cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den saksiske kysten
Meningen av begrepet og funksjonen
To fortolkninger har blitt fremmet til meningen av adjektivet «saksisk»: enten en kyst angrepet av saksere (i den generelle betydningen germanere), eller en kyst bevoktet av saksere. Den siste hypotesen har mottatt i det minste delvis støtte fra arkeologiske funn da gjenstander i germansk stil er blitt avdekket i graver. Bosetninger av saksere og andre germanere i området sørøstlige England og på nordkysten av Gallia rundt Boulogne-sur-Mer og Bayeux er sikkert dokumentert fra midten av 400-tallet og framover. Særlig langs den galliske kysten er bosetninger av germanske stammer sikkert dokumentert. Krønikeren og historikeren Eutropius nevner at i løpet av 280-tallet var sjøen langs kystene av Belgica og Armorica «befengt med frankere og saksere», og det var av den grunn at den romerske feltherren Carausius ført ble utpekt for å ta ansvaret av Classis Britannica. I tillegg nedtegner Notitia Dignitatum tilstedeværelsen av tallrike germanske stammer, hovedsakelig frankere og svebere, som tjente som laeti i den romerske hæren på slutten av 300-tallet.
Den andre fortolkningen, støttet av Stephen Johnson, hevder at festningene fungerte som et kystforsvar mot sjøfarende angripere, hovedsakelig saksere og frankere, og fungerte som baser for den romerske flåten mot dem. Dette synet er styrket av eksistensen av en parallell kjede av festningsverker på andre siden av kanalen langs nordkysten av Gallia som da komplimenterte de britiske festningene, og understreker et felles forsvarssystem.
Andre forskere som John Cotterill har imidlertid betraktet trusselen av germanske angripere, i det minste på 200- og tidlig på 300-tallet, som overdrevet. Konstruksjonen av festningene ved Brancaster, Caister-on-Sea og Reculver tidlig på 200-tallet og deres lokalisering ved strategiske elvemunninger på farbare elver er tolket som en indikasjon på en helt annen funksjon, som befestede forskyningsbaser og transportpunkter til fra Britannia-Gallia, uten noe forhold (i det minste på denne tiden) til å motstå pirater og sjøfarende angripere. Dette synet er støtte av samtidige referanser til forsyninger for hæren til keiser Flavius Claudius Julianus med korn fra Britannia i løpet av hans militære kampanje i Gallia i 359, og deres nytte som sikre landgangsteder av grev Theodosius under nedkjempelsen av Conspiratio barbarica, «barbarenes sammensvergelse», noen få år senere.
Ytterligere en teori som er blitt fremmet av D.A. White var at det omfattende systemet av store steinfestninger var i urimelig stor i forhold til enhver trussel som germanske pirater utgjorde, og at de ble egentlig oppført i forbindelse med at Carausius og Allectus løsrev seg fra Romerriket i det karausiske opprør i 289-296, og hadde en helt annen fiende for øye: de ble oppført for å forhindre at Britannia ble gjenerobret av Romerriket. Dette synet, om enn i stor grad bestridt av andre forskere, har i senere tid funnet delvis støtte i arkeologiske funn ved Pevensey som har datert festningens konstruksjon til tidlig på 290-tallet.
13. serierunde i Toppserien 2021
4 av kampene i '''13. serierunde i Toppserien 2021''' ble spilt lørdag 4. september, mens runden ble avsluttet med den utsatte kampen mellom og  lørdag 2. oktober.
Den saksiske kysten
Meningen av begrepet og funksjonen
Hva enn som var det opprinnelige formålet, det er sikkert at i de siste tiårene av 300-tallet ble festningene og deres garnisoner anvendt i operasjoner mot frankiske og saksiske pirater. Romersk kontroll over området var aldri blitt helt gjeninnført etter den barbariske sammensvergelsen, og Britannia ble oppgitt av Romerriket i 407 og Armorica likeledes kort tid etter. Festningene ble fortsatt bemannet i de påfølgende tiårene, og i Britannia i særdeleshet var flere av festningene i operasjon godt inn i den angelsaksiske perioden.
I Britannia
De ni festningene som er nevnt i Notitia Dignitatum for Britannia er listet her, fra nord til sør, med deres garnisoner.
Det er få andre steder som åpenbart tilhørte systemet av den britiske avdelingen saksiske kysten (den såkalte «Wash-Solent limes»), skjønt de inkluderte ikke Notitia, slik som med festningene ved Walton, Suffolk, som har i dag sunket ned i sjøen grunnet erosjon, og ved Caister-on-Sea. I sør er Carisbrooke Castle på Isle of Wight og Clausentum (Bitterne, i dagens Southampton) er også nedtegnet som et vestvendt utvidelse av kjeden med festningsverker.
Andre steder som sannsynlig er tilknyttet systemet langs den saksiske kysten er de nedsukne festningene ved Skegness, og levningene av hva som antagelig er en signalposter ved Thornham, Corton og Hadleigh.
Lengre nordover langs kysten tok vernetiltakene form som sentrale lagre ved Lindum (Lincoln) og Malton med veger som gikk ut til signalstrasjonene ved kysten. Når en alarm ble gitt til basen kunne tropper bli plassert langs vegen. Enda lengre oppover kysten i North Yorkshire ble en rekke vakttårn langs kysten satt opp ved Huntcliff, Filey, Ravenscar, Goldsborough, og Scarborough. Disse knyttet de sørlige forsvarsverkene til den nordlige militære sonen ved muren. Tilsvarende kystfestninger er også blitt avdekket i Wales, ved Cardiff og Caer Gybi.
I Gallia
Som nevnt over inkluderte Notitia også to adskilte kommandoer for den nordlige kysten av Gallia som begge tilhørte systemet den saksiske kysten. Det må merkes dog at da listen ble fullført en gang rundt 420 hadde Britannia blitt forlatt av de romerske styrkene. Den første kommandoen kontrollerte kystene av provinsen Belgica Secunda (grovt sett mellom Schelde og Somme), under dux Belgicæ Secundæ med hovedkvarter ved Portus Æpatiaci:
Havnen Gesoriacum eller Bononia (Boulogne-sur-Mer), skjønt ikke nevnt i Notitia, var hovedbasen for Classis Britannica, og kom også inn under dux Belgicæ Secundæ. Denne gruppen tilhørte også den romerske festningen ved Oudenburg.
