cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Utviklingen av kommunestrukturen i Minas Gerais/Vila Rica
Dette er et stamtre som viser utviklingen av kommunene i Minas Gerais som har sitt opphav i bosetningen Vila Rica. Stamtreet er bygd opp slik at hver kommune som er skilt ut av en annen havner til høyre og nedenfor «moderkommunen» og har en heltrukket linje. Dersom en kommune har skiftet navn, vil det nye navnet havne i en boks rett til høyre og med stiplet linje.
Kamil Ibragimov
Kamil Ibragimov (født 13. august 1993) er en russisk fekter.
Han representerte ROC under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i kvartfinalen.
Jean-Pierre Delville
Jean-Pierre Delville (født 29. april 1951 i Liège i Belgia) er katolsk biskop av Liège.
Bakgrunn
Ved Leo XIII-seminaret i Leuven oppnådde han baccalaureat i filosofi og ved det pavelige gregorianske universitet i Roma det samme i teologi og en mastergrad i bibelvitenskap.
Prest
Jean-Pierre Delville ble presteviet 6. september 1980.
Biskop
Den 31. mai 2013 utnevnte pave Frans ham til biskop av Liège. Erkebiskopen av Mechelen-Brussel, André-Joseph Léonard, bispeviet ham den 14. juli samme år; medkonsekratorer var biskop-emeritus av Liège, Aloysius Jousten, presidenten for det pavelige råd for familien, Vincenzo Paglia, den apostoliske nuntius til Belgia, erkebiskop Giacinto Berloco og biskopen av Antwerpen, Johan Jozef Bonny.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Chilperik av Aquitaine
Kongedømmet Aquitaine ble innlemmet i frankerriket av Klodvig I i 507, men riket ble flere ganger delt mellom flere konger. Aquitaine ble en del av kongedømmet Neustria som omfattet de vestligste delene av frankerriket. Aquitaine inkluderte Toulouse, Cahors, Agen, Périgueux og Saintes.
Da hans farfar Klotar II, frankernes konge, døde i 629, forsøkte faren Charibert å skaffe seg kongedømmet Neustria mot sin eldste halvbror Dagobert I som allerede hadde vært konge av Austrasia siden 623. I de påfølgende forhandlingene, ble Charibert representert av sin onkel Brodulf, bror til dronning Sikilde. Dagobert fikk drept Brodulf og gav fra seg det nesten uavhengige riket Aquitaine til Charibert. Denne avtalen ble bekreftet i 631 da Charibert var gudfar for Dagoberts sønn Sigibert.
Charibert døde i Blaye, Gironde, muligens myrdet på Dagoberts ordrer, og kort tid etterpå ble også Chariberts sønn, spedbarnet Chilperik av Aquitaine også drept. Aquitaine gikk tilbake til Dagobert. Både Charibert og hans sønn er gravlagt i det tidlige romanske Basilica Saint-Romain i Blaye.
Chilperiks gjenlevende bror, Boggis (ca. 626–ca 688) ble hertug av Aquitaine og far til Sankt Hubert som sa fra seg sine verdslige krav til sin yngre bror som begynte en linje av merovingiske hertuger i Aquitaine som varte til 769, da den siste Hunold, ble kuet av Karl den store.
Helga Arntzen
Helga Brigitte Arntzen (født 1. november 1942 i Heidelberg i Tyskland) er daglig leder og styreleder i Aktive Fredsreiser i Risør.
Hun tok opprinnelig initiativ til å stifte Hvite Busser til Auschwitz i 1992, og etablerte deretter Aktive Fredsreiser i Risør i 1998. Siden 1992 har nær 150 000 ungdommer deltatt på fredsreiser gjennom disse to organisasjonene som Helga Arntzen har etablert.
Denne virksomheten har vært ment som et tiltak mot utbredelse av nynazismen i Norge, og Arntzens engasjement har bidratt til at nye ungdomsgrupper får en opplevelse av Holocaust, jødeutryddelsen i Europa under andre verdenskrig, og et personlig grunnlag for å forstå framveksten av nazisme og rasisme og intoleranse generelt.
Arntzen fikk i 2006 Kongens fortjenstmedalje i gull for sin innsats for fredsarbeid på nasjonalt plan. I 2011 ble hun tildelt fortjenstkors med bånd av Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden. I 2022 fikk hun Willy Brandt-prisen for sin personlige innsats for norsk-tyske forbindelser.
Leon Rappaports villa
Leon Rappaports villa (polsk Willa Leona Rappaporta) ligger ved 1905-revolusjonens gate 44 i Łódź. Villaen ble reist i art nouveau i årene 1904–1905 etter tegninger av Dawid Lande til handelsmannen Leon Rappaport. Arkitekten kan imidlertid også ha vært Gustaw Landau-Gutenteger, siden bygningens utsmykningsstil er karakteristisk for den sistnevnte.
Villaen er oppført i rød murstein og har form som bokstaven «L». Elevasjonen er utsmykket med plantemotiver (kastanje- og eikeblader, furutrekongler og solsikker). Art nouveau-motiver finnes også i vindusgitrene og inngangsporten.
John Joseph Boardman
John Joseph Boardman (født 7. november 1894 i Brooklyn i delstaten New York i USA, død 17. juli 1978) var en amerikansk katolsk prelat og hjelpebiskop i bispedømmet Brooklyn.
Prest
John Joseph Boardman mottok prestevielsen den 21. mai 1921.
Biskop
Den 28. mars 1952 utnevnte pave Pius XII ham til titulærbiskop av Gunela og utnevnte ham til hjelpebiskop i Brooklyn. Biskopen av Brooklyn, Thomas Edmund Molloy, bispeviet ham den 11. juni samme år; medkonsekratorer var hjelpebiskop i Brooklyn, Raymond Augustine Kearney, og koadjutorbiskop av Wheeling, Thomas John McDonnell.
I 1959 ble biskop Boardman wsendst fra Holy Name Parish der han var pastor, til ny pastorstilling ved Our Lady of Angels i Bay Ridge i Brooklyn.
I oktober 1977 innvilget pave Paul VI John Joseph Boardmans aldersbetingede avskjedssøknad.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Statskuppet i Gabon 1964
Det gabonske kuppet 1964 var en militær konflikt mellom den 17. og 18. februar 1964 der en gruppe på 150 offiserer forsøkte å styrte president Léon M'ba og ta makta i Gabon.
Kuppet
De 150 kuppmakerne lyktes i å arrestere M'ba og flere medlemmer av regjeringen. Den nye militærregjeringen utstedte en melding over radio til det gabonske folket, og bad dem om å forholde seg rolig. Militærjuntaen forsikret også folket om at den fransk-vennlige utenrikspolitikken ville forbli uforandret. En midlertidig regjering ble etablert, og Jean-Hilaire Aubame ble utvalgt som republikkens nye president.
