cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pipenøkkel
Størrelser på verktøyinnfesting
Pipenøkkelen festes vanligvis til verktøyet (f.eks. en skralle) via et firkantfeste, som er et firkantet tilkoblingsfeste på en aksling. Det er da vanlig med hannkobling på akslingen (f.eks. skrallen) og hunnkobling på selve pipenøkkelen. Det er vanlig med låsestift på verktøyet (fjærbelastet kule) og tilsvarende spor for låsestift på pipenøkkelen.
De vanligste firkant-størrelsene er basert på tommemål, og inkluderer
Dette er de facto standardstørrelser, og det finnes ikke noen utbredt alternativ standard basert på metriske mål. Det store spennet av størrelsene på verktøyinnfestning gir store muligheter for å tilpasse størrelsen på verktøyene til ulike bruksområder og formål. Til husholdningsbruk kan trolig 1/4 toms (6.35 mm) sies å være vanligst til skruing på små ting, dernest 3/8 og 1/2 toms (9.525 mm og 12.7 mm) til grovere oppgaver. Større firkantspor sammenfaller ofte med lengre verktøyarm, og dertil mulighet for større tiltrekkingsmoment. Et mindre verktøy kan dermed være en naturlig måte å begrense tiltrekkingsmomentet på, og på den måte unngå brukerfeil i form av tiltrekking med for høyt moment.
En pipeforlenger er et vanlig ekstrautstyr, og kan benyttes dersom pipenøkkelen skal føres inn i dype hull og lignende. I tilfelle det er trangt og verkøyet må bøyes å komme til kan en fleksibel forlenger benyttes, men disse kan ha begrensninger på hvor mye moment de tåler.
Det er også mulig å anvende et mellomstykke slik at man kan benytte piper og verktøy med ulik størrelse på firkantinnfestningen:
Det fins også andre typer overganger eller adaptere, for eksempel bitspipe eller sekskantadapter. Skrallehode er en type pipenøkkel hvor skrallen sitter i selve pipen, i motsetning til verktøyet.
Fiat Ritmo
Fiat Ritmo er en bilmodell fra den italienske bilprodusenten Fiat som ble produsert mellom 1978 og 1988. Modellen er designet av Bertone, og ble i Storbritannia og USA solgt under navnet Fiat Strada.
Historie
Teknologisk sett var den største nyvinningen i forbindelse med Ritmo ikke bilen selv, men derimot produksjonen. Fiat hadde allerede lang erfaring i automatisk montering av bilmodeller, men Ritmo var den første modellen som var mer eller mindre kun bygget av roboter, noe som gav slagordet «Håndbygget av roboter». Dette gjorde bilen billigere og raskere å produsere, men samtidig fikk Ritmo et rykte for dårlig kvalitet og driftssikkerhet.
I 1982 ble modellen oppdatert, og en sedanutgave, kalt Regata, ble lansert. Året etter, i 1983, ble Ritmo Cabriolet lansert, men produksjonen ble stoppet etter bare to år på grunn av lav etterspørsel.
I 1988 rullet den siste Ritmo av samlebåndet, og ble erstattet av den mer konvensjonelle Tipo.
En spansk tvilling
Den spanske bilprodusenten Seat startet sin historie som Fiat-produsent, og bygget Fiat-biler med egne logoer frem til avtalen gikk ut i 1982. Fra 1979 til 1982 ble en spansk utgave av Ritmo, Seat Ritmo, produsert i Spania. Da avtalen gikk ut i 1982 måtte Seat endre nok deler av modellen til at Fiat ikke ville saksøke dem, og modellen ble videreutviklet til Seat Ronda, som var i produksjon frem til 1986. Før Seat ble overtatt av Volkswagen presenterte Seat en sort Ronda, hvor alle egenutviklede deler var lakkert gule, for å bevise at de fortsatt hadde rett til å bygge bilen.
Senere ble en firedørsutgave av Ritmo utviklet på samme plattform, og fikk navnet Málaga. Da Seat kort tid etter ble overtatt av Volkswagen ble alle Fiat-baserte modeller stoppet, inkludert Málaga.
Hils fra mig derhjemme
Dansk versjon
Sangen ble fremført i Tivoli-Revyen i 1922 av Axel Boesen. Boesen med orkesterakkompagnement spilte den også inn 4. mai samme år på to akustiske 78-plater HMV X 1510 og HMV AL 803. Det var samme innspilling på begge platene.
Svenske versjoner
Charles Bengtsson har skrevet den svenske teksten. På svensk har den tittelen «Hälsa dem därhemma». Mest kjent er innspillingen på 78-platen Sonora 7386 med storsangeren Bertil Boo, Gerog Enders Orkester fra 1948. Yngve Stoor med orkester utgav sangen på juleplaten Sonora 7385 i 1957, så iblant blir sangen anvendt som julesang, om at dette skjer i julen. Sangen inneholder verken ordet jul eller noen ord som forbindes med julen. Anna-Lisa Öst (også kalt Lapp-Lisa) spilte inn sangen på LP-platen med samme tittel (Cupol CLP 32/30). Göingeflickorna har også gjort en innspilling.
En versjon med Trio Me' Bumba lå på Svensktoppen i fem uker i perioden 23. desember 1973 – 20. januar 1974.
Norske versjoner
Ludvig Brandstrups danske tekst har også vært grunnlaget for en norsk tekst med tittelen «Hils fra mig derhjemme».
Fredrik Friis har skrevet en norsk tekst. Hans norske tittel er «Hils til dem der hjemme».
Innspillinger
HMV-platen og de to Victor-platene er samme innspilling.
Tosno
Tosno (russisk: То́сно) er en by i Leningrad oblast i Russland. Den ligger langs elva Tosna, 53 km sørøst for St. Petersburg. Innbyggertall: 38 683 (folketelling 2002).
Både motorveien M10, som knytter sammen Moskva og St. Petersburg, og St. Petersburg–Moskva-jernbanen går gjennom byen, her knyttes det også til den baltiske jernbane, slik at gods og passasjerer fra sør ikke må helt inn til St. Petersburg.
Historie
Landsbyen Tosno ble først nevnt i russiske krøniker i 1500. Dens utvikling på 1700- og 1800-tallet skyldtes hovedsakelig beliggenheten ved veien mellom de to russiske hovedstedene. Den ble stort sett ødelagt under andre verdenskrig, og senere gjenoppbygget. Bystatus ble innvilget i 1963.
Tianjintraktaten
Traktaten avsluttet annen opiumskrigs første fase. Den regnes av kineserne som en av de verste av det de kaller de ulikeverdige traktater påtvunget dem.
