cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Øresundstollen
Historie
Sverige var unntatt Øresundstoll frem til 1720. Den 1. april 1857 ble øresundstollen opphevet etter internasjonalt press på en handelskonferanse mot erstatning på 30,5 millioner danske speciedaler. Av de nasjoner som forpliktet seg til å betale erstatning, betalte ikke Brasil ennå ikke betalt. Da Brasils president Luiz Inácio Lula da Silva kom på statsbesøk til Danmark i september 2007, ettergav statsminister Anders Fogh Rasmussen Brasils gjeld.
Historikeren Palle Lauring skriver i boken Danmark i Skåne om øresundstollen: «Øresund, deilige Øresund, strømmen full av sild, skip, penger og blod. I fem hundre år presset vi penger ut av allverdens skippere her. I bytte ga vi Skåne, Halland, Blekinge, Gotland og Øsel. Pluss hva vi gavmildt utleverte av norsk land. Hvor meget man så vil beregne de fem hundre års tollinntekter til, var det en dårlig handel.''»
Digitalisering av Øresundstollregnskapene
I 2009 åpnet et nettsted for øresundstollen, der arkivmateiale fra Rigsarkivet i Danmark presenteres i en database med opplysninger om skip, skippere, destinasjon og last. Nettstedet er støttet av EU, og er basert på samarbeid mellom institusjoner i Danmark og Nederland. Prosjektet er et samarbeid mellom Rigsarkivet i København og de hollandske forskningsinstitusjonene Rijksuniversiteit Groningen og forskningsenteret Tresoar, arbeider på at alle Øresundstoldregnskapene digitaliseres og blir tilgjengelige på nettet i en database.
Port-Martin
Port-Martin var den første franske forskningsstasjonen i Antarktis, beliggende ved Cape Margerie i Frankrikes kravsone Terre Adélie.
Den ble etablert 20. januar 1950 av en ekspedisjon ledet av Paul-Emile Victor, på dagen 110 år etter at Jules Dumont d'Urville oppdaget Terre Adélie. Stasjonen ble ødelagt av brann natten mellom 23. og 24. januar 1952 og erstattet av den nye basen Dumont D'Urville 62 km lenger vest i 1956.
Port-Martin hadde en bemanning på 11 personer vinteren 1950 og 17 i 1951. Det ble gjennomført forskning innen seismologi, meteorologi, glasiologi, etc.
Restene etter basen er oppført på lista over historiske steder og kulturminner i Antarktis og er beskyttet av bestemmelsene som er gitt i Antarktistraktaten.
Grini-museet
Grinimuseet er et museum på Grini i Bærum kommune i Akershus, og er en del av Akershus største gruppering av museer: MiA - Museene i Akershus. Museet åpnet den 8. mai 1996, og jobber med å formidle livet i Grini fangeleir under andre verdenskrig.
I 2017 startet MiA - Museene i Akershus arbeidet med å utvikle nye utstillinger for en 500 kvm stor brakke på Grini. Brakken inneholder en rekonstruksjon av et fangerom, auditorium og utstillingsrom.
Om Grini fangeleir
Leiren ble opprettet av tyskerne 14. juni 1941 i kvinnefengselet på Ila i Østre Bærum. Fengselet var påbegynt 1938 og praktisk talt ferdig 1940, men ennå ikke tatt i bruk. Det var blitt brukt til internering av krigsfanger (offiserer) i april–juni 1940. Den første tiden var det ikke flere fanger enn at de kunne innkvarteres i fengselsbygningen, men så steg fangetallet utpå våren 1942 til over 1000. Etter at områdene rundt den opprinnelige fengselsbygningen var ryddet for skog, ble det reist en «brakkeby» med over 30 brakker for innkvartering, verksteder, sykesaler, osv. Til tross for store transporter til Tyskland (særlig 1943, da ca. 2000 ble sendt) steg fangetallet meget sterkt, særlig høsten 1942 og i 1944, og leiren ble helt overfylt. Toppbelegget var på ca. 5400, hvorav ca. 600 kvinner.
Grini var den største tyske fangeleiren i Norge under 2. verdenskrig. Av de nesten 20 000 fangene som var innom leiren i krigsårene, var det mange «tause helter». Men ikke minst var det en rekke personligheter som senere skulle bidra til å forme etterkrigstidens Norge, slik som Einar Gerhardsen, Obos-leder Martin Strandli og Odd Nansen, samt Ingrid Bjerkås, Johan Borgen, Ingeborg Refling Hagen, Arnulf Øverland og Francis Bull – for å nevne noen.
Jernbanetog
Et jernbanetog, oftest bare kalt tog, har i dag flere betydningsnyanser:
Det er altså i hovedsak en økende grad av generalitet i listen over, som da kan settes opp slik:
Tog i togrute – den jernbanefaglige betydningen
Togframføringsforskriften sier at et tog er materiell som kjøres etter en ordre. Det er slike tog som opptrer i ruteplaner. Disse omfatter også f.eks. arbeidstog og tomtog og er altså mer omfattende enn de rutetabellene som er tilgjengelig for publikum. Tog etter denne forståelsen oppstår idet toget starter å gjennomføre ordren, dvs. ved avgang fra utgangsstasjonen, og opphører når toget har nådd sin bestemmelsesstasjon. Når ordren er fullført, opphører materiellet å være tog. Da er det bare materiell. En togrute er en ordre. For å framføre tog er det ikke nok at det foreligger en rute. Sporet må også være klart for toget, og det reguleres av forskjellige sikkerhetsbestemmelser og sikkerhetsmidler, der lyssignaler og ATC (automatisk togkontroll) er de viktigste midlene ved moderne jernbanedrift. Tidligere spilte togekspeditørene på stasjonene en viktig rolle i så måte, ved at de hadde ansvar for at togveien var klar fram til neste stasjon. Togekspeditøren gav kjøreordre til toget enten ved signalflagg, signallamper eller ved manuelt å stille stasjonens faste lyssignaler ved de stasjonene som var utstyrt med slikt utstyr. Denne mer manuelle måten å framføre tog på, er fortsatt i bruk på noen få strekninger, slik som Raumabanen og Nordlandsbanens nordligste del.
Innen jernbaneterminologien skiller man mellom hhv. kjøring av tog og skifting. Skifting er definert som flytting av rullende jernbanemateriell lokalt innen et stasjonsområde.
Tog som materiell – den gjengse betydningen
For at jernbanemateriell skal forstås som tog, må materiellet være koblet sammen, og det må kunne bevege seg ved egen hjelp. Det må altså ha ett eller flere trekkaggeregater i seg.