I tillegg er det flere andre steder hvor det har blitt foreslått en romersk militær tilstedeværelse. Ved Alderney er det en festning som er kjent som «The Nunnery» («Nonneklosteret») som har blitt foreslått å være datert tilbake til romersk tid og bosetningen ved Longy Common har blitt sitert som bevis på romersk militær etablering, men de arkeologiske bevisene er i bestefall tynne.
Amstel Gold Race 2018
Amstel Gold Race 2018 var den 53. utgaven av sykkelrittet Amstel Gold Race. Rittet gikk 15. april 2018 og ble vunnet av Michael Valgren.
Norgesrekorder i vektløfting
== Stående rekorder ==
Aragonitt
Aragonitt er et kalsiumkarbonat med samme kjemiske sammensetningen som Kalsitt, men er likevel forskjellig. Kalsiumkarbonat forekommer i to krystallformer og navnet er oppkalt i 1797 etter lokalitet, Molina de Aragón, i Spania.
Norgesrekorder i vektløfting
Gjeldende vektklasser (Ungdom)
Rykk
Aragonitt
Kalsitt har trigonalt krystallsystem mens aragonitt har orthorombisk krystallsystem. Den er tavleformet, prismatisk eller nålformet, ofte med spisse, pyramideformete eller meiselaktige endeflater, og kan danne søyler eller stråleformete aggregater. Det er vanlig med multiple tvillingkrystaller, som har en heksagonal form.
Norgesrekorder i vektløfting
Gjeldende vektklasser (Ungdom)
Damer
Aragonitt
Aragonitt er de kalkaktige delene av skallet til ulike mollusker, inklusive koraller. Det er ikke perlemoret som er dannet av dette mineralet. Organisk dannet aragonitt er strukturelt forskjellig fra uorganisk.
Norgesrekorder i vektløfting
Gjeldende vektklasser (Ungdom)
Menn
Aragonitt
Forekomster
Utfelt fra varme kilder,korallrev, perler, snegleskall, eggeskall og skjellskall.(Amygdaloide hulrom). I basalt og som dryppstein i grotter. Observert i Norge i Sulitjelma malmgruver, sammen med zeolittkrystaller. I Oslofjordfeltet ved Dalstjern. Sfærulittiske strålebunter er kjent fra Konnerud mineralgruve i Drammen. I stalaktittform i norske marmorgrotter. På Vikafjellet. Bøverdalen. Dypingdal.
Norgesrekorder i vektløfting
Gjeldende vektklasser (Ungdom)
Støt
Totalt
Gjeldende vektklasser (Junior)
Rykk
Damer
Menn
Støt
Totalt
Gjeldende vektklasser (1998–) (Senior)
''Oppdatert per 15. oktober 2016.''
Rykk
Damer
Menn
Støt
Totalt
Eldre vektklasser (1993–1997)
Rykk
Støt
Totalt
Eldre vektklasser (1939–1992)
Rykk
Støt
Totalt u/press
Press
Rykk
Klasse -56 kg
Klasse -69 kg
Klasse -77 kg
Klasse -85 kg
Klasse -94 kg
Klasse -105 kg
Klasse +105 kg
Støt
Klasse -56 kg
Klasse -62 kg
Klasse -77 kg
Klasse -85 kg
Klasse -94 kg
Klasse -105 kg
Australsk sjøløve
Australsk sjøløve (Neophoca cinerea) er en sjøløve i øreselfamilien. Den finnes på sør- og vestkysten av Australia.
Norgesrekorder i vektløfting
Totalt
Klasse -62 kg
Klasse -69 kg
Klasse -77 kg
Ola Olstad
Ola Kristoffersen Olstad (født 22. februar 1885 i Øyer, død 15. november 1969) var en norsk zoolog og polarforsker, og det første menneske som satte sine ben på Peter I Øy i Antarktis.
Norgesrekorder i vektløfting
Totalt
Klasse -85 kg
Ola Olstad
Etter examen artium 1908 tok han embetseksamen i 1916 (realfag). Hovedoppgaven het De thekosome pteropoders tentakelorganer. Olstad ble i 1918 ansatt ved Zoologisk museum i Oslo der han først arbeidet i Statens forsøksvirksomhet for ferskvannsfiskeriene under ørreteksperten Knut Dahl (1871–1951). Etter et par år tok han opp studier over lirypa i Øyer i Gudbrandsdalen, og ble tilknyttet Landbruksdepartementet som jaktkonsulent. Hans doktoravhandling fra 1925 het Ørretvann i Gudbrandsdalen.
Norgesrekorder i vektløfting
Totalt
Klasse -94 kg
Ola Olstad
Olstad deltok i 1927/28 i den første Norvegia-ekspedisjonen til Bouvetøya og Sør-Georgia. Sesongen etter ledet han den andre Norvegia-ekspedisjonen til Peter I Øy i Amundsenhavet, utenfor Ellsworth Land i Vest-Antarktis. Olstad var den første i verden som satte sine ben på den fjerntliggende øya. Olstad krevde øya for kongeriket Norge.
Olstadbreen på Peter I Øy og Olstadtoppen på Annenkovøya i Sør-Atlanteren er oppkalt etter ham.
Familie
Han var sønn av gårdbruker Kristoffer Olstad og Lisbeth Halvorsen. I 1922 giftet han seg med Sigrid Furulund (1896–1969) som også kom fra en gård.
Norgesrekorder i vektløfting
Totalt
Klasse +105 kg
Rykk
Klasse -54 kg
Emma Adenauer
Johanna Wilhelmine Caroline Emma Adenauer født Weyer, kortform Emma Adenauer (født 10. september 1880 i Köln, død 6. oktober 1916 samme sted) var Konrad Adenauers første hustru. Paret fikk tre barn; det var sønnene Konrad og Max, og datteren Ria.
FK Olimpik Donetsk
FK Olimpik Donetsk er en ukrainsk fotballklubb fra byen Donetsk.
