cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Avisa Trondheim
Stanset under krigen
Andre verdenskrig endret hele pressemiljøet i Trondheim. Ved krigsutbruddet hadde byen fire dagsaviser, den største var Dagsposten (15 000 eksemplarer), deretter fulgte den konservative Adresseavisen (ca. 15 000 eksemplarer), DnA-organet Arbeider-Avisen (10 000 eksemplarer) og venstreorganet Nidaros (10 000 eksemplarer).
Arbeider-Avisen fortsatte å komme ut under krigen, men møtte snart på problemer. Artikler og ledere der det kom fram klare politiske meninger som de tyske okkupantene ikke likte, førte til kortere og lengre stans i utgivelsen som straff.
Første stopp kom den 30. august 1940 og varte i seks dager. Straffen kom etter en liten melding fra en herredsstyredebatt i Leksvik med tittelen «Ein som ikkje gjev opp». Under den egentlige meldingen var det føyd til: «Vi har tatt under overveielse å øke linjeavstanden slik at leserne bedre skal kunne lese mellom linjene».
Den endelige stoppordre kom 29. januar 1941. Tysk og norsk politi troppet opp i Adresseavisens rotasjonshall der Arbeider-Avisen ble trykket og slo i stykker de ferdigstøpte sidene med slegge. De tre andre trondhjemsavisene omtalte hendelsen med en knapp melding fra sentralt hold: «Arbeider-Avisen i den siste tid til stadighet har offentliggjort artikler og meldinger som bare har hatt den hensikt å øve en uheldig innflytelse på avisens leserne, og dermed skade ro og orden, samtidig som det vil ødelegge det arbeid som de norske og tyske myndighetene i fellesskap utfører».
Stansen skulle bare vare i fire uker, men varte krigen ut.
Arbeider-Avisens redaktør Harald Langhelle ble i oktober 1942 arrestert og henrettet som ett av ti sonoffer etter en sabotasjeaksjon ved Fosdalens Bergverk i Malm.
Oppgjøret etter krigen
Dagsposten var ikke med på prosjektet. Den hadde korrumpert seg selv ved frivillig å la seg nazifisere og overlevde ikke freden. Den kristne «Dagsavisa» ble etablert på ruinene til Dagsposten og fikk leve i ti år. I ly av kommunistenes nye popularitet så Ny Tid dagens lys i to år. Adresseavisen vokste voldsomt under krigen og overtok både abonnenter og annonsører som flyktet fra Dagsposten.
Mens Adresseavisen og til en viss grad Nidaros hadde intakt produksjonsutstyr, startet Arbeider-Avisen på bar bakke. Ikke en blyant var tilbake etter at de tyske okkupantene hadde ribbet redaksjonslokalet. Takket være iherdig innsats fra tidligere medarbeidere og ikke minst byens fagbevegelse kunne også Arbeider-Avisen starte utgivelse, satt og trykt hos Adresseavisen, med Ole Øisang tilbake som redaktør.
Etterkrigstida
Etter krigen har Arbeider-Avisa hatt tre klare utviklingstrekk. Et opplag som tross mange anstrengelser ikke ville snus til oppgang, en økonomisk drift som ikke stod i forhold til inntektsgrunnlaget, og en avvikling av menighetsbladjournalistikken.
I 1964 slo avisa seg sammen med Namdal Arbeiderblad i selskapet a/s Trønderpresse og noe senere også Stjørdalens Blad for å styrke annonsesalget i regionen, noe som også skjedde. De to oppkjøpte avisene brøt ut av selskapet på hhv. 1970- og 1990-tallet.
Redaktør Terje Dalen ledet de første dramatiske nedskjæringene og 30 prosent av staben var oppsagt ved påsketider i 1989. I 1989 ble avisa også gjenstand for en annen viktig endring. Den sluttet å være «organ for Det norske Arbeiderparti».
Etter 45 år i Folkets Hus i Midtbyen flyttet Arbeider-Avisa redaksjon og trykkeri til nytt avishus på Lade i 1990 under ledelse av redaktør Bjørn Stuevold. I Folkets Hus i sentrum hadde avisa vokst jevnt og trutt, og endte til slutt med å ha redaksjonslokaler i fire ulike etasjer, forbundet gjennom labyrinter av korridorer.
Navnebytte og slutt
En refinansiering kom i havn høsten 1994, der selv konkurrenten Adresseavisen deltok. Året etter ble alle ansatte sagt opp og ble bedt om å søke på nye jobber i avisa i et forsøk på å redusere bemanningen og spare penger. Men tapene fortsatte blant annet ved en tiltagende nedgang i avissalget.
På tampen av avisas levetid henvendte eierne i A-pressen seg til Adresseavisen med spørsmål om delt eierskap. En uke før styret i Adresseavisen skulle behandle saken, valgte imidlertid A-pressen å begjære avisa konkurs.
Siste utgave kom på gata tirsdag 27. februar 1996. Da var opplaget på 11.036 eksemplarer etter et fall på vel 2000 hvert av de siste to årene. Flere forsøk på å starte ny drift lyktes ikke. Da boet ble gjort opp viste det seg at det ikke sto så dårlig til. Kreditorene fikk det aller meste tilbake. Da de siste bitene ble solgt kjøpte Arbeiderbladet i Oslo abonnementsregistret, mens Arbeiderbevegelsens arkiv og bibliotek kjøpte arkivet.
Helt slutt...
I 2008 forsøkte fagbevegelsen i Trondheim å etablere en ny ukeavis med nesten det samme navnet som Avisa Trondheim hadde tidligere, men uten bindestrek. Arbeideravisa kom ut i vel et halvt år mellom januar og august 2008 før driften ble avviklet på grunn av pengemangel. Utgiverne mente at avisa var en direkte fortsettelse av Avisa Trondheim, og skrev «årgang 84» på forsiden.
Ansvarlig redaktør
De ansvarlige redaktørene i Avisa Trondheim, Arbeider-Avisa og Arbeider-Avisen:
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Jon Fossum
Jon Bäckstrøm Fossum (født 23. februar 1923, død 10. juli 2007) var er en norsk lokalpolitiker (H) og tidligere norgesmester i orientering.
Fossum var utdannet jurist og var medlem av Asker kommunestyre fra 1964 til 1979, fra 1968 som ordfører. I tillegg var han medlem av Akershus fylkesting i fem perioder, bl.a. som formann i samferdselsstyret. I sin periode som ordfører var han en sterk pådriver i arbeidet for å få til et kloakksamarbeid mellom Oslo, Bærum og Asker, det som i annen halvdel av 1970-årene ble etablert som Vestfjorden Avløpsselskap (VEAS)
Fra 1965 til 1969 var han vararepresentant til Stortinget.