Det tradisjonelle toget består av et lokomotiv først, og så én eller flere etterhengte vogner. I mellomkrigstiden ble det også vanligere å utstyre vogner med egne motorer slik at man ikke trengte et eget lokomotiv. Dette var begrunnet ut fra driftsøkonomi og fleksibilitet, da slike motorvogner gjerne utstyres med førerrom i begge ender av motorvogntoget. Motorvognene ble gjort så kraftige at de kunne trekke et par vogner i tillegg til seg selv. Et vanlig motorvogntog ved NSB fram til 1990-årene besto derfor som regel av tre vogner: Mellomvognen manglet i noen motorvogntog, bl.a. de første lokaltogene av type 69.
Sammenkoblet rullende materiell som ikke er tilkoblet lokomotiv eller motorvogn, kalles på sjargong «slerke». Hvis et tog med lokomotiv etter endt tur kobles fra vognene, står det altså igjen ei slerke.
Ulike typer tog
Trafikkregler for Jernbaneverkets nett omtaler følgende ulike typer tog:
Historikk
Historisk var de første jernbanetogene sammensatt av passive vogner som ble trukket av et aktiv trekkaggeregat. De første trekkaggregatene var hester eller til og med mennesker. I noen få tilfeller var det også stasjonære trekkilder som via tau/wire/kjetting trakk vogner opp en kort stigning. Disse primitive togene kunne man finne på korte banestumper i den europeiske gruveindustrien o.l.
De første lokomotivene ble konstruert på starten av 1800-tallet ved å ta bruk dampmaskinteknologien som hadde vært kjent noen tiår som stasjonære maskiner. Richard Trevithick bygget det første kjørbare lokomotivet i 1804, men skinnene var for svake for denne tunge konstruksjonen og ble av samtiden ansett som en fiasko. Andre gjorde forsøk med å bygge brukbare lokomotiver i årene som fulgte, med mer eller mindre hell. Generelt hadde disse første lokomotivene lav ytelse i forhold til vekten. I 1825 åpnet verdens første egentlige jernbane, den 40 km lange banen mellom Stockton og Darlington, med lokomotivet «Locomotion». Lokomotivet var bygget av George Stephenson og sønnen Robert Stephenson. Det klassiske toget var dermed et faktum. Det er imidlertid først med lokomotivet «The Rocket» i 1829 på Liverpool & Manchester Railway at damplokomotivet fikk en tilstrekkelig vellykket teknisk utforming slik at ordinær jernbanedrift i stor skala ble mulig.
Etter hvert skjønte samfunnsplanleggere og investorer i England at lokomotivjernbanen var tidens viktigste oppfinnelse på transportfronten. Jernbanetoget ble synonymt med modernisering og industrialisering. Toget ble en viktig forutsetning for den industrielle revolusjon fordi man med dette middelet kunne transportere store og tunge gjenstander over store avstander og på en brøkdel av tiden i forhold til eldre transportmetoder.
Jernbanetoget gjør bruk av en viten om Newtons klassiske fysikks bevegelseslover og er slik sett en naturlig følge av sin tid. Stål mot stål gir minimalt med rullemotstand og særlig de første jernbanene ble bygget med svært liten stigning på grunn av svake lokomotiver. Dermed er energien som skal til for å framføre et tog svært liten i forhold til forflyttet masse. Et tog bruker energi først og fremst til akselerasjon, og dernest skal kun eventuell stigning, luftmotstand og friksjon overvinnes, men den siste er på grunn av skinnenes jevnhet og hardhet svært liten. Allerede på 1920-tallet begynte man å forsøke å nyttiggjøre seg den store bevegelsesenergien som normalt ville gå til spille ved oppbremsing. Ved elektrisk jernbanedrift kan man anvende motorene som generatorer og sende strøm tilbake på ledningsnettet ved oppbremsing (rekuperasjon). Dette systemet var på barnestadiet på 1920-tallet da man forsøkte dette på bl.a. Ofotbanen, men er i dag standard teknologi. Energien som frigjøres av et tog som kjører ned et fall, kan benyttes av et annet tog som skal oppover et annet sted.
Ved sporveisdrift betegnet "tog" tidligere at det var flere vogner sammenkoblet og ikke en enkelt motorvogn. Et slikt sporvogntog kan bestå av en motorvogn og én eller to tilhenger(e) (bivogn(er)), eller to motorvogner. Ved tunnelbanedrift kjøres gjerne T-banetog med 3-8 vogner, enkelte steder opptil 18. I dag regnes også enkeltvogner, f.eks. leddtrikker, som "tog" i drift- og ruteplanlegging.
Bremser
I motsetning til biler, som i stor grad kan regulere farten ned ved å slippe gassen, har jernbanetog så liten rullemotstand at toget kan fortsette svært langt på horisontal bane uten at motorene brukes. Det stiller store krav til togets utrustning av bremser, og selv med aktive bremser på samtlige hjul i et tog, bruker det mange hundre meter på å stanse.
Hovedbremseanordningen på moderne tog er en trykkluftbremse som fungerer slik at dersom det skjer en trykksenkning i bremseledningen som går gjennom hele toget, så settes hele togets bremser til. Det betyr at hvis vogner sliter seg løs fra resten av toget, så brytes også trykkluftledningen der vognene slet seg løs, og dermed oppstår det et raskt trykkfall i bremseledningen, og både de løsrevne vognene og resten av toget stanser. Det at feil medfører at ting automatisk stanses, kalles «fail safe». Lokomotivføreren har også en fail safe anordning ved førerplassen. Denne kaltes opprinnelig «dødmannsknappen», mens det offisielle navnet er sikkerhetsbremseapparat. Det fungerer slik at dersom lokomotivføreren ikke kvitterer jevnlig på et apparat for at «nå er jeg våken», så tilsettes bremser slik at toget stanser av seg selv.
Łańcut
Łańcut (tysk Landshut) er en by og gmina i det subkarpatiske voivodskap i Polen, 16 km øst for Rzeszów. Den hadde i 2004 om lag 18 000 innbyggere. Byen er kjent for en av Polens vakreste magnatresidenser, Łańcut-slottet.
Historie
Łańcut skal ha fått sine byrettigheter tildelt av Kasimir III den store i 1349, skjønt ingen dokumentasjon som kunne støtte dette er bevart. Byen tilhørte henholdsvis de polske aristokratifamiliene Pilecki, Stadnicki, Lubomirski og Potocki. I 1772, etter Polens første deling, ble den del av Habsburgmonarkiet frem til 1918, da den ble innlemmet i det selvstendige Polen.
