cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zikavirus
Historikk
Viruset ble for første gang isolert i april 1947, fra en rhesusape som forskere hadde plassert i et bur i Zika-skogen, i Uganda. Det første dokumenterte utbruddet blant mennesker fant sted i 2007 i Mikronesia. I løpet av 2014 spredte viruset seg østover over Stillehavet til Fransk Polynesia, videre til Påskeøya, for så å fortsette til Sør-Amerika, Sentral-Amerika og Karibia i løpet av 2015. Utbruddet ble klassifisert som en pandemi. I januar 2016 ble det publisert rapporter om eventuelle koblinger mellom zikavirusinfeksjon og alvorlige komplikasjoner i foster hos gravide. Det antas at viruset kan forårsake mikrokefali hos nyfødte barn, dersom mødrene var smittet under graviditeten. Sammenhengen mellom viruset, komplikasjonene og eventuell risiko er (per februar 2016) ikke helt kartlagt, og utredning pågår. Den 15. januar publiserte USAs nasjonale folkehelsemyndighet Centers for Disease Control and Prevention (CDC) reiseråd angående de berørte landene, som anbefalte gravide kvinner å utsette reiser til disse. Lignende råd er publisert av flere andre land.
Den 1. februar klassifiserte Verdens helseorganisasjon (WHO) smittespredningen av zikaviruset som en internasjonal nødstilstand. WHO fryktet at opp til fire millioner mennesker kunne bli smittet før årets slutt. I den verst rammede regionen i Brasil er om lag en prosent av de nyfødte antatt født med mikrokefali.
Speozuphium
Utbredelse
Arten lever i Australia (Western Australia).
Zikavirus
Smittespredning
Virusets naturlige reservoar er ennå ikke fastslått, men man har påvist serologiske funn hos vestafrikanske aper og gnagere. Zikaviruset overføres av dagaktive mygg, og er blitt isolert fra et antall arter i slekten Aedes. Blant dem er Aedes aegypti, Aedes africanus, Aedes apicoargenteus, Aedes furcifer, Aedes hensilli, Aedes luteocephalus og Aedes vittatus.
Zikavirus kan overføres mellom mennesker ved seksuell kontakt. Det kan også passere morkaken hos gravide kvinner, og dermed påvirke et foster.
Viruset kan bare primært spres i de områder der det finnes myggarter som kan bære det. Derfor er forandringer av myggartenes leveområder en viktig årsak til at regioner som tidligere var fri for zikasmitte, er blitt rammet. Den viktigste vektoren, A. aegypti, spres til nye områder gjennom handel og reiser. A. aegypti finnes nå på alle kontinenter, også i Nord-Amerika og noen mindre deler av Europa. En myggpopulasjon som er i stand til å bære viruset er blitt påtruffet i Washington, DC, og genetiske bevis antyder at den har overlevd minst fire vintre i området. Forskere antar at myggen har tilpasset seg for å kunne overleve i nordlig klima.
I 2015 ble det registrert at zika hadde spredt seg i Karibia og Sør-Amerika. De land og territorier som ifølge Pan American Health Organisation (PAHO) er rammet av lokal spredning av zikavirus er Barbados, Bolivia, Brasil, Colombia, Den dominikanske republikk, Ecuador, El Salvador, Fransk Guyana, Guadeloupe, Guatemala, Guyana, Haiti, Honduras, Martinique, Mexico, Panama, Paraguay, Puerto Rico, Saint Martin, Surinam og Venezuela.
I 2015 ble det funnet RNA fra zikavirus i fostervann hos to foster, noe som tyder på at det hadde passert morkaken og kunne gi en mor-til-barn-infeksjon.
Fylkesvei 7268
Fylkesvei 7268 (Fv7268) går mellom Rishatten og Kleiva i Sandnessjøen i Alstahaug kommune i Nordland.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 143 (Nordland).
Jay Arnette
Jay Joseph Hoyland Arnette (født 19. desember 1938 i Austin) er en amerikansk basketballspiller som deltok i de olympiske leker 1960 i Roma. Arnette ble olympisk mester i basketball i OL 1960 i Melbourne. Han var med på det amerikanske laget som vant basketturneringen foran Sovjetunionen og Brasil. Det var femte gangen som basketball sto på det olympiske programmet, 16 lag deltok i turneringen. USA vant alle åtte kampene og ble olympiske mestere for femte gang. Arnette spilte alle åtte kampene og scoret 23 poeng for USA i OL-turneringen.
Kathy Burke
Kathy Lucy Bridget Burke (født 13. juni 1964 i London, England) er en engelsk skuespillerinne, komiker, forfatter og regissør.
Burke er mest kjent for sin rolle i filmen Kevin and Perry Go Large. Hun hadde også en rolle som moteredaktøren Magda i TV-serien Absolutely Fabulous. Burke sin første rolle var i en kontroversiell film fra 1983 regissert av skuespillerinne og regissør Mai Zetterling. Burke vant prisen for beste skuespillerinne i 1997 under Cannes Film Festival for hennes rolle i dramaet Nil by Mouth. Burke har blitt nominert til tre British Comedy Awards, to BAFTA TV Awards og en National Television Award gjennom hennes skuespiller-karriere. I 2010 fullførte Burke en kort selvbiografisk film som het Better Than Christmas.
Jakaya Kikwete
Jakaya Mrisho Kikwete (født 7. oktober 1950 i daværende Tanganyika) var Tanzanias president fra 21. desember 2005 til 5. november 2015, og den fjerde siden landet ble selvstendig. Han var også formann i Den afrikanske union fra 31. januar 2008 til 2. februar 2009. Kikwete tilhører Tanzanias ledende parti, Chama cha Mapinduzi (CCM), som har hatt makta i landet siden det ble oppretta i 1977. Kikwete ble gjenvalgt for en andre periode i valget 31. oktober 2010. Siden han hadde sittet i to perioder kunne han ikke stille til gjenvalg i valget i 2015, og ble dermed etterfulgt av John Magufuli fra samme parti 5. november 2015.
A-VM i ishockey for menn 1970
A-VM i ishockey for menn 1970 var det 37. verdensmesterskapet i ishockey og det 48. europamesterskapet i ishockey arrangert av Det internasjonale ishockeyforbundet (IIHF). Turneringen ble arrangert i Stockholm i Sverige fra 14. til 30. mars 1970. Sovjetunionen var regjerende verdensmestere.
Seks lag deltok i turneringen som ble spilt som en dobbeltserie der alle lagene møttes to ganger. Blant regelendringene som ble introdusert i mesterskapet var at det nå var obligatoriske for alle utespillere å bruke hjelm.