Opprinnelig innhold
Traktaten forpliktet Kina særlig til å åpne seg ytterligere for handel med utenlandske makter, især med Storbritannia. Denne handelen gikk så langt over traktathavnene Fuzhou, Kanton, Ningbo, Shanghai og Xiamen (Amoy), foruten over den avståtte nylig Hongkongøya og over portugisernes Macao. Men nå tilkom flere nye traktathavner. Traktaten nevnte ved navn eller impliserte indirekte Dengzhou, Hankou, Jiujiang, Kaohsiung, Qiongzhou, Nanjing, Niuzhuang, Shantou, Tanshui (nær Taipei) og Zhenjiang. I det øyemed å forfølge pirater fikk britene rett til å la sine krigsskip anløpe enhver kinesisk havn. Utlendinger skulle ha fri rettigheter i en omkrets av 50 km rundt hver av traktathavnene, og på betingelse av at de var blitt utstyrt av vestlige beskyttelsespass skulle de nyte fri tilgang over hele det kinesiske rike.
Import av opium ble uttrykkelig tillatt. Dette var det store stridsspørsmål som hadde utløst de to opiumskriger. Man omsetningen var avgrenset til traktathavnene og varen ble belagt med en innførselstoll på 30 tael pro piku (=60 kg). II det øvrige skulle den interne handelstoll på importvarer generelt reduseres til 2,5 %. I havner og ved tollstasjoner skulle det angelsaksiske målesystem innføres innføres. Engelsk skulle bli det offisielle pråk ved handelstransaksjoner.
Det ble forbudt kineserne å benytte uttrykket «yi» 夷 (barbar) om briter i sine dokumenter.
Kina forpliktet seg også til å betale krigsskadeserstatning på seks millioner liang til Storbritannia og Frankrike, og ble pålagt å oppta diplomatioske forbindelser med Storbritannia, og tillate uinnskrenket kristen misjonsvirksomhet i riket.
Den eneste motytelse var at britene skulle trekke seg ut fra byen Tianjin og dessuten rømme Dagu-batteriene.
Utvidelse ved Pekingkonvensjonen
Kina vegret seg mot å etterkomme traktatsbestemmelsene, som de mente var alt for harde. Dette førte til at britene i juni 1859 på nytt angrep Dagu-fortene. Dermed var annen opiumskrig i gang på nytt. Det fulgte en «straffeekspedisjon» i 1860, under ledelse av Lord Elgin, og den raserte fullstendig det gamle sommerpalasset i Beijing. Etter dette bekreftet og aksepterte prins Gong på vegne av Xianfeng-keiseren traktatsbestemmelsene. Keiseren selv var flyktet nordover inn i Mandsjuria, til Johol-palasset.
Traktaten ble komplettert med den såkalte Pekingkonvensjonen av 18. oktober 1860. Heri ble det bestemt at også Tianjins havn skulle åpnes, og det ble foreskrevet ytterligere krigsreparasjoner og territorielle avståelsder til Storbritannia og til Russland. Kineserne ble også nødt til å opprette et organ for utenriksanliggender, Zongli Yamen, som må betraktes som forløper til et kinesisk utenriksdepartement.
Revisjon 1868
I pakt med en klausul i 1858-avtalen ble det ti år etter foretatt en gjennomgang av traktaten. Kinesere og briter ville da mildne enkelte bestemmelser og bygge ut bilaterale kontakter på vennskapelig grunnlag. Men dette kompromissdokumentet, fremforhandlet av den kinesiske qing-embedsmannen Wenxiang og britiske delegasjonsleder Rutherford Alcock ble ikke godkjent av flertallet i det britiske House of Commons.
Hans Magnus Ryan
Hans Magnus Ryan, også kjent som «Snah», (født 31. desember 1969 i Trondheim) er gitarist i bandet Motorpsycho. Han spiller også i The International Tussler Society.
Zoque
Zoque er et språk, eller ei gruppe nært beslekta språk, som tilhører den mixe-zoqueanske språkfamilien. Det snakkes av over 63 000 mennesker over 5 år (2010) i delstatene Oaxaca, Chiapas, Veracruz og Tabasco.
Ole-Henrik Hjartøy
Før ordførertida
Ole-Henrik Hjartøy har vært politiker for Høyre siden 1999, da hovedsakelig for Bodø Høyre. I 2000 var han første viseformann Foreningsstyret i lokalforeningen i en toårsperiode, men fortsatte som styremedlem i ytterligere to år. Han har også vært representert i det samme styret i en rekke andre perioder. Fra 2005 var han leder for lokalforeningen i en ettårsperiode, etter at Solgull Klette gikk av. I 2007 var han ordførerkandidat i Bodø for første gang, men tapte valget. Han stilte til nytt valg i 2011, og ble da Bodøs ordfører, til tross for at Arbeiderpartiet fikk flest stemmer. Høyre og Hjartøy tok seieren, med støtte av Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Samtidig ble Fremskrittspartiets Tom Cato Karlsen varaordfører, og posisjonen hadde 21 mot 18 mandater.
Skagerrak
Skagerrak er havområdet som skiller Danmark (Nord-Jylland) i sør, Norge (Sørlandet) i nord og Sverige (Bohuslän) i øst. Skagerrak er en gren av Nordsjøen og en tenkt linje mellom Lindesnes fyr i Norge og Hanstholm fyr i Danmark danner grensen mot Nordsjøen i vest. En tilsvarende linje mellom Grenen ved Skagen i Danmark til Marstrand i Sverige angir grensen mellom havområdene Skagerrak og Kattegat.
I nord går Indre Skagerrak over i Ytre Oslofjord. Hvor grensen går er ikke klart definert, og omtales ulikt i ulike sammenhenger. Ofte brukes Skagerrak om området utenfor den ytterste skjærgården, slik at skillet går i en linje fra Svenner utenfor Stavern i vest, via Færder, til Torbjørnskjær utenfor Hvaler i øst.
Avstander over Skagerrak
Avstanden mellom Danmark og Norge er i lange partier ganske jevn. Helt ytterst, mellom Hanstholm og Lindesnes er riktignok avstanden 132 km/71,7 nm. Mellom Hanstholm og skjærgården utenfor Mandal er avstanden 113 km/61 nm, mellom Hanstholm og skjærgården utenfor Kristiansand 110 km/60 nm, mellom Hirtshals og skjærgården utenfor Grimstad 111 km/61 nm, og mellom Grenen og Tromøya ved Arendal 128 km/69 nm. Lenger nordøst øker avstanden igjen. Mellom Grenen og skjærgården i Båhuslän er avstanden kortere: 50 km/27 nm, og denne minker sakte som sikkert ettersom Grenen vokser i retning av Svenskekysten.
Det er to-tre strekninger som konkurrerer om å være den korteste distansen over Skagerrak mellom Norge og Danmark, den ene går mellom Hanstholm i Danmark og Flekkerøya utenfor Kristiansand, den andre mellom Hirtshals i Danmark og skjærgården utenfor Grimstad.
