cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
China Inland Mission
China Inland Mission var et protestantisk misjonsselskap grunnlagt av den engelske misjonær Hudson Taylor den 25. juni 1865 i Brighton i England. Han var tilbake på hjembesøk etter misjonsarbeid i traktatsbyen Ningbo i Zhejiang i Kina.
Den 26. mai 1866 seilte den første gruppe misjonærer med seilskipet «Lammermuir» til Kina. Reisen tok fire måneder. Indre deler av Kina var tilgjengelige for protestantisk misjon etter opiumskrigene og det var dette som China Inland Mission skulle spesialisere seg på.
CIM stilte ikke konfesjonelle krav; så lenge det dreide seg om anglikanske eller protestantiske misjonærkandidater, og ellers oppfylte noen minstekrav, kunne de være med. CIM var i lang tid det dominerende protestantiske misjonsselskap i Kina.
Under bokseropprøret i 1900 var utenlandske misjonærer et viktig angrepsmål. China Inland Mission tapte flere medlemmer enn noe annet enkeltstående misjonsselskap: 58 voksne og 21 barn ble drept. Men i 1901, da fremmedmaktene krevde kompensasjon fra den kinesiske regjering, nektet Hudson Taylor å motta noen pengeerstatning for tap av liv eller eiendom i den hensikt å vise kineserne et eksempel på Kristi ydmykhet.
Kimmo Kinnunen
Kimmo Kinnunen (født 31. mars 1968 i Äänekoski) er en tidligere finsk spydkaster. Han vant gull i VM 1991 i Tokyo og sølv i VM 1993 i Stuttgart. Hans andre meritter er blant annet en 4.-plass fra OL 1992 i Barcelona og 7.-plass fra OL 1996 i Atlanta. Hans bestenotering er 90,82 fra VM i 1991.
Bitlis (provins)
Bitlis er en av Tyrkias 81 provinser. Provinsens areal er 8 582 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Bitlis.
Provinsen ligger sørøst i Tyrkia og grenser til provinsene Ağrı og Muş i vest, Siirt i sør og til Van i øst. Vansjøen ligger i delvis i Bitlis.
Distrikter
Provinsen Bitlis består av sju distrikter:
Plommevepser
Levevis
Plommevepser legger egg i blomsten på plommetre. Larven utvikles og vokser inne i plommen og spiser deler av den fra innsiden. Den spiser seg ut av den første plommekarten og så inn i en ny. Larven kan rekke å spiser seg igjennom 3-4 plommekart før den slipper seg ned på bakken og graver seg litt ned i jorden under treet og forpupper seg. Neste år, om våren, under blomstringen vil den klekke som en ny plommeveps.
Jærmalere
Jærmalere er en betegnelse på kunstmalere som har latt seg inspirere av landskapet Jæren. Jernbanen Jærbanen ble åpnet i 1878, og gjorde Jæren mer tilgjengelig for tilreisende. På denne tiden var flere kunstmalere aktive på Jæren. De bodde gjerne fast andre steder, men var på Jæren om sommeren. Jærmalere som Kitty Kielland og Nicolai Ulfsten var mye på Jæren, og malte landskapsbilder. Motiver som går igjen er jærstrendene med sanddyner, jærhus og torvtaking. Etterhvert har det like mye vært det spesielle lyset og den vide himmelen som har gitt den kunstneriske utfordringen.
Av nyere kunstnere, kan nevnes Oskar Sørreime (1919 – ), som i 1970 flyttet fra Stavanger til «Kvitlastova», et gammelt jærhus som var blitt flyttet og gjenreist på Varhaug, for å være der det meste av året for å male jærlandskaper. Han hadde brukt motorsykkel fra 1954 og bil etter 1961 for å komme lett til sine yndlingsmotiver. Hans uttrykk er kullstift og oljemaleri. Også andre kunstnere har vært aktive, slik at der trolig har vært kontinuerlig kunstnerisk aktivitet siden Kielland og Ulfstens dager.
I perioden etter annen verdenskrig og mot 1970 var jæren-motiver så populære blant folk flest, at enkelte satte i gang masseproduksjon av «ekte oljemalerier fra jæren». Kunstneren Roland Lengauer stilte i 1979 ut bildet «Gjærlandskap» der (g)jæren formelig eser ut av bildet og ut på den fine forgylte rammen. Etter det ble det vanskelig for de kunstnere som fortsatt mente at Jæren som motiv var kunstnerisk utfordrende.
Plainfield (Indiana)
Plainfield er en by i Hendricks County, Indiana, USA. I 2005 hadde byen 23.532 innbyggere.
Mesosa myops
Mesosa myops er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Denne arten finnes i Norden i dag bare på én lokalitet nær Åbo i Finland, den fantes tidligere også i Sverige.
Utseende
En middelsstor (10–15 mm), bred og kraftig trebukk, grunnfargen mørkt skifergrå. Antennene er kraftige og tydelig lengre enn kroppen. Hodet er rektangulært sett ovenfra, mye bredere enn langt med en fure i midten. Pronotum er bredere enn langt med litt rundede sider, mørkgrått med fire ovale, svarte flekker som er bredt kantet med gult. Dekkvingene er korte og brede, betydelig bredere enn pronotum ved roten, grunnfargen er mørkgrå overstrødd med små, uregelmessige, gule flekker, i den bakre delen også med et par svarte flekker. Vingene er parallellsidige foran, langt avrundede bak. Beina er korte og kraftige, vekselvis gule og grå.
Levevis
Larvene utvikler seg i død ved av løvtrær, mest eik og lind. Larven lever i innerbarken. Larveutviklingen tar 2-3 år. De voksne billene kan finnes på døde stammer i juli-august.
Utbredelse
Arten finnes fra Finland og Baltikum østover til Japan. Den er også funnet i Blekinge i Sverige, men disse funnene er over 200 år gamle.
Kristen Johanssen
Kristen Johanssen (født 19. juni 1869, død 1949) var en norsk jurist og regjeringsadvokat. Johanssen arbeidet som sakfører og ble i 1897 byrettsdommer. I 1899 ble han høyesterettsadvokat. Johanssen ble i 1924 utnevnt til regjeringsadvokat, et embete han besatte til 1939. I sitt juridiske virke publiserte Johanssen flere arbeider i Tidsskrift for rettsvitenskap, Norsk Retstidende og andre juridiske tidsskrifter.
Johanssen ble utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden og av Finlands hvite roses orden og var offiser av den franske Æreslegionen.
Årets navn (Dagbladet)
«Årets navn» er en årlig pris som utdeles av Dagbladet.