Interimregjeringen bestod av 10 statsråder og en statsminister, som alle var Leon Mbas politiske motstandere:
Aubame hadde ikke vært involvert i kuppet, men hadde vært M'bas største politiske motstander. M'ba ble sendt til Lambaréné, 250 kilometer fra hovedstaden Libreville. Det var ingen større opptøyer eller voldsomme reaksjoner på kuppet innad i Gabon, og militærjuntaen tolket dette som at de hadde folkets støtte.
Fransk intervensjon
Med fransk hjelp lyktes det den opprinnelige regjeringen å styrte militærjuntaen, og M'ba kom tilbake til makta. Alle kuppmakerne ble straffet hardt, og Aubame ble dømt til 10 års hardt arbeid og ti år i eksil.
Italiafronten (første verdenskrig)
Den italienske fronten under første verdenskrig gikk fra den italiensk-sveitsiske grensen og i S-form gjennom Sør-Tirol, nord for Gardasjøen, gjennom Dolomittene, De karniske Alper, De juliske Alper og til Isonzo-elven og byen Monfalcone. De stridende var i første rekke Italia og Østerrike-Ungarn. Kampene pågikk i svært vanskelige omgivelser, både klimatisk og terrengmessig, i høyfjellene og begge de stridende partene led store tap. Italia satset på en overraskende innledende offensiv som skulle sikre deres mål, men krigen endte med en skyttergravskrig ikke ulik den på vestfronten.
De italienske målsetningene
Italia hadde vært medlem av Trippelalliansen, men ønsket opprinnelig å stå utenfor krigen. Men etter et år med nøytralitet gikk Italia i 1915 inn i første verdenskrig på Ententemaktenes side. Kongeriket Italia håpet at ved å slutte seg til Ententemaktene mot Sentralmaktene kunne landet få provinsene Trentino, Sør-Tirol, Istria med havnebyen Trieste og Dalmatia. Dette var områder landet hadde rivalisert med Østerrike-Ungarn om siden Wienerkongressen i 1815 etter Napoleonskrigene. I Londonavtalen av 26. april 1915 gikk Italia over til Ententemaktene og fikk her støtte i sine territorielle krav.
1915
23. mai 1915 erklærte Italia Tyskland og Østerrike-Ungarn krig, og igangsatte 23. juni en offensiv over Isonzo-elven mot det østerrikske grevskapet Görz og den befestede byen Gorizia. Italienerne krysset også grensen gjennom fjellpassene nordover i Trentino og i Dolomittene. Italienske alpetropper besteg det 2 300 m høye fjellet Monte Negro i De juliske Alper om natten og jaget det østerrikske forsvarerne fra toppen. Men mangelen på utstyr, særlig artilleri gjorde italienske framganger vanskelig og Østerrike-Ungarn etablerte en forsvarslinje et stykke inne på eget territorium.
Det var også trefninger i Adriaterhavet og bombeangrep fra begge parter over Adriaterhavet. Innen desember 1915 hadde italienerne iverksatt fire offensiver over Isonzo-elven, men med store tap og små gevinster.
1916
I mars 1916 innledet Italia en femte offensiv ved Isonzo, men denne stoppet opp etter noen dager på grunn av dårlig vær. I stedet innledet Østerrike-Ungarn 15. mai motoffensiv i Trentino mot byen Asiago. Østerrike-Ungarn prøve å skjære igjennom de italienske stillingene og nå fram til Venezia, slik at de italienske styrkene ved Isonzo ble avskåret. Til tross for sterk italiensk motstand, rykket de østerriksk-ungarske strykene langsomt framover gjennom det krevende fjellandskapet, men til slutt ble forsyningssituasjonen for vanskelig og offensiven falt sammen, og 26. juni kunne italienerne begynne en motoffensiv hvor de erobret tilbake en del av de tapte områdene, blant annet Asiago. Totalt klarte ikke de østerriksk-ungarske styrkene å rykke mer enn 19 km fram under denne Trentino-offensiven. Italienerne svarte også med en sjette offensiv ved Isonzo, og denne gangen lyktes de med å erobre Gorizia 9. august. I august raste det syvende, åttende og niende slaget ved Isonzo, og de italienske ressursene var på dette tidspunktet i ferd med å bli tømt.
1917
I 1917 gikk Tyskland inn på dette frontavsnittet og i hovedsak overtok kommandoen fra Østerrike-Ungarn. I oktober 1917 hadde tyskerne samlet 15 divisjoner og iverksatte 24. oktober den såkalte Caporetto-offensiven under ledelse av Otto von Below. Det ble nå tydelig hvordan slagene ved Isonzo hadde utmattet og demoralisert den italienske hæren. Sentralmaktenes fremrykning ble snart hemmet av de lange og vanskelige forsyningslinjene og mangelen på reservestyrker. 10. november falt den italienske byen Belluno i provinsen med samme navn, og dette var det siste italienske tapet. 8. november ble Armando Diaz utnevnt til ny sjef for generalstaben etter den egenrådige Luigi Cardorna. Italienerne trakk seg imidlertid ytterligere tilbake fra det nordøstre hjørnet av landet og helt til Piave-elven, ikke langt fra Venezia, tilsammen trakk de seg 96 kilometer tilbake til en forsvarslinje som i henhold til planer fra 1916 var den siste forsvarslinjen i en krisesituasjon.
Her hadde imidlertid italienerne muligheter til å omgruppere og komme til hektene igjen, og allerede 14. november gikk Italia til en motoffensiv ved Piave-elven, og holdt sentralmaktene i sjakk. Franske og britiske forsterkninger begynte også å ankomme på italiensk side og i de følgende ukene var det bare sporadiske kamper langs Piave-elven.
1918
Etter å ha stabilisert fronten langs Piave-elven, omorganiserte Diaz den italienske hæren fullstendig, gjennomførte store reformer og bedret forholdene for soldatene med bedre rasjoner, lønn og permisjonsordninger, samt gratis livsforsikringer. Videre fikk Diaz produsert mer artilleri, herunder 3 500 nye kanoner og stablet 25 nye divisjoner på beina.
I forbindelse med den planlagte tyske Våroffensiven på Vestfronten ble tyske styrker overført dit. Tyskerne vurderte vestfronten som viktigere og at den italienske motstanden var såpass svak at den kunne overlates til Østerrike-Ungarn. Foran sluttkampene å dette frontavsnittet stod det 53 østerriksk-ungarske divisjoner mot 59 italienske, delt på området øst for Gardarsjøen og ved Piave-elven.
