cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Internettleverandør
Norge
Tjenestene leveres fra Norwegian Internet eXchange (NIX) og frem til kunden. En internettleverandør kan enten ha en egen NIX-tilknytning og et eget IP-nett mellom sine servere og aksessnodene, eller leie tilknytning og IP-transport av en annen leverandør.
Tilbydere av fast bredbånd
Ved utgangen av første halvår i 2012 var det 153 operative tilbydere av fast bredbånd i Norge. . Selskapene med størst markedsandel var:
Tilbydere av mobilt bredbånd
Ved utgangen av første halvår i 2012 var det 21 operative tilbydere av mobildata i Norge. Selskapene med størst markedsandel var:
Hengebjørk
Hengebjørk (Betula pendula) tilhører bjørkefamilien (Betulaceae) og kan bli opptil 30 meter høyt. Grenene vokser oppover nær stammen, med en ganske spiss vinkel. Men halve grenen og særlig ytterst på enden, henger rett ned, slik at grenene har et tydelig hengende preg. Herav kommer navnet hengebjørk. Røttene vokser ikke særlig dypt.
Herman Horn Johannessen
Herman Horn Johannessen (født 5. april 1964 i Oslo) er en norsk seiler. Han representerer Kongelig Norsk Seilforening. Johannessen ble europamester i båtklassen 470 for Norge i 1991 sammen med Pål McCarthy, og verdensmester i båtklassen Mumm 30 for Italia i 2001 og 2002. Han tok bronse for Norge i Soling under Sommer-OL 2000 i Sydney sammen med Espen Stokkeland og Paul Davis. Sammen tok de også sølv i EM i Soling i 1995 samt bronse i 1997.
Johannessen deltok i sitt første sommer-OL i 1988 i Seoul med trettendeplass i 470-klassen sammen med Karl-Einar Jensen. Så deltok han i 1992 i Barcelona med femteplass i 470 sammen med McCarthy, og i 1996 i Atlanta med niendeplass i Soling sammen med Stokkeland og Davis.
Hengebjørk
Hengebjørk kan skilles fra vanlig bjørk på at bladene er dobbelt sagtannede, trekantede og tilspissede og at årsskuddene er glatte med vorter. Unge trær har glinsende, rødbrun bark, som seinere blir hvit med lysegrå, horisontale bånd og grå, avskallende flekker. Eldre trær har hvit bark med store, rombeformede, svarte flekker, og nederste del av stammen har dype furer omgitt av små, svarte knudrete flak. En viktig forskjell som ikke er synlig med det blotte øye, er antall kromosomer i cellekjernen. Hengebjørk er diploid med 2n = 28 kromosomer, mens vanlig bjørk er tetraploid med 4n = 56 kromosomer.
Hengebjørk er lyselskende og vokser helst i lavlandet i åpen skog eller langs skogkanter. Den finnes ofte på sur eller næringsfattig grunn som brakkmark og hei. I motsetning til vanlig bjørk kan den ikke vokse på våt og oksygenfattig jord. Hengebjørk tåler vinterfrost.
Utbredelsen er Sibir, Lilleasia, Nord-Iran, Kaukasus og Europa. I Norge er den vanlig nord til lavlandet rundt Trondheimsfjorden og nord til Snåsa. Så forekommer den fra Saltdal til Skjomen ved Narvik. Det er også forekomster av hengebjørk i Pasvik. Spesielt vekstkraftig hengebjørk i Nord-Norge har sitt opphav fra Saltdal.
Markdvergblomsterflue
Markdvergblomsterflue (Neoascia podagrica) er en liten flue som tilhører familien blomsterfluene. Den er utbredt over det meste av Norge, men mangler i fjellet i Sør-Norge og i de nordligste delene.
Levevis
Den lever på strandenger og andre fuktige enger. Larvene kan finnes i kompost, mudder og i fuktig møkk. De voksne fluene flyr i mai-september og besøker gjerne blomster.
Utbredelse
Arten er utbredt i den palearktiske sone østover til Bajkalsjøen. I Norge er den utbredt i Sør-Norge, og langs kysten til Lofoten.
Cerro del Potosí
Cerro del Potosí er det høyeste fjellet i den østlige Sierra Madre fjellkjeden i den meksikanske delstaten Nuevo León, omtrent 80 kilometer syd for Monterrey. Toppen befinner seg 3 720 meter over havet.
Selvstendig næringsdrivende
Selvstendig næringsdrivende er en person som ikke er ansatt i et firma eid av andre, men som livnærer seg på egen hånd. En selvstendig næringsdrivende i Norge kan være registrert med enkeltpersonforetak eller et annet personlig foretak.
Karl den store
Karl den store (latin: Carolus Magnus; fransk: Charlemagne; tysk: Karl der Große; født 2. april 742, død 28. januar 814) var konge av frankerne fra 768, konge av langobardene fra 774 og tysk-romersk keiser fra 800. Han forente det meste av Vest-Europa i tidlig middelalder. Han var den første anerkjente keiser som styrte fra Vest-Europa siden Vestromerriket falt sammen tre århundrer tidligere. Den ekspanderte frankiske stat som Karl den store grunnla er kalt for det karolinske rike.
Karl den store har blitt kalt for «Europas far» (Pater Europae) ved at han forente det meste av Vest-Europa for første gang siden antikkens Romerriket og forente deler av Europa som aldri tidligere hadde vært under frankisk styre. I kontrast til hans brutale tvangskristning av sakserne fremmet hans styre den karolingiske renessanse, en periode av energisk kulturell og intellektuell aktivitet innenfor den vestlige kirke. Alle senere tysk-romerske keisere betraktet deres kongedømmer som etterfølgere av Karl den stores rike, helt opp til den siste keiser Frans II og franske og tyske monarkier. Imidlertid har den østortodokse kirke vurdert ham langt mer kontroversielt, betegnet ham som heterodoks («annerledestenkende»; i motsetning til ortodoks, «den rene lære») i hans støtte til filioque og anerkjennelsen til biskopen i Roma (= paven) av Karl som den lovlige romerske keiser, framfor å anerkjenne Irene av Athen av Østromerriket. Disse og andre intriger førte til det påfølgende bruddet mellom Roma og Konstantinopel i det store skisma 1054.
Han døde i 814 etter å ha hersket som keiser i tretten år. Han ble gravlagt i katedralen i den keiserlige hovedstaden Aachen. Han giftet seg minst fire ganger og fikk tre legitime sønner, men kun en av dem overlevde og etterfulgte ham, Ludvig den fromme.