Norgesrekorder i vektløfting
Rykk
Klasse -59 kg
Emma Adenauer
Liv og virke
Emma Weyer ble født som datter av Emmanuel Weyer (1836–1884), direktør i Kölner Rückversicherungsgesellschaft, og Emilie Weyer, født Wallraf (1849–1911), en søster av riksdagspresident Max Wallraf. Familien Weyer hørte til Kölns overklasse, og aktive katolikker.
FK Olimpik Donetsk
Historie
Klubben ble grunnlagt 2001, og spiller sine hjemmekamper på Olimpik Sports Complex som har en kapasitet på 3 000. På grunn av krigen i Donbass har klubben siden 2014 holdt til i Kiev. I Kiev spiller de sine hjemmekamper på Bannikov Stadium som har en kapasitet på 1 678.
Norgesrekorder i vektløfting
Rykk
Klasse -64 kg
Emma Adenauer
Liv og virke
Etter å ha gått på den høyere pikeskole (Lyzeum) i Köln fra 1890 til 1897, gikk Emma fra 1897 til 1898 på Erziehungs-Anstalt der Englischen Fräulein zu Würzburg. Det dreide seg om pikeskole (realskole) drevet av en katolsk søsterkongregasjon og som fulgte oppdragelsesidealene til dens engelske grunnlegger Mary Ward (1585–1645). Det ble undervist i kristendom, fransk, engelsk, håndarbeid og musikk. Fra 1898 til 1901 studerte hun språk med tanke på å bli lærer.
Norgesrekorder i vektløfting
Rykk
Klasse -70 kg
Klasse -76 kg
Emma Adenauer
Liv og virke
Sommeren 1901 ble hun kjent med Konrad Adenauer, i tennisklubben «Pudelnaß» («søkkvåt»), et sted det ble spilt tennis i all slags vær. Emmas kusine Ella Wahlen den senere sosialpolitiker og hustru til sosiologen Benedikt Schmittmann, hadde ført dem sammen. Hun var Konrads første kjærlighet. De ble forlovet 21. juni 1902 og giftet seg, først borgerlig 26. januar 1904, og deretter i Lindenthal kirke, 28. januar 1904.
Norgesrekorder i vektløfting
Rykk
Klasse -83 kg
Klasse -91 kg
Klasse -99 kg
Emma Adenauer
Liv og virke
Paret fikk tre barn. Konrad ble født 21. september 1906 og på samme dato i 1910, Max. Datteren Ria ble født 7. oktober 1912.
Emma Adenauer led av en ryggradsforkrumming, som etter den første fødselen skadet hennes nyrefunksjon. Dette forverret seg med årene. Hun fikk i 1916 en soppforgiftning som ifølge familien førte til hennes død. Ifølge historikeren Henning Köhler kunne denne soppforgiftningen likevel ikke føre til nyresvikten, som medførte at hun døde 6. oktober 1916, 36 år gammel.
Norgesrekorder i vektløfting
Rykk
Klasse -108 kg
Klasse +108 kg
Støt
Klasse -54 kg
Klasse -64 kg
Klasse -70 kg
Klasse -76 kg
Klasse -83 kg
Klasse -91 kg
Klasse -99 kg
Klasse -108 kg
Klasse +108 kg
Totalt
Klasse -54 kg
Klasse -59 kg
Klasse -64 kg
Klasse -70 kg
Klasse -76 kg
Klasse -83 kg
Klasse -91 kg
Klasse -99 kg
Klasse -108 kg
Klasse +108 kg
Press
Klasse -52 kg
Klasse -56 kg
Klasse -60 kg
Klasse -67,5 kg
Klasse -75 kg
Klasse -82,5 kg
Klasse -90 kg
Klasse -110 kg
Klasse +110 kg
Rykk
Klasse -52 kg
Klasse -60 kg
Klasse -75 kg
Klasse -82,5 kg
Klasse -90 kg
Klasse -100 kg
Klasse -110 kg
Klasse +110 kg
Støt
Klasse -52 kg
Klasse -60 kg
Klasse -67,5 kg
Klasse -75 kg
Klasse -82,5 kg
Klasse -90 kg
Klasse -100 kg
Klasse -110 kg
Klasse +110 kg
Totalt m/press
Klasse -52 kg
Klasse -56 kg
Klasse -60 kg
Klasse -67,5 kg
Klasse -75 kg
Klasse -82,5 kg
Klasse -90 kg
Klasse -110 kg
Klasse +110 kg
Totalt u/press
Klasse -56 kg
Klasse -60 kg
Klasse -67,5 kg
Klasse -75 kg
Klasse -82,5 kg
Klasse -90 kg
Klasse -100 kg
Klasse -110 kg
Klasse +110 kg
Arne Gustavsen
Arne Reidar Gustavsen (født 27. november 1902 i Drammen, død 5. september 1944 på Trandumskogen) var en norsk motstandsmann, medlem i Norges Kommunistiske Partis sentrale ledelse.
Indias annektering av Goa
Indias annektering av Goa (også referert til som invasjonen av Goa, frigjøringen av Goa og den portugisisk-indiske krigen) var en indisk militær invasjon av den portugisiske kolonien Goa i 1961, som var en enklave i India. Invasjonen, som bar kodenavnet Operasjon Vijay, innebar et kombinert land, sjø – og luftangrep som varte i over 36 timer, og som endte med en avgjørende indisk seier. Den korte krigen gjorde slutt på 451 år med portugisisk kolonistyre i Goa. 34 indere og 31 portugisere ble drept i kampene.
Arne Gustavsen
Gustavsen jobbet som salmarker og smed ved jernbanen i Bergen, senere som vognreparatør ved jernbanen i Drammen.
Clepsis
Clepsis er en slekt av sommerfuglfamilien viklere (Tortricidae) som hører til undergruppen Tortricinae. Det er beskrevet opp mot 150 arter, fire av disse forekommer i Norge.
Utseende
Stort sett middelsstore (de norske artene har vingespenn 16-22 millimeter), gulaktige eller brunlige viklere. Forvingene kan være ensfargede eller ha ulike slags tegninger eller hvite flekker.
