cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Speil
Konstruksjoner og typer
Noen speil har både et glass foran og bak det reflekterende laget for å beskytte det mot korrosjon av det reflekterende laget av metall. I rom som er våte, som baderom, anbefales det å bruke slike speil. Disse speil kalles for dobbeltspeil eller våtromsspeil.
Speil i vitenskapen
Til vitenskapelig, optisk arbeid benyttes ofte dielektriske speil som består av et grunnlag som kan være av glass eller andre materialer, og som har ett eller flere lag av dielektrisk materiale på slik at de danner et optisk antireflekslag. Ved å velge type og tykkelse på de dielektriske lagene kan man styre spekteret av bølgelengder og mengden av lys som speilet skal reflektere. De beste speil av denne typen kan reflektere mer enn 99,999% av det lys (i et snevert spektrum av bølgelengder) som treffer speilet.
Speil i kunsten
Speil har hatt en stor betydning for både billedkunst og litteratur. Speil gjør det mulig for kunstneren å se seg selv slik han eller hun blir sett av omverden. Speilets forurolige evne til å fordoble eller mangedoble verden har vært undersøkt og beskrevet mange ganger, men neppe mer inngående enn hos Jorge Luis Borges.
Speil som brettes tre ganger og dermed gir tre speilflater (fullveggspeil med stang) har også hatt betydning for kvinners selvhevdelse og skjønnhet. Når renessansekunsten avbildet kvinner som speilet seg ble bildets innhold beskrevet som forfengelighet.
Billedkunst har benyttet speil som hjelpemiddel ved å reflektere et innhold på en vegg eller et lerret og dermed lettere kunne tegne det av.
The Yes Album
The Yes Album er det tredje albumet til det engelske progressiv rock-bandet Yes. Dette er det første albumet der gitaristen Steve Howe medvirker. Albumet ble utgitt i februar 1971 i Europa og i mars samme år i USA. Dette albumet ble bandets store gjennombrudd, og ble hyllet av platekjøpere så vel som kritikere. Dette er også det siste albumet Tony Kaye medvirker på, før hans gjenintreden i bandet 12 år senere på albumet 90125.
Albumet kom på 40.-plass på Billboard 200 i USA, og på 4.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia.
Bakgrunn
Også på dette albumet er Jon Andersons fornavn stavet «John» men for siste gang ettersom alle de påfølgende albumene bruker staveformen «Jon». På coveret er det et bilde av bandet, og man kan se Tony Kaye med gips på det ene benet. Dette på grunn av at han kort tid før fotografiet ble tatt var innblandet i en mindre bilulykke.
Under den påfølgende turneen var bandet Strawbs med som oppvarmingsband. Keyboardisten i Strawbs var den unge og meget lovende Rick Wakeman, som med sitt virtuose spill på alle sine forskjellige tangentinstrumenter tiltrakk seg oppmerksomhet fra alle, Yes-medlemmene inkludert.
Etter turneen fikk keyboardist Kaye sparken fordi han kun motvillig gikk med på å spille på Moog-synthesizer og generelt nektet å ta i bruk moderne synthesizer og Mellotron, og ønsket kun å spille piano og Hammondorgel. Dermed tok Yes kontakt med Wakeman, som under tvil godtok å møte på en øvelse. Få dager senere ble han presentert som Yes' nye keyboardist.
Rongcheng (Weihai)
Rongcheng (kinesisk: (荣成; pinyin: Róngchéng) er en kinesisk by på fylkesnivå i byprefekturet Weihai i provinsen Shandong i det nordlige Kina. Befolkningen var på 681,409 innbyggere i 1999. Arealet er på  1 392 km².
Rongcheng ligger i den østligste delen av Shandonghalvøya ute mot Gulehavet. I denne fylkesbyen finner man den severdige såkalte «Svanesjøen», som er ett av Folkerepublikken Kinas største verneområder for svaner.
Rongcheng har stor tilstrømning av turister. I byfylket konstrueres siden 2008 det meget store Rongcheng Shidaowan kjernekraftverk, som etter planene skal nå opp i 9.300 MW kapasitet og dermed kan bli verdens største kjernekraftverk.
Historie
Ifølge historiske nedtegnelser besøkte keiser Qinshihuang, Kinas første keiser, Rongcheng to ganger, og lot bygge broer og templer der. I 1735, under Qing-dynastiet, gav Yongzheng-keiseren fylket sitt nåværende navn.
Samferdsel
Rongcheng er utgangspunktet for Kinas riksvei 309 som går vestover fra Rongcheng i 2208 km til Lanzhou i provinsen Gansu.
Hammer (symbol)
Hammer er brukt som symbol i kunst og forskjellige typer kjennetegn for sammenslutninger, i varemerker, logoer, flagg, segl og våpenskjold.
En hammer utformet som en grafisk figur, har vært et symbol fra gammel tid. Særlig betegner hammeren en smed eller en annen som arbeider med hendene.
I norrøn mytologi er hammeren et viktig symbol for Tors hammer Mjølner.
I flagg og andre kjennetegn er en hammer, gul på rød bunn, brukt av arbeiderbevegelsen.
Tre hammere inngår som de sentrale figurene i mestermerket som bare kan brukes av håndverksmestere som har mesterbrev. I mestermerket er det tre hammere, plassert en over to og innenfor et sirkelrundt tannhjul som er omgitt av en sirkel og nederst av et skriftbånd med ordet MESTER som delvis dekker tannhjulets nedre del.Loven om mesterbrev fra 1986, § 1 tredje ledd, har bestemmelser om hvem som kan bruke den faglige betegnelsen mester.
Fra nyere tid har vi i Norge kommunevåpen med en opprett hammer for Ballangen, mens en skråstilt hammer er kommunevåpen for Iveland. Hammer inngår som en figur i norske slektsvåpen for bl.a. slektene Gade, Klingenberg, Koren og Smith.
Krysslagt hammer og feisel er symbol for bergverksdrift. Figurene inngår i kommunevåpenet til Røros. Plassert under en stilisert kongekrone, er figurene kjennetegn for Direktoratet for mineralforvaltning med Bergmesteren for Svalbard (tidligere Bergvesenet).
Hammer og sigd er brukt av kommunistiske organisasjoner, blant annet i det tidligere Sovjetunionens flagg.
En stilisert hammer kan være plassert sammen med – og ved siden av – en stilisert tang. Disse to figurene har vært brukt sammen i norske segl og våpenskjold for smeder og smedlaug helt fra middelalderen. Det kan ikke alltid fastslås om seglets innehaver arbeidet som smed. To hammere og en tang finnes i det svenske landskapsvåpenet til Härjedalen som også er kommunevåpen.