166 Rhodope
166 Rhodope er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Adeona. Den ble oppdaga den 15. august 1876 av Christian Heinrich Friedrich Peters fra Litchfield Observatory i Clinton, New York. Den er oppkalt etter Rhodope fra gresk mytologi.
Samtse
Samtse (eller Samchi) er et av de 20 dzongkhag (fylkene) i Bhutan. Fylket ligger i sørvest, grensende til de indiske delstatene Sikkim og West Bengal. Nabofylkene i Bhutan er Haa i nord og Chukha i øst. Fylket har en overvekt av nepalitalende.
Fylket hadde tidligere få innbyggere, ettersom etniske bhutanere tenderer til å mene at de lavereliggende distriktene har høy risiko for tropesykdommer. I løpet av 1900-tallet har mange nepalere flyttet til fylket for å arbeide i skog- og landbruk, og avisen Kuensel melder om boligmangel.
De fruktbare åssidene, og nærheten til markedene i India, gjør at landbruket i fylket har gode vilkår. Vanlige produkter er kardemomme, appelsiner, ingefær og betel. Samtse har også gode mineralforekomster av talk og dolomitt.
Fylkeshovedstaden Samtse er en av landets to studiesteder for National Institute of Education, en lærerhøgskole som er en del av Bhutans universitetssystem.
Da Bhutans nye grunnlov ble diskutert på en åpent høring i fylket 1. april 2006, ble det fra innbyggernes side særlig lagt vekt spørsmål om nasjonalitetslovgivningen og forholdet mellom religion og stat, spørsmål som begge er følsomme i et fylke med en stor andel nepalskættede hinduer.
Gewog
Samtse består av 16 underdistrikt, eller gewog:
Cakewalk
Cakewalk er en dans som oppsto i sydstatene i USA rundt 1850, opprinnelig med betegnelsen Chalkline-walk. Den regnes som forløperen for ragtime. Cakewalken ble brukt i minstrelshowene, og er det første eksemplet på synkopert musikk som ble godtatt og likt av hvite mennesker.
Lederen for det mest kjente cakewalkkorpset var John Philip Sousa (1854–1932) Sousa turnerte med sitt berømte krops i både USA og Europa, og musikken hans nådde ut til alle med noter som bli laget for selvspillende pianoer og på fonograf. Den mest kjente cakewalken er kanskje Stars and Stripes Forever (1896).
Cakewalk ble populært, og siden pianoet var et instrument mange hadde tilgjengelig på dette tidspunktet spiltes Cakewalken med et stødig marjs-komp. I venstre hånd, og med en synkopert melodi i høyre hånd, denne teknikken ble hentet fra måten å spille banjo på.
Den impresjonistiske komponisten Claude Debussy ble inspirert av denne spillemåten, og har selv skrevet Golliwog's cakewalk.
Trepan
Trepan er et kirurgisk instrument. Det har form som et sylindrisk kjernebor. Det kan ha forskjellig diameter og utforming avhengig av hva det skal brukes til. Det kan være spesielt utformet for å kunne ta ut en sylindrisk prøve av et ben for testformål eller for å lage en åpning, for eksempel i hodeskallen. Det kan også være aktuelt for å ta ut en rund del av hornhinnen (cornea) ved øyekirurgi.
En sylindrisk kjerne av ben, eller benbiopsi, kan tas ut med et benmargstrepan og kan undersøkes ved et vevslaboratorium under et mikroskop. En slik undersøkelse av cellestrukturen i benmargen kan i mange tilfelle være til hjelp i diagnostiseringen.
Sepultura
Sepultura er et brasiliansk death/thrash metal-band. Sepultura ble stiftet i Belo Horizonte i 1984 av Max Cavalera, Igor Cavalera (lillebroren til Max Cavalera), Paulo Pinto og Jairo Guedz. Sepultura betyr «grav» på portugisisk, og ideen til navnet fikk Max Cavalera da han oversatte Motörheads «Dancing on Your Grave».
Bekken (andre betydninger)
Bekken kan vise til:
Sepultura
Bandet startet som et death metal-band før de gikk over til thrash metal. På midten av 90-tallet begynte bandet å spille en mer groovy stil, og i 1996 forlot frontfigur Max Cavalera bandet. Da Derrick Green kom inn i bandet for å ta over rollen til Max Cavalera, skiftet Sepultura fra å være et thrash metal-band til å bli et groove/metalcore-band. Mange heavy metal-tilhengere mener at Sepultura døde samtidig som Max Cavalera forlot bandet, og at bandet ikke burde beholdt navnet på grunn av den drastiske endringen i musikkstilen og avgangen av frontfiguren.
Bekken (andre betydninger)
Bekken forekommer som stedsnavn flere plasser i Norge, og er også et relativt vanlig etternavn.
Helge Ingstad
Helge Marcus Ingstad (født 30. desember 1899 i Meråker, død 29. mars 2001 ved Diakonhjemmet i Oslo) var en norsk jurist og forfatter.
Oppvekst og pelsjegerliv
Ingstad var sønn av tidligere stadsingeniør i Tromsø, fabrikkbestyrer i Kopperå Olav Ingstad og hustru Olga Marie Qvam fra Tromsø. Helge var bror av drakthistorikeren Gunvor Ingstad Trætteberg og diplomaten Kaare Ingstad. Familien flyttet til Bærum i 1902 og videre til Bergen i 1905. I 1911 begynte Ingstad som elev på middelskolen ved Bergen katedralskole, og senere gikk han gymnaset ved samme skole. Etter å ha utdannet seg til cand.jur. i 1922 praktiserte han først som sorenskriverfullmektig og senere sakfører i Levanger. I 1925 solgte han praksisen. Fra februar til oktober 1926 oppholdt han seg i Frankrike. Deretter reiste han til Canada for å leve som pelsjeger. Der oppholdt han seg i fire år. Ved hjemkomsten vant han raskt berømmelse for debutboken Pelsjegerliv blant Nord-Kanadas indianere (1931).
Som sysselmann
Da Ingstad vendte hjem fra Canada var Grønlandssaken under oppseiling. Sterke krefter i Norge mente at man hadde folkerettslig bakgrunn for å legge Øst-Grønland under norsk myndighet. I 1931 heiste fangstmann og cand.oecon. Hallvard Devold det norske flagget ved radiostasjonen i Myggbukta, støttet av en sterk nasjonal aksjonsgruppe. Devold hadde siden 1930 hatt norsk politimyndighet på Øst-Grønland. Regjeringen ble presset til å følge opp okkupasjonen, og det måtte skaffes en offisiell representant på stedet. Valget falt på Ingstad, som var jurist og hadde erfaring fra arktiske strøk, og han ble offisielt satt inn som sysselmann på Øst-Grønland. Det var han fram til 1933, da den internasjonale domstolen i Haag ga Danmark rett til hele Grønland. Oppholdet på Grønland resulterte i boken Øst for den store bre, som kom ut i 1935.