Prisen blir tildelt den av ti forhåndsutplukkede som får flest stemmer blant leserne til avisen. Vinneren blir tildelt en kopi av skulpturen «Dagbla' gutten» av Halfdan Hertzberg. Juryen består av avisens sjefredaktør og fire underredaktører.
Elling Rønes
Elling Rønes (født 28. juli 1882 i Trysil, død 12. september 1965 i Trysil) var en norsk langrennsløper som vant femmila i Holmenkollen hele fire ganger. Han ble tildelt Holmenkollmedaljen i 1947. Han representerte idrettsklubben Trysil Turn & IF og Nordre Trysil IL.
Rønes vant 50 km i Holmenkollen i 1906, 1907 (40 km), 1908, og siste gang på ti år etter sin første seier i 1916. Bare Thorleif Haug med sine 6 seire og Lauritz Bergendahl har flere, men ingen andre har vunnet med ti år mellom første og siste seier. Han har ytterligere to andreplasser, fra 1914 og 1917, og deltok på sin siste 5-mil i «Kollen» i 1934, 52 år gammel. I 1911 ble Rønes norsk mester på 30 km.
I 1947 ble Rønes tildelt Holmenkollmedaljen for sine bragder i Holmenkollen.
Pukchang kullkraftverk
Pukchang kullkraftverk er et termoelektrisk varmekraftverk drevet på lav-kvalitets kull i Pukchang-fylket i provinsen Sør-Pyongan, i nordvestredel av Nord-Korea. Anlegget ble utbygd med sovjetisk teknologi 1961–66, og nådde da en effekt på 600 MW. Utvidelser fram til 1984 brakte anlegget opp i 1 600 MW produksjonseffekt, et nivå som trolig ikke har vært reelt oppnådd de siste tiårene på grunn av generelt forfall og ujevn kulltilførsel.
Kraftverket har 16 generatorer á 100 MW hver, og ligger midt i Nord-Koreas kullfelter i Pyongan-provinsen. Det representerer trolig halvparten av landets varmekraft-produksjon.
Tad Langlois
Han konkurrerte internasjonalt i årene 1988-1995. I verdenscupen greide han å ta poeng bare én sesong, da han ble nummer 38 sammenlagt i 1993/94. Samme sesong ble han nummer 23 sammenlagt i den tysk-østerrikske hoppuka. Hans beste plassering i enkeltrenn i verdenscupen var 6.-plass i Engelberg 19. desember 1993.
Langlois deltok i OL i 1988, 1992 og 1994, med 28.-plass i normalbakken i Albertville (Courchevel) i 1988 som beste individuelle plassering. Han var med i VM i 1989, 1991 og 1995, og hadde der 36.-plass i normalbakken i Thunder Bay i 1995 som beste individuelle resultat. Han deltok i VM i skiflyging i 1988, 1990, 1992 og 1994, med 18.-plass i Planica i 1994 som beste plassering.
Tad Langlois ble aldri nasjonal mester, men var 13 ganger blant de fem beste. Han hadde fire andreplasser, to tredjeplasser, tre fjerdeplasser og fire femteplasser. Han ble i 2008 tatt opp i American Ski Jumping Hall of Fame.
1395 Aribeda
1395 Aribeda er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaget 16. juli 1936 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Manuduksjon
Manuduksjon (av latin manuducere «føre ved hånden») vil si å veilede studenter privat. Den som manuduserer kalles en manuduktør, den som blir veiledet en manudusent. Manuduksjon var et vanlig fenomen ved universitetet i Kristiania og andre nordiske universiteter på 1800-tallet, men begrepet brukes også i dag, for eksempel om forelesninger som retter seg inn mot eksamen.
Manuduktørens oppgave er å hjelpe studenten frem mot eksamen. Manuduksjon kunne være måte å skaffe inntekter på for eldre studenter eller ferdige kandidater. For eksempel klarte den fattige Anton Martin Schweigaard seg gjennom studieårene ved å manudusere.
Luc-Adolphe Tiao
Luc-Adolphe Tiao (født 4. juni 1954) er en burkinsk politiker og diplomat. Tiao var statsminister i Burkina Faso fra 2011 til 2014.. Han hadde vært landets ambassadør til Frankrike siden 2008, og ble statsminister etter protester fra studenter, militært personell og politi.
Henri Manguin
Henri Charles Manguin (født 23. mars 1874 i Paris, død 25. september 1949 i Saint-Tropez) var en fransk maler som regnes til fauvistene.
Han studerte billedkunst hos Gustave Moreau ved Ecole des Beaux-Arts sammen med Henri Matisse og Charles Camoin, som han ble venner med. De var sammen om å kopiere renessansekunst i Louvre. Impresjonismen gjorde inntrykk på Manguin, noe som vises i pastellbildene fra den tiden.
Han giftet seg i 1899 og brukte konen Jeanne og barna som modeller i mange bilder. I 1902 stilte han ut for første gang i Salon des indépendants og Salon d'automne. Bildene der var av middelhavskystlandskaper og anses å utgjøre høydepunkter i hans kunstnerkarriere.
Han og Albert Marquet reiste mye i sydlige deler av Europa, og han slo seg ned i Saint-Tropez i 1949.
Alison Nicholas
Alison Nicholas (født 6. mars 1962) er en engelsk profesjonell golfspiller. Hun spilte på Ladies European Tour (LET) og LPGA-touren, der hun blant annet vant major-turneringen US Women's Open.
Nicholas ble profesjonell i 1984, og debuterte på LET samme år. Fra 1989 spilte hun også på LPGA-touren. Den første seieren kom i 1987. Da vant hun Women's British Open, som da var anerkjent som major-turnering på den europeiske dametouren, men ikke den amerikanske.
Hun spilte i Solheim Cup i 1990, 1992, 1994, 1996, 1998 og 2000. I 2003 og 2005 var hun visekaptein, og i 2009 og 2011 ledet hun det europeiske laget. Hun spilte i alt 18 matcher hvor hun vant i 7 matcher, delte 3 og tapte 8.
Sleggekast
Sleggekast er en friidrettsøvelse der målet er å kaste en tung stålkule som er festet til en stålvaier med et håndtak i enden. Som i andre kastøvelser er formålet å kaste kulen lengst mulig. Utøverne gir kulen størst hastighet, og dermed kastlengde, ved først å rotere den 7,257 kg (4 kg for kvinner) tunge kulen rundt hodet flere ganger mens de står stille, og deretter rotere sammen med sleggen før den slippes i den fremre enden av kastsirkelen.
