cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gitar
Metoder
For at gitaren også skal være i riktig toneleie, er man avhengig av en korrekt tone som kan fungere som utgangspunkt. Til dette kan man bruke en stemmegaffel, som i en standard utførelse vil gi kammertonen A, som er 440 Hz (hertz). Dette er tonen den nest dypeste strengen skal holde. Fra denne kan man så benytte ovennevnte mønster for å stemme de andre strengene. Trivia: Før i tiden var summetonen i fasttelefoner en A, og kunne brukes i stedet for stemmegaffel.
Det finnes mange typer stemmebokser, tunere, som elektronisk tilbehør til strengeinstrumenter. Noen apparater vil tolke vibreringene fra gitaren og fortelle deg hvilken tone som klinger, og om den ligger over eller under perfekt pitch. Disse kommer i utførelser som kan legges på gitarkassen, eller festes på gitarhodet (clip-on tuner). Andre stemmebokser kobles til lydutgangen på gitarer som har pickup, og boksen har både inngang og utgang slik at de gjerne er en fast del av en gitarists sceneoppsett på konsert. Når den slås på vil den fungere som stemmeboks samtidig som den stopper lyden fra å gå videre til forsterker og høyttaleranlegg (mute), og når den slås av vil lyden slås på igjen. Prinsippet ved stemming er det samme; boksen viser hvilken tone strengen klinger med, og om den er over eller under pitch. At en stemmenboks er kromatisk betyr at den kan tolke halvtoner.
Det finnes også et stort utvalg apper til smarttelefoner, som hjelper til med å finne riktige toner for hver streng. Noen av disse er også i stand til å tolke hvilken akkord man spiller, samt hvilke akkorder som benyttes i en innspilt låt. Per 2015 er utvalget stort og broket.
Alternative stemminger
Alternative stemminger, eller omstemminger, kalles skordaturer. Det er fritt frem å finne sin egen klang ved å justere forholdet mellom de seks strengene, så lenge man ikke strammer strengen så mye at den ryker, eller slakker den så mye at den ikke klinger. Det finnes likevel en del «standard alternative stemminger» som blir gjenbrukt fordi de gir både en pen klang, ligger innenfor hva strengene og instrumentet tåler, og rent fysisk gir muligheter for hånden til å sette grep. Vanlige grep vil ofte bli unyttige når man har stemt om gitaren, og man bruker også i større grad mange strenger åpent når man spiller.
Eksempler på omstemminger:
Drop D er en stemming hvor man helt enkelt har senket den dype E-strengen, slik at den i stedet klinger i en D. Man har da fått strengerekkefølgen D - A - D - G - H - E.
Lytteeksempel Drop D:
Double drop D er lik Drop D, men man har i tillegg senket den lyseste E-strengen: D - A - D - G - H - D
Lytteeksempel Double Drop D:
DADGAD har fått navnet sitt av tonerekkefølgen, og i tillegg til å senke begge E-strengene ned til en D som i eksempelet over, har man senket B-strengen (også kalt H-strengen) ned til en A.
Lytteeksempel DADGAD:
I tillegg til ovennevnte eksempler er det vanlig med åpne stemminger, hvor man stemmer gitaren i for eksempel åpen D, åpen C, åpen G og så videre. Da klinger gitaren som en hel akkord når man ikke holder noen av strengene. Så lenge strengene befinner seg i et nøyaktig trinn i forhold til hverandre, og ikke er «sur» og lager en disharmoni, er det bare fantasien, og gitaren som konstruksjon, som setter grenser. Selv dissonanser kan være spennende.
Capo
Capo er en klype som presser ned alle strengene i et bånd på gripebrettet. Den brukes ofte for å transponere, altså endre toneart, uten å endre fingersettingen. Transponering kan være ønskelig for å tilpasse akkompagnementet til en sangers vokale register, eller til andre instrumenter i et samspill.
Annet
En alternativ stemmemetode kan være å forlate 440 Hz som kammertonen A, og heller bruke Verdis A på 432 Hz, eller Mozarts og Beethovens A på 430 Hz. Før standarden 440 Hz ble innført i 1953 var dette vanlige frekvenser, og verden over hadde man både ulike og høylytte meninger om hva som var den korrekte kammertonen. Verdi skal ha uttalt at «det vi kaller A i Roma, er B-ess i Paris».
For å få dette til må man ha en stemmeboks hvor man kan endre standardfrekvensen 440 Hz, noe som er mulig på de fleste elektroniske tunere. Alle toner senkes da ørlite, og mange opplever at spillefølelsen endres. Det finnes lytteeksempler på YouTube, hvor man får høre det samme musikkstykket i ulik frekvens. Mange opptak av klassiske musikkstykker spilt på originalistrumentene ligger også under dagens kammertone fordi instrumentet ble bygget for en annen tonehøyde.
(Det finnes også konspirasjonsteorier som påstår at standarden 440 Hz ble innført å «stresse den menneskelige sjel» og slik få folk til å bli mer arbeidsomme, mens 432 Hz påstås å «gi sjelen harmoni».)
Læringsprosess
En gitar har mange både tilnærmings- og bruksmåter. Hvordan man best lærer noe nytt, samt hvordan man ønsker å bruke instrumentet, er individuelt. Ønsker man å akkompagnere, altså spille til sang, lærer man gjerne de vanligste grepene først, og høyrehåndsteknikker som strumming (å slå rytmisk) og fingerspill (å plukke enkeltstrenger). Ønsker man å bli sologitarist, vil man gjerne ha størst glede av å lære skalaer, og hvor på gripebrettet enkelttoner befinner seg, trene på hurtighet og på venstrehåndsteknikker som hammer-on (å slå strengen ned i båndet slik at den klinger) og bending (å strekke strengen mot ny tone ved å skyve den på tvers av gripebåndet).
Mange gitarister tilbyr privattimer for enkeltelever, og det finnes organiserte kurs hvor man lærer å spille gitar i en større gruppe. I Norge har man også den landsdekkende organisasjonen AKKS, som opprinnelig ble stiftet for å rekruttere, motivere, og synliggjøre kvinner i musikkbransjen, men som i dag er en kjønns- og aldersuavhengig organisasjon som tilbyr både kursing og øvingslokaler. I tillegg til å lære å spille et instrument, kan man ta samspillkurs og låtskriverkurs.