Sammenstillingen av en hammer og en tang finnes i flere norske personers segl, både innenfor en skjoldformet innramming og uten slikt skjold. Figurene kan være utformet bare ved hjelp av enkle streker og tilsvare bumerker. I små segl kan det imidlertid være vanskelig å se om figurene er ment å bestå bare av streker, eller om de skal bestå av flater og kunne være våpenskjold med farger.
James Hutton
James Hutton (født 3. juni 1726 i Edinburgh, død 26. mars 1797) var en skotsk geolog. Han etablerte den retningen innafor geologien som kalles plutonisme, og regnes også som grunnleggeren av moderne geologi.
Biografi
Hutton begynte å studere jus ved universitetet i hjembyen, og fikk i studietida en lidenskapelig dragning mot naturvitenskapelig forskning. I stedet for å fullføre advokatutdanninga, bestemte han seg for å satse på medisin, som han syntes lå nærmere favorittfaget kjemi. Han studerte så medisin i Edinburgh i tre år, og fullførte deretter studiet i Paris. I 1749 tok han en doktorgrad i medisin i Leiden i Nederland.
Han så likevel ikke for seg en framtid i medisinen, og etter å ha arva en landbrukseiendom i Berwickshire, bestemte han seg for å satse på gardsdrift. Etter et opphold i Norfolk der han lærte praktisk landbruk, reiste han til Nederland, Belgia og Nord-Frankrike. I disse åra begynte han å interessere seg for berggrunnen og jordoverflata.
I 1754 slo han seg så ned på garden i Berwickshire, og drev den opp til et mønsterbruk over en periode på 14 år. Garden var da kommet i en slik stand at Hutton ikke lenger så de samme utfordringene i videre drift, så han forpakta den bort og flytta til Edinburgh, der han skulle bli boende resten av livet sammen med tre søstre.
Lyrestad
Lyrestad er et tettsted i Mariestad kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 479 innbyggere.
James Hutton
Geologisk forskning
På denne tida fantes knapt geologi som eget fag – derimot var mineralogien i rask utvikling. Men Hutton hadde et større siktemål enn å studere mineraler. Han bestemte seg for å prøve å spore opp mineralenes og bergartenes opprinnelse, og dermed få en forståelse av jordas historie. Dette spørsmålet arbeidde han med i mange år, til han i 1785 leverte en avhandling til det nystifta Royal Society of Edinburgh med tittelen Theory of the Earth, or an Investigation of the Laws Observable in the Composition, Dissolution and Restoration of Land upon the Globe.
I dette bemerkelsesverdige verket lanseres doktrinen om at geologi ikke handler om universets skapelse, men må beskjeftige seg med studiet av de materialene som jordskorpa er bygd opp av. Dagens bergarter er for en stor del danna av bruddstykker av eldre bergarter som er blitt liggende på havbunnen, og disse er igjen blitt herda til fast fjell under stort trykk. Herfra er de nydanna bergartene blitt løfta opp av energien fra jordas varme indre, og under denne prosessen er lagene blitt skråstilt, samtidig som masser av smelta stein er trengt opp gjennom dem. Så snart de heva bergartene er kommet over havnivå, begynner nedbrytinga, som fortsetter like til alt land er jevna ut til havnivå eller ny heving finner sted.
Med denne konsistente teorien om det geologiske kretsløpet etablerte Hutton det paradigmet som kalles plutonismen, som med tida skulle gå seirende ut av striden med neptunistene, som hevda at alle bergarter var danna ved utfelling eller sedimentasjon i havet.
Italienske geologer hadde tidligere vært inne på liknende tanker, men det er Huttons fortjeneste at han har kombinert de ulike prosessene i én sammenhengende teori basert på observasjoner. Hutton drev et utstrakt feltarbeid over store deler av Skottland i årtier. En av de mest anskuelige lokalitetene hans er diskonformiteten ved Siccar Point, og denne er på grunn av Hutton blitt en av de mest berømte geologiske lokalitetene i verden. På sine eldre dager arbeidde Hutton med en utvidelse av Theory of the Earth. Den kom i ny utgave i 1795, og hadde da fått et tillegg av «Proofs and illustrations». Huttons geologiske kart og akvareller og tegninger av geologiske lag er rene kunstverk. En tredje utgave forelå ifølge Huttons biograf John Playfair i manuskript da han døde. En del av dette ble publisert av Geological Society i London i 1899. Resten av manuskriptet ser ut til å være gått tapt.
Sjøl om Theory of the Earth må regnes som et gjennombrudd i utviklinga av geologien som forskningsområde, er Huttons stil tung og vanskelig tilgjengelig. Derfor fikk heller ikke boka den oppmerksomheten den fortjente i levetida hans. Etter Huttons død tok vennen John Playfair, professor i matematikk ved universitetet i Edinburgh, på seg oppgaven å utgi en bearbeida utgave av verket. Illustrations of the Huttonian Theory of the Earth kom i 1802, og er blitt et standardverk i geologisk faglitteratur, takket være kombinasjonen av Huttons revolusjonerende teorier og Playfairs elegante stil og lysende formidlingsevne. I 1805 kom Playfairs biografi over James Hutton.
Annen forskning
Det var ikke bare den faste jorda som opptok Hutton. Theory of the Earth inneholdt også en Theory of Rain, som ble framlagt for Royal Society i 1784. Her hevder Hutton at den mengde fuktighet som lufta kan inneholde, øker med temperaturen. Derfor må en blanding av to luftmasser med ulik temperatur resultere i at noe fuktighet kondenserer og blir synlig. Han gjennomgikk tilgjengelige data om nedbør og klima fra ulike steder på kloden, og kom til den konklusjonen at nedbør over alt reguleres av en kombinasjon av luftfuktighet og strømninger i øvre luftlag som fører ulike luftmasser sammen.
Ikke bare utforska han de mest forskjelligarta fysiske emner; han forsøkte seg også innen metafysikken. I An Investigation of the Principles of Knowledge and of the Progress of Reason, from Sense to Science and Philosophy hevder han det standpunktet at den ytre verden, slik den oppfattes av oss, skapes i vårt eget indre av inntrykk utenfra, men at det ikke nødvendigvis må være noen likhet mellom vårt bilde av verden og verden slik den er.
Mot slutten av livet satte han seg fore å systematisere sine tallrike skrifter om landbruksspørsmål, som han planla å gi ut under tittelen Elements of Agriculture. Han hadde nesten fullført arbeidet da en uhelbredelig sjukdom satte en stopper for arbeidet.