Sleggekast har stått på herrenes øvelsesprogram siden OL 1900, men IAAF godkjente ikke sleggekast som offisiell kvinneøvelse før i 1995. Sleggekast for kvinner sto på det olympiske programmet for første i gang under OL 2000 i Sydney, ett år etter at øvelsen kom med i verdensmesterskapet.
Gjeldende verdensrekord for herrer ble satt av Jurij Sedykh med et kast på 86,74 m under EM i friidrett i Stuttgart i 1986. Kvinnerekorden innehas av Anita Wlodarczyk, som kastet 82,29 m den 15.august 2016 under OL i Rio. Wlodarczyk er dermed den ferskeste verdenrekordholder i friidrett (per mars 2018) uansett kjønn.
I dag bruker de fleste gode kastere to til tre forberedende svinger over hodet, etterfulgt av fire rotasjoner (en rotasjon består grovt sett av en ettbensfase (selve rotasjonen) og tobensfasen (der slegga kan påføres kraft).
Forberedende sving
Formålet med forberedende sving er å få slegga opp i fart og inn i riktig bane, slik at overgangen til den første rotasjonen ikke skal bli for brå. For de som kaster med fire rotasjoner, bør banen være flatest mulig i disse svingene. For de som kaster med tre eller færre rotasjoner, er det ikke nødvendig med like flat bane. To eller tre forberedende svinger er det vanligste.
Første rotasjon
Mange velger å kalle den første rotasjonen en kontrollrotasjon. Dette gjør de for å få slegga ordentlig inn i banen, men de oppnår samtidig en viss akselerasjon. De fleste som kaster med fire rotasjoner, går den første rotasjonen på tå, slik at de ikke tråkker utenfor sirkelen. Noen kastere har overkroppen litt foroverbøyd i den første rotasjonen, for å oppnå en lengst mulig radius. Den ungarske kasteren Adrián Annus kaster på denne måten.
Andre, tredje (og fjerde) rotasjon
De neste rotasjonene har hovedsakelig én hensikt, nemlig å oppnå størst mulig hastighet. Slegga kan bare akselereres i én av kastets deler. Denne fasen kalles tobensfasen, og er den fasen der begge føttene er i kontakt med underlaget. Da kan man nemlig «dra» slegga ned mot bakken og skape ekstra fart. I denne prosessen er det viktig – og vanskelig – å holde overkroppen så rett som mulig. Gjør man ikke det, vil slegga slå ned i bakken, slik at man mister kontrollen og får kastet ødelagt.
For å kunne skape optimal fart i tobensfasen, bør man gjøre ettbensfasen (der slegga drar oss rundt og mister fart) kortest mulig. Dette oppnår man ved å lande tidligst mulig på begge bein. Da får man utnyttet hele den veien ned der man virkelig skaper fart. Lander man så sent at slegga nesten har nådd sitt laveste punkt, mister slegga mye kraft, fordi kasteren ikke får mulighet til å skape den farten som trengs for å kaste langt.
Utkastet
Den siste fasen i kastet er også viktig, tidspunktet da man slipper slegga i riktig kastretning. Utkastet skal være nesten som et forsøk på å hoppe, uten at man letter fra bakken. Det er fordi man skal tenke «opp» og ikke fram. Da blir det lettere å stå i ringen, fordi man får ut hele kraften oppover, og blir ikke dratt ut etter slegga. I utkastfasen er det også viktig å være sterk, særlig i bein og ryggsøyle. Slegga kan nå ha en fart på opptil 100 km/t, og en kraft på opptil 300 kilo. Dette skal kasteren med størst mulig kraft trekke opp fra lavpunktet og slippe i riktig retning for å få størst mulig fart før slegga slippes. Skriket mange kastere kommer med, skyldes altså denne kraftanstrengelsen i kampen mot gravitasjonskreftene.
I utkastet er det alfa og omega å være rett i ryggen, og få slegga til å være så nær kroppen som mulig. Lener man seg forover, vil kastet sannsynligvis bli dødt, fordi man ikke får ut all kraften i slegga, og fortsetter rotasjonen. Et godt tegn på at man har fått ut hele kraften, er at kasteren blir stående med hendene over hodet.
Tidenes beste (per april 2023)
===Herrer ===
===Damer ===
Richard R. Schrock
Richard Royce Shrock (født 4. januar 1945) er en amerikansk kjemiker og nobelprisvinner.
Shrock er født i Berne i Indiana. Han utdannet seg i kjemi ved University of California og tok doktorgrad ved Harvard. I 1975 ble han ansatt ved Massachusetts Institute of Technology, der han i dag innehar en professorstilling i kjemi.
I 2005 ble Schrock tildelt Nobelprisen i kjemi sammen med Robert Grubbs og Yves Chauvin for sitt arbeid med den organiske synteseteknikken olefinmetatese.
Farouk El Okdah
Farouk Abd El Baky El Okdah (født 1946 ) er en egyptisk økonom, som fra desember 2003 til januar 2013 var sentralbanksjef i Egypts sentralbank.
Biografi
El Okdah er utdannet Bachelor of Science in Commerce fra Universitetet i Kairo, og er i tillegg Master of Accounting fra samme universitet i 1981. Han har også tatt Master of Business Administration (1981) og doktorgrad (Ph.D.) innen «Business and Applied Economics» ved The Wharton School ved University of Pennsylvania.
Han startet sin yrkeskarriere som foreleser innen regnskap og økonomi ved The Wharton School ved University of Pennsylvania, fra 1978 til 1982. Deretter jobbet han for banken Irving Trust i New York fram til 1998, der han var Assistant Vice President for Midtøstendivisjonen ansvarlig for Afrikadivisjonen. Fra 1998 til 2002 jobbet han for The Bank of New York, bl.a. som Vice President, samtidig som han var administrerende direktør i selskapet Incolease (1997–2002).
I januar 2003 begynte han i sentralbanken, som administrerende direktør og styreformann, og i desember samme år overtok han som sentralbanksjef etter Mahmoud Abul-Eyoun, etter at han ble utpekt av president Hosni Mubarak i slutten av november.
I november 2011 startet El Okdah sin tredje 4-årsperiode som sentralbanksjef. Da denne perioden utløp i januar 2013 gikk han av, og ble erstattet av Hisham Ramez Abdel Hafez, som ble innsatt 4. februar 2013.
Annet
El Okdah har både egyptisk og USA-amerikansk statsborgerskap, og snakker både arabisk og engelsk flytende. Han er gift og har to barn.