I sin aktive idrettskarriere var Fossum norgesmester to ganger individuelt, i 1948 og 1952. Han vant kongepokalen begge ganger. Han fikk i tillegg tre NM-titler i stafett.
Ankang (hospitaler)
Ankang (kinesisk: 安康, pinyin: Ānkāng) er et navn som benyttes av en rekke psykiatriske sykehus i Folkerepublikken Kina. Navnet betyr «fred og velvære» [for de mentalt syke]. Navnet ble tatt i bruk for første gang i 1987, men noen av de aktuelle institusjonene er eldre enn dette.
Noen av hospitalene av dette navn er fengselssykehus for innsatte som betraktes som psykisk syke, men mange andre er helt alminnelige psykiatriske institusjoner.
Parlamentarisk leder
En parlamentarisk leder er lederen for stortingsrepresentantene i sin egen partigruppe. Representanter deles inn i partigrupper i henhold til hvilket parti de er medlem av. Det er ofte partilederen som er parlamentarisk leder, med mindre partilederen er medlem av regjeringen.
Ankang (hospitaler)
Ellers er det Ankang-hospitaler blant annet i Chengdu (成都市安康医院) Sichuan (500 senger), Hangzhou (杭州安康医院) i Zhejiang (520 senger), Nanjing (南京市安康医院) i Jiangsu (112 senger), Ningbo (寧波市公安局安康医院) i Zhejiang, Shanghai (上海市公安局安康医院), Tangshan (唐山市安康医院) i Hebei (150 senger), Tianjin (天津市安康医院), Wuhan (武安市安康医院) i Hebei og Xi'an (西安市安康医院) i Shaanxi.
Skålsvikleira/Ystleira naturreservat
Skålsvikleira/Ystleira naturreservat ligger ved Skålsvika i Gildeskål kommune i Nordland. Naturreservatet har et areal på 442 dekar, hvorav 324 dekar sjøareal. Området er vernet for å ivareta en lokalitet med uvanlig varierte strandenger med stor topografisk variasjon og velutviklete soneringer.
Rakel (fornavn)
Rakel og Rachel er kvinnenavn som betyr «søye» på hebraisk. I Bibelen var Rakel gift med Jakob og var mor til Josef og Benjamin.
Andre vanlige former av navnet er: Raquel (spansk), Rakul (færøysk), Rachel (engelsk og tysk) og Raakel (finsk).
Utbredelse
Rachel var et vanlig navn i England fra 1600-tallet.
Rachel var et populært navn i USA på 1800-tallet og igjen fra slutten av 1900-tallet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Skid Row
Skid Row er et amerikansk heavy metal-band fra Toms River, New Jersey som ble startet i 1986 av bassisten Rachel Bolan og gitaristen Dave Sabo som tidligere hadde spilt i Bon Jovi. De hadde sin største suksess da Sebastian Bach var vokalist på slutten av 1980-tallet og begynnelsen av 1990-tallet. Største hits var «18 and Life», «Youth Gone Wild», og «I Remember You», fra deres selvtitulerte debutalbum. Albumet solgte til 5 x platinaplate, og fikk en sjetteplass på Billboard Top 200 listen. Oppfølgeralbumet Slave to the Grind gikk til topps på listen, og solgte til 2 x platinaplate.
Jon Bon Jovi hjalp bandet til platekontrakt i 1988, men skal allerede før det har vært involvert i velge navn for bandet. Det oppsto i 2012 en konflikt med Brendan Shiels, grunnleggeren av et irsk band ved navn Skid Row, om omstendighetene rundt overføring av rettighetene til bandnavnet. Phil Lynott og Gary Moore deltok tidlig i sine karrierer i det irske bandet Skid Row, som hadde to plateutgivelser tidlig på 1970-tallet.
Medlemmer
Se: Liste over Skid Row medlemmer
Nåværende medlemmer
Toms River
Township of Toms River er en by i Ocean County i New Jersey i Amerikas forente stater.
Byen ble etablert som Dover Township 1. mars 1768 av ved et royal charter. 14. november 2006 byttet byen navn fra «Township of Dover (Dover Township)» til «Township of Toms River». Ved folketellingen i 2000 hadde byen en befolkning på 89 706 personer. Ved beregninger i 2006 var folketallet 94 889, noe som gjør byen til den raskest voksende byen i New Jersey, og den syvende mest befolkede kommunen.
Taj Mahal Palace & Tower
The Taj Mahal Palace & Tower er et 5-stjernes luksushotell i Taj-hotellkjeden, som ligger i den sydlige del av Mumbai i India, nær den pompøse triumfbue Gateway of India. Hotellet, hvis opprinnelige del er grunnlagt i 1903, er oppført i en arkitektonisk blanding av orientalske, mauriske og italienske (florentinske) stilarter, som har vært med på å gjøre Taj Mahal Palace & Tower i Mumbai til Taj-kjedens flaggskip.
Toms River
I 2006 ble Toms River rangert av Morgan Quitno som #14 (av 369) av de sikreste byer i USA. I 2007 og 2008 ble de rangert av CQ Press som #9 (av 378) av de sikreste byer i USA.
Taj Mahal Palace & Tower
Hotellet omfatter to distinkt adskilte bygninger, oppført i hver sin stil. Det opprinnelige Taj Mahal Hotel er oppført som et overdådig og pompøst bygningsverk mens The Tower umiddelbart østfor på tross av sin større høyde nærmest forekommer å heve seg i ærbødig respekt for den eldre og mere pompøst utsmykkede hovedbygning.
Hotellet, som er oppført av medlemmer av TATA-familien (TATA Group), har i alt 565 værelser som i kraft av hotellets høye standard og eksotiske beliggenhet har huset en lang rekke notabiliteter, deriblant Mick Jagger, Jacques Chirac, Joan Collins, det norske kongepar, Marianne Faithfull, hertugen av Edinburgh, prins Charles, The Beatles, Bill Clinton, og Jacqueline Kennedy Onassis.
Taj Mahal Palace & Tower, som ligger i Colaba-regionen i den sydlige del av Mumbai i det område som betegnes som Mumbais Manhattan, var sammen med den nærliggende Leopold Cafe og Colaba Police Station blant målene for terrorangrepene i Mumbai 26. november 2008. Hotellet blev meget hardt medtatt av terroristenes voldsomme angrep med håndgranater, brannstiftelse, anvendelse av mindre bomber samt gisseltagning og beskytning av gjester og ansatte med automatvåpen (bl.a. AK-47) med mange drepte ofre som den tragiske konsekvens.
