirert av BASIC, for mikrodatamaskinen Altair 8800.
Microsoft
I 1975 startet gründerne Microsoft Corporation for å kommersialisere en egen versjon av BASIC, Microsoft BASIC, som ble viktig i forbindelse med suksessen operativsystemet MS-DOS fikk. I 1981 kom det definitive gjennombruddet for Microsoft, da de lisensierte MS-DOS til IBMs første PC beregnet på privatmarkedet. Microsoft har fra slutten av 1980-tallet hatt enorm suksess med operativsystemet Microsoft Windows, som brukes på i overkant av 90 prosent av alle verdens datamaskiner.
Microsoft ble fra flere hold kritisert for å utnytte sin monopolsituasjon til å presse andre aktører vekk fra markedet.
Veldedighet
Fra juli 2008 var Bill Gates ikke lenger involvert i den daglige driften av Microsoft, men han fortsatte som selskapets styreleder. Gates har involvert seg mer i arbeidet med stiftelsen som bærer parets navn; Bill & Melinda Gates Foundation. I den forbindelse ble de intervjuet av den norske talkshow-programlederen Christian Strand for I kveld på NRK 2. Dette var første gang de ble intervjuet på et norsk tv-program.
Etter å ha gitt titalls milliarder dollar til Bill and Melinda Gates Foundation tok Gates i 2009 sammen med Warren Buffett initiativet til The Giving Pledge, et opprop hvor amerikanske milliardærer forplikter seg til å gi minst halvparten av sin formue til veldedige formål innen sin død.
Annet
Blant hobbyene hans finner vi golf og bridge, blant hans bridgepartnere er Warren Buffett, som også har gitt store deler av sin formue til paret Gates humanitære stiftelse.
Gates var gift med Melinda French Gates fra 1994 til 2021.
Ron Montez
Ron Montez alias Monteza er en koreograf, mest kjent for å ha koreografert for TV-programmet So You Think You Can Dance.
Biografi
Montez begynte å danse og undervise i 1964 på Arthur Murray Dance Studio i Tucson. Han var der syv år og ble danseleder før han flyttet til Brigham Young University. I to år var han under ledelsen til den berømte Roy Mavor. I løpet av denne karrieren, vant Montez mange titler innen selskapsdans, og fikk stor innflytelse på «The British Open». I 1979 møtte han Liz Curtis og ble syv ganger vinner av United States Latin American Champion, World Finalist og British Finalist. Ron Montez er en av de mest respekterte personlighetene innen danseverdenen, som danser, koreograf og dommer, ikke bare i USA, men internasjonalt. Han er en verdenskjent koreograf i både amerikanske og internasjonale stiler, inkludert swing, og er en «DVIDA National Examiner». Ron og konen Karla bor nå i Marano, Arizona.
Shary Flenniken
Shary Flenniken (født 1950) er en amerikansk redaktør, skribent, illustratør og undergrunnstegner. Etter å bli en del av den begynnende undergrunnsbevegelsen med tegneserier tidlig på 1970-tallet ble hun en betydelig bidragsyter til humormagasinet National Lampoon og redigerte magasinet i to år. Hennes best kjente serie er Trots & Bonnie, en munter og sorgløs satire for voksne sett gjennom øynene til en veslevoksen pike og hennes snakkende hund.
«Luftpiratene»
Shary Flenniken har vokst opp på slike fjerne steder som Alaska, Panama og Seattle. Sistnevnte sted studerte hun ved en kommersiell kunstskole og begynte arbeide med tegneserier i små opplag i Seattle før hun i 1971 flyttet til San Francisco hvor det var mange undergrunnstegnere på denne tiden. Her ble hun medlem av kollektivet Air Pirates, men var en marginal bidragsyter til gruppens tegneserier, og ble således det eneste medlemmet som ikke ble saksøkt for å ha parodiert og etterlignet uten tillatelse tegneseriefigurene til Walt Disney Company.
Hun ble senere meget anerkjent som innflytelsesrik autoritet i å integrere feministiske tanker og meninger i undergrunnstegneseriene. Air Pirates' medgrunnlegger Bobby London var gift med Flenniken i flere år.
National Lampoon
Flenniken og London ble begge rekruttert av National Lampoon for å tegne ulike tegneserier; Trots & Bonnie ble trykket i bladet fra 1972 og fram til 1990. Flenniken var også redaktør for National Lampoon fra 1979 og fram til 1981, og var den som rekrutterte mange magasinet best kjente serietegnere i løpet av denne tiden. Hun var også med på skrive manuset til filmen National Lampoon Goes to the Movies.