Det finnes mange bøker med populære sanger, og tegninger av hvordan man skal holde fingrene for å spille dem. Lillebjørns Gitarbok er en klassiker i sjangeren, som i tillegg til å inneholde låter er en grundig læringsplattform. Internett er også i ferd med å bli en kvalitetsressurs hvis man ønsker å lære sanger og teknikker. Man finner tekster med både besifring og tabulaturer, og mange videoer med en trinn-for-trinn gjennomgang av nøyaktig hvordan en låt, et riff, eller en skala spilles.
Jimi Hendrix, som står som nummer én på magasinet Rolling Stones liste over tidenes 100 beste gitarister, lærte seg selv å spille. Han er en av mange anerkjente gitarister som bare har funnet frem til lydene de ønsket seg, uten først å lære regler og metoder.
Dverggalakse
En dverggalakse er en galakse som er mye mindre og mindre lyssterk enn for eksempel spiral- eller elliptiske galakser. En vanlig definisjon er at en dverggalakse har en absolutt størrelsesklasse svakere enn -18.
Dverggalakser er vanligvis sfæriske eller elliptiske i formen, og finnes ofte i grupper rundt mer lyssterke galakser.
Hans Heß
Hans Heß (født 1902) var en tysk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1928 i St. Moritz.
Heß vant en olympisk bronsemedalje i bobsleigh i Vinter-OL 1928 i St. Moritz. Han var med på den tyske femmerboben som kom på tredjeplass bak to amerikanske lag.
Erling Kjellsby
Erling Kjellsby (født 7. juli 1901 i Oslo, død 20. februar 1976) var en norsk organist og komponist.
Etter examen artium (1920) studerte han ved lærerskole og orgelskole (blant annet under Brustad). Etter en tid under Fartein Valen debuterte han (1933). Kjellsby fikk tilsetting som organist ved Uranienborg kirke i Oslo (1936) og ble tilsatt som lærer i musikk ved Oslo lærerskole (1938) der han i en årrekke var skolens kordirigent og ofte figurerte i kringkastingen. Hans bidrag som komponist var musikk i nyromantisk stil, hans senere bidrag drog i neoklassisk retning. Kjellsbys produksjon innbefatter flere verk for kor, strykekvartetter, større orkestre samt orgel og klaver. Av romanser nevnes Skummel natt ved Troldtjernet, innspilt av Kjell Bækkelund på utgivelsen Arietta.
Som organisasjonsmann var han langtids styremedlem i Norsk Komponistforening og styreformann for TONO (1945–1962), samt i ledelsen for musikergruppene ved Oslo Filharmoniske Orkester og i Norges Organistforening. Han dirigerte gjennom mange år Oslo Arbeidersangforening.
Bell 206 JetRanger
Bell 206 JetRanger er et helikopter produsert av Bell Helicopter Textron.
Værøy-ulykken
Værøy-ulykken var en flyulykke ved Værøy lufthavn den 12. april 1990. Ulykkesflyet, en de Havilland DHC-6-300 Twin Otter fra Widerøe, styrtet i havet umiddelbart etter avgang og alle fem ombord mistet livet.
Bell 206 JetRanger
JetRanger ble utviklet som en sivil variant av prototypen HO-4 som hadde mislyktes i å få en kontrakt med den amerikanske hær for et nytt lett observasjonshelikopter i 1965, en kontrakt den skulle lykkes i å få i 1968 etter at konkurransen ble gjenåpnet (se Bell OH-58 Kiowa).
I tillegg til modellene 206A og 206B JetRanger produseres blant annet en strukket variant med bedre kabinkapasitet som 206L LongRanger, og en to-motors variant som 206LT TwinRanger.
Værøy-ulykken
Værøy-ulykken førte til en kraftig debatt om sikkerheten på kortbaneflyplassen på Værøy. Flyplassen hadde åpnet bare fire år tidligere, og hadde lav regularitet på grunn av sterke vindbegrensninger. Etter ulykken ble flyplassen stengt for offentlig trafikk og øya er etter det betjent luftveien fra og til Bodø med Norges eneste passasjer-rute med helikopter som flyr til og fra Værøy helikopterhavn, Tabbisodden som ble åpnet 1. august 1993.
Rapport fra Havarikommisjonen forelå 25. februar 1991 og konkluderte med at årsaken til havariet var at flyet kom inn i vindforhold som oversteg det flyet var konstruert for. Dermed oppstod brudd i haleroret som medførte at flyet ikke lenger kunne kontrolleres.
Det fremkom også at vindstyrken på flyplassen var over selskapets begrensninger for avgang og at både selskapet og flygerne hadde fra flere hold vært utsatt for betydelig press relatert til regulariteten ved flyplassen.
Inn- og utflygingen samt selve landingsfasen og området der flyet havarerte, var kjent for spesielle turbulensproblemer. En spesiell gruppe flygere med omfattende erfaring, ansatt i Widerøe, hadde også frarådet den valgte plassering av flyplassen. .
Etter ulykken og frem til lufthavnen ble lukket, var det bare to Widerøe-flygere som gjennomførte flygninger til og fra Værøy lufthavn.
Pirates of the Caribbean: The Curse of the Black Pearl
Pirates of the Caribbean: The Curse of the Black Pearl (kan oversettes til Karibiens Pirater: Den sorte perles forbannelse) er en amerikansk eventyrfilm fra 2003. Filmen er den første i en serie av fem filmer som er inspirert av attraksjonen Pirates of the Carribean som finnes i flere Disneyparker. Den har gjenoppvekket 1700-tallets pirater i den kulturelle bevissthet, kanskje spesielt på grunn av skuespilleren Johnny Depps tilstedeværelse i rollen som Jack Sparrow, en skikkelse som sies å være inspirert av gitaristen Keith Richards i rockegruppa Rolling Stones. Richards ble da også senere i filmserien castet som faren til Jack.
Innledning
Filmen Pirates of the Caribbean begynner med et skip på vei til Port Royal, en havneby på Jamaica. Om bord på båten er Elizabeth Swann, guvernør Swanns unge datter. Hun oppdager plutselig en ung gutt på en flåte, og mannskapet får reddet ham om bord. Gutten sier at han heter Will Turner, før han mister bevisstheten. Han har en piratmedaljong rundt halsen, og Elizabeth blir redd for at han er en pirat. Hun tar medaljongen med seg.
