cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eisstadion Inzell
Eisstadion som ligger 691 moh. og etter hvert Ludwig-Schwabl-Stadion (navnebytte mellom 1979 og 1982) ble fram til innendørsbanene begynte å komme på slutten 1980-tallet, regnet som verdens nest raskeste skøytebane etter Medeo-banen i Alma Ata. Allerede den første sesongen fikk banen sine første to verdensrekorder – ved nederlenderen Ard Schenks 4.26,2 på 3 000 m og 2.05,3 på 1 500 m. Siden er det satt mer enn 60 verdensrekorder på banen, den siste av østtyske Karin Enke med 2.02,23 på 1 500 m i 1986.
Både Fred Anton Maier (3 000 m, 5 000 m og 10 000 m), Per Willy Guttormsen (10 000 m), Ivar Eriksen (1 000 m) og Geir Karlstad (10 000 m) har satt verdensrekord på Inzell-isen.
VM enkeltdistanser 2005 ble det siste mesterskapet som ble arrangert på utendørsbanen i Inzell.
Kim Peek
Kim Peek (født 11. november 1951, død 19. desember 2009) var en amerikansk savant med en ekstrem hukommelse. Han bodde i Salt Lake City i Utah, og var inspirasjonen til rollefiguren Raymond Babbit, som ble fremstilt av Dustin Hoffman i filmen Rain Man (1988).
Han ble født uten hjernebjelke, og med encephalocele, en lidelse hvor platene som danner kraniet ikke slutter tett, eller at hans høyre og venstre hjernehalvdel trolig hadde direkte kontakt med hverandre.
Temenos
Temenos (fra gresk for «å kutte») betegner et avgrenset område omkring et tempel. Det ble opprinnelig brukt om greske templer, men innen arkeologien brukes begrepet også om området rundt romerske templer.
Temenos var normalt avgrenset av en mur. Området var hellig grunn; det kan sammenlignes med vigslet grunn omgitt av en kirkegårdsmur. Årsaken til at man hadde et slikt område var ikke bare å skape en buffer mellom den vanlige verden og tempelet. Alteret var plassert utenfor greske templer, slik at man trengte et avgrenset område som omfattet dette for å hindre skjending av det.
Fredløse og etterlyste kunne i en del tilfeller få asyl innenfor temenos, fordi det ble ansett som en krenkelse mot guddommen å pågripe noen der. Dette var ikke noen absolutt regel, og det fortelles i klassisk litteratur om et tilfelle hvor en person la hendene på alteret og dermed påberopte seg asyl, noe som ble besvart med at hendene ble hugget av slik at man kunne ta med seg resten av personen. Dette ble riktignok av mange ansett som en skjendig handling.
Narve Hovdenakk
Narve Hovdenakk (født 10. desember 1971) er en norsk kunstner. Han har deltatt på Høstutstillingen to ganger, i 2004 og 2006 og har deltatt på en rekke gruppeutstillinger blant annet på 1st Athens Biennial – Destroy Athens, Glasgow International Art Festival, Glasgow og Gallery Boreas, Brooklyn and Pittsfield, USA. PARADOKS. Posisjoner innen norsk videokunst 1980–2010 Museet for samtidskunst Oslo.
Oppvekst og utdanning
Narve Hovdenakk ble født 10. desember 1971 og er sønn av Per Hovdenakk. Han er oppvokst i Bærum og Århus i Danmark og bor i dag i Oslo og delvis i København. Narve Hovdenakk er utdannet billedkunstner ved Kunstakademiet i Trondheim og Masterstudiet ved Konsthögskolan i Malmö.
Karriere
Narve Hovdenakk har i løpet av sin kunstpraksis gjort seg bemerket med videoarbeider som problematiserer mannen som offer. Han benytter seg av sampling av ulike filmsjangere og innslag fra reklame og tv underholdning og direktesendt chatting som underlag og hovedkomponent for sitt estetiske uttrykk. Han bearbeider sitt råmateriale og velger seg ut roller ved å behandle det stereotype og arketype mannsbildet, som dyrkes frem i mainstream underholdning innenfor film og tv mediet. Hovdenakk har satt seg fore å undersøke maskulinitetens vilkår og synliggjøre ulike sider ved mannen. Hovdenakk ønsker å gå inn i en aktiv dialog med sine omgivelser, i et forsøk på å skape mening. med å uttrykke personlige følelser, tanker og smerteerfaringer. Han har derfor valgt å sette seg selv inn i rollen, både som offer og overgriper.
Hans videoarbeid Neo-man gjorde offentlig skandale under Høstutstillingen på Kunstnernes Hus i 2006.
Med utstillingen Sample Man Remix på TAFKAG Oslo, i 2007 markerte Hovdenakk seg med totale selvutleveringer uten filter: som kanskje en av de tydeligste artikulasjoner av fenomenet emokonseptualisme. En tydelig dreining mot bekjennelsen, en slags «emo-core» på den alternative kunstscenen.
Hovdenakk er innkjøpt av bl.a. Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design.
I 2009 utviklet han et eget sensorisk teaterstykke i forbindelse med Det blinde teater på Nationaltheatret.
Nasa
NASA eller Nasa kan vise til:
Ikšķile
Ikšķile (uttales « i ksj-tjile»; livisk Üksküla, tysk Uexküll, svensk Yxkull; livisk üks = «én», küla = «landsby») er en regional by i Latvia. Kommunen Ikšķile hadde 8,798 innbyggere i 2011.
Ikšķile var det historiske senteret i regionen Livland. I 1186 ble stedet det første bispesete i Baltikum, nemlig for det som senere skulle utvikle seg til Rīga erkebispedømme. Ruinen etter den første kirken, som ble bygget i 1184, er fremdeles bevart. Den ligger på en øy i Daugava skapt av et damanlegg.
Fra 1185 fantes det også en borg i Ikšķile, som ble stamborgen til en tysk-baltisk adelsslekt som tok navn etter stedet. Den første av denne slekten som førte navnet von Uexküll, var Johannes de Bardewisch i 1257. En linje av slekten bosatte seg senere i Sverige (der den het von Yxkull).
Syrias flagg
Syrias flagg i dagens form ble tatt i bruk på nytt i 1980. Det var også flagget til den tidligere Forente arabiske republikk.
Fernando de Ornelas
Fernando Franco de Ornelas (født 29. juli 1976), med kallenavnene «Nando» og «Pastornelas», er en venezuelansk fotballspiller med portugisisk statsborgerskap som er spillende trener for Gulset IF i Skien. Han hadde spilt for en rekke ulike klubber i ulike land da han i 2005 kom til Norge og Odd Grenland, der han etter en litt tung start ble en av klubbens mest profilerte spillere. De daværende Odd-trenerne Arne Sandstø og Gaute Larsen mente de Ornelas var den raskeste spilleren som noensinne hadde spilt for Odd Grenland, og han var også kjent for sine mange spektakulære mål, ofte langskudd fra over 20 meter.