A-puljen skulle egentlig ha blitt avholdt i Montréal og Winnipeg i Canada men på grunn av kontroversen rundt bruken av profesjonelle spillere valgte Canada å trekke seg fra deltakelse i alle internasjonale turneringer i protest mot amatørreglene. Turneringen ble derfor arrangert i Sverige for annet år på rad.
Sovjetunionen vant gull for åttende år på rad og sin tiende tittel i alt. Sverige tok sølv mens Tsjekkoslovakia vant bronse. Finland slo Sverige for første gang i VM-sammenheng og Tsjekkoslovakia for andre gang i historien (etter 1967) og var ett poeng fra å vinne en historisk medalje, men et tap til Øst-Tyskland ødela de finske medaljesjansene.
Opprinnelig tildeling (1968)
På IIHFs 52. årskongress i Grenoble 5.–18. februar 1968 vedtok Det internasjonale ishockeyforbundet (IIHF) å arrangere VM i 1970 i Winnipeg og Montréal i Canada. Det ble også vedtatt at B-puljen skulle arrangeres i București og Braşov i Romania.
Valg av ny vertsnasjon (1970)
Da Canada den 4. januar 1970 trakk seg fra internasjonal ishockey og frasa seg retten til å arrangere turneringen stilte Sverige seg villige til å overta arrangementet på kort varsel.
Det var andre år på rad at Sverige overtok vertskapet på kort varsel: i 1969 måtte Tsjekkoslovakia frasi seg arrangementet på grunn av den politiske krisen i landet som følge av Prahavåren og den Warszawapaktens invasjonen av landet i august 1968.
Kontroversen rundt bruken av profesjonelle spillere
Siden det første verdensmesterskapet i ishockey i 1920 (under OL i Antwerpen) hadde turneringen kun vært åpen for amatørspillere. Canada sendte i starten et amatørklubbslag, vanligvis den forrige sesongens Allan Cup-mester, for å representere landet mesterskapeneturneringen. Disse lagene besto oftest av universitetsspillere eller ubetalte spillere som var ansatt i et andre yrker på heltid. For de canadiske spillerne som gjorde ishockey til en karriere spilte i stedet i en av de ulike profesjonelle ishockeyligaene, hvor de beste spillerne nådde National Hockey League (NHL). Spillernes profesjonelle status diskvalifiserte dem derfor fra å spille i VM eller OL under tidens regler.
Canada dominerte både verdensmesterskapet og OL i begynnelsen og vant 19 VM-titler ved de første 28 mesterskapene i perioden fra 1920 til 1961. Ishockey ble introdusert i Sovjetunionen i 1946 og landet deltok for første gang ved VM i 1954 og ble raskt rivaler til Canada. Fra 1954 til 1969 etablerte Sovjetunionen seg som det dominerende laget og vant i perioden ni verdensmesterskap og tre OL-gull (1964, 1964 og 1968). De sovjetiske ishockeyspillerne var «statsamatører», altså idrettsutøvere som formelt sett var amatør, men som ble forsørget av staten og dermed for alle praktiske formål var profesjonelle. Spillerne hadde andre titulære yrker; for eksempel hadde var spillerne i HK Dinamo Moskva offiserer i etterretningstjenesten KGB, mens HK CSKA Moskva-spillere ble offiserer i den sovjetiske hæren. Dermed bevarte spillerne deres amatørstatus så de var spilleberettigede for OL og VM, og spillerne ville ha en karriere etter at deres spillekarrierer var avsluttet.
De europeiske lagene fortsatte med å at forbedre seg på 1950- og 1960-tallet. Som svar på dette implementerte Canada et nasjonalt landslagsprogram i 1962, ledet av Father David Bauer med Canadas beste amatørspillere. Men Canadas beste spillere ble vanligvis profesjonelle og landslaget utgjorde derfor for det meste universitetsspillere. Etter VM-gullet i 1961 opnådde canadierne kun å vinne ett enkelt sølv og tre bronse, og Canadian Amateur Hockey Association (CAHA), som var ansvarlige for å utvelge de canadiske landslagene, følte etterhånden at deres amatørspillere ikke lenger var konkurransedyktige mot de europeiske landslagene, og særlig statsamatørene fra Sovjetunionen og Tsjekkoslovakia.
Canada innleder diskusjonen om bruken av profesjonelle spillere
Ved IIHFs kongress i forbindelse med VM 1969 i Stockholm i mars 1969 innledet Canadas representanter en diskusjon om å tillate profesjonelle spillere i å kunne delta i VM 1970, som for første gang skulle arrangeres i Canada. Opprinnelig hadde det canadiske forslaget å fjerne ordet «amatør» fra IIHFs vedtekter men hadde blitt endret til at hvert lag kunne stille med opp til seks profesjonelle spillere. Ved avstemningen den 20. mars stemte fem av ni stemmer i IIHF-rådet for forslaget: Canada (Gordon Juckes og Fred Page), USA (IIHFs president for leder av forbundets nordamerikanske avdeling William Thayer Tutt), Storbritannia (IIHFs visepresident og leder av forbundets europeiske avdeling J.F. Bunny Ahearne) og Sovjetunionen (Boris Alekhin) stemte for, mens Sverige (Rudolf Eklöw) og Finland (Harry Lindblad) stemte imot. Tsjekkoslovakias representant (Miroslav Šubrt) stemte blankt men sa at han ville stemme for etter å ha studert forslaget nærmere.
IIHF stemmer for bruken av ni profesjonelle spillere
Forslaget om å tillate profesjonelle spillere ble en av de hovedtemaene på IIHFs årskongress 5. til 12. juli i Crans-sur-Sierre i Sveits. Canada sendte en uvanlig stor delegasjon på 14 personer for å delta i kongressen og drive lobbyvirksomhet for åpen bruk av profesjonelle spillere ved verdensmesterskapet. Delegasjonen håpet på å overbevise europeere om at de konkurrerte mot andrerangs amatørtalenter fra USA og Canada, og at et åpent mesterskap ville være representativt for verdens beste ishockey. Delegasjonen omfattet CAHA-president Earl Dawson, CAHA-sekretær Gordon Juckes, den tidligere CAHA-presidenten Fred Page, Hockey Canada-direktør Charles Hay og Hockey Canada-representantene Douglas Fisher og Chris Lang, representanter for den canadiske regjeringen samt NHL-president Clarence Campbell. En dokumentar om profesjonell hockey ble også vist med Canadas statsminister Pierre Trudeau som adresserte kongressen med et forslag om å åpne verdensmesterskapene opp for profesjonelle spillere.
