cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bezalel Academy of Art and Design
Historie
Mange tidlige sionister, som Theodor Herzl, mente at Israel måtte ha en nasjonal kunststil som kombinerte jødiske, midtøstlige og europeiske tradisjoner. Lærerne ved akademiet utviklet en distinkt kunstskole, kjent som Bezalelskolen, hvor kunstnere behandlet både bibelske og sionistiske temaer påvirket av europeisk jugendstil (art nouveau) og tradisjonelle persiske og syriske kunststiler.
I likhet med Wiener Werkstätte i Wien, William Morris-firmaet i England og Tiffany Studios i New York, skapte Bezalelskolen dekorativ kunst i en rekke materialer: sølv, lær, tre, messing, tekstil.
I 1935 ble kunstakademiet gjenåpnet som New Bezalel School for Arts and Crafts. Mange jødiske flyktninger fra Tyskland, tidligere lærere og studenter ved Bauhausskolen, som var blitt stengt av nazistene i 1933, ble knyttet til akademiet.
I 1969 ble kunstakademiet omdannet til en statsstøttet institusjon, og fikk sitt nåværende navn.
Det flyttet til sin nåværende campus på Skopusberget i 1990. Det er imidlertid planer om å flytte kunstakademiet tilbake til Jerusalems bykjerne.
Det e mannfolk nok
Det e mannfolk nok er et musikkalbum med Jenny Jenssen, utgitt i 1998. Dette er hennes debutalbum som soloartist.
Fylkesvei 4092
Fylkesvei 4092 går mellom Farbrot og Udestad i Farsund kommune. Veien er 5,7 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 669 (Vest-Agder).
Juan Carlos Onetti
Juan Carlos Onetti (født 1. juli 1909 i Montevideo, død 30. mai 1994 i Madrid) var en uruguayansk forfatter.
Liv
I 1930 flyttet Onetti til Buenos Aires, hvor han livnærte seg som løsarbeider. I 1934 vendte han tilbake til Montevideo. Fra 1939 arbeidet han som journalist, inntil 1941 som redaksjonssekretær i tidsskriftet Marcha, hvor han gikk inn for en nyorientering av den søramerikanske litteraturen. Debutromanen hans, El pozo (1939), er blitt kalt Sør-Amerikas første moderne roman.
Fra 1941 til 1955 levde Onetti igjen i Buenos Aires. I 1950 utga han La vida breve, første del av syklusen Santa María, som handler om den fiktive byen Santa María. I 1957 ble han leder for bybiblioteket i Montevideo, men i 1974, under militærdiktaturet i Uruguay, ble han dømt til fengsel. Etter å ha sluppet ut av fengselet forlot han Uruguay og flyttet til Madrid, hvor han levde til sin død.
Oversettelser
Blant Onettis bøker er Verftet (El astillero) blitt oversatt til norsk, av Inger Elisabeth Hansen (1978). På svensk foreligger Ta farväl (Los adioses), oversatt av Elisabeth Helms (1983).
Utmerkelser
Onetti vant Cervantes-prisen i 1980.
Paul Nizon
Paul Nizon (født 19. desember 1929 i Bern) er en sveitsisk kunsthistoriker og forfatter.
Nizon er sønn av en russisk kjemiker. Han studerte kunsthistorie, klassisk arkeologi og germanistikk ved universitetene i Bern og München. I 1957 fikk han doktorgraden for en avhandling om Vincent van Gogh. Fra 1961 var han kunstkritiker for Neue Zürcher Zeitung. Denne stillingen oppga han for å leve som fri forfatter. Han har siden 1977 bodd i Paris.
Laura Prepon
Laura Helene Prepon (født 7. mars 1980) er en amerikansk skuespiller. Hun er kjent for rollen som Donna Pinciotti i TV-serien That 70's Show hvor hun var med i alle de åtte sesongene. Hun har siden fått mye oppmerksomhet for rollen som Alex Vause i Netflix' dramakomedie Orange Is the New Black.
I tillegg til å være skuespiller har Prepon også en fortid som modell i Paris, Milano og Brasil. Laura Prepon var tidligere medlem av Scientologikirken.
Kiribati under OL
Kiribati deltok første gang i olympiske leker under Sommer-OL 2004 i Athen. Nasjonen har aldri deltatt i vinterlekene, og har heller aldri vunnet noen medalje.
Tirsåstunnelen
Tirsåstunnelen er en veitunnel på fylkesvei 566 i Osterøy kommune i Vestland. Tunnelen går gjennom fjellet Hæddena mellom Osterøybrua/Kvisti og Mjeldadalen. Den er 2017 meter lang og ble åpnet i 1998.
Pinadø
Pinadø er et musikkalbum med Jenny Jenssen, utgitt i 2003. Albumet lå 1 uke på VG-lista og endte med 36.-plass som beste plassering.
Batéképlatået
Batéképlatået ligger rundt grensen mellom Republikken Kongo og Gabon. I begge land har det gitt navn til to departementer:
Det ligger på fra 550 til 830 meter over havet, og er rikt på mangan. Batekeplatået er et gammelt vulkansk område.
En rekke elver utspringer her: Niari som renner i Kongo; Ogooué, Mpassa, Ndjoumou, Lekabi og Lekey som renner i Gabon.
Navnet er etter den etniske gruppen batéké.
DS «Donau»
DS «Donau» var et transportskip som ble brukt av den tyske Kriegsmarine mellom Tyskland og Norge under den andre verdenskrig. Skipet ble bygget i 1929 i Hamburg, og tonnasjen var 9 025 bruttoregistertonn. Skipet er kjent for å ha stått for den største enkeltdeportasjonen av norske jøder under krigen. 26. november 1942 ble 532 norske jøder fraktet med «Donau» og videre til utryddelsesleiren Auschwitz. Bare ni av disse kom levende tilbake.
Stenurella melanura
Stenurella melanura ( Linnaeus, 1758) er en av blomsterbukkene (Lepturinae), en bille som tilhører trebukkene (Cerambycidae).
DS «Donau»
Skipet ble også brukt for deportasjonen av Tysklandsstudentene fra Stavern til Buchenwald i 1944.
Stenurella melanura
Utbredelse
Stenurella melanura finnes sørøst i Norge, på østlandet, langs kysten sør til Kristiansand. Den er blant de vanligste blomsterbukkene flere steder. Den har en vid utbredelse sørover i Europa. Den finnes i Asia og Nord-Amerika.
Enarmoniini
Enarmoniini er en delgruppe av viklere (Tortricidae). De fleste av de europeiske artene tilhører slekten sigdviklere (Ancylis).
Stenurella melanura
Utseende
Stenurella melanura er mellom 7 og 9 mm lang og er en langstrakt bille, bakkroppen blir smalere bakover. De har lange, kraftige svarte antenner. De har rødlige eller gulbrune dekkvinger med en bred mørk midtstripe bakover langs sømmen. Bakkroppens spiss er helt svart. Brystpartiet og beina er svarte.