Han ble løst fra kontrakten med Odd sommeren 2008, et halvt år før kontraktslutt, etter at prestasjonene hans hadde blitt svakere gjennom sesongen 2007, og han hadde tilbrakt begynnelsen av sesongen 2008 på innbytterbenken til rekruttlaget i 3. divisjon. Han flyttet så hjem til Venezuela og Monagas SC, men allerede ett år etter vendte han tilbake til Skien fordi han fryktet for barnas sikkerhet i Caracas. Sommeren 2009 skrev han under på en kontrakt med Mjøndalen IF ut sesongen, men ryggproblemer gjorde at det ble med tre kamper. Han valgte derfor å trappe ned som spiller og begynne en trenerkarriere.
de Ornelas har bekledd både offensive og defensive posisjoner, men ble i Odd en mer og mer rendyrket offensiv spiller, og ble brukt enten som spiss eller som offensiv midtbanespiller. Han har spilt 30 landskamper og scoret fem landslagsmål for. Han har også portugisisk pass, og ble derfor regnet som EU-spiller den gang det var begrensning på hvor mange spillere fra land utenfor EU/EØS-området et lag kunne ha.
Fernando de Ornelas er personlig kristen, og er også pastor for sin egen menighet, noe som ga ham kallenavnet «Pastornelas» blant Odd-fansen. Han var tidligere kjent for en utagerende livsførsel, noe som bidro til at han var innom hele 14 klubber i åtte land på seniornivå, noe som gjør ham til den venezuelianske spilleren som har spilt i flest land.
Han vant A sluttspill Dana Cup 2023 som trener med IF Storm G15 etter 1-0 seier over IK Start.
Per Dag Hole
Per Dag Hole (født 1959) er gårdbruker og politiker (Sp) i Lesja. Fra 1999 (gjenvalgt i 2003 og 2007) til 2011 var han ordfører i Lesja kommune.
Hole var leder i Oppland Unge Høyre fra 1981 til 1983.
Paulos Faraj Rahho
Mar Paulos Faraj Rahho (arabisk: بولص فرج رحو) (født 20. november 1942 i Mosul i Irak, død før 12. mars 2008) var kaldeisk-katolsk erkebiskop av Mosul i det nordlige Irak.
Han studerte til prest i Bagdad, og ble presteviet 10. juni 1965. Etter å ha virket i Bagdad en kort stund ble han utnevnt til St. Jesajas kirke i Mosul. Han ble kaldeisk erkebiskop der i januar 2001.
Rahho uttrykte uro over fremstøt for å inkorporere sharialoven mer fundamentalt i den irakiske grunnlov. Han ledet sin kirke under vanskelige tider med en rekke terrorangrep mot prester, troende og kirkelig eiendom. Han var også selv blitt utsatt fror trusler fra bevæpnede menn i Mosul.
Den 29. februar 2008 ble han kidnappet i en aksjon som kostet to av hans assistenter livet. Det ble fremsatt høye krav om løsepenger og våpenleveranser for å frigi ham. Til slutt meddelte ukjente til hans slektninger at han var død, og hvor de kunne finne graven. Liket ble funnet 13. mars, og det var klart at han da hadde vært død noen dager.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Avaldsnes Idrettslag
Avaldsnes Idrettslag er et idrettslag fra Avaldsnes på Karmøy. Det ble stiftet 16. juni 1937.
Anlegget, som ligger 1 km vest for riksvei 47 ved Avaldsnes sentrum, inneholder gressbaner, kunstgressbane med flomlys, innendørs fotballhall (70 x 40 m), gressløkker (7er), grusløkke med flomlys, to klubbhus, én ballbinge og én sandvolleyballbane.
AIL har både fotball- og håndballavdeling, samt en avdeling for barn; Idrettsskolen, og en avdeling for ski/trim. Idrettsskolen har 200 barn i alderen 5 til 10 år, mens ski/trim har tre aktive utøvere i langrenn (Einar Vikingstad, med flere VM-gull i klassen over 50 år og HC-utøveren Trygve Toskedal Larsen med VM-medaljer i skikjelkepigging). Her er også omtrent 40 aktive i trimgrupper.
Fotball
Fotballavdelingen har i 2015-sesongen 25 lag, med totalt rundt 250 aktive spillere, trenere og ledere og med damenes elitelag som flaggskip.
Kvinner
Trener Lotfi Lazaare kom fra Haugar i 2007, ifølge leder i fotballgruppen Inger Utvik, for å trene både senior i 3. divisjon og junior dame. Han trente klubben til 2010. Han bringer i 2009 18-årige Cecilie Pedersen fra Haugar, og hun blir klubbens første landslagsspiller, som scorer i sin første kamp fra start mot Island i EM i fotball for kvinner 2009. Lazaare blir også sportssjef i 2009 og signerer proffkontrakt med Pedersen, og makter å trene laget til opprykk til 1. divisjon i sin siste sesong (2010). Etter to år i 1. divisjon rykker Avaldsnes opp og blir det første laget fra Karmøy i toppdivisjon uansett lagidrett.
I 2017 vant de Norgesmesterskapet for første gang.
Nåværende spillerstall
''oppdatert 1. august 2023.''
Fremtredende tidligere spillere
Avaldsnes har hatt flere spillere på det norske A-landslaget for kvinner. Blant disse er Cecilie Pedersen (2009–2013), Maren Mjelde (2015–2016), Elise Thorsnes (2015–2017), Andrine Tomter (2016–2017), Hege Hansen (2016–2017), Karina Sævik (2021–2022)
Menn
A-laget spiller i 4. divisjon etter å ha rykket ned fra 3. divisjon i 2012. Før dette hadde laget spilt i 3. divisjon fra 2005 til 2010, og i 4. divisjon i 2011-sesongen.
Håndball
Håndballavdelingen, som holder til i Håvikhallen på Håvik, har 22 lag med rundt 300 aktive spillere, ledere og trenere. Klubben har herrelag i 2. divisjon og kvinnelag i 4. divisjon. I tillegg er klubben moderklubb til Haugaland Håndballklubb.
The Last King of Scotland
The Last King of Scotland er en roman av journalisten Giles Foden fra 1998.