Politisk bakgrunn
I 687 fikk Pipin av Herstal, rikshovmester i Austrasia, avsluttet striden mellom de ulike kongene og deres rikshovmestre med hans seier ved Tertry. Han ble eneguvernør av hele Frankerriket. Pepin var sønnesønn av to betydningsfulle figurer i det austrasiske kongerike: Arnulf av Metz (senere helgenerklært) og Pipin av Landen. Pipin av Herstal ble til sist etterfulgt av sin sønn Karl Martell som han fikk utenfor ekteskap med sin elskerinne Alpaida.
Etter 737 styrte Karl Martell («hammeren») frankerne i stedet for en konge og avslo å kalle seg selv en konge. Han ble etterfulgt i 741 av sine sønner Karloman og Pipin den yngre, far til Karl den store. I 743 plasserte brødrene Childerik III på tronen for å forhindre separatisme i rikets ytterkanter. Han ble den siste merovingerkongen. Karloman trakk seg fra sin posisjon i 746 for isteden å gå i kloster som munk. Pipin brakte spørsmålet om kongeverdigheten fram for pave Sakarias ved å spørre om det var logisk at en konge ikke hadde noen kongelig makt. Paven ga sitt svar i 749 hvor han slo fast at det var bedre at Pipin ble kalt for konge for han hadde den øverste myndigheten og den reelle makten. Han beordret derfor ham om å bli «den sanne konge». Childerik ble avsatt, tvangsraket og stengt inne i et kloster, og tronen ble erklært ledig.
Pipin ble i 750 valgt til frankernes konge av en forsamling av frankiske adelige med en stor andel av Pipins hær i bakhånd som øvde avgjørende press. Den eldste redegjørelsen av valget er det korte manuskriptet Clausula de Pippino. Han ble salvet av en erkebiskop og opphøyd som konge. Paven merket Childerik som «den falske konge». Merovingernes dynasti ble således formelt erstattet av karolingernes dynasti. Navnet er etter Karl Martell som betegnes som grunnleggeren.
I 753 måtte pave Stefan II flykte fra Italia og søkte tilflukt i Frankerriket. Han appellerte til Pipin om å forsvare ham mot langobardene som forsøkte å legge hele Italia under seg. Han ble støttet i dette av Karloman, Pipins bror. Det eneste paven kunne tilby som gjenytelse var legitimitet. Han gjorde det ved å salve Pipin på nytt og bekreftet at han var den sanne konge, og la samtidig til hans unge sønner Karolus (Karl den store) og Karloman til den kongelige arv. De ble dermed arvinger til det rike som allerede dekket store deler av Vest-Europa. I 754 aksepterte Pipin å være pavens beskytter og bekjempe langobardene.
Under karolingerne ble Frankerriket utvidet til å utgjøre et området som omfattet det meste av Vest-Europa, Skandinavia, de britiske øyer og den iberiske halvøy unntatt. Den østvestlige delingen av kongeriket dannet grunnlaget for dagens moderne stater Frankrike og Tyskland. Traktaten i Verdun i 843 mellom de stridende sønnesønnene til Karl den store har blitt tolket som den avgjørende hendelsen for et uavhengig Frankrike under dets første konge i form av Karl den skallede; et uavhengig Tyskland under Ludvig den tyske; og et uavhengig mellomrike som strakte seg fra Nederlandene langs grenselandene til sør for Roma under Lothar I, som beholdt tittelen som keiser og hovedstedene Aachen og Roma uten jurisdiksjon. Dette langstrakte midtre riket hadde brutt opp ved 890 og delvis bli absorbert i Vestfrankerriket (som ble til Frankrike) og Østfrankerriket (som ble til Tyskland) og resten utviklet seg til mindre «bufferstater» som eksisterer mellom Frankrike og Tyskland den dag i dag i form av Benelux og Sveits. Konseptet og minnet om et forent Europa har forblitt virksomt og Karl den store er således ofte betraktet som stamfar til det moderne Europa. Otto von Habsburg uttalte at «Det europeiske symbol tilhører alle nasjoner likt. Det er kronen til det tysk-romerske rike, som legemliggjør tradisjonen til Karl den store, herskeren av et forent Vesten.» Den internasjonale Karlspris har navn etter Karl den store, og deles ut av byen Aachen hvert år til mennesker som har bidratt til europeisk samarbeid.
Fødselsdato og sted
Karl den stores fødselsdag er antatt å være 1. april 742. Men flere faktorer har ført til revurdering av denne tradisjonelle datoen. Datoen 742 ble utregnet fra hans alder da han døde i januar 814, 72 år gammel, som ble oppgitt av Einhard. Det daterer hans fødsel i 742 før foreldrenes ekteskap i 749, men der er ingen indikasjoner på at Karl den store ble født utenfor ekteskapet. En annen dato er gitt i Annales Petariensis, 1. april 747, er mer sannsynlig, men motsier Einhard og noen få andre kilder. Det året var 1. april i påsken. Fødselen av en keiser i påsken er et sammenfall som burde føre til kommentarer, men der er ingen slike kommentarer dokumentert i 747, som har fått noen til å mistenke at påskefødselen var en from fiksjon som skulle ære keiseren. Måneden og dagen 2. april er etablert av en kalender fra Lorsch kloster. Datoen som er foretrukket ved en overvekt av bevis, er 2. april 742, basert på at Karl den stores alder på den tiden da han døde. Denne datoen støtter konseptet at Karl den store teknisk sett var født utenfor ekteskapet, skjønt det er ikke nevnt av Einhard; Pipin og Bertrada var bundet av en privat kontrakt (eller Friedelehe) da han ble født, men de giftet seg ikke formelt før i 744.
Hans nøyaktige fødested er ukjent, men Aachen i dagens Tyskland og Liège (Herstal) i dagens Belgia er mulige lokaliseringer. Aachen og Liège ligger nært den regionen hvor både merovinger- og karolingerslektene kom fra. Andre byer som har blitt foreslått som mulige steder er Düren, Gauting, Mürlenbach, Quierzy og Prüm, men det finnes ikke et endelig bevis som gir svar på spørsmålet.
Karl den store var det eldste barnet til Pipin den yngre (714–768, styrte fra 751) og hans hustru Bertrada av Laon (720–783), datter av Karibert av Laon og Bertrada av Köln. Mange historikere betrakter Karl den store som født utenfor ekteskap, men en del mener det er diskutabelt, ettersom Pipin ikke giftet seg med Bertrada før 749, noe som var etter at Karl var født, noe som ikke ekskluderte ham fra arverett. Nedtegnelsene navngir kun Karloman, Gisela, og tre barn som døde ung, Pepin, Khrothais og Adelais, som hans søsken.