Den canadiske delegasjonen hadde planlagt å fremme to forslag. Først ville de fremme forslaget om å gjøre turneringen åpen for alle spillere uavhengig av deres status som amatør eller profesjonelle. Hvis dette forslaget ble nedstemt ville de stille et forslag om å endre fristen for at forhenværende profesjonelle spillere kunne gjenerhverve sin amatørstatus fra 31. august i året før turneringen til 10. februar i året mesterskapet skulle avvikles. Den forlengede fristen ville kunne gi Canada tilgang til flere talentfulle spillere.
Forslaget om å forlenge fristen for gjenerhvervelse av spillernes amatørstatus ble fremlagt kongressen først, og den 7. juli 1969 stemte kongressen for CAHA-forslaget med 30 mot 20 stemmer. Selv om at Dawson og CAHA mente at endringen var tilstrekkelig mente de fleste i den canadiske delegasjonen at vedtaket utgjorde en de facto stemme for å åpne turneringen for profesjonelle. Etter at NHL-president Campbell informerte kongressen at ligaens vedtekter stipulerte at deres spillere først kunne søke om å gjenerhverve deres amatørstatus etter 12 måneder, valgte den canadiske delegasjonen dagen etter å fremme forslaget om å åpne verdensmesterskapet helt for profesjonelle spillere. CAHA-president Dawson, Hockey Canada-direktør Hay, Hockey Canadas Fisher og NHL-president Campbell forsvarte forslaget og forklarte at det ikke var ment for å gi Canada en fordel over de andre lagene, men derimot gi Canada muligheten til å stille opp i turneringen med deres beste spillere på likefot med de europeiske lagene.
Det andre CAHA-forslaget om å åpne verdensmesterskapet for profesjonelle ble nedstemt av IIHF med 20 stemmer mot 30. Den canadiske pressen beskyldte presidenten for IIHFs europeiske avdeling, Bunny Ahearne, for avgjørelsen siden han ble oppfattet for å ha påvirket avstemningen til nei-sidens fordel. Da den finske delegasjonen spurte om deres amatørspillere ville være spilleberettigede til å delta i Vinter-OL 1972 hvis de deltok i en åpen turnering i 1970 eller 1971, uttalte Ahearne at ethvert lag som spilte mot profesjonelle ved verdensmesterskapet ville være diskvalifisert for vinter-OL i henhold til Den internasjonale olympiske komités (IOK) regler. I protest kunngjorde CAHA at de ville kansellere turer fra canadiske klubblag til Sverige og Finland som svar på at de to landene ikke støttet det kanadiske forslaget om et åpent mesterskap.
Dagen etter stilte den canadiske delegasjonen et nytt forslag om at alle lagene i A-puljen kunne bruke opp til tolv profesjonelle spillere ved A-VM 1970. Ahearne kom med et motforslag om å tillate ni profesjonelle spillere i A-puljen. Etter to timer med diskusjon om forslaget ble det canadiske forslaget nedstemt med 35 stemmer mot 15. Avstemningen om Ahearnes motforslag om ni profesjonelle spillere endte uavgjort 25–25 etter to runder med avstemning. Ahearne brukte sin avgjørende stemme ved uavgjort til ja-sidens fordel. IIHF-kongressen tillot dermed Canada å bruke opp til ni profesjonelle spillere forutsatt at ingen av spillerne var under kontrakt med en klubb i NHL i inneværende sesong.
Protester fra IOK
Etter kongressen CAHA gikk videre med planene og forberedelsene til neste års VM-turnering. CAHA hadde med IIHF-vedtaket muligheten for å bruke profesjonelle spillere som hadde gjenerhvervet sin amatørstatus, og CAHA innledet dialog med forskjellige nivåer av profesjonell ishockey. Blant annet ble spørsmålet om umiddelbar gjenerhvervelse av amatørstatus (hvor spillerne ikke behøvde å vente 12 måneder men utelukkende skulle være amatører så lenge mesterskapet varte) diskutert.
I løpet av november 1969 kom det også protester fra Sovjetunionen mot den foreslåtte planen for turneringen, hvor terminlisten la opp til tre tilfeller hvor Sovjetunionen skulle spille kamper to dager på rad; i Montréal og to i Winnipeg. CAHA-president Dawson avfeide protestene og uttalte at han var sikker på at Sovjetunionen ville spille til tross for trusselen om en boikott, og nektet å gjøre noen endringer i planen, med henvisning til at Canada, Finland, Sverige, Øst-Tyskland og USA allerede hadde godkjent terminlisten. Tsjekkoslovakia hadde som russerne ikke godkjent terminlisten men uttrykte ikke noen protest. Ved fristen den 8. desember 1969 hadde alle land godkjent terminlisten og bekreftet sin deltakelse bortsett fra Sovjetunionen, som fortsatte sine protester. CAHA sendte dermed russerne et telegram om at de enten kunne godkjenne kamprogrammet eller bli utelatt fra turneringen.
Ved den årlige Izvestija-turneringen i Moskva fra 1. til 8. desember 1969 testet Canada den nye regelen om bruk av profesjonelle spillere, og ut av et maksimalt antall av ni hadde de tatt ut fem profesjonelle spillere hvor Brian Conacher og Billy Harris hadde nylig NHL-erfaring (henholdsvist 133 og 769 NHL-kamper). Etter å ha tapt åpningskampen mot Tsjekkoslovakia 0–4 imponerte Canada ved spille uavgjort 2–2 mot Sovjetunionen og endte turneringen på en andreplass.
Beslutningen fra IIHFs side om å tillate profesjonelle spillere falt særlig i dårlig smak hos Den internasjonale olympiske komité (IOK) og deres president Avery Brundage, som var en varm tilhenger av Pierre de Coubertins idealer og en iherdig motstander av ideen om at amatører og profesjonelle kunne konkurrere sammen og kjent for å kjempe hardt mot alle former for profesjonalisme i OL. Han hadde flere ganger uttrykt at alpin skisport skulle fjernes fra OL på grunn av den økende profesjonalismen i sporten. og klargjorde overfor IIHF at et brudd på denne koden ville sette ishockeys status som en olympisk sport i fare hvis endringen ble innført. I desember 1969 reiste IOK igjen sterke innvendinger mot bruken av profesjonelle spillere i ishockeykamper med amatørlag. I en telefonsamtale med IOK-president Brundage ble Ahearne advart at hvis et lands amatørspillere spilte på lag sammen med eller spilte imot lag med profesjonelle spillere, ville amatørspillerne miste sin amatørstatus og dermed være diskvalifiserte fra å delta i OL i 1972. Dette fikk Ahearne den 11. desember til å innkalle til et hastemøte i IIHF-rådet i Genève den 3.-4. januar 1970 for å diskutere saken nærmere.