DS «Donau»
DS «Donau» var eid av rederiet Norddeutscher Lloyd i Bremen og ble rekvirert for krigstjeneste av Kriegsmarine-Dienststelle Hamburg, og ble deretter utstyrt med luftvernskyts og synkeminer. Hun ble satt i drift som troppetransport fra Østfronten via Stettin til Oslo og tilbake.
Enarmoniini
Utseende
Stort sett middelsstore (vingespenn 12-20 millimeter), brunlige viklere. Vingespissen er ofte sigdformet, og de fleste artene har hvite skråstreker på vingens framkant nær vingespissen.
Kathrine Lund
Kathrine Lund (født 24. mai 1968) er en norsk kunsthistoriker, kurator og sakprosaforfatter.
Stenurella melanura
Levevis
Stenurella melanura har larver som lever i levende eller død ved av både løvtrær og bartrær. De voksne (imago) finnes i juli til september, de er varmeelskende og oppsøker gjerne åpne blomster, særlig på arter innen skjermplantefamilien, på jakt etter nektar og pollen.
Enarmoniini
Levevis
Et flertall av disse artene har larver som utvikler seg på busker og løvtrær, men det finnes også en del som lever på ulike slags urter.
Kathrine Lund
Hun er førstekonservator NMF og seniorrådgiver i Utenriksdepartementet og har fra 2001–2012 hatt ansvaret for departementets kunstsamling og utsmykking av ambassadene.
Kathrine Lund har arbeidet bredt som kunsthistoriker og er spesialist på mellomkrigstidens og okkupasjonstidens kunst. Som kurator var hun ansvarlig for utstillingene ''Kunst og kamp. Kunstnerne i Sosialistisk Kulturfront ved Lillehammer Kunstmuseum i og for Krigsbilder. Kunst under okkupasjonen'' ved Bomuldsfabriken Kunsthall i 2015.
DS «Donau»
Deportasjon av de norske jødene
26. november 1942 ble 532 jødiske fanger brakt ombord på skipet ved Utstikker 1 ved Amerikalinjens kai i Oslo, fordelt på 302 menn, 188 kvinner og 42 barn. Skipet la ut klokken 14:55 og ankom Stettin klokken 11:10 30. november (en dag forsinket på grunn av dårlig vær). I Tyskland gikk turen videre med tog til Auschwitz, og bare ni menn blant denne gruppen overlevde krigen. Skipet var under kommando av SS-Untersturmführer Klaus Grossmann og Oberleutnant Manig. Kvinner og menn ble skilt da de kom ombord og plassert i separate lasterom. De sanitære forholdene ombord var dårlige, og noen fanger ble mishandlet av soldatene.
Fotografen Georg W. Fossum fikk 26. november 1942 tips fra en bekjent i politiet om at noe foregikk på Amerikalinjens kai. Ved utstikker 1 tok han med et lite Kodak Retinette tre bilder som inkluderte «Donau». Fossums bilder av hendelser i Oslo ble vanligvis smuglet til legasjonen i Stockholm, men filmrullen som viste «Donau» ble liggende til etter krigen. I 1994 ble to bilder publisert i Aftenposten sammen med intervju av Fossum. Det siste fotografiet viser tilskuere bakfra mens «Donau» legger fra kai og er det eneste kjente fra deportasjonen. «Donau» la fra kai klokken 14:55 og Fossum var i området både litt før og etter. Fossum fortalte: «Folk hadde bare med seg litt håndbagasje som om de skulle på en kortere overnattingstur.»
Senking
På eller rett før 16. januar 1945 (natt til 16. januar ifølge Hjeltnes ) festet Roy Nilsen fra Milorg og Max Manus fra Kompani Linge ti tidsinnstilte limpet-miner (mine festet med magneter) under vannlinjen på skroget mens skipet lå til kai i Oslo. Meningen var at bomben skulle gå av ute i åpent hav etter at Donau hadde forlatt Oslofjorden, men fordi skipet ble forsinket gikk bomben av før det nådde Drøbak. Da skipet ikke ennå hadde nådd åpen sjø, greide den tyske kapteinen å sette skipet på grunn før hun sank helt. Det var 1500 tyske soldater og 450 hester ombord. Skipet ble stående i 40° vinkel på 40 meters dyp med akterenden ned og halve skroget under vann.
Carolasee
Carolasee er med sin overflate på 2,8 hektar den største innsjøen i parken Grosser Garten i Dresden, Tyskland. Den ligger i den sørøstre delen av parken og tilføres vann via Kaitzbach. Innsjøen og restauranten Carolaschlösschen er oppkalt etter dronning Carola (1833–1907), som var gift med kong Albert av Sachsen.
DS «Donau»
Senking
En viktig grunn til senkingen var at skipet i denne perioden ble brukt til transport av tyske styrker fra Norge til kontinentet. Disse styrkene skulle settes inn som forsterkninger på pressede frontavsnitt, særlig på vestfronten. Det ble et viktig mål for motstandsbevegelsen i Norge å sørge for at færrest mulig av disse forsterkningene kom fram.
Syv år etter senkingen ble vraket trukket av grunnen og slept til Bremerhaven for opphugging. Ifølge Hjeltnes ble vraket i mars-april 1952 registrert som «Bergensiana» og slept til dokk ved Akers Mek. Reparasjon ble vurdert, men 15. august 1952 ble skipet slept til Hamburg og hugget opp. En liten skipsklokke ble tatt vare på av Lingeklubben, mens hovedskipsklokken var lenge ved Hjemmefrontmuseet før den ble overført til HL-senteret i 2014.
Carolasee
Hagearkitekten og den kongelige saksiske overhagedirektøren Friedrich Bouché anla innsjøen i 1881/-82, og bodde selv i Grossen Garten.
Heinrich Woldag
Heinrich Woldag (født 19. oktober 1892 i Magdeburg, død 16. april 1940 ) var en tysk offiser (Kapitän zur See) i Kriegsmarine under andre verdenskrig.
Kaptein på «Blücher»
Han er best kjent som kapteinen på den tyske tungkrysseren «Blücher» under angrepet på Norge den 9. april 1940, og deltok i slaget ved Oscarsborg festning. Heinrich Woldag var gitt kommandoen over skipet den 20. september 1939, og forble kaptein på det frem til 9. april da det sank.
Woldag døde syv dager etter senkingen av «Blücher» i en flyulykke nær Tofte. Besetningen på tre (flyger, navigatør og maskinist) omkom sammen med Woldag; Pius Kohle, Ernst Maisch og Walter Poplow. Ulykken skjedde under uklare omstendigheter. Dette er kun bekreftet av en lensmannsrapport og vitnesbyrd, og står ikke oppført i tyske tapslister. Woldag hadde reist til Berlin i en Ju 52 for å forklare tapet av «Blücher» noen dager etter senkingen. Han ble fulgt av sin sønn, Jochen Woldag, til Kiel-Holtenau flyplass da han reiste til Norge for å delta i begravelsen for de omkomne. Med seg hadde han over tretti brev fra offiserskoner da flyet styrtet i nærheten av der «Blücher» sank.