Rikshovmester
Før han ble valgt til konge i 750 var Pepin først rikshovmester, en myndighetsposisjon som var arvelig (velut hereditario fungebatur). Einhard forklarte at «æren» ble vanligvis «gitt av folket» til fornemme og framstående, men Pepin den store og hans bror Karloman den kloke hadde mottatt posisjonen ved arv. Det samme hadde deres far Karl Martell. Det var imidlertid en viss tvetydighet om kvasi-arv. Posisjonen ble behandlet som en felles besittelse: en posisjon som rikshovmester ble delt mellom to brødre i fellesskap. Imidlertid hadde hver av dem hver sin geografiske embetsområde. Da Karloman besluttet å gå av og deretter ble en benediktinermunk ved Monte Cassino, 130 km sør for Roma, ble spørsmålet om fordelingen av kvasi-andel avgjort av paven. Han omgjorde posisjonen som rikshovmester til kongelig posisjon og ga den tidligere todelte besittelsen til Pepin alene som også fikk retten til å la kongeverdigheten bli arvelig.
Da Pepin døde den 24. september 768 gikk kongeverdigheten i fellesskap til hans sønner, «med guddommelig samtykke» (divino nutu). I henhold til Einhards biografi Livet til Karl den store (Vita Karoli Magni) døde Pepin i Paris. Frankernes «lovgivende forsamling» (generali conventu) ga dem begge rangen som en konge (reges), men «fordelte posisjonen som konge likt» (totum regni corpus ex aequo partirentur). Annales regni Francorum (De frankiske kongeannaler) forteller en noe ulik versjon med kongen døende døende ved Saint-Denis i nærheten av Paris. De to «herrene» (domni) ble «opphøyd til konger» (elevati sunt in regnum), Karl den 9. oktober i Noyon, rundt 100 km nord for Paris, Karloman på en uspesifisert dato i Soissons, rundt 90 km nordøst for Paris. Om Karl ble født i 742 var rundt 26 år gammel, men han hadde drevet krigføring som sin fas høyre hånd i flere år allerede, noe som kan forklare hans militære dyktighet. Karloman var 17 år.
Norsk Astronomisk Selskap
Norsk Astronomisk Selskap (NAS) er en ideell organisasjon som har til formål å fremme interesse for og å spre kjennskap til astronomi. Foreningens formål er også å støtte amatørvirksomhet med råd og anvisninger. Hovedkontoret til selskapet ligger i Oslo. Det finnes en rekke lokale astronomiforeninger i landet. Mange av disse har tilknytning til NAS.
Karl den store
Rikshovmester
Språkføringen i begges tilfeller antyder at det var ikke to som arvet, noe som ville ha opprettet to adskilte konger som styrte over adskilte kongedømmer, men en enkeltstående arv som ble delt og et felles kongedømme mellom likestilte konger. Som tidligere var adskilte embetsområder, Karl fikk Pepins opprinnelige andel som rikshovmester: de ytre delene av kongedømmet som grenset mot havet, det vil si Neustria, vestlige Aquitaine, og de nordlige delene av Austrasia; mens Karloman fikk tildelt sin onkels tidligere andel, de indre delene: sørlige Austrasia, Septimania, østlige Aquitaine, Burgund, Provence, og Schwaben, og landområder som grenset mot Italia. Spørsmålet om disse embetsområdene var felles som var ment å bli overtatt av den andre om en av brødrene død, var ikke avgjort. Det kom opp i de påfølgende tiårene inntil sønnesønnene av Karl den store opprettet adskilte og uavhengige kongedømmer.
Opprettelsen av et nytt Aquitaine
Aquitaine under Romerriket hadde vært i sørlige Gallia, romanisert og snakket et romanske språk. Tilsvarende hadde Hispania blitt befolket av folk som snakket ulike språk, inkludert keltisk, men området var nå befolket av hovedsakelig av folk som romanske språk. Mellom Aquitaine og Hispania var Euskaldunak, latinisert til vascones, det vil si baskere. De bodde i Vasconia, Baskerland, som strakte seg, i henhold spredningen av baskiske stedsnavn, mest tett i vestlige Pyreneene, men også så langt sør som øvre delen av elven Ebro i dagens Spania og så langt nord som til elven Garonne i dagens Frankrike. Det franske navnet Gascogne er avledet fra Vasconia. Romerne greide aldri undertrykke hele Vasconia. I de delene hvor de greide det, hvor de bygget regionens første byer, var kilder for legioner i den romerske hæren verdsatt for deres dyktighet som krigere. Grensen med Aquitaine var Toulouse.
Norsk Astronomisk Selskap
Foreningen ble stiftet 25. februar 1938 i Oslo etter initiativ fra Svein Rosseland, professoren som også grunnla Institutt for Teoretisk Astrofysikk (ITA) ved Universitetet i Oslo. Selskapet var med å organiserte Det internasjonale astronomiåret 2009. Foreningen hadde 2580 medlemmer ved utgangen av 2011. Medlemsbladet siden 1990 har vært Astronomi, som erstattet bladet Amatør Astronomen. Astronomi kommer ut 4 ganger hvert år.
Vibeke Kruse
Vibeke Kruse (død 1648 i København) var kammerpike for Christian IVs hustru Kirsten Munk. Etter at Kirsten Munk ble utstøtt på grunn av antatt utroskap, innledet kongen et forhold med Kruse i 1629, et forhold som kom til å vare til hans død i 1648.
Christian IV satte sannsynligvis pris på henne. Blant annet fikk hun en livsvarig ytelse på 500 riksdaler i året og senere et gods i Holsten samt en gård i København.
Norsk Astronomisk Selskap
Æresmedlemmer
Oppdatert liste over æresmedlemmer i Norsk Astronomisk Selskap. Utnevnelsesdato i parentes:
Karl den store
Opprettelsen av et nytt Aquitaine
En gang rundt 660 ble hertugdømmet Vasconia/Gascogne forent med hertugdømmet Aquitaine for å danne et felles rike under Felix av Aquitaine, styrt fra Toulouse. Det var et felles herredømme med en baskisk hertug, Lupus. Navnet Lupus er en latinsk oversettelse av baskiske Otsoa, i betydningen «ulv». Ved Felixs død i 670 ble den felles besittelsen helt og holdent overtatt av Lupus. Da baskerne ikke hadde noen lov eller tradisjon for felles arv, praktiserte primogenitur (retten til førstefødte) grunnla Lutus i praksis et arvelig dynasti av baskiske herskere i et ekspandert Aquitaine.