Hennes andre ekteskap var med den nå avdøde Bruce Jay Paskow fra musikkgruppa Washington Squares. Etter at paret ble gift i 1987 flyttet de to år senere fra Manhattan til Seattle hvor de bodde sammen i seks år før Paskows altfor tidlige død i 1995.
Flenniken redigerte boken Seattle Laughs: Comic Stories about Seattle (Homestead, 1994), og hun fortsatte å arbeide som frilanser fra Seattle. I tillegg til bidragene til DC Comics' antologier for Paradox Press, har hennes arbeider blitt trykket i MAD, Premiere, Details, The American Lawyer og andre blader. I de senere årene har hun bidratt til serien Graphic Classics som har blitt lovprist av School Library Journal og Publishers Weekly for dens tilpasninger til seriemediet av tekster til Mark Twain, O. Henry og andre forfattere. Hun har også designet CD-Rom-prosjekter med animasjoner for Microsoft, og er involvert i filmarbeid, en barnebok og eventyrroman og tre nettsteder, i henhold til hennes biografi på hennes nettsted.
Fylkesvei 30 (Telemark)
Korketrekkeren er foreslått vernet i Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner.
Mellom rundkjøringen ved Myrgård og fylkesgrensen ved Solumsletta følger Fv30 den tidligere E18 Larviksvegen, den opprinnelige Fv30 Langangsvegen har på denne strekningen blitt nedgradert til kommunal vei.
2019 ble veien erstattet av fylkesvei 3260 og fylkesvei 2962.
Nybyggerne i 1820
Nybyggerne i 1820 var flere grupper av hvite, britiske kolonister som ble plassert av britiske myndigheter og Kappkoloniens myndigheter i dagens Eastern Cape i Sør-Afrika i 1820.
Nybyggerne ble oppmuntret til å slå seg ned i et forsøk på å stenge, konsolidere og forsvare det østlige grenseområdet mot nabofolket xhosaene. Den skulle også heve andelen av engelskspråklige i befolkningen. Den var en av de største etappene i britisk bosetning i Afrika og dannet det anglo–afrikanske kulturelle området Albany, dermed var den en milepæl i dannelsen av det anglo–afrikanske folket.
Rundt 5 000 nybyggere ankom Kapp i rundt 60 forskjellige grupper mellom april og juni 1820. Nybyggerne fikk gårder nær landsbyen Bathurst og fikk utstyr, men mangel på landbrukserfaring førte til at mange av dem oppgav landbruket og trakk seg tilbake til Bathurst og andre bosetninger som Grahamstown, East London og Port Elizabeth hvor mange av dem ble handelsmenn.
De blir minnet i Grahamstown gjennom et nasjonalt monument som åpnet i 1974, 1820 Settlers National Monument, hvor det arrangeres skuespill, konserter og kulturelle hendelser.
TVRomerike
TVRomerike var en lokal-TV stasjon på Romerike. Kanalen startet med prøvesendinger fra Industriveien på Skedsmokorset i 1996. Kanalen var en del av Mediehuset Romerike (som også gir ut bl.a. Romerikes Blad og Indre Akershus Blad), som eies av Amedia (tidligere A-pressen). Kanalen fikk lenge stor oppmerksomhet som følge av at den de fleste år gikk med overskudd. Imidlertid endre dette seg, og etter at kanalen siden 2007 hadde gått med underskudd ble det i begynnelsen av desember 2009 besluttet å legge ned kanalen i slutten av samme måned, 31. desember 2009.
Io senza te
«Io senza te» (norsk oversettelse: jeg uten deg) er en italienskspråklig sveitsisk popballade fra 1981. Sangen ble fremført av den sveitsiske gruppen Peter, Sue & Marc, og den var Sveits' bidrag i Eurovision Song Contest 1981. Den endte til slutt på fjerdeplass av 20 deltakere, etter å ha fått fem tolvpoengere – flest av alle deltakerne.
Om sangen
Melodien var skrevet av Peter Reber, som var «Peter» i musikkgruppen Peter, Sue & Marc. Han skrev teksten sammen med Nella Martinetti, og gruppen Peter, Sue & Marc fremførte låten i den sveitsiske finalen i Genève 21. februar 1981. Der vant «Io senza te» finalen i konkurranse med fem andre låter og ble dermed Sveits' bidrag i Eurovision Song Contest samme år.