Ahearnes utmelding om at IIHF kunne trekke tilbake tillatelsen om bruken av profesjonelle i VM ble møtt med skepsis blant canadierne, som truet med å trekke seg fra turneringen hvis de ikke fikk stille med profesjonelle spillere. Fra canadisk side erklærte presidenten og direktøren av Hockey Canada, Charles Hay og Buck Houle, Montréal Canadiens-eier Molson og NHL-president Campbell at selv om regelen om at etablerte NHL-spillere med faste kontrakter ikke var spillere, så gjaldt denne regelen ikke for de spillerne som til daglig spilte i lavere profesjonelle ligaer men som hadde blitt lånt ut eller kalt opp til å spille i NHL i løpet av sesongen. Både CAHA-president Dawson og president for IIHFs nordamerikanske avdeling, Fred Page, anklaget IIHF for dobbeltmoral ettersom at siden det sovjetiske landslaget sammen med Tsjekkoslovakia, Sverige, Finland og Øst-Tyskland hadde spilt mot Canadas fem profesjonelle spillere i Izvestija-turneringen, var deres spillere allerede etter IOKs definisjon diskvalifiserte til å spille i OL.
IIHF snur, Canada trekker seg fra internasjonal ishockey
Under det ekstraordinære IIHF-møtet i Genève fra 3. til 4. januar 1970 oppsto det nye spenninger mellom IIHF og de canadiske delegatene. CAHA-president argumenterte for at landslagene som deltok i Izvestija-turneringen hadde spilt mot profesjonelle, men fortsatt var kvalifisert for OL og det samme burde gjelde for verdensmesterskapet. Han stilte også forslaget om å omgjøre VM-turneringen i 1970 til en invitasjonsturnering for at spillerne kunne bevare sin amatørstatus i henhold til IOKs regler, men IIHF-rådet avviste ideen. I frykt for å miste sin amatørstatus og dermed medføre at ishockey mistet sin status som olympisk sport stemte fem av de åtte medlemmene i IIHF-rådet (Finland, Sovjetunionen, Sverige, Tsjekkoslovakia og Øst-Tyskland) mot å tillate profesjonelle spillere i turneringen. Canadiernes mistanker ble forsterket da Sovjetunionen stemte for spillterminen for VM-turneringen i Stockholm, som var den samme som hadde blitt planlagt for den avlyste turneringen i Montréal og Winnipeg.
Etter å ha trukket seg tilbake for å diskutere vedtaket bestemte Dawson og CAHA-ledelsen enstemmig å ta et standpunkt mot det de oppfattet som hykleri av de europeiske medlemmene av IIHF. CAHA-president Dawson erklærte den 4. januar at Canada ville frasi seg vertskapet for VM-turneringen og at Canada ville trekke seg fra deltakelse i alle former for internasjonal ishockey inntil Canada fikk lov til å benytte sine beste spillere.
CAHA beholdt sitt IIHF-medlemskap. Dawson uttalte også at CAHA ville stille med et amatørlag ved Vinter-OL 1972, og deretter stille spørsmål til spilleberettigelsen til alle de andre lagene i turneringen. Dawson rettet også kraftig kritikk mot IIHF-president Bunny Ahearne og anklaget han for ikke å gjøre nok for å stå opp mot IOK-president Brundage.
Canada følte at Sovjetunionen og Sverige hadde rottet seg sammen for å sabotere det canadiske vertskapet for VM 1970, fordi Sverige ønsket å overta vertskapet og dermed få en økonomisk gevinst, og fordi at russerne ikke ønsket å tape VM-gullet til Canada. CAHA følte at selv om de godtok å ikke bruke noen profesjonelle spillere, ville europeerne ha funnet en annen grunn til å forhindre at turneringen ble spilt i Canada. CAHA kritiserte også Sovjetunionen for å nekte å spille kamper to dager på rad når turneringen ble spilt i Canada, men aksepterte den samme spillterminen etter at turneringen ble flyttet til Sverige.
Canadas beslutning om å trekke seg fra mesterskapet og fra internasjonal ishockey ble støttet fra flere hold, blant annet fra CAHA, NHL og organisasjonskomitéen. Canadas regjering lovet å dekke arrangørenes tap på 400,000 CAD relatert til tapte billettinntekter. Helseminister John Munroe gikk helhjertet inn for beslutningen og omtalte turneringen i Sverige som en «annenrangs turnering» uten Canada.
Senere i januar 1970 møttes Dawson med representanter for Canadas olympiske komité og foreslo et felles møte med Ahearne og Brundage for å komme frem til en klarere definisjon av spillerberettigelse til OL med hensyn til amatørisme og profesjonalisme. Dawson ønsket ikke å skade Vancouvers bud til Vinter-OL 1976, men mente at det var umulig unngå for en canadisk ishockeyspiller å ha spilt mot en profesjonell spiller på ett eller annet tidspunkt i karrieren. Under IIHFs årskongress i mars 1970 søkte Hockey Canada og CAHA om å bruke profesjonelle spillere i A-puljen ved VM i 1971. IIHF avviste forslaget og inviterte i stedet Canada til å spille i B-VM det året. Dawson avslo forslaget og uttalte at Canadas holdning til bruken av profesjonelle ved VM forble uendret.
Format
Formatet var det samme som i VM-turneringen året før. Turneringen ble spilt som en dobbeltserie (round robin) der alle lagene møttes to ganger. De tre beste lagene ved sluttplasseringen vant, mens laget på sisteplass rykket ned til B-VM 1971.
IIHFs årskongress i Crans-sur-Sierre i juli 1969 medførte også den mest omfattende og dramatiske regelendringen i internasjonal ishockey til dato. For å tilpasse seg reglene i NHL stemte IIHF for å tillate kroppstaklinger i alle områder av isen. Tidligere var det bare tillatt for backer å takle motstanderens løpere i sin egen forsvarssone, mens taklinger i nøytral sone var forbudt. Regelendringen ble vedtatt 8. juli 1969 Den svenske delegasjonen hadde kjempet hardt for reformen, og hadde forsøkt å få vedtatt regelendringen på tre tidligere kongresser (1960, 1963 og 1966) uten hell. Blant motstanderne var IIHFs president Bunny Ahearne, som fryktet at ishockey ville bli «en sport for bøller».