Michael Stewart (fotballspiller)
Michael James Stewart (født 26. februar 1981 i Edinburgh) er en skotsk fotballspiller som for øyeblikket spiller for Heart of Midlothian FC. Han er midtbanespiller og er kjent for å ha spilt to sesonger for Hearts hovedrival Hibernian mellom hans to perioder i klubben.
Slakkline
Slakkline er betegnelsen på en sport hvor man balanserer på en dynamisk (elastisk) line. En slakkline er i motsetning til stram line, et svært ustabilt underlag å balansere på. Dette gir en utfordring i forhold til balanse og kroppskontroll. Lina spennes opp mellom to faste sikringspunker, typisk trær med diameter over 10 cm. Linelengder varierer typisk mellom 3 og 50 meter. En nybegynnerline er ofte 5-10 meter. En mer utfordrende variant av slakkline er en høyline. En høyline spennes gjerne opp over juv, elver eller fosser i så stor høyde at man må sikres for å ikke risikere å falle ned. Dette gjøres ved hjelp av to slakkliner eller slakkline+klatretau (med uavhengige festepunkter), klatresele og en klatreslynge som forbinder personen til slakklina. Norge har mange flotte plasser å rigge høyline. Rjukandefossen i Hemsedal er et av disse stedene. Verdensrekorden i høyde er satt av Christian Schou den 3.August 2006 og ble gjentatt av Aleksander Mork den 7.Oktober(begge fra Norge) over Lysefjorden, på Kjerag 1000moh. "Just for fun" og med det faktum at det ikke var noen tidligere godkjent verdensrekord (Guiness World Record), eller innlevert noen rekordforsøk-søknad for 1000 meters høyde på slakkline, signerte Aleksander en avtale/kontrakt med Schibsted Forlag som representerer Guiness World Record i Norway. Schibsted Forlag stilte med 2 observatører og Aleksander mottok på Kjærag det første offisielle GWR-sertifikat for 1000m slakkline. Stuntet ble utført under forholdsvis røft vær med sterk vind. Med respekt ble rekordforsøket på forhånd avklart med Christian Schou – som mottok et GWR-sertifikat flere måneder senere.
Sporten oppsto i klatremiljøet, som en hyggelig aktivitet nede i basecampen. Til å begynne med brukte man klatreutstyr til å sette opp lina, men etterhvert har det kommet aktører på markedet som produserer spesiallaget utstyr for slakkline. Deriblant den norske produsenten slakkline.no, som var Europas første produsent av dedikert slakklineutstyr.
A-VM i ishockey 1987 for menn
Verdensmesterskapet i ishockey i 1987 ble arrangert i Østerrike 17. april til 3. mai. Kampene ble spilt i Wien og åtte lag deltok. Det ble først spilt en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. De fire beste lagene møttes deretter pånytt en gang og i motsetning til tidligere VM tok de ikke med seg resultatene fra den innledende runden. Det var det 52. verdensmesterskapet og samtidig var turneringen også det 63. europamesterskapet i ishockey. Sverige ble verdensmestere for fjerde gang og Sovjetunionen vant sitt 25. europamesterskap. I europamesterskapet telte kampene mellom de europeiske lagene i den innledende serien.
Borg bispedømme
Borg er et bispedømme i Den norske kirke som omfatter menighetene i østre deler av Viken fylke, med Fredrikstad domkirke som bispesete.
Borg bispedømme ble opprettet i 1969, ved delingen av Oslo bispedømme, og Per Lønning ble utnevnt til den første biskop i Borg. Ved en nyordning i bispemøtet 2011 ble Helga Haugland Byfuglien utnevnt til fast preses i bispemøtet, og Atle Sommerfeldt ble 28. oktober 2011 utnevnt til ny biskop. Han ble vigslet til embetet 29. januar 2012. Kari Mangrud Alvsvåg ble vigslet til biskop 24. april 2022.
Borg bispedømme er delt i 9 prostier, 38 fellesråd og 116 sogn/menigheter.
Ludvig Bjerkreim
Ludvig Bjerkreim (født 20. mai 1954) er prost i Sandnes prosti. Han ble utnevnt av regjeringen i juni 2008.
Han ble cand.theol. ved Menighetsfakultetet i 1979 og var kallskapellan i Evje fra 1981 til 1986. I perioden fra 1986 til 1999 var han residerende kapellan på Stord. I 1999 flyttet han til Sola der han har fungert som kapellan og sogneprest. Han har siden 2000 vært leder av landsstyret for Søndagsskolen. Ludvig Bjerkreim var nominert som bispekandidat i Stavanger bispedømme i 2009 og i Agder og Telemark bispedømme i 2012.
P4s radiofrokost
P4s radiofrokost er et norsk radioprogram som har gått daglig på P4 siden 1997. Programmet sendes hverdager mellom 06 og 10. Programledere er Bjørn Faarlund, Elisabeth Carew og Øystein Røe Larsen. Sendingen er meget variert og består av prat, musikk, nyheter, trafikkmeldinger, værmelding og andre faste innslag. Programmet har nyhetsoppdateringer hver hele og halve time. I tillegg til sendingen er de også å høre i P4s Radiofrokost podcast, hvor alle høydepunktene av dagens sending er klippet til.
P4s radiofrokost hadde rundt 500 000 daglige lyttere i 2001. Noe som gjorde det til Norges nest mest hørte program. Kun slått av P1s Nitimen.
Konkurranser
Kl. 06:35 Spilles "Fem Kjappe". En konkurranse med Fem spørsmål basert på ett dagsaktuelt tema. Man må svare på inngangsspørsmålet på SMS med kodeord "Frokost" til 1904 man får rett før P4-Nyhetene kl. 06:30. Man må svare på på fem spørsmål for å vinne ett 6 måneders Viaplay Medium abonnement, men med ingen til fire riktige får man ett 3 måneders Viaplay abonnement
Kl. 07:50 Spilles "Jackpot". Inngangsspørsmålet får man ca. kl. 06:15 og ca. kl. 07:20 og man må sende svaret på en SMS med løsningsordet med kodeord "JP" til 1904. Premiestigen går fra 3 rette (1000 kr eller 1000 kr i gavekort), 7 rette (10 000 kr eller 10 000 kr + 1000 kr i gavekort) og 10 rette (100 000 kr)
Kl. 07:15 og 09:15 er også konkurransen «Lyden av Norge» med i programmet der man kan vinne 200 000 kr
Bakgrunn
Radiofrokost etterfulgte God morgen Norge, som gikk frem til 24. desember 1996.