Hovedhandling
Så går filmen 8 år fremover: Den unge smeden Will Turner (Orlando Bloom) er forelsket i Guvernørens datter, Elizabeth Swann (Keira Knightley), men det er også en annen mann, kommandør Norrington som er forelsket i henne. Like før Norrighton skal fri til henne, faller Elizabeth utfor et stup og ned i sjøen. Hun blir reddet av piraten Jack Sparrow (Johnny Depp). Siden han er en pirat, blir det bestemt at han skal henges. Samme natt blir imidlertid Port Royal angrepet av pirater ledet av Barbossa (Geoffrey Rush). De kidnapper Elizabeth. Hun tror de skal kreve løsepenger for henne, siden hun er guvernørens datter, og sier at hun heter Elizabeth Turner, og er en hushjelp. Hun gjør en avtale med piratene om at de skal la Port Royal være i fred, hvis de får pirat medaljongen hennes, som de, underlig nok, er svært så interessert i. Så seiler piratene sin vei, med Elizabeth om bord. Will Turner vil prøve å redde Elizabeth, og siden piraten Jack Sparrow sier han vet hvor de er, hjelper Will piraten og rømme fra fengselet.
Jack og Will stjeler en båt for å forfølge piratene, selv om de vet at piratenes skip, Black Pearl, er mye raskere. Jack forteller Will at han kjente faren hans, og at han var en pirat. De når frem til Tortuga, en havn for pirater der de kan drikke seg fulle og gå på bordeller. De finner et mannskap, og fortsetter jakten på Black Pearl.
Imens har Elizabeth fått problemer: Barbossa forteller henne at de er ofre for en forferdelig forbannelse. På en bortgjemt øy, Isla de Muerta, (de dødes øy) fantes det en skatt som besto av 882 gullstykker. Hvis noen dødelige fjernet så mye som et stykke fra steinkista de lå i, ville de bli straffet i all evighet. Barbossa og piratene hans trodde ikke på forbannelsen, tok alle gullstykkene, og brukte dem på rom, mat og kvinner. Men forbannelsen slo til, og nå kan de ikke føle hverken smerte eller noen annen følelse. De er blitt levende døde, men det er bare i månelyset at man kan se hva de virkelig er: Levende skjeletter. For å heve forbannelsen må de bringe tilbake alle de 882 gullstykkene, og betale tilbake med blod. Elizabeths medaljong er det siste stykket. Og blodet de skal betale tilbake er Elizabeths blod.
Etter hvert når piratene frem til øya med steinkista, og Jack og Will ankommer like etterpå. Will får vite at det egentlig var Jack Sparrow som var kaptein på Black Pearl, men at han mistet skipet da førstestyrmannen, Barbossa fikk mannskapet til å begå mytteri. De etterlot Jack på en øy for at han skulle dø, med ikke noe annet enn en pistol med et skudd i. Men Jack kom seg vekk fra øya, og han har fremdeles det ene skuddet. Han har tenkt å spare det til Barbossa. Jack og Will følger etter piratene inn i hulen med den forbannede skatten. De ser at piratene skal til å bruke Elizabeths blod for å heve forbannelsen. Jack sier de skal vente på det rette øyeblikket, men Will tror Jack skal forråde dem, og slår Jack ned.
Piratene trenger bare litt blod, så de skjærer Elizabeth i hånden, og slipper det siste gullstykket i kista. Men ingen ting skjer. Elizabeths blod er ikke det riktige blodet, de trenger blod fra barnet til William Turner, en pirat de drepte fordi han var lojal mot Jack Sparrow. Elizabeth og Will klarer å flykte, og de tar med seg medaljongen. Jack blir oppdaget av piratene, og for å ikke bli drept forteller han dem at han vet hvem sitt blod de trenger. Elizabeth, Will og mannskapet deres drar fra øya, men etter en liten stund følger Black Pearl etter. Og Black Pearl er mye raskere en deres skip.
Black Pearl tar igjen skipet deres, og det blir kamp. Piratene til Barbossa vinner, og Elizabeth, Jack og mannskapet deres blir tatt til fange. Will har fått vite av Elizabeth at de trengte blod fra William Turners barn, altså Will selv. Han ofrer seg selv for Elizabeth og mannskapet, og inngår en avtale med Barbossa, de får hans blod, mot at de andre skal få gå. Barbossa og piratene hans setter Jack og Elizabeth i land på den samme øya de satte Jack i land på den gangen de gjorde mytteri for 10 år siden. Det er et romlager der, og Elizabeth får vite at Jack kom seg i land takket være rom smuglere. Hun bruker rom til å lage et signal, og Norrington og faren hennes finner dem. Men de nekter å dra etter piratene for å redde Will. Til slutt lover Elizabeth og gifte seg med Norringthon hvis de redder Will. Så setter de nok en gang kursen for øya med den forbannede skatten.
Norringtons skip ankrer opp uten for Isla de Muerta, og han, Jack og det meste av mannskapet seiler ut i småbåter. Norrington vil ikke storme hulene, for da kan de havne i bakhold. Jack foreslår at han kan ro inn å lokke piratene ut, så kan Norrington og mannskapet drar tilbake til skipet deres, og fyre av kanonkuler mot dem. Jack ror inn, men Norrington stoler ikke på ham, og beordrer mannskapet til å bli i småbåtene for å drepe piratene med geværer i stedet. Samtidig gir han ordre om at Elizabeth skal bringes i sikkerhet i kahytten på båten.
Ingen vil tro på Elizabeth når hun forteller at piratene er levende døde, og at de ikke kan drepes av vanlige kuler. Så hun rømmer fra kahytten, og ror mot piratens skip, Black Pearl. Imens har Jack akkurat rukket frem i tide til å redde Will fra å få halsen skåret over. Jack forteller Barbossa at Norrington og hans menn venter på dem like utenfor. Han foreslår at piratene venter med å drepe Will, at de i stedet er udødelige litt til, slik at de kan slakte ned Norringtons menn, slik at de kan få to skip. Men stikk i strid med Jacks plan, går piratene ikke ut i båtene; I stedet går de under vann til skipet, slik at ingen kan se dem.
Elizabeth befrir Jacks mannskap fra Black Pearl, men de nekter å følge henne inn i hulene for å redde Will og Jack. I stedet stikker de av med Black Pearl. Elizabeth må ro inn alene. I hulen har Jack befridd Will, og de to kjemper mot Barbossa og piratene. Barbossa stikker sverdet sitt gjennom Jack, og det virker som om han dør, men så rygger han ut i månelyset, og det viser seg at han også er en udødelig. For mens han sto og forhandlet om Wills liv, har han klart og lure til seg et av gullstykkene.