Arne Gustavsen
Under krigen var han involvert i den illegale pressa, både i NKPs avis Radio-nytts Drammensutgave, i Norges frihet og i Friheten. I 1942 tok han sammen med Finn Pettersen initiativet til samarbeidet med Kai Møller, og sørget for trykte utgaver av illegale aviser kunne bli produsert i Møllers trykkeri i Drammen.
Indias annektering av Goa
Inderne benyttet 30 000 soldater under invasjonen, som ble støttet av fly, artilleri og stridsvogner.
Clepsis
Levevis
Larvene lever på mange slags ulike busker og løvtrær, også på andre planter.
Skadedyr
Flere av artene i denne slekten opptrer som skadedyr i landbruket, men ingen av dem som forekommer i Norge.
Utbredelse
Slekten finnes i alle verdensdeler bortsett fra Sør-Amerika og Australia (og Antarktis, som er nesten fritt for landdyr).
Pompeo Magno
Pompeo Magno (Pompeius Magnus) er en opera i tre akter av Francesco Cavalli. Den ble laget som en dramma per musica. Den italienske librettoen var av Nicolò Minato. Den ble oppført første gang i Venezia på Teatro S Salvatore 20. februar 1666.
Indias annektering av Goa
Reaksjoner
Den korte krigen fikk blandede reaksjoner verden over, alt fra lovprisning til fordømmelse. I India ble invasjonen sett på som en frigjøring av historisk indisk territorium, mens den i Portugal ble sett på som aggresjon mot det portugiserne selv mente var portugisisk territoriell suverenitet. USA og den vestlige verden fordømte Indias invasjon, mens den fikk forholdsvis sterk støtte av Sovjetunionen og land i Asia.
Invasjonen førte til heftige demonstrasjoner mot India i Portugals hovedstad, Lisboa. «Død over Nehru» og «Goa er vår» var slagord som demonstrantene brukte. Før demonstrasjonene holdt byens ordfører en tale der han på det sterkeste fordømte statsminister Nehrus beslutning om å angripe de portugisiske besittelsene.
Arne Gustavsen
Han satt også som formann i det såkalte Faglig utvalg i Drammen, LOs illegale ledelse.
Indias annektering av Goa
Reaksjoner
Like etter krigens slutt fremsatte USA, Storbritannia, Frankrike og Tyrkia et forhandlingsforslag i Sikkerhetsrådet, men Sovjet nedla veto. Like etter ble det fremsatt et afroasiatisk resolusjonsforslag som la skylden for Goa-krigen på Portugal, men dette ble nedstemt av USA. Portugals FN-ambassador Garin skapte en opphisset stemning i den Indiske leir da han i FN-forsamlingen erklærte at «Goa er en del av Portugal på samme måte som Kashmir er en del av Pakistan».
Bakgrunn for annekteringen
Goa var verdens eldste koloni i 1961. Den hadde da tilhørt Portugal siden 1510 — de siste femten årene som «en integrert del av Portugal». Goa var et av tre små områder som Portugal hadde på vestkysten av India. De to andre var Diu og Damão. Det bodde ca 600 000 mennesker i Goa i 1961, nesten 40 % av dem var katolikker mot ca. 60 % hinduer. Helt siden India ble selvstendig har det krevd at Portugal i likhet med Storbritannia og Frankrike skulle se «realiteten i øynene» og trekke seg ut av det de anså som sine indiske områder. Portugal hadde blankt avvist disse krav og eventuelle forhandlinger om Goas fremtidige status.
Striden rundt Goa startet allerede i 1954 og i 1955 gikk rundt 2000 indiske demonstranter over grensen til kolonien for å kreve at Goa skulle innlemmes i India. Dagen etter skjøt portugisiske politifolk mot demonstrantene og drepte minst 13. Hendelsen førte til at det ble rettet forholdsvis mye kritikk mot de portugisiske grensepolitiets fremtreden, også fra land som ikke støttet Indias krav. Noen dager senere brøt to landene de diplomatiske forholdene med hverandre.
FOST-saken
FOST-saken er betegnelsen på forholdene rundt anmeldelse og frifinnelsen av Forsvarets sikkerhetstjeneste (FOST) for å ha utført ulovlig overvåkning i 2009.
Opptakten til anmeldelse av FOST
'''1. april 2009-9. juni 2009:''' TV 2 offentliggjorde en reportasje den 1. april 2009 om at Forsvarets sikkerhetstjeneste (FOST) var under granskning for å ha gjennomført ulovlig overvåkning. Påstanden ble dagen etterpå underbygget med offentliggjøring av EOS-utvalgets utkast til foreløpige årsrapport for 2008. I utkastet ble det ikke avgitt en endelig konklusjon hvorvidt EOS-utvalget hvorvidt det skjedde ulovlig overvåkning eller ikke, men det ble belyst at hjemmelsituasjonen for FOST ikke var tilfredsstillende, i motsetning til situasjonen for Etterretningstjenesten og Politiets sikkerhetstjeneste, og at EOS-utvalget var kjent med at Forsvarsdepartementet i samarbeid med FOST hadde nedsatt en arbeidsgruppe for å korrigere dette (S-gruppens rapport januar 2009, ikke offentliggjort for publikum).
I kjølvannet av det første oppslag på TV 2 dukket det opp flere oppfølgingsreportasjer i TV 2,  , i bloggen til TV 2-journalist Lene Østby Sevrøy,   samt i andre medier.
22. april 2009 Det er ikke kjent hvilken dato Forsvarsdepartementet anmodet så Kriminalpolitisentralen (Kripos) om å foreta en etterforskning hvorvidt FOST hadde utført ulovlig avlytting av Kongehuset og andre statlige kontorer utenfor Forsvaret. Forsvarsdepartementets skriv til Kripos er ikke offentliggjort. I pressemeldingen av 11. desember 2009 besluttet Kripos å iverksette etterforskning den 22. april 2009 for mulig brudd på Almindelig borgerlig Straffelov §145 andre ledd.
2. juni 2009 I Kripos' pressemelding ble det opplyst om rettslig kjennelse om ransaking og utlevering av bevis, videre fikk FOST status som siktet.