Tróndur í Gøtu
Han var sønn av Torbjørn Gøtuskegg (død før 970) og hans kone Guðrun, som var søster av Svínoyar-Bjarni. Farbroren var Sigmundur den eldre, som var far til Brestir og Beinir Sigmundsson.
Skagerrak
Navnets opprinnelse
Denne havstrekningen ble opprinnelig kalt Jyllands hav. Navnet Skagerrak kom inn i norsk språk med betegnelsen som var i bruk på nederlandske sjøkart i middelalderen. De var de eneste brukbare sjøkart som fantes på denne tiden og fikk innflytelse også fordi nederlandske skip stod for mye av trafikken på Sør-Norge og mot Østersjøen, (mens hanseatene dominerte handelen over Bergen).
Betegnelsen er satt sammen av det danske ordet Skagen og den nederlandske endelsen «-rak» som betyr «rett/bein/rak havstrekning» – altså den rette veien mot Skagen. Trafikken i Skagerrak med seilskip gikk i hovedsak langs norskekysten fordi skjærgården gav muligheter for å søke nødhavn i dårlig vær samtidig som man på denne ruten holdt unna de langgrunne, lumske farvannene langs danskekysten – blant annet med navn som Jammerbugt.
Tróndur í Gøtu
Færingesagaen beskriver Tróndur í Gøtu slik:
Hedningen Tróndur spiller i sagaen rollen som den onde, mens Sigmundur Brestisson, som forkynte kristendommen på Færøyene, er den gode. Tróndur blir Sigmundurs drapsmann. Sagaen er nedskrevet på Island i tidlig kristen tid. I nyere tid har det også blitt tegnet et annet bilde av Tróndur í Gøtu; han blir hedret av færøyske separatister som en færøying som forsøkte å holde øyene utenfor utenlandsk innflytelse.
Rufane Shaw Donkin
Rufane Shaw Donkin (født 1773, død 1. mai 1841) var en britisk general og fungerte en stund som guvernør i Kappkolonien. Hans far døde som general i 1821 etter å ha tjent med nesten alle britiske kommandanter fra Wolfe til Gage.
Bakgrunn
Rufne Shaw Donkin var eldst i søskenflokken og fikk sin første kommisjon i sin fars regiment.
Militær
Han sluttet seg til regimentet da han var 14 år, med åtte års ansiennitet som løytnant. Han ble kaptein i 1793 og var i aktiv tjeneste i De vestindiske øyer i 1794 og som major i 1796. 25 år gammel ble han oberstløytnant og i 1798 utmerket han seg da han ledet en lett bataljon i Ostend–felttoget. Han tjente sammen med William Cathcart i slaget ved København i 1807, og han fikk to år senere kommandoen over en brigade i hæren i Portugal som han ledet i slagene ved Porto og Talavera.
Generalmajor Donkin dro i juli 1815 til India og utmerket seg som divisjonskommandant i Francis Rawdon-Hastings' operasjoner mot Mahrattariket (1817–1818). Han tok dødsfallet av sin unge kone svært tungt, og han dro på sykepermisjon til Kapp det gode håp. Fra 1820 til 1821 administrerte han Kappkolonien med suksess og oppkalte havnen i Algoa Bay Port Elizabeth etter sin avdøde kone. Han ble generalløytnant i 1821.
Han begikk selvmord i Southampton 1. mai 1841. Han var da general, og han var oberst i 11. infanteriregiment.
Torxnøkkel
Torx er en varemerkebeskyttet type nøkkelverktøy med 6-punkts stjerneformet mønster som ble utviklet i 1967 av Camcar Textron som et alternativ til sekskantnøkler. Innvendig heksalobulær er det offisielle generiske navnet som standardisert av NS-EN ISO 10664. I databaser og kataloger er nøkkeltypen noen ganger forkortet som 6lobe (starter med tallet 6, ikke den store bokstaven G). Videreutviklinger av standarden er Torx Plus, Torx Paralobe og Torx ttap, men disse er ikke fullt kompatible med Torx.
Bruk
Torxskruer er blant annet brukt på biler, motorsykler, sykkelbremser (skivebremser), harddisker, datamaskiner og forbrukerelektronikk. I starten var en motivasjon for å bruke Torx at slikt verktøy var lite utbredt, og at fobrukere dermed ikke hadde mulighet til å skru på og modifisere utstyret. Etterhvert som Torxnøkler ble mer allment tilgjengelig har man gått over til Torx-sikkerhetsskruer med hull som krever spesielle sikkerhetsnøkler, og disse har i sin tur blitt mer og mer vanlig hos forbrukere. Siden 2000-tallet har Torx-skruer fått et oppsving i bygg-og anleggsnæringen.
Fordeler og ulemper
Fordeler med Torx:
Ulemper med Torx:
Innvendige Torx-nøkler
Torx-størrelser er beskrevet ved hjelp av bokstaven "T" etterfulgt av et tall som strekker seg fra T1 til T100. Lavere tall betyr mindre nøkkel. Eksempler på noen vanlige størrelser er T10, T15 og T25. Det er viktig å bruke korrekt størrelse torx-nøkkel for å ikke skade skruehodet, en brukerfeil som ikke er uvanlig med Torx ettersom en nøkkel av feil størrelse ofte ikke vil spinne fritt og dermed kan gi inntrykk av å være rett størrelse. Bare den riktige tort-størrelsen kan benyttes uten risiko for skade på driver eller skrue.
Utvendige Torx-nøkler
Den utvendige "pipevarianten" av Torx blir beskrevet med bokstaven "E" etterfulgt av et tall som varierer fra E4 til E44. E-tallene er forskjellige fra T-tall av samme størrelse, og for eksempel passer en E4 pipe på et T20 hode.
Størrelser på utvendig torxnøkkel (E-Torx eller Torxpipe)
Konkurrerende standarder
AW drive er et hexalobulart nøkkelverktøy som ligner på torx, men med en kjegleformet (konisk) profil for enklere sentrering. AW drive er utviklet av det tyske konsernet Würth, og er tilgjengelig i et mindre utvalg størrelser for å hindre bruk av feil verktøy: AW 10, AW 20, AW 25, AW 30 og AW 40.
Blanding med sekskantnøkler
I noen tilfeller kan det være mulig å bruke torx-nøkler på skruer laget for sekskanthoder. Dette er ikke anbefalt ettersom man kan ødelegge både verktøy og skrue, men er imidlertid en utbredt praksis blant mange hobbymekkere i tilfeller hvor man mangler rett verktøy.
Kolsåsbanen
Kolsåsbanen er en del av Oslos vestlige T-banenett som forbinder Kolsås i Bærum med Oslo sentrum, mens selve Kolsåsbanen går bare mellom avgreningen fra Røabanen ved Sørbyhaugen til Kolsås. Banen ble fra 2003 til 2014 oppgradert til metrostandard og T-banedrift. Strekningen Montebello stasjon–Åsjordet stasjon ble satt i drift 18. august 2008, mens nye Bjørnsletta stasjon ble åpnet 17. august 2010. 15. august 2011 ble driften forlenget til Ringstabekk stasjon og Bekkestua stasjon. 8. oktober 2012 ble driften forlenget ytterligere til Gjønnes stasjon og 15. desember 2013 til Haslum og Avløs stasjoner. 12. oktober 2014 åpnet banen helt til Kolsås stasjon.