Biografier om Hutton
I 1805 kom Playfair's biografi over James Hutton.
Pat Smear
Pat Smear (født 5. august 1959 i USA) er en amerikansk gitarist. Han har vært med i bandene The Germs, Foo Fighters og Nirvana.
Olav Sundal
Sundal vant en olympisk sølvmedalje i turn under sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det norske laget som kom på andreplass i lagkonkurranse fritt system med 48,55 poeng bak Danmark med 51,35. Det var kun de to lagene som deltok i konkurransen.
Badedammen
Badedammen ligger i Strømsteinen mellom Verven og Badehusgata i Stavanger. Badedammen er byens eldste badeplass med en lang historie. I 1849 står det i bystyreforhandlingene at Badedammen har vært brukt som badested i «umindelige tider».
Det har stått mye strid om Badedammen. Ved flere anledninger ble det foreslått å fylle igjen dammen, også kalt «Lusapytten» og «Strømsteinshålå». Men gang på gang protesterte folk. Badedammen var nemlig et yndet badested og en herlig tumleplass for barna i strøket. Arbeidsfolk i fabrikkene i området satte også pris på å ta en dukkert her på varme sommerdager.
Lærerne ved skolene i bydelen forsvarte Badedammen fordi det var en utmerket plass for svømmeopplæring. Her, midt mellom røyken fra hermetikkfabrikkene, var det mange som tok sine første svømmetak og deltok på sine første svømmekonkurranser. Det var ikke uten grunn at elever fra Johannes skole ofte utmerket seg ved sommerens svømmestevner.
Da Bybrua over til Buøy og Hundvåg skulle bygges, greide ikke planleggerne å unngå Badedammen. Derfor er en av brupilarene plassert midt ute i dammen, som fortsatt består, til glede for beboerne i området. En kampestein ved Badedammen bærer et bronserelieff av Halvor Sivertsen, som takk fra folk i bydelen til den populære svømmeinstruktøren og "Badedammens far".
Badedammen inneholder i dag en liten sandstrand, to brygger, rutsjebane og fast grill. Like ved finnes også toaletter. Totalarealet er noe over 6 dekar, hvorav vannflaten utgjør halvparten.
Lutein
Ifølge nyere forskning kan lutein beskytte mot grå stær og kanskje til og med mot aldersrelatert makuladegenerasjon (AMD), sykdommer som begge angriper den gule flekken i øyet. Både lutein og stoffets nære slektning zeaxantin finnes naturlig i øyets gule flekk. Forskerne tror også at disse stoffene beskytter øyets netthinne gjennom å absorbere skadelig, blått lys.
Den aller beste kilden til både lutein og zeaxantin er grønnkål, men samme karotenoider finns også i andre fargesterke grønnsaker; spinat, brokkoli, mais og erter.
Lutein brukes også som fargestoff i næringsmidler og har da E-nummer E 161 b.
Kilder
Mikrogram per 100 gram næringsmiddel:
EM i friidrett 1950 – 200 meter menn
Øvelsen 200 meter menn ved EM i friidrett 1950 på Heysel stadion i Brussel, Belgia ble avholdt 25., 26. og 27. august 1950.
Henry Johansen og Knut Moum representerte Norge. Ingen av dem kom videre fra innledende heat.
Rekorder
Mesterkskapsrekord før denne konkurransen:
Forsøksheatene
Forsøksheatene ble avholdt 25. august.
Heat 1
Vind: 0,2 m/s
Heat 2
Vind: 0 m/s
Heat 3
Vind: 0 m/s
Heat 4
Vind: 0,7 m/s
Heat 5
Vind: 0,2 m/s
Heat 6
Vind: 0,4 m/s
Semifinaler
Semifinalene ble avholdt 26. august. Vind semifinale 1 : 0.6m/s, vind semifinale 2 : ukjent
Finale
Finalen ble avholdt 27. august. Vind: -0,7 m/s
Deltagere
Ifølge uoffisiell telling deltok 25 utøvere fra 16 nasjoner i øvelsen.
The Supremes
The Supremes var ei sanggruppe innen soul- og rhythm-and-blues-sjangeren, i hovedsak bestående av Florence Ballard, Mary Wilson og Diana Ross. På 1960-tallet var den topprosjektet til plateselskapet Motown Records. Den regnes som USAs mest suksessrike vokalgruppe – med tolv førsteplasser på Billboards Hot 100-liste.
Primus
Primus (av latin: «den første») er en turbrenner hvor væskeformig brensel forgasses og så brennes i sin gassform. Navnet kommer fra det registrerte varemerket «Primus»,.
Det første sotfrie parafin-kjøkkenet er designet av Frans W. Lindqvist i 1892(Stockholm, Sverige) og heter Primus. Lindqvist og J.V. Svenson produserte parafinkjøkken i et smiverksted i Stockholm. Selskapet fikk opprinnelig navnet J.V. Svensons Fotogenköksfabrik.
The Supremes
Starten
Etter å ha vunnet en større talentkonkurranse gjorde jentene et framstøt for å få utgitt plate. De tok kontakt med Smokey Robinson (en tidligere nabo av Ross), som da sang i The Miracles, og bad ham ordne med prøvesynging for Motown-direktør Berry Gordy. Robinson lovte å få til dette, men overtalte dem samtidig til å la ham få overta gitarist Tarplin. Prøvesangen seinsommeren 1960 blei dermed a cappella. Gordy syntes jentene var for unge og uerfarne, og han ba dem komme tilbake når de var ferdig med high school. Gruppa klarte likevel å få utgitt en singel («Tears of Sorrow»/«Pretty Baby») på et annet selskap, uten at dette blei noen stor suksess.
Primus
Den tradisjonelle primusen i Norge, er en 3-benet messingtank for parafin, med brenner og kjelestøtte montert oppå tanken. Norske produsenter har vært Fuhrmeister nær Bergen og Høvik Verk nær Oslo. Fra tiden rundt andre verdenskrig begynte Forsvaret å bruke en sammenleggbar primus, montert i en beskyttende stålkasse.
1897 Andrée bruker et parafiniskjøkken fra Primus når han prøver å nå Nordpolen med en varmluftsballong.
1911 Roald Amundsen bruker et parafiniskjøkken fra Primus når han når Sydpolen.
The Supremes
Starten
Like etterpå forlot McGlown gruppa og blei ertsatta av Barbara Martin. Jentene gjorde nye forsøk på å overtale Gordy, og de fikk nå og da kore på innspillinger med andre Motown-artister, som Marvin Gaye og Mary Wells. Og i januar 1961 fikk de egen kontrakt, nå under navnet The Supremes. Martin gikk ut av gruppa neste vår, og Ross, Ballard og Wilson etablerte seg som trio.