Angrepet på Norringtons skip kommer uventet, men heldigvis blir Norrington varslet. Han og mennene hans ror tilbake til skipet, og blir med i kampen. I hulen kjempes det også; Elizabeth er kommet til, og hun og Will klarer og nedkjempe piratene. Will løper opp mot kisten med gullstykkene, og Jack kaster det gullstykket han har til ham. Barbossa retter pistolen mot Elizabeth, og det lyder et skudd. Men det var ikke Barbossa som skjøt, det var Jack. ”I ti år har du hatt den pistolen, og nå kastet du bort skuddet!” sier Barbossa hånlig. ”Han kastet det ikke bort,” sier Will, og så slipper han det siste gullstykkene i kista, sammen med litt av sitt eget blod. Barbossa bretter opp skjorta, og blod begynner å sive ut. Så faller han død om i haugen av skatter.
På skipet stopper kampen opp. Piratene er ikke lenger udødelige, og de kaster våpnene og gir opp. Men Jacks mannskap har tatt Black Pearl, så han kan ikke komme seg vekk. Han blir dømt til hengning.
Jacks mange forbrytelser blir lest opp, og Will prøver å redde vennen. De kommer seg nesten vekk, men så blir de omringet. Guvernør Swann er rasende, han benådet Will da han kom tilbake til Port Royal, er dette måten han takker han på? Norrington sier at Will har glemt hvor hans plass er, men Will sier at den er mellom Norrington og Jack. ”Det er min plass også,” sier Elizabeth, og stiller seg ved siden av Will, mellom Jack og de andre. Guvernør Swann beordrer alle til å senke våpnene. Jack flykter, eller rettere sagt; han snubler og faller så han faller i vannet. Da dukker plutselig Black Pearl opp, Jack svømmer mot skipet, og Norrington gir opp å forfølge ham. ”Så dette er altså veien du velger?” spør Guvernør Swann, ”han er jo bare en smed.”. ”Nei,” svarer Elizabeth, ”Han er en pirat.” Så kysser de hverandre. Og på Black Pearl kommer Jack om bord igjen, og får endelig tilbake skipet sitt. Så setter han kursen mot horisonten.
Isla de Muerta
Isla de Muerta (De Dødes Øy) er en øy i filmen Pirates of the Caribbean: The Curse of the Black Pearl. Øyen blir også omtalt som «Øyen ingen kan finne». Bare en som vet hvor øyen er, kan finne den. På Isla de Muerta ligger en kiste fylt av gullmynter. Disse gullmyntene er aztekergull, og ble forbannet av aztekergudene for å stoppe Hernán Cortes’ mannskap fra å fortsette å plyndre og drepe aztekere etter Cortes’ død. Dersom noen mynter blir tatt fra denne kisten, blir alle som tok en eller flere mynter forbannet helt til alle myntene er lagt tilbake, og blod ofret. Hvis man ble forbannet, ville man bli forvandlet til skjeletter i fullmånelys, man kan ikke dø og mat og drikke blir til aske i munnen.
Men siden Jack Sparrow har et kompass som peker på det du ønsker mest, har han mest sannsynlig visst hvor Isla de Muerta ligger. Rundt ti år før filmen, hadde han fortalt førstestyrmannen sin, Hector Barbossa, hvor øyen er. Senere samme kveld, gjør mannskapet mytteri, og setter Jack på en øde øy med en pistol og ett skudd, gjør Hector til kaptein og seiler til Isla de Muerta for å ta skatten som deres egen. Senere i filmen forteller Jack til Hector at han er glad for at mannskapet gjorde mytteri, for hvis de ikke hadde, hadde Jack hatt en like stor del i forbannelsen som dem.
Jacob Vigeland
Han har vært med i filmene Olsenbanden jr. på Cirkus og Olsenbanden jr. Sølvgruvens hemmelighet i rollen som Knut, og i TV-serien ORPS og filmen ORPS – The Movie i rollen som Michael Stoltenberg. Han har også spilt i Teacup Travels.
Anthony Woodville, 2. jarl Rivers
Anthony Woodville (født ca. 1442, død 25. juni 1483) var andre jarl Rivers, tilknyttet det engelske hoffet og forfatter.
Han var eldste sønn av Richard Woodville, 1. jarl Rivers og Jacquette av Luxembourg. Som sin far var han under rosekrigene først lancastrianer, og kjempet for Lancaster i slaget ved Towton, men senere ble han yorkist.
I 1464 giftet hans søster Elizabeth Woodville seg med Edvard IV av England, og flere av hennes slektninger ble sentrale rådgivere for kongen. I 1469 døde faren, og Anthony arvet jarl-tittelen. Da Edvard i 1470 måtte gå i eksil ble Rivers med, og neste år ble han med tilbake til England. Han ble såret i slaget ved Barnet.
I 1473 ble Rivers utnevnt til guvernør for prinsen av Wales' hushold. Da kongen døde i 1483 fulgte han den unge Edvard V mot London. Men de ble avskåret av hertugen av Gloucester, som fengslet jarlen, og fikk ham halshugget for å fjerne alle som kunne stå i veien for hans plan om å kreve tronen.
Erkki Pukka
Erkki Pukka er en finsk tidligere skihopper. Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka i 1964/65 og 1966/67, og ble nummer 7 og 46 sammenlagt. Han vant rennet i Garmisch-Partenkirchen 1. januar 1965. Han ble nummer 59 av 61 deltakere i normalbakken i VM i Oslo i 1966.
Heini Ihle
Heinz «Heini» Ihle (født 24. april 1941 i Tiefenbach) er en tysk tidligere skihopper som konkurrerte for Vest-Tyskland. Han representerte SC Oberstdorf.
Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka fra 1960 til 1973, med 17.-plass i 1962/63 som beste sammenlagtplassering. Hans beste plassering i enkeltrenn i Hoppuka var 2.-plass i Garmisch-Partenkirchen 1. januar 1965. Han var med i VM i 1962 og 1970, med 27.-plass i normalbakken i Štrbské Pleso i 1970 som beste resultat. I OL i Grenoble i 1968 ble han nummer 22 i normalbakken i Autrans og nummer 46 (av 58 deltakere) i storbakken i Saint-Nizier.