Dette var fjerde gang og siste gang Peter, Sue & Marc representerte landet i Eurovision Song Contest. De hadde tidligere deltatt i 1971 med «Les illusions de nos vingt ans» (på fransk), i 1976 med «Djambo, Djambo» (på engelsk), i 1979 med «Trödler & Co» (på tysk) og nå altså med «Io senza te» (på italiensk). Gruppen er de eneste som har deltatt fire ganger på fire ulike språk.
Eurovision Song Contest 1981 ble arrangert i Dublin lørdag 4. april, og Sveits var blant forhåndsfavorittene til å vinne konkurransen. «Io senza te» var det 19. og nest siste bidraget ut på scenen – etter Kypros' Island med «Monika» og før Sveriges Björn Skifs med «Fångad i en dröm». Blant instrumentene på scenen var en panfløyte, dette var første gang dette instrumentet ble brukt så fremtredende i konkurransen.
Underveis i avstemningen lå Sveits flere ganger an til å vinne. Før Sveits som siste land skulle avgi sine stemmer, lå Sveits i tet sammen med Storbritannia og Tyskland. Sveits kunne imidlertid ikke stemme på seg selv og ga 8 poeng til Storbritannias Bucks Fizz og «Making Your Mind Up». Den siste juryen, Sverige, ga Sveits kun 1 poeng, mens både Tyskland, Storbritannia og Frankrike fikk høye poeng. Til slutt endte Sveits på en fjerdeplass med 121 poeng, inkludert toppoeng fra fem land – deriblant Norge.
Sinderkjegle
Sinderkjegle er en bratt, kjegleformet høyde bestående av vulkanske fragmenter som samler seg rundt og medvinds fra en vulkansk åpning. Steinfragmentene, som gjerne kalles vulkansk slagg, er glassaktige og inneholder et stort antall gassbobler, som størkner på stedet ettersom magma presses eksplosivt ut fra en vulkan og raskt størkner. Sinderkjegler varierer i størrelse fra et titalls til flere hundre meter høye.
Topiltzin Quetzalcoatl
Topiltzin Quetzalcóatl (f. 935 eller 947 e.Kr.) var etter legendene en prestekonge i Tula, toltekernes hovedstad, et stykke nord for Mexico by. Han beskrives som «det mest fremtredende eksempel på ... mektige historiske individer som ble guder gjennom en senere apoteose»
Sinderkjegle
Mange sinderkjegler har et skål-formet krater på toppen. Lavastrømmer bryter vanligvis ut ved sinderkjegler, enten via et gjennombrudd på en side av krateret, eller fra en åpning på siden av kjeglen. Dersom en lavastrøm får et fullstendig gjennombrudd i et krater, danner de gjenværende veggene et amfiteater eller hesteskolignende form rundt åpningen. Lava kommer sjelden ut fra toppen (unntatt i form av en fontene) fordi den løse, uherdede steinen er for svak til å motstå presset fra magmaen ettersom den stiger mot overflaten gjennom den sentrale åpningen.
Io senza te
Om sangen
Låtens tekstforfatter, Nella Martinetti, vant senere konkurransen i 1988. Da var hun tekstforfatter på vinnerlåten «Ne partez pas sans moi» som ble fremført av Céline Dion.
Sinderkjegle
Sinderkjegler finnes vanligvis på siden av skjoldvulkaner, stratovulkaner og kalderaer. Geologer har for eksempel funnet snart 100 sinderkjegler på sidene til Mauna Kea, som er en skjoldvulkan som befinner seg på Hawaii.
Topiltzin Quetzalcoatl
Ifølge noen av legendene om hans styre var han imot krig og menneskeofringer. Av denne grunn kom han i strid med presteskapet knyttet til krigsguden Tezcatlipoca og måtte flykte fra Tula. Toltekerne ble av de etterfølgende mesoamerikanske kulturene regnet som en høytstående sivilisasjon, som det ga prestisje å være knyttet til. Aztekerkongen Moctezuma II, som hersket fra 1502 til 1520, regnet seg som en direkte dynastisk etterfølger etter Topiltzin Quetzalcoatl. . I aztekisk mytologi fortelles det at Topiltzin Quetzalcoatl forsvant, men skal komme tilbake.