The Rose (teater)
The Rose var et elisabethansk teater i London i tudortiden. Det var det fjerde av offentlige teatre som ble bygget i London, etter The Theatre (1576), The Curtain (1577), og teateret ved Newington Butts (ca 1580) — og det første av flere teatre som ble bygget på Bankside i Southwark i et bibliotek utenfor myndighetene til de kommunale autoritetene i City of London.
Historie
The Rose ble bygget i 1587 av Philip Henslowe og en kolonialhandler ved navn John Cholmley. Teateret ble bygget på en eiendom med hus kalt «Little Rose» som Henslowe hadde leid fra sognet St. Mildred i 1585. Det inneholdt betydelige rosehager og to bygninger; Cholmley benyttet det ene som en lagerbygning mens Henslowe synes å ha leid det andre som bordell. Den nye bygningen ble bygget i tømmer med et eksteriør av forskalingsbord og mørtel og et stråtak over. I form var det en polygon med fjorten sider på omtrent 22 meter i ytre diameter. Den indre plassen må antagelig også ha vært et fjortenkantet polygon på rundt 14 meter i bredden. Moderne kalkulasjoner har vist at dimensjonene og de fjorten sidene var diktert av bruken av den standardiserte målet på 1500-tallet av en stang som en base og snekkerens «tommelfingerregel» og metode på å dele en sirkel i syv like deler, delt igjen.
Byens nedtegnelser indikerer at bygningen var i bruk sent i 1587, imidlertid er det ikke nevnt i Henslowes egne redegjørelser mellom dets konstruksjon og 1592, og det er mulig at han leide det ut til en skuespillertropp som han ellers ikke var tilknyttet. I 1592 spilte Edward Alleyn der med en kombinert tropp fra Lord Strange's Men og Admiral's Men; denne gruppen flyttet inn i teaterbygningen i februar 1592. Henslowe utvidet teateret for den nye troppen, flyttet scenen lengre bakover, rundt to meter, for å gjøre plass til 500 ytterligere tilskuere. Det opprinnelige The Rose var mindre enn de andre teaterbygningene, kun omtrent to-tredjedeler av den første The Theatre som ble bygget elleve år senere, og dens scene var også uvanlig liten; forstørrelsen forbedret begge deler. Henslowe betalte alle kostnader selv, noe som indikerer at Cholmley ikke lenger var involvert — enten avdød eller kjøpt ut. Arbeidet ble gjort av byggmesteren John Grigg. Renovasjonen av teateret ga teateret (tidligere en vanlig polygon med fjorten sider) en form som et egg, med et gulvplan i form av «utbulende tulipan» eller «forvrengt eggformet».
Perioden 1592-1593 var en vanskelig tid for teaterselskaper i London. Det var flere utbrudd av byllepest og det førte til at teatrene ble holdt stengt kontinuerlig fra juni 1592 til mai 1594. Selskapene ble tvunget til å turnere utenfor London for å overleve, og noen, som Pembroke's Men, fikk vanskelig tider. Sommeren 1594 hadde pesten trukket seg tilbake og selskapene reorganiserte seg selv, hovedsakelig til Lord Chamberlain's Men og Admiral's Men. Sistnevnte ble fortsatt ledet av Alleyn og fortsatte å bo ved The Rose.
The Rose synes å ha skilt seg fra andre teatre i tidsepoken i sin muligheten til å framføre store scener på to nivåer. Det er antatt at alle elisabethanske teatre hadde begrenset kapasitet til framføre scener «høyt oppe», på et øvre nivå i bakenden av scenen – som med Julie på hennes balkong i Romeo og Julie, II.ii. Et mindretall av elisabethanske skuespill krevde imidlertid større forsamlinger av skuespillere på andre nivå – som med romerske senatorer som ser ned på Titus i åpningsscenen av Titus Andronicus. En uvanlig konsentrasjon av skuespill av den siste sorten for scenekrav kan bli assosiert med The Rose, noe som indikerer at The Rose hadde en utvidet mulighet for disse særegne scenekravene.
The Rose var lokaliseringen for teatergruppen Admiral's Men i flere år. Da Lord Chamberlain's Men bygget Globe Theatre på Bankside i 1599 kom The Rose i en vanskelig situasjon. Fremmet av klager fra byens autoriteter beslutte kongens råd, Privy Council, i juni 1600 at kun to teatre fikk tillatelse for scenespill: Globe Theatre i Bankside, og Fortune Theatre i Middlesex — nærmere bestemt i Shoreditch. Henslowe og Alleyn hadde allerede bygget Fortune Theatre, åpenbart for å fylle vakuumet som ble skapt da Chamberlain's Men forlot Shoreditch. The Rose ble kortvarig benyttet av Worcester's Men in 1602 og 1603; men da leieavtalen gikk ut i 1605 ble The Rose oppgitt. Teaterbygningen kan ha blitt revet så tidlig som i 1606.
Utgravninger
I 1989 ble levningene av The Rose truet av ødeleggelse grunnet nyutbygging. Det ble satt i gang en kampanje for å redde stedet av flere velkjente personer innen teaterlivet, blant annet Peggy Ashcroft og Laurence Olivier. Det ble til sist besluttet å bygge over toppen av det tidligere teaterets levninger og således etterlate dem konservert under. En blå plakett ved 56 Park Street markerer stedet.
Håndteringen av The Rose av myndighetene, arkeologer og byutviklere førte til en drivkraft for legitimering av arkeologi innenfor utviklingsprosessen og førte også til at Margaret Thatchers konservative regjering introduserte Planning Policy Guidance 16 (PPG 16) i et forsøk på å håndtere arkeologi i møte med byutviklingen.
Grunnvollene av The Rose er dekket av et lag med vann for å hindre at grunnen utvikler sprekker, men det er også benyttet for framføringer av skuespillere som opptrer på en smal omkrets av stedet. Da Museum of London utførte utgravningsarbeid ble det funnet flere gjenstander som i dag er lagret i museet. Deler av teaterets grunnvoller var dekket av skall fra hasselnøtter, åpenbart var hasselnøtter datidens popkorn.
I 1999 ble stedet igjen åpnet for publikum under den nye bygningen. Arbeidet med utgravningen og utforskningen av historiske stedet blir fortsatt utført.
Asle Geir Johansen
Asle Geir Widnes Johansen (født 29. september 1954 i Vanylven) er en forfatter, lokalhistoriker, journalist og tidligere redaktør av distriktsavisen Vikebladet Vestposten som utgis i Ulsteinvik. Han er utdannet allmennlærer fra Høgskulen i Volda og jobbet frem til 1992 som lærer ved Ulstein ungdomsskole. Han er sønn av politiker og dikter Marie Lovise Widnes (SV).