Heini Ihle ble vesttysk mester i 1965.
Dance Hall at Louse Point
Dance Hall at Louse Point er et musikkalbum fra 1996 av de engelske musikerne John Parish og Polly Jean Harvey. Parish skrev og fremførte musikken mens Harvey skrev og sang tekstene. Paret hadde samarbeidet musikalsk i flere år før de lagde dette albumet sammen. Under oppveksten spilte Harvey saksofon, gitar og bidro med støttevokal for Parish' band Automatic Dlamini før hun startet sitt eget band i 1991. Parish bidro senere som medprodusent, gitarist, perkusjonist og keyboardist på Harveys album To Bring You My Love fra 1995 og skulle også bli en betydelig bidragsyter på albumet Is This Desire? fra 1998.
Sporliste
Alle låtene er komponert av John Parish og PJ Harvey, unntatt hvor annet er notert.
Helgelandssykehuset
Helgelandssykehuset HF (sørsamisk: Helgelaanten skïemtjegåetie) er et av fire helseforetak i Helse Nord RHF, og består av en rekke enheter som ble slått sammen 1. januar 2002 i forbindelse med statlig overtakelse av spesialisthelsetjenesten. Helgelandssykehuset HF leverer spesialisthelsetjenester innen somatikk og psykisk helse og rus. Vi har tre sykehus fordelt på tre byer (Mo i Rana, Mosjøen og Sandnessjøen), samt Distriktsmedisinsk senter i Brønnøysund. I tillegg til de somatiske sykehusenhetene har Helgelandssykehuset behandlingstilbud innen psykisk helse og rus i alle byer. All virksomhet i Helgelandssykehuset er tuftet på verdiene kvalitet - trygghet - respekt. Verdiene skal prege måten sykehuset møter pasienter, pårørende, ansatte og samarbeidspartnere.
Sebastian Huber
Sebastian Huber (født 26. juni 1901 i Füssen i Bayern i tyskland, død 6. mars 1985) var en tysk sportsutøver som deltok flere olympiske leker, 1928 i St. Moritz, 1932 i Lake Placid og 1936 i Garmisch-Partenkirchen.
Helgelandssykehuset
Helgelandssykehuset.no
Pasientbehandling
Pasientgrunnlaget til helseforetaket er cirka 78 000 mennesker. Av Helgelands 18 kommuner er det kun Bindal kommune som ikke sokner til Helgelandssykehuset. Folk fra Bindal kommune får sin spesialhelsetjeneste fra Helse Nord-Trøndelag. Gjennom pasientfokus og samhandling skal helseforetaket sikre et trygt og framtidsrettet tjenestetilbud basert på verdier som kvalitet, omsorg og respekt.
Befolkningsgrunnlag per 1. januar 2020 :
Sebastian Huber
Huber vant en olympisk bronsemedalje i bobsleigh under Vinter-OL 1928 i St. Moritz. Han var med på den tyske femmerboben som kom på tredjeplass bak to amerikanske lag.
Helgelandssykehuset
Avdelinger
Klinikker og avdelinger i Helgelandssykehuset
Nye Helgelandssykehuset
27. januar 2020 besluttet helse- og omsorgsministeren at Helgelandssykehuset i framtida skal være ett sykehus lokalisert på to steder – Mo i Rana, og Sandnessjøen og omegn. Sykehuset i Sandnessjøen og omegn skal være hovedsykehus. Følg prosjektet her:
Nye Helgelandssykehuset
Timothy Brown
Timothy Brown (født Thomas Allen Brown, 24. mai 1937 i Knightstown i Indiana i USA, død 4. april 2020) var en amerikansk skuespiller og amerikansk fotballspiller, som skuespiller kanskje mest kjent for sin rolle som Oliver Harmon «Spearchucker» Jones i TV-serien M*A*S*H.
Han måtte slutte i serien etter noen få episoder da produsentene av serien fikk vite at ingen afroamerikanere tjenestegjorte som kirurger i den amerikanske hæren under Koreakrigen. «Spearchucker»s seng i legenes telt, kalt for «sumpen» («the Swamp») – det var opprinnelig tilsammen fire leger – ble stående tom i de neste elleve årene serien ble produsert og ble bare brukt av besøkende offiserer.
Hans karriere inkluderer amerikansk fotball, der han spilte for Green Bay Packers i 1959), Philadelphia Eagles (1960–1967) og Baltimore Colts (1968).
Sammen med Gary Burghoff og G. Wood hadde han også en rolle i filmen M*A*S*H.
Amerikansk fotball
Brown spilte college football ved Ball State College i Muncie, Indiana. Han ble plukket opp sent i NFL Draft i 1959 og, da kjent som "Timmy" Brown, spilte én kamp med Green Bay Packers, åtte sesonger med Philadelphia Eagles og én sesong med Baltimore Colts, alt i National Football League (NFL). Han scoret den siste touchdown i NFL Championship Game 1968, og spilte sin siste kamp to uker senere i Super Bowl III med Colts.
Brown ble utvalgt til Pro Bowl i 1962, 1963 og 1965. Han er den eneste spilleren i Philadelphias historie til å returnere et avspark 105 yards for en touchdown, og den eneste fra Eagles (og første av ni i NFL noensinne) til å returnere to avspark, 90 og 93 yards, for touchdowns i én kamp. Han ledet ligaen i yards samlet to ganger (1962 med 2 306 og 1963 med 2 428). Han ledet også ligaen i kick returns og return yards to ganger, i 1961 og 1963.
Brown var også ekspertkommentator for CBS' dekning av NFL i 1973.
Statsforvaltning
Statsforvaltning eller statsadministrasjon er en stats indre styre, administrasjonen av staten og samfunnet.
Norge
Statsforvaltningen i Norge er den delen av offentlig forvaltning som omfatter departementer, direktorater og en rekke faste råd og utvalg, og driver i hovedsak ikke-markedsrettet virksomhet. De er underlagt regjeringen, hvor statsrådene leder hvert sitt departement.
Det blir jevnlig gjort endringer i departementsstrukturen, ved at saksområder blir overført mellom departementer eller ved at departementer blir nedlagt eller opprettet. Stoltenberg II-regjeringen har pr. april 2010 18 departementer og 20 regjeringsmedlemmer medregnet statsministeren.