Nygard stasjon
Nygard stasjon er en jernbanestasjon på Gjøvikbanen ved Nygard i Gjøvik kommune i Innlandet fylke. Stasjonen ble opprettet som stoppested betjent kun for reisende og gods ved Gjøvikbanens åpning i 1902. I 1914 ble Nygard oppgradert til stasjon betjent for ekspedering av tog, reisende og gods.
Statusen som stasjon varte helt til 1985, da Nygard ble nedgradert til ubetjent stoppested. Den 11. juni 2006 sluttet togene på Gjøvikbanen å stoppe ved Nygard for å kutte ned på den totale reisetiden mellom Oslo og Gjøvik. Stasjonen ligger 206,9 moh og 119,38 km fra Oslo S. Selv om den ikke har trafikk, er den ikke formelt nedlagt.
The Last King of Scotland
Handling
Hovedpersonen er en fiktiv karakter ved navn Nicholas Garrigan, en ung skotsk doktor som reiser til Uganda på grunn av idealisme og eventyr, og ankommer å dagen for det ugandiske statskuppet i 1971. Garrigan forteller deretter hvordan Garrigan blir utnevnt til den personlige legen og fortrolige til president Idi Amin. Romanen fokuserer på Garrigans forhold og fascinasjon for presidenten, Men Idi Amin vokser etter hvert til å bli en mer og mer brutal og hensynsløs diktator. Garrigan handler etter hvert bevisst og gjentatte ganger mot hans egen dømmekraft, og forblir i Amins ansettelse.
Nærmest hypnotisert over Amins sjarm og karisma, blir Garrigan gradvis trukket inn som medskyldig til korrupsjonen og brutaliteten under Amins styre. Selv om disse valgene får fatale resultater for Garrigans egne venner eller kollegaer.
Caipira
Caipira er både navnet på en dialekt og en betegnelse på folk som bor på den brasilianske landsbygda. Dialekten Caipira er en portugisisk dialekt snakket i den brasilianske staten São Paulo og naboområdene Mato Grosso do Sul, Goiás, sørlige Minas Gerais og deler av Paraná.
Karakteristikker
Selv om Caipira-dialekten har sitt opphav i São Paulo, er dagens dialekt i byen en annen variant svært lik standard portugisisk. Caipira snakkes idag mest på landsbygda.
Akillessene
Akillessenen er senen plassert bakerst på foten, og er den tykkeste og sterkeste senen i menneskets kropp. Akillessenen er lokalisert der hvor de to største leggmusklene, gastrocnemius og soleus, er festet til hælbenet, calcaneus.
Sagnet om Akilles
Akillessenen er oppkalt etter Akilles, som etter sigende ble dyppet i elven Styx, hvilket gjorde ham usårbar. Da han ble dyppet i elven ble han holdt fast i enden av sin høyre fot, hvilket gjorde at hælen hans ble det svakeste sted på kroppen – og det var nettopp der Paris av Troja traff ham med en pil som ble hans banesår. Det var Philip Verheyen, en flamsk anatomist fra det 17. århundre, som ga akillessenen dens navn.
Vanlige skader og behandling
Spesielt under løping blir akillessenen utsatt for store belastninger, avrevet akillessene (akilles ruptur) er derfor en vanlig løpeskade. Tilstanden er svært smertefull, og gir en voldsom smerte som nesten kan være lammende.
Seán MacEntee
Seán MacEntee (født 22. august 1889 i Belfast, død 10. januar 1984 i Dublin) var en irsk politiker. Han var parlamentsmedlem for Fianna Fáil i over førti år, og var en av de viktigste politikerne i landet etter at det ble uavhengig. Han satt også i regjeringene til Éamon de Valera og Seán Lemass i flere forskjellige posisjoner. Fra 1959 til 1965 var han tánaiste (visestatsminister). Ved sin død var han det siste gjenværende medlem av Det første Dáil.
Tidlig liv
MacEntee ble født i Belfast. Han fikk sin utdannelse hos Christian Brothers, ved St. Malachy's College og ved Belfast Municipal College of Technology, hvor han ble elektroingeniør. Hans første politiske engasjement var i Irish Socialist Republican Party i Belfast i studietiden.
Da han var ferdig med utdannelsen flyttet han for å jobbe i Dundalk i Louth, og han ble der medlem av Irish Volunteers. Under påskeopprøret i 1916 drepte hans gruppe i Louth en politimann og en fengselsvakt. Han ble dømt til døden for sin rolle i opprøret, men dommen ble omgjort til livsvarig fengsel, og i 1917 ble han løslatt i et generelt amnesti. Samme år ble han valgt inn i landsstyret i både Sinn Féin og Irish Volunteers. I parlamentsvalget i Storbritannia 1918 ble han valgt inn som medlem i Det britiske parlamentet for Sinn Féin i valgkretsen Monaghan South. Som de andre Sinn Féin-representantene boikottet han Det britiske parlamentet, og ble i stedet med på å danne Dáil Éireann i 1919.
Opprørsårene
MacEntee gjorde et forsøk på å fortsette sin karriere som ingeniør i Belfast, men dette ble avbrutt av den irske uavhengighetskrig. Han gjorde da tjeneste som nestkommanderende for IRAs Belfastbrigade inntil april 1921. Da ble han overført til Dublin for å lede en kampanje mot deling av Irland i forbindelse med valget i mai.
På grunn av delingen av øya stemte MacEntee mot den anglo-irske traktat i 1921. Under borgerkrigen var han kommandant for en IRA-enhet i Marlboro Street postkontor i Dublin, og han kjempet senere sammen med Cathal Brugha i Hamman Hotel. Han ble arrestert og internert, ført i Kilmainham fengsel og deretter i Gormanstown inntil desember 1923.
Etter å ha blitt løslatt viet han seg mer til ingeniørkarrieren. Han stilte i et suppleringsvalg til Dáil i Dublin i 1924, men tapte. I 1926 ble han en av grunnleggerne av Fianna Fáil, og i 1927 ble han valgt inn i Dáil for Dublin.
Regjeringsmedlem 1832–1948
I 1932 fikk Fianna Fáil for første gang regjeringsmakten. MacEntee ble da finansminister. Partiet hadde en proteksjonistisk innstilling, og det ble innført høyere toll på 43 vareslag. Dette førte til reaksjoner fra den britiske regjeringen, som i sin tur utløste nye irske reaksjoner. Dermed startet den anglo-irsk handelskrig, som endte i 1938 da MacEntee og andre politikere signerte en traktat med britene.
I 1939 brøt andre verdenskrig ut, og MacEntee ble industri- og handelsminister, en posisjon han tok over fra rivalen Seán Lemass. Mens han hadde denne ministerposten intoduserte han Trade Union Act. I 1941 ble det igjen omkalfatring i regjeringen, og MacEntee ble minister for lokalstyre og helse. Helseporteføljen ble overført til et nytt departement i 1947.