Da var imidlertid Ingstad igjen sysselmann, denne gangen på Svalbard der han satt i perioden 1933-35. Her begynte han arbeidet med manus til Landet med de kalde kyster, som kom ut først i 1948. Da hadde Ingstad vært på ekspedisjon til apachene i New Mexico, på jakt etter Geronimos tapte stamme, fra 1936-38. Han var på en tilsvarende ekspedisjon til Nunamiut-inuitene i Nord-Alaska 1949-50.
Mot Vinland
Etter krigen var han en kort periode igjen sysselmann på Svalbard, før han igjen begynte å gå videre med studiene som hadde ligget bak Landet med de kalde kyster. Han hadde giftet seg med arkeologistudenten Anne Stine Moe i 1941, og sammen begynte de å gå grundig gjennom sagatekster og arkeologisk materiale fra nordområdene. I dette arbeidet kom han over en hypotese som var satt fram av den svenske filologen Sven Söderberg, om at prefikset -vín i Vinland ikke nødvendigvis hadde med drikkevaren å gjøre, men heller med det norrøne vín i betydningen eng, jorde, gressmarker, som i det gamle navnet for Bergen, «Bjørgvin». Han fikk støtte for dette fra Magnus Olsen, og Ingstad ville på den bakgrunn forsøke å etterspore Vinland i nordområdene. (Se diskusjon om stedsnavnet i artikkelen Vinland)
Etter flere års arbeid med de norrøne bosetningene på Vest-Grønland begynte Ingstad å søke Vinland langs den nordkanadiske kysten. I 1960 kom han til L'Anse aux Meadows på nordspissen av Newfoundland og ble vist noen hustufter som han mente kunne minne om liknende han hadde sett på Grønland. Fra 1961 til 1968 ble det gjennomført arkeologiske undersøkelser, ledet av Anne Stine Ingstad, på stedet. En rekke radiologiske dateringer daterte anlegget til ca. 1000 e.Kr. (mellom 975-1020). Dessuten ble det funnet et spinnehjul av kleberstein og en ringnål av bronse, begge av umiskjennelig skandinavisk opphav.
Ekteparet Ingstad fikk til å begynne med langt fra generell oppslutning for resultatene. Men The National Geographic Society ga dem støtte, og motstanden ga seg etter hvert. I dag er tuftene ved L’Anse aux Meadows anerkjent som norrøne, og de er nå oppført på UNESCOs liste over verdens kulturarv.
Deres datter er forsker og professor Benedicte Ingstad.
Utmerkelser
Ingstad mottok statsstipend fra 1970. Han engasjerte seg sterkt i naturvernsaken, og var blant de mest profilerte deltakerne i lenkegjengen ved Stilla i Alta i 1981. Han var også en meget aktiv motstander mot EU (den gang EEC) under avstemningsstriden i 1972.
Ingstad ble utnevnt til ridder av 1.klasse av St. Olavs Orden i 1965, kommandør av samme i 1970, og fikk storkorset av samme i 1991. Han var også ridder av Vasaordenen. Han var æresdoktor ved universitetene i Oslo og Bergen, Memorial University i St.Johns, Newfoundland, St.Olaf College i Minnesota og en rekke andre universiteter i Nord-Amerika. I 1965 ble han tildelt Fridtjof Nansen-medaljen fra Universitetet i Oslo og The Franklin L. Burr Award fra The National Geographic Society, i 1991 The Patron Medal fra Royal Geographic Society, og en rekke andre utmerkelser. Han var også æresmedlem av Det Norske Videnskaps-Akademi, Det norske Geografiske Selskap og av Explorer’s Club i New York.
I Alaska har Ingstad fått det 1461 meter høye fjellet Ingstad Mountain i Brooks-kjeden oppkalt etter seg. Navnet ble foreslått av representanter for Nunamiut-stammen i takknemlighet overfor det nordmannen hadde gjort. Det ble offisielt godkjent av US Board on Geographic Names 17. april 2006. I Canada har Ingstad fått elven Ingstad Creek, som renner inn i Snowdrift River, oppkalt etter seg. Asteroiden 8993 Ingstad er også oppkalt etter ham. Fra 2009 til 2018 var fregatten KNM «Helge Ingstad» i tjeneste i Sjøforsvaret.
Chebaa
Cheeba er en fjellby østfor El Hebbariye og Kfar Hamam på 1300 meters høyde i det sørøstlige Libanon, helt på grensen mot Syria. I 1988 da byen lå innenfor Norbatts område bodde det ca. 12 000 personer her, et tall som økte til 17 000 om sommeren. 97% var sunnimuslimer og 3% var kristne.
Cheeba var Norbatts største by, selv om det bare var fast stasjonert rundt 30 norske soldater her.
Frogner stadion
Frogner stadion er et stadionanlegg på Frogner i Oslo i utkanten av Frognerparken. Etter rehabiliteringen i 2009 har banen fått en hel kunstfrossen isflate for bandy og hurtigløp på skøyter. Sommerstid er det kunstgressdekke på banen, og arena for amerikansk fotball, lacrosse og fotball. Foruten skøytesport og bandy har banen gjennom historien vært arena for både cupfinaler i fotball og internasjonale friidrettsstevner. Fra og med 2010-sesongen har både Frigg Oslo og Lyn Fotballs A-lag brukt Frogner stadion som hjemmebane, samt Frigg Bandy. Det er også hjemmebane og treningsanlegg for Oslo Vikings.
Historie
Det første Frogner stadion ble anlagt i 1901, og ble snart byens hovedarena for skøyteløp. Inntil da hadde skøytekonkurranser gått på Frognerkilen, på Majorstubanen eller utenfor Vippetangen. Gamle Frogner stadion, som etterhvert også ble brukt til fotball, lå omtrent der tennisbanene ved Kirkeveien ligger i dag. I 1914 ble Frogner stadion flyttet til sin nåværende plassering. Frem til andre verdenskrig var dette hovedarena for skøytesporten i Oslo, etter krigen overtok Bislett denne rollen. thumb|left|[[Erling Vinne vinner med 14,65 og ny norsk rekord på Frogner stadion den 23. september 1917.]] I 1948 brant tribuner og klubbhus, og et nytt anlegg ble ikke fullført før i 1965. Oslo Skøiteklub hadde fortsatt en del aktivitet på banen, blant annet det årvisse Oscarløpet. På grunn av ustabile forhold og stadig lengre mildværsperioder utover på 1980-tallet, ble imidlertid stadig mer av skøyteaktiviteten i byen flyttet til Valle Hovin kunstisbane.