Sendetiden var bare på 1,5 timer de første årene.
Anne Herseth
Anne Herseth Barlo (født 17. november 1955) er en norsk sykepleier, leder og politiker (H). Hun har tidligere blant annet vært etatsleder i SAK Statens autorisasjonskontor for helsepersonell, administrerende direktør i Oslo Taxibuss , direktør Employer branding i Manpower, administrerende direktør i Legevisitten AS og leder i NSF Oslo. Siden 2016 er hun prosjektdirektør i Helsedirektoratet, avdeling beredskap.
P4s radiofrokost
Programledere
I tillegg har Lise Askvik vikariert som programleder ved en rekke anledninger.
Anne Herseth
Herseth var Oslos helsebyråd fra 1997 til 2000 i byrådene til Fritz Huitfeldt. Hun har vært nestleder for Høyrekvinners Landsforbund, medlem av Oslo bystyre og medlem av Oslo Høyres hovedstyre og representantskap, medlem i NHOs hovedstyre, medlem av styret i Ungt Entrepenørskap Norge, medlem i driftstyret Oslo Katedralskole, medlem i Oslo kommune Opplysning- og utviklingsfonds styre og styret i stiftelsen Hudøy, Kirkens bymisjon.
Inger Lise Rypdal
Inger Lise Rypdal (født Andersen; 14. desember 1949 på Lena på Toten) er en norsk artist. Hun har en lang karriere innen flere genrer, som sanger, skuespiller og forfatter.
Liv og virke
Hun hadde et gjennombrudd i 1968 som popartist med Terje Mosnes' norske versjoner av sangene «Romeo og Julie» og «Harper Valley PTA» (= Fru Johnsen), og var den dominerende kvinnelige artisten i norsk populærmusikk i 1970-årene. Hun har senere vært mest aktiv som skuespiller. Rypdal vant Spellemannprisen i 1973.
Inger Lise Rypdal er søster av Maj Britt Andersen. Hun ble gift i 1969 med komponist og musiker Terje Rypdal (1947–). Ekteskapet ble oppløst i 1985. Sammen fikk de sønnene Daniel i 1970 og Marius i 1977.
Rypdal ble portrettert på frimerke 16. september 2011 da Posten utga en serie med fire frimerker med tema «Norsk populærmusikk III – Kvinnelige artister».
Deltok høsten 2020 i NRK-satsningen Maskorama som karakteren Enhjørningen.
Treff-serien
21 plater fra 1971 til 1978 med Gro Anita Schønn og Stein Ingebrigtsen samt diverse gjester. Platene inneholdt coverversjoner av aktuelle hits.
Se også egen side om Treff-serien
VG-lista
Singler
Album
Norsktoppen
ikke komplett
Melodi Grand Prix
Rypdal har deltatt med 13 låter fordelt på 11 finaler i Norsk Melodi Grand Prix.
Siv (navn)
Siv er et kvinnenavn dannet av norrøne sif, «kone, brud». I norrøn mytologi var Siv kona til Tor.
Siv kan også være en kortform av Elisiv, som er en svensk og norsk form av Elisaveta, den russiske formen av Elisabet.
Utbredelse
Siv var et populært navn på norske jentebarn født i 1960- og 1970-årene.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Sylwester Szmyd
Sylwester Szmyd (født 2. mars 1978 i Bydgoszcz) er en polsk landeveissyklist. Han har syklet siden han var 10 år, og ble proff i 2001. Han har deltatt i Giro d'Italia syv ganger, og i Vuelta a España tre ganger.
Kunstforening
En kunstforening eller et kunstlag er en frivillig organisasjon som har som formål å formidle kunst til innbyggerne og øke interessen for billedkunst og kunsthåndverk.
Drift og organisasjonsform
Kunstforeninger arrangerer utstillinger med billedkunst og kunsthåndverk. I tillegg holder de ofte kunstfaglige foredrag og kurs, og driver med formidling av kunst til barn og unge. Alle som ønsker, kan bli medlem i en kunstforening ved å betale en medlemskontingent. Kunstforeningene ledes av et styre, som velges av medlemmene på årsmøtet. Driften er i hovedsak basert på frivillig arbeid, men rundt 20 av kunstforeningene i Norge har ansatte.
Mange kunstforeninger tar et spesielt ansvar for å gi utstillingsmuligheter til lokale og regionale kunstnere. Kunstforeningene kan også være et springbrett for unge, uetablerte kunstnere – mange kjente norske kunstnere har i årenes løp debutert i en kunstforening. De større kunstforeningene viser primært utstillinger av anerkjente norske og internasjonale samtidskunstnere. De siste årene har noen av de større kunstforeningene skiftet navn til kunsthall, men de er fortsatt organisert som kunstforeninger. Kunsthaller produserer og kuraterer i større grad egne utstillinger, og de er ofte mer internasjonalt rettet.
Felles for alle kunstforeningene og kunstlagene, store som små, er at de har en ikke-kommersiell drift. Ønsket om å formidle kunst ligger til grunn, ikke å tjene penger. Eventuelle inntekter og overskudd fra salg av kunst, brukes til å vise utstillinger med mindre salgspotensial, eller til å kjøpe inn kunst til egne kunstsamlinger.
Mange kunstforeninger mottar støtte fra kommune og fylkeskommune, i tillegg til at en håndfull får driftsstøtte fra staten. Andre kunstforeninger mottar ikke faste offentlige tilskudd, og må basere driften på medlemskontingent, prosjektmidler, dugnadsarbeid, eventuelle sponsormidler og salgsinntekter fra utstillinger. Noen eier egne utstillingslokaler, noen har gratis lokaler fra kommunen, mens andre leier utstillingslokaler i kulturhus, museum o.a.
Kunstforeningene er en viktig del av grunnmuren i kunstformidlingen i Norge. Mange steder i landet er langt til nærmeste kunstmuseum, og en stor del av publikum får derfor sitt første møte med den visuelle kunsten i en kunstforening.