Østerrike-Ungarn åpnet en offensiv 15. juni, men var svekket av mangel på forsyninger, herunder mat, slik at deres soldater var nær sultegrensen. De hadde en viss framgang ved Piave-elven, men ble også hindret av at denne var i flom og av italienske bombeangrep mot deres kommunikasjoner. De ble derfor evakuert tilbake over Piave-elven 21.-23. juni. Det at de hadde stanset en større østerriksk-ungarsk offensiv var en stor seier for den italienske moralen, og tilsvarende nederlag for den andre siden. De østerrikske-ungarske styrkene opplevet en stadig økende desertering av særlig de slaviske soldatene, som nå skjønte at Østerrike-Ungarn sto foran et sammenbrudd.
Italia kom under et økende press fra sine allierte om å dra nytte av de allierte seirene på vestfronten til å svekke Østerrike-Ungarn ytterligere ved å påføre den nederlag i Italia. De italienske ressursene var imidlertid brukt opp, og Italia måtte avvente situasjonen. Men samtidig med alliert gjennombrudd ved Saloniki og i Bulgaria, gikk Østerrike-Ungarn mot oppløsning, Jugoslavia og Tsjekkoslovakia ble erklært opprettet, og i denne situasjonen følte Italia seg tvunget til å gå til offensiv for å forhindre at de skulle miste territorium i denne nye situasjonen med østerriksk-ungarske styrker så langt inne i Italia.
Støttet av britiske, franske og amerikanske styrker, gikk Italia til en kraftig motoffensiv 24. oktober 1918. De møtte innledningsvis kraftig motstand, men så snart de hadde slått seg igjennom de østerriksk-ungarske linjene kunne de rykke raskt fram.
30. oktober vant de italienske styrkene det avgjørende slaget ved Vittorio Veneto, også kalt Italias Verdun. Deretter rykket de inn i Udine 2. november og inntok de gamle slagmarkene ved Isonzo. 3. november ble havnebyen Trieste, som også var hovedstasjonen for den østerrikske-ungarske marinen, inntatt av italienske marinestyrker. En fredsavtale ble undertegnet samme dag, og trådte i kraft dagen etter.
Fredsavtalen
Den italienske seieren mot slutten av krigen viste seg viktige for å rettferdiggjøre de territorielle kravene Italia hadde ved fredsslutningen, og for å sikre seg en status som likeverdig partner i forhandlingene.
Til tross for dette, følte Italia seg krenket av sine allierte ved fredsforhandlingene, da de ikke holdt sine løfter fra Londonavtalen. Videre protesterte de mot opprettelsen av Jugoslavia som både fikk en del av de områdene i Dalmatia som Italia var lovet og var dels bebodd av italienere, dels fordi Jugoslavia ble en kraftig regional enhet bestående av folk Italia hadde kjempen mot i krigen. Særlig stor var bitterheten for at de ikke fikk havnebyen Fiume. Denne ble allerede 12. september 1919 okkupert av en irregulær italiensk styrke under Gabriele D'Annunzio og etablert som egen fri italiensk provins under navnet Reggenza Italiana del Carnaro. 29. desember 1920 kapitulerte D'Annunzio overfor et større italiensk angrep og byen ble deretter status som fristad, før kom under italiensk kontroll først i 1924.
Scared
Scared er et musikkalbum med Venke Knutson, utgitt i 2004. Albumet lå 13 uker på VG-lista og endte med 5.-plass som beste plassering. Dette er hennes første plate som soloartist.
Hurtigruten
Hurtigruten, nå formelt kystruten Bergen–Kirkenes, er en skipsrute langs norskekysten fra Bergen til Kirkenes, med gods, post og passasjerer. Totalt 34 havner anløpes, og en rundtur Bergen–Kirkenes–Bergen tar i underkant av elleve døgn. Etter en anbudsavtale med staten startet ruten 2. juli 1893 på strekningen Trondheim–Hammerfest, og det første året var DS «Vesteraalen» fra Vesteraalens Dampskibsselskab (VDS) det eneste hurtigruteskipet.
Driften har alltid foregått med statsstøtte. I 1893 var tilskuddet 70.000 kroner, og 731,5 millioner i 2016. EFTAs overvåkningsorgan konkluderte i 2017 med at statsstøtten ikke var ulovlig etter EØS-regelverket fordi «EØS-avtalen tillater kompensasjon til tjenester av allmenn økonomisk betydning når markedet selv ikke leverer dem – slik tilfellet er for kystruten mellom Bergen og Kirkenes».
I 2017 og 2018 utlyste Samferdselsdepartementet delkontrakter på Kystruten, og innstilte de to rederiene Havila Kystruten AS og Hurtigruten AS til å levere kysrutetjenestene fra og med 2021.
Bakgrunn
Statens dampskipskonsulent August Kriegsman Gran i Indredepartementet lanserte i 1891 et forslag om å opprette en ekspressrute sjøveien mellom Trondheim og Hammerfest. Formålet var å sørge for rask og effektiv transport av passasjerer, gods og post. På denne tiden tok det tre uker å sende et brev fra Trondheim til Hammerfest sommerstid, om vinteren kunne det ta fem måneder. Med en ekspressrute kunne tiden reduseres til syv dager, sommer som vinter. Konseptet ble omtalt som hurtigrute og ville bety en kommunikasjonsmessig revolusjon for Nord-Norge. Det Nordenfjeldske Dampskibsselskab (NFDS) og Det Bergenske Dampskibsselskab (BDS) ble forespurt, men rederiene anså vinterseilinger i dårlig vær og mørke som altfor risikabelt. I 1891 fantes det bare 28 fyrlykter nordom Trondheim, og kun to hydrograferte kart var tilgjengelig. Høsten 1891 sendte Indredepartementet ut anbudsinnbydelse for å få opprettet en hurtigrute to ganger ukentlig, Trondheim–Vadsø om sommeren og Trondheim–Hammerfest om vinteren. Noe anbud ble imidlertid ikke innlevert.
21. september 1892 sendte departementet ut en ny innbydelse med justert innhold. Det var nå tale om en postførende hurtigrute mellom Trondheim og Finnmark en gang pr uke i hver retning. Ruten skulle gå til Hammerfest om sommeren og til Tromsø om vinteren. Rammene for det nye opplegget var skissert av Vesteraalens Dampskibsselskab (VDS), og 18. mai 1893 signerte staten en fireårs kontrakt med VDS som ga rederiet finansiell støtte til ukentlige seilinger året rundt.