Primus
1953 Når Sir Edmund Hillary og Tenzing Norgay blir de første til å bestige Mount Everest 29. mai 1953, brukes et Primus-kjøkken.
The Supremes
Suksessen
Fra 1961 til 1963 gav The Supremes ut ei rekke singler, hovedsakelig med materiale av Gordy og Robinson. Ingen av disse kom høyt opp på listene. I desember 1963 gav de ut «When the Lovelight Starts Shining Through His Eyes», deres første sang skrevet av Holland-Dozier-Holland. Den nådde 23.-plass på Billboard Hot 100. Neste år kom «Where Did Our Love Go», laget av de samme, og denne nådde – noe overraskende – førsteplass i USA og tredjeplass i Storbritannia. Også de fire neste låtene havna på topp i USA: «Baby Love», «Come See About Me», «Stop! In the Name of Love» og «Back in My Arms Again».
Primus
Andre kjente polfarere, fra Nansen i 1890-årene til Monika Kristensen i 1986-87, benyttet primuser av tradisjonell type. På senere polferder, har det vært benyttet mer kompliserte brennere, som likevel er enkle å betjene.
Primus er også utbredt i enkelte u-land, og ikke minst blant beduiner i Sahara.
The Supremes
Suksessen
På denne tida hadde Gordy bestemt at Ross skulle være gruppas førstesanger, en rolle de tidligere hadde delt jevnt seg imellom. Motown la stor vekt på at The Supremes skulle framstå feminint og ikke som en imitasjon av mannlige sanggrupper. Musikalsk skjedde dette gjennom Ross' rolige stemme, og i opptreden gjennom nøye uttenkt sminke og påkledning og en rolig koreografi. Det var viktig for selskapet at gruppa skulle appellere like mye til et hvitt som til et svart publikum, noe som lyktes.
Primus
Til vanlig tur- og campingbruk har gasskokeapparater, på grunn av enkel betjening og lavere pris, stort sett tatt over markedet. Foruten den tradisjonelle primusen og gassapparatet, finnes også en tredje variant: Spritbrenneren som fyres med rødsprit benyttes av mange på grunn av sin hendige størrelse og enkle konstruksjon.
The Supremes
Suksessen
På midten av 1960-tallet var The Supremes blitt store stjerner. På et og et halvt år fra sommeren 1964 var de med i femten nasjonale tv-show og deltok i nasjonale reklamekampanjer blant annet for Coca-Cola. De var på forsida av blader som Jet, Ebony, Look og Time, og de gav ut tolv singler og sju album. Repertoaret blei samtidig utvida til også å omfatte standard poplåter, noe som passa Ross' stemme særlig godt. Mens det vanlige hittil hadde vært at hvite artister overtok og fikk hits med låtene til svarte rock-and-roll-sangere, skjedde nå det motsatte. Gruppa var blant de første svarte som hadde hyppige opptredener i de mest populære amerikanske TV-showene (f.eks 17 ganger hos Ed Sullivan), og suksessen de oppnådde, var et viktig symbol i borgerrettskampen.
Primus
Funksjon
En primus virker ved at brennstoff, vanligvis parafin, ved hjelp av lufttrykk blir presset gjennom en varm brenner med dyse, slik at dysen avgir brennstoffet i dampform, og at dette så forbrennes med luft. Forbrenningen er nesten fullstendig, og det dannes lite sot. For å oppnå parafindamp i starten, forvarmes brenneren, oftest med en spritflamme.
Det har vært liten teknisk utvikling av primusen siden introduksjonen. Endringene går hovedsakelig ut på at brennerene er blitt lettere, enklere å behandle og mer driftssikre. Siste nytt i utviklingen, er osmotisk pumping av drivstoff. Dette var ikke lansert kommersielt på begynnelsen av 2000-tallet, men under utprøving hos forsvaret i USA. Resultatet pr. 2011 var at disse er for følsomme for urenheter i drivstoffet.
The Supremes
Suksessen
Suksessen førte til Supremes-musikk i flere filmer, og i 1965 var de også på lerretet i Beach Ball. Ei rekke produkter blei oppkalt etter dem. Det kom faktisk et eget Supremes-brød. Det blei flere topplasseringer på listene, blant annet «I Hear a Symphony», «You Can't Hurry Love» og «You Keep Me Hangin' On». Med Supremes A' Go-Go blei de den første kvinnegruppa som nådde toppen på Billboards albumliste, der de skjøv The Beatles med Revolver ned på andreplass.
Endringer og uro
Ross' mer framtredende rolle skapte etter hvert uro i gruppa. Dette blei ikke bedre av at Ross og Gordy i en periode var kjærester. Ballard følte seg tilsidesatt og fikk problemer med alkohol og med vekta, noe som ikke var gunstig for gruppas scene-image. Til tross for at gruppa tidlig 1967 hadde ytterligere to topplåter («Love Is Here and Now You're Gone» og «The Happening»), var vennskapet og samarbeidsklimaet jentene imellom i stadig forverring. På denne tida beslutta Gordy også at navnet skulle endres til Diana Ross & the Supremes. I juli fikk Ballard sparken, og Cindy Birdsong overtok hennes plass.
The Supremes' popularitet var nå noe dalende. I 1968 og 1969 var det «bare» fire av ti singler som nådde Topp 20 i USA (Billboards Hot 100-liste), og bare én («Love Child») kom heilt til topps. Årsakene var flere: Det var uro og dårlig klima i gruppa. Låtskrivertrioen Holland-Dozier-Holland hadde forlatt Motown i 1968 på grunn av økonomiske uenigheter. Den generelle musikksmaken endra seg. I tillegg gjorde noe mer militante holdninger blant svarte at gruppa mista noe av fotfestet sitt dette markedet.
I november 1969 blei det offentliggjort at Ross skulle gå solo. 21. desember hadde gruppa sin siste fellesopptreden hos Ed Sullivan. 14. januar 1970 hadde de sin siste konsert i Las Vegas. Denne blei til dobbelt-albumet Farewell.
The Supremes igjen
På avslutningskonserten blei Terrell offentlig presentert som medlem av gruppa, som gikk tilbake til sitt gamle navn, The Supremes. De første par åra fikk de flere hit-låter, om enn ingen som nådde heilt til topps. «Up the Ladder to the Roof», «Stoned Love», «Nathan Jones» og «Floy Joy» kom alle inn på Topp 20 i USA, det samme gjorde en gruppeduettversjon av Ike og Tina Turners «River Deep – Mountain High» sammen med The Four Tops.