De fleste av kunstforeningene og kunstlagene i Norge er medlemmer i paraplyorganisasjonen Norske Kunstforeninger. Samlet har de 170 medlemsforeningene om lag 30 000 medlemmer. Rundt 600 000 publikummere besøker årlig de vel 1000 utstillingene som arrangeres i kunstforeningene. Kunstforeiningane i Nordland, Troms og Finnmark er i tillegg organiserte i organisasjonen Se kunst i Nord-Norge.
Historikk
De første kunstforeningene i Norge ble stiftet på 1830-tallet, etter inspirasjon fra kunstforeningene i Tyskland. Det var den norske kunstneren J. C. Dahl som brakte ideen om kunstforeninger med seg hjem til Norge, etter å ha sett oppblomstringen av kunstforeninger i Tyskland. Dahls iver var en avgjørende faktor for opprettelsen av landets første kunstforeninger; Christiania Kunstforening (nå Oslo Kunstforening) i 1836 og Bergens Kunstforening (nå Bergen Kunsthall) i 1838. Til sammenligning ble det første offentlige visningsstedet for kunst, Nasjonalgalleriet, først opprettet i 1842.
I vedtektene til de første norske kunstforeningene het det at de hadde som formål å vekke kjærlighet for billedkunst, og arbeide for å fremme norsk kunst. Medlemmene betalte kontingent, arrangerte utstillinger og medlemslotteri. Kunstforeningene var åpne for alle som ønsket medlemskap.
I perioden 1836–1900 ble det etablert kunstforeninger i de fleste gamle og store norske byene; Trondhjems Kunstforening (1845), Stavanger Kunstforening (1865), Drammen Kunstforening (1867), Arendal Kunstforening (1873), Fredrikstad Kunstforening (1875), Christianssands Kunstforening (1881, nå Kristiansand Kunsthall) og Kristiansund Kunstforening (1883). På begynnelsen av 1900-tallet og frem til krigsutbruddet i 1940 fortsetter denne utviklingen med nye kunstforeninger som Aalesunds Kunstforening (1906), Skiens Kunstforening (1910), Haugesund Kunstforening (1913) og Tromsø Kunstforening (1924). Ofte var kunstnere og borgerskapet i byene sentrale i stiftelsen av kunstforeningene. Utover på 1940–50-tallet blir det også etablert kunstforeninger i mange av de mindre byene. Det aller første kunstlaget i Bygde-Norge ble etablert i Volda allerede i 1937. På slutten av 1960-tallet ser man starten på det som skal bli en kunstforeningsboom på 1970- og 1980-tallet – i disse to tiårene dukker det stadig opp nye kunstforeninger, de aller fleste av disse på mindre tettsteder i distriktene. Initiativet til disse kom ofte fra lokale kunstnere og andre kunstinteresserte innbyggere. Utover på 1990- og 2000-tallet avtar tilveksten av nye kunstforeninger, men det blir fortsatt etablert nye kunstforeninger i Norge.
Flere kunstforeninger har over tid bygget opp store kunstsamlinger. Enkelte av disse kunstsamlingene utgjorde senere grunnlaget for opprettelsen av regionale kunstmuseer som Sørlandets Kunstmuseum, Trondheim Kunstmuseum, Haugesund Billedgalleri og Stavanger Kunstmuseum.
Det har skjedd mye fra de første kunstforeningene ble etablert på 1830-tallet og frem til våre dager, men hovedmålet for kunstforeningene har hele tiden vært å vise kunst til publikum.
Kunstforeninger i Norge
Det er kunstforeninger i mange norske byer og tettsteder. Listen viser 135 kunstforeninger og kunstlag sortert etter stiftelsessår.
Padang
Padang er provinshovedstad for Vest-Sumatra på Indonesia. Den har en befolkning på omkring 800 000.
De fleste innbyggere tilhører minangkabau-folket og har sitt eget språk minangkabau (kort: minang). Men det er også en kinesisk minoritet sør i byen, i Kampung Cina (på minangkabau: Kampuang Cino, «Chinatown»). Minangkabauene er overveiende muslimer, det kinesiske mindretallet overveiende kristne (for det meste protestanter, skjønt det er også mange katolikker). Byen ble katolsk bispesete i 1961.
Denne byen som ble en nederlandsk handelspost i 1680 og for det meste var del av nederlandsk Ostindia, var i to omganger under britisk kolonistyre. Første gang var fra 1781 til 1784, og annen gang fra 1795 til 1819.
Fra omkring 1780 var gull Padangs viktigste handelsvare, det var gullgruver i omlandet. Da gruvene var tømt, ble kaffe og tekstiler av mer fremtredende økonomisk betydning. I vår tid utskipes særlig sement, kanel, steinkull, kaffe, muskatnøtt, triplex, rattan, gummi, kopra og te.
Padang har en utviklet turistnæring, særlig fordi byen er utgangspunkt for surfere som vil prøve bølgene ved Mentawaiøyene. Byen har et universitet, Andalas-universitetet, grunnlagt i 1956.
Mongolia under Sommer-OL 2004
Mongolia under Sommer-OL 2004. Tjue sportsutøvere, tretten menn og sju kvinner fra Mongolia deltok i sju sporter under Sommer-OL 2004 i Athen. Det var tiende gangen som Mongolia deltok i et sommer-OL. De kom på delt 71.-plass med en bronsemedalje. Damdinsürengiin Nyamkhüü var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Anders Hatlo
Anders Christian Hatlo (født 1947) er en norsk skuespiller kjent fra rollen som Sigurdson i krimserien Helmer & Sigurdson og som Harald Hildring i såpeserien Hotel Cæsar. Han har også nedlagt en betydelig innsats på teaterscenen, spesielt ved Oslo Nye Teater hvor han var i flere tiår.
Han hadde sin avskjedsforestilling i 2019.
Liv og virke
Hatlo er oppvokst på Vestre Halsen i Larvik.
Han gikk ut fra Statens teaterhøgskole i 1971 og scene-debuterte samme år i stykket Karel på Oslo Nye Teater, der han med unntak av et engasjement ved Den Nationale Scene 1976–1977 var ansatt til 1980. Han var så ansatt ved Nationaltheatret 1981–1989. Her medvirket han i stykker som Til sæters, Lysistrata, Hamlet, En handelsreisendes død, Den glade enke og Reisen til Julestjernen.
I 1992 kom han tilbake til Oslo Nye Teater hvor han i løpet av 1990-tallet gjorde seg spesielt bemerket i musikalen Crazy for you (1995) og farsen Mysteriet Myrna Vep (1996-1997) med over 200 forestillinger hvor han spilte åtte roller og hadde 62 skift. Sistnevnte ble også sendt på NRK-TV i 1996. Ved samme teater har han også medvirket i stykker som blant annet Chicago, My Fair Lady, La Cage aux Folles, Sound of Music, Olsenbanden jr. på Cirkus, Cabaret og The Producers (2011).