Utbygging av banen
Kristiania Elektriske Sporvei drev fra 1894 en sporveislinje fra Jernbanetorget til Majorstuen med sidespor til Skarpsno. Denne ble i 1903 forlenget til Skøyen (Skøyenlinjen) og den 19. mai 1919 til Lilleaker, i egen trasé fra Skøyen (Lilleakerbanen).
Bærum kommune avstod grunn i 1921 og bygget linje til Bekkestua. Denne åpnet 1. juli 1924 og 3. november samme år ble strekningen forlenget til Haslum. Da Oslo kommune overtok det meste av linjenettet i Oslo som Oslo Sporveier A/S i 1924, flyttet Kristiania Elektriske Sporvei til Avløs og ble videreført som Bærumsbanen. På Avløs stasjon ble det bygget verkstedbygning og vognhall og selskapet drev videre den tidligere Lilleakerbanen. Endeholdeplassen i Oslo ble lagt til Wessels plass.
Etter at Østensjøbanen åpnet i 1926, var det ønskelig å få til gjennomgående trafikk, og etter mange forhandlinger, som blant annet medførte at Oslo Sporveier overtok Bærumsbanen, ble det kjørt gjennomgående vogner fra Oppsal til Kolsås, i den såkalte Østensjø–Bærumsbanen fra 4. januar 1937.
Fra 1. januar 1930 ble Bærumsbanen forlenget til Kolsås, dog med enkeltspor fra Valler, da det ikke var økonomi til dobbelspor før i 1942. Krigstidens bensinmangel førte til et stort press på banetrafikken.
I 1942 ble det bygget en sporforbindelse mellom Jar og Sørbyhaugen stasjon på Røabanen og banen fra Kolsås ble kjørt inn på Holmenkollbanens trasé og linjenett til Nationaltheatret. Lilleaker–Østensjøbanen fortsatte mellom Jar og Oppsal. Dette ble gjennomført fra 15. juni 1942. I perioden 1942 - 1982 ble banen trafikkert av brede mørkeblå vogner av type C. I begynnelsen var det 8 vogner levert av Skabo med nummer 301 - 308. Allerede i 1943/44 ble det skaffet 2 nye vogner ved å kløyve to gamle A-vogner og sette på nytt understell og elektrisk anlegg, nr.401, 402. Disse fikk littera D.
På 40-tallet begynte leveransen av nye vogner produsert på Bærumsbanens eget verksted på Avløs. I perioden 1949 til 1966 ble det levert 9 vogner, nummer 403 - 411. I alt hadde banen 17 C-vogner i drift i 1966. Originalt kunne bare 300-vognene koples i tog og 400-vognene kunne bare koples med 400-vognene. På 60-tallet gikk man over til Siemens kjøresystem med dødmannsknapp, noe som førte til at alle vognene kunne koples i tog etter ombygning. Bare 408 og 409 ble ikke bygd om. 1960 fikk banen 2 T-vogner, levert av NEBB, som var ment som prototypevogner til den nye T-banen i øst. De fikk rundt 1970 nummer 451 og 452.
I 1982 ble de fleste av C-vognene sendt til Majorstuen for å trafikkere de andre linjene på det vestlige nettet. De eldste vognene, 301 - 308, ble omnummerert til 421 - 428. Det var de såkalte 1300-vognene (1301 - 1349) som overtok det meste av trafikken på banen. De var nybygde eller nyombygde. De første årene ble banen kjørt enmannsbetjent, noe som skapte forsinkelser. Etter at det ble forbindelse til det østlige nettet i 1993, bygde man om hele banen nokså provisorisk til å kunne ta tog med tre vogner.
Drift og oppgradering på 2000-tallet
Banen var i perioden 1. juli 2003–21. november 2004 nedlagt vest for Bekkestua stasjon. Banen var så i full drift fram til ombyggingen startet 1. juli 2006. Banen ble da stengt helt fra Husebybakken stasjon som ligger mellom Smestad og Montebello. Ved stengningen i 2006 var Kolsåsbanen én av de to T-banelinjene i Oslo som fortsatt benyttet luftledning (den andre, Holmenkollbanen, ble oppgradert i 2010 og fikk dermed strømskinne). Kolsåsbanen ble ombygd til metrostandard med strømskinnedrift slik som resten av T-banenettet. Strekningen Jar–Bekkestua er kombibane for både trikk og T-bane. Strekningen Jar–Bekkestua ble fra 20. august 2007 og ble fram til og med 15. februar 2009 trafikkert med trikk som en forlengelse av linje 13. Kjøring med trikk ble deretter lagt ned for en periode på to år fordi oppgraderingsarbeidet i Bærum ble satt i gang.
Strekningen Montebello–Åsjordet ble gjenåpnet 18. august 2008 etter å ha blitt oppgradert til metrostandard, og strekningen Bjørnsletta–Jar ble gjenåpnet 1. desember 2010. Kolsåsbanen trafikkerte som T-bane fram til Bekkestua stasjon til 15. august 2011. 8. oktober 2012 ble Gjønnes stasjon gjenåpnet. Haslum og Avløs stasjoner ble åpnet 15. desember 2013, og Avløs var foreløpig endestasjon fram til at resten av strekningen åpnet 12. oktober 2014.
Busserstatning
Som erstatning for den delen av banen som ikke ble trafikkert, etablerte Ruter busslinje 42, 43, 44 og 142 fra 1. juli 2006. Linje 42 dekket strekningen Majorstua–Kolsås og busstraseen ble lagt opp slik at den dekket opp alle de nedlagte T-banestasjonene med unntak av Egne hjem og Tjernsrud. Linje 43 kjørte strekningen Smestad–Åsjordet og dekket opp Åsjordet stasjon, mens linje 44 kjørte Majorstua–Ullernåsen og dekket opp Ullernåsen stasjon.
I tillegg ble busslinje 142 satt opp med traseen Kolsås–Bekkestua–Jernbanetorget, via E18, Vika og Nationaltheatret, men kjørte bare i rushtidsretningen.
Da T-banen 18. august 2008 ble forlenget til Åsjordet stasjon ble busslinjene 43 og 44 lagt ned. Etter at T-banen i 2010 ble forlenget til Jar stasjon, ble linje 42 forkortet til å kjøre strekningen Jar–Kolsås. Etter at T-banen i 2011 ble forlenget til Bekkestua ble linje 42 lagt ned, mens linje 142 ble endret til å kjøre hele driftsdøgnet mellom Bekkestua–Kolsås.