Den første rundturen
2. juli 1893 gikk DS «Vesteraalen» fra Trondheim på sin første tur i Hurtigruten. Ruten hadde ni anløpsteder mellom Trondheim og Hammerfest: Rørvik, Brønnøy, Sandnessjøen, Bodø, Svolvær, Lødingen, Harstad, Tromsø og Skjervøy.
Skipet nådde Svolvær mandag 3. juli klokken 20.00 (35,5 timer) og ankom Hammerfest onsdag 5. juli, en halv time før oppsatt anløpstid. Den første reisen Trondheim–Hammerfest med hurtigruten ble gjennomført på 67 timer. Kaptein ombord var Richard With, som i ettertid regnes som Hurtigrutens far.
I 2011 var reisetiden Trondheim–Svolvær 33 timer, og Trondheim–Hammerfest 65 timer 15 min.
Forberedelser og erfaringer
Mange mente at det var hasardiøst å trafikkere denne ruten med en stram ruteplan som forutsatte at man skulle tilbakelegge strekningen Trondheim-Hammerfest på under tre døgn også i den mørke årstid. Selskapet hadde imidlertid gjort et grundig arbeid før ruten ble etablert. Tidsplan og seilingsled var gjennomgått i detalj av kaptein Richard With og los Anders Holte. Kurser, seilingsdistanser og passeringstider var systematisk notert. De utarbeidet kurstabeller som gjorde det mulig å seile etter klokke og kompass under de fleste værforhold.
Etter den første vinteren viste det seg at DS «Vesteraalen» hadde omtrent samme punktlighet som om sommeren. Dermed ble det sommeren 1894 gitt klarsignal til å sette inn et skip til i hurtigruten – DS «Sirius» fra Det Bergenske Dampskibsselskab (BDS).
Reisetid
Hurtigruten var selvsagt tenkt som en hurtig rute, først og fremst for passasjerer og post. Skipene ble etter hvert raskere. MS «Finnmarken» var i 1912 raskeste skip med sine 14,5 knop. Skipet beholdt «kystens blå bånd» frem til 1926.
DS «Prinsesse Ragnhild» var ferdig i desember 1931 og DS «Lofoten» i februar året etter. Sommeren 1932 gjennomførte de kappseilaser over Vestfjorden til Svolvær. DS «Prinsesse Ragnhild» satte først rekord fra Bodø til Svolvær på 3 timer og 56 minutter. Noen dager etter tok DS «Lofoten» samme turen på 3 timer og 51 minutter. Men DS «Prinsesse Ragnhild» erobret til slutt det uoffisielle «Vestfjordens blå bånd» med tiden 3 timer og 44 minutter.
Sommeren 1939 tok reisen Trondheim–Svolvær 33 timer – 2,5 timer raskere enn på hurtigrutens jomfrutur i 1893.
Etter andre verdenskrig kom nye skip med dieselmotorer og toppfart på 17 knop. Våren 1950 seilte «Erling Jarl» strekningen Bodø–Svolvær på 3 timer og 35 minutter og var dermed innehaver av «Vestfjordens blå bånd».
Lang vei til daglige anløp etter felles plan
Den tredje hurtigruten var den første som hadde avgang fra Bergen. En egen Finnmarkhurtigrute (Det Bergenske Dampskibsselskab (BDS) og Det Nordenfjeldske Dampskibsselskab (NFDS)) betjente strekningen Tromsø-Hammerfest-Vadsø fra 1898 til 1907.
Fra 1907 ble det drevet sammenhengende rute to ganger per uke mellom Bergen og Vadsø. Fra 1914 var det fem ukentlige turer, alle med utgangspunkt i Bergen og med Kirkenes som endepunkt.
Det Stavangerske Dampskibsselskab (DSD) ble Hurtigruterederi i 1919 og deres skip startet i Stavanger. Også i mellomkrigstiden ble strekningen Bergen–Stavanger betjent av hurtigruten en til to ganger per uke.
Fra 1928 ble det seks ukentlige seilinger, og fra 1936 ble det daglige seilinger hver vei. Utgangspunktene for rutene var fortsatt forskjellige. Fem startet i Bergen, en i Stavanger og en i Trondheim. Først i 1953 ble det opprettet daglig forbindelse på alle anløpssteder mellom Bergen og Kirkenes.
Ved et veiskille
Det var før krigen ikke mulig å kjøre bil fra Sør-Norge til og gjennom Nord–Norge (åpnet til Elsfjord ved Ranfjorden i 1924 og med bilferjer til Fauske i 1937). Hurtigruten var eneste reisemåte. Etter krigen ble kommunikasjonsmuligheten til hurtigrutens anløpsteder gradvis forbedret. Stedene fikk veiforbindelse og en god del av stedene fikk også en flyplass i rimelig nærhet. Dette gjorde at passasjertallet og godsmengden gradvis sank. På slutten av 1970-tallet var de eldste av skipene rundt 40 år gamle, og en fornyelse av flåten var derfor påkrevet. Hurtigruten sto nå ved et veiskille.
Skulle man fokusere på passasjerer, skulle man fokusere på gods eller skulle man legge ruten ned? Etter flere år med diskusjoner om fremtiden til hurtigruten, vedtok Stortinget at det skulle bygges tre nye skip som skulle ha hovedvekt på frakt av gods. Disse skipene ble tatt i bruk i 1982. Etter noen få år ble disse skipene imidlertid bygget om slik at de kunne ta flere passasjerer. Samtidig så Hurtigruteselskapene at ruten hadde et potensial som turistrute, og satte i gang planlegging for å bygge skip der passasjerkomfort var prioritert fremfor godsmengde.
TV-produksjonen i 2011
I juni 2011 viste NRK2 en løpende produksjon kalt Hurtigruten minutt for minutt, som ikke bare skulle være «verdens lengste uavbrutte direktesendte TV-dokumentar», men også en mulighet for menigmann til å oppleve reisen mellom Bergen og Kirkenes omtrent slik de ville gjort om de hadde vært ombord. NRK viste også produksjonen på web-TV. NRKs nettsted hadde følgende egenomtale:
Kontrakter fra 2021
I 2017 og 2018 utlyste Samferdselsdepartementet delkontrakter med til sammen elleve ruter, og innstilte de to rederiene Havila Kystruten AS og Hurtigruten AS til å levere hurtigrutetjenestene fra og med 2021. Havila Kystruten AS vant én av tre anbudspakker og skal bygge fire nye skip. De fire skipene er nyutviklede design fra Havyard Group ASA. De er 125 meter lange og 20 meter brede, og kan ta omtrent 700 passasjerer. Miljøregnskapet blir betydelig bedre som følge av strengere krav i de nye kontraktene. CO2-utslippene fra tjenesten blir en fjerdedel lavere enn i dag. Havila Kystrutens nye skip «Havila Capella» startet seilinger på Kystruten Bergen–Kirkenes 12. desember 2021.