Hatlo filmdebuterte i 1972 i Lukket avdeling og har utover dette hatt biroller i et dusin filmer, blant annet Adjø solidaritet (1985), Bryllupsfesten (1989) og filmene om Olsenbanden Junior (2003, 2004). Han debuterte på TV i 1975 i krimserien Helmer & Sigurdson. Utover dette har han gjort seg bemerket i rollen som nynazist i TV-filmen Blindgjenger (1985), som nyhetsoppleseren Klaus i Tore Ryens komiserie Radio 2, som den kyniske forretningsmannen Harald Hildring i såpeserien Hotel Cæsar (også regi på noen episoder). Han hadde også noen gjesteopptredener i komiserien Mot i brøstet. Det kan også nevnes at han på starten av 1990-tallet ledet 144 sendinger av gameshowet Lingo på TVNorge. Han har også medvirket i radiohørespill.
Hatlo hadde sin avskjedsforestilling på teaterscenen i 2019 i stykket De urørlige.
Priser
Hatlo mottok kritikerprisen i 2001 for Cabaret, og Teaterlederforums ærespris for Myrna Vep i 1996.
I 2011 fikk han Aud Schønemann-prisen, primært for sin innsats i stykket The Producers.
Film og TV
{| cellpadding="2" cellspacing="2" border="0" style="width: 100%;"
Lewis Fry Richardson
Lewis Fry Richardson (født 11. oktober 1881, død 30. september 1953) var en engelsk matematiker, fysiker, meteorolog, psykolog og pasifist. Han var en foregangsmann innen moderne matematiske teknikker for værmelding, og for bruken av lignende teknikker i studiet av årsakene til kriger og hvordan de kan forebygges. Han er også kjent for sitt pionerarbeid innen fraktaler.
Familie og utdanning
Da han var tolv ble han sendt til Bootham skole i York, en internatskole for kvekere, hvor han fikk en utmerket utdannelse innen vitenskap, noe som stimulerte en aktiv interesse for naturhistorie. I 1898 fortsatte han til Durham College of Science (nå Universitetet i Newcastle) hvor han studerte matematisk fysikk, kjemi, botanikk og zoologi. To år senere fikk han et stipendiat til King's College i Cambridge, hvor han ble uteksaminert med toppkarakterer innen naturvitenskap i 1903.
I 1909 giftet han seg med Dorothy Garnett (1885–1956), datter av matematikeren og fysikeren William Garnett. På grunn av inkompatible blodtyper kunne de ikke få barn, men de adopterte to sønner og en datter mellom 1920 og 1927.
Karriere
Richardsons yrkeskarriere reflekterer hans uensartede interesser:
I 1926 ble han innvalgt som medlem av Royal Society
Værvarsling
Som matematiker og fysiker viet han seg til spørsmålet om hvorvidt man kunne lage meteorologiske varsler ved hjelp av matematisk modeller basert på differensialligninger. Med dette for øye utviklet han metoder som i nyere tid har fått stor betydning ved simulering av komplekse fenomener ved hjelp av parallell databehandling. Ved dette blir området hvor hendelsen finner sted inndelt i flere mindre seksjoner, og ideen er å beregne tilstanden til hver seksjon gjennom en enkel modell. I neste steg blir så resultatene fra de enkelte seksjonene sett i sammenheng med resultatet fra naboseksjonene. På denne måten blir det svært komplekse simuleringsproblemet delt opp i en mengde mindre problemer, som i stor grad kan løses uavhengig av hverandre. I dag blir beregningene gjort med datamaskiner, men dette var ikke tilgjengelig da Richardson i 1922 publiserte Weather Prediction by Numerical Process, og selv relativt enkle simuleringer ville ha krevd en stort antall personer som arbeidet med papir og blyant.
Pasifisme
Richardsons kvekertro medførte en lidenskapelig pasifisme, som fritok han fra militærtjeneste under første verdenskrig som militærnekter, selv om dette også diskvalifiserte han fra å inneha akademiske embeter for fremtiden. Richardson arbeidet fra 1916 til 1919 for en frivillig ambulansetjeneste av kvekere (Friends' Ambulance Unit) tilknyttet ''Den 16. franske infanteridivisjon''.
I 1920 ble det meteorologiske instituttet (Met Office) han arbeidet for underlagt det britiske Air Ministry (som kontrollerte Royal Air Force). Han ble like etter kontaktet av militære representanter, som ønsket å bruke hans meteorologiske modeller i forbindelse med spredning av giftgass i atmosfæren. Richardson nektet, sa opp sin stilling, og avsluttet alt arbeid innen dette feltet og ødela resultater som han ennå ikke hadde publisert.
Etter dette fortsatte han med en karriere i utkanten av den akademiske verden, før han i 1940 trakk seg tilbake for å utforske sine egne ideer.
Matematisk analyse av krig
Richardson benyttet også sine matematiske evner i tjeneste for sine pasifistiske prinsipper, spesielt innen studier av årsakene til internasjonale konflikter. Av denne grunn anses han i dag som en av grunnleggerne (sammen med Quincy Wright og Pitirim Sorokin, samt andre som Kenneth Boulding, Anatol Rapaport og Adam Curle) av vitenskapelig konfliktanalyse; et interdisiplinært felt innen kvantitativ og matematisk sosial vitenskap, dedikert til systematisk undersøkelse av årsakene til krig og betingelser for fred. Som han hadde gjort med været analyserte han krig hovedsakelig gjennom bruk av differensialligninger og sannsynlighetsteori. Når han vurderte bevæpningen av to stater antok Richardson et idealisert system av ligninger hvorved økningen i en stats våpenmakt er direkte proporsjonalt med våpenmengden som dens rival har, og også med hvor sterkt stridsspørsmålene ovenfor rivalen føles, og negativt proporsjonalt med mengden av våpen som staten selv )allerede har. Løsningen av dette systemet av ligninger gjør det mulig å trekke innsiktsfulle konklusjoner vedrørende karakteren og stabiliteten (eller ustabiliteten), til forskjellige hypotetiske betingelser som kan oppstå mellom stater.