FDs anmeldelse av FOST blir kjent i media
'''10. juni-10. desember 2009''' Den 10. juni 2009 ble det offentliggjort at at FOST var blitt satt under etterforskning av Kripos og det var gjennomført ransaking av FOSTs avdeling på Jørstadmoen. Bakgrunnen var angivelig at Forsvarsdepartementet gjennomførte en gjennomgang av direktiv og fullmakter for FOST. Under denne gjennomgangen ble det stilt spørsmål ved lovligheten av FOSTs kontroll av datatrafikk på militære sambandslinjer, da noen av disse gikk til andre sivile statlige etater og avdelinger utenfor FOSTs kontrollmandat. Da detaljer rundt anmeldelsen ikke er gjort offentlig (pr 1. januar 2010), ble fremstillingen av saken videre preget av mediene og deres kilder.
Årsaken til at den påståtte overvåkning ble kjent, var at ansatte i Justisdepartementet hadde blitt varslet om at de var under overvåkning av Forsvaret. Senere ble det kjent at dette var på grunn av surfing på pornosider. I etterkant av at straffesaken ble henlagt, fremkom det opplysninger i ABC nyheter om at det var surfing etter barneporno som var årsaken til at det ble utløst alarm ved FOST.
Det ble spekulert om at Kongen, slottet, statsministeren og samtlige statsråder ble overvåket. VG publiserte i den forbindelse en påstand om at slottet hadde mottatt brev fra Forsvaret der de unnskyldte at de hadde lest kongens e-post. Denne påstanden ble tilbakevist Forsvaret og Forsvarsdepartement. Etter hvert som saken utviklet seg ble det klart at på grunn av tekniske løsninger kunne ikke Forsvaret overvåke statsministeren, statsråder eller departementenes intranett, og i foredrag av sjefen for FOST ble det gitt uttrykk for at det kun var internettlinjer som er eid av Forsvaret og som var utleid til andre statlige etater som ble kontrollert, og at de ikke viste hvem som benyttet linjene da FLO/IKT hadde dette ansvaret.
Da saken ble kjent før stortingsvalget 2009, kommenterte flere partiledere saken. Venstres leder Lars Sponheim betegnet saken som en kreftsvulst for demokratiet, at det var behov for å sende forsvarssjef Sverre Diesen på kurs for å lære seg demokratiske prinsipper, og etterlyste ny Lund-kommisjon. SV-representant Øystein Djupedal krevde at hoder måtte rulle og statsråd Bård Vegar Solhjell fra samme parti beskrev saken som «ekkel» Høyre-leder Erna Solberg etterlyste en klarere debatt om personvern, mens Kristelig Folkepartis leder Dagfinn Høybråten etterlyste debatt om hvem som overvåket hvem.
Journalister og redaktører kommenterte saken videre, mest markant var TV 2-journalist Lene Østby Sævrøy på sin blogg,  samt Aftenposten-redaktør Harald Stanghelle.
Saken døde etter hvert ut i mediabildet med en pressemelding fra Kripos om at etterforskningen ville ta tid.
Saken henlagt
NRK meldte den 30. oktober 2009 at etterforskningen gikk mot slutten, og den 11. desember 2009 offentliggjorde det nasjonale statsadvokatembedet at etterforskningen mot FOST var henlagt som intet straffbart forhold bevist.
Kritikk fra EOS-utvalget i årsrapport for 2009
Den 18. juni ble det publisert artikkel der EOS-utvalgets leder Helga Hernes kritiserte Forsvarets sikkerhetstjeneste (FOST) «for å ha gått utenom sitt mandat og har liten forståelse for personvern» og «har en uklar rolleforståelse både når det gjelder hvilke saker som undersøkes og hvilke informasjonsinnhentingstiltak som kan iverksettes».
Et argument for at EOS årsrapport er farget, finnes i årsrapporten punkt 3.2.6 der det opplyses: ''«FOST orienterte utvalget om at tjenesten logger aktiviteter på Forsvarets nett for å avdekke eventuell sikkerhetstruende virksomhet. Slik utvalget forstod det, kunne denne aktivitetsloggingen også avdekke straffbare forhold som skal etterforskes av politiet. FOST opplyste at tjenesten i så tilfelle varsler politiet. Utvalget antok at virksomheten da også måtte innebære innsamling av innholdsdata, og ikke utelukkende trafikkdata.»'' Dette står i motstrid til hva Kripos-etterforskningen viste og var hovedgrunnlag for at saken ble henlagt som intet straffbart forhold.
Argumenter imot at EOS årsrapport 2009 er farget er følgende forhold: a) EOS-utvalget er oppnevnt av Stortinget og må forutsettes å være upartisk. b) Forsvarssjefen, general Harald Sunde, uttrykte at EOS utvalget har full tilgang til alt av Forsvarets informasjon i intervju på TV 2 den 25. mars 2010.
Liste over presidentene for Andalucías parlament
Presidenten for Andalucías parlament er leder for forsamlingen i den autonome spanske regionen Andalucía.
Boverket
Boverket er et svensk statlig forvaltningsogan med hovedkontor i Karlskrona.
Boverket er en myndighet for samfunnsplanlegging, byutvikling, bygging og boliger. Det gir ut ulike regelverk og håndbøker, som er mer eller mindre bindende, kalt Boverkets byggregler (ofte forkortet BBR). Det tlsvarer det som tidligere var svensk byggnorm. Boverket gir også ut Boverkets konstruktionsregler (BKR), Bestämmelser för stålkonstruktioner (BSK), Bestämmelser för betongkonstruktioner (BBK) og Europeiska konstruktionsstandarder (EKS) med utgangspunkt i den svenske plan- og byggeloven og energideklarasjonsloven.
Riksarkitekt
Boverket ble opprettet i 1988 gjennom en sammenslåing av Bostadsstyrelsen og Statens planverk.
Kauiza Venancio
Kauiza Venancio (født 11. juni 1987) er en brasiliansk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp.
Hun representerte Brasil under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i forsøksheatet på 200 meter.
Anthony Franciosa
Anthony «Tony» Franciosa (født Anthony George Papaleo 25. oktober 1928, død 19. januar 2006) var en amerikansk skuespiller, vanligvis omtalt som Tony Franciosa på høyden av hans karriere.