Det spekuleres i dag om flyet kan ha opplevd teknisk svikt, ble skutt ned, eller at det ble bråk blant de tre ombord etter vitneforklaringer i Berlin.
Rapporten
En øyenvitnerapport datert 17. april 1940 (dagen etter flystyrten) fra lensmannsfullmektig i Hurum – Adamsen – sier at flyet styrtet. Rapporten fra lensmannsfullmektigen ble funnet i Riksarkivet. Adamsen skrev i sin rapport:
André Alexander Molkom
Molkom slo til rapperen Pats One i et viralt klipp etter Pats One sa at kona til Molkom var stygg og insinuerte at sønnen hans var utviklingshemmet under et Rap-Battle for SKEEZ TV.
MK «Erkna»
MK «Erkna», (M 144 HØ) er et fiskefartøy bygget i 1907 på Ålesund Mekaniske Verksted. Skipet ble operert av Shetlandsgjengen under andre verdenskrig.
Historie
Etter andre verdenskrig ble fartøyet brukt til hvalfangst, og det kan være Norges eldste flytende hvalbåt.
Radio Broadland
Radio Broadland (tidligere Broadland 102) er en del av det nasjonale engelske radionettverket GCap Media. Det er en kommersiell radiostasjon for Broadland-området i Norfolk og Nord-Suffolk, samt Norwich, Great Yarmouth og Lowesoft. Radio Broadland eies av Global Radio.
Radiokanalen ble startet opp av en lokal gruppe. Gruppen hadde noe erfaring innenfor media, hovedsakelig avis og TV-kringkasting, men lite innenfor radio. Det ble kalt inn personer som hadde kunnskaper innenfor radiodrift, og Radio Broadland ble startet den 1. oktober 1984.
I 1990 tok Radio Broadland over Radio Orwell og Saxon Radio i nabogrevskapet Suffolk, og Suffolk-stasjonene ble omdøpt SRG. Senere, i 1993, lanserte SGR en søsterstasjon i Colchester etter å ha vunnet radiolisensen.
Maramag
Maramag er en kommune på øya Mindanao på Filippinene. Den ligger i provinsen Bukidnon i regionen Northern Mindanao.
Kommunen er inndelt i 20 barangayer per 30. september 2019. Hele kommunen har 102 089 innbyggere (2015).
Kollektor
Kollektor (originaltittel: Коллектор) er en russisk film fra 2016, regissert av Aleksej Krasovskij.
Handling
Arthur er kjent som den flinkeste ansatte i et inkasso-byrå. Han har høy inntekt, og et solid rykte blant sine kollegaer. Men han risikerer å miste alt på en gang, på grunn av en skandaløs video som involverer ham og som nettopp ble publisert på internett. På et øyeblikk blir Arthur hovedmålet for journalister og sladder-spaltister. Hans kollegaer og tidligere venner vender snart ryggen til ham. Han fremprovoserer intense følelser i samfunnet, og blir utsatt for trusler.
Hver gang Arthur forsøker å fortelle sannheten, blir dette straks oppfattet som løgn. Arthur føler seg alene mot verden. Han største fiende, produsenten av videoen, viser seg å være en enke som er overbevist om at det var Arthur som drev ektemannen hennes til å begå selvmord. Enken kommer derfor til å gjøre alt som står i hennes makt for å søke hevn, og helst få Arthur til å begå selvmord.
Drammensgranitt
Drammensgranitten er en rødbrun granitt, med mange mørkere røde og hvite flekker som finnes i Oslofeltet. Den omfatter et område på 659 kvadratkilometer og er en av Norges industrielt fem viktigste bergarter. Navnet kommer fra distriktet der det finnes store steinbrudd og granitten brytes til bygningsstein. De viktigste bruddområdene var tidligere Hyggen, Røyken, Svelvik og Nedre Eiker. Drammensgranitt har blitt mye brukt som kai-, dokk- og bygningsstein, men er også brukt som gatestein og gravstein.
Den er en magmatisk bergart. Smeltebergarter er dannet under jordoverflaten. Når de kommer lenger opp mot overflaten, blir det kaldere, og da eser de seg opp. Når de til slutt kommer opp til jordoverflaten, størkner de. Slik blir smeltebergarter til. Drammensgranitten ble dannet for omkring ca. 280 millioner år siden, tidlig i permtiden, på et tidspunkt da det var stor vulkansk virksomhet i overflaten av det som nå kalles Oslofeltet.
Drammensgranitten er rødlig på farge på grunn av dominerende, rødlige korn av kalifeltspat. Den er forholdsvis grovkornet, kvartsrik og består hovedsakelig av kalifeltspat (rød), plagioklas (hvit), kvarts (grå) og biotitt (sort glimmer). Bergarten har enkelte steder druserom som fører en del sjeldne mineraler.
Drammensgranitt er valgt til fylkesstein for Buskerud.
Bryan Fletcher
Bryan Fletcher er navnet til flere personer:
TV 2 Nyheter
TV 2 Nyheter er et merkenavn for nyheter, og en TV-kanal eid og drevet av TV 2 Gruppen. Merkenavnet omfatter alle nyheter på fjernsyn, nett og nye medier. TV-kanalen sender nyheter hele døgnet, og ble Norges første riksdekkende nyhetskanal. Terje Svabø og Mah-Rukh Ali ledet kanalens første ordinære sending 15. januar 2007 klokken 12. De første syv månedene ble samtlige sendinger avviklet fra hovedkontoret i Bergen. Fra 12. august 2007 overtok Oslo-kontoret avvikling av sendingene på dagtid. Kanalen begynte med HD-sendinger høsten 2014.
TV-kanalen hadde en markedsandel på 2 % i perioden januar–april 2012, en nedgang på 0,1 prosentpoeng sammenlignet med samme periode året før. I 2017 var seerandelen på 2,9%. Det mest sette programmet er en politipressekonferanse som ble vist under 22-Nyhetene fredag 18. januar 2018. Den hadde 202 000 seere. Før det var det ettermiddagen 22. juli 2011 som hadde rekorden med 174 000 seere.
I 2022 byttet TV-kanelen navn fra TV 2 Nyhetskanalen til TV 2 Nyheter, i tråd med TV 2s merkevarestrategi.