I april 1972 forlot Birdsong gruppa. Hun blei erstatta av Lynda Laurence, men kom tilbake igjen året etter. Terrell gikk så ut, mens Scherrie Payne kom inn. De hadde de kommende åra suksess med en del discolåter, og de fikk tre førsteplasser på listene for denne sjangeren. 12. juni 1977 hadde The Supremes sin avskjedskonsert på Drury Lane-teatret i London. Det siste året hadde da Birdsong vært erstatta av Susaye Greene.
Hedersbevisninger
Tre av sangene til The Supremes er innvalgt i Grammy Hall of Fame: «Where Did Our Love Go», «You Keep Me Hangin' On» og «Stop! In the Name of Love».
I 1994 fikk de ei stjerne på Hollywood Walk of Fame. I 1988 blei gruppa (med besetning Ross, Wilson og Ballard) innvalgt i Rock and Roll Hall of Fame, og to av deres sanger («Stop! In the Name of Love» og «You Can't Hurry Love» er på æresgalleriets liste over 500 sanger som forma rocken. I 1998 blei de innvalgt i Vocal Group Hall of Fame.
Bladet Rolling Stone har plassert dem som nummer 96 på ei liste over tidenes 100 største artister.
Arbeider basert på The Supremes' karriere
Filmen Sparkle fra 1976 handler om den fiktive trioen «Sister & the Sisters» fra Harlem, med en karriere svært lik The Supremes'. Curtis Mayfield skreiv musikken, og Irene Cara hadde rollen som Sparkle.
Musikalen Dreamgirls gikk på Broadway 1521 ganger fra desember 1981. Den handler om gruppa «The Dreams» fra Chicago, og historia har også her klare likhetstrekk med The Supremes. Musikalen fikk Tony-prisen. I 2006 kom en film basert på musikalen. Beyoncé Knowles har en sentral rolle i denne filmen.
Gjenforeninger
Diana Ross kom i 1983 sammen med Wilson og Birdsong for å framføre «Someday We'll Be Together» i et TV-show i forbindelse med at Motown fylte 25 år. I 2000 var det planer om en gjenforeningsturne med de tre, Diana Ross & the Supremes: Return to Love. Dette blei ikke noe av på grunn av uenighet om honorarer. I stedet blei turneen gjennomført med Ross, Scherrie Payne og Lynda Laurence, selv om disse tre aldri hadde vært sammen i gruppa tidligere. Turneen blei en flopp og avbrutt midtveis.
Seinere grupper
Fra 1986 turnerte Jean Terrell, Scherrie Payne og Lynda Laurence under navnet "The FLOS" (Former Ladies of the Supremes. I 1992 avslutta Terrell samarbeidet, og Sundray Tucker (Laurences søster) kom da inn. Hun hadde faktisk prøvesunget for The Supremes tidligere. I 1996 gikk Tucker ut av gruppa igjen og blei da erstatta av Freddie Poole. The FLOS hadde sitt tjueårsjubileum i 2006. Birdsong var da til stede blant publikum og deltok også i arrangementet med en sang.
Kaaren Ragland, som har kora for Mary Wilson etter at denne forlot The Supremes, leder ei gruppe som kaller seg Sound of the Supremes.
Arne Jørgen Heddejord
Arne Jørgen Heddejord (født 13. desember 1954) er en norsk bedriftsleder, foredragsholder, investor og gründer av flere bedrifter. Heddejord er også forfatter av boken Vinn eller forsvinn.
STS-101
Høydepunkter fra ferden
Hovedmålet for STS-101 var å levere forsyninger til ISS, gjennomføre en romvandring, samt løfte høyde på romstasjonen sin bane fra 370 til 402 km.
STS-101 var ellers svært lik STS-107 der Columbia gikk i oppløsning ved landing. En skade på en av flisene på romfergen ved oppskyting, skapte en sprekk der supervarm gass strømmet inn. Gassen gikk ikke særlig dypt, og skaden ble reprert etter landing. Dersom det hadde kommet dypere, ville romfergen blitt ødelagt ved landing, slik Columbia ble.
Ferden ble forøvrig den første der romfergen var utstyrt med glassvinduer i cockpit.
Romvandringer
En romvandring (EVA) ble gjennomført mens Atlantis var koblet sammen med ISS.
'''EVA Nr. 1'''
Michaloff Wigdehl
Michaloff Wigdehl (født Jon Michael Andreassen Wigdehl; 16. juli 1856, død 14. juli 1921) var en maler fra Gildeskål i Nordland. Mange av maleriene hentet motiv fra Nordland og Spitsbergen.
Han ble venn av Nikolai Astrup og de to malte sammen ved Astrups hjemsted i Jølster. Innflytelsen fra Astrup er synlig i Wigdehls bilder fra 1900 og utover.
Utdanning og jobb
Da faren ble syk i 1906, dro han hjem og var der i to år. I mange år oppholdt han seg på Vigdel om sommeren og i hovedstaden om vinteren. Han elsket naturen i Gildeskål, og hadde Fugløya, Sandhornet og Forsvatnet som yndlingsmotiver. Han hadde fått en del av Vigdel hos faren, men bygde aldri hus på parten. I 1912 holdt han utstilling i Bodø; her var han på hjemmebane, og solgte visstnok en hel del bilder.
«Spitsbergens maler»
Wigdehl er også kjent som «Spitsbergens maler». Han var i alt på tre ekspedisjoner til dette fascinerende landskapet, og malte en rekke motiver derfra.
Høsten og vinteren 1920 var han hjemme i Gildeskål, og ble alvorlig syk. Kanskje hadde de strevsomme ekspedisjonene til Spitsbergen tatt på. Han døde på Rikshospitalet i Kristiania 14. juli 1921, 65 år gammel. En vakker sommerdag like etter ble han ført i skøyte fra Vigdel og stedt til hvile på Gildeskål gamle kirkegård.
Gården på Vigdel eies nå av en ukjent familie, mens eiendommene og skogen rundt gården fortsatt eies av familien.
Sjötorp
Sjötorp er et tettsted i Mariestad kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 494 innbyggere.
Letter to a Christian Nation
Boken kom ut i september 2007. Den er skrevet i brevs form, rettet mot amerikanske kristne. Mens The End of Faith i stor grad kritiserte islam, er Letter to a Christian Natiom en kritikk av amerikansk kristendom, både i moderat og fundamentalistisk manifestasjon.