I 2009 ble det satt i gang større rehabiliteringsarbeider på banen. Planen var at en ny kunstisbane skulle åpne i løpet av sesongen 2009/10, men snaut to uker før den planlagte åpningen i januar 2010 ble igangsettelsen av kunstisanlegget utsatt en sesong på grunn av forsinkelser i byggearbeidene. Den nye kunstfryste hurtigløpsbanen ble åpnet i forbindelse med NM i hurtigløp i desember 2010. Kong Harald V stod for den formelle åpningen.
Store arrangementer
Frem til 1940 ble alle internasjonale skøytemesterskap i Oslo ble holdt på Frogner stadion, så nær som VM i 1925, som ble holdt på Bislett. Midt på 1930-tallet ble Frogner stadion verdens viktigste bane for utvikling av hurtigløp for kvinner; de tre første uoffisielle verdensmesterskap for kvinner, i 1933, 1934 og 1935, ble avholdt her.
I februar 1920 hadde Oscar Mathisen en duell mot amerikaneren Bobby McLean foran et stort publikum på Frogner stadion. Mathiesen vant denne duellen over fire distanser og fikk med dette den uoffisielle tittelen Professional World Champion.
Verdensrekorder satt på banen
Allerede i åpningsstevnet 10. januar 1914 satte Oscar Mathisen verdensrekord på 500 m på den nye banen med 43,7 – første tid under 44 sekunder. Dagen etter gikk han 1500 m på 2.19,4, som var første tid under 2.20.
Senere satte både Oscar Mathisen, Harald Strøm og Ivar Ballangrud verdensrekord på 5000 m på denne banen. På 1930-tallet ble det seks ganger satt verdensrekord for kvinner på Frogner – ved skøytepionerene Synnøve Lie, Undis Blikken og Laila Schou Nilsen. Schou Nilsens 2.38,1 sto urørt i 13 år.
Etter krigen er det ikke satt noen verdensrekorder på Frogner stadion.
Oscar Mathiesen og Sonja Henie
Statuen av Sonja Henie, formet av Per Ung, ble avduket i 1986.
Rehabilitering av banen
I løpet av de siste tiårene har det vært mange forslag til planer for videre utvikling av området, både innendørs skøytehall og fotballstadion, men dette har som oftest strandet på manglende økonomisk dekning og av hensyn til det fredede Vigelandsanlegget. I april 2008 ble det endelig vedtatt å bevilge penger til en rehabilitering av anlegget, som omfattet både bygging av hel kunstisbane og rehabilitering av garderobeanlegg og klubblokaler.
Den 20. november 2010 spilte Frigg Bandy's A-lag den første A-lags bandykamp noensinne på Frogner Stadion i nyere tid. Motstanderen var Øvrevoll/Hosle 2.
Oberea oculata
Toflekket seljebukk (Oberea oculata) er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Den finnes bare på Østlandet i Norge.
Utseende
En middelsstor (15–21 mm), svært slank, mørkgrå trebukk, pronotum oransje med to svarte flekker. Den er lett å kjenne på fargen. Antennene er mørke og tydelig kortere enn kroppen. Hodet er svart, rektangulært sett ovenfra. Pronotum er rektangulært, litt bredere enn langt. Dekkvingene er lange, slanke og parallellsidige, en tanke bredere enn pronotum, skifergrå, tett besatt med svarte flekker. Beina er korte og oransje.
Levevis
Larvene utvikler seg i levende, tynne greiner og skudd av selje og andre vier-arter. Unge, raskvoksende skudd, for eksempel renninger som kommer opp fra stubber, er foretrukket. Hunnen gnager av skuddet slik at toppen visner, og legger ett egg like under brekken. Larven gnager en 30-40 centimeter lang gang nedover i skuddet. Utviklingen tar to år. De voksne billene finnes i juli-august, og eter av seljas blader.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa og i Sibir. I Norge finnes den bare på Øst- og Sørlandet.
Giuseppe Saragat
Giuseppe Saragat (, født 19. september 1898 i Torino, død 11. juni 1988 i Roma) var en italiensk politiker, kjent som landets femte president i perioden 1964 til 1971.
Bakgrunn
Saragat kom fra en sardinsk slekt som i sin tid var innvandret fra Spania. Hans far var født i Sassari på Sardinia. Frem til 1920 studerte Saragat. Han sies å ha blitt en ateist.
Politisk engasjement, eksil
I 1922 trådte han inn i Partito Socialista Unitario (PSU), et moderat sosialistisk parti. Under Benito Mussolinis fascistiske regjering levde Saragat fra 1926 til 1943 i eksil i Østerrike, Frankrike og Sveits, i tett kontakr med Pietro Nenni.
Etter fascismen
Han ble medlem av Ivanoe Bonomis regjering i 1944, og ble president i den grunnlovgivende forsamlingen i 1946. Saragat brøt siden med Partito Socialista Italiano i 1947 på grunnlag av sin bekymring over dets tette allianse med Partito Comunista Italiano. Han grunnla deretter partiet som til slutt skulle bli det sosialdemokratisk partiet Partito Socialista Democratico Italiano (PSDI), og forble dette partiets ubestridte leder for resten av sitt liv.
Minister, president
Saragat var visestatsminister i perioden 1947 til 1949 og igjen fra 1954 til 1957. Han var også utenriksminister fra 1963 til 1964, og siden landets femte president fra 1964 til 1971. Hans valg var på sjeldent samarbeidets tidspunkt mellom landets venstrepartier, en enhet som delvis var støttet av rykter om et mulig påtenkte ny-fascistisk kupp under Antonio Segnis presidentskap.
Etter presidentperioden ble han ex officio livstidssenator, og satt i senatet frem til sin død den 11. juni 1988.
Driftekaren
Driftekaren er et skuespill skrevet av Hans E. Kinck utgitt 1908. Det ble påbegynt høsten 1907, og er skrevet dels på Bestum, dels i Firenze, der forfatteren ofte oppholdt seg.
Rollene
Vraal Reiorsen Litveit, driftekar, omkring de femti.
Brita-Brigt Espeland, kramkar.
Ulv Bjønnabø, heiebonde
Dordi Klepp, gardmannsenke
Bol, datteren hennes.
Hyse, prest.
Leateigen, klokker.
Gro, ei fantekjerring.
Hennes sønn,
Nordbotninger og sørbotninger, tre sladrekjerringer.
Byfolk, en konstabel, en lyriker.