Liste over byer i Nord-Korea
Liste over byer i Nord-Korea inneholder byer i landet med minst 30 000 innbyggere i 2005. Landets største byregion er hovedstadsområdet Pyongyang med 3,7 millioner innbyggere per 1. januar 2005, eller 16 prosent av landets befolkning. Innbyggertallene er for kommunen alene og uten forsteder.
Pyongyang og Rason er under direkte styring av landets nasjonale myndigheter og styres som egne provinser.
Chlorophorus herbstii
Chlorophorus herbstii er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Denne arten finnes i det sørlige Sverige og Finland i Norden, men er sjelden. I Norge ble den funnet første gang fra Hole i Buskerud i 2011.
Utseende
En middelsstor (8–15 mm), slank, langbeint trebukk, kroppen er tett kledt med gulgrønne til grågrønne hår bortsett fra fore svarte flekker på pronotum og tre par svarte flekker på dekkvingene. Antennene er ganske spinkle og noe over halvparten så lange som kroppen. Pronotum har jevnt rundede sider, med to ovale svarte flekker i midten som kan være sammenvokst og danne en hjerteformet flekk, et par mindre flekker på sidene. Dekkvingene er en tanke bredere enn pronotum, med helt avrundede skuldre, og tre par store, runde svarte flekker, det fremste paret er gjerne C-formet. Beina er litt mørkere enn kroppen, lange og slanke.
Levevis
Larvene utvikler seg i døde greiner og tynne stammer av løvtrær, mest lind. Trær som er angrepet av misteltein ser ut til å være særlig attraktive. Veden må være hard og ikke angrepet av sopp. Utviklingen tar vanligvis to-tre år. De voksne billene er aktive fra slutten av juni til juli og besøker gjerne blomster.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa, unntatt de nordligste og vestligste delene, og i det sørvestlige Sibir. I Norden forekommer den i de sørlige delene av Sverige og Finland, men er sjelden. I Norge ble noen døde eksemplarer av arten funnet i en død lindestamme i Hole i Buskerud i 2011.
Pogo Pops
Pogo Pops var et popband fra Bergen etablert i 1987. Bandet bestod av Frank Hammersland (bass og vokal), Viggo Krüger (gitar) og Nicolai Hamre (trommer).
Bandet var mest aktivt i årene 1987–1996, men gjenoppstod i 2006. Bandet gav ut fire plater på 1990-tallet, og har per 2022 gitt ut fire plater etter gjenforeningen. For sitt album Crash mottok bandet Spellemannprisen 1993 i klassen pop.
Hammersland døde i 2023.
Opprinnelse
Pogo Pops ble opprinnelig startet under navnet Doomsville Boys i 1987. Medlemmene i bandet traff hverandre på Langhaugen videregående skole. De markerte seg først med en andreplass i den lokale talentkonkurransen Kronstadfestivalen i 1988. I 1990 ga bandet ut en 6-spors selvfinansiert EP som ikke oppnådde betydelig salg, men som skaffet dem oppmerksomhet utenfor Bergens grenser i byer som Bodø og Oslo. EP-en inneholder tidlige versjoner av låtene «The Great Fall» og «Scooter Girl», som Pogo Pops senere spilte inn på nytt til debutalbumet.
Plateselskapet BMG lot dem spille inn ti låter i studio og Ivar Dyrhaug, den gang direktør i Norsk Plateproduksjon, fattet interesse for bandet. De hadde skiftet navn til Pogo Pops og var utvidet med vokalist og rytmegitarist Dominic O'Fahey. Pogo Pops fikk platekontrakt med Norsk Plateproduksjon og begynte å spille inn debutalbumet med plateprodusent Yngve Sætre i Sigma Studio i Bergen.
Pop Trip (1992)
Pop Trip ble lansert 24. august til svært gode anmeldelser i norsk presse. Singelen «The Great Fall» hadde allerede vært en sommerhit og da albumet kom ble det fort en suksess. Senere denne høsten ble også «Man Inside My Head» radiohit i Norge. Albumet ble nominert til Spellemannprisen 1992 i klassen pop, og solgte 15,000 eksemplarer på tre måneder. Pogo Pops la ut på sin første norgesturné og spilte for fulle hus i både Bergen, Trondheim, Stavanger og Oslo. I oktober 1992 spilte Pogo Pops foran et utsolgt Maxime i Bergen; og Bergens Tidende kunne annonsere at det var «Pogo-mani» i Bergen.
Vinteren 1993 deltok Pogo Pops sammen med Barbie Bones og Chocolate Overdose i NRK-programmet «U» som kom til Bergen for å finne ut hva den mye omtalte «Bergensbølgen» var for noe. NRK filmet Pogo Pops foran et ivrig publikum på nyåpnede USF i Bergen. Musikkvideoen til låten Crash ble produsert av Morten Tyldum. Sommeren 1993 dro bandet på sin første promotur til Japan. Bandet fikk etter denne turen en egen japansk fanclub og det ble produsert Pogo Pops-klokker og chips for fansen i Japan.
Crash (1993)
Oppturen fortsatte med andrealbumet Crash, som ble lansert 27. september 1993. Nok en gang dro Pogo Pops på en omfattende norgesturné og låtene «Crash» og «Jennifer Peach» ble radiohiter både på lokalradio og nylanserte NRK Petre. Norgesturnéen fikk sitt høydepunkt i en utsolgt konsert i Teatergarasjen i Bergen 26. november 1993. 1994 fortsatte med omfattende turnevirksomhet for Pogo Pops, blant annet med oppvarmingsjobb for Iggy Pop på Sentrum scene, før bandet dro på sin andre Japanturne i november 1994. Året ble avsluttet med en fjorten dagers plateinnspilling i London med produsent Yngve Sætre.
Pogo Pops bidro også med låten «Mannen på holdeplassen» på albumet Med blanke ark, hyllestplaten til Alf Prøysen.
Pure (1995)
Resultatet av innspillingene i Green room studio i London var klart i mars 1995 og albumet Pure ble lansert til et noe forvirret publikum. Pogo Pops hadde erstattet noe av den glade popmusikken med et røffere lydbilde. Resultatet ble et platesalg på 6-7000 plater, noe som bare var en tredjedel av salget til Pop Trip og Crash.
Surf (1996)
Likevel gikk det mot et brudd for Pogo Pops. Fire år med omfattende turneviksomhet hadde satt sine spor og etter en tredje Japantur i september 1996 annonserte bandet at de ville ta en lengre pause. Siste konsert var på Den Stundesløse i Bergen like før jul 1996.