Trusselen fra muslimske al-Andalus
Umajjade-dynastiet invasjon av Hispania strakte seg fra 711 til 788 og førte til at det vestgotiske kongeriket ble ødelagt og befolkningen tvunget til å bli muslimer. Det muslimstyrte iberiske halvøy fikk navnet al-Andalus. Erobringen markerte det vestlige ekspansjonen til Umajjade-kalifatet og det muslimske styret inn i Europa. Ved 717 hadde kom det muslimske angrep over Pyreneene og angrep Septimania, den sørlige middelhavsregionen av dagens Frankrike. Her møtte de muslimske angriperne det baskiske dynastiet i Aquitaine, som var allierte med goterne. Odo av Aquitaine gikk seirende ut av slaget ved Toulouse i 721. Maurerne presset seg gradvis inn i Septimania og 732 ble Vasconia angrepet av en hær under Abdul Rahman Al Ghafiqi, og Odos hær ble beseiret i slaget ved Garonne. Maurerne erobret Bordeaux og marsjerte videre mot Tours. Odo som var maktesløs i stoppe den islamistiske invasjonen, appellerte til sin erkefiende Karl Martell, frankernes rikshovmester. I et av de første raske marsjene som gjorde karolingiske konger berømte, brøt Karl Martell og hans hær retningen til maurerne mellom Tours og Poitiers, og i slaget ved Tours ble invasjonshæren avgjærende beseiret og al-Ghafiqi var en av de som ble drept. Maurerne kom tilbake med ny invasjoner to ganger til, men hver gang ble de beseiret og slått tilbake av Karl Martell, først ve elven Berre i nærheten av Narbonne i 737 og deretter i Dauphiné i 740. Kostnaden for å få hjelp mot den islamistiske invasjonen var Odos rike ble underlagt Frankerriket, en beslutning som var frastøtende for ham og hans etterkommere.
Vibeke Kruse
Vibeke Kruse fikk to barn med Christian IV; Ulrik Christian Gyldenløve i 1630 og Elisabeth Sophie Gyldenløve i 1633.
Karl den store
Striden med Aquitaine
Etter hans far Odo var død allierte Hunald, hertug av Aquitaine fra 735 og til 745, seg med de frie Lombardia. Imidlertid hadde Odo tvetydig etterlatt Aquitaine mellom sin to sønner Hunald og Hatto i fellesskap. Sistnevnte, som var lojal til Frankerriket, gikk til krig mot broren for å bli enehersker. Han seiret, stakk øynene ut på broren og fengslet ham, men ble senere rammet av så stor anger og dårlig samvittighet at han gikk av og ble munk for sone sin synd. Denne fortellingen er fortalt i Annales Mettenses priores («De tidlig annaler til Metz»). Hans sønn Waifar ble den neste hertugen og fornyet alliansen med Lombardia og hevdet samtidig at enhver tidligere avtale med Karl Martell ble opphevet ved sistnevntes død. Pipin betraktet Aquitaine som sin arv grunnet tidligere avtale og drev en destruktiv krig i ti år før Waifar endelig ble beseiret. Den unge Karl den store drev klappjakt på Waifar og fikk til sist fanget og henrettet ham i 768.
Pipin døde selv kort tid etter, den 24. september 768, men krigen i Aquitaine ble ikke avsluttet med deres død. Med Pipins død ble sønnen Karl hersker sammen med sin bror Karloman i fellesskap. Deres første store oppgave var et nytt opprør i Aquitaine og i Gascogne. Brødrene hadde ansvaret for Aquitaine i fellesskap. Hunald II ble utropt som ny hertug i Aquitaine etter Waifars død, og han var muligens hans sønn. Han la krav på hertugdømmet som følge av Pipins død. Hunald ledet en hær så langt nord som til Angoulême. I henhold til sin biograf Einhard ba Karl sin bror om hjelp for å slå ned opprøret, anmodet om et møte ved Moncontour og her nektet Karloman å delta eller avse soldater og reiste isteden til Burgund. Karl samlet hæren og marsjerte til Bordeaux. Ved samløpet av elvene Dordogne og Garonne, sistnevnte utgjorde grensen mellom Aquitaine og Gascogne, bygget han en festning som ble kjent som «den til frankerne», Franciacum, nå hetende Fronsac. Hunald rømte over Garonne og til hertug Lupus II av Gascogne. I møtet med Karls utsendinger ble Hunald utlevert i bytte for fred. Karl lot ham stenge inne i et kloster og ingenting mer er hørt om ham. Karl den store krysset deretter Garonne og med hæren som pressmiddel aksepterte han personlig Lupus’ formelle underkastelse direkte.
Vibeke Kruse
Da Christian døde på Rosenborg slott lå hun selv alvorlig syk i rommet ved siden av. Corfitz Ulfeldt fikk henne egenhendig kastet ut og hun døde kort tid etter for så å bli begravet ved den nå forsvunne kirke ved Nørre Farimagsgade utenfor vollene. Sønnen fikk senere lov til å flytte kisten med sin mor til Kølstrup kirke på Fyn.
Karl den store
Tvungen forening
Brødrene Karl og Karloman opprettholdt et lunkent forhold sammen, holdt sammen ved deres mor Bertrada. I 770 signerte Karl en avtale med hertug Tassilo III av Bayern og giftet seg med en prinsesse fra Lombardia kjent under navnet Desiderata, datter av kong Desiderius av Lombardia. Grunnet var neppe av kjærlighet, men for at Karl ville danne en allianse som omringet Karloman. Selv pave Stefan III motsatte seg ekteskapet, fant han lite å frykte fra en allianse mellom Frankerriket og Lombardia.
Mindre enn et år etter bryllupet forkastet Karl sin hustru og den avviste Desiderata måtte vende tilbake til sin fars hoff i Lombardia. Ekteskapet ble annullert i 771. De hadde ingen barn og hennes videre skjebne er ukjent. I henhold til Einhard: «Ingen visste hvorfor, men han sendte vekk sin hustru etter kun ett år.» Desiderius ble rasende, og var mer enn villig til å gå i allianse med Karloman. Isteden giftet Karl seg med et pikebarn fra Schwaben, den 13 år gamle Hildegard, datter av grev Gerold av Anglachgau, og den framtidige mor til hans sønn Ludvig den fromme. Årsaken kan ha vært at hennes far hadde omfattende besittelser i herredømmet til Karloman, og denne alliansen var viktig for Karl den store da det kunne forsterke hans posisjonen øst for Rhinen og knytte adelen i Alamannia på hans side. Men før det brøt ut krig mellom brødrene døde Karloman den 4. desember 771 i Samoussy, nord i dagens Frankrike. Det skjedde brått og svært passende for Karl. Tilsynelatende av naturlige årsaker, oppgitt som en alvorlig neseblødning. Karlomans enke Gerberga flyktet til Desiderius’ hoff med sine sønner for beskyttelse. Karl den store var nå enehersker av det forente Frankerriket.