Mottakelse
Boken kom inn på New York Times' bestselgerliste på syvendeplass i oktober 2006
I ettertid har flere bøker blitt skrevet i respons til boken, blant annet:
Danjiangkou
Danjiangkou (kinesisk: 丹江口; pinyin: Dānjiāngkǒu) er et byfylke i byprefekturet Shiyan i provinsen Hubei i det sentrale Kina. Befolkningen innen bygrensene var i 1999 på 478,604 innbyggere.
Danjiangkoudemningen, som demmer opp Kinas største vannreservoar, ligger i fylket Danjiangkou.
Samferdsel
Kinas riksvei 316 løper gjennom området. Den fører fra Fuzhou i Fujian via Nanchang i Jiangxi og Wuhan i Hubei til Lanzhou i Gansu.
Sulitjelmabanen
Sulitjelmabanen var en jernbanestrekning som gikk fra Finneid ved Fauske til Sulitjelma i Nordland. Jernbanestrekningen er nedlagt, og traseen (inkludert flere tunneler) er i dag fylkesvei 830.
Bakgrunn
Ved starten av gruvedrift i Sulitjelma var transporten en stor utfordring. I de første faser ble transporten utført med båter fra Sulitjelma over Langvatnet og videre med hest og sleder over fjellet fra Langvatnet og ned til Sjønstå. Herfra var det omlasting til båter og transport videre over Øvervatnet og Nervatnet til Finneid. På Finneid var det enda en ny omlasting til større båter som kunne ta lasten videre ut til kjøperne. Dette viste seg snart å være en altfor kostbar og tungvint transport og nye alternativer ble vurdert. En taubane fra Sulitjelma over fjellet til Saltdal flere mil unna ble vurdert og forkastet. Jernbane ned fra Langvatnet gjennom Sjønstådalen og omlasting til båt på Sjønstå ble det endelige valget. Skånska Superfosfat och Svafvelsyrefabriksaktiebolaget søkte i 1889 om konsesjon for å bygge en 10 km lang jernbane til Langvatnet (Fossen) fra Sjønstå.
Selskapet hadde fått beregninger som viste at anlegget ville koste 400 000 kroner og søkte om statsbidrag for å kunne få hjelp til finansiering av en del av kostnadene. Dette ble ikke innvilget, og for å reise kapital fant en det fornuftig å danne et nytt selskap som ble hetende Sulitjelma Aktiebolag. Dette selskapet skulle drive både gruvene og jernbanen.
Arbeidet på banen begynte i mai 1891 med den svenske ingeniøren Schenstrøm som forestod oppmåling og utstikking. Selve byggingen var det et norsk ingeniørfirma med navn Brødrene Lund som stod for. Sjønstådalen er trang, har mye steinur og mange utspring. Det bød på utfordringer ved at flere tunneler måtte sprenges ut. 15. oktober 1892 åpnet jernbanen mellom Sjønstå og Fossen. Arbeidet med å forlenge banen til Hellarmo ble startet umiddelbart, dit den ble ferdig året etter. Ved Hellarmo ble det bygget en demning for å heve vannstanden i Langvatnet slik at båtene kunne ta seg frem til omlastingsstedet.
Jernbanen var Nord-Norges første jernbaneanlegg. For å gjøre anlegget billigst mulig ble det valgt en smalsporet bane med sporvidde 750 mm. Sterkeste stigning var på hele 35,7 promille den første strekningen fra Sjønstå og minste kurveradius 50 meter. Hastigheten var 25 km/t. Dette utbyggingstrinnet krevde fremdeles to transportetapper med båt og to omlastinger før lasten endelig nådde Finneid, der en tredje omlasting måtte skje. Det første lokomotivet ble levert fra Tyskland fra Hannoversche Maschinenbau-Actiengesellschaft, Hannover-Linden og fikk navnet Loke. Lokomotivet står i dag på Norsk Jernbanemuseum på Hamar.
Det var ikke transport av kis hele året på banen på grunn av vanskelige forhold med is og snø, dessuten fryser vannene til der transporten skjedde med dampskip. Derfor var det ikke transport fra desember til mai, da gikk en over til hest og slede. På et år ble det den første tiden transportert 25 – 30 000 tonn kis og i retur ble det fraktet 6 000 tonn kull og koks til smeltehytta. Med to tog i starten, Loke og Tyr, ble det kjørt tre togpar i døgnet og i den lyse sommertiden ble dette økt til seks, noe som betød døgnkontinuerlig drift. Først i 1893 ble det tatt i bruk en personvogn. Senere økte trafikken og i 1903 ble et nytt lokomotiv med navn Odin satt i drift. Med tre tog i drift økte transporten til 108 500 tonn i 1906.
Forlengelse av banen til Sulitjelma
I desember 1912 startet arbeidet med å bygge om og forlenge banen til Fagerli (km 23,7). Sporvidden på den smalsporede banen ble økt fra 750 mm til 1 067 mm. Den ombygde og forlengede jernbanen mellom Sjønstå og Fagerli ble offisielt åpnet den 15. juli 1915. I 1914 ble det satt inn enda to nye lokomotiver som fikk navnene Saulo og  Sulitjelma. Etter først verdenskrig hadde en problemer med å skaffe kull til drift av banen, dermed ble lokomotivene fyrt med både bjørkeved og torv.
Fra NSB ble det gamle bruspennet over Minnesund kjøpt og benyttet over Langvasselva og Hellarmosundet. Jernbanesporet mellom Sandnes (Lomi) og Fagerli ble fjernet i 1950.
Forlengelse av banen til Finneid
Ved forlengelsen til Finneid ble banen skilt ut som et eget aksjeselskap kalt A/S Sulitjelmabanen.
En ny tunnel gjennom Stokkviknakken ble åpnet 30. november 1962. Etter dette hadde jernbanen en lengde på 35,8 km.
Ombygging av Sulitjelmabanen til bilveg
Det finnes to ulike tunneler med navnet Stokkviknakken på Sulitjelmabanen. Den første ble bygd etter at banen var åpnet forbi et rasfarlig område. Den andre ble bygd der veitunnelen er i dag. Den første er blant annet kjent fra en film om «Svarta Bjørn».
Etter at veien ble bygd, gikk all transporten med kis til Finneid med lastebiler. Finneid var fremdeles omlastingssted for videre transport med skip.
Båttrafikken
Helt til å begynne med gikk kistransporten med fembøringer mellom Skjønstå og Finneid, og hest og slede fra Sulitjelma til Sjønstå. Mellom 1892 og 1915 var det som nevnt transport med dampskip både på Langvatnet og mellom Sjønstå og Finneid. Mellom 1915 og 1956 gikk det bare båter på den siste distansen.