Helger
TV-kanalen TV 2 Nyheter utvidet sitt tilbud i helgene fra 4. januar 2009. Kanalen sender nyheter, vær, sport og aktuelle gjester i programmet Nyhetsmorgen fra kl. 08.00 til kl. 11.32 både lørdag og søndag. Utover dagen frem til kl. 13.30 veksler kanalen mellom nyhetssendinger, Underhuset og Nyhetshjulet. Siste direktesending fra kanalen i helgene er mellom klokken 13.00-13.00. Med Gaza-krigen og lanseringen av Nyhetsmorgen (da kalt Nyhetsfrokost) fikk TV-kanalenTV 2 Nyheter ny seerrekord, med 433 000 seere søndag 4. januar 2009.
Oslo og Bergen veksler mellom å avvikle helgesendingene annenhver uke. 18.30 og 21 Nyhetene produseres alltid i Bergen – også i helgene.
Sommermodus
Sommeren 2010 sendte kanalen direkte alle hverdager 08.00-14.00 (09.00-15.00 i helg), 17.00-17.30 og 22.00-22.30. I tillegg samsendes 18.30 og 21 Nyhetene. Utover disse tidene sendes nyheter i loop som oppdateres regelmessig.
Vilhelm Swedenborg
Gustaf Vilhelm Emanuel Swedenborg (født 17. juni 1869 i Kvidinge, død 1943 på Drottningholm), sønn av oberstløytnant Gustaf Erik Oscar Swedenborg og Maria Therése Fock , var en svensk yrkesmilitær og aeronaut, i dag hovedsakelig husket for å ha vært reservist på Andrées ekspedisjon mot Nordpolen i 1897 og for å ha vært en av de første svenske ballongfarere. Han var dessuten innehaver av det første internasjonale ballongførerdiplom som ble utstedt i Sverige i 1905.
Deltagelse i Andrée-ekspedisjonen
Swedenborg ble tatt med som reservist av Andrée høsten 1896. Bakgrunnen for valget kunne nok være at Swedenborg var en etterkommer av Emanuel Swedenborg og hans kjente etternavn gav glans til ekspedisjonen. Han var dessuten svigersønn til den store polarforsker Nordenskiöld. (Han var i sitt første ekteskap gift med dennes datter, Anna Sofia Nordenskiöld.) Swedenborg reiste til Paris i mars 1897 sammen med ekspedisjonens tredjemann, løytnant Knut Frænkel. De skulle der få opplæring i ballongflyvning av Henri Lachambre, fabrikanten av ballongen «Örnen» som skulle brukes til polekspedisjonen.
Ekspedisjonen trengte imidlertid aldri Swedenborgs innsats, og han forfulgte en militær løpebane etter at ekspedisjonen lettet fra Danskøya i juli 1897. Han ble en kjent aeronaut og fløy blant annet sammen med Hans Frænkel, bror til Knut Frænkel. Sammen med Hans Frænkel og Eric Unge satte han i 1902 svensk rekord i langdistanseflyging med ballong. På 14 og en halv time fløy de 760 km. Denne rekorden står den dag i dag. Han var i sitt andre ekteskap gift med journalisten og manusforfatteren Hedvig Tamm.
Da restene av Andrée-ekspedisjonen ble funnet i 1930, ble de døde fraktet til Sverige. Den aldrende oberstløytnant Swedenborg (Han ble pensjonert i 1921) var en av æresvaktene da likene ble tatt imot i Sverige, en fremvisning av heraldisk sorg landet ikke skulle se maken til før Palme-drapet nesten 60 år senere.
I fiksjon
«Både Andrée og jeg er takknemlige over at vi slipper deg som tredjemann i gondolen. Swedenborg smilte bredt. -Farvel, kjære venn, sa han. Nå skilles vi og kommer ikke til å møtes mer. -Det gleder meg, svarte jeg.»
I filmatiseringen av romanen er han en heller anonym skikkelse, spilt av Henric Holmberg.
I sin roman "RESERVISTEN" (Tiden forlag 2017), som er en fiksjonalisert dagbok, betrakter forfatter Bjørn Olaf Johannessen ekspedisjonen fra reservisten Swedenborgs ståsted.
Radioåret 1922
Radioåret 1922 er en oversikt over radioprogram, hendelser, fødte og avdøde personer med tilknytning til radio i 1922.
Vilhelm Swedenborg
Litteratur
Vilhelm Swedenborg:Över och under molnen, Stockholm 1939, Gebers forlag, 200 sider.
Rabalsmellen
Rabalsmellen (også skrevet Rabalsmellin og Rabbalsmellen) er et fjell i Øystre Slidre kommune i Innlandet. Det har to topper, hvorav den høyeste er på 1 156 meter over havet og ligger vest for Rabalsvatnet. Den andre toppen ligger rundt en kilometer lenger nord, sørvest for grenda Rabalen, og har en høyde på 1 111 meter over havet
Rabalsmellen er en del av de såkalte Mellene, som i tillegg består av Rundemellen (1 345 moh.), Skarvemellen (1 267 moh.) og Kalvemellen (1 136 moh.)
Rabalsmellen kan enkelt bestiges fra nordøstsiden ved Rabalen eller sørvestsiden ved Buahaugkrysset. Merket sti begge veier. Ca. 1/2-3/4 time opp. Flott utsyn over nærområdet og Huldreheimen, Hemsedalsfjella, Filefjell og langt innover i Jotunheimen.
Office of Gas and Electricity Markets
Office of Gas and Electricity Markets (Ofgem) er et britisk forvaltningsorgan som regulerer elektrisitets- og naturgassindustriene i Storbritannia. Ofgem har hovedkontor i London og har 761 ansatte.
Ektemannens beskjed
Ektemannens beskjed (The Husband's Message) er et angelsaksisk (gammelengelsk) dikt av en ukjent dikter som er bevart kun i Exeterboken. Det dateres tilbake til en gang fra før andre halvdel av 900-tallet da Exeterboken ble skrevet ned, men diktet er antagelig diktet lenge før det ble nedskrevet, kanskje helt tilbake til 700-tallet.
Den fysiske beskjed
Exeterbokens siste sider ble delvis ødelagt av brann, foruten skader på titler og initialer og har således gitt problemer med for gjengivelsen og tolkningen. Det er blitt vurdert om diktet opprinnelig var lengre. Ektemannens beskjed som dikt er kort, kun 54 linjer, sammenlignet med andre angelsaksiske dikt. Det behandler temaet kjærlighet og klage, og dens melankolske, elegiske tone er således på linje med en rekke andre angelsaksiske dikt. Diktet har en kryptisk handling fra begynnelse til slutt, en teknikk typisk for angelsaksiske gåter. Det åpner med fortelleren i første person som slår fast at han kommer med en skjult melding i henhold til sin egen opprinnelse:
Innhold
Således blir beskjeden den fysiske treplanken, men treplanken er i seg selv antatt å tale. Denne litterære teknikken for dramatisk personifisering kan sammenlignes både med det angelsaksiske diktet Drømmen om Kristi kors, men også med de gåtene som er gjengitt i Exeterboken.