Regjeringsmedlem 1951–1965
I 1951 dannet Fianna Fáil en mindretallsregjering. MacEntee ble igjen finansminister, og la vekt på å ta seg av utenlandsgjeld. Han la frem et meget stramt budsjett samme år, med økt inntektsskatt og tollavgifter på importvarer. Målet var å kutte ned på offentlig pengebruk og å begrense import, men en bivirkning var en kraftig økning i arbeidsløsheten. Dette ble forverret gjennom budsjettene i 1952 og 1953. Mange har hevdet at det var MacEntees budsjetter som førte til at Fianna Fáil tapte valget i 1954. Hans politiske karriere ble skadet av dette; han hadde vært en sannsynlig kandidat til vervet som taoiseach (statsminister), men etter budsjettproblemene rykket Lemass opp som «tronarving».
Fianna Fáil vant tilbake regjeringsmakten i 1957, denne gang med majoritet i Dáil. MacEntee ble denne gang helseminister, mens Lemass og andre som ønsket å gå over fra proteksjonisme til frihandel fikk hånd om det økonomiske. Denne gang gikk det bedre for MacEntee, som reorganiserte helsevesenet, etablerte separate avdelinger for helse og sosialtjenester og introduserte fluor i drikkevannet. I 1959 ble han tánaiste, mens Lemass ble taoiseach.
Bishōjo
Bishojo (美少女? ; びしょうじょ, også stavet bishoujo) er et japansk uttrykk for unge og vakre jenter, ofte brukt i japansk populærkultur.
Seán MacEntee
Pensjonisttilværelse
Etter valget i 1965 var MacEntee 76 år gammel, og gikk av med pensjon fra regjeringen. Han fortsatte i Dáil, og holdt seg ikke stille i bakgrunnen. I 1966 kom MacEntee med et verbalt angrep på Lemass etter at han hadde bestemt seg for å gå av som partileder og taoiseach. De to klarte å forsones med hverandre kort tid etter. I 1969 gikk MacEntee av også fra Dáil.
Bishōjo
Bishojo i anime og manga
Bishojo er et begrep ofte brukt i anime, manga og visuelle romaner hvor det er flere «vakre jenter», med alder ofte under 20 år. Bishojo er ikke ansett som en sjanger, men heller fokusert på figurdesign, dog en serie som har flere «vakre jenter», samt konsepter som harem og «fan service», vil ofte bli kalt en bishojo-serie. En bishojo-serie er ofte rettet mot et ungt, mannlig publikum, og må ikke forveksles med shojo-serier, som har noen likheter med bishojo-serier.
Noen eksempler av serier som har bishojo-figurer, eller er blitt kalt en bishojo-serie, er Love Hina, Clannad, Nisekoi, Monogatari-serien og High School DxD.
Kalvøya (Steinkjer)
Kalvøya er ei øy i Beitstadfjorden i Steinkjer, 10 km nordvest for Steinkjer sentrum. Øya er landfast med molo.
Kalvøya ble kjøpt av staten i 1969 som offentlig friområde. Øst for Kalvøya ligger Hoøya, som er et populært badested; vest for Kalvøya ligger Hammeren naturreservat.
Arkeologiåret 1987
Arkeologiåret 1987 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1987.
Nefertari
Nefertari (Nefertari Merytmut) (født 1292, død 1225 f.Kr.) var farao Ramses IIs favoritthustru. Han kalte henne for den som solen skinner på. Hennes grav i Dronningenes dal er den mest storslåtte av alle der. Nefertati fikk dedikert sitt eget tempel rett ved siden av Ramses II tempel i Abu Simbel. Templet til Nefertati er strategisk politisk skrevet for å sette Nefertati i hjertet av makten.
New Advent
New Advent er en katolsk online-encyklopedi.
Det inneholder dokumenter og lenker til katolske doktriner og apologetikk. Den inkluderer en liste over de mest populære katolske nettsteder målt etter trafikk og en blogg som dreier seg rundt hovedproblemområdene i den katolske kirke.
The Blood of Yingzhou District
The Blood of Yingzhou District (颍州的孩子, Yǐngzhōu de Háizi, direkte oversatt:Yingzhous barn) er en Oscar-belønnet kinesisk-amerikansk dokumentær kortfilm fra 2006 som handler om virkningen av aids blant foreldreløse barn i distriktet Yingzhou i byprefekturet Fuyang i provinsen Anhui i Kina.
Søndenfjeldske skiløperbataljon
Søndenfjeldske skiløperbataljon var en norsk militær avdeling, opprettet 13. august 1747 og nedlagt i 1826. Skiløpersoldatene ble brukt som lett infanteri om sommeren, og vinterstid ga skiene god mobilitet slik at de kunne benyttes til en del av det lette kavaleriets roller som for eksempel oppklaring.
Organisering
Omkring 1813 ble hvert kompani utvidet med 75 mann.
Historie
Bataljonen utmerket seg under felttogene i 1808 og 1814. I 1808 deltok bataljonen både i slaget ved Trangen 25. april og ved Mobekk 18. mai. I den svensk-norske krigen i 1814 deltok Søndenfjeldske skiløperbataljon ved Lier, Skotterud og Matrand.
Bohartillidae
Bohartillidae er en gruppe (familie) av insekter som hører til ordenen viftevinger (Strepsiptera). Disse lever som parasitter på andre insekter.
Slaget ved Filippi
Slaget ved Filippi var det siste og avgjørende slaget i krigen under det andre triumvirat. På den ene siden sto Marcus Antonius og Octavian, på den andre Julius Cæsars attentatmenn Marcus Junius Brutus og Gaius Cassius Longinus. Slaget ble utkjempet i 42 f.Kr. ved Filippi i Makedonia.
Dette slaget var også med i det berømte skuespillet Julius Cæsar av Shakespeare. Det var bakgrunnen for historien i akt 4 til 5.
Bohartillidae
Liv og utvikling
Ingenting ser ut til å være kjent om biologien til denne gruppen.
Slaget ved Filippi
Slaget ble utkjempet i to trefninger på slettene vest for oldtidsbyen Filippi. Det første slaget stod den første uken av oktober; Brutus' styrker møtte Octavians, mens Antonius' styrker møtte Cassius'. Til å begynne med klarte Brutus å presse Octavian og var på et tidspunkt på innsiden av triumvirens legionbase. Men litt lenger sør ble Cassius slått av Marcus Antonius, og han begikk selvmord etter å ha hørt en falsk nyhet om at Brutus også hadde møtt samme skjebne. Brutus tilkalte Cassius' gjenværende soldater, og motstanderne beordret sine tropper til å trekke seg tilbake med det krigsbyttet de hadde tatt. Slaget endte dermed foreløpig som uavgjort.