Erobringen av Lombardia
Desiderius kontaktet til pave Hadrian I, som hadde tatt over den hellige stol i 772, om at aktet å krone Karlomans sønner som konger av frankerne og anerkjenne deres retter til å etterfølge deres far. Hadrian krevde han at bestemte byer i det tidligere eksarkatet Ravenna i henhold til et løfte Desiderius ga da han overtok tronen. Isteden inntok han en del pavelig byer og invaderte Pentapolis (en rekke byer ved Italias østkyst mot Adriaterhavet) og hadde retning mot Roma. Pave Hadrian sendte budbærere til Karl den store om høsten med anmodning om at han gjennomførte sin fars løfte om beskyttelse. Desiderius sendte sine egne folk som nektet for pavens anklager. Diplomatene møttes i Thionville, og Karl sættet pavens framstilling.
I 773 brøt krigen ut ved Karl den store og sin onkel Bernard av Herstal krysset Alpene og invaderte nordlige Italia for å håndtere trusselen fra Lombardia. De jaget Desiderius tilbake til Pavia hvor han forskanset seg og som ble lagt under beleiring. Karl opphevet eller sendte deler av hæren mot Verona hvor Desiderius’ sønn Adalgis forsøkte å samle en hær. Her hadde Gerberga søkt tilflukt med sine sønner i den best befestede byen i Lombardia. Adalgis ble jaktet på til kysten av Adriaterhavet hvor han klarte flykte til havs. Han seilte til Konstantinopel for å be om hjelp hos den østromerske keiser Konstantin V.
Beleiringen varte til Pavia falt i juni 774 da byen overga seg, og det samme skjedde med Verona. Desiderius ble sendt til klosteret i Corbie hvor han ble værende livet ut. Han sønn døde i Konstantinopel. Gerberga og hennes barn ble ført fram til Karl den store, men ingenting er siden hørt om henne og hennes barn, antagelig ble de også tvunget inn i kloster.
Karl lot seg krone med Lombardias jernkrone og tok tittelen lex Langobardorum, konge av langobardene, den første gangen en germansk konge tok tittelen til et kongedømme han hadde erobret. Adelen i Lombardia møtte ham i Pavia hvor de underkaste seg ham som sin overherre. Kun Arekis II, hertug av Benevento, beliggende sør for Roma, nektet å bøye seg og erklærte sin uavhengighet. Karl lot ham være for øyeblikket og forlot Italia med en garnison i Pavia og noen få frankiske grever for å representere sin autoritet.
Uroen fortsatte i Italia. I 776 gjorde hertug Hrodgaud av Friuli og Hildeprand av Spoleto opprør. Karl den store måtte i all haste vende tilbake fra Sachsen og beseiret hertugen av Friuli i et slag hvor Hrodgaud ble drept. Hertugen av Spoleto signerte en avtale. Arekis II av Benevento, som nå kalte seg for «fyrste av Benevento», gjensto og utstedte en rekke lover som var ment å avvise at Karl den store var Lombardias nye konge; tidligere var kun kongen av Lombardia som hadde utstedt lover. Det synes ikke som Arekis II ga større praktisk støtte for opprøret i Friuli, og det synes som om den geografiske avstanden gjorde ham trygg for frankisk gjengjeldelse.
I 787 var Karl tilbake og rettet sin oppmerksomhet mot Benevento i sørlige Italia. Han beleiret byen Salerno i Benevento, noe som tvang Arekis til å underkastet seg, betalte tributt og utleverte en av sine sønner, Grimoaldus, som gissel og som kom til å vokse opp ved det kongelig hoff i Pavia. Arekis døde i 787, og hans sønn Grimoald III erklærte Benevento som uavhengig. Grimoald ble angrepet flere ganger av hæren til Karl eller til hans sønner, men uten å oppnå en avgjørende seier. Til sist mistet Karl den store interesse for rikets ytterpunkt og kom aldri tilbake til sørlige Italia hvor Grimoald greide å holde sitt hertugdømme fri for frankisk overherredømme.
Barn
I løpet av den første fredsepoken av betydelig lengde (780–782), begynte Karl å utnevne sin sønner til posisjoner med autoritet. I 781 gjorde han sine to yngste sønner til konger, kronet av paven, slik at de kunne hevde at styrte på Guds godkjennelse. Den eldste av disse to, Karloman, ble gjort til konge av Italia, mottok jernkronen som hans far hadde båret i 774, og i den samme seremonien ble han omdøpt til Pipin. Langobardenes jernkrone var fremstilt av gull og edelsteiner, men med jernbånd på innsiden som det ble sagt var smidd fra en nagl fra Kristus’ kors. Den yngste av de to, Ludvig, ble gjort til konge av Aquitaine. Karl beordret både Pipin og Ludvig til å bli oppfostret til skikkene i deres respektive riker, og ga deres regenter en del kontroll over deres besittelser. Han beholdt selv den virkelige makten, selv om hensikten var at de skulle arve deres riker. Han aksepterte ikke ulydighet hos sine sønner: i 792 forviste han sin eldste sønn, Pipin pukkelryggen, til et kloster i Prüm ettersom den unge mannen var involvert i et opprør mot ham. Årsaken kan ha vært at Karl hadde gitt sin Karloman hans navn og det indikerte at faren ikke hadde tro på ham grunnet hans deformasjon i ryggen. Pipin ble kronraket og han døde i 811. Han ble senere et emne for tallrike skjønnlitterære framstillinger.
Karl var bestemt på å få sine barn utdannet, inkludert sin døtre, ettersom hans egne foreldre hadde betont viktigheten av lærdom for ham i en tidlig alder. Hans barn var også lært ferdigheter i henhold til deres aristokratiske status, blant annet ridning og våpenkunnskap for sin sønner, og broderi, spinning og veving for sine døtre.