Inaktiv periode (1996–2006)
I perioden bandet var inaktivt gav Frank Hammersland ut soloplaten Younger i 1997. I perioden 2000–2006 frontet han bandet Popium som ga ut fire album som i stor grad fortsatte i samme poprock-stilen til Pogo Pops.
I mai 2000 hadde Pogo Pops riktignok en «minigjenforening» da utestedet Garage i Bergen feiret tiårsjubileum. Pogo Pops spilte to konserter sammen med Barbie Bones og Pompel & the Pilts i lokalet som hadde Spellemannsprisen som Pogo Pops fikk for Crash i 1994 som dørhåndtak.
De spilte også konsert på studenthuset i Sogndal høsten 2000.
Gjenforening og samleplate (2006-)
Sommeren 2006 ble bandet gjenforent for en rekke konserter og samlealbumet The Very Best of Pogo Pops. To nye låter ble utgitt på samleplaten; «Come on Over» og «Sister Sister». Bandet gjorde spillejobber i Bergen, Oslo og på en del festivaler. Popium ga ut sitt siste album i 2006 og Frank Hammersland ga ut sitt andre soloalbum.
Darling Emm, Northern Girl (2012)
I 2012 ga bandet ut sitt sjette album, Darling Emm, Northern Girl hvor Yngve Sætre var tilbake som produsent. Samme høst feiret Pogo Pops 25-årsjubileum med jubileumskonsert på Ricks i Bergen. Eks-gitarist Dominic O'Fahey ble også med opp på scenen og deltok på flere låter.
Bandet fortsatte å med å gjøre enkelte spillejobber, primært på Vestlandet og spilte på festivaler som Periferifestivalen, Lost Weekend, Osfest, Stavernfestivalen og The Tall Ships' Races. I forbindelse med sistnevnte festival spilte Pogo Pops inn en versjon av The Pogues-låten «Leaving of Liverpool». I denne perioden innførte bandet tradisjonen med konsert i Bergen i julen. I 2015 var Ephemera med som oppvarming, mens i 2016 var Poor Rich Ones og Pompel & the Pilts med.
Apollon Records relanserte de to første albumene til Pogo Pops, Pop Trip og Crash på vinyl i 2015, mens Pure og Surf kom på vinyl i 2016.
Love Is the Greatest Compass (2017)
19. mai 2017 ble Love Is the Greatest Compass, Pogo Pops' syvende album, sluppet til jevnt over meget bra anmeldelser. Utgivelsen ble markert med releasekonserter både i Bergen og Oslo. I Bergen ble også 30-årsjubileet til Pogo Pops markert med konsert om bord på «Statsraad Lehmkuhl». I 2017 spilte Pogo Pops for første gang siden 1996 konserter i utlandet, med besøk i Berlin og Waterloo i Belgia. Til låten «The Way it Goes» ble det laget musikkvideo, innspilt i Sund.
Daylight (2022)
27. mai 2022 ble Daylight, Pogo Pops' åttende album utgitt til gode anmeldelser.
Samuel Pisar
Samuel Pisar (født 18. mars 1929 i Białystok i Polen, død 27. juli 2015 i New York ) var en polskfødt amerikansk advokat, forfatter og overlevende fra tyske konsentrasjonsleirer under andre verdenskrig.
Raymond Hecht
Raymond Hecht (født 11. november 1968 i Gardelegen) er en tidligere tysk spydkaster. Han representerte SC Magdeburg i det tidligere DDR. Hans personlige bestenotering er 92,60 oppnådd i juli 1995 i Oslo. Dette plasserer ham på 4.-plass på verdensstatistikken. Dette er også den nåværende tyske rekorden. Hecht satte tilsammen fem tyske rekorder (bemerk at østtyskeren Uwe Hohn kastet 104,80 med den gamle spydtypen).
Tor Edvin Dahl
Tor Edvin Dahl (født 10. september 1943 i Oslo) er en norsk forfatter og oversetter.
Dahl har skrevet for både barn, ungdom og voksne – romaner, fortellinger, noveller, krimbøker, skuespill, hørespill, manus til TV-serier, lærebøker samt rapport-, fag- og dokumentarbøker. Den første boka han fikk utgitt var novellesamlingen En sommer tung av regn i 1968. Dahls foreldre var pinsevenner, og dette miljøet spiller en viktig rolle i flere sentrale bøker i hans produksjon. Blant disse kan særlig nevnes gjennombruddsromanen Guds tjener fra 1973, som ble nominert til Nordisk råds litteraturpris 1974.
Dahl har skrevet en rekke kriminalromaner, fram til 1985 under pseudonymet David Torjussen, senere under eget navn. På 1970-tallet utga han en serie politiromaner i Gyldendal Norsk Forlags Den sorte serie, blant annet  Etterforskning pågår (1973), som han fikk Rivertonprisen for. Siden 1997 har han utgitt en serie kriminalromaner med østkant-presten Pernille og hennes dr. Watson, transvestitten Roger, i hovedrollene.
Dahls store interesse for spill viser igjen i sakprosaboka Spillenes verden fra 1984.
Han har også bak seg en omfattende produksjon av hørespill, TV-filmer og TV-serier for NRK, blant annet serien om samegutten Ante fra 1974 og Havøy fra 1976 om en familie sørfra som slår seg ned på et fraflyttingstruet fiskevær i Lofoten. I tillegg til egne produksjoner har Dahl også dramatisert andre forfatteres verker for radio.
Som David Torjussen
Under pseudonymet «David Torjussen» skrev Dahl en rekke kriminalromaner fram til 1985, til tross for at han gjerne var presentert med eget bilde på bøkenes bakside.
1396 Outeniqua
1396 Outeniqua er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Amneris. Den ble oppdaget 9. august 1936 av Cyril V. Jackson ved Union Observatory i Johannesburg.
Åheim
Åheim er den sørligste bygda i Vanylven kommune på Sunnmøre. Åheim ligger ved fylkesgrensen til Vestland, med Kinn kommune i sør og Stad kommune i vest og i øst. Bygda har egen barne og ungdomsskole, Åheim skule, som huser barn fra kretsene Åheim, Skorge, Gusdal, Slagnes og Sylte.
Olivin
Sibelco Nordic (tidligere A/S Olivin) er en steinbedrift som driver utvinning av mineralet olivin, og er bedriften som rommer de fleste arbeidsplassene i bygda. Sibelcos område ligger ved sjøen, med eget dagbrudd i Gusdal. Steinen blir videre transportert fra Gusdal til Åheim gjennom transportbånd som går i tunnel i fjellet. Når steinen kommer ned til Åheim blir den knust opp og sortert i forskjellige typer, alt etter bruksområde.