Rosameitemark
Rosameitemark (Aporrectodea rosea) er en art i gruppen meitemarker. Den lever i fuktig jord. Kroppen er tynn og blir 2-11 cm lang og 2-4 mm tykk. Typisk lengde er 5 cm.
Statsforvaltning
Danmark
Ordet Centraladministrationen viser til at hele administrasjonen en gang har ligget utelukkende sentralt, i hovedstaden København. I dag er det skjedd en desentralisering av enkelte arbeidsområder, og direktorater er blitt flyttet ut fra hovedstaden.
Georg Philipp Telemann
Georg Philipp Telemann (født i Magdeburg, død 25. juni 1767 i Hamburg) var en tysk barokkomponist som gjennom sine komposisjoner og sitt musikksyn formidlet nye impulser og satte et sterkt preg på musikkverdenen i første halvdel av 1700-tallet.
Telemann er sannsynligvis den mest produktive komponisten i europeisk musikkhistorie, i det minste bedømt etter det som er bevart etter ham. Han var Johann Sebastian Bach, Antonio Vivaldi og Georg Friedrich Händels samtidige (Händel var også venn av Telemann). Bach regnes idag som den største komponisten av dem, men i deres levetid var Telemann den mest spilte og mest kjente. .
Telemann lærte stort sett musikk gjennom selvstudium. De første suksessene som komponist fikk han mens han var jusstudent ved universitetet i Leipzig. Her grunnla han amatørorkestre og ledet operaoppføringer, og ble tilslutt musikkdirektør ved universitetskirken. Etter korte ansettelser ved hoffene i Sorau og Eisenach ble Telemann musikkdirektør for byen Frankfurt am Main i 1712. Han var samtidig kapellmester ved to kirker og publiserte musikken sin på eget forlag. Fra 1721 var han ansatt som Cantor Johannei og Director Musices i Hamburg, noen av Tysklands mest prestisjefylte musikkposter, og litt senere overtok han ledelsen for byens opera. Han sto fremdeles i tett kontakt med utenlandske hoff, og organiserte regelmessig offentlige konserter for byens øvre sosiale lag. Internasjonal berømmelse fikk Telemann etter et åtte måneders opphold i Paris i 1737-38. Telemanns omfangsrike verkliste omfatter alle de vanligste av tidens musikkformer. Et utpreget trekk ved musikken hans er sangbare melodier, oppfinnsom bruk av klangfarger, og uvanlige harmoniske effekter – spesielt i senere verk. Telemanns instrumentalverk preges ofte av fransk og italiensk innflytelse, iblant også med innslag av polsk folkemusikk. Han skapte en egen tysk stil.
Etter hvert som de kulturhistoriske idealene endret seg utover på 1800-tallet møtte Telemanns musikk hard kritikk. Først i andre halvdel av 1900-tallet begynte man på en systematisk utforsking av hans samlede produksjon, og arbeidet er fremdeles ikke avsluttet fordi det store omfanget gjør det vanskelig å få oversikt.
Et tysk musikkarkiv havnet i forbindelse med andre verdenskrig i Armenia. Senere tilbakeført til universitetsbiblioteket i Hamburg der ukjente komposisjoner av Telemann har blitt oppdaget og spilt inn.
Barn- og ungdom
Telemann kom fra en velutdannet øvre middelklassefamilie i Magdeburg; så godt som alle hans eldre slektninger var universitetsutdannet. Bortsett fra en oldefar på farssiden som hadde vært kantor i Halberstadt, var ingen av Telemanns familiemedlemmer direkte beskjeftiget med musikk. Georg Philipp var den yngste av tre søsken som nådde voksenalder. Han var elev ved gymnaset ved Magdeburgs domkirke hvor han fikk undervisning i latin, retorikk, dialektikk og tysk litteratur. Den omfattende allmenndannelsen satte ham blant annet i stand til å skrive poesi på tysk, fransk og latin. Han behersket også italiensk og engelsk. Han var et musikalsk vidunderbarn og lærte fiolin, blokkfløyte og lutt på egen hånd. Presten i Zellerfeld var musikkentusiast og betalte for Telemanns skolegang. Den unge Telemann ble oppfordret til å skrive både kirkemusikk og verdslig festmusikk.
På Telemanns tid eksisterte det ikke offentlige konserter i Magdeburg, så verdslig musikk oppført ved skolen ble et viktig supplement til det kirkemusikalske tilbudet i byen. Gjennom selvstudium lærte Telemann å spille ulike instrumenter som skolene stilte til disposisjon. Hans musikalske talent var betydelig, og han komponerte sine første stykker som tiåring, ofte i hemmelighet og på lånte instrumenter. Den første musikkundervisning fikk han hos kantoren Benedikt Christiani: etter noen få ukers sangundervisning kunne Telemann vikariere for kantoren som foretrakk å komponere framfor å undervise. I tillegg fikk han to ukers undervisning i klaverspill. Dette var all den musikkundervisningen han fikk på denne tid. Moren, som var blitt enke alt i 1685, likte ikke at han drev med musikk, og advarte spesielt mot musikere, som hun betraktet som sosialt underlegne.
Bare tolv år gammel komponerte Telemann sin første opera, Sigismundus, etter en libretto av Christian Heinrich Postel. Moren ønsket å avverge en musikalsk karriere og beslagla alle hans musikkinstrumenter. Rundt årsskiftet 1693/94 sendte hun sønnen til en skole i Zellerfeld. Sannsynligvis visste hun ikke at stedets kirkelige tilsynsfører beskjeftiget seg med musikk og hjalp Telemann i hans musikalske bestrebelser. Nesten ukentlig komponerte Telemann motetter for kirkekoret, og i tillegg skrev han arier og leilighetsmusikk som han la fram for bymusikanten.
I 1697 ble Telemann elev ved det anerkjente Andreanum-gymnaset i Hildesheim. Her lærte han – stort sett autodidaktisk – å spille orgel, fiolin, gambe, tverrfløyte, obo, skalmeie, kontrabass og bassposaune. Dertil komponerte han vokalmusikk for skoleteateret, og byens jesuittiske kirkemusikalske direktør Pater Crispus ga ham i oppdrag å lage musikk for gudstjenesten ved St. Godehardiklosteret.
Telemann tok inntrykk av musikklivet i Hannover og Braunschweig-Wolfenbüttel, der han ble kjent med fransk og italiensk instrumentalmusikk. Erfaringer og impulser fra denne tiden skulle i stor grad vise seg senere verk. Han fikk i all hemmelighet musikkundervisning, og lærte å kjenne den italiensk pregede stilen til Rosenmüller, Corelli, Caldara og Steffani.