Plan for oppgradering
I Oslo startet det videre arbeidet for strekningen fram til nye Bjørnsletta stasjon og videre til bygrensen i september 2008. Investeringskostnadene for denne strekningen er beregnet til 520 millioner kroner. Banen ble gjenåpnet frem til nyombygde Bekkestua stasjon 15. august 2011.
I Bærum kommune ventes arbeidene å følge denne planen: Haslum stasjon, som ligger mellom Gjønnes og Avløs, ble gjenåpnet samtidig med Avløs stasjon 15. desember 2013. I tillegg skal det bygges en basestasjon til erstatning for det tidligere verkstedsanlegget på Avløs. Dette skal ferdigstilles i april 2015, med en kostnadsramme på nesten kr 300 millioner.
Nye Gjettum stasjon, Hauger stasjon og Kolsås stasjon åpner samtidig.
Oppgraderingen er til såkalt lav metrostandard. Den gamle traseen som har en dimensjonerende hastighet 50 km/t beholdes, og stasjonene bygges om for 6-vognstog. Det blir planskilte krysninger og universell utforming.
Samlet kostnad for den 12,1 km lange strekningen Sørbyhaugen–Kolsås er beregnet til 2,9 milliarder 2012-kroner.
EM i turn for menn 1998
Det 23. europamesterskapet i turn for herrer ble arrangert i St. Petersburg i Russland den 23. til 26. april 1998.
Kolsåsbanen
Forlengelse til Rykkinn
Rykkinn stasjon er en planlagt, men ikke vedtatt, stasjon. Ved en forlengelse av Kolsåsbanen til Rykkinn i Bærum vil man treffe på 7 500 potensielle reisende. En slik forlengelse er budsjettert til å koste 600 millioner kroner.
Linjekart pr. 2014
Kombidrift med metro og trikk mellom før Lysakerelven og Bekkestua, men trikken har eget spor og plattformer ved de to stasjonene den stopper.
Rommen
Rommen er et boligstrøk og industrifelt i Stovner bydel i Groruddalen i Oslo. Navnet har sitt opphav fra Rommen gård i middelalderen. Området strekker seg fra Romsås i vest, Bånkall i nord, Grorud/Smedstua/Haugenstua i sør og Vestli/Stovner/Fossum i øst.
Rommen skole og Kultursenter ble etablert i 2010.
Samferdsel
(Trondheimsveien) går langs nordsiden av Groruddalen, og danner grensen mellom Rommen og Romsås. Fra, Østre Aker vei, går Fossumveien forbi Stovner senter, deler Rommen, og ender i Trondheimsveien.
Grorudbanen stopper ved Rommen stasjon, en stasjon fra 1975, og er en av måtene man kan komme til området ved bruk av kollektivtrafikk. I tillegg går det buss til busstoppene Rommen, Rommi og Sveiva.
Industri
Industrifeltet strekker seg fra Nedre Rommen til Haugenstua, og langs Haavard Martinsens vei her ligger blant annet Grorud brannstasjon, Bankenes BetalingsSentral, Jordan, HMK Automobilbyrå sitt verksted- og garasjeanlegg, Oslo Bilauksjon og Coop Norges hovedkontor.
Rommen Scene
I 2010 åpnet Oslo kommune Rommen Scene for å styrke kulturtilbudet for befolkningen på Rommen og i Bydel Grorud forøvrig. Rommen Scene holder til i lokalene som på dagtid brukes av Rommen skole. I 2019 innledet Rommen Scene et samarbeid med det statlige institusjonsteateret Det Norske Teatret.
Idrett
Mellom boligfeltet og Stovner finner man Rommenbanen, en grusbane som drives av Vestli Idrettslag. Banen brukes også av Rommen skole.
Mellom boligfeltet og Bånkall ligger Rommen Golfbane, en ni-hulls golfbane som drives av Groruddalen golfklubb.
Rundt Rommen skole finnes også en frisbeegolfbane.
Prosjektveiviseren
Prosjektveiviseren er et nettbasert veiledningsopplegg for gjennomføring av IKT-prosjekter i offentlig sektor. Formålet er å styrke ledelse, planlegging og kvalitet i offentlige IKT-prosjekter, og medvirke til gjenbruk og helhet i IT-løsningene på tvers av sektorer og forvaltningsnivåer. Prosjektveiviserens primære målgrupper er prosjektledere og prosjekteiere i offentlig sektor. Prosjektveiviseren bygger på universelle prinsipper for god praksis innen prosjektledelse, basert på PRINCE2.
Per januar 2020 er den nyeste versjonen av Prosjektveiviseren versjon 4.0, som ble lansert i november 2019.
Målgrupper
Prosjektveiviseren er rettet mot :
Oversikt
Prosjektveiviseren består av fire forskjellige, men samspillende elementer:
Prosjektveiviseren samler veiledningsmateriell relatert til planlegging, gjennomføring og oppfølging av IKT prosjekter fra en rekke bidragsytere i ulike prosjektfaser, som kan minne om dem man finner i modeller for systemutvikling.
Innholdet er typisk malverk, veiledere og erfaringer med ulike temaer tilknyttet IKT prosjekter i offentlig sektor. Eksempelvis er veiledere om gevinstrealisering i IKT-prosjekter fra Direktoratet for økonomistyring, veiledere og informasjon om behandling av personopplysninger i IKT-prosjekter fra Datatilsynet, og erfaringer fra større prosjekter fra Skattedirektoratet med flere.
Organisering
Prosjektveiviseren består av et redaksjonsråd og en styregruppe. Frem til 1. januar 2020 var det Direktoratet for forvaltning og IKT (Difi) som forvaltet og administrerte løsningen, med avdelingsdirektør Jens Nørve som prosjektleder. Difi ble nedlagt 31.12.2019 og erstattet av det nye Digitaliseringsdirektoratet, som også viderefører Prosjektveiviseren.
Teknisk plattform
Nettstedet prosjektveiviseren.no ble i likhet med andre portaler i Difi som anskaffelser.no, Standardiseringsportalen og Difi.no bygget på publiseringssystemet Zope Topic Maps (ZTM), som benytter seg av emnekart for å representere informasjon. Samhandlingsdelen bygger på plattformen Liferay. Begge løsningene er fri programvare.
Alex Latotzky
Alex Latotzky (født 1948 i Bautzen) er en tysk forfatter, lærer og menneskerettighetsaktivist.
Latotzky ble født i den sovjetiske konsentrasjonsleiren «spesialleir nr. 4» i Bautzen. Åtte uker senere ble han og moren flyttet til konsentrasjonsleiren Sachsenhausen, hvor de var fanger i 2 år. Etterpå ble han tatt fra moren og sendt til et DDR-barnehjem. Først da han var 9 år gammel ble han gjenforent med moren, som etter å blitt sluppet fri i 1956 hadde flyktet til Vest-Berlin.