Bohartillidae
Utbredelse
Den eneste kjente, nålevende arten, Bohartilla megalognatha, er beskrevet fra Honduras. I tillegg er det kjent to fossile arter fra rav fra Den dominikanske republikk. Den ene av disse er muligens identisk med Bohartilla megalognatha, men noen eksperter mener den bør behandles som en separat art. Den andre fossile arten er Bohartilla kinzelbachi.
Slaget ved Filippi
Det andre møtet skjedde den 23. oktober. Der ble Brutus' styrker slått, og han fulgte Cassius' eksempel med å begå selvmord, og triumvirene fikk dermed kontrollen over republikken.
Opptakten
Etter mordet på Cæsar, hadde Brutus og Cassius (hovedmennene blant konspiratorene, også kjent som liberatores) forlatt Italia og tatt kontrollen over de østlige provinsene (fra Hellas og Makedonia til Syria) og de allierte kongedømmene i øst. I Roma hadde de tre cæsariske lederne (Antonius, Octavian og Lepidus), som kontrollerte så å si hele den romerske arméen i vest, knust all motstand i senatet og etablert det andre triumvirat. En av deres første oppgaver var å ødelegge liberatorenes styrker, ikke bare for å få full kontroll over den romerske verden, men også for å hevne Cæsars død.
Triumvirene bestemte seg for å etterlate Lepidus i Italia, mens de to hovedpartene av triumviratet, Octavian og Antonius, satte kursen mot det nordlige Hellas med sine beste tropper (i alt 28 legioner). De kom seg over Adriaterhavet og sendte en speidertropp på åtte legioner under ledelse av Norbanus og Saxa langs via Egnatia i den hensikt å lokalisere liberatorenes hær. Norbanus og Saxa passerte byen Filippi i de østlige delene av Makedonia og tok en sterk defensiv posisjon i et smalt fjellpass like ved. Antonius kom like bak, mens Octavian var blitt forsinket ved Dyrrachium på grunn av sin dårlige helse, som kom til å plage ham resten av Fillipi-felttoget. Selv om triumvirene hadde klart å krysse Adriaterhavet med størsteparten av sine tropper, ble videre kommunikasjon med Italia problematisk på grunn av den republikanske admiralen Ahenobarus' ankomst med en flåte på nærmere 130 skip.
Liberatorene ønsket ikke å møte triumvirene i et åpent slag, men ønsket heller å stille seg i en god defensiv posisjon og bruke sin marine overlegenhet til å blokkere triumvirenes kommunikasjon med forsyningsbasene i Italia. Liberatorene hadde brukt de foregående månedene til å plyndre greske bystater for å øke innholdet i krigskassen og hadde i Trakia samlet sammen de romerske legionene i øst. Med sine overlegne styrker klarte de å utmanøvrere Norbanus og Saxa, som hadde forlatt sin defensive posisjon og trukket seg tilbake til Filippi. Dermed kunne Brutus og Cassius etablere en sterk defensiv posisjon på høydene langs begge sider av Via Egnatia, omtrent 3,5 km vest for Filippi. I sør var deres posisjon forankret i et ugjennomtrengelig myrland, mens den i nord var hjulpet av et ufremkommelig fjellandskap. De hadde god tid til å befeste sine stillinger med en festningsvoll og en vollgrav. Brutus satte opp sin leir i nord, mens Cassius tilordnet seg sør for Via Egnatia. Antonius nådde liberatorene kort tid etter og posisjonerte seg foran Cassius, mens Octavian tok stilling foran Brutus.
Motstående styrker
Triumvirenes hær bestod av nitten legioner (de andre legionene var blitt etterlatt). Kildene nevner spesielt kun en legion, nemlig IV legion, men andre som var til stede var legion VI, VII, VIII, X Equestris, XII, III, XXVI, XXVIII, XXIX og XXX, siden deres veteraner deltok i landbebyggelsene etter slaget. Appian hevder at triumvirenes legioner omtrent var ved full styrke. I tillegg hadde de en stor alliert kavaleristyrke, 13 000 ryttere hos Octavian og 20 000 hos Antonius.
Liberatorenes tropper var sytten legioner, åtte hos Brutus og ni hos Cassius, mens to andre legioner var stasjonert i flåten. Bare to av legionene var fullt bemannet, men hæren ble forsterket av hjelpetropper fra de allierte kongedømmene i øst. Appian skriver at hæren bestod av rundt 80 000 fotsoldater. De hadde i tillegg et alliert kavaleri på 17 000. Av disse var 5000 bueskyttere til hest, noe som var vanlig i Østen. Hæren bestod av gamle, cæsarske styrker som hadde vært stasjonert i øst, trolig legion XXVII, XXXVI, XXXVII, XXXI og XXXIII. Av disse var i alle fall legion XXXVI Pompeius' veteraner, som var blitt innrullert i Cæsars armé etter slaget ved Farsalos. Lojaliteten til soldatene som skulle kjempe mot Cæsars arving var et stort problem for liberatorene. Det er viktig å få frem at navnet «Octavian», på denne tiden, aldri ble brukt; han var ganske enkelt kjent som Caius iulius Caesar. Cassius prøvde på mange måter å forsterke soldatenes lojalitet, både ved hjelp av taler («La det ikke utgjøre noen forskjell at han har vært en av Cæsars soldater. Vi var ikke hans soldater da, men vårt lands.») og en gave på 1500 dinarer til hver legionær og 7500 til hver centurion.
Selv om antikke kilder ikke beretter om det totale antallet av soldater i de to styrkene, virker det som om de var av samme kaliber, for moderne historikere setter det totale antallet styrker til å være 100 000 på hver side.
Det første slaget ved Filippi
Antonius ivret etter kamp flere ganger, men liberatorene ville ikke la seg lure til å forlate sin defensive stilling. Derfor prøvde Antonius i all hemmelighet å omgå liberatorenes posisjon over myrlandskapet i sør. Med store anstrengelser klarte han å lage en passasje over myrene ved å lage en veifylling. Denne manøveren ble til slutt oppdaget av Cassius, som prøvde å gjøre et motstøt ved å forflytte deler av sin hær gjennom myrene for å lage en tverrgående demning, i håp om å kutte av den forlengede høyrevingen til Antonius' hær. Alt dette førte til et slag mellom de to partene den 3. oktober 42 f.Kr.