Studieår i Leipzig
I 1701 avsluttet Telemann grunnutdannelsen og ble immatrikulert ved Universitet i Leipzig. Under påtrykk fra moren var hensikten å studere jus, og holde seg helt vekk fra musikken, om en skal tro det han skriver i selvbiografien, men Leipzig var et av tidens musikksentra, så valget av akkurat denne byen som studiested virker ikke helt tilfeldig. Allerede på veien til Leipzig stoppet han i Halle for å treffe den da sekstenårige Georg Friedrich Händel, og det oppsto et livslangt vennskap.
Telemann skriver at han til å begynne med forsøkte å holde sine musikalske ambisjoner hemmelig for studiekameratene. Angivelig fant Telemanns musikkglade romkamerat ved en (sannsynligvis fingert) tilfeldighet en komposisjon under noe bagasje. Stykket ble oppført i Thomaskirken følgende søndag, og det førte til at borgermesteren bestilte to nykomponerte kantater hver måned.
I 1702, bare et år etter han begynte ved universitet, grunnla han et 40-manns studentorkester, et såkalt Collegium musicum. Orkesteret gav offentlige konserter og fortsatte å eksistere under samme navn etter at Telemann forlot Leipzig. Også senere, under ledelse av Johann Sebastian Bach, hadde det «telemannske» collegium musicum stor betydning for byens musikkliv.
Samme år ledet Telemann oppføringer ved operaen i Leipzig. Han var operaens hovedkomponist helt til den ble lagt ned. Medlemmer av collegium musicum deltok under operaoppføringene og Telemann spilte selv generalbass. Iblant sang han også. Byens offisielle musikkdirektør, Johann Kuhnau, ergret seg over Telemanns voksende anseelse og hevdet at oppførelsene av Telemanns verdslige verk kom i veien for kirkemusikken. Dermed nektet han sine kormedlemmer å delta ved operaoppføringene. I 1704 fikk Telemann stilling som musikkdirektør ved universitetskirken i Leipzig. Organistposten som fulgte med gav han til studenter.
Mens han var i Leipzig foretok han to reiser til Berlin, og i 1704 tilbød greve Erdmann von Promnitz ham posten som kapellmester ved hoffet i Sorau, Schlesien. Det er uvisst hvorfor han tiltrakk seg grevens oppmerksomhet, men det er mulig at det spente forholdet til Kuhnau fikk Telemann til å ønske seg vekk fra Leipzig.
Sorau og Eisenach
Telemann forlot Sorau i 1706 fordi byen var truet av Karl den tolvtes svenske armé. Han reiste til Eisenach hvor han grunnla et orkester og ble konsertmester og kantor ved hertug Johann Wilhelms hoff. Her traff han Johann Bernhard Bach den eldre og Johann Sebastian Bach. I Eisenach komponerte han konserter for ulike besetninger, 60 til 70 kantater og serenader, kirkemusikk og «operetter» for festlige anledninger. Tekstene forfattet han oftest selv. I tillegg produserte han fire eller fem årganger kantater for gudstjenestene. Med sin barytonstemme deltok han selv ved oppføringene av kantatene.
I oktober 1709 giftet Telemann seg med Amalie Luise Juliane Eberlin, en av hoffdamene til grevinnen av Promnitz. Kort tid før utnevnte hertugen ham til sekretær – en høy stilling på den tiden. I januar 1711 fødte hans kone en datter, men døde selv av barselsfeber.
Frankfurt am Main
Telemann begynte nå å søke stillinger i Frankfurt am Main, kanskje fordi han søkte nye utfordringer, kanskje fordi han ville bli uavhengig av adelen, og i 1712 ble han utnevnt til byens musikkdirektør og kapellmester ved Paulskirken, noe senere også ved Katharinakirken. Han fullførte kantateårgangene han hadde påbegynt i Eisenach og komponerte ytterligere fem. Ellers hadde han ansvar for undervisningen av privatelever. Som i Leipzig nøyde ikke Telemann seg med disse forpliktelsene; i 1713 overtok han organiseringen av de ukentlige konsertene, og tok også på seg ulike verv for den fornemme herreklubben «Zum Frauenstein» som holdt til i bydelen Liebfrauenberg der han selv bodde. I tillegg utnevnte Hoffet i Eisenach ham til kapellmester von Haus aus (utenfor huset/hoffet), slik at han fikk beholde tittelen, men bare behøvde å levere kantater og leilighetsmusikk til hoffet og kirkene. Denne posisjonen hadde han til 1731.
I 1714 giftet Telemann seg med den 16-årige Maria Catharina Textor (1697–1775). Følgende år ga han ut sine første trykte verk på eget forlag. Etter å ha brukt et gunstig jobbtilbud fra hertug Fredrik av Sachsen-Gotha-Altenburg i Gotha som brekkstang, klarte Telemann å høyne årsinntekten fra byen med 100 Gulden. Sammenlagt tjente han nå 1 600 Gulden i året og var blitt en av de best betalte innbyggerne i Frankfurt.
Under et besøk i Dresden i 1719 traff han Händel igjen, og tilegnet fiolinvirtuosen Pisendel en samling fiolinkonserter. Også etter han hadde forlatt Frankfurt, skrev Telemann et verk for byen hvert tredje år fram til 1757.
Første tid i Hamburg
I 1721 aksepterte Telemann et tilbud om stillingene som Cantor Johannei og Director Musices i Hamburg. Han var dermed byens musikalske leder og hadde blant annet ansvaret for musikken ved de fem store evangelisk-lutherske bykirkene. Først nå hadde han mulighet til å komponere og oppføre musikk i alle musikalske former, og hans 46 år lange hovedperiode som skapende kunstner kunne begynne.
To kantater ukentlig og en pasjon pr år var komposisjonsforpliktelsene Telemann nå hadde påtatt seg. I tillegg komponerte han tallrike musikkstykker for private og offentlige anledninger. Kantorstillingen ved Johannes-skolen førte med seg oppgaver både musikalske og andre, og virket som lærer. Men utenommusikalsk undervisning utførte ikke Telemann personlig. Ellers bygde han opp igjen det Collegium musicum som Matthias Weckmann grunnla i 1660, og som en periode ikke hadde holdt konserter. Han tok seg selv av billettsalget når collegiet hadde konserter. Videre fortsatte han som forlegger. For å spare utgifter laget han trykkplatene, og kunne produsere ni eller ti plater hver dag. Fram til 1740 publiserte han på eget forlag 46 noteverk som han solgte gjennom bokhandlere i flere tyske byer og i Amsterdam og London. Man kunne bestille partiturer direkte fra komponisten, og fram til 1739 informerte han om sitt stadig voksende tilbud i en egen katalog.