AS Olivin førte i 1998 opp idrettshallen Olivinhallen, i forbindelse med sitt 50 års jubileum.
Norsk OlivinSenter er et steinsenter, som er samlokalisert med gullsmed Bjørnar Ekremsæter. NOS holder til i gamle Thue Skule.
Sankt Jetmund kirke
Sankt Jetmund kirke ligger i sentrum av Åheim. Det er en lang kirke bygget av stein og ble ført opp i 1155. I 1863 ble kirken demontert, og steinen ble spredd utover i bygden og ble benyttet i andre bygg. En gruppe lokale gikk sammen og fikk samlet tilbake steinene som var tatt fra kirken, og i 1957 ble kirka gjenreist og vigsla på de gamle murene som stod igjen.
Aktiviteter
Gjennom hele året er det stor aktivitet i bygda. I Olivinhallen kan en drive med friidrett, fotball, basketball, håndball, volleyball. Et steinkast borte har en også kunstgress og gressbane.
På sommeren kan man fiske laks i Åheimselva.
Overnattinger
Kvilehytta ligger plassert ca. 120 m over havet. Her er det kafé med flott utsikt over tettstedet Åheim og mulighet for overnatting.
Jetmund Gjesteheim er et rimelig vandrerhjem med en enkel standard. Her kan man leie rom, eller strøm til bobil/campingvogn.
Eloise (album)
Eloise er et musikkalbum med Trond Granlund fra 1980.
Musikere
Musikere som bidro under innspillingen:
1397 Umtata
1397 Umtata er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 9. august 1936 av Cyril V. Jackson ved Union Observatory i Johannesburg.
Valaskjalv
Valaskjalv er i den norrøne mytologien Odins bolig i Åsgard. Det er den øverste gården i Åsgard. Her sitter Odin i sitt høysete, Lidskjalv. Herfra ser han ut over hele verden.
Grimne omtaler Valaskjalv slik i Grimnismål (Grimnes tale):
Der er en tredje Gård;
de gode Guder
Eri-TV
Eri-TV er en forkortelse for Eritreisk TV og refererer normalt til Eri-TV1, den første TV-kanalen i Eritrea. Sendingene startet i januar 1993 med hjelp av et team fra Canada.
Valaskjalv
har trukket dens Saler med Sølv
Valaskjalv heter Borgen
den, som seg bygget,
Eri-TV
Eri-TV1 kringkastes internasjonalt via satellitt sammen med sin søsterradiostasjon, Dimtsi Hafash. Sendinger på Eri-TV1 er vanligvis enten nyheter, musikkvideoer, eller dramaer. Både nasjonale og internasjonale filmer vises også på kanalen. Eri-TV1 kringkastet for det meste på tigrinja, arabisk, engelsk og tigre, samt noen programmer på amharisk, somali og oromo. Eri-TV2 er den andre tv-kanalen i Eritrea. Den sendes kun innenlands. Eri-TV2 kringkaster idrett nasjonalt og internasjonalt.
Preparert gitar
Preparert gitar er en gitar som har fått sin lyd endret ved å plassere objekter på eller mellom strenger. Det amerikanske bandet Sonic Youth er også kjent for sitt arbeid med preparert gitar.
Siproeta
Siproeta er en slekt av sommerfugler som tilhører den store familien flikvinger (Nymphalidae). De finnes bare i Nord- og Sør-Amerika. Disse artene etterligner ofte giftige sommerfugler fra ulike grupper, og nærtbeslektede arter kan derfor se svært forskjellige ut.
Utseende
Middelsstore (vingespenn 60 – 80 mm) sommerfugler med smale vinger med bølgete ytterkant. På farge er de gjerne brunlige, rødaktige eller brunaktige, men Siproeta stelenes har grønne flekker. De tre artene i denne slekten er ganske ulike å se til. Hos alle har bakvingen en tannete ytterkant med en kort stjert ved bakhjørnet.
Levevis
Siproeta stelenes etterligner pasjonsblomstsommerfuglen Philaethria dido. Larvene lever på planter i akantusfamilien.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom-Amerika, det sørligste Nord-Amerika og det nordligste Sør-Amerika, fra Texas til Brasil.
Hans Gram
Hans Gram (født 28. oktober 1685 i Bjergby ved Hjørring, død 19. februar 1748 i København) var en dansk historiker.
Liv
Gram studerte teologi og filologi ved Københavns Universitet, og ble magister i 1708, men tok aldri noen embetseksamen. I 1711 ble han utnevnt til konrektor ved Metropolitanskolen, og beholdt dette embetet helt til 1714, da han ble universitetsprofessor i gresk, uten lønn. Etter et kortvarig ekteskap 1718–1719 med en rik enke ble han en velstående mann, og kunne vie seg fullt og helt til sin virksomhet ved universitetet. En tid var han universitetets notarius.
Etter Københavns brann i 1728 ble Gram husvill, og mottok et tilbud om å bo hos geheimeråd Ludvig von Plessen. Her kom han i kontakt med en rekke menn som senere skulle utgjøre den ledende kretsen under kong Christian VI, blant andre Karl Adolf von Plessen og Iver Rosenkrantz. Etter tronskiftet i 1730 nøt Gram godt av disse forbindelsene, da han ble utnevnt til kongelig historiograf, kongelig bibliotekar og arkivsekretær. Samtidig beholdt han stillingen ved universitetet, og i 1731 ble han dessuten geheimearkivar.
Gram utfoldet en enorm virksomhet i sine mange embeter. I arkivet la han blant annet grunnlaget for den store samlingen av diplomavskrifter, som går under Langebeks navn. Dessuten deltok han i en rekke kommisjoner. Den viktigste av disse var den såkalte Medaljekommisjonen (1739), som senere utviklet seg til Videnskabernes Selskab, på grunnlag av en plan Gram la frem for kongen i 1742. I tillegg til de mange vervene førte Gram en omfangsrik brevveksling med utenlandske og danske lærde.