I Arms and Insecurity (1949), og Statistics of Deadly Quarrels (1950), søkte han å statistisk analysere årsakene til krig. Faktorer han vurderte var blant annet økonomi, språk og religion. I forordet til den siste boka skrev han: «Det foregår i verden mye brilliant, intelligent politisk diskusjon som ikke fører til noen faste løsninger. Mitt siktemål har vært et annet: nemlig å undersøke noen forestillinger ved hjelp av kvantitative teknikker i håp om å komme fram til et pålitelig svar.»
Forskning om lengden på kystlinjer og grenser
Under sine studier av årsakene til krig mellom to land, bestemte Richardson seg for å undersøke hvorvidt det var en sammenheng mellom sannsynligheten for at to land skulle gå til krig, og lengden på deres felles grense. Mens han samlet inn data, innså han at det var betydelig variasjon i de oppgitte lengdene på internasjonale grenser i de forskjellige kildene. For eksempel var grensen mellom Spania og Portugal oppgitt å være enten 987 eller 1214 km, og grensen mellom Nederland og Belgia enten 380 eller 449 km.
Som en del av sitt forskningsarbeid undersøkte Richardson hvordan den oppmålte lengden på en grense endres når måleenheten endres. Han publiserte empirisk statistikk som indikerte en antatt sammenheng. Dette forskningsarbeidet ble sitert av matematikeren Benoît Mandelbrot i hans avhandling fra 1967: ''How Long Is the Coast of Britain? Statistical Self-Similarity and Fractional Dimension.''
Anta at kysten av Storbritannia blir målt med en 200 km lang linjal, under forutsetning at begge endene av linjalen må berøre kysten. Kutt nå linjalen i to og gjenta målingen, og gjenta deretter en gang til:
Legg merke til at desto kortere linjalen er, desto lengre blir resultatet. Det kunne antas at disse verdiene ville konvergere til et endelig tall som uttrykte kystens «egentlige» lengde. Richardson viste imidlertid at den oppmålte lengden til kystlinjer og andre naturlige former ser ut til å øke uten grense etterhvert som måleenheten gjøres mindre. Dette er i dag kjent som Richardson-effekten.
På den tid ble Richardsons forskning ignorert av den vitenskapelige verden. I dag blir den imidlertid sett på som et element i framveksten i studiet av fraktaler.
MF «Ullensvang»
MF «Ullensvang» er en bilferje bygget i 1986 for Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap (HSD), senere kjent som Norled etter en fusjon. Fergen ble først bygget for å gå i rute i sambandet Haljem-Sandvikvåg der den gikk i ca. 20 år. Den ble så flyttet over i nabosambandet Våge-Haljem fra 2006 til 2009. I 2010 ble hun flyttet over til Tau-sambandet sammen med søsterskipene  MF «Preikestolen» og MF «Stord», og gikk her frem til januar 2013, da hun ble flyttet til Hareid-Sulesund i Møre og Romsdal. I januar 2019 overtok Fjord1 dette sambandet. Ullensvang returnerte da til Vestland og gikk i sambandet Gjermundshamn - Årsnes fra februar 2019 til fjord1 tokk over sambandet i slutten av 2020.
Dictyoptera (Lycidae)
Utseende
Hodet er kort, men ikke snuteformet forlenget framover. Det er synlig, sett ovenfra (det vil si, det dekkes ikke av brystskjoldet). Antenner har elleve ledd og er festet tett sammen på pannen like ved fasettøynene. Brystskjoldet (pronotum) har en nær kvadratisk form, ofte med en markert og noe oppstående sidekant. Dekkvingene er kraftig kitiniserte, parallellsidige og har vanligvis lengderibber. Alle føtter har fem ledd.
Levevis
Dictyoptera tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Alfred Döblin
Alfred Döblin (1878–1957) var en tysk forfatter og lege.
Han ble født i en jødisk kjøpmannsfamilie i Stetting (da en del av Det tyske keiserriket). Fra 1905 til 1930 arbeidet Alfred Döblin som lege i Regensburg, Freiburg im Breisgau og Berlin, hvor han bodde siden 1906. Han var her med på å grunnlegge det ekspresjonistiske tidsskriftet Der Sturm. I 1912 giftet han seg med Erna Weiss, og de fikk fire barn. Under første verdenskrig tjenestegjorde han som militærlege, særlig i Elsass (Alsace). I Berlin-Lichtenberg ble han etter krigen øyenvitne til marskampene, som forøvrig ble tema i hans roman November 1918. I sin Berlin-periode skrev Döblin tallrike artikler, blant annet om teaterstykker og filmer, men også om livet i gatene i rikshovedstaden, blant annet for det tyskspråklige Prager Tagblatt, som ble utgitt i Bøhmens hovedstad Prahs. Noen av disse skissene brukte han i romanen Berlin Alexanderplatz, som er hans mest kjente og utkom i 1929, som den første og viktigste tyske storbyromanen i litteraturhistorien.
I 1933 emigrerte han til Paris, og flyktet 1940 til USA, hvor han konverterte til kristendommen (katolsk). Etter krigen kom han tilbake til hjemlandet som fransk offiser, og utga litteraturtidsskriftet Das goldene Tor (1946–1951). Han deltok også i grunnleggelsen av Mainzer Akademie i 1949. I 1953 bosatte han seg igjen i Paris, men flyttet i 1956 til Emmendingen i Baden-Württemberg, hvor han døde året etter.
DS «Vikingen» (1865)
DS «Vikingen» var et dampskip bygget i 1865. Skipet gikk i rutefart blant annet for Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap fra 1883 til 1898.
Ambrosius Theodosius Macrobius
Ambrosius Theodosius Macrobius var en provinsiell romersk grammatiker (lærer) og en nyplatonsk filosof. Han var virksom under regimene til keiserne Honorius og Arcadius (395–423), i tiden tidlig på 400-tallet og i overgangen fra Vestromerriket til Østromerriket da latin var like utstrakt som gresk blant eliten. Han er hovedsakelig kjent for sine skrifter, blant for den omfattende kopierte og leste Commentarii in Somnium Scipionis («Kommentarer på Scipios drøm»), som var en av de viktigste kildene for platonisme i det latinske Vest-Europa i løpet av middelalderen. Et annet betydningsfullt skrift var Saturnalia, et sammendrag antikkens religiøse lære og mytologi. Dessuten De differentiis et societatibus graeci latinique verbi («Om forskjellene og likhetene til gresk og latinske verb), men den har siden gått tapt.