Latotzkys mor var Ursula Hoffmann, en ungjente som en dag kom hjem og fant moren sin voldtatt og drept av russiske soldater. Selv ble hun sendt 15 år i sovjetisk konsentrasjonsleir etter å ha anmeldt drapet. Faren var en ukrainer som senere ble sendt i GULag i Gorki.
Alex Latotzky har utgitt boken Kindheit hinter Stacheldraht («barndom bak piggtråd», 2000) om barn som vokste opp i konsentrasjonsleir.
Han er også engasjert i formidlingsarbeid, og viser ungdomsgrupper rundt på museer. Videre sitter han i styret i Bautzen-komitéen.
Vi pynter oss med horn
Vi pynter oss med horn er en roman av Aksel Sandemose, utgitt på Tiden Forlag i Oslo (1936). Romanen er oversatt til flere språk, blant annet til dansk og til engelsk med tittelen Horns for Our Adornment.
Handling
Handlingen tar utgangspunkt i et skipsmannskap som krysser Atlanterhavet på overfarten fra Bergen til New Foundland i Canada. Legender, psykoanalyse og øyeblikksskildringer veves sammen i framstillingen. Mellom mannskap og passasjerer om bord finnes blant annet en prest beskyldt for overgrep og en sjømann som mest av alt framstår som en voldelig kjempe.
Espen Arnakke
Vi pynter oss med horn fortsetter de sentrale temaene i Sandemoses romaner om Espen Arnakke som innledes med En flyktning krysser sitt spor (1933). I likhet med i de tidligere bøkene av forfatterskapet preges også «Vi pynter oss med horn» av freudiansk tankegods. De overdådige fabuleringene og den nakne realismen som preger dette verket vakte naturlig nok forargelse blant det norske publikum på 30-tallet.
Kammarrättens hus
Kammarrättens hus er en bygning i nyklassisistisk stil ved Birger jarls torg på Riddarholmen i Stockholm. Bygningen ble oppført i 1804 for Kammarrätten i Stockholm etter riddarholmsbrannen i 1802 på plassen for Kammarrättens foregående hus, det nedbrente Cruuska palasset.
Arkitekter var Fredrik Blom og Carl Fredrik Bouck som allerede fra begynnelsen utformet bygningen for kontorvirksomhet med arbeidsrom langs en korridor og med brannsikre hvelv for arkiv. Huset er sammenbygget med Sparres palass, og grenser i nord til Wrangels palass.
I årene 1806 til 1969 ble Kammararkivet forvart her. Arkivets hvelvede rom strakte seg gjennom to etasjer og lokalene var de første som ble spesialtegnet for arkivformål. Bygningen disponeres siden 2011 av Högsta förvaltningsdomstolen.
Kriminalvården
Per desember 2015 hadde Kriminalvården 31 arresthus, 47 fengsler og 34 friomsorgskontorer. Kriminalvården transporterer årlig ca. 65 000 klienter, hvorav cirka 5 000 er deportasjoner. Kriminalvården har cirka 11 000 ansatte.
Forvaring
Forvaring (häkte) er frihetsberøvelse av personer som er mistenkt, men ikke dømt, for lovbrudd. Personer i forvaring betraktes derfor som uskyldige, og av denne grunn holdes personer i forvaring totalt adskilt fra personer i fengsel. I Sverige er rekkefølgen slik: politiet pågriper; anklageren anholder; domstolen varetektsfengsler (häkter).
Hongkong-hakka
Hongkong-hakka er den dialekt av språket hakka som er mest utbredt blant hakkaene i New Territories i Hongkong. Dette er en av svært mange dialekter av hakka. Med den betydelige utvandringen fra Hongkong er dialekten også blitt spredt til vesten, blant annet til England og Nederland.
Dialekten overlever særlig i de mindre landsbyer i New Territories, men har vært i en mer trengt situasjon i Tai Po大埔, Yuen Long 元朗, Sheung Shui 上水 og andre områder med mange hakkaer i New Territories.
Eksterne lenker
Kinesisk artikkel om Hongkong-hakka
Jostein Nerbøvik
Jostein Kjell Nerbøvik (født 10. juli 1938 i Volda, død 18. mars 2004 i Oslo) var en norsk historiker.
Jostein Nerbøvik studerte historie ved Universitetet i Oslo, og underviste ved Høgskolen i Telemark 1971–1982 og siden ved Høgskulen i Volda, fra 1993 som professor. Han skrev flere bøker med emne fra norsk historie, og utga Volda-soga 1800–1945 i fire bind. 1990–1997 ledet han arbeidet med etableringen av Ivar Aasen-tunet i Ørsta.
Lansettmøll
Lansettmøll (Schreckensteiniidae) er en artsfattig familie av små sommerfugler som finnes over det meste av verden, selv om det bare er kjent åtte arter. Én av dem finnes i Europa, også i Norge. Lansettmøllenes systematiske plassering er usikker, de bør trolig regnes til gruppen Apoditrysia, men det er uvisst hvordan deres slektskapsforhold til andre undergrupper av denne er.
Utseende
Små møll (vingespenn opptil 12 mm) med smale vinger, gjerne lysbrune. Hodet er middels stort, blankt, med lange, trådformede antenner som kan være nesten så lange som forvingene. Labialpalpene (munnfølerne) er lange og framover- eller oppoverrettede foran hodet. Sugesnabelen er velutviklet. Vingene er lange og smale, forvingene omtrent fire ganger så lange som brede, bakvingene er svært smale og tilspissede med lange hårfrynser bak. Beina er ganske lange, mellombeina har to lange sporer/pigger og bakbeina har fire. Disse er svært påfallende fordi møllene hviler med bakbeina pekende rett til værs. Larvene er sparsomt hårete med middels lange hår, vorteføttene under bakkroppen er påfallende lange og slanke.
Levevis
Larvene til disse møllene lever på planter i sumakfamilien (Anacardiaceae), maskeblomstfamilien (Scrophulariaceae) og rosefamilien (Rosaceae). Ulikt de fleste andre småsommerfugler lever de ikke som minerere inne i bladene, men gnager på dem utenfra, beskyttet av et tett spinn. Den europeiske arten, Schreckensteinia festaliella, lever på bjørnebær, bringebær og andre arter i slekten Rubus. Den kan skjelettere bladene og har blitt innført til Hawaii i et forsøk på biologisk kontroll av bjørnebær.
Sultan Sahak
Sultan Sahak (persisk:سلطان سهاک født 14. århundre, død 15. århundre) var en religiøs leder som grunnla den synkretiske religionen Ahl-e Haqq. Han regnes for å være manifestasjonen av den totale guddommelige essensen av Ahl-e Haqq.