Keiserinne Irene
Keiser Leo IV av det østromerske rike døde av sykdom i 780 etter kun fem år på tronen i Konstantinopel. Hans ni år gamle sønn ble keiser som Konstantin VI og hans mor, Irene, som nedstammet fra en gammel slekt i Athen, ble regent for den umyndige gutten. Kalif Al-Mahdi i Abbasidekalifatet betraktet en gutt som keiser og en kvinne som regent som en stor svakhet i Østromerriket og satte i gang et nytt angrep på Anatolia for å utnytte muligheten militært. Han feide de bysantinske forsvarerne til side og presset seg helt fram til Bosporosstredet og slo leir ved havnebyen Krysopolis på motsatt side av Konstantinopel. Det var en ekstrem trussel og svært pinlig for regent Irene, som ble tvunget til å betale ham en enorm sum og en årlig tributt for å få muslimene til å trekke seg tilbake. Kanskje var årsaken for en sterk alliert at hun i 782 sendte to sendebud til Frankerriket og anmodet Karl den store til å forlove en av hans døtre til hennes sønn, den elleve år gamle keiseren.
Karl den store vurderte antagelig seg selv som likestilt med den østromerske keiser. Han kontrollerte Frankerrikets veldige rike, inkludert nordlige Italia, og hadde dannet et dynasti hvor hans sønn Pepin var kronet til konge av Italia, hans sønn Ludvig den fromme som konge av det frankiske området Aquitaine. Han hadde tatt på seg oppgaven å være pavedømmets beskytter, noe som også gjorde ham til en forsvarer av den kristne tro. Han var uten tvil den mektigste herskeren i Vest-Europa og en allianse og en dynastisk forening mellom øst og vest ville ikke bare skape en forent front mot den muslimske trusselen, men et åndelig rike i seg selv.
Han hadde også mer enn nok døtre å ta av. Gjennom sitt lange liv hadde fire hustruer, minst seks kvinnelige følgesvenner, og rundt tjue barn. Han gikk med på å la sin tredje eldste datter Rotrude til å bli forlovet med Konstantin V. Datteren var åtte år, og forlovelsen var kun i navnet mens barnet ble hos sine foreldre. Teoretisk kunne et bryllup bli holdt så snart Rotrude ble nådde fruktbar alder, noe som på 800-tallet var løst definert. Når Konstantin V ble myndig da han ble seksten år kunne han kreve at den tretten år gamle Rotrude ble sendt til henne.
Det skjedde ikke da hans mor Irene brøt forlovelsen da hun følte at hennes posisjon var blitt sterkere og ikke lenger trengte en allianse med Frankerriket. Faktisk var Karl den stores voksende makt blitt en økende trussel mot de bysantinske enklavene som var igjen på den italienske halvøy. At forlovelsen ble brutt var en fornærmelse, men Irene i Konstantinopel så ikke på Karl den store som legemliggjøringen av det kristne vesten, i hennes forståelse var det hun som holdt den høyeste gudsforankrete posisjonen i Europa. Etter at hun brøt forlovelsen nektet hun å overlate tronen til sin sønn da han var gammel nok. Hun navnga seg selv ikke lenger som regent, men som keiserinne og i denne autoriteten innkalte hun til det andre konsil i Nikea i 787 for å tilbakekalle alle ikonfordømmende beslutninger som ble iverksatt av Leo III og hans etterfølgere.
Go to Jesus
«Go to Jesus» er en amerikansk salme. Teksten ble skrevet av Fanny Crosby og publisert i Joy to the World av John Sweeney, Tullius O'Kane & C.C. McCabe (Cincinnati, Ohio: Hitchcock & Walder, 1879), nummer tre.
Karl den store
Invasjon av al-Andalus
Oppmuntret av sine erobringer i Italia vendte Karl oppmerksomheten mot sørvest. Abd ar-Rahman var grunnleggeren av et muslimsk dynasti som hersket over den største delen av den iberiske halvøy, det området som muslimene kalte for al-Andalus. Han var et medlem av Umajjadedynastiet i Damaskus. At Abd al-Rahman hadde erobret Córdoba-kalifatet hadde ikke blitt godt mottatt av alle muslimene i al-Andalus, og i 778 hadde en gruppe dissenterer i den nordøstlige delen, ledet av wāli (guvernør) i Barcelona og Girona, Sulayman al-Arabi, invitert Karl den store om hjelp for å bli kvitt umajjadenes styre. Opprørerne lovet den frankiske kongen at byen Zaragoza, som lå innenfor grensene av emiratet, skulle åpne sine porter og ønske ham velkommen innenfor bymurene slik at Karl den store kunne bruke byen som sin base for videre krigføring i al-Andalus.
Karl den store marsjerte sørover til Zaragoza med forhåpninger om erobre muslimske Iberia. Da han ankom Zaragoza synes det som om byens guvernør, som fram til da hadde vært alliert med Sulayman og dissenterne, å ha endret seg i synet av den store kristne hæren og nektet å åpne byportene. Frankerne slo leir utenfor, og ble der i ukevis uten at byens porter åpnet seg. Uten en befestet by som defensiv beskyttelse ble han til sist tvunget til å oppgi planene om erobring og trakk seg tilbake over Pyreneene. Karl var rasende og lot sitt sinne gå ut over festningen i Pamplona da frankerhæren passerte ved å angrip og plyndre den. Det var et feilgrep. Pamplona var ikke fullstendig underlagt emiren av Córdoba. Det var isteden kjerneområdet til vaskonene, et folk som hadde vært i Spania før romerne og hadde overlevd i fjellene under den romerske okkupasjonen, under vestgoterne og overlevd ankomsten av araberne. Vaskonene er forstått som forfedrene til baskerne.
Slaget i Roncevaux-passet
De tok hevn over frankernes ødeleggelser da hæren marsjerte over Pyreneene og ved fjellpasset Roncevaux angrep de baktroppen til den frankiske hæren. De drepte baktroppene og bagasjevognene. Vaskonene eller baskerne var lett bevæpnet, fjellvante og etter angrepet forsvant de i fjellene. Frankerne, som var tynget ned av sine rustninger, var ute av stand til å forfølge dem. Overfallet var ikke bare ydmykende for Karl, men også et personlig slag da et antall av hans offiserer og venner ble drept. Blant dem var en mann som Einhard kalte «Roland, herre over bretonske markene», en adelsmann som styrte grensetraktene ved vestkysten ved munningen av Loire. Det ble fortalt fortellinger om det militært ubetydelige nederlaget inntil disse historiene vokste til et voldsomt slag som viste det frankiske edelmot og kampånd. De mange fortellingene ble en del av legendene og ble en fullkommen rollemodell for riddere. Tallrike verker ble skrevet om slaget, som endret og overdrev hendelsene. Slaget i fjellpasset opphøyde den relativt ukjente Roland til en stor frankisk helt, hovedfiguren i Rolandskvadet, det første franske epos, og videre i Orlando Furioso, et av de fremste verkene i italiensk litteratur i middelalderen.