Hurtigruten AS, som er innstilt til kontrakter med til sammen sju skip, planlegger å bruke skip de allerede har, men som bygges om, slik at utslippene blir lavere og miljøkravene nås.
Reisetid og anløpssteder
En seiling (rundtur) Bergen–Kirkenes–Bergen tar 10 døgn og 16 timer om vinteren og strekker seg over 12 døgn. Nordgående seiling tar 5 døgn og 11,5 timer om vinteren. Sørgående seiling tar 5 døgn og 2,25 timer. Skipene ligger i havn 24 timer i forbindelse med julaften. Bortsett fra julaften og innstillinger grunnet planlagte verkstedopphold, har alle havnene daglige anløp av både nordgående og sørgående hurtigrute. Unntaket er Vadsø som bare anløpes på nordgående. I sommerhalvåret (fra midten av april til midten av september) går nordgående hurtigrute inn Geirangerfjorden. Skipet legger ikke til, men passasjerer kan stige av og på ved hjelp av en ekspedisjonsbåt. Sørgående hurtigrute går inn i Trollfjorden i sommerhalvåret, unntatt ved dårlig vær eller forsinkelser. Her er det ingen av- eller påstigning.
På dagtid signaliserer skipene vanligvis sin ankomst med fløytesignaler. Nordgåendes signal er et langt, et kort, og et langt støt i fløyten (morsesignalet for bokstaven K). Sørgåendes signal er to lange, et kort, og et langt støt (morsesignalet for bokstaven Q). Omkring 5 minutter før avgang varsles passasjerer og gjester med et kort støt i fløyten. Når to hurtigruteskip møtes i leia, hilser de hverandre med fløytesignaler om dagen, og lyssignal om natten. Nordgående hilser først.
Sydgående
Hurtigruten markedsføres som «verdens vakreste sjøreise». Et annet varemerke er at den seiler selv om været er så dårlig at andre fartøy søker havn. I boken «Hurtigruta» (Cappelen 1992) skriver forfatteren Pål Espolin Johnson om nyttårsorkanen i 1992:
Hurtigruterederier gjennom tidene
Denne oversikten viser hvilke rederier som har hatt skip i hurtigrutetrafikk, hvilket år de gikk inn i trafikken, og når de (eventuelt) gikk ut igjen.
Hurtigruteskipene
De første skipene var dampskip som tidligere hadde gått i lokalruter eller som turistskip. De var innredet med tre passasjerklasser og hadde åpen bro. Det første skipet som var spesialbygd for hurtigrutetrafikk var Det Nordenfjeldske Dampskibsselskabs DS «Erling Jarl» fra 1895. Komforten for både mannskaper og passasjerer ble gradvis forbedret med bygging av nye skip. De første hurtigruteskipene som hadde dieselmotorer i stedet for dampmaskiner kom etter andre verdenskrig med byggingen av de såkalte «Italiaskipene».
Etterkrigsflåten
Under andre verdenskrig gikk flere av hurtigruteskipene tapt, og ved krigens slutt var bare tre ordinære hurtigruteskip fortsatt i drift: DS «Sigurd Jarl» (1942), DS «Lofoten» (1932) og DS «Finmarken» (1912). Rutetilbudet var redusert til én ukentlig seiling mellom Trondheim og Tromsø. Noen få andre hurtigruteskip hadde også overlevd krigsårene, men disse trengte reparasjoner for å komme i sjødyktig stand. En fornyelse av flåten var nødvendig dersom rutetilbudet skulle opprettholdes, og nye skip ble derfor kontrahert. For å opprettholde ruten i påvente av nye skip ble en rekke reserve- og avløserskip satt i trafikk.
Hurtigruten AS sin internasjonale nettside De fire første skipene ble bygget i Ancona i Italia og levert mellom 1949 og 1950. Disse skipene ble finansiert ved eksport av klippfisk og fikk derfor kallenavn som «Klippfiskskipene» eller «Italiaskipene». Dette var de siste hurtigruteskipene som ble bygget med såkalt poop-dekk. Italiaskipene var:
De tre neste skipene ble bygget ved Aalborg værft i Danmark, og fikk kallenavnet «Ålborg-skipene». Disse skipene ble levert i perioden 1951 til 1952, og ble døpt:
Etter at de tre Ålborgskipene ble levert var rutetilbudet fra før krigen gjenopprettet. Fremdeles besto hurtigruteflåten av flere eldre dampskip, og kontrahering av nybygg fortsatte. I 1956 ble tre skip levert fra verftet Blohm & Voss A/G i Hamburg, Tyskland. Disse skipene var:
Ytterligere fire skip ble levert fra norske verft i perioden 1960 til 1964. Disse var:
Da MS «Nordnorge» ble levert i juni 1964, var fornyelsen av hurtigruteflåten fullført. Alle de 13 skipene var nå dieseldrevne og hadde omtrent samme form, med lasterom foran og overbygg plassert midt og akter.
Mellomgenerasjonen
Etter vedtak i Stortinget ble det bygget tre nye skip i 1982 og 1983. Det var MS «Midnatsol» (BDS), MS «Narvik» (ODS) og MS «Vesterålen» (VDS) og de var nesten identiske. De var opprinnelig bygget med hovedvekt på frakt, og hadde overbygningen foran. Fokuset på gods gjorde at man hadde et stort, åpent dekk bak, der det også var plassert en kraftig kran. Disse skipene ble bygget om på slutten av 1980-tallet. Kranen ble fjernet og lasterommet ble kledd igjen. Det ble også bygget på en stor passasjerseksjon bak, og «Narvik» og «Vesterålen» fikk en utsiktssalong helt øverst slik «Midnatsol» hadde hatt siden leveringen. Ombyggingen av de tre skipene var en del av "Hurtigruteprosjektet-86". For å forbedre lønnsomheten og gi økonomisk mulighet for å bygge nye skip måtte de gamle skipene konverteres fra passasjerførende lasteskip til lasteførende passasjerskip. Tanken var at turistene i større grad skulle betale det det kostet å opprettholde Hurtigruten.
De nye skipene
Den siste generasjonen med skip ble bygget i perioden 1993–2003. Disse er alle bygget med fokus på passasjertransport og turisme. En midtplassert lasteport på babord side, og en brukbar lastekapasitet gjør at Hurtigruten fortsatt kan regnes som en kombinert gods- og passasjerrute. Personbiler kan ved hjelp av en løfterampe kjøres rett ombord.