1. ...og grisk over grænd svæver ørnens klo
Oppe på vidda. Vraal kommer over heia med en gjenstridig hest, alt han har igjen etter å ha ranglet i seks år øst for fjellet. Han skylder bygdefolket vestpå mange penger, og skulle ha solgt en drift, men har brukt opp alle pengene. I hælene på ham følger fenta Gro og ungen hennes, og hun krever at Vraal skal ta på seg farskapet for gutten. Vraal nekter ansvaret for gutten og prater det bort, og minnes at han en gang tok avskjed med den sekstenårige Bol ikke langt derfra. Gro rømmer under dette, men forviller seg, og kan ha gått utfor "det gale skaret". Straks etter møter Vraal på Brigt, som viser seg å ha sittet inne for voldtekt og mordbrann, og har så mye på samvittigheten at Vraal prøver å bli kvitt ham ved å vise ham veien østpå til Bjønnabø, der han en gang forførte kjerringa, Kari. I det Brigt lar seg overtale til å prøve seg der, kommer mannen til Kari, Ulv, med kona i ei kiste. Han skal over fjellet for å få henne i viet jord. Vraal får høre at det stuller ei ensom jentunge på fjellgården (som trolig er hans).
Vraal er svær til å dikte, og greier å servere Brigt et viddesyn så intenst at Brigt går med på å kjøpe gampen Vraal har igjen. Men hesten sleit seg midt i en reindrift, og Brigt blir snytt for kjøpet. Men nå har Vraal penger til oppgjøret med enka på Klepp. Brigt følger etter Vraal ned til bygda for å prøve seg hos den nå 22 år gamle Bol.
2. Mands kvide
Stua på Klepp, der det er fullt opp av bygdefolk, og det kreves mannebot for et prestedrap. Dordi overvåker det hele, og ser at klokker Leateig prøver å innynde seg hos Bol etter at han har ødelagt søsteren hennes, Mari. Rundt Bol sitter det tre gråkledte sladrekjerringer og syter. I det samme kommer Vraal og Brigt inn, og Vraal setter klokkeren til veggs, mens Brigt innynder seg hos Bol. Til slutt er det han som får henne, og Vraal innser at slaget om henne er tapt. Da snur han brått om og blir bygdefører, og foreslår at bygda skal gå sammen om å "vøle veien i det gale skaret", og ber Brigt passe kassa (En dårlig idé. Brigt har svindlet på revisjon før). Samtidig kommer Ulv Bjønnabø og melder at kista med Kari har gått i det gale skaret, og Vraal holder liktalen over henne.
3. Sjæles drivjagt om egen grue
Høsten samme år. Det skal gjøres opp for veiarbeidet, men alt er ikke som det skal. Vraal har satt bygda opp mot Ulv, og det hele ender med at bygdemeningen eller "Allmenvellingen", et ordspill på "det allmenne vel", jager Ulv til døde, som en syndebukk. Datteren, vesle-Kari, blir tatt hånd om i stua på Klepp, men jenta er skremt fra vett og sans. Imens velger Vraal å avsløre sin mer tvilsomme fortid, mens han forherliger Brigt. Dette skjer fordi han ser at Bol, som nå er gift, er ved å miste troen på ham. Underveis avslører han sin dikterevne, og Bol ser ham mer og mer klart. Til slutt avslører også Brigt sin tvilsomme fortid som forbryter og legger kortene på bordet. Verden detter sammen for Vraal, og han stikker av til kirken sammen med Brigt og Leateigen for å drikke opp altervinen, som er oppbevart i et veggskap på Klepp, sammen med kirkenøkkelen.
4. Tilbake mot vidden
Første halvdel foregår i et trangt sakristi i bygdas kirke, og Vraal lurer menigheten ved å servere dem "saft fra Klepp" i stedet for altervin (som han har drukket opp). Presten kommer inn og krever at Vraal skal bekjenne sine synder, for så å bli klokker. Vraal nekter blankt. Bol har endt opp som den fjerde av de opprinnelig tre sladrekjerringene, og dette plager Vraal. Til slutt rømmer han fra bygdemeningen med Vesle-Kari på ryggen.
Oppe på vidda prøver han å holde motet oppe hos seg selv og jenta han bærer, men opplever at hun dør mens han snakker til henne. Vraal mister motet og synker sammen, og underveis forstår vi hvor viktig møtet med Kari Bjønnabø egentlig var. Leateigen, som har rømt til fjells med børse og samepesk, viser seg, og kaster liket av jenta i gale skaret. Vraal står alene igjen på vidda (det er nå gått et år fra han sist var der oppe), og krever Gud til regnskap. Han hevder det ikke er orden på verdensstyrelsen, og til slutt skriker han at det er bedre å bytte gamp igjen, som han alltid har gjort.
Dordi og Bol har fulgt etter ham til fjells, og Bol velger til slutt å følge etter ham over vidda.
5. Nu gjemte orren i vele og ving sit hoved, sit næb, sit syn
Det er gått noen år. Vraal sitter i byen østpå og turer sammen med Brigt og Leateigen. Bol driver fram og tilbake utenfor, og har endelig funnet dem. Leateigen skryter av sine bragder (egentlig Vraals), og Brigt hoster blod. Brigt får anfall og Vraal bærer ham ut på en vedstabel, der han omsider dør av tæring, mens Vraal dikter for ham. Etter at Brigt er død, viser Bol seg for Vraal, og gir seg til kjenne. Sammen går de ut av scenen, mens Leateigen kommer med folk for å plukke opp den døde Brigt.
En ung lyriker, som har vært fascinert av Vraal siden barneårene, stusser over at Vraal plutselig har skjenket bort hele driften sin, og dertil satt alle grinder på vidt gap. Men, konkluderer han: "Da blir det ei nogen forskjell mer på digt og liv".
Inspirasjonskilder
Skuespillet står i stor gjeld til Henrik Ibsens skuespill Peer Gynt, og bruker om igjen noen av motivene fra skuespillet. Skikkelsen Vraal er derimot inspirert av den franske forfatteren Victor Hugo og spelemannen Ola Mosafinn.
Musikk
Spesielt to komponister har skrevet musikk til skuespillet: Ludvig Irgens-Jensen og Eivind Groven. Groven lot hele sin første symfoni, Innover Viddene, være basert på skuespillet, og henter mottoer fra det. Ellers skrev han fem romanser med tekster herfra.
Oppførelser
Stykket er oppført i Kincks levetid, 1909, og senere på Nationaltheatret med Alfred Maurstad som Vraal. Suttungteateret har oppført skuespillet to ganger, i 1968 og i 1983, begge ganger med Torleif Kippersund i hovedrollen.