Io senza te
Andre versjoner
Sangen ble spilt inn og utgitt på både tysk og engelsk:
Sinderkjegle
Den kanskje mest kjente sinderkjeglen, Paricutín, steg opp fra en ny åpning i en maisåker i Mexico i 1943. Utbruddet vedvarte i 9 år, og bygget opp en kjegle på 424 meter, og dannet lavastrømmer som dekket 25 km².
Io senza te
Norsk versjon
Philip A. Kruse har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Meg uten deg» og ble spilt inn av Hans Petter Hansen. Den ble utgitt på singel og på LP-platen Lady (Triola TNLP 79) i 1981.
Topiltzin Quetzalcoatl
Rundt denne tiden foregikk det en spredning av en fornyet kult omkring guden Quetzalcóatl sørover i Mesoamerika. Det er uklart hvorvidt det er noen sammenheng mellom prestekongen Topiltzin Quetzalcoatl og mayafolkets guddom kalt Kukulkan eller Quetzalcóatl. I noen legender synes han å smelte sammen med guden Quetzalcóatl, som hos aztekerne også var kjent som Ehecatl (vindguden).
Io senza te
Listeplasseringer
Singelen kom inn på den sveitsiske singlelisten 12. april 1981, lå der i ti uker og på en femteplass i én uke.
Sinderkjegle
Historisk sett er jordens mest aktive sinderkjegle Cerro Negro i Nicaragua. Den er en del av en gruppe på fire unge sinderkjegler nordvest for Las Pilas-vulkanen. Siden den ble dannet i 1850 har den hatt over 20 utbrudd, der de siste forekom i 1992, 1995 og 1999.
Referanser
Con volcànic
Hilmar Myhra
Hilmar Arnold Myhra (født 4. juni 1915 i Kongsberg, død 13. april 2013 samme sted) var en norsk skihopper fra Kongsberg, blant landets ledende på 1930-tallet.
Han var den første rekordholder i Vikersundbakken med 85 meter i åpningsrennet i 1936. Av seiere og medaljeplasser nevnes bronse i Ski-VM 1938 i Lahtis, seier i Garmisch-Partenkirchen i 1939 og seier i Holmenkollen skifestival (stor bakke) i 1940.
Myhra var første over 100 meter i Norge, i et prøvehopp der han falt (Narekollen i Sauherad i 1939). Han virket mye sammen med bysbarna Birger Ruud, Asbjørn Ruud og Arnholdt Kongsgård, og var senere forbundets sjefstrener (1955).
I Kongsberg finner man Hilmar Myhras vei.
Hari Rud
Hari Rud er en elv som flyter fra fjellene i det sentrale Afghanistan til Turkmenistan hvor den forsvinner i Kara-Kum-ørkenen. Rud betyr «elv» på persisk.
Elven oppstår i Koh-e Baba fjellrekken som er del av Hindu Kush-systemet, og følger en relativt rett rute mot vest.
I det vestlige Afghanistan flyter Hari Rud sør for Herat. Dalen rundt Herat var historisk berømt for sin fruktbarhet og tette kultivasjon. Elven møter Jam Rud ved minareten i Jam, som er sagt å være den nest høyeste minareten i verden med sine 65 meter.
Etter Herat svinger elven nordvest, så nord, og utgjør den nordlige grensen mellom Afghanistan og Iran. Videre nord utgjør den den sørøstlige delen av grensen mellom Iran og Turkmenistan.
I Turkmenistan er den kjent som Tedzhen-elva og den passerer nær byen Tedzhen.
Frimann Falck Clausen
Frimann Falck Clausen (1921–1983) var en norsk skuespiller. Han spilte rollen som lastebileier Hjul i barneserien Jul i Skomakergata i 1979 og storbonden Torsøien i den norske filmkomedien Bør Børson Jr. og dens oppfølger.
Clausen startet skuespillerkarrieren ved Frater-teateret i Drammen, hvor man medvirket i både revyer og teateroppsetninger. Senere flyttet han til Oslo der han hadde oppdrag for flere teatre, blant dem Det norske teatret, Oslo Nye Teater og Nationaltheatret. Han medvirket også i flere oppsetninger av Fjernsynsteatret.
Han ble gift i 1958 med skuespiller Anne-Lise Tangstad.
Josiah McCracken
Josiah Calvin McCracken (født 30. mars 1874, død 15. februar 1962) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris.