Go to Jesus
Norsk versjon
Anders Hovden har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Gå til Jesus».
Karl den store
Slaget i Roncevaux-passet
I Rolandskvadet har det baskiske bakholdsangrepet blitt endret til en stor konspirasjon mellom araberne i Zaragoza og en forræder innen frankerhæren. I eposet er det fire hundre arabere som overfalt Karl den stores baktropp, og Roland nektet å blåse i sitt horn etter hjelp før han har utkjempe alle sine krefter. Da han til sist blåste i hornet, rir Karl den store fra fronten og bakover for å hjelpe, men kraften i hornets lur har sprengt skallen på Roland. Karl den store tar hevn over araberne med Guds hjelp. I Johannes A. Dales oversettelse: «Da keiser Karl har gjeve Gane straff / og svala i hans blod i sin harm, / vert Bramimonda døypt til,kristennamn, / Dagen kverv bort, snart kjem den mørke natt, / i kvelvde koven søv vår konung Karl.» I virkeligheten avsluttet slaget ved Roncevaux de ambisjoner som Karl den store hadde i al-Andalus. Han forsøkte aldri på nytt å lede en hær over Pyreneene.
Den destruktive krigen med Aquitaine, selv om den fikk et tilfredsstillende resultat for frankerne, viste at den frankiske maktstrukturen sør for elven Loire var svak og upålitelig. Skeptisk til et nytt baskisk opprør, synes det som om Karl den store ville begrense makten til Lupus II, hertug av Gascogne, ved å utnevne Seguin som greve av Bordeaux i 778 og innsette andre frankiske grever i grenseområdene. Den baskiske hertugen synes å ha bidratt betydelig i slaget ved Roncevauxpasset i 778. Dette nederlaget styrket Karls beslutning på å styre direkte i sør ved å etablere kongeriket Aquitaine med hans sønn Ludvig den fromme som underkonge, bygge en maktbase med frankere ved fordele land blant frankiske landeiere og til kirken. Kirken var hans allierte og kristningsprogram ble iverksatt.
Kontakt med sarasenere
Erobringen av Italia nord for Roma brakte Karl den store i kontakt med sarasenere (muslimske pirater) som på denne tiden kontrollerte Middelhavet. Karls eldste sønn, Pipin pukkelryggen, var involvert i forsvaret mot sarasenere i Italia hvor de stadig var en trussel for angrep. Ved en ukjent dato erobret Karl Korsika og Sardinia, og i 799 også Balearene, en øygruppe utenfor Spania. Disse øyene ble jevnlig angrep av sarasenerne fra baser i Nord-Afrika, men grevene av Genova og Toscana ledet forsvaret mot dem med store flåter fram mot slutten av Karl den stores styre. Karl hadde faktisk også kontakt med kalifens hoff i Bagdad. I 797, eller kanskje i 801, sendte kalifen i Bagdad, Harun al-Rashid, en asiatisk elefant ved navn Abul-Abbas og en klokke. Elefantens navn og hendelsen er nedtegnet i Annales regni Francorum og er også nevnt i Einhards Vita Karoli Magni.
Krig mot maurerne
Karl den store frankisk autoritet over Pyreneene ved å underkaste de sørvestlige grensetraktene til Toulouse fra 790 og etablerte vasallområder i sørlige Pyreneene, et område som kom til å utgjøre Marca Hispanica, og fungerte som en buffersone mot muslimske angrep. I Spania fortsatte kampen mot maurerne uforminsket gjennom hele den siste halvdelen av Karls styre. Ludvig den fromme hadde ansvaret for grensen mot Spania. I 785 erobret hans hær Girona i nordlige Catalonia og ekspanderte frankisk kontroll inn i katalansk kystområde for resten av Karls styre (og området forble nominelt frankisk fram til traktaten i Corbeil i 1258). De muslimske høvdingene i nordøstlige al-Andalus gjorde stadig opprør mot Cordovas autoritet og henvendte seg ofte til Frankerriket for støtte. Den frankiske grensen ble gradvis utvidet fram til 795 da Girona, Cardona, Ausona og Urgell var forent under Marca Hispanica innenfor det gamle hertugdømmet Septimania.Ludvig marsjerte hele hæren sin over Pyreneene og beleiret
I 797 falt Barcelona, den største byen i regionen, til frankerne da Zeid, dens guvernør, gjorde opprør mot Cordova, men feilet, noe som førte til at frankerne overtok kontrollene. Umajjadene gjenerobret byen i 799, men Barcelona i to år, overvinteret der fra 800 til 801, til byen overga seg. Frankerne fortsatte presse seg framover. De erobret Tarragona i 809 og Tortosa i 811. Den siste erobringen brakte dem fram til munningen av elven Ebro og ga dem tilgang til å angripe Valencia, noe som alarmerte emir Al-Hakam I til å anerkjenne deres erobringer i 813.
Krig mot sakserne
Karl den store var opptatt bort imot konstant i krigføring gjennom hele sitt styre, ofte ved å lede sine elitestyrker, scara, og bar da sitt legendariske sverd Joyeuse. I krigen mot sakserne, som strakte seg over tretti år og atten slag, erobret han saksernes land (Gamle Sachsen) og underkastet landet kristendommen. De germanske sakserne var adskilt i fire stammer i fire regioner. Nærmest Austrasia var Westfalen («Vestfold») og lengst unna var Ostfalen («Østfold»). Mellom disse to områdene lå Engern og nord for disse tre, ved foten av halvøya Jylland, var området Nordalbingien («Nord for elven Elben.
Etter at Karl den store ble enehersker over Frankerriket etter sin brors død begynte han å tenke på å utvide sitt rike. I 772, før han begynte å tenke på Italia og Desiderius, var hans oppmerksomhet rettet mot nord, mot sakernes land, på motsatt side av elven Rhinen. Landområdene rundt og langs Rhinen var rikt og sakserne var ikke forent. Hans første krigføring mot sakserne kom i 773 da Karl tvang folket i Engern til å underkaste seg, og samtidig fikk han hogd ned en hellig pilar kalt Irminsul i nærheten av Paderborn i Teutoburgerskogen. For sakserne representerte denne tresøylen det hellige tre som støttet himmelhvelvingen og aktet å vise dem at han, den gudsutnevnte kristne konge, ville dominere både dem og deres foraktelige guder. Men ødeleggelsen av Irminsul kom til å forfølge ham for om sakserne ikke var politisk forente eller sterke nok til å overvinne ham, delte de felles religiøse oppfatninger som fungerte som drivkraft i en motstandskamp sok kom til å vare i tiår framover.