Liv og virke
Før Franciosa fikk suksess som skuespiller, jobbet han på en rekke arbeidsplasser, blant annet som kelner, oppvaskhjelp og dagarbeider. Flere år senere fikk han høstet gode kritikker og en Tony Award-nominasjon for sin forestilling på Broadway, av teaterstykket A Hatful of Rain.
Da Franciosa gjentok sin rolle i filmversjonen av stykket A Hatful of Rain i 1957, ble han nominert til en Oscar for beste mannlige hovedrolle. Han fulgte opp denne rollen med andre roller i flere store filmer, deriblant A Face in the Crowd sammen med Andy Griffith og Patricia Neal. Han var med i The Long Hot Summer der Paul Newman og Orson Welles hadde hovedrollene. En annen kjent film han spilte i var Period of Adjustment med Jane Fonda.
Franciosa hadde gjesteroller i ulike TV-serier som Jack Palances sirkusdrama The Greatest Show on Earth som ble vist på ABC i 1963 og 1964. På samme tid spilte han i Breaking Point, et medisinske drama om psykiatri hos ABC. Produsent David Dortort ville ha ham som hovedperson Cameron Mitchells beste venn og nevø, Manolito Montoya i TV-serien The High Chaparral.
Personlige liv
Franciosa var gift fire ganger, og fikk tre barn. Hans mest kjente kone var den Oscar-vinnende skuespillerinnen Shelley Winters, de var gift fra 4. mai 1957 inntil deres skilsmisse i 1960. De hadde ingen barn sammen. Hans første kone, Beatrice Bakalyar, var en forfatter. De var gift i fem år i tiden 1952-1957. Dette ekteskapet endte også i skilsmisse. Hans tredje kone, Judith Balaban, var også en forfatter. Fra dette ekteskapet har Franciosa sin eneste datter, Nina.
Franciosas siste kone (fra 27. november 1970 til sin død i 2006) var Rita Theil, som han hadde to sønner, Marco og Christopher, sammen med. Sønnen Christopher Franciosa gikk i farens fotspor og ble en skuespiller. Den andre sønnen, Marco Franciosa, arbeider som en organisk bonde. I sine siste år, bodde han i Brentwood, et distrikt i West Los Angeles.
Guy Lapébie
Guy Lapébie (født 28. november 1916, død 8. mars 2010) var en fransk syklist som deltok under OL 1936 i Berlin.
Lapébie ble olympisk mester i sykling to ganger under OL 1936 i Berlin. Han var med på de franske lagene som vant 4000 meter forfølgelsesritt og lagkonkurransen over 100 kilometer landevei. Han kom på andreplass i 100 kilometer landevei individuelt, bak sin landsmann Robert Charpentier.
Hans bror, Roger Lapébie, vant Tour de France i 1937.
VM i friidrett 2013 – 200 meter kvinner
Øvelsen 200 meter kvinner ved VM i friidrett 2013 ble avholdt på Luzjniki stadion 15. august og 16. august.
Norge var ikke representert i øvelsen.
Forsøksheat
Kvalifisering: De første tre i hvert heat (Q) og de tre raskeste ellers (q) gikk videre til semifinalene.
Vind: Heat 1: 0.0 m/s, Heat 2: +0.1 m/s, Heat 3: 0.0 m/s, Heat 4: 0.0 m/s, Heat 5: −0.1 m/s, Heat 6: +0.3 m/s, Heat 7: +0.4 m/s
Semifinaler
Kvalifisering: De første to i hvert heat (Q) og de to raskeste ellers (q) gikk videre til finalen.
Vind: Heat 1: 0.0 m/s, Heat 2: 0.0 m/s, Heat 3: −0.2 m/s
Finale
Finalen ble avholdt kl 21.15.
Liste over alumni fra Oslo katedralskole
Liste over alumni fra Oslo katedralskole dekker relevante personer som er, eller har vært, elever ved Oslo katedralskole.
Eurovision Song Contest 1963
Eurovision Song Contest 1963 var den åttende utgaven av Eurovision Song Contest, EBUs årlige sangkonkurranse for organisasjonens medlemmer. Konkurransen fant sted i London i Storbritannia, etter at fjorårsvinner Frankrike takket nei til arrangøroppdraget. I stedet steppet BBC inn og arrangerte finalen lørdag 23. mars 1963 i BBC Television Centre. Som i 1960 var Katie Boyle programleder.
I alt 16 land deltok i finalen; samme antall som de to foregående årene. EBU innførte dette året nok et nytt poengsystem. Nå skulle hver jury gi 1–5 poeng til sine fem favorittsanger, i stedet for tre favorittsanger som året før.
Mens Danmark vant, havnet resten av Norden i andre enden av resultatlisten; Norge, Sverige og Finland endte alle sist uten poeng. Norge ble representert av Anita Thallaug og låten «Solhverv».
Bakgrunn
Etter å ha vunnet Eurovision Song Contest 1962, var det i utgangspunktet Frankrike som skulle arrangere konkurransen. Men etter å ha arrangert både i 1959 og 1961, takket Frankrike nei til arrangørjobben. I stedet trådte Storbritannia inn som vert, slik de også hadde gjort i 1960. Storbritannia skulle også gjøre det samme i 1972 for Monaco, i 1974 for Luxembourg og i 2023 for Ukraina.
BBC la konkurransen til BBC Television Centre i White City i London. Senteret åpnet i 1960.
Programleder var også denne gang skuespilleren og tv-vertinnen Katie Boyle. Hun ledet finalen da BBC arrangerte Eurovision Song Contest 1960.
Format
Hvert deltakerland deltok via en kringkaster som var medlem av EBU. Landene stilte med ett bidrag hver, og dette skulle fremføres av en solist eller en duo. Det var med andre ord ikke tillatt med flere enn to artister på scenen.
Startrekkefølgen ble avgjort ved loddtrekning i november året før, og som i 1960 ble Storbritannia trukket til å starte showet, mens Luxembourg avsluttet. Norge ble trukket til å starte som nummer fem. Prøvene startet torsdag 21. mars, to dager før konkurransen.