McCracken kom på andreplass i kulestøt under OL 1900 i Paris med et støt på 12,85 meter bak sin landsmann Richard Sheldon som vant på 14,10 som var ny olympisk rekord. I sleggekast kom han på tredjeplass og i diskos ble han nummer ti.
Langues d’oïl
Langues d'oïl er en lingvistisk og historisk betegnelse på de gallisk-romanske språk (franske språk, eller heller de franske dialekter) som hadde sin opprinnelse i de nordlige områdene av romersk Gallia. Dette området utgjør i dag nordlige Frankrike, deler av Belgia (Vallonia), og Kanaløyene. Disse språkene har alle blitt erstattet av standard fransk (en variant av oïl i seg selv) som det offisielle og dominerende språket i disse områdene, unntatt på Kanaløyene hvor engelsk er det dominerende språket.
Langues d'oïl er grunnlaget for moderne fransk. Langues d'oïl kan bokstavelig oversatt leses som «ja-språkene» (men betyr egentlig «språkene med 'oïl'») og betegnet opprinnelig måten å si 'ja' på, oïl, noe som utgjorde et skille mellom det nordlige og sørlige Frankrike. I det sørlige Frankrike var det tilsvarende ordet oc, noe som fortsatt blir benyttet, derav betegnelsen langue d'oc, eller oksitansk. Det var særlig Dante som bidro til å gjøre begrepet kjent ved å benytte det i sitt verk De vulgari eloquentia hvor han beskrev tre språk: oïl, oc og si.
Continuous erythropoietin receptor activator
Continuous erythropoitin receptor activator (CERA) er en klasse medisinske preparater med Erytropoietin (EPO) som kan nyttes i behandlingen av en del sykdommer, blant annet anemi. Stoffet stimulerer kroppens egenproduksjon av røde blodlegemer, og produseres normalt i spesielle celler i nyrene med økt produksjon under perioder med redusert oksygenmetning i kroppen. Stoffet virker i benmargen og øker produksjonen av hemoglobin.
Middelet brukes også som doping. Preparatet omtales som ''3. generations EPO'', og står på WADAs liste over forbudte stoffer. Stoffet ble tidligere ansett som umulig å spore, men siden 2008 har en rekke utøvere fra utholdenhetsidretter testet positivt på CERA. Utøvere fra sykkelsporten dominerer listen. Utøverne straffes vanligvis med to års utestengelse i henhold til dopingreglementet. Den norske kappgjengeren Erik Tysse testet i 2010 positivt for CERA.
Langues d’oïl
Historisk
Langues d'oïl refererer til de gjensidig forståelige lingvistiske varianter av romana lingua som ble snakket i de ovenfor nevnte områdene fra 800-tallet av, (på Kanaløyene siden 900-tallet), og mellom 1000-tallet og 1300-tallet i England (anglo-normannisk språk). Betegnelsen har blitt benyttet helt siden 1100-tallet for disse historiske språkgruppene som en helhet. Av den grunn blir disse språkene også stundom referert til som «gammelfransk», noe som ikke er helt presist.
Nadja Kamer
Nadja Kamer (født 23. juli 1986 i Schwyz) er en sveitsisk alpinist.
Hun debuterte i verdenscupen i alpint 7. januar 2005, og hennes beste verdenscup-plassering er en andreplass i utfor fra 2010.
Kamer deltok for Sveits under Vinter-OL 2010 og oppnådde en 19.-plass i utfor som beste resultat.
Ralph Nader
Ralph Nader (født 27. februar 1934) er en amerikansk politiker og aktivist. Han er utdannet jurist.
Forbrukeraktivist
Nader kom i 1965 i nasjonens søkelys etter at han lanserte en rapport som viste at bilindustrien systematisk firte på sikkerhetskravene for å kunne senke prisene og selge flere biler. Han var også den første som eksplisitt lanserte tesen om at multinasjonale selskaper bevisst lager lite holdbare forbruksvarer for at forbrukerne skal tvinges til å handle oftere og mer. Dette inspirerte en rekke unge aktivister som etter hvert skulle bli kjent som «Nader’s Raiders».
Resultatet av dette ble organisasjonen Public Citizen som ifølge egne opplysninger har over 100,000 medlemmer og jobber på felter som energipolitikk, handelspolitikk, politisk åpenhet, forbrukervern, medisinsk feilbehandling og offentlig helse. Nader har senere trukket seg ut av organisasjonen. Han har siden også opprettet en rekke uavhengige organisasjoner som jobber innenfor tilstøtende felter.