Macrobius var i henhold til et eget utsagn ikke en romer, men det er ingen sikre bevis om han var fra Hellas eller fra Nord-Afrika. Det har blitt notert at hans verker viser en større kjennskap til latinske enn greske forfattere, og at han selv ofte feiltolket greske forfattere. Han kan være identisk med en Macrobius som nevnes i Codex Theodosianus som pretoriansk prefekt av Italia i 430. Ettersom tjenesteforholdet til slike stillinger var forbeholdt kristne har tidlige skribenter satt spørsmålstegn ved både hans kristne tro og om han holdt en slik posisjon. Senere forskere ser liten konflikt mellom hans skrifter og hans kristendom, noe som åpner for muligheten at han hadde stillingen.
Navn
Den korrekte rekkefølgen av hans navn er «Macrobius Ambrosius Theodosius», hvilket er slik det opptrer i de eldste manuskriptene av Saturnalia, og er hvordan han er tiltalt i utdrag fra den nå tapte De differentiis. Kun i senere manuskripter ble hans navn endret til «Ambrosius Theodosius Macrobius», noe James Willis benyttet i sin utgave av Commentarii. Alan Cameron noterte at både Cassiodorus og Boëthius refererte til ham som «Macrobius Theodosius» mens han var i løpet av sin egen levetid kjent som «Theodosius»: dedikasjonen til De differentiis er adressert til Theodosius Symmacho suo («Theodosius til hans Symmachus»), og av dedikasjonsepistelen til Avianus’ Fabler hvor han er tiltalt som Theodosi optime.
FA-cupen 1903/04
FA-cupen 1903/04 var den 33. sesongen av den engelske FA-cupen. Manchester City møtte Bolton Wanderers i finalen, som ble spilt 23. april 1904 i Crystal Palace i London.
Ambrosius Theodosius Macrobius
Liv
Utsagnet «født under en fremmed himmel» har vært emne for mye spekulasjon. Terrot Glover utledet at Macrobius var enten etnisk gresk eller født i en av de gresktalende områdene av Romerriket, eksempelvis Egypt grunnet hans fortrolige kunnskap til gresk litteratur. J.E. Sandys har gått lengre og argumentert at Macrobius ble født i en av de greske provinsene. Imidlertid har andre forskere, begynnende med Ludwig van Jan, pekt på at til tross for hans kjennskap til gresk litteratur var Macrobius langt mer kunnskapsrik med latin enn gresk, som påvist ved hans entusiasme for Vergil og Cicero. Isteden favoriseres nordlige Afrika, som var en del av det latintalende Romerriket.
Forskere har forsøkt å identifisere ham med en Macrobius som er nevnt i Codex Theodosianus som en pretoriansk prefekt av Hispania (399–400), og en prokunsul av Africa (410). Codex Theodosianus nedtegner også en praepositus (hoffmarskalk) ved navn Macrobius i 422. En rekke eldre autoriteter går så langt som å identifisere forfatteren Macrobius med første, og daterer hans virketid til 399–410. Det er innvendinger til begge identifiseringer: som Alan Cameron noterer, det fullstendige navnet til første kandidat er bevitnet i en inskripsjon til å være «Flavius Macrobius Maximianus» mens andre kandidat er utelukket grunnet «En praepositus måtte i denne perioden være en evnukk.»
Verker
Det mest betydningsfulle blant hans verker er Saturnalia som inneholder en opptegnelse av diskusjonene som ble holdt i huset til Vettius Praetextatus (ca. 325-385) i løpet av Saturnalias helligdag (romersk fest for guden Saturn). Det ble skrevet av forfatteren til fordel for hans sønn Eustathius (eller Eustachius), og inneholder en variert andel diskusjoner av historiske, mytologiske, kritiske og grammatiske emner. Det er et lite forsøk på å gi en dramatisk karakter til dialogen. I hver bok er det én av personene som tar ledelsen og bemerkningene til de øvrige tjener kun som anledning for gi nye innsyn i kunnskapen.
Den første boken er viet til en forespørsel om opprinnelsen til Saturnalia og Janus’ festival som leder til historien om og diskusjonen om den romerske kalenderen, og til et forsøk på å utlede alle former for tilbedelse for denne fra solen. Den andre boken begynner med en samling av bons mots, som alle de tilstedeværende gir sine bidrag, mange av dem blir tilskrevet Cicero og Augustus; en diskusjon av ulik fornøyelse, spesielt for sansene som deretter synes å ha skjedd, men bortimot det meste av denne teksten har gått tapt. Den tredje, fjerde, femte og sjette boken er viet Vergil, oppholder seg respektfullt på hans lære om religiøse emner, hans retoriske dyktighet, hans gjeld til Homer (med en sammenligning til deres begges kunst) og til andre greske forfattere, og til den natur og til omfanget av hans lån fra tidligere latinske forfattere. Den siste delen av den tredje boken er en utgreiing om luksus og luksuslover med den hensikt å ha innsyn i det. Dette er sannsynligvis en forskjøvet del fra den andre boken. Den syvende boken omhandler for en stor del diskusjonen av ulike psykologiske spørsmål.
Hovedverdien i verket ligger de fakta og de meninger som er sitert fra tidligere forfattere. Saturnalias form og komposisjon er etterlignet fra Platons Symposion og Gellius’ Noctes atticae. De viktigste autoritetene (navnene er dog ikke sitert) er Gellius, Seneca den yngre, Plutark (Quaestiones conviviales), Athenaios og kommentarene til Servius (utelatt i noen utgivelser) og andre om Vergil.
Macrobius er også forfatteren av en kommentar i to bøker om Scipios drøm fortalt av Cicero på slutten av Scipios republikk. Drømmens innhold hvor den eldre Scipio kommer til sin (adopterte) sønnesønn og beskriver det gode livet etter døden og universets forfatning fra en stoisk synvinkel, ga en anledning for Macrobius til å diskutere kosmos’ vesen i en rekke essay som fremviste de astronomiske forestillingene i hans tid og således videreførte dem inn i middelalderen. Macrobius' diskusjon av Ciceros fragment, som således er bevart for oss, gjorde verket populært i middelalderen. I sin kommentar av om Scipios drøm beskriver Macrobius jorden som en klode av ubetydelig størrelse sammenlignet med resten av kosmos. Mange tidlige middelaldermanuskripter av Macrobius inkluderer kart av jorden, inkludert antipoder, sonekart som viser ptolemaiske klimater avledet fra konseptet av en sfærisk (kuleformet) jord og et diagram som viser jorden (merket som globus terrae, jordens sfære) i midten av en hierarkisk ordnet planetarisk sfære (se også: Flat jord).