Nok en gang endret EBU jury- og poengsystemet. Vinneren ble kåret gjennom juryavstemning, der hvert land hadde en jury med 20 medlemmer. Hvert jurymedlem ga henholdsvis 1, 2, 3, 4 og 5 poeng til sine fem favorittsanger. Deretter ble medlemmenes poeng lagt sammen, og førsteplassen ble tildelt 5 poeng fra juryen, andreplassen 4 poeng, tredjeplassen 3 poeng, fjerdeplassen 2 poeng og femteplassen 1 poeng. Jurymedlemmene var nødt for å avgi stemme, og de kunne ikke stemme på sitt eget land. Jurymedlemmene skulle være lekfolk, og ikke profesjonelle musikere, utgivere eller komponister.
Deltakende land og bidrag
Deltakerantallet holdt seg på 16 land – de samme landene som de to foregående årene. Oversikt over deltakere, låtskrivere, tekstens språk og oversatt tittel til norsk. Tabellen er sortert i alfabetisk rekkefølge etter deltakerland.
Sendingen
Som i 1960 var Katie Boyle programleder også dette året. Showet ble overført direkte fra BBC Television Centre i London lørdag 23. mars 1963 fra klokken 21.00 til 22.35 britisk tid (23.00–00.35 norsk tid). London varte i 1 time og 35 minutter. BBC gjorde dette året en vri på produksjonen og sendte parallelt fra to studioer. I det ene studioet var programleder Katie Boyle, publikum og poengtavlen. Orkesteret og artistene opptrådte i et nærliggende studio. I motsetning til årene før og etter, tok BBC i bruk boom-mikrofoner på lange stativer, tilsvarende det som brukes i film- og serieproduksjoner. Mikrofonene var derfor ikke synlige i tv-ruten, og for seerne kunne det derfor se ut som om artistene mimet vokalen. Dette var imidlertid ikke tilfelle, og alle artistene sang direkte. BBC brukte også ulike bakgrunner og kulisser for å skape et nytt inntrykk og en ny ramme til hver sang. Norske Anita Thallaug gikk for eksempel opp en liten trapp og fremførte «Solhverv» på en liten plattform, omkranset av fire stolper. Thallaug stilte i en kjole som var tegnet av designeren Per Lekang.
BBC hadde også produsert egne «videopostkort», 30-sekunders videosnutter der barne-tv-figurene Pinky and Perky figurerte. Filmsnuttene var ment å vises mellom sangene, men BBC droppet ideen kort tid før finalen. Tradisjonen med postkort-filmer startet først i 1970.
Blant artistene var kjente navn som Nana Mouskouri, Esther Ofarim, Monica Zetterlund og Françoise Hardy. Norge var representert av sangeren Anita Thallaug.
Avstemningen
Etter de 16 landene hadde fremført sangene sine, opptrådte den svenske sirkusduoen Ola & Barbro i pausen. Deretter kalte Katie Boyle opp de 16 juryene i tur og orden. Det var flere endringer i stemmesystemet dette året. For første gang avga landene poeng i samme rekkefølge som startrekkefølgen på scenen. Tidligere hadde man snudd startrekkefølgen ved avstemningen, slik at det landet som opptrådte sist, også var det første til å avgi sine stemmer.
Også stemmesystemet var endret. Hvert land hadde dette året en jury på 20 medlemmer. Medlemmene kunne stemme på sine favorittsanger, unntatt sangen fra sitt eget land. Det landet som fikk flest stemmer fra jurymedlemmene, fikk 5 poeng. Den som fikk nest flest stemmer, fikk 4 poeng, og så videre ned til 1 poeng. Hvert land ga dermed 1, 2, 3, 4 og 5 poeng til sine fem favorittbidrag. Avstemningen ble svært spennende, og en rekke land kjempet om seieren. Mot slutten lå Danmark og Sveits et lite hode foran de andre landene, og Danmark vant til slutt, bare to poeng foran Sveits.
Første nordiske seier
Dette var Skandinavias og Nordens første seier, og «Dansevise» tok seg inn på singellistene i flere land. Blant annet nådde den en syvendeplass på norske VG-lista, og dette var første gang en Eurovision Song Contest-vinner endte opp på VG-lista. «Dansevise» nådde også nummer 49 i Tyskland og nummer 12 i belgiske Vallonia. I Danmark fantes det i 1963 ingen offisiell singelliste, men radioprogrammet Top20 på Danmarks Radio hadde låten på sin toppliste i rundt ett år etter finalen.
Norges bidrag
Norge deltok i konkurransen for fjerde gang. I den norske finalen 10. februar 1963 vant «Solhverv» en suveren seier. Sangen var skrevet av Dag Kristoffersen og ble fremført av Jan Høiland med lite orkester og Nora Brockstedt med Kringkastingsorkestret. Brockstedt kunne ikke reise til London, siden hun allerede hadde takket ja til en landsomfattende turné sammen med Jens Book-Jenssen. Ryktene ville imidlertid ha det til at Brockstedt ikke likte låten og fryktet en dårlig plassering i London, og til slutt valgte NRK Anita Thallaug til å representere Norge.
Norsk presse var negativ til kvaliteten på de norske låtene. Aftenposten kommenterte at den norske finalen hadde «et visst gammelmodig preg» og la til at «samtlige fem komposisjoner kunne like gjerne vært skrevet for tredve år siden». VG var også lite imponert og konkluderte med at finalen «bragte fem melodier uten særlige vinnersjanser i den europeiske finale i London».
Pressen skulle også få rett, for det norske bidraget imponerte ingen av de europeiske juryene. Da avstemningen var ferdig, sto Norge igjen uten poeng sammen med Finland, Sverige og Nederland. Dette var Norges første sisteplass i konkurransen. Nederland ble også det første landet til å få null poeng to år på rad.
Øivind Bergh dirigerte BBC-orkesteret under Norges fremføring, mens journalist og sportskommentator Øivind Johnssen kommenterte sendingen for NRK Fjernsynet og NRK Radio. Egentlig skulle Odd Grythe ha kommentert, men Grythe hadde så mange samtidige oppdrag at han måtte si nei til kommentatorjobben. I stedet fikk Johnssen oppdraget og dro over til London for å kommentere.
Roald Øyen leste de norske poengene fra NRK Marienlyst i Oslo. Den norske juryen stemte slik:
Resultat
Liste over deltakerne og det offisielle resultatet. Tabellen er rangert etter startrekkefølge, plasseringen og poengsummen finnes i kolonnene til høyre.