Krigen ble avsluttet raskt grunnet at han måtte forflytte seg til Italia, hans første militære kampanje der. Han var tilbake i 775, marsjerte gjennom Westfalen og erobret den saksiske festningen ved Sigiburg. Deretter krysset han inn i Engern og beseiret sakserne på nytt. Til sist invaderte han Ostfalen hvor han møtte og beseiret en saksisk hær. Han tvang deres leder til å ta imot en kristen dåp. Han dro tilbake gjennom Westfalen, etterlot seg soldater ved Sigiburg og Eresburg som begge hadde vært viktige saksiske bastioner- Han kontrollerte da Saksen med unntak av Nordalbingien, men den saksiske motstanden var ikke over.
Som følge av at han underkastet hertugdømmet Spoleto i Italia kunne Karl den store komme raskt tilbake til Saksen i 776 etter at et opprør hadde ødelagt hans festning ved Eresburg. Sakserne ble igjen beseiret, men deres høvding, Widukind, klarte rømme nordover til Danmark. I henhold til Annales regni Francorum var han hos den danske kongen Sigfred (muligens egentlig Sigurd Ring). Karl bygde en ny leir ved Karlstadt. I 777 innkalte han alle saksere til rådsforsamling ved Paderborn for at landet skulle bli helt og holdent underlagt Frankerriket. Mange saksere ble samtidig døpt som kristne.
Sommeren 779 invaderte han Saksen på nytt og gjenerobret Ostfalen, Engern og Westfalen. Ved et rådsmøte i nærheten av Lippe delte han landet inn i misjonsdistrikter og sto selv tilstede ved flere massedåper i 780 for tvinge sakserne til å bli kristne. Han dro deretter tilbake til Italia og for første gang gjorde ikke sakserne øyeblikkelig opprør. Området var fredelig fra 780 og til 782.
Karl den store kom tilbake til Saksen i 782 og etablerte et gjeldende lovverk og utnevnte grever, både saksere og frankere. Lovene var harde på religiøse spørsmål; eksempelvis foreskrev Capitulatio de partibus Saxoniae dødsstraff til saksiske ikke-kristne som nektet å konvertere til kristendommen: «enhver udøpt sakser som skjuler seg blant sitt folk og nekter å søke dåpen, men heller velger å forbli en hedning skal dø.» En sakser som stjal fra kirken eller utøvde vold mot en prest, eller fordrev gamle saksiske ritualer framfor kristne, eller ikke overholdt fasten, skulle også dø. Disse truslene ble ikke godt mottatt og førte til fornyet konflikt. Karls rådgiver Alcuin talte imot disse dødsstraffene: «Demp litt på truslene, og ikke tving dem ved offentlig tvang før troen har gjennomgående vokst i deres hjerter.» Kongen lot seg formidle og trakk dødsstraffene tilbake, men det endret ikke hans følelse av religiøs plikt til omvende hedningene til den rette tro.
Det samme året, om høsten, kom Widukind tilbake nordfra og ledet et nytt opprør. Han allierte seg med friserne i kystregionen mot Nordsjøen. Som reaksjon på dette beordret Karl den store massehenrettelser av 4 500 saksiske fanger i Verden i Nedre Saksen (Niedersachsen). Dette er kjent som massakren i Verden (Verdener Blutgericht). Drapene utløste tre år med fornyet krigføring (783–785). I løpet av denne krigen ble friserne endelig underkastet og en stor del av deres skip ble brent. Krigen endte med at Widukind også underkastet seg og aksepterte å bli døpt i bytte med fredsavtale.
Deretter holdt sakserne fred i sju år, men misnøyen var åpenbar underliggende. I 792 gjorde Westfalen opprør på nytt. Ostfalen og Nordalbingien fulgte dem i 796, men ankomsten av Karl den store, alliert med kristne saksere og slavere, knuste det nye opprøret. Det siste opprøret skjedde i 804, mer enn tretti år etter Karl den stores første krigskampanje mot dem, men også dette feilet. I henhold til Einhard:
Underkastelse av Bayern
Ved 774 hadde Karl den store invadert det langobardiske kongerike i nordlige Italia, og senere annektert langobardiske områdene og selv tatt dets kongekrone, og satte pavens kirkestat under frankisk beskyttelse. Hertugdømmet Spoleto sørøst for Roma ble erobret i 774 mens de sentrale og vestlige delene av Europa ble hertugdømmet Bayern absorbert, og bayersk politikk fortsatte å etablere vasaller i grenseområdene blant slaviske serbere og tsjekkere. Den gjenværende makten som konfronterte frankerne i øst var avarere, et folk opprinnelig lengre øst. Karl den store fortsatte å ekspandere østover og underla seg områder som i dag er kjent som Böhmen, Mähren, Østerrike og Kroatia.
I 789 kom Karl den store til Bayern. Han hevdet at Tassilo III, hertug av Bayern, var en uegnet og uskikket hersker da han hadde brutt sin ed og således var en opprørsk vasall. Anklagene var overdrevet, men Tassilo ble uansett avsatt og plassert i forvaring i klosteret i Jumièges. I 794 ble Tassilo tvunget til frasi seg alle krav og rettigheter til Bayern for seg selv og sin slekt ved kirkemøtet i Frankfurt; han overførte formelt alle rettigheter han hadde til den frankiske kongen. Som kongen hadde gjort med Sachsen, ble Bayern inndelt i franske grevskap.
Krig mot avarene
I de neste to årene var Karl den store opptatt av å slå ned saksernes opprør. Pepin og hertug Erik av Friuli fortsatt imidlertid kampen mot avarene. De angrep avarenes ringformede borger. Deres store ringborg, som var deres hovedstad, ble erobret to ganger. Krigsbyttet ble sendt til Karl den store i hans hovedstad i Aachen, og fordelt blant hans tilhengere og til utenlandske herskere, inkludert til den angelsaksiske kongen Offa av Mercia, som diplomatiske gaver. Etter en stund mistet de avariske tuduner (høvdinger) lysten til fortsatt krigføring og reiste til Aachen for å underkaste seg den frankiske kongen og bli hans vasaller. Karl den store godtok deres underkastelse, lot dem kristne og sendte en av høvdingene, døpt som Abraham, tilbake med den gamle asiatiske tittelen khagan (keiser). Abraham klarte å disiplinere sine folk, men i 800 angrep bulgarerne under khan Krum levningene av den avariske staten.