Tolkninger
Mens diktets generelle tekst er i seg selv endefram er det en del debatt om tolkningen. I sin enkleste tolkning er Ektemannens beskjed et kjærlighetsdikt med «oppfinnsom form og følelsesbetonte kraft», men diktets følelse av tap gjør det også til en elegi, et klagedikt. At fortelleren taler i første person fremmer spørsmålet om diktets forteller da er enten ektemannen selv, eller trestykkets stemme som et litterær personifisering. Gåtene i Exeterboken benytter den sistnevnte teknikken. Om diktet er å betrakte som en gåte i poetisk form er da et åpent spørsmål. Samtidig synes det som om diktets stemme faktisk skifter fram og tilbake mellom ektemannen og trestykket, men det finnes ikke tegnsetting i den opprinnelige nedskrivningen som avklarer dette.
Et siste forvirrende egenskap ved diktet er at det avsluttes med runer. Om disse runene var antatt å spille en funksjon i diktets fortelling eller ikke, eller om det er en del av gåten, er uklart. Runene har også blitt tolket som «en ed som mannen sverger til kvinnen og er hans hemmelige instrukser for den reise hun må ta for å finne ham».
De ødelagte avsnittene og tvil om diktets helhet, tilstedeværelsen av runene og vanskelighetene i å identifisere diktets fortellere gjør dette middelalderediktet komplekst å tyde, en kompleksitet som blir økt med den angelsaksisk diktningens tradisjonelle antydende natur.
Tysfjorden
Tysfjorden (lulesamisk: Divtasvuodna) er en fjord i Narvik og Hamarøy kommuner i Nordland som strekker seg i sørlig retning av Vestfjordens indre del.
Østre Sommervannet
Østre Sommervannet (nordsamisk: Bovčča-Geassájávri) er en innsjø i Tana kommune i Finnmark. Den er en del av Masjokvassdraget og har utløp mot sør gjennom en rekke med små innsjøer og korte elvestubber som munner ut i Sommerelva.
Tysfjorden
Det norske navnet er en avledning av det  lulesamiske divtas. Andreleddet vuodna betyr «fjord».
Geografi
Fjordens lengde kan defineres på to forskjellige måter:
Fjordarmer
Tysfjorden har åtte fjordarmer. Fra nordøst:
Stefjorden (16 kilometers lengde), Tømmeråsfjorden (5 km) og Fuglfjorden (4,5 km) som går fra den bredeste delen av Tysfjorden, som også kalles Haukøyfjorden. Videre på østsiden går Indre Tysfjorden (17 km), Mannfjorden (12,8 km) og Grunnfjorden (15 km). På vestsiden går pollen Beisfjorden (4,5 km). I sørlig retning, som en forlengelse av Tysfjorden, går Hellmofjorden som med sine 31 kilometer er to kilometer lengre enn hovedfjorden. Skrovkjosen er en stor og markant vik som går 8 kilometer østover fra innløpet til Tysfjorden.
Øyer
Hulløya mellom Kjøpsviksundet og Hulløysundet er den største øya i Tysfjorden med et areal på 22 km². Sørvest for denne ligger den betydelig mindre Litl-Hulløya (ca. 0,8 km²). Haukøyholmen på ca. 1,3 km² er den største i Haukøyfjorden. Bekkenesholmen i Skrovkjosen er ca. 0,4 km².
Omgivelsene
Landskapet på vestsiden av selve Tysfjorden utgjør stort sett lave, skogkledde, fjell, åser og høyder med en rekke vatn beliggende mellom Beisfjorden og Drag. Bogvetten (521 moh.) nord for Storjord er høyeste punkt. Sør for Hellandsberg, i Hellemofjorden, går landskapet nesten umiddelbart over til et sammenhengende fjell-landskap som strekker seg rundt hele resten av fjordsystemet til Valletindan ved Bremneset ut mot Ofotfjorden. De fleste toppene når over 700 meter, flere steder godt over 1 000 meter, med spredte husklynger i enkelte av de små innestengte og isolerte dalene som går fra fjordkanten og opp i høydene. For eksempel har Hellemobotn og Mannfjordbotn omtrent 2 km² «lavland» før det går rett opp i fjellene rundt. Kjøpsvik ligger på Kjøpsnes klemt mellom fjorden og det 849 meter høye Lifjellet. Stetind (1 391 moh.), Norges nasjonalfjell, ligger i bunnen av Stefjorden og er det høyeste av fjellene rundt fjorden.
Det i stor grad uberørte fjell- og fjordområdet i den indre delen og østover mot Sverige er foreslått vernet som en del av et naturreservat som er planlagt å skulle strekke seg fra Sørfold i sør til Ballangen i nord.
Bosetninger
Med unntak av ett par mindre grender er så å si hele Tysfjords befolkning, som er på nesten to tusen, bosatt rundt fjordene. Kommunesenteret Kjøpsvik ligger på østsiden. Tettstedet Drag og den noe mindre bygden Storjord i Beisfjorden fungerer som lokale senter for befolkningen på vestsiden med hhv. Hellandsberg sør for Drag og Korsnes nord for Storjord. Sør for Kjøpsvik ligger bygden Storå. Musken, midt i Hellemofjorden, regnes som det eneste stedet i Norge med ren lulesamisk befolkning. Hellmobotn, Grunnfjordbotn, Mannfjorden og en rekke gårder og grender langs fjordarmene er i dag avfolket.
Samferdsel
thumb|Trafikkutvikling på Tysfjord-sambandene. [[ÅDT regnet i PBE fra 2000 til 2010
Laget av TorbjørnS – Kilde: Vegvesenet ]]
Polarbanen
Hitler-Tyskland hadde to alternativer for Polarbanens trasé mot Narvik: Enten en jernbaneferge mellom Korsnes og Skarberget eller en spiraltunnel ved Hellemobotn som skulle gi fergefri forbindelse.
Fergefri E6
Kommunikasjonsmessig deler Tysfjorden Norge i to deler. Fergesambandet mellom Bognes og Skarberget er nå det eneste gjenværende på E6 og eneste fergefrie omkjøringsmulighet er via Sverige mellom Graddis sør for Rognan og Bjørnfjell nord for Narvik. Forskjellige løsninger er blitt foreslått:
Fredrik Fasting Torgersen
Fredrik Ludvig Fasting Torgersen (født 1. oktober 1934, død 18. juni 2015) var en nordmann som er kjent som domfelt i Torgersen-saken, en drapssak fra 1957. I 1958 ble han idømt livsvarig fengsel og 10 års sikring for drapet på 16 år gamle Rigmor Johnsen i Oslo. Han sonet 16 år i fengsel, og ble løslatt i 1974.
Torgersen begjærte straffesaken sin gjenopptatt seks ganger i perioden mellom 1958 og 2015, og begjæringene om gjenopptagelse ble avvist av Eidsivating lagmannsrett i 1975, av Høyesteretts kjæremålsutvalg i 1976, av Borgarting lagmannsrett i 2000, av Høyesteretts kjæremålsutvalg i 2001 og av Gjenopptagelseskommisjonen i 2006, 2010, 2015 og 2021.