Kvalifiserte land
De fem beste lagene ved Ishockey-VM 1969 var kvalifisert til VM-turneringen i 1970: Canada, Finland, Sovjetunionen, Sverige og Tsjekkoslovakia. Dessuten rykket vinneren av B-VM 1969 (Øst-Tyskland) opp til A-VM for 1970.
Sundern (Sauerland)
Sundern er en by i Hochsauerlandkreis i Regierungsbezirk Arnsberg i den tyske delstaten Nordrhein-Westfalen. Byen har et areal på 192.89 km², et folketall på 28 730 innbyggere (31. desember 2010) og en folketetthet på 149 innbyggere/km².
Sunningdale
Sunningdale er en stor landsby og et verdslig sogn i Berkshire i England. Den ligger nær grensen til Surrey, omkring 38 km vest for London og 11 km øst for Camberley.
A-VM i ishockey for menn 1970
Dommere
IIHF utnevnte følgende dommere til å dømme kampene under ishockey-VM 1970:
Lagoppsett
Hvert lag skulle bestå av maksimalt 18 utespillere (løpere og backer) samt tre målvakter. Alle seks deltakende lag, gjennom en bekreftelse fra deres respektive nasjonale forbund, skulle levere en liste over lagoppsett senest to uker før turneringsstart, og et endelig lagoppsett ved "passkontroll-møte" før turneringens begynnelse. Under en kamp måtte lagene ha maksimalt 15 utespillere og 2 målvakter i spill og disse skal være registrert på det offisielle lagkortet.
Sunningdale
National School of Government, tidligere Civil Service Staff College, ligger i landsbyen. Den 9. desember 1973 ble Sunningdaleavtalen undertegnet der; avtalen var et mislykket forsøk på å få en slutt på konflikten i Nord-Irland.
A-VM i ishockey for menn 1970
Gruppespill
Alle klokkeslett er gitt i lokal tid UTC+01.00.
Sluttresultater
Turneringens sluttresultater ifølge IIHF:
Kilde: Andrew Podnieks, red. (2022). IIHF Guide & Record Book 2023. Regler for rangering: 1) poeng; 2) innbyrdes oppgjør; 3) målforskjell. (H) Vert
Kilde: Stephan Müller, red. (2005). International Ice Hockey Encyclopaedia: 1904 – 2005. Regler for rangering: 1) poeng; 2) innbyrdes oppgjør; 3) målforskjell. (H) Vert
Direktoratets prisutdeling
Følgende spillere ble kåret til turneringens beste målvakt, forsvarsspiller (back) og løper av IIHFs direktorat:
Allstar-lag og MVP
Turneringens allstar-lag ble stemt frem av internasjonale medier ved avslutningen av turneringen. Følgende spillere ble stemt frem:
Toppscorere
Kilde: Ice-hockey-stat.com og Passionhockey.com
Beste målvakter
De fem beste målmaktene som har spilt 40 % eller mer av lagets totale spilleminutter. Kilde: Ice-hockey-stat.com
Utvisninger (fair play)
Kilde: Hokej.sfrp.cz and Ice-hockey-stat.com
Ekstremværet Loke
Ekstremværet Loke var et ekstremvær som rammet Norge og Sverige 14.–15. november 2005.
I Norge manifesterte ekstremværet seg først og fremt som voldsomme nedbørsmengder, forårsaket av svært fuktig luft som ble dirigert mot Norges vestkyst av en kaldfront i Norskehavet. Loke kom først inn over Nordland, men nedbøren ble kaftigst på sørsiden av uværet. Regnet forårsaket oversvømmelser og ras. I Bergen omkom et menneske i jordras. Bergensbanen ble stengt i omkring to døgn etter at ras hadde ødelagt skinnegangen ved Langhelle. Flere veier veier ble stengt på grunn av ras eller oversvømmelse.
På Opstveit i Sunnhordland ble det målt 223 millimeter nedbør på et døgn. Dette er den nest største nedbørsmengde pr. døgn målt i Norge (gjeldende rekord ble målt på Indre Matre den 26. november 1940, og er på 229,6 millimeter nedbør i løpet av et døgn).
I Sverige kom vindstyrken opp i orkans styrke. Skog og kraftlinjer ble rasert. 15 000 mennesker mistet strømmen, og minst et menneske ble drept av fallende trær.
Namibia under Afrikamesterskapet i friidrett 2004
Namibia deltok under Afrikamesterskapet i friidrett 2004 (utendørs) fra 14. til 18. juli 2004 i Brazzaville i Republikken Kongo. Nasjonen tok ingen medaljer under mesterskapet.
Maik Landsmann
Maik Landsmann (født 25. oktober 1967 i Erfurt), tysk syklist som deltok i de olympiske leker 1988 i Seoul.
Namibia under Afrikamesterskapet i friidrett 2004
Resultater (ufullstendig)
(Q, q – kvalifisert, NM – ikke noe gyldig resultat, SB – årsbeste, PB - personlig rekord)
Maik Landsmann
Landsmann ble olympisk mester i sykling under Sommer-OL 1988 i Seoul. Han var med på det østtyske laget som vant 100 km landevei foran Polen og Sverige. De andre på laget var Mario Kummer, Jan Schur og Uwe Ampler.
Bølgenhøgda
Bølgenhøgda (1–13, 2-20) er en vei på Bølgen i Ringerike.
Bølgenhøgda er en sidevei til Bølgenveien, østover. Den deler seg opp i tre deler, der den ene delen går sørover mot Smeden.
Veien består av eneboliger, og ligger cirka 317 meter over havet.
Eeva Joenpelto-prisen
Eeva Joenpelto-prisen var finsk litteraturpris som ble delt ut hvert tredje år av Lojo by.
I 2008 ble det besluttet å legge ned prisen.
Maui (mytologi)
Maui er en tvetydig figur i polynesisk mytologi; han forekommer i fortellinger på flere av øyene. Han er både en trollmann og en luringgud som utfordrer øvrige guder, en kulturhelt som bringer ilden til menneskene, og han er medvirkende i skapelsen, eller i det minste i fremveksten, av noen av øyene.
Han ble født som en av fem brødre ved en misforståelse, ble oppfostret av en gudelignende forfader, men vendte til slutt tilbake til sin familie.
I flere av fortellingene om ham forsøker han å endre tingenes tilstand, forlenge dagen eller utfordre døden. I en fortelling om dette siste blir han knust under en dødsgudinnes fot når han forsøker å krype inn i hennes skjød for å snu livets lover.