Skip under bygging
I tillegg til skipene som allerede er i drift, Havila Capella og Havila Castor, har Havila Kystruten ytterligere to ferdigstilte skip som skal inn i Kystruten. Alle skipene til Havila Kystruten er identiske, med lengde på 124 meter og bredde på 22 meter. Lastekapasitet er fem biler og 190 paller, der 40 av pallene kan fraktes med kjøling eller frysing. Skipene har et mannskap på 76, en lugarkapasitet til 468 passasjerer, samt plass til 172 dagreisende. De to skipene har navnene «Havila Polaris» og «Havila Pollux». Skipene er designet av Havyard og har betegnelsen Havyard/Hav 923. Rolls-Royce har levert fremdriftssystem, basert på LNG og batteridrift.
Dagens hurtigruteflåte
Etter en omfattende modernisering, inngår åtte skip bygget i tiden fra 1983 til 2021 i Hurtigruten. Skipene er:
Hurtigruten bruker landstrøm på noen skip i noen havner for å redusere lokal forurensning.
Havila Kystruten sine skip er en plug-in hybrid som går på en kombinasjon av flytende naturgass (LNG) og batteri. Batteripakken gjør at skipene kan seile inntil 4 timer utslippsfritt og lydløst, og er de største installert på et passasjerskip til dags dato. Batteriene kan lades fra generatorer om bord eller ved ladestasjoner langs kysten. Det norske Stortinget besluttet ved flertall i 2018 at verdensarvfjordene i Norge skulle være utslippsfrie så fort som mulig, og senest innen 2026. Dette kravet leverte Havila Kystruten på allerede sommeren 2022.
Gary McAllister
Gary McAllister (født 25. desember 1964 i Newarthill i North Lanarkshire) er en skotsk fotballtrener og tidligere fotballspiller.
McAllister spilte først og fremst på midtbanen, selv om han også kunne spille på begge vingene, og hadde en suksessfull karriere som fotballspiller, som strakk seg over nitten sesonger. Han startet sin karriere for den lokale klubben Motherwell FC med åtte mål på 70 kamper, før han dro sør for grensen til Leicester City FC som 20-åring i 1985. I semifinalen i cupen i 1985 mot Celtic FC tiltrakk han seg oppmerksomheten fra Leicester City FCs daværende manager Gordon Milne og signerte for Leicester City samme år. McAllister dro derfra videre til Leeds United AFC i 1990, og han hadde senere to opphold hos Coventry City FC, bare avbrutt av to vellykkede sesonger for Liverpool FC fra 2000 til 2002.
McAllister representerte også det skotske landslaget i ni år og fikk 57 landskamper med flagget på brystet (fem mål). Hans lederskapskvaliteter ble lagt merke til, og han fikk fire suksessfulle år som kaptein for, i tillegg til to sesonger som Leeds Uniteds kaptein. Han ble utnevnt til medlem av Order of the British Empire i nyttårstildelingene i 2001, som en anerkjennelse av hans bidrag innenfor fotballen. I tillegg har McAllister fått medlemskap i ”The Scotland Football Hall of Fame”.
«My most inspirational signing», sa tidligere Liverpool-trener Gérard Houllier om signeringen av McAllister som ble en legende for Merseyside-laget med sitt spill i Treble-sesongen 2000-2001.
Guadalest-demningen
Guadalest-demningen er en demning med et mindre vannkraftverk i provinsen Alicante i Spania. Det ligger i elva Guadalest sørøst i landet.
Reservoaret er på 0,86 km² (86 hektar), mens vannmassene som demmer opp har et volum på inntil 16 millioner m³. Selve damanlegget er 77 meter høyt og 285 meter lang, og er en gravitasjonsdam.
Mohamed El-Sayed (fekter)
Mohamed El-Sayed (fekter) (født 3. mars 2003) er en egyptisk fekter.
Han representerte Egypt under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i kvartfinalen.
Liste over kulturminner i Vega
Liste over kulturminner i Vega er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Vega. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Oh Lonesome Me
«Oh Lonesome Me» er en populær amerikansk sang, skrevet av Don Gibson. Han spilte den inn på inn på single for RCA Victor i Nashville i 1958 med Chet Atkins som produsent. Sangen nådde den amerikanske Top 10-listen og toppet også countrylisten. B-siden var «I Can't Stop Loving You», også med melodi og tekst av Don Gibson. Den ble en standardsang for kjærlighet som ikke ble gjengjeldt.
«Oh Lonesome Me» var den første av flere crossovere som inneholdt Gibsons blanding av rockabilly og the Nashville sound.
Coverversjoner
Craig Douglas' coverversjon av sangen ble utgitt i Storbritannia på singlen Decca 45-F 11523. Musikalsk leder var Harry Robinson og produsent var Bunny Lewis. Douglas' versjon kom på den britiske singlelisten 20. oktober 1962, lå der i tolv uker med en ellevteplass som beste resultat.
Blant andre artister som har spilt inn coverversjoner av «Oh Lonesome Me» kan en nevne:
Norske versjoner
Wenche Myhre spilte inn sangen og ga den ut på singel i 1960. Sangen ble også gitt ut på albumet Minner i 1965.
Peratogonus
Peratogonus er en slekt av vannkjær.
Utseende
Små (2-2,2 millimeter), sterkt hvelvede (nærmest halvkuleformede), blankt svarte vannkjær. Dekkvingene har kraftige punktrader.
Levevis
Disse artene tilhører de landlevende vannkjærene og finnes mellom fuktig, råtnende løvstrø på skogbunnen.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Asia (Kina, Taiwan).
Albert Abraham Michelson
Albert Abraham Michelson (født 19. desember 1852, død 9. mai 1931) var en amerikansk fysiker født i daværende Strelno i Preussen (nå Strzelno i Polen).
Monacos Grand Prix 2014
Monacos Grand Prix 2014 (offisielt navn: Formula 1 Grand Prix de Monaco 2014) var et Formel 1-løp som ble arrangert 25. mai 2014 på Circuit de Monaco i Monte Carlo, Monaco. Det var det sjette løpet i -sesongen og det 72. Monacos Grand Prix. Løpet ble vunnet av Mercedes-føreren Nico Rosberg, som dermed vant Monacos GP for andre på rad. Hans lagkollega Lewis Hamilton tok andreplassen, mens tredjeplass ble tatt av Red Bulls Daniel Ricciardo. Dette var Mercedes-lagets femte dobbeltseier på rad, ny rekord i Formel 1-sammenheng.
Løpet
Noter til tabellene:
Philipsburg
Philipsburg er hovedstaden i Sint Maarten, et av de fire landene som utgjør Kongeriket Nederland. Den ligger sør på øya Sankt Martin i Karibia. Ved folketellingen i 2011 hadde byen 1,327 innbyggere.