Kisen ble fylt i prammer trukket av dampskip. Mellom Sjønstå og Finneid gikk båtene på innsjøene Nervatnet og Øvervatnet. Disse vannene er islagte om vinteren noe som skapte store utfordringer for transporten. Det var hele tiden problemer med å opprettholde sikker helårsdrift og transporten var også farlig.
Skipene fikk alle navnet Sulitjelma I til VII. Mellom Skjønstå og Finneid gikk båtene på de to vannene Øvervatnet og Nervatnet, mellom disse innsjøene er det en tidevannsstrøm som heter Hjemgamstraumen. Denne var tidligere grunn, men ble mudret og utvidet. Et langt stykke nedover i Nervatnet ble det også mudret en renne siden vannet her er grunt. Ennå den dag i dag kan en se denne såkalte renna, se bildet i artikkelen om Vatenbygda der en kan se råken i på det islagte vannet. For å greie å navigere opp renna ble det satt opp flere fyrlykter. Tabellen nedenfor viser en oversikt over de forskjellige båtene.
Reidar Carlsen
Reidar Carlsen (født 1. juli 1908 i Bodin, død 2. mai 1987) var en norsk forstmann og politiker for Arbeiderpartiet. Han var handelsminister og fiskeriminister i Einar Gerhardsens regjering, og ble senere direktør for Utbyggingsfondet for Nord-Norge og for Distriktenes Utbyggingsfond.
Reidar var sønn av fiskerbonde Johan Edvard Carlsen (d. 1910) og Amalie, og studerte ved Statens Skogskole Steinkjer (1928–1929). Han flyttet til Bodø og tok i 1930-årene etter hvert styreverv i Nordland AUF, i Bodø Arbeiderparti, var formann i Søre Salten kretsparti av DNA og ar innvalgt i Bodin herredsstyre (1937). Samtidig arbeidet Carlsen som herredskogmester for Bodin, Kjerringøy, Sørfold og Leiranger, og var sekretær i Nordland fylkes fiskarlag (1939).
Carlsen var stortingsrepresentant 1945-1961, handelsminister 1945-1946 og fiskeriminister 1946-1951 i Einar Gerhardsens andre regjering, der han fikk etablert trålerloven i 1951.
Carlsen var første direktør i Utbyggingsfondet for Nord-Norge (1952) og direktør for Distriktenes Utbyggingsfond (1962–1978). Han satt også i styret for Nordnorsk student- og elevhjem. Med den svenske landshövding Ragnar Lassinantti var han sterkt opptatt av Nord-Norge og Nordkalotten, og var sentral i Stortingsmelding nr. 82 - Utbyggingsplan for Nord-Norge (1951). I 1972 var Carlsen leder for organisasjonen Ja til EF. Han var også styreformann for Norges Familieråd.
Silkeborg
Silkeborg har stasjon og ligger på jernbanestrekningen mellom Skanderborg og Herning. Den er imidlertid først og fremst kjent som «bilbyen» på grunn av sine mange bilforretninger som ligger rett ved Primærrute 15, som går gjennom den nordlige delen av byen. Silkeborg ligger i Region Midtjylland.
Historie
Byen hadde imidlertid ikke utviklet seg særlig i de siste hundrede årene før Drewsen kom til byen. Jernbanens ankomst i 1871 satte ytterligere fart i utviklingen og det ble anlagt like gater og rette vinkler. I 1842–55 hørte Silkeborg inn under sogneforstanderskapet i den tilstøtende landkommunen. I 1846 fikk byen status som handelsplass. I 1855 ble Silkeborg Handelsplads en selvstendig kommune under Skanderborg amtsrådskrets. Kommunen ble skilt ut fra amtsrådskretsen i 1900 og 1. januar 1900 ble Silkeborg opphøyet til kjøpstad Etter kommunalreformens ikrafttreden i 2007 består Silkeborg kommune av de gamle Silkeborg, Gjern, Kjellerup og Them kommuner.
Jasper (Alberta)
Jasper er en såkalt specialized municipality vest i Alberta, Canada. Den er det kommersielle senteret i Jasper nasjonalpark, og ligger i den canadiske delen av Rocky Mountains i Athabasca River-dalen. Jasper ligger ca. 362 km vest for Edmonton og 290 km nord for Banff der Yellowhead Highway (Highway 16) og Icefields Parkway (Highway 93) møtes.
Lokalsamfunnet Jasper, som består av selve småbyen Jasper, kjent som Town of Jasper og et omkringliggende landlig område, ble etablert som en specialized municipality 20. juli 2001. Styringen er delt mellom lokalsamfunnet og det statlige organet Parks Canada siden samfunnet ligger inne i nasjonalparken.
Historie
Jasper House ble etablert i 1813 som en pelshandelsstasjon først for North West Company, og senere Hudson's Bay Company, ved handelsruten York Factory Express som gikk til det som den gang ble kalt "New Caledonia" (nå Britisk Columbia), og Fort Vancouver i Columbia District ved Columbia River.
Jasper nasjonalpark ble etablert i 1907. Sidesporet på jernbane ved den framtidige småbyen ble etablert av Grand Trunk Pacific Railway i 1911 og het opprinnelig Fitzhugh etter en direktør i Grand Trunk. Canadian Northern Railway startet også med trafikk til Fitzhugh i 1912. Området ble målt opp 1913 av H. Matheson, og senere ble navnet endret til Jasper etter den tidligere handelsstasjonen. En interneringsleir ble etablert ved Dominion Park i Jasper fra februar 1916 til august 1916.
Fra og med 1931, kunne Jasper nås via bilvei fra Edmonton, og i 1940 ble turistveien Icefields Parkway, som forbandt Lake Louise og Jasper åpnet.
Naurisk urreligion
Nauriske urreligionen er en monoteistisk religion med en gudinne kalt Eijebong og en øy av ånder kalt Buitani. De troende sier at himmelen og havet ble skapt av en edderkopp kalt Aerop-Enap. Det er veldig få, om noen, innbyggere på øya Nauru som fortsatt tror på religionens mytologi, på grunn av den vestlige påvirkningen på naurisk kultur, og kristendommens dominans.
Mykines
I første halvdel av 1900-tallet var Mykines en av de største bygdene på Færøyene, og rundt den andre verdenskrig hadde øya stadig over 150 fastboende. Senere har samfunnstrender som industrialisering og sentralisering, samtidig med fremveksten av Færøyene som en moderne fiskerinasjon, påvirket øysamfunnet sterkt. Siden 1950-årene har Mykines opplevd stor fraflytting og nedgang i folketallet.