Delaware State University
Delaware State University er et delstatseid universitet i Dover, Delaware i USA – det nest største i delstaten. Det ble grunnlagt i 1891 som et av de såkalte Historiske svarte læresteder i USA.
Sudenttallet i 2006 var i alt 3 657 fra 32 forskjellige land, og det var dette året US$ 5 746 i årlige skolepenger for studenter som er hjemhørende i delstaten Delaware. Andre studenter betaler ca. 13 000 dollar i skolepenger. Det er studier helt opp til doktorgradsnivå (Ph.D).
MSN Groups
MSN Groups (MSN Grupper) var nettsamfunn, som var en del av MSN. Nettsamfunnet lot brukerne lage sine egne hjemmeside, laste opp bilder og kommunisere med hverandre. MSN Groups ble lagt ned 21. februar 2009, som en del av en omorganisering til merkenavnet Windows Live. Windows Live Groups, som er en del av den nye merkevaren Windows Live, ble aldri markedsført som, eller ment som en erstatning for MSN groups.
Delaware State University
Allen L. Sessoms er rektor siden 2003.
USS «Mississippi» (SSN-782)
USS «Mississippi» (SSN-782) er en Virginia-klasse ubåt i den amerikanske marine, satt i tjeneste i 2012. Ubåten er den niende i klassen og har fått navnet sitt etter delstaten Mississippi. Kontrakten for bygging av ubåten ble tildelt Electric Boat 14. august 2003. Ubåten ble sjøsatt 13. oktober 2011, og satt i tjeneste 2. juni 2012.
Harry Babcock
Harold «Harry» Stoddard Babcock (født 15. desember 1890 i Pelham Manor, New York, død 5. juni 1965 i Norwalk, Connecticut) var en amerikansk friidrettsutøver som konkurrerte i stavsprang.
Babcock ble olympisk mester i stavhopp under OL 1912 i Stockholm. Han vant med et hopp på 3,95 som var ny olympisk rekord, 24 cm høyere enn den forrige. Landsmennen Marc Wright og Frank Nelson vant sølv med høyden 3,85. Wright var forøvrig innehaver av den første offisielle verdensrekorden i grenen 4,02 fra 1912.
Antitrust
Antitrust er et amerikansk uttrykk som omfatter kartellforebyggende lovgivning. Begrepet oppstod i forbindelse med de mange kartellsamarbeidene i jernbanesektoren i USA på slutten av 1800-tallet. I 1890 kom Sherman Antitrust Act, en lov som hadde til hensikt å sikre sunnere konkurranseforhold.
Antitrustlovgivning har i hovedsak tre virkninger: I Norge reguleres denne typen spørsmål av Konkurranseloven. Tilsynsmyndigheten på området er Konkurransetilsynet.
Høylandet (tettsted)
Høylandet er et tettsted og administrasjonssenteret i Høylandet kommune i Trøndelag fylke. Tettstedet ligger ved fylkesvei 17 (Kystriksveien) vest for lakseelva Søråa og har innbyggere per 1. januar.
I Høylandet sentrum er det kombinert barne- og ungdomsskole. Her ligger også Norsk Revyfaglig Senter, som hvert andre år arrangerer Norsk revyfestival. Ved Romstad om lag 2 km nord for tettstedet står Høylandet kirke, ei langkirke fra 1860.
Fra Høylandet tar fylkesvei 775 av til Gartland i Grong kommune, med videre forbindelse til E6 og Nordlandsbanen.
EM i baseball 2016
EM i baseball 2016 (europamesterskapet i baseball) ble arrangert i Hoofddorp i Nederland i 2016.
Gracie Films
Gracie Films er et amerikansk TV-serie- og filmselskap skapt av James L. Brooks i 1986. Selskapet har produsert mange prisbelønte filmer og TV-serier, deriblant Broadcast News og Jerry Maguire, men mest bemerkelsesverdig er nok TV-serien Simpsons.
Austmannalitunnelen
Austmannalitunnelen er en veitunnel på Europavei 134 i Ullensvang kommune i Vestland fylke. Tunnelen er 903 meter lang og har to kjørefelt.
Tunnelen er en del av den bratte oppstigningen fra Røldal og opp til Haukelifjell og er en vendetunnel. Ved kolonnekjøring over fjellovergangen Haukelifjell er denne tunnelen normalt det vestlige vendepunkt for kolonnen.
Natt til 20. november 2009 gikk det et stort ras ved tunnelens munning som vender mot Røldal. Betongoverbygget ble rasert av massive steinblokker, og tunnelen ble stengt.
Falske Dmitrij I av Russland
Falske Dmitrij I (født 1581, død ) var tsar i Russland fra 21. juli 1605 til sin død den 17. mai 1606. Han var en av tre bedragere som krevde tsarkronen i den store urotiden, da de påsto å være yngste sønn til Ivan IV, Dmitrij Ivanovitsj, som etter sigende hadde unnsluppet et attentat. Det er alminnelig akseptert at den virkelige Dmitrij Ivanovitsj døde under uklare omstendigheter i Uglitsj og at falske Dmitrijs virkelige navn var Grigorij Otrepjev.
Erich Ludendorff
Erich Friedrich Wilhelm Ludendorff (født 9. april 1865 i Kruszewnia ved Posen i Tyskland – i dag Swarzędz i Polen, død 20. desember 1937 i München i Bayern) var en tysk general og nasjonalistisk politiker tilknyttet Völkisch-bevegelsen. Han hadde en sentral rolle under første verdenskrig.
Fra 1916 hadde han sammen med Paul von Hindenburg den faktiske makten i Tyskland. Etter første verdenskrig ble han en av opphavsmennene til den såkalte Dolkestøtlegenden. Han deltok på ølkjellerkuppet, men unngikk straff.
Han var medlem av NSDAP på begynnelsen av 1920-tallet, men ble aktiv i andre nasjonalistiske partier etter det mislykkede «ølkjellerkuppet».
Bakgrunn, tidlig virke
Han var sønn av godseieren Wilhelm Ludendorff. Fra 1877 til 1882 var han kadett i Plön og deretter tok han Abitur ved Preußische Hauptkadettenanstalt i Berlin-Lichterfelde.
Ludendorff innledet sin offiserskarriere i 1882 ved infanteriet. I 1895 ble han generalstabsoffiser, i 1906 lærer ved krigsakademiet og i 1908 oberstløytnant og sjef for operasjonsavdelingen i generalstaben. Han giftet seg samme år med Margarete Schmidt.