Den såkalte Torgersensaken (først kalt Skippergata-saken) har vært gjenstand for betydelig interesse og offentlig kontrovers i Norge siden 1950-tallet. Torgersen selv og hans støttespillere hevder at Torgersen i denne saken er blitt offer for justismord.
Tidlige dommer
I 1952 fikk Torgersen en betinget dom på 6 måneders fengsel for vold mot politiet, legemsfornærmelse og tyveri. I 1954 ble han dømt til bot for å ha slått ned en middelaldrende mann. I 1954 ble han også dømt til 6 måneders fengsel for forsøk på innbruddstyveri på et sykehjem, en straff som ble gjort betinget ved benådning.
«Fru K» (1955)
I 1955 ble Fredrik Fasting Torgersen dømt til 3 års fengsel og 5 års sikring for voldtektsforsøk på «fru K» på Løkken i Oslo i 1955. Han ble løslatt fra fengsel to måneder før han ble anholdt for sykkeltyveri i Torgersen-saken.
Aktor i voldtektssaken var Lauritz Dorenfeldt.
Det hører med til denne historien at en kopi av en erklæring med følgende innhold er levert påtalemyndigheten:
«Torgersen-saken» (1958)
Den 16. juni 1958, 23 år gammel, ble Torgersen idømt livsvarig fengsel og 10 års sikring for drapet på 16 år gamle Rigmor Johnsen i Skippergata 6B i Oslo. Han sonet 16 år i fengsel, og ble løslatt 29. januar 1974. Aktor i straffesaken var Lauritz Dorenfeldt.
Torgersen ble i 1971 dømt for overfall på en fengselsvakt.
Isabelle Eberhardt
Isabelle Eberhardt (født 17. februar 1877, død 21. oktober 1904) var en franskspråklig forfatter og journalist. Hun ble født i Genève av russiske foreldre og døde i en styrtflom i garnisonsbyen Ain-Sefra i Algerie. Hun har skrevet reiseskildringer, noveller, artikler og en uavsluttet roman.
Fredrik Fasting Torgersen
Forsøk på gjenopptagelse
Ved sin advokat Tor Erling Staff begjærte Torgersen gjenopptakelse av saken i 1973. Begjæringen ble sluttelig avvist av Høyesterett i 1976. I 1980-årene var det stille om Torgersen-saken, men i 1990-årene begynte mediestudenten Camilla Juell Eide å interessere seg for saken. Flere advokater leste det hun skrev og den nye interessen endte med en ny begjæring om gjenopptakelse i 1997. Denne ble endelig avvist av Høyesteretts kjæremålsutvalg i 2001.
Vægskille
Vægskille er et musikkalbum med dansebandet Sogns, utgitt den 17. august 2012. Albumet er produsert av Trond Nagell-Dahl og utgitt på Mariann Records Norge.
Fredrik Fasting Torgersen
Forsøk på gjenopptagelse
25. februar 2004 begjærte Torgersen på nytt gjenopptakelse, denne gang overfor den nye Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker. Begjæringen ble fulgt opp med professor Ståle Eskelands utredning Bevisene i Torgersensaken. Gjenopptagelseskommisjonen sendte begjæringen til uttalelse hos Oslo statsadvokatembeter. Den 2. desember uttalte så påtalemyndigheten ved statsadvokat Anne M. Katteland at den gikk imot gjenopptakelse. Torgersens støttespillere, advokat Erling Moss og jussprofessor Ståle Eskeland, ba da om offentlig høring om de tekniske bevis i saken. I slutten av mars 2006 ble høringen avholdt i Gjenopptagelseskommisjonens lokaler i Oslo. Gjenopptagelseskommisjonen avviste 8. desember 2006 å gjenoppta saken. Torgersen og hans støttespillere har ikke gitt opp arbeidet for gjenopptakelse og retter på eget nettsted sterk kritikk mot Gjenopptakelseskommisjonen for dens vurderinger av bevisene i saken. Sommeren 2008 undertegnet 279 forskere innen naturvitenskap og medisin et opprop som er kritisk til Gjenopptakelseskommisjonens vurdering av sakkyndiges konklusjoner i Torgersensaken.
Isabelle Eberhardt
Isabelle Eberhardt reiste i Nord-Afrika kledd som mann. Hun opererte med en rekke forskjellige mannlige identiter, men benyttet etterhvert utelukkende pseudonymet Mahmoud Saadi. Hun hadde for sin tid oppsiktsvekkende tett kontakt med lokalbefolkning, gjerne utstøtte som prostituerte eller fattige omstreifere. Hun giftet seg med en algerisk offiser i fransk tjeneste, Slimène Ehni. Hun konverterte til islam. Isabelle Eberhardt kan ha vært den første europeeren som ble tatt opp som medlem av et sufi-brorskap. Litteraturen hennes er sterkt påvirket av et ønske om å reise, utforske og oppdage samtidig som den inneholder sterke elementer av indre reise gjennom islamsk mystisisme, sufisme. Hun regnes som verdens første kvinnelige krigskorrespondent for sine reportasjer fra grenseområdene mellom Algerie og Marokko der kolonimakten Frankrike rykket frem.
Fredrik Fasting Torgersen
Forsøk på gjenopptagelse
I 2007 søkte Torgersen gjenopptagelse for femte gang, og dette ble avslått 30. september 2010.
Jens Bjørneboe og Torgersen
Forfatteren Jens Bjørneboe befattet seg mye med Torgersens saker. I 1972 skrev han en rekke essays der han blant annet påpeker svakheter ved påtalemaktens argumentasjon, bevis- og vitneførsel. (Jf. Bjørneboe 1975: Politi og anarki, s. 67–117.) I 1973 skrev han skuespillet Tilfellet Torgersen. Torgersen kjempet helt frem til sin død om å få gjenopptatt drapssaken, og den debatteres fortsatt (i 2015) i norsk presse.
Publikasjoner
I tiden han satt i fengsel og etter løslatelsen utga Torgersen dikt og bøker. Han debuterte i 1972 med diktsamlingen Særmelding på Gyldendal Norsk Forlag.
Spark (album)
Minst to musikkalbum har dette navnet:
Jennys jul
Jennys jul er et musikkalbum med Jenny Jenssen, utgitt i 2004.
Brudeskje
Brudeskje er en skje skåret i tre med en eller flere lenker hengende i skaftet. Brudeskjeer forekommer enkeltvis eller i par med sammenhengende lenke. Navnet kommer av tradisjonen om at brudeparet kunne spise med slike skjeer når bryllupsgrøten ble servert. I første halvdel av 1900-årene var slike skjeer et populært suvenirprodukt.
Kaspar Castner
Caspar Castner eller Kastner (født 7. oktober 1655 i München i Bayern, død 9. november 1709 i Beijing i Kina var en tysk kinamisjonær.