Mykines anløpes av helikopter hele året og av ferge i sommerhalvåret, men er ofte isolert på grunn av uvær.
Geografi
Mykines ligger lengst vest av de 18 øyene som utgjør Færøyene. Den strekker seg 8 km fra øst til vest, og er 2–3 km på sitt bredeste fra nord til sør. Mykines måler 9,6 km², men medregnet 86 holmer og skjær utgjør den 10,14 km². Den nærmeste øya er Vágar, som skilles fra Mykines med det ca. 4 km brede sundet Mykinesfjørður. Mikkjal á Ryggi har beskrevet sundet som «det verste havstykket på Færøyene.»
Forbundet til Mykines med en 35 m lang gangbro ligger den 1 km lange Mykineshólmur i vest. Holmen er øygruppens vestligste landfaste punkt. På vestsiden finnes mange havsøyler samt en automatisert fyrlykt. Det 50 m dype sundet mellom Mykines og Mykineshólmur kalles Holmgjógv.
Geologisk er Mykines en av de eldste delene av øygruppen, som er av vulkansk opprinnelse, og ble dannet for rundt 60 millioner år siden. Mykines preges av et svært kupert terreng, som når sitt høyeste punkt på Knúkur, 560 moh. Bygden Mykines ligger i Djúpidalur lengst vest på øya, mens andre betydelige dalfører er Kálvadalur og Borgardalur. I Korkadalur på nordkysten finnes store basaltsøyler, kjent som steinskógurin. Slik som på Suðuroy, som geologisk ligner på Mykines, finnes det noen kullforekomster.
Fauna
Mykines og Mykineshólmur regnes som et spesielt viktig fugleområde av BirdLife International, som følge av sin betydning som hekkested for sjøfugl, spesielt havhest (50 000 par), havlire (2 500 par), havsvale (50 000 par), havsule (200 par), toppskarv (250 par), krykkje (23 000 par), lunde (125 000 par), lomvi (9 500 individer) og teist (200 par). Havsulen forekommer ikke andre steder på Færøyene. Eroderte tufflag i klippene langs kysten og gresskledte klippetopper danner gode hekkeplasser. Historisk sett har fuglefangst, både i form av fangst av sjøfugl og sanking av egg, vært en viktig binæring for øybefolkningen. Rundt år 1900 ble det fanget anslagsvis 70 000 lundefugler årlig på Mykines. Om sensommeren ble det også jaktet på havsuleunger på Mykineshólmur på nattestid.
Av annen fauna på Mykines kan hare nevnes. Hare finnes i fjellområder og dalstrøk. En egen underart av husmus, Mus musculus mykinessiensis, er unik for øya. Musen kan ha blitt introdusert så tidlig som 500-tallet av irske munker, som drev jordbruk på Færøyene. Arten ble først beskrevet av den norske presten Peder Claussøn Friis i hans opptegnelser om øyene fra 1592, som understreket musens spesielt lange og kraftige bakben. Artens nærmeste slektning er den utdødde husmusen fra St. Kilda utenfor Skottland, Mus musculus muralis.
Klima
Mykines har et kystklima sterkt påvirket av Atlanterhavet, med milde vintre, kjølige somre og en gjennomsnittlig årstemperatur på knappe 6,1 °C. Værmessig er øya sterkt utsatt for storm, og vinden står som regel fra nordlig, sørvestlig eller sørøstlig retning. I perioden 1961–1969 ble eksempelvis kraftigste vindstyrke målt til 38,1 m/s den 4. desember 1967, og den gjennomsnittlige styrken lå på 7,8 m/s. Gjennomsnittlig årlig nedbør ligger på ca. 800 mm, det laveste på Færøyene.
Historie
Opphavet til navnet Mykines er uklart, men det kan komme fra keltisk muc-innis, «purkeøy». Dette kan henvise til hvaler, som på skotsk-gælisk kalles muc-mhara, som bokstavelig betyr «sjøpurker». I en jordebok fra 1584 brukes den danske formen Myggennes, og på 1600- og 1700-tallet noterte Lucas Debes og Jens Christian Svabo former som Myggenæs, Mikjinees, Mikines og Mikjunes.
Pollenanalyser indikerer at det ble dyrket havre og bygg på Mykines i første halvdel av 600-tallet, muligens av førnorrøne bosettere som irske munker. Disse bosetterne hadde tilsynelatende forsvunnet da norske landnåmsmenn kom til Færøyene på 800-tallet. Mykines er første gang nevnt skriftlig i et brev fra omkring år 1400. Sin del av Olavsarven har Mykines fått gjennom sagnet om hvordan basaltsøylene ble til. På kong Olav Haraldssons tid skal færøyingene ha løyet om hvorvidt det fantes skog her, for å slippe skattlegging. Da kongen ble fortalt dette, ble skogen forsteinet.
Mykines har lange tradisjoner som kirkested. I middelalderen skal det ha vært både en kirke og et kapell her. Den opprinnelig katolske kirken på øya ble revet i forbindelse med reformasjonen på 1500-tallet. Den nåværende Mykinesar kirkja ble innviet i 1879, etter at den gamle hadde blitt skadet av uvær. Kirken er tilsluttet den færøyske statskirken, Fólkakirkjan. Christian Matras noterte seg at Mykines hadde en unik tradisjon for å markere Pátursmessa den 17. mars, trolig en feilaktig oversettelse av St. Patricks dag, som må ha kommet av direkte påvirkning fra De britiske øyer. Som en såkalt útoyggj var Mykines lenge såpass isolert at en tradisjon for kvad var levende da V.U. Hammershaimb kom for å samle folkeminner på 1800-tallet. Mellom jul og faste ble det holdt mange dansekvelder. Andre forteller om en spesiell bryllupsskikk som kun var praktisert på Mykines og Nólsoy. Etter at bryllupsfesten var over, ble de nygifte hjulpet med et klesskifte. De lå deretter påkledt i sengen til en mann kom inn for å «mane brud og brudgom til sengs.»
Værforhold og fysisk krevende arbeid har gjort at mange øyboere har omkommet i ulykker, især i forbindelse med fiske eller fuglefangst. Mange skal også ha omkommet av svartedauden. På slutten av 1500-tallet skal femti båter ha forulykket i en plutselig storm, og alle arbeidsføre menn på Mykines, mellom 200 og 300 menn, mistet livet. Dette er den største drukningsulykken i Færøyenes historie. Utenlandske skip har også forlist i farvannene utenfor, deriblant nederlandske «Walcheren» i 1667, der øyboerne plyndret gods fra vraket.