I generalstaben gikk han i 1911 inn for oppsetningen av tre nye armékorps, noe han ikke vant gehør for hos regjeringen. Dermed forlot han generalstaben. Han ble så utnevnt til oberst og til regimentssjef i stedet. I april 1914 ble han generalmajor og sjef for den 85e infanteribrigade i Strassburg.
Første verdenskrig
Ved første verdenskrigs utbrudd i 1914 ble Ludendorff overkvartermester (stabssjef) ved 2. armé (Karl von Bülow) og fulgte som forbindelsesoffiser Maas-arméen (Otto von Emmich) ved dennes innmarsj i Belgia. Ved erobringen av den belgiske festningsby Liège viste Ludendorff stort initiativ, da han den 5. august 1914 tok kommandoen over en infanteribrigade der sjefen var falt i kamp, og trengte gjennom fortenes mellomrom og inn i byen. Fulgt av bare en adjutant begav han seg til citadellet, og tok besetningen til fange. Denne bragden ble lagt merke til, og Ludendorff godt kjent i den tyske allmenhet.
Da den tyske motgangen i Østprøyssen fikk generalstabssjef von Moltke til å se seg rundt etter et nytt lederskap for den 8. armé, valgte han Ludendorff som stabssjef under generaloberst Paul von Hindenburg, som ble hentet tilbake fra sin pensjonisttilværelse. Den 22. august 1914 begynte deres samarbeid, som skulle fortsette etter Hindenburg ble øverstkommanderende på den tyske østfronten. I november 1914 ble Ludendorff forfremmet til generalløytnant. Ved Hindenburgs utnevnelse til generalstabssjef i august 1916 ble Ludendorff, som samtidig ble forfremmet til general av infanteriet, hans første generalkvartermester og forble i denne stilling til den 26. oktober 1918.
Ludendorff og Hindenburg ankom til den 8. armé i Østprøyssen i tide til å lede styrkene i slaget ved Tannenberg den 31. august 1914, der en hel russisk armé ble nedkjempet. Seieren ble fulgt opp med slaget ved de masuriske sjøer.
Erich von Falkenhayn ble tvunget til å fratre som sjef for generalstaben, Oberste Heeresleitung (OHL), i november 1916, etter det strategiske feilslaget i slaget ved Verdun. Parhestene Hindenburg og Ludendorff tok over det fulle ansvar for krigføringen. De hadde en betydelig sterkere stilling enn forgjengerne von Falkenhayn og von Moltke.
Etter at Ludendorffs våroffensiv slo feil i 1918, og under trykket fra den store tyske motgang på vestfronten høsten samme år, snudde Ludendorff og krevde plutselig den 29. september 1918 at Tyskland umiddelbart skulle innlede forhandlinger om våpenhvile. For å komme den amerikanske presidenten Woodrow Wilsons fredsvilkår for Tyskland i forkjøpet, foranstaltet han også at en ny regjering skulle dannes etter parlamentaristiske grunnprinsipper. Kravet om våpenhvileforhandlinger ble etterkommet av den nydannede regjeringen, under den liberale prins Max von Baden, samtidig som en økende mistro mot Ludendorff våknet i regjeringskretser da han den 25. oktober like bestemt krevde at forhandlingene skulle avbrytes, og et opprop om total krig offentliggjøres. Regjeringens svar ble avvisende. Derfor gikk Ludendorff av den 26. oktober.
Mellomkrigstiden
Etter Tysklands nederlaq flyktet Ludendorff den 11. november 1918 - samme dag som våpenstillstanden - til Sverige med falskt pass. Han bodde i Hässleholm som gjest hos Ragnar Olson på Hässleholmsgården. Der skrev Ludendorff sin krigsmemoarer.
Etter trusler om voldshandlinger fra venstreaktivisters side ble Ludendorff tvunget til å forlate Sverige. I samband med dette skrev Hjalmar Branting et brev til aktivistene, der partiformannen mante til besinnelse. I februar 1919 vendte Ludendorff hjem til Tyskland.
Ludendorff ble en av opphavsmennene til den såkalte dolkestøtslegenden, det vil si legenden om at de tyske stridskrefter i virkeligheten var ubeseiret, og at det tyske nederlaget skyldtes upatriotiske og sosialistiske krefter på hjemmebane, ved et forrædersk «dolkestøt» i hærens rygg. Antagelig var nok Ludendorff klar over at Tyskland ikke lenger kunne vinne krigen, og at det bare var et tidsspørsmål når nederlaget ville komme. Derimot mente han at Tyskland ved å holde ut noe lenger, kunne ha forhandlet seg til en bedre fred. Han utviklet disse tankene i boka Der totale Krieg (1935). Ludendorff mente Tyskland måtte mobilisere hele samfunnet til å stå sammen mot sin fiende. Dette skulle gjøres ved å fjerne dissidenter og ved å overbevise befolkningen ved bruk av propaganda. Ludendorff oppfatter første verdenskrig som en innledning til en ny og større krig der Tyskland måtte seire for å overleve. Boka kan regnes som en oppsummering av tenkingen på tysk høyreside i mellomkrigstiden, og flere av momentene i boka inngikk i Nazi-Tysklands ideologi.
I 1920-årene gikk Ludendorff inn i politikken og kom i kontakt med Det nasjonalsosialistiske tyske arbeiderparti (NSDAP), og sammen med dets leder Adolf Hitler forsøkte han å gjennomføre et statskupp den 9. november 1923, det såkalte ølkjellerkuppet i München. Han ble frikjent under den påfølgende rettssaken fordi han lyktes i å fremstille sin rolle som ubetydelig. Året etter ble Ludendorff 1924 innvalgt i riksdagen for Nationalsozialistische Freiheitspartei, sammen med blant andre Gregor Strasser og Ernst Röhm, og ble leder for de tysk-folkelige i partiet.
Ved presidentvalget i Tyskland 1925 stilte han som presidentkandidat, men fikk bare 285.793 stemmer (ca 1 prosent) og ble slått ut i første runde. Hans tidligere overordnede Paul von Hindenburg vant valget.
Senere ble hans forhold til Hitler kjøligere, og hans organisasjon Tannenbergbund ble forbudt i 1933 etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen.
Ludendorff var tilknyttet den tyske Völkisch-bevegelsen, og utviklet i tråd med denne en konspirasjonsteori som forklaring på Tysklands nederlag i 1918, hvor nederlaget tilskrives jødenes, frimureriets, de katolske prestenes og okkultistenes renkespill, publisert i hans bok Frimureriets avsløring (Vernichtung der Freimaurerei durch Enthüllung ihrer Geheimnisse utgitt på norsk i 1928 av antisemitten Eugen Nielsens mikroforlag Antiforlag).