Politiker
De senere årene har Nader kanskje vært mest kjent for sine politiske ambisjoner. Allerede i 1972 ble det vurdert å stille ham som kandidat, men det skjedde ikke. I 1990 vurderte han å starte et nytt parti på grunn av det han kalte Demokratenes bankerott. Ved presidentvalget i 1992 ble det avholdt en write-in-kampanje i New Hampshire, som ga ham rundt 6,300 stemmer.
I 2000 fikk imidlertid partiet anledning til å stille i flere stater, og Nader havnet på tredjeplass med 2,74 %. Demokratene, hvis kandidat Al Gore gikk på et knepent tap mot George W. Bush, anklaget i etterkant Nader for å ha kapret demokratiske velgere og dermed gikk Bush seieren. Dette argumentet ble spesielt ført i Florida der det offisielle resultatet ga Bush 536 flere stemmer enn Gore, mens Nader fikk 99,658 stemmer. På den annen side var det om lag åtte andre presidentkandidater i Florida som også fikk flere enn 536 stemmer.
Med en lignende argumentasjon valgte derfor Green Party ved valget i 2004 å ikke stille i vippestater. Dette kunne ikke Nader akseptere, og stilte dermed som uavhengig kandidat, noe som skapte problemer i en rekke delstater. I Indiana ble han for eksempel nektet å stille på grunn av uskrevne regler. I en del stater stilte han også som kandidat for United States Reform Party, et sentrum-høyreparti som var mot krigene i Irak og Afghanistan og som valgte å gi Nader sin plass i stater de hadde oppstillingsrett, på tross av politiske uenigheter. Denne gangen ble Nader også nummer tre i valget, men bare med 0,38 % av stemmene.
I 2008 fikk Ralph Nader 0,5 % av stemmene.
Høsthalvspinner
Høsthalvspinner (Cymatophorina diluta) er en sommerfugl som tilhører familien halvspinnere (Drepanidae). Den er bare funnet to ganger i Norge. De kan kjennes fra de andre grå halvspinnerne på at vingene har to, vanligvis ganske tydelige, brune tverrbånd, dessuten flyr den senere på året enn de andre aktuelle artene.
Utseende
En middelsstor (vingespenn 33 – 36 mm), grå spinner. Kroppen er slank, men noe kraftigere enn for eksempel bjørkehalvspinner (Tetheella fluctuosa) og punkthalvspinner (Ochropacha duplaris). Antennene er trådformede. Forvingen er avrundet trekantet, forholdsvis smal, grå med to svartkantede, brunlige tverrbånd, disse er vanligvis ganske markerte selv om arten, i likhet med de andre grå halvspinnerne, er ganske variabel i fargen.
Levevis
Arten finnes bare i eikeskog, og larvene lever på eik (Quercus spp.). Ulikt andre nordiske sigdvinger flyr den på høsten, i august – september. Den overvintrer som egg.
Utbredelse
Høsthalvspinneren forekommer i Europa og Lilleasia. Selv om det eneste norske funnet ligger såpass langt tilbake i tid som 1956, er det ikke utenkelig at arten fortsatt kan finnes i eikeskog ved Oslofjorden. Den ble først funnet i Norge på Jeløya i Moss i 1956. På tross av at det har blitt samlet svært aktivt på Jeløya i hele perioden fram til i dag, har arten ikke blitt gjenfunnet. Først i 2013 ble arten gjenfunnet sør for Halden. Artens sjeldenhet skyldes sannsynligvis at Artsdatabanken befinner oss helt på artens nordgrense. Artsdatabanken finner det derfor vanskelig å angi en spesifikk rødlistekategori for arten, og gir den NA i stedet.
Tony Williams (sanger)
Samuel E. Williams (kjent som Tony Williams; født 5. april 1928 i New Jersey, død 14. august 1992 i New York) var en tenorsanger fra USA. Han var førstevokalist i The Platters i gruppas mest suksessrike periode.
Platters blei stifta i 1952. Gruppa opptrådte en del som backing for rhythm-and-blues-sangeren Linda Hayes. Da det året etter blei aktuelt med utskiftinger, bidro hun til at broren, Tony Williams, kom inn som vokalist. Han fikk raskt en sentral plass, og Platters fikk stor suksess med låter som «Only You», «The Great Pretender», «My Prayer», «Twilight Time» og «Smoke Gets in Your Eyes».