Fyrstinnen av Asturias’ pris for kunst
Fyrstinnen av Asturias' pris for kunst (spansk: Premio Princesa de Asturias de las Artes) er en pris, som siden 1981 årlig tildeles for kunstnerisk virke. Den er en del av en Fyrstinnen av Asturias-prisene. Prisen deles ut årlig i Oviedo.
Prisen ble etablert i 1981 av Fundación Princesa de Asturias og har navn etter tittelen til Spanias kronprinsesse. Den var først kjent som Fyrsten av Asturias-prisen, men etter at Felipe i 2014 ble konge og datteren Leonor ble kronprinsesse med tittelen fyrstinne av Asturias, skiftet navnet til Fyrstinnen av Asturias-prisen. Stiftelsen endret samtidig navn til Fundación Princesa de Asturias.
Prisen består av en skulptur laget av kunstneren Joan Miró og et pengebeløp på 50,000 euro.
Sitkagran
Sitkagran (Picea sitchensis) er en art i slekten gran i furufamilien. Treet har navnet sitt fra Sitka, den fjerde største byen i delstaten Alaska. Arten ble introdusert til Norge for mer enn hundre år siden. Det er ikke lov å utplante arten i Norge uten spesiell tillatelse fra myndighetene.
Beskrivelse
I Nord-Amerika blir sitkagran 50–70 m høy og kan få en stamme med diameter opptil 5 meter. I Norge kan arten bli over 40 meter. Barnålene er flate, lyse, og sitter spredt og uregelmessig direkte på skuddstilken. Sitkagranen får derfor et litt glissent utseende. I tillegg er nålene stive og spisse og blir 15-25 mm lange. De har to kvite bånd (spalteåpninger) på undersiden, som vender oppover ved basis. Konglene er 5-8 cm lange, lysebrune eller gulbrune, og hengende. Frøene er svarte, ca. 2.2 mg tunge, 3 mm lange og med en slank 7-9 mm lang lys brun vinge. Sitkagran kan bli over 700 år gammel.
Naturlig utbredelse
Opprinnelig kommer sitkagrana fra vestkysten av USA og Canada, og finnes fra California i sør til Alaska i nord. Den nordvestlige utbredelsesgrensen ligger ved Kodiakøya i Alaska, og den sørøstligste i nærheten av Fort Bragg i Nord-California. Utbredelsen er først og fremst knyttet til en stripe på et par kilometer langs kysten, men i noen områder vokser den mer enn 80 km fra stillehavskysten. Den har blitt registrert på høyder opp til 900 moh. i det sørlige Alaska, men forekommer vanligvis på høyder under 300 moh.
Introdusert utbredelse
Sitkagranen ble først innført til Europa på slutten av 1800-tallet. Hensikten var for bruk i skogbruket, som hogsttømmer. Skogbruket i Europa har i ulik grad tatt i bruk treslaget, først og fremst i Storbritannia (7 millioner dekar), Frankrike (450 000 dekar) og Danmark (340 000 dekar). De første spredte utplantingene i Norge var i Vest-Norge på slutten av 1800-tallet, først i Haugesundtraktene og litt senere ved Fløien i Bergen. Plantemateriale fra hele det naturlige utbredelsesområdet er benyttet i Norge, men det meste kommer fra sørøstlige deler av Alaska. På grunn av begrenset tilgang på frø var bruken av treslaget liten fram til 1950-tallet, da norske bestander etter hvert ble frøbærende. I perioden 1960-75 var utplantingen av sitkagran på sitt høyeste, og det ble plantet ut nesten 25 000 dekar årlig. Derfor må mange av disse plantefeltene betegnes som relativt unge.
Sitkagran er ofte plantet nær kysten, siden den tåler sjøsprøyt og den kan dermed beskytte mer ømfintlige trær. I tiårene etter andre verdenskrig foregikk en storstilt utplanting av sitkagran på Vestlandet. Gjenreising av skogen var et eget punkt i Fellesprogrammet i 1945. Mesteparten er utplantet i kyststrøkene fra Vest-Agder til og med Troms, og det er estimert at det nå er totalt utplantet ca. 500 000 dekar med sitkagran i Norge. Størst er arealet i Nordland (ca. 137 000 dekar), deretter følger Hordaland (ca. 66 000 dekar), Møre og Romsdal (ca. 61 500 dekar) og Rogaland (ca. 54 000 dekar). Beregninger i Norge viser at produksjonen for en bestand vil være på topp mellom 70 – 160 år etter utplanting, avhengig av hvilken bonitet plantefeltet ligger på. Tilveksten av sitkagran estimeres til ca. 600 000 kubikkmeter pr. år, og det største volumet finnes i skog med alder mellom 30-40 år (ca. 2,5 millioner kubikkmeter).
I tillegg er det utplantet ca. 50000 dekar med lutzgran, også denne for det meste langs kysten, spesielt i Nordland og Lofoten. Totalt er det dermed utplantet i overkant av 550 000 dekar sitka/lutzgran i Norge.
Spredning og økologisk effekt
Sannsynligheten for etablering er i stor grad avhengig av arealbruken rundt plantefeltene. Redusert beitetrykk, opphør av beiting, slått og lyngbrenning kan medføre at etableringen øker og at man får en raskere spredning til arealene rundt.
Store arter er nødvendigvis arealkrevende og dette gjelder spesielt trær. Effektene disse vil ha i økosystemet er også svært avhengig av alderen på utplantingen, hvor tett treene er plantet, antall og størrelsen på forekomstene og risikoen for spredning fra forekomsten. Sitka/lutzgan er rike på greiner og bar, noe som utestenger mesteparten av lyset ned til bunnsjiktet. Dette vil nødvendigvis medføre endringer i artssammensetning på bakken og på stammene, og utkonkurrering av stedegne arter.
Høye trær i Norge
Norges største sitkagran vokser i Hestebergveien på vei til Fløyen i Bergen. Den ble i 2016 målt til 1,25 meter i diameter i brysthøyde og har et kubikkinnhold på 28,1 m3. Høyden ble målt til 50,3 meter. Sitkagranen ble plantet i år 1900. Den er i konkurranse med et nesten like høyt tre på Kaupangerskogen.
En sitkagran i Molde har tidligere vært regnet som største tre. Sitkagranen vokser ved Fannestrandsveien ikke langt fra Kviltorp Camping. Høyden ble i 2007, målt til 31,5 meter, men toppen blåste av i nyttårsorkanen i 1992. Treet har atskillig større omkrets enn det i Bergen med brystmål, som er omkretsen i en voksen manns brysthøyde, på 4,8 meter. Midt oppe på stammen var omkretsen 3,60 meter, noe som gir en masse på 23 kubikkmeter. De enorme greinene var ikke medregnet.