Antonius beordret et angrep mot Cassius' fortifikasjoner mellom hans base og myrene. På samme tid begynte Brutus' soldater, provosert av Octavians soldater, å marsjere mot triumvirens hær, uten å vente på ordren til angrep (gitt med feltropet «frihet»). Overraskelsesangrepet fra Brutus' soldater var en suksess, for Octavians menn ble jaget på flukt og tvunget tilbake til leiren, som ble tatt av Brutus' soldater anført av Marcus Valerius Messalla Corvinus. Oktavian ble ikke funnet i sitt telt; hans sofa ble kuttet opp i fillebiter. De fleste historikerne fra antikken sier at han ble advart i en drøm om å være oppmerksom denne dagen. Plinius den eldre hevder at Octavian gjemte seg i en myr.
På den andre siden av Via Egnatia klarte Antonius imidlertid å storme Cassius' fortifikasjoner, ødelegge palisaden og fylle igjen grøftene. Deretter klarte han lett å ta Cassius' base, som bare var beskyttet av noen få menn. Det er trolig at deler av Cassius' armé hadde rykket frem mot sør; da disse prøvde å komme tilbake til basen, ble de overlumpet av Antonius menn, som var i stort overtall. Tilsynelatende hadde slaget endt uavgjort; Cassius hadde mistet 9000 menn, mens Octavian hadde 18 000 døde og sårede. Slagstedet var imidlertid stort, og skyer av støv gjorde det umulig å få en god oversikt over resultatet av slaget, så begge parter var uvitende om motpartens tap. Cassius dro opp på toppen av et fjell i nærheten, men han kunne ikke se hva som hadde skjedd med Brutus' side. I den tro at han hadde lidd et knusende nederlag, ba han sin frigitte slave Pindarus om å ta livet av ham. Brutus sørget over Cassius' død, og kalte ham «den siste av romerne». Han unnlot dog å gi ham en offentlig begravelse, i frykt for den negative effekten det ville ha på moralen blant legionærene.
Alternative kilder hevder at det var grådigheten til Brutus' tropper som var årsaken til at liberatorene ikke gikk av med en endelig seier den 3. oktober. Den uerfarne plyndringen til Brutus' styrker gjorde det mulig for Octavians styrker å reise seg igjen. I Octavians senere regjeringstid som keiser, var et vanlig kamprop: «Fullfør slaget når det først har begynt».
Det andre slaget
Den samme dagen som det første slaget, klarte den republikanske flåten, som kontrollerte det joniske hav, å avskjære og ødelegge triumvirenes forsterkinger (to legioner og andre tropper og forsyninger, ledet av Domitius Calvinus). Av den grunn ble den strategiske posisjonen til Antonius og Octavian svært utsatt, siden de allerede utplyndrede områdene i Makedonia og Thessalia ikke klarte å holde deres hær med forsyninger stort lenger. Brutus på sin side kunne lett få forsyninger over havet. Triumvirene måtte sende en legion sør til Akhaia for å hente nye forsyninger. Moralen til legionærene steg da de fikk nye lovnader om 5000 denarer til hver soldat og 25 000 til hver centurion.
På den andre siden sto liberatorenes hær uten den beste strategen på lederstolen. Brutus hadde mindre militær erfaring enn Cassius, og, enda verre, han kunne ikke oppnå den samme respekten fra sine allierte og soldater, til tross for at han etter slaget tilbød en gave på 1000 denarer til hver soldat.
Slaget endte i nærkamp mellom de to hærene av godt trente veteraner. Piler og kastespyd ble stort sett ignorert til fordel for nærkamp med sverd, noe som førte til at dødstallene ble svært høye. Mot slutten ble Brutus' angrep slått tilbake, og hans soldater ble forvirret da rekkene deres ble brutt. Octavians soldater klarte å ta portene til Brutus' leir før den flyktende hæren klarte å innta sine defensive posisjoner. Dermed klarte ikke Brutus' menn å reposisjonere seg, og triumvirenes seier var et faktum.
Brutus klarte å trekke seg tilbake til fjellområdet like ved med en styrke på kun fire legioner. Da han så at kapitulasjon og fangenskap var uunngåelig, begikk han selvmord.
Ettervirkninger
Plutark skriver at Antonius dekket Brutus' kropp med et lilla klesplagg som et tegn på respekt; de hadde vært venner. Han husket at Brutus' forutsetning for å bli med på sammensvergelsen mot Cæsar, var at Antonius' liv skulle bli spart.
Mange unge, romerske aristokrater mistet livet i slaget, eller begikk selvmord etter at nederlaget var et faktum, for eksempel sønnen til den store taleren Hortensius, Marcus Porcius Cato II (sønnen til Cato den yngre), og Marcus Livius Drusus Claudianus (faren til Livia, som senere skulle bli konen til Octavian). Porcia, Brutus' kone, begikk også selvmord, ved å svelge et rødglødende kull, da hun hørte om nederlaget. Noen av adelsmennene som klarte å rømme, overga seg senere til Antonius, blant dem var bl.a. Marcus Calpurnius Bibulus og Marcus Valerius Messalla Corvinus. Adelen ønsket tydeligvis ikke å hanskes med den unge og ubarmhjertige Octavian.
Antonius forble i øst, mens Octavian reiste tilbake til Italia med den vanskelige oppgaven å finne land til alle veteranene. Til tross for det faktum at Sextus Pompeius kontrollerte Sicilia og Domitius Ahenobarbus fortsatt hadde makten over den republikanske flåten, var hele den republikanske motstanden knust etter Filippi.
Slaget ved Filippi markerte også trolig høydepunktet i Antonius' karriere, for han var på denne tiden Romas mest berømte general og medlem av triumviratet.
Sitat
Plutark skriver om den berømte visjonen Brutus hadde om et spøkelse, noen få måneder før slaget. En natt så han en stor og skyggeaktig skikkelse åpenbare seg foran ham og han spurte: «Hva og hvorfra er du?» hvorpå det svarte: «Jeg er den onde ånd, Brutus: vi skal atter en gang møtes ved Filippi.» Han møtte spøkelset igjen natten før slaget. Denne hendelsen er en av de mest berømte i Shakespeares skuespill Julius Cæsar.
Plutark nevner også Brutus' siste ord, sitert fra en gresk tragedie: «O wretched Virtue, thou wert but a name, and yet I worshipped thee as real indeed; but now, it seems, thou were but fortune's slave.»