Grams vitenskapelige forfatterskap
Grams forfatterskap faller i to hovedgrupper, klassisk-filologiske og historiske skrifter. For ettertiden er de historiske skriftene de mest interessante. Han skrev en stor kommentar til italieneren Giovanni Lamis utgivelse av Meursius’ danmarkshistorie, og påtok seg å utgi en av Meursius’ forbilder, nemlig Nils Krags «Christian III’s Historie», med en 139 sider lang fortale. Kongen påla dessuten Gram å bistå den gamle Niels Slange med å utgi hans store Christian IVs historie. Etter Slanges død fikk Gram frie hender med dette arbeidet, og det er derfor vanskelig å avgjøre hvem av dem som har skrevet hva. Mot slutten av livet fikk han tid til å skrive en rekke avhandlinger om dansk historie, for eksempel «Christian II’s forehavte Religionsreformation i Danmark» og «Forbedringer til Kong Woldemar Christoffersens Historie».
Antropocen
Antropocen er en foreslått geologisk epoke for tilstanden som jorden nå kan sies å være i. Forslaget om å definere en ny epoke etter holocen har sin bakgrunn i omfattende endringer av jordens overflate på grunn av menneskelig aktivitet, særlig i tiden etter den industrielle revolusjon. Begrepet omfatter menneskeskapt global oppvarming, men er ikke begrenset til bare dette.
Forskjellige startdatoer for antropocen er blitt foreslått, alt fra begynnelsen av jordbruksrevolusjonen for 12,000–15,000 år siden, til så nylig som 1960-årene. Maksimalverdier av radioaktivt nedfall som følge av atombombetesting i 1950-årene har blitt foretrukket fremfor andre markører, og et mulig årstall for begynnelsen av antropocen er sprengingen av den første atombomben i 1945 eller Den delvise prøvestansavtalen i 1963. Den internasjonale stratigrafiske kommisjon har siden 2008 diskutert om antropocen skal vedtas som en anerkjent underavdeling av geologiske perioder.
Antropocen-konseptet har blitt drøftet innenfor fagfelt som samfunsfag, historie, filosofi, litteratur og kunst. Tidsepoken for antropocen og de økologiske implikasjonene reiser spørsmål om sivilisasjonens endelikt, omfanget og metodene for humanistisk tenkning og den følelsesmessige reaksjonen på «slutten på naturen». En del av klimaforskningen dreier seg om sannsynligheten for at jordens systemer kommer utenfor den stabile miljøtilstanden i holocen, slik at konsekvensene blir skadelige eller endog katastrofale for store deler av verden. Dermed setter mennesket føringer for hvordan fremtiden på jorden vil bli. Innenfor filosofien omhandler miljøfilosofi menneskets forhold til naturen. Innenfor disiplinen mener de såkalte økomodernistene at antropocen bør føre til at menneskene «tar over styringen av naturen». Motsatt mener andre filosofer at en «omfavnelse av antropocen er en omfavnelse av en forsterket tingliggjøring av naturen».
Etablering av begrepet
Allerede i 1873 omtalte den italienske geologen Antonio Stoppani (1824–1891) i sitt verk Corso di Geologia, den økende påvirkingen menneskeheten hadde på jordens systemer, og omtalte dette som antropozoisk tid.
Et tidlig begrep for antropocen var noosfæren som den russiske mineralogen og geokjemikeren Vladimir Vernadskij (1863–1945) fant på. I 1938 skrev Vernadskij om «vitenskapelige framskritt som påvirkningsfaktor i geologisk forstand», i en bok der begrepet ble brukt. Økologen Eugene F. Stoermer (1934–2012) brukte deretter ordet «antropocen» i en annen forstand i 1980-årene.
Begrepet ble først popularisert i 2000 av atmosfærekjemikeren Paul J. Crutzen (1933–2021), som anser menneskeskapt endring av jordens atmosfære de siste århundrene som så viktig at den utgjør en ny geologisk epoke. Selv om Stoermer ofte blir kreditert for å ha skapt begrepet «antropocen», har det vært i uformell bruk siden midten av 1970-årene. Crutzen blir kreditert for uavhengig å ha skapt og popularisert begrepet. I 2008 antydet den britiske geologen Jan Zalasiewicz (1954–) i GSA Today at anerkjennelsen av en antropocen-epoke var på sin plass. For øvrig er standardreferansen for antropocen artikkelen «Geology of Mankind» publisert av Crutzen i Nature i 2002. Senere har det oppstått flere internasjonale fagtidsskrifter som publiserer artikler om temaet, blant annet Antropocene, The Anthropocene Review og Elementa: Science of the Antropocene.
Forslaget om en overgang til en ny epoke etter holocen har sin bakgrunn i omfattende endringer av jordens overflate på grunn av menneskelig aktivitet, særlig i tiden etter den industrielle revolusjon. Begrepet omfatter menneskeskapt global oppvarming, men er ikke begrenset til bare denne hendelsen.
En mulig årsak til at begrepet ikke har fått større oppmerksomhet før rundt 2000 kan være mer oppmerksomhet om global oppvarming. I tillegg har det mer oppmerksomhet om andre omfattende forandringer som landskapsendringer ved urbanisering, skogsdrift, gruvedrift, utbygging av infrastruktur og andre inngrep. Disse endringene oppfattes ofte som påtrengende og iøynefallende. En annen årsak kan være det globale skiftet innen forskning. Rundt midten av 1990-årene ble det etablert en ny forståelse av menneskets påvirkning på jordens systemer, som skyldes tilgang til store datasett, internasjonalt samarbeid og overvåkning av endringer på jordens overflate. Massemedia presenterer også endringer som skjer med naturmiljøet, samt hyppigheten og omfanget av naturkatastrofer. Ofte sammenlignes mennesket med naturkrefter som, på samme måte som meteoritter og store vulkanutbrudd, har skapt store endringer i jordens historie.
Etymologi
Navnet antropocen er en kombinasjon av antropo- fra gammelgresk ἄνθρωπος (ánthrōpos) som betyr «menneske» og -cen fra gammelgresk καινός (kainós) som betyr «ny» eller «nylig». En norsk oversettelse kan være «menneskets tidsalder».
Formell etablering av begrepet
Ansvaret for å inndele jordens 4,6 milliarder års historie inn i tidperioder er tillagt Den internasjonale stratigrafiske kommisjon. Denne er underlagt International Union of Geological Sciences (IUGS), og er tverrfaglig sammensatt med forskere innen geologi og miljøhistorie, men også journalister og forfattere. I 2008 vurderte kommisjonen et forslag om å gjøre antropocen til en formell del av de geologiske epokeinndelingene. Et flertall av kommisjonen besluttet at forslaget var fornuftig og burde undersøkes nærmere. Uavhengige arbeidsgrupper sammensatt av forskere fra forskjellige geologiske miljøer vurderer om antropocen formelt skal bli akseptert som en geologisk epoke.