Liv og virke
Han inntrådte i jesuittordenen den 17. september 1681, og studerte teologi i Ingolstadt med studieavslutning den 22. mars 1694. For en kortere periode underviste han i logikk ved gymnasiet i Regensburg; så ble han i 1696 sendt som misjonær til Kina sammen med medbrødre fra Portugal og Genova. I Kina arbeidet han med stor fremgang på øya Shangchuan og i byen Fatshan.
I 1702 dro han sammen med pater François Noël via Lisboa til Roma. Der skulle de som utsendinger for biskopene av Nanjing og Macao og som misjonsprokuratorer for jesuittene forsøke å utvirke en god løsning på ritestriden i Kina. De ble også konsultert av Vatikanet,  men resultatet, nedfelt i et dekret av 1704, ble nærmest det motsatte enn det jesuittene hadde ønsket seg.
Ved siden av sine apostoliske fremganger minnes pater Castner for sitt viktige arbeid innen vitenskapene navigasjon, astronomi og kartografi. Han påpekte overfor de portugisiske styresmakter at seilasene til Macao ville bli vesentlig kortere dersom man seilte direkte fra Kapp det gode håp til Sundaøyene og lot være å legge kursen om Mosambik og Goa. Det viste seg raskt at han hadde rett. Han gjorde et utmerket arbeid med å kartlegge Det kinesiske rike, og som matematiker gjorde han en så overbevisende innsats at han ble utnevnt til president for Det keiserlige matematisk-astronomiske byrå og til instruktør for tronarvingen. Pater Castner skrev med samarbeid med pater Noel en rekke rapporter om ritestriden. Han forfattet også et interessant lite verk ved navn Relatio Sepulturæ Magno Orientis Apostolo S. Francisco Xaviero erectæ in Insula Sanciano MDCC. Dette var en nøyaktig beskrivelse av den øya der han mellom den 19. mars og 2. juni 1700 hadde satt opp et minnesmerke over den store jesuittmisjonæren Frans Xaviers grav. Boken ble ledsaget av et godt kart.
Han ble gravlagt på jesuittenes gravsted Zhalan i Beijing.
Patriarkatet Aquileia
Patriarkatet Aquileia var et erkebispedømme i Friuli i det nordlige Italia. Det skal ha vært grunnlagt i byen Aquileia av evangelisten Markus, og fikk derfor senere status som patriarkat. Det eksisterte til 1751, og var dessuten fra 1077 til 1420 en selvstendig stat.
Patriarken av det «gamle» Aquileia residerte først i Cormons, fra 737 i Cividale del Friuli, og fra 1238 i Udine. Selv om han anerkjente Romas lære i 699, ble ikke de to patriarkatene gjenforent.
Patriarkatet ble i 1420 erobret av republikken Venezia. Dermed sluttet patriarkets tid som verdslig hersker. På det kirkelige plan eksisterte erkebispedømmet frem til 1751, da patriarkatet Aquileia ble delt i de to erkebispedømmene Udine og Görz.
Giulio Aleni
Giulio Aleni eller Alenio, (kinesisk: 艾儒略, født 1582 i Brescia, død 10. juni 1649 i Fuzhou i Fujian i Kina) var en italiensk Kinamisjonær tilhørende jesuittordenen. Han fikk tilnavnet «Konfucius fra Vesten».
Oppvekst og studier i Italia
Giulio Aleni vokste opp i Brescia da byen gjennomgikk en religiøse fornyelse som følge av reformer igangsatt på biskop Domenico Bollanis (1559–1579) tid. Det er sannsynlig det preg Bollani hadde satt på byen og de verker han etterlot seg bidro til Alanis beslutning om å tre inn i en misjonsorden, og hadde da Peru i tankene. Han trådte inn i jesuittenes novisiat den 1. november 1600. Etter kort tid gav han til kjenne at han ville bli misjonær. Fra 1602 til 1605 studerte han filosofi ved ordenens kollegiun i Parma. I desember 1607 begynte han på det berømte Collegio Romano i Roma, som da var i full blomstring og med sine 230 jesuitter fra mange land.
Tidlig virke i Kina
I 1609 ble hans ønske om å ble misjonær innfridd, og han ble tilordnet Kinamisjonen. Utreisen var fra Genova den 23. mars, og seilasen gikk via Lisboa og Goa. Aleni ankom Macao i 1610, og begynte å lære seg kinesisk. I Macao fikk han all sin avsluttende forberedelse på sitt virke i Kina ved jesuittenes universitetskollegium São Paulo. Hans fremgang og ferdigheter i språket var bemerkelsesverdige. Han benyttet også tiden til å undervise i matematikk i Macao i tre år. Etter et mislykket forsøk på å reise inn i Keiserriket i 1611 kom han inn i landet tidlig i 1613. Da han kom inn i landet, tok han i bruk tradisjonell kinesisk klesdrakt. I Beijing møtte han den katolske stormandarinen Xu Guangqi.
Fra 1616 og fremover opplevde de 20 jesuittene som da var i landet motgang under den anti-kristne forfølgelse som brøt ut da. Sammen med anbdre jesuitter søkte pater Aleni tilflukt i huset til Yang Tingyun, en annen av de mest sentrale kinesiske konvertittene, i Hangzhou. Da situasjonen bedret seg noe i 1618, begynte pater Aleni å arbeide i Hangzhou. Da ble han kjent med den tredje av de store konvertitter, Leo Li Zhizao, som også var derfra. I 1620–1621 grunnla Aleni kristne menigheter i Shangzhou (Shaanxi) og i Jiangzhou (Shanxi). Han reiste også til Yangzhou (Jiangsu) og Zhengzhou (Henan).
Mot slutten av 1621 var han tilbake i Hangzhou og ble der til 1624. Under disse årene i Hangzhou forfattet han de fleste av sine kinesiske verker på kinesisk: Wanguo Quantu («Kart over de ti tusen land», i samarbeid med Joseph Yang Tingyun), Zhifang Waiji («Om de ikke tributtytende stater», blant annet om de europeiske stater), Xi Xue Fan («Generell redegjørelse for vestlig lærdom», med en skildring av vestlig kultur i seks seksjoner: Litteratur, filosofi, medisin, borgerlig rett, kirkerett og teologi, med en første introduksjon på kinesisk av Aristoteles og Thomas Aquinas), og Xingxue Cushu («Enkle bemerkninger om menneskenaturen», skrevet i 1624 men ikke utgitt før i 1646, hvor en kristen lære om legeme og sjel illustreres på grunnlag av Aristoteles' De Anima).
Senere virke i Kina
Fra 1625 til 1649 virket pater Aleni i provinsen Fujian. Her fulgte enda to vitenskapelige hovedverker: Jihe Yaofa («Grunnleggende geometri») og Xifang Dawen («Spørsmål og svar om Vesten»).