167 Urda
167 Urda er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Koronis. Den ble oppdaga den 28. august 1876 av Christian Heinrich Friedrich Peters fra Litchfield Observatory i Clinton, New York. Den er oppkalt etter nornen Urd fra norrøn mytologi.
Loavddajávri
Loavddajávri er en innsjø i Lebesby kommune i Finnmark. Den er en del av Friarfjordvassdraget. Innsjøen har siden 2007 vært regulert for vannforsyning til et settefiskanlegg ved Friarfjorden.
Jernbane
Jernbane er et begrep som brukes på flere måter, der den første er mer omfattende enn de andre:
Jernbane som transportsystem
Jernbanens tekniske innretninger kan deles i det som beveger seg (lokomotiver og vogner) og den faste infrastrukturen som skal til for at denne bevegelsen skjer hensiktsmessig. Den virksomheten som knyttes til bruken av begge deler er jernbanens drift:
1. Infrastruktur
Infrastrukturen kan deles inn i:
2. Rullende materiell
Det rullende materiellet kan deles inn slik:
3. Jernbanedriften
Jernbanevirksomheten kan deles inn i disse hoveddelene:
Jernbanestrekninger i Norge
Det norske jernbanenettet kan snarere beskrives som en stjerne med Oslo i navet. Fra Oslo går det baner i de fire himmelretningene:
Starten
Etter forskjellige forsøk kom det første vellykkede damplokomotivet i praktisk bruk i 1813. Konstruktøren, George Stephenson, vant i 1829 en berømt lokomotivkonkurranse med sin nyskapning "Rocket", som kunne presses opp i 60 km/t; og dermed var jernbanefeberen i gang. Jernbaner ble bygget over hele Europa og også USA, etter hvert også i andre verdensdeler, og innen århundret var omme var praktisk talt samtlige byer og tettsteder i vår verdensdel knyttet sammen med jernbanen.
Norsk jernbanehistorie
I Norge ble de første jernbanesporene anlagt for å løse lokale transportoppgaver. Antagelig var den 1,4 km lange hestejernbanen Damtjern-Storflåtan på Krokskogen den første (1805). Den inngikk som del av en transportkjede for tømmer som strakte seg fra Land og Valdres og ned til Christiania. Otteid-anlegget var et kombindert kanal- og jernbaneanlegg i Marker i Østfold ble bygget i 1825 for å frakte tømmer mellom Store Le og Øymarksjøen. I 1849 ble Mortsjølungen-Tvillingtjernanlegget åpnet, også det kombinert kanal- og hestejernbane, for å forbinde Mangenvassdraget og Haldenvassdraget. Anlegget skulle frakte tømmer, men også jern og annet tungt gods. Det var Engebret Soot som stod bak dette foretagendet.
Landets første lokomotivjernbane var Hovedbanen mellom Christiania og Eidsvold. Den ble påbegynt i 1851 og offisielt åpnet i 1854 og var et samvirke mellom engelske investorer og norske myndigheter. Banen fikk stor trafikk, men erfaringene med de sterke, utenlandske interessene var blandede, og man ble fort enige om at jernbaner heretter skulle bygges med norsk kapital og med sterk, statlig styring. Da de neste jernbanene (Hamar-Grundset, Kongsvingerbanen, Trondhjem-Støren) ble vedtatt av Stortinget i 1857, var det baner der staten hadde aksjemajoriteten og full styring. Raumabanen, Dombås-Åndalsnes, ble åpnet i 1924 og er 114 km lang.
Mens Sverige helt fra starten bygget ut sitt hovedbanenett etter en landsplan, skjedde utbyggingen i Norge mer tilfeldig og avhengig av hva distriktene ønsket og hvilke distrikter og byer som ville bidra mest (det norske system). Det, sammen med landets fjellnatur og vanskelige byggeforhold, gjorde at de viktigste stambanene, bortsett fra Rørosbanen (1877), ble bygget bitvis og fullført for sent; Bergensbanen i 1909, Dovrebanen i 1921, Sørlandsbanen i 1944 og Nordlandsbanen til Bodø i 1962. Noen bane langs kysten rundt Norge kom aldri (der hadde man jo skipsleia, med kystruteskip), og dermed fikk Norge aldri et ordentlig, sammenbindende jernbanenett som andre land; bare noen lange strekninger som strålte ut fra hovedstaden. Mens Sverige på det meste hadde 18 000 km jernbane, fikk Norge aldri mer enn 4 500 km.
Jernbaneutbyggingen tok en lang pause etter at Nordlandsbanen var fullført frem til Bodø i 1962. Neste utbyggingsprosjekt var Oslotunnelen, en ny øst–vest-forbindelse gjennom Oslo, i 1980. Riktignok ble enkelte kortere strekninger utbedret, vesentlig for å forkorte eller øke kapasiteten på hovedlinjene. Arnanipa tunnel og Ulriken tuneller ved Bergen ble åpnet i 1964. Nytt dobbeltspor Asker–Drammen (med Lieråsen tunnel) ble åpnet i 1973). Dobbeltsporet Ski–Sandbukta på Østfoldbanens vestre linje var fullført i 1996. Mange viktige forbindelser var vedtatt av Stortinget, men ble ikke bygget – Gjøvik–Lillehammer, Åndalsnes–Ålesund, Oslo–Hønefoss (direkte, jf. Ringeriksbanen) og mange flere. Disse forbindelsene var det da blitt mulig å erstatte med rutebiler. I 1998 kom Gardermobanen, som den første høyhastighetsbane i landet.
Skandinavias første, elektriske jernbane ble bygget på Skotfoss i Skien i forbindelse med papirfabrikken Skotfos Brug (1892). Mer ordinære jernbanestrekninger fikk elektrisk drift utover på 1920-tallet, med Drammenbanen (1922), Ofotbanen, Rjukanbanen og Tinnosbanen (Bratsbergbanen).
Teknologi
Sporvidden er en jernbanes viktigste parameter. Alle lokomotiver og vogner på banen er bygget for nettopp denne sporvidden (avstanden mellom skinnehodene). Normalsporvidden på jernbanenettet er 1 435 mm (4'8,5"), men det finnes mange andre sporvidder også. Det er utviklet forskjellige systemer for å kjøre tog fra en sporvidde til en annen. I Spania har de utviklet systemer der toget kan skifte sporvidde i fart.  På andre grenseoverganger med sporbrudd heises vognene opp for å bytte boggier, en prosess som tar lang tid.  På enkelte jernbanestrekninger (hovedsakelig over broer) kan det være et ekstra sett med skinner for å holde toget på rett kurs og forhindre at det endre kurs dersom det skulle spore av.