Augustus' egen versjon av slaget ved Filippi: «Jeg sendte min fars mordere i eksil, straffet deres forbrytelser med vanlige domstoler, i ettertiden, da de gikk til krig mot republikken, slo jeg dem to ganger i slag.» (Qui parentem meum [interfecer]un[t eo]s in exilium expuli iudiciis legitimis ultus eorum [fa]cin[us, e]t postea bellum inferentis rei publicae vici b[is a]cie). (Res Gestae 2).
Christophe Barratier
Christophe Barratier (født 1963) er en fransk filmprodusent, regissør og manusforfatter. Han er mest kjent for sin meget suksessfulle film, Mathieu og korguttene fra 2004. Som låtskriver av filmens sang «Look To Your Path (Vois Sur Ton Chemin)» ble han nominert til Oscar for beste originalsang. Filmen ble også nominert til Oscar for beste fremmedspråklige film i tillegg til 8 César-priser, som den vant to av.
Middelalderballade
Middelalderballader er betegnelsen på en gruppe av de eldste folkevisene. Middelalderballadene er imidlertid ikke middelalderske på samme måten som de islandske ættesagaene. Den eldste norske balladen som er bevart, er fra 1612 (Friarferdi til Gjøtland), og det finnes ingen sikre kilder på at balladene fantes i middelalderen. Man regner likevel med at genren kan ha oppstått så tidlig som på 1300-tallet. Innholdet i visene tyder på middelalder; religionen er førreformatorisk katolisisme, og de historiske balladene forteller om hendelser eller personer fra omkring 1300. Visa om Falkvor Lommansson forteller om et bruderov som skjedde i 1288.
Da folkeminnesamlerne begynte å skrive ned norske folkeviser fra 1840, var det disse visene de interesserte seg for, og begrepet folkeviser ble brukt spesifikt om disse eldste visene. Landstads Norske Folkeviser fra 1854 inneholder riktignok en gruppe Nyere Viser af blandet Indhold, men i Moltke Moes og Knut Liestøls utgaver av Norske folkeviser er det bare middelalderballader det er snakk om.
I tradisjonsmiljøene hadde denne visegruppa ikke noe spesielt navn, men i noen tilfeller er de blitt kalt kjempeviser etter Peder Syvs nyutgave av Hundreviseboka. Denne gikk under navnet Kjempeviseboka.
På 1960-tallet begynte man å bruke folkevisebegrepet på en måte som omfattet langt flere visegrupper: skillingsviser, arbeidssanger, nidviser og så videre I England og USA hadde man lenge brukt begrepet Folk Song på en slik måte. Dermed måtte de nordiske folkloristene finne et nytt ord på denne eldste gruppen av folkeviser. Man valgte ballade som var etablert både i engelsk, tysk og fransk. Riktignok blir også dette ordet brukt om episke viser generelt. På engelsk snakker man for eksempel om Industrial Ballads, som også kan omfatte rallarviser. Derfor valgte man å kalle disse visene middelalderballader. På engelsk kaller man disse eldste folkevisene for Child Ballads etter den amerikanske professor Francis James Child som gav ut standardutgaven av de engelske og skotske balladene.
I Danmark bruker man fremdeles folkevise om middelalderballader.
Opphav
Opphavet til middelalderballaden er omdiskutert, men en populær teori går ut på at balladens oppkomst er knyttet til hoffet til kong Håkon V Magnusson i Oslo sent på 1200-tallet, og oppsto som resultat av et kulturmøte mellom kontinental, fransk ridderdiktning og norske tradisjoner. Ved hoffet til Håkon Håkonson begynte man å oversette franske versromaner til norrønt, men oversettelsene hadde sagaform. Det var først Håkon V Magnussons dronning Eufemia som fikk oversatt ridderdikting til bundet form. De tre diktene som blir kalt Eufemiavisene (Herr Ivan lejonriddaren (1303), Hertig Fredrik av Normandie (1308) og Flores och Blanzeflor (1312)) har svensk språkdrakt. Denne litteraturen ser ut til å være middelalderballadens litteratuthistoriske kontekst. Ballade betyr dansevise (latinsk ballare betyr å danse), men siden ordet ikke ble brukt om disse visene før ca. 1970, kan det ikke brukes som indikasjon på at middelalderballadene var danseviser. Hypotesen om balladene som danseviser baserer seg på at de har dansefunksjonen på Færøyene. Hulda Garborg importerte færøydansen til Norge i 1902. Denne folkevisedansen ble særlig spredd gjennom Noregs Ungdomslag
Typer av ballader
De nordiske balladene kan inndeles på mange måter, men etter at en gruppe forskere publiserte en nordisk typekatalog i 1978 (Types of the Scandinavian Medieval Ballad - TSB-katalogen) har det vært vanlig å dele dem i seks grupper:
Form
Balladestrofen kan ha fire linjer som rimer på andre og fjerde, med en fri versrytme, se stev. Men vanligvis er balladen tolinjet, og kan ha omkved (refreng) mellom og etter selve strofen («innsleng» og «ettersleng»). Rytmen er fri, og melodien former seg etter teksten. Til forskjell fra den eldre eddadiktningens stavrim har balladen enderim. Bare reint unntaksvis er rimet fullrim; det normale er vokalrim (assonans).
Innsamlingsarbeidet
Middelalderballadene ble etterhvert sunget som episke viser, og med tiden fortrengt av andre musikalske sjangre. Da nasjonalromantikken kom, ble innsamlerne, spesielt de som kjente bygdelivet, oppmerksomme på visene, og skrev mange av dem ned. De fleste variantene og det best bevarte balladematerialet fant man i Telemark, der visene ble samlet og katalogisert av Olea Crøger og Magnus Brostrup Landstad.
Landstad ga ut sin store samling Norske Folkeviser i 1853. Denne samlingen, mest fra Telemark, regnes i dag som svært sentral i innsamlingen av norsk folketradisjon. I forordet skriver Landstad at han føler han «redder skatter ut av et brennende hus». Han mente disse balladene ble reddet i siste liten. Mange av informantene var gamle, og de yngre hadde ikke så stor interesse av dette stoffet.
Et tilsvarende arbeid ble gjort i Valdres av skolelæreren Andres Eivindsson Vang. Også i Solør ble det dokumentert en levende balladetradisjon, i dag mest ivaretatt av Sinikka Langeland.
Ostindiafarer
Ostindiafarer eller Spiegelretourskip (S-skip) gikk i trafikk mellom Europa og Østasia på 1700-tallet og begynnelsen av 1800-tallet, straks før dampskipene slo igjennom. De seite for de østindiske kompanier for flere land. Foruten Det nederlandske Ostindiske kompani (VOC) dreide det seg om det danske, det franske, det portugisiske, det britiske og det svenske ostindiakompani, og Genovas Ostindiakompani og Ostendekompaniet.