Monacos Grand Prix 2014
Stillingen i mesterskapene etter løpet
Konstruktørmesterskapet
Philipsburg
I tillegg til bysentrum omfatter byområdet Pond Island i Great Salt Pond og Over the Pond og Suckergarden nord for saltsjøen. En del regjeringskontorer og University of St. Maarten ligger på Pond Island.
Havn med kaianlegg for turistskip og frakteskip ligger i Pointe Blanche sørøst for byen. Philipsburg betjenes av Prinsesse Juliana internasjonale lufthavn vest for byen.
Sverige under Vinter-OL 1964
Sverige under Vinter-OL 1964. Femtisju sportsutøvere, førtini menn og åtte kvinner, fra Sverige deltok i åtte sporter, Alpin skiidrett, bobsleigh, kunstløp, langrenn, skøyter, skihopping, skiskyting og ishockey under Vinter-OL 1964 i Innsbruck i Østerrike. Sverige kom på sjuendeplass med tre gull-, tre sølv- og en bronsemedalje.
Einar Morset
Einar Morset (født 9. mai 1924 i Selbu, død 23. september 1996 i Stjørdal) var en norsk lærer. Han var sønn av Peder Morset.
Andre verdenskrig
Einar Morset var sønn av Peder og Marit Morset, og hadde seks brødre; Ola Morset, Oddmund Morset, Reidar Morset, Tormod Morset, Helge Morset og Trond Morset.
Familien Morset ble hardt rammet av okkupasjonen. Allerede våren 1941 utførte NS, under ledelse av fylkesfører Henrik Rogstad, en såkalt "straffeekspedisjon" til Selbu, som ble sett på som et "jøssingreir". To av morsetbrødrene ble plukket ut, Reidar og Einar. Sammen med flere sambygdinger ble de holdt arrestert på Morset gård. Her ble de forhørt og terrorisert i over ett døgn. I 1942 ble Einar og noen andre selbygg igjen hentet av Rogstad, nå til NS-huset i Trondheim. Her ble de hundset en hel dag, og 17-årige Einar Morset ble utnevnt av Rogstad til «leder for jøssingtroppen fra Selbu», og skulle holdes ansvarlig for at folket i bygda skulle stille seg mer positivt til «Det nye Norge».
Faren Peder og brødrene Oddmund og Tormod ble tidlig engasjert i motstandsarbeid, og i 1942 og 1943 gikk Tormod Morset i kurértrafikk mellom Trondheim og Sverige, via Selbu og Tydal. Aktiviteten ble tidlig i 1943 rullet opp av Gestapo og natt til 1. mars samme år slo Gestapo og Rinnanbanden til mot Morset-familiens hjemgård Kleset i Selbu, og alle i familien måtte flykte. Rinnan og Gestapo var først og fremst ute etter å arrestere Tormod Morset, som de hadde funnet ut drev med illegal virksomhet.
Einar Morset rømte ved å hoppe ut fra et vindu i andre etasje da fienden stormet huset. Han ble hjulpet og holdt skjult av naboer og sambygdinger, og tok seg via Tydal over fjellet til Storlien i Sverige, en tur han brukte seks døgn på.
Utdanning og yrkesliv
I Sverige ble Einar Morset fra høsten 1943 til juni 1945 elev ved gymnaset i Uppsala. Han hadde søkt om å bli sendt til England og komme i aktiv tjeneste, men disse planene ble stoppet av en norsk offiser som mente at familien Morset hadde lidd nok.
Etter eksamen artium tok han Statens skogskole, Levanger lærerskole, Statens gymnastikkskole 1. avdeling og ett års studium i engelsk språk og litteratur ved University of Newcastle. Han arbeidet som lærer i førti år i Stjørdal kommune, i henholdsvis barneskole, framhaldsskole og ungdomsskole, de siste tjue åra som undervisningsinspektør.
Norges Socialdemokratiske Ungdomsforbund
Norges Socialdemokratiske Ungdomsforbund eller Norges Sosialdemokratiske Ungdomsforbund kan referere til:
Adele Live
Adele Live er den andre konsertturneen til den engelske sangeren og låtskriveren Adele. Turneen var i forbindelse med det andre studioalbumet 21. Adele benytter band og bakgrunnsartister, mens enkelte sanger er kun ledsaget av en piano og en pianist. På spillelisten var alle sangene til 21 bortsett fra «He Won't Go», samt utvalgte sanger fra debutalbumet 19. Turneen mottok positiv omtale, spesielt om konsertens undervurderte natur, samt sangerens prestasjoner som vokalist og sin naturlige personlighet. Etter den norske konserten i Rockefeller Music Hall 21. mars, ble den anmeldt av Verdens Gangs Thomas Talseth som ga terningkast seks. «Det er like berusende hver gang det skjer: Popuniversets heteste navn besøker landet akkurat idet vedkommende er i ferd med å ta fullstendig av og bli allemannseie - og viser seg kudosen verdig.»
Tilbakevendende helse og problemer med stemmen førte til mange endringer underveis. Den første europeiske etappen gikk uavbrutt. Under den første etappen i Nord-Amerika, som var planlagt fra 12. mai 2011 i Washington D. C. til 22. juni i Minneapolis, måtte Adele imidlertid kansellere de siste ni konsertene da hun ble påvist laryngitt. Disse konsertene ble flyttet til andre datoer og noen større scener. Turneen ble fort utsolgt i Nord-Amerika og Europa.
Spilleliste
Kilde
NorDisc
NorDisc var et skandinavisk plateselskap og etikett, originalt startet i Norge i 1956 av tre skandinaviske plateselskaper, Egil Monn-Iversen A/S, danske-svenske Metronome og svenske Karusell. I 1964 ble NorDisc kjøpt av Siemens, og det ble slått sammen med Siemens Norge A/S for å danne et nytt selskap, fortsatt kalt Nor-Disc. Nor-Disc representerte etikettene Nor-Disc, Metronome, Karusell, Reprise Records, ABC-Paramount, Impulse Records og andre i Norge. Eierne av Nordisc var delvis den samme som eiere av Metronome, Börje Ekberg og Anders Burman, Ifølge Billboard Magazine i 1971. Det er også Nor-Disc-utgivelser fra Finland, det ble operert der av Scandia. Den finske avdelingen ble stengt i 1964. NorDisc holdt til i Rosenborggata 19 i Oslo.
Nordreisa
Nordreisa hører til regionen Nord-Troms. Kommunens administrasjonssenter er Storslett, som hadde innbyggere. Reisaelva renner i fjorden her. Storslett ligger 5 kilometer unna tettstedet Sørkjosen, med innbyggere. I Sørkjosen ligger også Sørkjosen lufthavn med daglig flyforbindelser til Oslo via Tromsø.