Sultan Sahak ble født i Barzanjeh som i dag ligger i provinsen Sulaymania som ligger i den kurdiske delen av Irak. I likhet med Jesus tror tilhengere av Ahl-e Haqq at han er en Gud som kom til jorden som et menneske. Noen tror også at han ble født gjennom en jomfrufødsel, mens andre tror at han var en arabisk sayyid. Hans lære ble registret av hans disipler og senere publisert på gurani i verket Kalam-e Saranjam. Han har blitt gitt ulike navn av hans tilhengere, blant annet: Shah-e Haqiqat (Sannhetens konge), Saheb-Karam, Saan Sahaak og Khwaavandekaar (Herre).
Tweeter and the Monkey Man
«Tweeter and the Monkey Man» er en sang av rock-supergruppen The Traveling Wilburys. Sangen dukket først opp på albumet Traveling Wilburys Vol. 1 fra 1988. Alle bandmedlemmene krediteres for å ha skrevet sangen, og den er utgitt av Bob Dylans Special Rider Music. Dylan synger også hovedstemmen på versene, mens resten av bandet er med på refrengene.
Teksten handler om tittelfigurene, en transperson doplanger kalt «Tweeter» («Pip»), hennes kumpan, kjent bare som «The Monkey Man» («Apemannen»), og deres nemesis, «the Undercover Cop» («Sivilsnuten»). Med sine 5 minutter og 27 sekunder, er «Tweeter and the Monkey Man» Traveling Wilburys’ lengste opptak.
«Tweeter and the Monkey Man» regnes noen ganger som en leken tributt til Bruce Springsteens sanger. Tekstene inneholder titlene til mange Springsteen-spor, og mange av Springsteens temaer og landskaper. For eksempel er handlingen i sangen lagt til New Jersey, staten Springsteen kommer fra, og steder som Rahway Prison og Jersey City er nevnt ved navn. Referanser til Springsteens sangtitler er bl.a. «Stolen Car», «Mansion On The Hill», «Thunder Road», «State Trooper», «Factory», «The River», og sangen som Springsteen gjorde populær, men som var skrevet av Tom Waits, «Jersey Girl». I tillegg er «Lion's Den» og «Paradise» nevnt i sangen og tydelig fremhevet, begge deler er titler på Springsteen-sanger som har kommet ut etter Traveling Wilburys' album.
På Traveling Wilburys-DVD-en (sluppet i 2007 som en del av en boks) ble sangens tilblivelse beskrevet. George forteller at Dylan og Petty diskuterte «Americana-drit som vi ikke forsto». Samtalen ble tatt opp og senere oversatt av gruppen til et grunnlag for sangen. Refrenget var opprinnelig en del av et vers, men ble senere valgt ut til å være refreng.
Staden
Staden er en kommune i den belgiske provinsen Vest-Flandern. Staden er en av Europas viktigste produksjonsområder for frosne grønnsaker.
Setra
Setra er et bussmerke som produseres i Neu-Ulm i Tyskland og er mest kjent for luksuriøse turbusser, men har også rutevogner i sortimentet.
Bussmodellene deles opp i tre hovedsegmenter; MultiClass som er alle rutevogner, ComfortClass som er vanlige tur- og ekspressbusser og TopClass som er de mest påkostede turbussene.
Historie
Setra ble opprinnelig bygget av Karl Kässbohrer Farzeugwerke i Ulm, et selskap som hadde bygget vogner siden 1893 og busser siden 1911. I 1922 ble selskapet overtatt av sønnene Otto og Karl (Jr). Opp gjennom årene bygde Kässbohrer forskjellige busser, stort sett på snutebilunderstell, og blant annet med tilhenger eller som semi. I 1950 begynte Otto utviklingen av det som da var en helt ny måte å bygge busser på. Tidligere ble busser bygget ved at man monterte karosseri på et chassis, enten et vanlig bil- eller lastebilchassis, eller et chassis spesialkonstruert for å bygget buss på, og i de aller fleste tilfeller var motoren foran. Med den nye måten å bygge på ble det konstruert et lett rammeverk som ble kledd inn med karosseri, mens de tekniske komponentene og drivlinjen ble montert inn i rammeverket. Dette gjorde at man blant annet kunne plassere motoren bak og slippe å ha en mellomaksling. Den første modellen av det for anledningen nye merket Setra ble lansert i april 1951 og fikk betegnelsen S 8, der 8-tallet angir høyeste antall seterader i bussen. Denne måten å angi modellnavnet på brukes fortsatt, og har vært brukt på nesten alle Setra-modeller opp gjennom historien.
I 1953 ble S 8 avløst av en ny serie busser i forskjellige lengder, kjent som "10-serien", først introdusert med S 9 og S 10, og i 1955 kom den 6,7 meter lange S 6, den minste Setra-modellen gjennom tidene. Senere i 1955 kom S 11, S 12 i 1959, S 14 i 1961 og S 15 i 1965. Mens de vanlige Setra-modellene først og fremst var turbusser, ble det også bygget rutevogner og bybusser. Den første var SP i 1954, den forlengede SPL i 1957, ST 110 i 1958, leddbussene SG 165 i 1959 og SG 175 i 1961, og S 125 i 1963. I 1965 tok S 7 over som den korteste modellen, og var samtidig ganske lik modellene i den påfølgende modellserien.
I 1967 ble "100-serien" lansert med modellene S 100, S 110, S 120, S 130, S 140 og S 150, der navnene er angitt av seterader etterfulgt av en 0. S 80 ble lansert som den minste modellen i 1968, mens en utgave som var like bred som de andre, kjent som S 80 B, ble lansert i 1975. Av rutevogner kom S 130 S og S 140 ES i 1971 og leddbussen SG 180 i 1972. I 1973 ble S 200 lansert som en forløper til neste modellserie og som den første virkelige "superhøydekkeren".
Sommeren 1976 ble 200-serien lansert med normalgulvmodellene S 211 H, S 212 H, S 213 H og S 215 H, og høydekkermodellene S 213 HD og S 215 HD. Igjen ble bussenes lengde angitt av antall seterader, bak 2-tallet. I 1977 kom den korte S 209 H og S 209 HM (med midtdør), som i 1979 fikk selskap av den enda kortere S 208 H og S 208 HM i 1979. I 1980 ble superhøydekkerne S 215 HDS og S 216 HDS lansert, der sistnevnte hadde førerplassen under kupéen, akkurat som på en dobbeltdekker. Denne var i utgangspunktet basert på en prototype av en superhøydekker leddbuss bygget et par år tidligere, kjent som SG 221 HDS. Samme år ble også rutevognene S 213 HR og S 215 HR lansert, fulgt av de mer urbane S 213 RL og S 215 RL året etter. Setras første dobbeltdekker turbuss ble lansert i 1981 under navnet S 228 DT. I 1983 ble modellserien videre fylt opp med S 210 H, S 210 HD og S 211 HD. I tillegg ble en ny serie med universelle rutevogner lansert i form av S 215 UL og leddbussen SG 221 UL. I 1984 ble det lansert en 40 fot lang superhøydekker turbuss spesielt for det nordamerikanske markedet under navnet S 215 HDH, som ble bygget med amerikanske drivlinjekomponenter. Denne modellen kom i 1988 også til Europa i en modifisert utgave med europeiske drivlinjekomponenter og et utseende mer likt de andre europeiske modellene. I 1984 ble også bybussmodellene S 215 SL og SG 219 SL (leddbuss) lansert. I 1989 ble S 300 NC lansert som den første lavgulvmodellen, og en pekepinn mot neste modellserie. I 1992 ble laventrémodellene S 215 NR og S 217 NR lansert. For det nordamerikanske markedet kom det i 1993 den 45 fot lange S 217 HDH, som fikk sin europeiske versjon i 1996. I 1994 kom S 250 som en forenklet utgave av den vanlige høydekkeren, der blant annet muligheten for egen sjåførdør var borte.