Spiegelretourskipet var det nederlandske ostindiske kompanis (VOC) viktigste type transportskip.
Fartøyene beveget seg over Indiahavet, og var bygd som en slags blanding av handelsfartøy og krigsfartøy der det foruten romslige lasterom ombord også var dekk med kanoner slik at man kunne forsvare seg mot pirater.
De nederlandske skipene ble brukt for transport av handelsvarer og personer, men var også utstyrt med den samme type kanoner som republikkens krigsskip, bare færre av dem. En Ostindiafarer / Spiegelretourskip lignet sterkt på linjeskipene som ble satt inn i sjøslag.
VOCs S-skip ble delt inn i tre klasser, den største, med en lengde på 150 fot (42,25 m), middels 138 fot (36,8 m) og den minste på 130 fot (36,8 m). Senere, i 1625, ble en klasse til føyd til, der skipene var 160 fot (45,28 m) lange. Det er et unntak fra disse klassene som var det største av dem alle, 170 fot (48,11m) langt, etter at det zeeuwske kammer fikk tillatelse til å bygge enda større skip.
Det antas at ordet «Spiegel» (norsk: speil) stammer fra formen som akterenden på et skip bygd av s-spant fikk. Dets akterspeil minner om et håndspeil fra den tiden.
Nederlandske ostindiafarere
Noen nederlandske s-skip:
Flakavassfonn
Flakavassfonn er en isbre som ligger i kommunene Ulvik i Vestland og Hol i Viken. Breen ligger på Hallingskarvet, vest for nordenden av Flakavatnet, nord for Flakavassnutane og rett øst for toppen Sankt Pål. Den er 1,3 kilometer lang og har et areal på 0,62 km².
Fotografier tatt i forbindelse med undersøkelser av Flakavatnet på 1930-tallet viser at breen var større den gang enn idag.
Johan Zoutman
Johan Arnold Zoutman (født 10. mai 1724 i Reeuwijk, Zuid-Holland, død 7. mai 1793 i 's-Gravenhage) var schout-bij-nacht i Holland og Vest-Frieslands marine og øverstkommanderende for De forente Nederlandenes flåte under den den fjerde engelsk-nederlandske krig.
Tolv år gammel gikk han i tjeneste hos Amsterdams admiralitet.
Etter at krigen brøt ut, fikk han i oppdrag å eskortere en konvoi til Østersjøen. Under dette toktet støtte han på en britisk eskadre, og ut av slaget som fulgte (slaget ved Doggerbank) gikk ingen seirende. For sin innsats i dette slaget ble han, hans første offiser Jan Hendrik van Kinsbergen og kapteinene, tildelt den gylne Doggerbankmedaljen.
Da den fjerde engelsk-nederlandske krigen var slutt, gikk han inn for å forbedre sjøstyrkene, men de fleste av forslagene hans ble aldri utført.
Ikke lenge før han døde i 1793 ble han forfremmet til løytnant-admiral, han bodde da i den Haag. Zoutmanhusene på Prinsegracht er oppkalt etter ham, fordi han bodde der frem til han døde.
I Aruba, ved Paardenbaai, ligger Fort Zoutman som er oppkalt etter ham.
Arnulf Solvoll
Arnulf Solvoll (født 28. august 1908 i Steigen) er en norsk evangelist og misjonær tilknyttet pinsebevegelsen. Han har vært misjonær i Kina, Korea, Taiwan og Japan. For sin innsats har han fått Kongens fortjenstmedalje i sølv.
Arnulf Solvoll vokste opp i Steigen. Hun er gift med misjonær Berly Solvoll (født Aarre).Han virket som evangelist i Norge, i omtrent ti år, mellom 1928 og 1938, før han reiste ut som misjonær.
Misjonær
Arnulf Solvoll ble i 1938, sendt ut som misjonærer i den norske pinsebevegelsen, til det nordlige Kina. Solvoll virket det meste av tiden i områdene ved Sinpaoan og Beijing. Like etter at Mao Tse Tung erklærte sin maktovertakelse, måtte alle misjonærer forlate Kina. Et misjonsfly hentet ut vestlige misjonærer.
Neste stopp var Japan, soloppgangens land. Noe senere til Taiwan, hvor han virket i en årrekke og bygde opp en stor misjonsvirksomhet med radio sendinger, et hjem for polio rammede og sosialt arbeid for fengslede.
I 1988 takket Arnulf Solvoll av som misjonær, etter 47 års sammenhengende tjeneste. Dette skjedde i en festsamling i Betel Nordiland, som har vært Solvolls utsendermenighet gjennom alle årene. Året etter, i 1989, får han Kongens fortjenstmedalje i sølv og diplom, for sin lange innsats for misjonen.
Forfatter
Arnulf Solvoll har skrevet flere bøker om sine opplevelser som misjonær.
Wimund
Wimund var en engelsk biskop som huskes for en karriere utenom det vanlige: han ble en sjøfarende krigsherre og pirat på 1130- og 1140-tallet med øya Man som base. Hans historie har blitt videreført fra 1100-tallets engelske historiker William av Newburgh i hans Historia rerum anglicarum, Bok I, kapittel 24, med tittelen Om biskop Wimund, hans liv hvordan han sluttet som biskop og hvordan hans syn ble fjernet.
Bakgrunn
Ifølge William of Newburgh var Wimund fra England og kom enkle kår. Etter en utdannelse i lesing og skriving valgte han tidlig et liv som munk og begynte sin kirkelige karriere ved Furness i nordvestlige England. Der hadde han tilgang til et bibliotek med bøker, fritid til å lese og eget talent for å huske det han leste. Han utmerket seg og steg hurtig i gradene. Wimund ble sent til øya Man i Irskesjøen for å hjelpe til med å etablere et bispedømme der og ble snart utpekt som biskop.
Pirat og fantast
Wimund var en karismatisk mann, atletisk bygd, høyere enn de fleste og en dyktig taler. Han samlet en gjeng med menn for ikke bare ta tilbake sin «arv», men også å ta hevn over skottene. Det var da «han begynte sin sinnssyke karriere ved de tilgrensende øyene, og ble – som Nimrod – en mektig jeger...» Han som tidligere var en som fisket etter menneskesjeler for å frelse dem ble en som drepte mennesker. Han begynte å invadere og herje områder i Skottland og «ødelegge alt foran seg med voldtekt og slakting». De den skotske kongens hæravdelinger forsøkte å stoppe ham forsvant han igjen ut i Irskesjøen eller skjulte seg på avsidesliggende festninger, og derfra kom han tilbake og fortsatte sine ødeleggelser.