Han var imidlertid involvert i konflikter i byen. Det pågikk en langvarig strid om hva slags rett han hadde til inntektene ved salg av teksthefter til kantater og pasjoner han selv hadde skapt. Denne striden vant han så sent som i 1757. I tillegg opplevde han at kirkerådet for de fem hovedkirkene (Kollegium der Oberalten) protesterte mot at Telemann i 1722 skulle få oppføre noen av sine kantater i et fornemt vertshus. Telemann uttrykte på sin side at han var misfornøyd med lønna, og hevdet at han hadde for liten bolig, Til sammen var nok alt dette årsak til at han søkte posten som Thomaskantor i Leipzig etter Kuhnaus død. Telemann ble enstemmig innstilt foran de fem andre søkerne, og 3. september 1722 leverte han sin avskjedssøknad. Byrådet høynet da umiddelbart lønna med 400 lübske Mark. Resultatet ble at Telemann valgte å si fra seg stillingen som Thomaskantor og ble værende i Hamburg. Hans samlede årsinntekt var nå ca. 4 000 Mark.
Ny start i Hamburg
Først nå tjente Telemann godt på alle sine virksomheter. Samme år overtok han ledelsen av operaen for en årslønn på 300 Taler, og denne posten hadde han til operahuset ble nedlagt i 1738. De fleste av de 25 operaene som ble oppført på denne tiden er tapt. I 1723 fikk Telemann enda en stilling som kapellmester von Haus aus, denne gangen ved markgreven av Bayreuths hoff, dit han fra tid til annen sendte instrumentalmusikk og en årlig opera. Telemanns konsertvirksomhet foregikk stort sett i «Drillhaus», det hamburgske borgervernets ekserserhall, og var på grunn av høye billettpriser forbeholdt byens høyere sosiale lag. Bortsett fra i operaen oppførte Telemann nesten bare egne komposisjoner.
I 1728 grunnla Telemann og Johann Valentin Görner det første tyske musikktidsskriftet som i tillegg til redaksjonelle tekster inneholdt musikalske bidrag av forskjellige komponister. Der getreue Musikmeister hadde til formål å fremme musisering i hjemmet og kom ut annenhver uke. Ved siden av Telemann og Görner bidro 11 andre samtidige musikere med sine komposisjoner, blant annet Keiser, Bonporti og Zelenka. Det ble også utgitt samleutgaver for læreformål.
På tolv år fikk Telemanns hustru Maria Catharina ni barn, hvorav to døde. Tross et nesten permanent gikk gravid, sørget hun for en voksende husstand med opp til tolv personer, deriblant Telemanns datter fra første ekteskap og ytterligere tre personer – sannsynligvis en hushjelp, en huslærer og en elev av Telemann. Ti år etter at deres siste barn ble født oppdaget Telemann at hun hadde spilt bort 5 000 Hamburgske riksdaler (15 000 Mark, dvs flere årslønner) på hasardspill. De ble skilt, og i 1735 reiste hun tilbake til Frankfurt. I Hamburg ble spredt et rykte om at hun var død. Uten at Telemanns visste om det, satte noen av byens borgere igang en innsamlingsaksjon for å redde ham fra konkurs. Det lyktes ham imidlertid å dekke kravene til de viktigste kreditorene, hovedsakelig med sine egne midler. Han kunne til og med unne seg et kuropphold etterpå, så vi kan gå ut fra at han har vært en formuende mann.
Reise til Paris og senere år
Telemann hadde lenge ønsket seg til Paris, og etter å ha mottatt invitasjon av de franske musikerne Forqueray, Guignon og Blavet, reiste han høsten 1737. Fram til da var syv av Telemanns verk blitt trykket opp i Paris. Etter et fire måneders opphold ga kongen ham en 20 års eksklusiv rett til sine egne publikasjoner, dvs. en beskyttelse mot piratkopiering. Telemann oppførte flere av sine verker i Paris, og oppholdet ble hans internasjonale gjennombrudd. Også anseelsen i Tyskland økte etter dette, og i mai 1738 vendte han tilbake til Hamburg. I 1739 ble han opptatt i Correspondierende Societät der musicalischen Wissenschaften, en gruppe som beskjeftiget seg med musikkteoretiske spørsmål.
Oktober 1740 la Telemann trykkplatene for 44 av sine verk ut på salg, da han hadde til hensikt å begynne å utgi læreverk. Forholdsvis få komposisjoner er bevart fra hans siste 15 år. I tiltagende grad skrev Telemann musikk for uvanlige instrumentkombinasjoner og tok i bruk nymotens harmoniske effekter. I tillegg til å utføre sine plikter var han en ivrig samler av sjeldne blomster.
Etter 1755 forverret Telemanns syn seg hurtig og han fikk problemer med beina. Stadig oftere måtte sønnesønnen Georg Michael hjelpe til når noe skulle skrives. Telemann komponerte sitt siste verk, en Markus-pasjon, i 1767. Han døde 25. juni samme år etter følgene av en lungebetennelse og ble bisatt på gravplassen i St. Johannis-Klosteret, som lå der rådhusplassen nå befinner seg. Det er montert en minnetavle til venstre for inngangen til rådhuset. Gudsønnen Carl Philipp Emanuel Bach etterfulgte Telemann i stillingen som Hamburgs musikkdirektør.
Man kjenner flere detaljer rundt Telemanns liv enn det som er vanlig for hans samtidige kolleger. Ved siden av brev er det bevart dikt, forord og diverse artikler fra komponistens hånd. De viktigste tekstkildene er – om vi ser bort fra deres feil – de tre selvbiografiene som han skrev etter ønske av musikkskribenten Johann Mattheson (1718 og 1740) og Johann Gottfried Walther (1729). Tiden i Sorau og Eisenach, samt tiden etter den siste selvbiografien er knapt nok beskrevet i Telemanns egne tekstkilder, men er mulig å rekonstruere av informasjon som framkommer i ulike andre dokumenter.