Pater Alenis ferd til Fujian skjedde etter invitasjon fra den tidligere storsekretæren Ye Xiangao. Den representerte begynnelsen på en ny epoke i hans virke. Mens han tidligere hadde reist omkring fra provins til provins i elleve år, viet han seg nå resten av sitt liv (24 år) til oppbyggingen av menigheter i denne ene provinsen. Hans forfatterskap endret seg fra det hovedsakelig vitenskapelige til bøker av åndelig, kateketisk, moralsk, bibelsk eller liturgisk karakter, og var innrettet mot konvertittenes behov.
Det viktigste av disse verkene var katekismen Wanwu Zhenyuan («Alle tings sanne opprinnelse») fra 1628. Denne fremstillingen av naturlig teologi ble et hjørnesteinsverk for kinamisjonen, slik at kineserne ut fra sine kulturelle forutsetninger kunne undervises i hvordan mennesket ved bruk av sine naturlige evner og opplyst av sin naturlige fornuft kunne nå frem til kunnskap om Gud. I åpningskapittelet «Alle ting har sitt opphav» tok Alenio for seg den påstand en del kinesiske lærde kom med om at de kinesiske klassikere tiet om himmelens og jordens opphav. Dette var ikke korrekt, fremholdt Aleni, siden klassikerne berettet om at alle ting hadde sitt opphav på Fu Xis, Shen Nongs og Huangdis tid. De gamle kjente til perioden før deres egen era, og innså at himmelens og jordens opphav ikke kunne ha vært så lenge før det. Uten å krenke de kinesiske bilder av himmelen som fader og jorden som moder, eller deres begges mildhet (en), fremholdt Aleni at hverken jord eller himmel - verken alene eller i spontant samvirke - hadde frembragt mennesket eller tingene. Denne argumentasjonen går over i en drøftelse av skaperen av himmel, jord og alle ting, som ikke bare skaper, men også opprettholder alt i deres eksistens. Dette er Himmelens herre (Tianzhu), himmelens og jordens skaper, all skapnings opphav, og som selv ikke har noe oopphav.
Alenis innsats var innrettet mot familiekretser, slik at det ble vanlig at hele familier og slekter konverterte. Dette ble etterpå en metodikk som de jesuittiske Kinamisjonærer tok i bruk generelt. Man misjonerte blant folk flest.
Aleni fulgte opp pater Matteo Riccis akkomodasjonsmetode. Begreper knyttet til sjelen eller andre filosofiske og teologiske størrelser ble gjengitt på kinesisk ved hjelp av neokonfuciansk eller buddhistisk terminologi, selv om Aleni sterkt avgrenset kristendommen mot begge disse skoler. Aleni gikk inn for at lokale guddommer (særlig beskytterånder for byer, steder og familier) skulle identifiseres med verneenglene. Han forsøkte så langt han kunne å kristne enkelthetene i den kinesiske forfedrekult. Han tillot for eksempel at man foran krusifikset anbragte matofringene, og introduserte særlig passende meditasjoner over Kristi lidelse.
Da Xi'anstelen ble funnet i 1623 i Xi'an og man to år etter fant kristne kors i Quanzhou var Aleni sterkt inne i bildet ved utforskningen av dem.
Pater Aleni var fortsatt i Fujian da de første spanske dominikanere og fransiskanere ankom fra Manila tidlig i 1630-årene. De var meget kritisk til jesuittenes adaptasjonsmetode, og begynte snart å polemisere mot den. De mente at jesuittene skjulte Kristi kors for folket, og opphøyet keiseren til guddomslignende rang. Ettersom de omsatte ord til gjerning på en måte som ble lagt merke til av ikke-kristne kinesere, kom det til en motreaksjon: Det brøt ut kristenforfølgelse i Fujian, en av de nye misjonærer ble henrettet og de øvrige ble utvist. Kirkene ble stengt og en del kristne ble torturert; kristne mandariner ble fratatt sine embeder og fjernet fra sin stand.
Etter at dominikanerne og fransiskanerne var blitt utvist, begynte pater Aleni og andre jesuitter med det møysommelige arbeide med å få gjenåpnet kirker og gjenopprettet tillit. Den 4. juli 1639 var han i stand til å feire den første messe i den gjenåpnede kirke i Fuzhou.
Fra 1641 til 1648 var Aleni viseprovinsial med ansvar for jesuittermisjonene i Sør-Kina. I 1644 ble Ming-dynastiet styrtet i hovedstaden, men Ming-pretendenter hadde fremdeles et fotfeste i sør. Først i oktober 1646 inntok mandsjuene Fuzhou, og pater Aleni tok tilflukt i Yanping, som var den siste Ming-hovedstaden. Kort etter ble Yanping nedbrent, og de følgende år var kaotiske. Aleni fortsatte sitt arbeide med å besøke kristne smågrupper, til tross for at han led under underernæring og sykdom. Den 9. juni 1649 følte han at enden var nær, og foretok en slags rekapitulasjon av sitt liv, fra den tid han fikk prestekallet i Italia. Noen timer inn i den nye dag, den 10. juni, bad han om et lys, satte seg ned, påkalte Jesu og Marias navn og døde.
Ragna Annerløv
Ragna Annerløv (1907-1981) var en norsk bueskytter som representerte Oslo Bueskyttere.
Hun vant fire NM-gull og 13 NM-medaljer i perioden 1955–1963.
Jungelkatt
Jungelkatt (Felis chaus) er et lite til mellomstort rovpattedyr i kattefamilien og inngår i tamkattlinjen (Felis). Den er utbredt i det sydvestlige og sydøstlige Asia, samt i det nordøstlige Afrika. Arten har 19 kromosompar. Jungelkatten består som tre underarter.
Biologi
Jungelkatten er utbredt fra Nildalen, Tyrkia og Volgadeltaet i vest til Vietnam og kanskje det sørligste Sør-Kina i øst. Den finnes på Sri Lanka, men er ikke utbredt på de indonesiske øyene. Den er såpass vidt utbredt i India at IUCN regner bestanden som livskraftig, men bestandene i ytterkantene av utbredelsesområdet er fragmentert og regnes som sårbare eller direkte truet.
Jungelkatten er ikke typisk for jungel, slik navnet tilsier. Men den forekommer derimot i både fuktige og forholdsvis nedbørfattige områder, spesielt våtmarksområder og i randsonene til vassdrag, der gress og siv vokser tett og høyt.
Jungelkatten er mer døgnaktiv enn nattaktiv. Den hviler gjerne i ei hule. Arten jakter mindre dyr, både på land og til vanns – og den kan også så spenstig at den kan fange flyvende fugler. Blant byttedyrene er smågnagere, fasaner, påfugler, harer og hulepinnsvin. Den kan også fange og ete frosker, insekter, krypdyr og fisk, og arten er en ypperlig svømmer som gjerne tar seg en tur til vanns.