Etter først å ha samarbeidet med Hitler så Ludendorff ved 1930-årenes begynnelse denne som den aller største fare for Tyskland, og advarte sin gamle sjef, rikspresident Hindenburg, mot å utnevne Hitler til rikskansler. Men senere knyttet han igjen bånd til Hitler. I 1939, posthumt, utkom Die Judenmacht: ihr Wesen und Ende skrevet av ekteparet Ludendorff. Erich Ludendorff døde i München 20. desember 1937.
Esoterisk tenkning
I 1910 giftet Ludendorff seg med Margarethe Schmidt (1875–1936). I 1926 skilte han seg fra Margarethe for å gifte seg med Mathilde von Kremnitz (1877–1966), en lege med spesialisering innenfor psykiatri. Hun hadde tidlig interessert seg for kvinnebevegelsen, men kombinerte snart feminisme med völkische og nyhedenske tanker. I 1917 utga hun første gang Das Weib und seine Bestimmung (= Kvinnen og hennes bestemmelse), senere utgitt i mer ideologisk tilspisset versjon, bygget på idealbildet av «den urgermanske høyaktelse av kvinnen», der kvinnen hadde en religiøs betydning som jødene etter von Kremnitz' oppfatning fratok henne ved en skapelsesmytologisk kjøndsordning som satte kvinnen nederst. Fru Ludendorff ønsket kvinnens opprinnelige stilling gjenopprettet, slik den beskrives i Tacitus' Tacitus. Også Snorres beskrivelse av norner og volver i Edda styrket hennes oppfatning av dette. I 1934 utga hun og Walter Löhde (1890–1965) pamfletten Christliche Grausamkeit an deutschen Frauen (= Kristen grusomhet mot tyske kvinner), et sterkt antisemittisk propagandaskrift med en helt urimelig påstand om at kristendommen under jødisk påvirkning hadde ni millioner «heksers» liv på samvittigheten. Dette tallet er tatt ut av luften og savner ethvert grunnlag.
Mathilde Ludendorffs tenkning var styrt av esoteriske og antisemittiske konspirasjonsteorier, men generalen ble sterkt påvirket av sin kone, som i boken Triumph des Unsterblichkeitswillens hevdet at alle av germansk rase har mulighet for «selvfrelse». Hun benektet en personlig gud, men mente det fantes en guddomskraft som først når frem til selvbevissthet i nordiske mennesker. Fru Ludendorff inndelte menneskeheten i lys- og skyggeraser, hvor særlig jødene er onde og hele tiden prøver å holde den germanske lysrasen nede i uvitenhet. Kristendommen anses som et bevisst jødisk forsøk på å hindre germanernes selvforståelse. Ekteparet ville grunnlegge en ny, anti-kristen og tysk-tro religion, basert på germanske heksers antatte kultus. Sånt interesserte ikke Hitler seg for, men Himmler var svært interesseret i alt okkult. For ham var hekseprosessene en forbrytelse rettet mot det tyske folk, der den katolske kirke - som del av en jødisk sammensvergelse - ønsket å tilintetgjøre den gammelgermanske kulturarven. Himmler iverksatte alt i 1935 sitt H-Sonderauftrag (= hekse-særoppdrag), og frem til 1944 lette 14 medarbeidere gjennom mer enn 260 arkiver og biblioteker etter dokumenter fra hekseprosessene. Resultatet, 33.846 A4-sider, konkluderte med at «den biologiske påvirkningen» av heksebrenningene var minimal, da de fleste henrettede angivelig var eldre kvinner. Dokumentsamlingen er kjent under navnet «heksekartoteket» og oppbevares i arkivene i Poznan.
Skogmo (Overhalla)
Skogmo er et tettsted i Overhalla, Trøndelag.
Skogmo ligger 4 km nordøst for kommunesenteret Ranemsletta i krysset mellom fylkesvei 17 (mellom Namsos og Høylandet) og fylkesvei 760 mot Grong. Lakseelva Bjøra kommer fra Eidsvatnet og renner ut i Namsen ved Skogmo.
Stedet har trevareindustri, sementvare- og plastrørfabrikk og kornsilo. Hovedtyngden av industriarbeidsplassene i kommunen ligger her. Siden 2004 har stedet hatt færre enn 200 innbyggere.
Jeffrey
Jeffrey er en amerikansk romantisk komedie fra 1995, regissert av Christopher Ashley.
Steven Weber, i rollen som Jeffrey, og Michael T. Weiss, i rollen som Steve, innehar hovedrollene, mens Olympia Dukakis, Victor Garber, Gregory Jbara, Robert Klein, Nathan Lane, Camryn Manheim, Kathy Najimy, Kevin Nealon, Ethan Phillips og Sigourney Weaver har også øvrige roller. Filmen handler om Steve da han går gjennom en vanskelig periode av livet sitt; han er homofil og forelsket i en mann (Steve) som er smittet med HIV-viruset.
Handling
Historien finner sted på Manhattan under AIDS-epidemien, og handler om Jeffrey, en homofil mann som har sverget å aldri ha sex på grunn av epidemien. Men kort tid senere møter han Steve, en sjarmerende HIV-positiv mann. Dermed opplever Jeffrey en følelsesmessig konflikt når han ønsker å akseptere kjærlighet, samtidig som han må håndtere frykten for å bli smittet av hiv.
Jeffrey er ikke særlig bekymret for å dø selv. Men han er redd for at han kommer til å bli forelsket i noen som snart kommer til å dø. Dermed handler hans sølibat ikke bare om sex, men også om følelser generelt.
Władysław IV Vasa
Władysław IV Vasa (født 9. juni 1595, død 20. mai 1648) var sønn av Sigismund III av Polen og Anna av Steiermark. Władysław IV regjerte som storfyrste av Litauen og konge over Det polsk-litauiske samvelde fra 8. november 1632 til sin død i 1648.
I 1610 ble prins Władysław som da var 15 år valgt som tsar av Russland av de syv boyarer men tok ikke tronen i Storfyrstedømmet Moskva grunnet motstand fra hans far, og fra russere som ikke ønsket en polsk prins som tsar. Han brukte likefullt tittelen storfyrste av Moskva til 1634. Władysław klarte å holde det polsk-litauiske samveldet utenfor tredveårskrigen som raste i Vest-Europa under hans tid som regent og hadde relativ stor suksess i å forsvare samveldet mot invasjoner. Han støttet religiøs toleranse og gjennomførte reformer i landets militærsystem.