I 1989 begynte Kässbohrer byggingen av en helt ny fabrikk i Neu-Ulm, på motsatt side av Donau i forhold til Ulm. Anlegget stod ferdig høsten 1992. Disse store investeringene var med på å føre Kässbohrer i økonomiske vanskeligheter, og på begynnelsen av 1990-tallet ble selskapet splittet opp. Lastebilpåbygg- og tilhengerproduksjonen ble solgt ut i 1993, produksjonen av tråkkemaskiner ble solgt ut i 1994, og bærer fortsatt Kässbohrer-navnet den dag i dag, mens i starten av 1995 ble bussproduksjonen solgt til Daimler AG og den 14. februar slått sammen med bussdivisjonen til Mercedes-Benz under navnet EvoBus. Likevel er Setras logo fremdeles Kässbohrers «K» i en ring, som blant annet finnes på hjulkapsler og ratt. Frem til da hadde man fått bussene bygget med motorer fra mange forskjellige produsenter, mens under Daimler var det kun konsernets egne produsenter som gjalt.
I mars 2001 ble første delen av 400-serien presentert med det øverste segmentet, TopClass 400, som omfattet høydekkerne, superhøydekkerne og dobbeltdekkeren. Ved presentasjonen var S 411 HD, S 415 HD, S 415 HDH og S 417 HDH klare, mens dobbeltdekkeren S 431 DT ble lansert i 2002. I 2003 ble den nordamerikanske TopClass-modellen S 417, også kjent som S 417 TC lansert, mens på det euorpeiske markedet kom S 416 HDH som en mellomting mellom de to andre superhøydekkerne. Samme året ble også de første modellene i segmentet ComfortClass 400 lansert med S 415 GT-HD og S 416 GT-HD, og S 415 GT og S 417 GT-HD i 2004. I 2005 kom tredje og siste segment i 400-serien, MultiClass 400, som ved lansering omfattet modellene S 412 UL, S 415 UL, S 417 UL og S 419 UL. I 2006 kom lavgulvmodellene S 415 NF og S 416 NF som er bygget på samme plattform som Mercedes-Benz Citaro. De forskjellige segmentene ble etter hvert utvidet med flere modeller. ComfortClass ble komplettert med en to-akslet S 416 GT-HD/2 i 2006, S 416 GT i 2007 og 15-metringen S 419 GT-HD i 2008. Til MultiClass kom S 416 UL i 2007 og S 415 H og S 416 H i 2009. I 2011 ble en rimeligere modell lansert for det nordamerikanske markedet med ComfortClass-modellen S 407, eller S 407 CC, som er den eneste av dagens modeller der modellbetegnelsen ikke stemmer overens med antall seterader. I 2013 ble "UL business"-modellene lansert som et enklere og rimeligere alternativ til UL-modellene, spesielt rettet mot anbudsmarkedet, med modellene S 415 UL business, S 416 UL business og S 417 UL business. Disse modellene er basert på tyrkiskbygde Mercedes-Benz Intouro og blir bygget på den samme fabrikken i Tyrkia. I 2014 ble laventrémodellene S 415 LE business og S 416 LE business lansert, mens 15-metringen S 418 LE business kom i 2015.
Fylkesvei 6084
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fv255.
Heroes of Might and Magic
Heroes of Might and Magic (HoMM) er en spillserie fra New World Computing. Rettighetene til serien har siden blitt solgt til Ubisoft.
Spill i HoMM-serien:
Stein Ove Berg
Stein Ove Berg (født 22. desember 1948 på Kløfta i Ullensaker i Akershus, død 17. juni 2002 i Oslo) var en norsk låtskriver, visesanger og journalist.
Bakgrunn
Stein Ove Berg ble født og vokste opp på Kløfta i Ullensaker i Akershus. Som voksen bodde han på Kløfta, på Leirsund, på Årnes og i Vestre Udnes i Nes på Romerike, på Garderåsen i Fet, på Sørumsand, i Oslo og på Finstadbru i Aurskog. Her stiftet han på 1980-tallet familie.
Karriere
Han debuterte i radioprogrammet Søndagsposten på NRK 1. april 1971. Han gav ut åtte musikkalbum i perioden 1974–1981. Blant hans mest kjente sanger er «Manda' morra blues», «Kommer nå» og «Stine Maris vise».
Berg skrev også mange av arbeiderbevegelsens mest brukte sanger. Han jobbet som journalist i Akershus Arbeiderblad / Romerikes Blad i Lillestrøm i to perioder mens han arbeidet seg frem som en anerkjent visesanger og låtskriver på 1970-tallet og i en periode frem til han igjen sto på scenen i Aurskog i 1995.
I tidsrommet 1982–1993 drev han innen travsport og etterhvert som sykkelreparatør i Aurskog i Aurskog-Høland kommune.
Som bakgrunn kan det tillegges at han i 1992/93 på ny begynte hos sin gamle arbeidsgiver Akershus Arbeiderblad / Romerikes Blad, nå på lokalkontoret i Bjørkelangen i Aurskog-Høland kommune. I 1994 flyttet han til Romerikes Blads hovedkontor i Roseveien, Lillestrøm. Han ble straks et medlem i mediehusets husband; bestående av Jan Eriksen, Hans-Chr. Jørgensen, Kay Stenshjemmet, Tom Gustavsen og Ingrid Røneid. Han fortalte: «Det var der jeg fikk lysten på å fortelle igjen, med gittar'n».
Tiden fra studioarbeidet til første konsert gikk fort. Stein Ove Berg forsvant ut av avisen på ny og skulle igjen livnære seg som visesanger.
Rhede
Rhede er en by i den vestlige delen av Münsterland i den nordvestlige delen av den tyske delstaten Nordrhein-Westfalen. Byen befinner seg i Kreis Borken i Regierungsbezirk Münster.
Jan Harry Teigland
Jan-Harry Teigland (født 6. juni 1945) er en tidligere leder og bystyrerepresentant for Bodø Høyre på slutten av 1990-tallet.