Poengtavle
Tavlen er ordnet i samme rekkefølge som landene stemte i. Både Norge og Monaco måtte imidlertid avgi stemmene sine på nytt på slutten av avstemningen.
Hendelser
Om Norge ikke gjorde seg bemerket resultatmessig, skulle Norge likevel sette sitt preg på avstemningen. Sveits og Danmark tok raskt ledelsen i konkurransen, og da Norge skulle stemme som land nummer fem, oppsto det problemer. Det norske telleapparatet hadde nemlig ikke rukket å regne sammen jurymedlemmenes stemmer, og de norske poengene var dermed ikke klare. I forvirringen leste Roald Øyen opp et foreløpig resultat og måtte be Katie Boyle om å få komme tilbake senere i avstemningen.
På slutten av avstemningen ledet Sveits, med Danmark to poeng bak. Da de korrekte norske poengene ble lest opp, byttet imidlertid Sveits og Danmark plass, slik at Danmark vant konkurransen 2 poeng foran Sveits. Den norske juryen ble senere anklaget for å ha hjulpet et naboland til seier, og Sveits protesterte mot resultatet. NRK avviste imidlertid anklagene og understreket at den norske juryen hadde gitt riktige poeng.
Årsaken til kaoset var at det norske telleapparatet rett og slett ikke var ferdige med å telle opp stemmene da Norge ble kalt opp. Ikke bare var stemmene feil, men en stresset Øyen leste også opp poengene på feil måte. Da Norge ble kalt opp igjen på slutten av avstemningen, var resultatene fra den norske juryen klare og korrekte. «Vi har god samvittighet med hensyn til resultatet. De 20 jurymedlemmenes stemmesedler ligger i fjernsynet til kontroll om nødvendig», bedyret NRKs Odd Grythe.
Ett av de norske jurymedlemmene fra 1963, Olaf Kjell Wathne Garh, ble intervjuet av NRK P2 i 2017, og han fortalte om kaotiske tilstander på NRK Marienlyst under avstemningen. Garh var student i 1963, og ifølge ham ble Garh og noen medstudenter hanket inn av NRK i hui og hast samme dag som finalen. De ble hentet i drosjer og kjørt til NRK Marienlyst. Der fikk de høre sangene to ganger via høyttalere i et knøttlite rom. Studentene hadde imidlertid bestemt seg på forhånd for å stemme på Danmark og et par andre land, fordi de «hadde mest sympati for Danmark».
De 20 jurymedlemmene stemte deretter, og programsekretær Einar Johannessen summerte stemmene på en krittavle da London plutselig kalte. «Vi var jo knapt halvferdige, og i full fart improviserte han og skriblet ned noen tall», fortalte Garh og la til: «Det hele var så enkelt og primitivt at en neppe ville ha trodd det i dag». Jurymedlemmene fikk 150 kroner hver i honorar for å «kaste bort lørdagskvelden», som NRK, ifølge Garh, hadde kalt oppdraget.
Dirigenter
Mens Harry Carlisle var sjefdirigent, hadde flere av landene med sin egen dirigent. Under er en liste over deltakerlandenes dirigenter, listet etter startrekkefølgen.
Kommentatorer og poengopplesere
Hvert land hadde en talsperson som annonserte sitt lands poeng over telefon på engelsk eller fransk. Under er talspersonene i samme rekkefølge som under avstemningen. For første gang ble avstemningen gjennomført i samme rekkefølge av startrekkefølgen. Frem til da hadde landene stemt i motsatt rekkefølge av startrekkefølgen.
Kommentatorer og kringkastere
Alle 16 deltakerlandene, i tillegg til Irland og Portugal, kringkastet finalen. Oversikt over kommentatorer og poengopplesere under Eurovision Song Contest 1963:
Matching Mole
Matching Mole er et tidligere eksperimentelt band innenfor progressiv rock og undersjangeren Canterbury best kjent for sangen «O Caroline». Bandet ble startet i oktober 1971 av Robert Wyatt rett etter at han forlot Soft Machine og ga ut soloutgivelsen The End of an Ear (1970). I Matching Mole fortsatte han i sin rolle som vokalist og trommeslager. Han fikk med seg keyboardisten Dave Sinclair (fra Caravan) på orgel og piano, Phil Miller på gitar og Bill MacCormick (fra Quiet Sun) på bassgitar. Bandnavnet var et ordspill på det franske ordet Machine Molle, som er en ren oversettelse av Wyatts tidligere band Soft Machine.
Ruaha nasjonalpark
Ruaha nasjonalpark er Tanzanias nest største nasjonalpark. Den har et areal på rundt 12,950 km², og ligger midt i Tanzania, rundt 130 km fra byen Iringa, i regionene Iringa og Mbeya. Parken er del av et større økosystem som også omfatter Rungwa viltreservat, Usangu viltreservat og andre verneområder.
Matching Mole
Deres første utgivelse ble gitt ut i april 1972, et album som i hovedsak ble komponert av Wyatt, med unntak av låtene «O Caroline» (som var i samarbeid med Dave Sinclair og som handlet om Wyatts brudd med hans daværende kjæreste Caroline Coon) samt Phil Millers «Part Of The Dance». På gruppens andre utgivelse Matching Mole's Little Red Record, som kom ut i november 1972 og som ble produsert av Robert Fripp, ble Dave Sinclair erstattet av keybaordisten og komponisten Dave MacRae. Denne utgivelsen ble regnet som et bandarbeid, hvor Wyatt konsentrerte seg om tekstene og vokalene, mens melodiene og komposisjonen ble overlatt til resten av medlemmene.
Ruaha nasjonalpark
Parken er oppkalt etter elva Ruaha, som renner langs den sørøstre kanten av nasjonalparken, og er fokusområdet for viltskue. Parken ble oppretta som en forlengelse av Rungwa viltreservat i 1951, etter forslag fra George Gilman Rushby. De som bodde i området på denne tida ble tvunget til å flytte vekk. I 1964 ble parken skilt ut fra viltreservatet, og fikk økt statusen til nasjonalpark.