Prefikset Nord- kom for å skille kommunen fra bygda med samme navn lenger sør, som fikk navnet Sørreisa.
Politikk
Se utfyllende artikkel: Kommunestyrevalg i Nordreisa.
Delområder
Nordreisa kommune er delt inn i følgende tre statistiske delområder (innbyggertall 2012):
Bosted ikke oppgitt (14)
Næringsliv og turisme
Etter offentlig administrasjon og tjenestevirksomhet utgjør turistvirksomhet, varehandel og hotell- og restaurantvirksomhet flest arbeidsplasser i kommunen. Fiske har fått økt betydning med fiskeproduksjonsanlegg i Rotsund og Hamnnes. Jordbruket har gått betydelig tilbake sammenlignet med tidligere tider og består stort sett av husdyrhold, inkl. melkeproduksjon. Industrivirksomhet finnes i mindre grad og er hovedsakelig knyttet til bygg- og anleggsvirksomhet, kraftproduksjon og vannforsyning.
Historie og kultur
Nordreisa fikk status som egen kommune i 1886 da området ble skilt ut fra Skjervøy. Kommunen ble utvide i 1890 da ytterligere et område ble utskilt fra Skjervøy. Kommunenens nåværende grenser er fra 1972.
Nordreisa er en trekulturell kommune som er preget av norsk, kvensk og samisk kultur. I Halti-bygget i kommunesenteret på Storslett ligger Halti Nasjonalparksenter og Halti Kvenkultursenter.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Halti kvenkultur- og nasjonalparksenter som ligger på Storslett.
Bergen Motorcykkel Klubb
Bergen Motorcykkel Klubb (BMCK) er en norsk motorsykkelklubb som ble stiftet i 1968. Klubben holder til i Sandviken i Bergen og hadde i 2021 65 medlemmer.
Nordreisa
Tusenårssted
Kommunen har plantet flere tusenårstrær. Ved Sonjatun omsorgssenter er et tre, og ved alle skolene i kommunen er det også plantet trær.
Det er også plantet et tusenårstre ved bredden av Reisaelva, like ved Halti. Treet er en kjempepoppel.
Jeg kom i går fra langfart
«Jeg kom i går fra langfart» er en skillingsvise fra ca. 1890. Den ble ofte trykket i visebøker, og var en kjær sjømannssang. Den er gjort på flere plateinnspillinger, blant annet på Frem fra Glemselen kap. 5 med Helge Borglund.
Ronan Gustin
Han representerte Frankrike under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han deltok i lagkonkurransen.
Jeg kom i går fra langfart
Teksten
blåkledd med lua på skakke, tar det med ro og mak, ser meg om litt forundret, kjenner meg godt igjen, hilser og vinker til byens små piker som smiler og nikker igjen. der har jeg en kostelig gave til min lille venn. Naboens vakre Maria, å hvor hun nu vil bli glad, et skjerf av den fineste silke som finnes med fryser og jar. og flagget fra gaffelen vaier, da røres så mangt et sinn. Når sjøguttens muntre stemme til trekkspillets låt og klang, der nede i ruffen når glasset er fylt faller tiden seg aldri lang. det hender på gaten man møter så mangen en barndomsvenn. En kommer fra Canadastredet, en annen fra flere års tur, en tredje har nyss vært helt oppe mot polen ved ishavets mur. men nå har hun sluttet å skrive, hun forsto at det ei gikk vel. Ja, så mangt må en sjømann døye som ferdes i fremmede land, men aldri han glemmer sin mor og sin venn ved den hjemlige strand.
Gabriele Cimini
Gabriele Cimini (født 9. juni 1994) er en italiensk fekter.
Han representerte Italia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han deltok i lagkonkurransen.
NRK Sørlandet
NRK Sørlandet er NRKs distriktskontor i fylket Agder. Hovedkontoret ligger i Kristiansand, men distriktskontoret har og et lokalkontoret i Pollen i Arendal. Det er også et enmannsbetjent lokalkontor i Farsund i Vest-Agder. Distriktskontoret produserer 6 timer radio daglig og 15 minutter fjernsyn fire dager i uken. I tillegg til nyheter for tekst-TV og internett.
Målselv
Målselv kommune (nordsamisk: Málatvuomi suohkan) ligger i Troms. Den grenser i nord mot Senja, Balsfjord og Storfjord, i sør mot Bardu, og i vest mot Sørreisa. I øst løper riksgrensen mot Kiruna kommune i Sverige. Kommunen har navn etter Målselva, som renner gjennom Målselvdalen.
Historie
Målselv er en levende bygdekommune som ble grunnlagt av fogd Jens Holmboe i Senjen og Tromsø fogderi. I Målselv var det ingen fastboende før 1788, og Holmboe bygget mønsterbruk og importerte nye husdyrraser fra Danmark som han ga til innflytterne. Spesielt etter Storofsen begynte befolkningstilveksten og Målselv har således i stor grad røtter i innvandring, først fra Gudbrandsdalen og senere fra Østerdalen på 1700- og 1800-tallet. Staten ga liten eller ingen hjelp etter storflommen, og fogd Holmboe søkte råd hos sin fetter Bernt Anker når det gjaldt nyryddingen av de ubebodde områdene. Holmboe og hans hustru Anna Margrethe (født Irgens) ytet også økonomisk bistand til innflytterne både i Målselv og Bardu, og mange av de som kom nordover var flomrammede husmannssønner som fikk muligheten til å bli selveiere.
Geografi
Kommunen strekker seg fra grensa til Sverige i sørøst og følger Målselvvassdraget med sidedaler langs hoveddalføret til munninga av vassdraget innerst i Malangsfjorden ved Målsnes i nordvest. Målselvdalen er det største dalføret i Troms og minner om Østerdalen, med breie jordbruksbygder og vidstrakte furumoer. Store deler av kommunen utgjøres av skogs- og fjellområder. Med en høyde 1 721 meter over havet er Njunis kommunens høyeste fjelltopp, og det tredje høyeste fjellet i Troms og Finnmark fylke.
Øvre Dividal nasjonalpark ligger ved svenskegrensen, og ligger i sin helhet i Målselv kommune. Nasjonalparken utgjør 22,5 % av kommunens areal.
Delområder
Målselv kommune er delt inn i følgende fire statistiske delområder (innbyggertall 2011): Bosted ikke oppgitt (7)
Sentrum i Målselv
Målselv er med sitt store areal delt inn i flere små og store bygder. Det ligger dagligvarebutikk på følgende steder fra øst mot vest:
Bygder i Målselv
Større og mindre bygder i Målselv: