cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Libertiner
Opplysningstidens libertinisme
På 1700-tallet hadde begrepet libertanisme ikke utelukkende den nedsettende betydningen av vellystighet og umoral som den fikk senere. I visse kretser innebar det opplysningsfilosofi og kampen for liberale verdier. Det var dog to aspekter, seksuell frihet på den ene siden og filosofisk fritenkning på den andre siden. Etter hvert som disse begrepene gradvis mistet sin forbindelse med aristokratiske privilegier, særlig i Frankrike etter den franske revolusjon, ble det meningsbærende også for kvinner. Blant de som fremmet eller påvirket disse tankene, direkte eller indirekte var blant annet kurtisanen Harriette Wilson (1786–1845), den okkulte Alessandro Cagliostro (1743–1795), eventyrersken Jeanne de Saint-Rémy (1756 –1791), den første moderne radikale politiker John Wilkes (1725–1797), den kosmopolittiske vellysting og forfatter Casanova (1725–1798), den sentimentale romanforfatteren Laurence Sterne (1713–1768) og filosofen Voltaire (1694–1778). Opplysningstidens radikalisme og krav om åndens frihet fremmet libertinske tanker som utfordret samfunnet og den gjengse moral.
I denne kulturelle blandingen finnes også den tidlige feministen Mary Wollstonecraft (1759–1797) som blant annet kan forstås som en del av den komplekse forbindelsen mellom libertinisme og feminisme.
Fra Holberg til Casanova
Vellyst, det gode liv og adelens manglende skam og umoral ble knyttet negativt til libertinisme. Den franske diplomaten Charles-Maurice de Talleyrand (1754–1838) skrev med forakt at Joseph Bonaparte «søkte kun livets gleder og lett tilgang til libertinisme» mens han satt på tronen i Napoli.
En annen litterær opplysningsfilosof var den norsk-danske Ludvig Holberg (1684–1754) som jevnlig bekjempet pedanter og pedanteri (blant annet i epistel 12), og i hans komedie Jeppe paa Bierget (1722) er det en bedrøvelig dansk bonde som blir utsatt for en grov spøk av rik adelsmann. Den dansk-norske politiker Andreas Frederik Krieger (død 1893) var rasende på den libertinske baron: «en af de rige, adelige Lediggængere, som i Mangel af ædlere Beskæftigelse, morede sig med de frækkeste og frivoleste Hokuspocus.»
Holberg beskrev seg selv som en asket og hypokonder, langt fra en libertiner, men den første som anerkjente hans betydning utenfor Danmarks grenser var ingen annen enn den libertinske filosofen og skjørtejegeren Giacomo Casanova (1725 –1798). I forordet til hans egen underjordiske utopi, Icosameron (1788) skrev han: «Platon, Erasmus, kansler Bacon, Thomas More, Campanella og Nils Klim er de som har gitt meg behovet for å skrive denne fortelling...» Casanova hadde lest Holberg ettersom hans utgivelse var på latin: Nicolai Klimii Iter subterraneum (1741), eller som den nå er kjent, Nils Klims reise til den underjordiske verden. På fordekt vis i fabelens form, for å unngå eneveldets sensur, tok han et oppgjør med pietismen og kirkens makt over den frie tanke og fornuft. Hans tekst fremmet den radikale liberalisme, ikke sanselige libertinisme, men i opplysningstiden var de to ikke nødvendigvis innbyrdes selvmotsigende og utelukkende.
Libertineren Casanova, en forfatter og eventyrer fra republikken Venezia, er blitt berømt for sine ofte kompliserte affærer med tallrike kvinner i en slik grad at hans navn har blitt synonymt med en vellystig kvinnejeger. Han var også en intellektuell, assosiert med kongelige, paver og lærde som Voltaire, Goethe og Mozart. Som forfatter er hans viktigste bok hans libertinske selvbiografi, Histoire de ma vie som dekket livet hans fram til 1774. Interessen for ham har hovedsakelig vært hans kvinnehistorier, men nyere forskning har fokusert på hans historiske, lærde og filosofiske tanker. En filosofisk bakgrunn for hans libertinisme kan bli funnet i Epikuros, Diogenes Laertios, Lucretius, Gassendi, Newton, Batteux, La Mettrie, Voltaire og i den skjulte libertinske litteraturen som knyttet materialistiske og ateistiske tendenser med umoral og pornografi. Et karakteristisk trekk ved Casanovas libertanisme, i henhold til religion- og filosofihistorikeren Marian Skrzypek, «er en villighet til å kompromisse, pragmatisme og opportunisme.» I etikken forsøkte han å forsone Gassendis 'dydig' epikurisme med kyreneikernes ekstreme hedonisme og på samme tid forsøkte han forsone sin egen libertinisme med deisme, noe som «skiller hans holdninger fra den franske libertanisme som førte fra La Mettrie til marki de Sade på 1700-tallet.»
Farlige forbindelser
Av en eller eller annen årsak er libertineren som oftest en mann, og sjelden en kvinne, slik Oxford English Dictionary noe puritansk definerte begrepet, men moderne forskere har en revurdert historien og mener at kvinner, både historiske som litterære figurer, var deltagende i den libertinske bevegelse på lik fot med menn, eksempelvis som under den engelske restaurasjonen.
I Les Liaisons dangereuses (norsk tittel, Farlige forbindelser), en fransk brevroman av Pierre Choderlos de Laclos (1741–1803), første gang utgitt i fire bind i 1782, er det nettopp en mann og kvinne som her er hovedpersoner. Romanen forteller om to libertinere, som til sist i en moralsk slutt hvor begge får sin antatte velfortjente straff, men underveis fortelles det langvarig om deres kyniske og erotisk lek med sine intetanende ofre. De to er rivaler som benytter seg av sex som et våpen for ydmykelse og nedverdigelse samtidig som de har egen glede av sine amoralske beskjeftigelser. Den har blitt filmatisert flere ganger, den viktigste er Dangerous Liaisons (1988) med Glenn Close, John Malkovich, Michelle Pfeiffer og Uma Thurman i de fremste rollene. Filmen var basert på Christopher Hamptons dramatisering for teateret, Les liaisons dangereuses (1985). Den opprinnelige brevromanen, med dens analyse av den farlige libertinismen, var mer enn nok til at boken ble fordømt i sin samtid.
Martyr for synden
Den engelske libertineren John Wilmot, karakterisert som «en martyr for synd», var en poet og hoffmann ved hoffet til kong Karl II av England under restaurasjonen, som var en reaksjon av den intellektuelle undertrykkelsen i Cromwells puritanske tid. Wilmot var selve legemliggjøringen av den nye tiden, like kjent for sin elegante og frekke livsstil som sin satiriske og ofte erotiske poesi, men de delene var ofte ikke lett å skille fra hverandre. Til glede for alle som fordømte vellystighet og sanselig glede døde han av kjønnssykdom kun 33 år gammel. Det meste av hans poesi ble sensurert i den strenge viktoriatiden, men fikk ny interesse fra 1920-tallet og framover, fremmet av blant annet av Graham Greene og Ezra Pound. Kritikeren Vivian de Sola Pinto knyttet hans libertanisme til Thomas Hobbes' materialisme. Hans dikt «A Satyr Against Reason and Mankind», skrevet en gang rundt 1674, stilte spørsmål ved den riktige anvendelse av fornuften og er generelt antatt å være en hobbesiansk kritikk av rasjonalisme. Fortelleren underordner fornuften til fordel for sansene. Det er basert til viss grad på Boileaus versjon av Juvenalis' åttende eller femtende satire, men støtter seg også på Hobbes, Montaigne, Lucretius og Epikuros, foruten også til den generelle libertinske tradisjon. Samtidig som Wilmot hyllet de sanselige gledene, kritiserte han forgjengeligheten og korrupsjonen til statstjenestemennene ved kongens hoff.
Diderot
Den britiske filmen The Libertine (2005) med Johnny Depp i hovedrollen skildret John Wilmot og hans libertinske omkrets. Den franske filmen Le libertin (2000) med likelydende navn fortalte om den franske filosofen Denis Diderot (1713–1784), forfatter og redaktør av den første moderne encyklopedi. Foruten å være en av de fremste tenkere innenfor opplysningstiden var han også kjent for sin forkjærlighet for vakre kvinner.
Den belgiske forfatteren Éric-Emmanuel Schmitt skrev stykket Le Libertin (1997) som filmen er basert på. Stykket begynner en dag i et lysthus utenfor Paris hvor den travle filosof har søkt tilflukt for å ferdigstille sitt og sine kollegaers store verk, det store franske Encyclopédie. Verket er nesten ferdig og trykkeriet venter, men det mangler en viktig artikkel, en artikkel om moral. Moral er ikke en entydig størrelse og vanskelig å gripe, viser det seg, og kvinnene i hans liv, hans hustru, datter, og portrettmaleren Anna Dorothea Therbusch (død 1782) skaper forviklinger for ham.
Libertinsk litteratur
Den skjønnlitterære libertinske litteratur i Europa har gamle røtter som strekker seg tilbake til antikkens Hellas med den lyriske poeten Sapfo (død ca 570 f.Kr.), den athenske komediedikteren Aristofanes (450 f.Kr.–385 f.Kr.), videre til latinsk litteratur til romerne Catullus (84. f.Kr–ca. 54 f.Kr.) og Ovid (43 f.Kr.–17 e.Kr.), og ikke minst Lucius Apuleius Platonicus (125–180) med sin pikareske roman Det gyldne esel, og videre til italienerne Aretino (1492–1556) og Baffo (1694–1768), og i Frankrike med blant annet François Rabelais (1483–1553), kanskje også engelske Henry Fielding (1707–1754), og videre til moderne tid.
Særlig på 1700-tallet utfoldet den libertinske roman seg som en egen sjanger, særlig i Frankrike, inntil sjangeren effektivt ebbet ut med den franske revolusjon. Tematikken var preget av kritikk mot kirken, det etablerte samfunn og med et sterkt erotisk tilsnitt. Den franske forfatteren Claude Prosper Jolyot de Crébillon (1707–1777), noe enkelt karakterisert som «psykolog og pornograf», men etter dagens mer nøytrale vurdering var han knapt noen av delene. I flere frimodige romaner, blant annet L'Écumoire («Skummeskjen», 1734), et pikant eventyr om fyrstelig elskov, utfordret han kirken og religionen. Denne radikalisme plasserte Crébillon på linje med andre opplysningsforfattere, og satte ham i fengsel for en tid. Til tross for to fengselsdommer bak seg og rykte for å være en utuktig forfatter, klarte han på forunderlig vis å bli kongelig sensor i 1759.
Det er mange forbindelseslinjer fra Crébillon til senere forfattere, blant annet Denis Diderots første og anonymt utgitte roman Les bijoux indiscrets (De åpenhjertelige juveler, 1748). Det er en allegori som framstiller kong Ludvig XV som en sultan av Congo og som eier en magisk ring som får kvinners «juveler» (det vil si deres kjønnsorgan) til å snakke. Det eksisterte allerede en fransk tradisjon kalt fabliau, som var en spøkefull og ofte grov fortelling som ble skrevet eller framført av trubadurer på 1200-tallet. Det er mulig at Diderot fant en inspirasjon i den grovkornete fabliau Le Chevalier Qui Fist parler les Cons, om en ridder som fikk kroppsåpninger både foran og bak til å snakke, skrevet av en viss Garin (Guérin eller Gwaryn).
En annen forbindelse fra Crébillon kan være den filosofiske forfatteren Charles Montesquieu (1689–1755) og hans Lettres persanes (1721) – norsk oversettelse i 1998 som Persiske brev. Romanen forteller om erfaringene til to persiske adelsmenn, Usbek og Rica, som reiser gjennom Frankrike. Boken var inspirert av den franske oversettelsen av den arabisk-persiske Tusen og en natt, og som frambrakteen rekke mer eller mindre pikante kunsteventyr i Europa, særlig i Frankrike. Mens de to perserne reiser sender de brev hjem om hva de opplever, og mottar brev hjemmefra hvor de ble informert om den seksuelle lengselen som vokste i haremet. Besatt av elskovsminner om sin herre går de utilfredse kvinner rastløse rundt og lengter, kun omgitt av sadistiske evnukker som er fratatt muligheten til å forgripe seg på de yndige kvinnene. Haremsskildringene er antagelig kalkulert tettest i begynnelsen og slutten av boken, og som derfor ble en sensasjon og oversatt de fleste europeiske språk. Ludvig Holberg måtte i epistel 111 «tilstaaer, at det er et Mesterstykke: thi jeg finder fast paa hvert Blad Tanker, som ere ugemeene (= overraskende).»
Likevel var Montesquieus hensikt ikke å skrive en lidderlig roman, men på fordekt vis beskrive og til dels kritisere Frankrike som samfunn sett gjennom de vantro øynene til to utlendinger. Han beskrev kongen som en «trollmann» med «makt over undersåttenes sinn» og en annen trollmann som kalles paven med en matematisk umulighet i beskrivelsen av treenigheten, «tre er bare én».
Andre innenfor samme tradisjon, men vesensforskjellige er marki de Sades L'Histoire de Juliette, 1797-1801; Choderlos de Laclos' Les Liaisons dangereuses, 1782; og John Wilmots drama Sodom, or the Quintessence of Debauchery (Sodomi, eller Kvintessensen av skjørlevnet, 1684) som øyeblikkelig ble forbudt og utgivelsen ødelagt. Skjønt det er heftet tvil om Wilmot er den faktiske forfatteren. Andre kjente og beryktede utgivelser er Histoire de Dom Bougre, Portier des Chartreux (1741) og filosofen marki d’Argens' Thérèse Philosophe (1748). Sistnevnte ble hovedsakelig betraktet som pornografisk, et rykte som førte til stort salg på 1700-tallet, men romanen representerte også en offentlig lidderlighet, også hos en del av tankene til philosophes, en gruppe franske intellektuelle fra opplysningstiden. Romanen framstiller ikke bare den seksuelle undertrykkelsen av kvinner på 1700-tallet, men også de religiøse autoriteters utnyttelse via vellystige handlinger.
Mens de færreste litteraturforskere har ønsket å forholde seg til libertinsk litteratur, har Robert Darnton, en amerikansk kulturhistoriker, spesialisert seg på 1700-tallets franske litteratur. Blant hans verker er The Forbidden Best-Sellers of Prerevolutionary France fra 1996.
Kjente libertinere
En del kjente libertinere som ikke er nevnt overfor:
Platycarya
Platycarya er en slekt av løvfellende trær og busker i valnøttfamilien (Juglandaceae). De fleste oversikter angir kun én nålevende art, den østasiatiske Platycarya strobilacea. En annen art, Platycarya longzhouensis, ble beskrevet fra Guangxi i Kina i 1999.
Platycarya strobilacea blir opptil 15 m høy. Bladene er glatte og finnete med 1–15 småblad. Blomstene sitter i opprette aks som kan bestå av bare hannblomster eller hann- og hunnblomster sammen. De tvekjønnede aksene er 2–10 cm lange og hannaksene 2–15 cm. Alle andre arter i valnøttfamilien er vindpollinerte, men Platycarya bestøves av trips. Frukten er en liten nøtt på 3–6 mm.
Platycarya strobilacea vokser i blandingskoger i en høyde på 400–1400 moh. Arten finnes i Kina, Japan, Korea og Vietnam.
I eocen forekom slekta også i Europa og Nord-Amerika. Platycarya fantes i Europa fram til pliocen, men den døde ut da klimaet ble kaldere og tørrere før istidene begynte. Andre trær og busker som forsvant fra Europa var blant annet Engelhardia, Rhoiptelea, Symplocos, Distylium og Hamamelis.
Gåte
En gåte er et spørsmål med et svar som er ukjent eller vanskelig å finne. Gåter kan være dype filosofiske spørsmål, mysterier en forsøker å løse i vitenskapen, eller en form for underholdning. Det er en prøve på skarpsindighet; å finne svaret på spørsmål som bevisst er uklart formulert. Aristoteles anså metaforen som gåtens opphav, for alle metaforer rommer et gåtefullt element ved å uttrykke noe for å lede tanken mot selve tingen, men på tilslørt vis.
Gåtetyper
Det opptrer en rekke forskjellige gåtetyper i folkediktning. De egentlige eller ekte gåtene har vært de vanligste. Det er gåter som er omskrivninger av gjenstander og forhold der en bruker sammenlikninger og besjeling, slik at gjenstandene gir seg ut for å være noe annet enn de egentlig er. De kan være vanskelig å løse hvis en ikke kjenner det gamle bondesamfunnet godt. Andre gåter er nemningsgåter, bygd på omskrivende benevnelser, halsløsingsgåter, som inngår i fortellinger om folk som har reddet livet ved å komme med gåter som er umulige å gjette, læregåter (skolemesterspørsmål), problemgåter, skjemtegåter og flere. Nyere gåter kan være formet som vitser. Svaret på disse er ikke logisk, men er overraskende, absurd, eller danner et ordspill.
Gåter kan også betegne andre oppgaver man skal gjette og finne svaret på, for eksempel rebuser og bokstav- og stavelsesgåter, blant annet karader, anagrammer, logogriffer og annet underholdende hodebry.
Historikk og utbredelse
Gåter har spilt en rolle i mytologien, for eksempel måtte Ødipus besvare en gåte da han møtte sfinksen, og Odin lurte mange fiender med gåtene sine.
Man finner gåter i litteraturen, for eksempel som en svært viktig del i av J.R.R. Tolkiens Hobbiten. Det finnes gåter fra norrøn tid og nyere gåter på rim, blant annet fra norsk folkediktning.
Eksempler
Klassisk eksempel på en gåte fra 1800-tallet: I rosenlunden blev jeg funden,
der min moder tabte mig.
Av kjød og blod er hun oprunden,
det er ikke jeg.
Høie herrer har mig båret,
skarpe kniver har mig skåret.
Mange har jeg frælst fra nøden,
mange har jeg dømt til døden.
HVEM ER JEG ?
Sfinksens gåte: Hvilket dyr er det som:
Går på fire ben om morgenen.
Går på to ben om ettermiddagen,
og går på tre ben om kvelden?
Gåten som djevelen ikke klarte å løse: Hva er høyere enn det høyeste?
Hva er lavere enn det laveste?
Hva er større enn Gud,
og hva er verre enn djevelen?
Den døde spiser det,
men den levende kan ikke.
Eksterne lenker
Det finnes en mengde nettsteder med forskjellige gåter og vitser, og også flere med hodebry, rebuser og ordtak.
Egne hjem
Egne hjem var et samlebegrep på bevegelser i Norge på starten av 1900-tallet med det mål å gi arbeiderklassen egne boliger. Begrepet oppsto i 1902, med utgivelsen av bladet «Egne Hjem», som tok til orde for å følge opp Ebenezer Howards ideer om hagebyens fortrinn. I Sverige hadde man den tilsvarende «Egnahemrörelsen», og det norske tidsskriftet hentet følgelig sitt navn fra nabolandet.
Etter andre verdenskrig ble Egne hjem-bevegelsen avløst av boligkooperasjoner som et virkemiddel for sosial boligbygging.
Oslo og omegn
Det første realiserte Egne hjem-prosjektet lå på Nadderud i Bærum. Det ble satt i gang i 1900 av Typografenes Byggeselskap. Medlemmene selv deltok i byggeprosessen, som tilslutt førte frem til 70-80 småhus. Selskapet ble oppløst da bebyggelsen sto ferdig, og medlemmene fikk selv eiendomsretten til husene (dette i motsetning til de senere borettslagene). «Egne hjem» var en stasjon på Kolsåsbanen frem til holdeplassen ble nedlagt i forbindelse med ombyggingen til metrostandard på 2000-tallet.
I Kristiania kom Egne hjem-bevegelsen i gang med Kristiania Egne Hjem i 1908. Dette selskapet sto for utbyggingen av Ekebergkolonien (Arctanderbyen) i Ekebergskrenten, som bestod av 58 treroms leiligheter bygget som tomannsboliger. Kristiania kommune sto delvis for finansieringen av prosjektet, men mye av støtten kom også fra byens øvre sosiale lag. I Ekebergkolonien ble det satt en minimumsgrense for inntekten til beboerne, og med en grense på 1800 kroner i året ble mange arbeidsfolk utestengt. I 1914 ble Kværnerkolonien reist på Kværner, nærmere bestemt på sørsida av Svartdalen. Arctanderbyen er regulert til spesialområde bevaring. Kværnerkolonien står på Byantikvarens bevaringsliste (gule liste).
Landet for øvrig
Sauda, Odda og Folldal har boligfelt kalt Egne Hjem. I Drammen tegnet byarkitekt Alf Bugge (1887-1973) Øren hageby, basert på den samme tankegangen. Anlegget ble oppført i årene 1920-22. På Rjukan bygde Norsk Hydro et stort antall arbeiderboliger inspirert av Egne Hjem.
Utlandet
Lignende bevegelser har eksistert i andre nordiske land. Av disse er den svenske Egna hem den mest kjente.
Fur (folk)
Furfolket (fur: fòòrà,arabisk: فور ) er et folkeslag bosatt i det vestlige Sudan. I 1983 ble det anslått at omkring 0,5 millioner mennesker tilhørte furfolket som primært bor i Darfurregionen. De tilhører sub-sahara befolkningsgruppen og lever tradisjonelt som fastboende åkerbrukere, de dyrker primært hirse. Deres språk fur tilhører den nilosaharariske språkgruppe og de aller fleste av dem er muslimer. Furfolket overtok denne religion, da deres land ble erobret av Kanemriket i middelalderen. Noen er siden begynt å bruke arabisk som deres primære språk. Samfunnet i landområdene er tradisjonalistisk, og på lokalt plan er landsbyens eldste den øverste myndighet.
Det tradisjonelle kjerneområde for furfolket er den fjellrike region omkring Jebel Sî, Jebel Marra, Wadi Salih og Zaligi; i dag lever de fleste av dem i lavlandet sørvest for dette område. En liten gruppe av furfolket lever på den andre side av grensen i nabolandet Tsjad.
Furfolket etablerte det nå forsvunne sultanatet Darfur, som i flere århundrer kontrollerte Darfurregionen, og folkegruppen er stadig områdets største og mest dominerende etniske gruppe. Navnet Darfur stammer fra denne periode og betyr «Furfolkets hjem».
Konflikter
Furfolkets livsform har ofte ledet til konflikter med det nomadiske baggarafolket, som lever som nomadisk kvegfolk i det samme område. Spesielt i Jebel Marrafjellene i det sentrale Darfur har spørsmålet om rettigheter til vann og beitearealer medført spenninger. De har ulmet i mange år, men i de seneste år er de kulminert i åpne voldshandlinger, og i 2003 ble furfolket utsatt for en humanitær katastrofe som følge av Darfur-konflikten. Abdulwahid Mohammed Nour som er fur, grunnla SLM/A, som bekjemper Sudans sentralregjering og janjaweedmilitsen. Som følge av denne konflikten lever mange furer i flyktningleirer i Tsjad.
Amir Peretz
Yngre år
Amir Peretz ble født Armand Peretz i byen Boujad i Marokko. Hans far var en lederskikkelse i det jødiske miljøet i Boujad, og eide en bensinstasjon. Familien emigrerte til Israel i 1956. De slo seg ned i byen Sderot, hvor Peretz gjennomførte grunnskole.
Han tjenestegjorde i Israels forsvar som forsyningsoffiser i den 202. fallskjermjegerbrigade og oppnådde graden kaptein. Under Jom kippur-krigen i 1973 ble Peretz alvorlig såret ved Mitla-passet. Han tilbrakte ett år på sykehus etterpå for rehabilitering. Etter at han hadde forlatt sykehuset, kjøpte han en gård i landsbyen Nir Akiva. Mens han fortsatt var lenket til rullestolen, begynte han å dyrke grønnsaker og blomster, som han eksporterte. Det var i denne perioden han han traff sin kone Ahlama. De har i dag fire barn.
Politisk karriere
I 1983, etter oppfordring fra venner, stilte Peretz til valg som borgermester i byen Sderot, som kandidat for det israelske arbeiderpartiet. I en alder av bare tretti år vant han valget, noe som satte sluttstrek for en lang periode med politisk dominans i byen av partiene Likud og Mafdal. Dette var det første i en rekke av lokale regioner som gikk tilbake i arbeiderpartikontroll i siste halvdel av 1980-tallet. Som borgermester jobbet han for bedre utdannelse, og for å forbedre det tidligere skjøre forholdet til kibbutz i området.
Histadrut
I 1988 ble Peretz innvalgt til Knesset, det israelske parlamentet. I 1994, etter å ha mislyktes i å overta lederskapet i Histadrut, valgte Peretz å slå seg sammen med Haim Ramon for å forsøke å oppnå kontroll over den dengang så mektige fagforeningsunionen. De stilte på en uavhengig liste mot favoritten til arbeiderpartilederen Yitzhak Rabin. De vant, og Peretz ble Ramons høyre hånd i Histadrut. Dette isolerte Peretz i arbeiderpartiet. Han ble leder for Histadrut i desember 1995, da Ramon kom inn i parlamentet etter drapet på Rabin. I løpet av sine første år her ble Peretz regnet som en militant leder, med en løs hånd på avtrekkeren når det gjaldt streiker. I løpet av disse årene led Israels økonomi av mange streiker. Av og til var foranledningen for en streik simpelthen en uheldig uttalelse fra finansministeren (som med Yaakov Neeman i 1996). Senere har Peretz blitt mer moderat, og noen hevder dette skyldes at han ønsker å stille sterkere ved et senere presidentvalg. Da Benjamin Netanyahu satt som finansminister var han relativt samarbeidsvillig med myndighetene, og bidro til flere strukturelle og økonomiske reformer, noe som har sørget for en mer markedsorientert økonomi i Israel. Han har uttalt at "den mest effektive streiken er den som aldri fant sted".
Am Ehad
I 1999 trakk Peretz seg fra arbeiderpartiet for å starte sitt eget parti, Am Ehad (En nasjon). Am Ehad fikk to plasser i Knesset i valget i 1999, og tre i 2003. Med Likud-partiet i regjering ble arbeiderpartiet mindre populært, og etter hvert som Israels sosiale programmer ble revet i filler av de markedsorienterte reformene til finansminister Benjamin Netanyahu ble Peretz stadig mer populær hos arbeiderklassen i Israel. Tidlig i 2004 ble han omtalt som en hvit ridder som vil redde arbeiderpartiet i Israel. Etter forhandlinger med Shimon Peres og andre ledere slo Am Ehad seg sammen med arbeiderpartiet sommeren 2004.
Retur til arbeiderpartiet
Etter sammenslåingen stilte Peretz til ledervalg i arbeiderpartiet med den hensikt å avslutte koalisjonen med Likud, ledet av statsminister Ariel Sharon, og reintrodusere arbeiderpartiets tradisjonelle sosialistpolitikk. Peretz vant såvidt over den tidligere statsministeren Shimon Peres i valget den 9. november 2005. Peretz vant 42 % av stemmene, mens Peres fikk 40 %, og den tidligere forsvarsministeren Benjamin Ben-Eliezer fikk 17 %. Etter å ha vunnet dette valget trakk han seg fra sin post i Histadrut for å fokusere på sin statsministerkampanje. Som en følge av sitt løfte om å trekke arbeiderpartiet ut av den Likud-ledete koalisjonsregjeringen trakk partiet sin støtte til regjeringen den 11. november, og alle arbeiderpartministere trakk seg fra sine poster. Denne handlingen sørget for at regjeringen mistet sitt flertall i Knesset, og resulterte i at statsminister Ariel Sharon annonserte et nytt valg den 28. mars 2006. Kort tid etter forlot Sharon Likud for å stifte et nytt parti, Kadima.
Valg og regjering
Hvis arbeiderpartiet hadde vunnet valget i 2006 ville Amir Peretz blitt den første statsministeren i Israels historie som ikke har vært Ashkenazi. I stedet tok arbeiderpartiet en sterk andreplass bak Kadima-partiet, ledet av Sharons etterfølger Ehud Olmert. Arbeiderpartiet gikk inn i en koalisjonsregjering med Olmert og Kadima-partiet. I forhandlingene ble Perez, etter å ha forsøkt finansministerposten, forsvarsminister, og tok plassen til Shaul Mofaz (Kadima). Peretz fikk også tittelen assisterende statsminister.
På sin første dag som forsvarsminister ga Peretz ordre om et luftangrep som drepte fem medlemmer av organisasjonen for Palestinas frihet. Senere, den 9. juni, ble syv palestinere drept i en eksplosjon i Gaza. I et svar på palestinske myndigheters uttalelser om at Israel var ansvarlig for hendelsene beklaget Perletz, men etter at en etterforskning avviste at den israelske hæren sto bak trakk Peretz sin beklagelse.
Synspunkter, tro
Peretz jobber for sosiale saker, og styrkingen av velferdsstaten. Han har erklært at han innen to år etter å ha blitt valgt vil ha sørget for at det ikke finnes fattige barn i Israel. I tillegg har han erklært sin forpliktelse til en markedsstyrt økonomi. De senere år har han beveget seg i andre retninger enn andre, og i tillegg til dette er han også kjent for en jordnær og varm personlighet. Peretz har blitt sammenlignet med den brasilianske presidenten Luiz Inacio Lula da Silva.
Lorenzo Ghiberti
Lorenzo Ghiberti (født rundt 1378 i Pelago, død desember 1455 i Firenze) var en italiensk skulptør, gullsmed, arkitekt og forfatter av bøker om florentinsk kunst. Ghiberti er mest berømt for å ha utført «Porta del Paradiso» («Paradisporten») på baptisteriet i Firenze (1425–1452).
Bakgrunn
Lorenzo Ghiberti gikk i lære hos sin stefar, gullsmeden Bartolo Ghiberti, og lærte seg parallelt malerkunsten. I 1400 flyktet Ghiberti unna et utbrudd av pesten og kom til Rimini der han arbeidet for blant andre Pandolfo Malatesta.
I Commentarii
Han har forfattet det kunstteoretiske verket Commentarii som består av tre deler, om antikkens kunst, om kunsten fra den sene delen av 1200-tallet og frem til Ghibertis egen tid, samt teori omkring kunst og optikk.
«Porta del Paradiso»
I året 1401 utlyste ullhandlerne en konkurranse om å utføre de østre portene til Baptisteriet i Firenze. Årsaken til konkurransen var at man ville ære og takke Gud for at pesten, som herjet i Firenze i enkelte deler av 1300-tallet, så ut til å ha forlatt byen. Av de syv bidragene til konkurransen finnes fremdeles Brunelleschis – og Ghibertis vinnende bidrag. Disse er oppbevart i Museo Nazionale, Palazzo del Bargello, i Firenze.
Ghiberti vant konkurransen, og hans bidrag var nyskapende på mange måter. Dels var relieffene stort sett utført i en grunnere relieffteknikk enn vanlig, og dels hadde Ghiberti skapt en metode for støpningen av relieffene, som innebar at det ble anvendt en mindre mengde metall. Ettersom metaller betinget høye priser på denne tiden, ble det et viktig argument for juryen. Relieffene er frigjort ifra den middelalderske firpassinnrammingen og er isteden rammet inn i en kvadratisk form. Ghiberti, som tidligere utførte dørene på den sørlige siden av baptisteriet allerede i 1403–1424, den gang bare 25 år gammel, hadde skaffet seg erfaring fra kompliserte relieffer til store porter. Disse tidlige relieffene er konstruert i firpass, og har en tydelig påvirkning fra middelalderske arbeider. De ligner i stor grad på de eldste portene utformet av Andrea Pisano på den nordlige siden av baptisteriet.
Jevnført med sin forgjenger Pisano, viser Ghiberti samtidig renessansens kjennelse over den antikke klassiske kunsten, og perspektiviske forkortninger hos figurene, akkurat som Donatello og Masaccio på denne tiden innførte i kunsten. «Paradisportene», som Michelangelo kalte dem, med sin forgylling, må ha vært en dyr affære, da de kostet omtrent like mye som byens militære forsvar over et helt år.
Så länge skutan kan gå
«Så länge skutan kan gå», med undertittelen «Vals på Kariben», er en svensk vise av Evert Taube. Den ble skrevet og fremført første gang i 1960. Den norske versjonen ble utgitt året etter av Erik Bye, og han står oppført i norske oppslagsverk som komponist og forfatter.
Sangen ble først publisert separat og deretter i sangsamlingen Så länge skutan kan gå i 1963.
«Så länge skutan kan gå» er én av Taubes senere viser. Den ble første gang fremført i Berns 2. november 1960 av danske Max Hansen, som oppgav at han hadde fått den dagen før av Evert Taube. Taube selv spilte den inn på plate 15. desember 1960. Den ble utgitt av Taube, Gunnar Hahns orkester på EP-platen 4 nya Taube (BFB 1054) i 1961.
Gustaf Torrestad, Carl-Henrik Norins orkester utgav deres versjon på EP-platen Karusell KSEP 3239 i 1961.
Sangen ble opprinnelig skrevet i 1950-årene til en film som aldri ble innspilt og som sannsynligvis skulle handle om en reise til Karibia. I slutten av 1950-årene samarbeidet Taube flittig med komponisten og arrangøren Gunnar Hahn, som fremfor alt bistod Taube med arrangementer og gode råd. Da Taube spilte den muntre sjømannsvalsen han hadde komponert syntes Hahn at melodien var banal og at teksten fortjente en bedre melodi. Under et møte på Gyldene Freden tilkom så den endelige versjonen, som med mindre endringer ble urfremført av Max Hansen.
Teksten er til det ytre en enkel sjømannssang, men rommer de store livsspørsmålene om livets mening. Melodien har karaktersbetegnelsen «lungt valsetempo» og har en tradisjonelt tredelt viseform (A-B-A-coda), hvor A-delen går i A-moll og B-delen i medianttonearten F-dur.
Erik Bye
Erik Bye har skrevet en tekst på bokmål, med tittelen «Så lenge skuta kan gå».
Innspillinger:
Hartvig Kiran
Hartvig Kiran har skrevet en nynorsk tekst, også med tittelen «Så lenge skuta kan gå». Kirans versjon ble fremført i ''Så lenge skuta kan gå. Ein kabaret bygd på Evert Taubes viser'' av Lasse Kolstad. Den hadde premiere på Det norske teatret 3. mai 1978. Medvirkende var Britt Langlie, Sølvi Wang, Lasse Kolstad, Magne Lindholm samt Rolf Just Nilsen. Musikalsk ansvarlig var Egil Monn-Iversen.
Innspillinger:
Gudesens Conditori
Gudesens Conditori er et norsk livssynsprogram med Egil Svartdahl som gikk på TV 2 fra 1993 til 1995.
Gudesens Conditori var et studiobasert tv-program der Svartdahl inviterte gjester for samtale/intervju om tro, tvil og overbevisning. Studioet var utformet som et tradisjonell norsk konditori med servering av kaffe og bakevarer.
FA-cupen 1876/77
FA-cupen 1876/77 var den sjette sesongen av FA-cupen. Denne sesongen var 39 lag med, syv flere enn forrige sesong, men syv lag spilte aldri en eneste kamp.
Erik Smaaland
Smaaland har gitt ut låter med artister som Ava Max, Alan Walker, Robin Schulz, Sonny Alven, Moti, Lvanscape, Kajander, Loke, A1, Mohombi, Alexandra Joner, Erik og Kriss, Gabrielle, Gaute Ormåsen, Matilda, Adelén, Benji & Fede, Rein Alexander, Staysman, Alexander Rybak, Atle Pettersen, Tone Damli, Vinni, DJ Smaaland, Cir.Cuz, Katastrofe, Marcus & Martinus, Håndballandslaget, Morgan Sulele, Sandra Lyng, Suite 16, V6, KissMyFt2.
Smaaland ble i 2017 nominert til Musikkforleggerprisen i klassen Årets gjennombrudd innen populærmusikk av foreningen Musikkforleggerne. Han står også bak låten «Fy faen» med HKeem og Temur som toppet VG-lista i 2017. Låten ble samme år strømmet over 30 millioner ganger og var den femte mest spilte låten i Norge i 2017.
I 2020 fikk han sitt internasjonale gjennombrudd som produsent og låtskriver for låtene «Alone, Pt. II» med Alan Walker og Ava Max og «In Your Eyes» med Robin Schulz.
BMW M67
BMW M67 er en dieseldrevet stempelmotor med åtte sylindre i V-form produsert av BMW fra 1998. 3,9-litersutgaven av motoren vant prisen International Engine of the Year i kategorien for motorer mellom tre og fire liters sylindervolum i 1999 og 2000.
Brukt i:
Jessica Hynes
Jessica Hynes (født Tallulah Jessica Elina Stevenson 30. oktober 1972 i Lewisham) er en engelsk skuespiller og skribent, mest kjent som en av skaperne av TV-serien Speisa. Hun endret etternavn fra Stevenson til Hynes i 2007.
Stevenson vokste opp i Brighton. Som tenåring var hun med i National Youth Theatre, og hadde sin første store rolle som jordmor i en oppsetning av Peter Greenaways stykke The Baby of Mâcon. Sammen med fremtidig Speisa-kollega Katy Carmichael, dannet hun tomannstroppen The Liz Hurleys. Sin TV-debut fikk hun i sykepleierserien Staying Alive mellom 1995 og 1997, samt delroller i sketsjprogrammene Six Pair of Pants og Asylum. Det var i de to sistnevnte at hun møtte Simon Pegg og regissør Edgar Wright.
I 1998 fikk hun rollen som naboen Cheryl i suksesserien Familien Royale, og året etter debuterte Speisa, som hun skrev og spilte i sammen med Simon Pegg. Etter dette har hun spilt flere roller på både film, TV og teater. I 2005 spilte hun hovedrollen i serien According to Bex, der hun spiller en Bridget Jones-aktig karakter. Serien overlevde bare en sesong, etter dårlige kritikker og lave seertall.
I 1999 vant hun en British Comedy Award for beste nykommer, og i 2001 fikk hun en for beste skuespiller. I 2003 ble hun nominert til en BAFTA for beste skuespiller for sin rolle i Tomorrow La Scala! Samme år ble hun også nominert til Laurence Olivier Theatre Award for sin rolle i stykket The Night Heron. I 2015 vant hun en BAFTA for beste kvinnelige skuespiller i en komiserie for sin rolle i W1A.
I 2017 debuterte hun som regissør med filmen The Fight.
NM i bandy 1974
'''Det 57. Norgesmesterskapet i bandy – 1974'''
Ny serieordning, sluttspill gjeninnført.
1. divisjon
Ufullstendig, ikke alle kamper ble spilt...
Baltzarfeiden
Baltzarfeiden, Balsefejden, er det svenske navnet på stridighetene i Jemtland og Herjedalen under Kalmarkrigen 1611–1613. I norsk omtale beskrives denne fronten som Jemtlandstoget.
Bakgrunnen
De to østlige landsdeler av Norge med deres geografiske beliggenhet utgjorde et gunstig utgangspunkt for utfall inn i Sverige med bare seksti kilometer mellom grensen og Bottenhavet. Men disse var tynt befolket med liten evne til å forsyne hæravdelinger over store avstander. De geografiske forholdene var slik at det norske forsvaret vanskelig kunne forsvare Jemtland og Herjedalen. Mellom Trøndelag og Jemtland lå den såkalte Kjølen, et fjellterreng som forvansket effektiv underhold og frakt av tyngre tren. Nedover mot de svenske landsdeler Medelpad og Hälsingland var terrenget derimot åpent tross enorme avfolkede strøk. Den eneste skikkelige vei gjennom Jemtland var den gamle pilegrimsveien over Åre og Medstugan til elven Ljungan. Gjennom Herjedalen gikk en vei fra Ljungan og langs elven Ljusnans dalføre.
Jemtland
Christian IV utsendte et brev med instrukser til lensherre Steen Bille om å skrive ut 2 000 mann fotfolk som senest i juni 1611 skulle dra inn i Jemtland og anlegge leir for å kunne foreta angrep inn i Sverige. Steen Bille og hans nestkommanderende Jens Bjelke som fra før hadde et dårlig forhold, hadde ikke militær kyndighet. Først i juli var avdelingene på tilsammen mellom 2 000 og 2 500 mann klargjort under Jens Bjelke som overtok den faktiske ledelsen etter Steen Bille valgt å bli i Trondheim, sammen med Hans Basse som hans nestkommanderende. Men det var mangel på rytteri med altfor få hester som ble brukt til transport og rekognosering og forsyningsproblemet ble merkbart i Jemtland. Trønderne var ikke nok disiplinert til å følge de kongelige påbuder om å betale for det de fikk eller tok fra jemtene som ellers var lite villig til å skaffe forsyninger.
Den proklamerte stattholderen over samene og hele Lappmarken som ment alt samebefolkede land opp mot Finnmarkskysten, Baltzar Beck, var i Norrland i påvente av en svensk militæravdeling for en framrykning nordover. Trusselen som disse 2 000-2 500 norske bondesoldater representerte fulgte til at Karl IX skrev et brev der han bad Beck om å vende denne militæravdelingen mot Jemtland. Samtidig ble stattholderen Karl Bonde underrettet om å forberede et innfall inn i Jemtland gjennom Herjedalen med et bondeoppbud av dalkarene og 100 ryttere fra Kopparberg.
I august rykte Beck over grensen og slo leir ved Stavre over tjue kilometer innover med militæravdelingen oppgitt til 4 fenniker (kompanier på 100 til 200 mann) og en fane samt en del artilleri. Beck hadde utmerket etterretning om forholdet i Jemtland så han visste om det dårlige underholdet for den norske styrken som var to ganger større og at jemtene var lite stemt for en ødeleggende krig. Ved å sto leir og avvente norske reaksjoner samt ha nær forbindelse med Sverige håpet Beck å vente ut nordmennene, undergravde deres situasjon ved bruk av opprop og åpent brev med både løfter og trusler mot jemtene.
Ufullstendig og slett ledelse gjort at nestekommanderende Hans Basse fikk mesteparten av ansvaret for de norske troppene nesten overlatt til seg selv i stigende spenning med jemtene som etterhvert ble så fiendtlige stemt mot det trønderske nærværet at de rømte til skogs med deres eiendeler. Basse besluttet å tvunget fram et oppgjør og vil møte Beck i et slag ved Revsundssjön, men styrkene nektet og trakk seg tilbake til Brunflo ved Storsjön etter to uker. I disse to uker var flere småtrefninger hendt uten at det kom til strid mellom hovedstyrkene.
Et jemtsk opprør i Oviken sogn på den andre siden av Storsjön oppsto etter Basse sendte ut befalingsmenn for å kalle jemtene til å danne bondeoppbud. Bare hver fjerde mann møtte fram. I Ovviken ble disse forsøkt narret og deretter jaget bort. Med uriktige meldinger kom befalingsmennene til Jens Bjelke som hadde gjentatt ledelsen om at Beck hadde ca. 6 000 mann med seg. Allerede i forveien hadde han reagerte på uholdebare opplysninger fra tilfangetatte svensker om at man hadde til hensikt på å besette broen ved Undersåker. Det fulgte til at Basse måtte brøt opp fra Brunflo og trakk seg tilbake til Undersåker for å holde stilling til unnsetning av forsyninger og tropper kunne nå fram.
Bjelke den 15. august 1611 forledet av disse uriktige meldinger formidlet av jemtene om minst tre ganger så stor overmakt mot egne styrker bestemte seg for tilbakeretrett over Kjølen og deretter oppgav Jemtland som var ikke mulig å holde med den prekære forsyningsmangelen. Ifølge en beretning var en flokk på 150 mann i Ragunda tvunget til å overgi seg da de var etterlatt uten å ha blitt informert om retretten. Men opplysningene er ikke sikret om dette.
Uten å støtte på motstand rykket Beck fra leiren i Stavre 14. august og besatte Jemtland. Bjelke allerede den 22. august var kommet til Trondheim etter fire til fem dager tilbaketog der sult hadde tatt en del liv.
Herjedalen
Den svenske fremferden i Jemtland var mild med få overtredelser dersom det var planer om å underlegge seg Jemtland som skulle integreres i Sverige og man var hjulpet av befolkningen som hadde hadde ikke minner fra den forrige krig å støtte seg på. De eldste jemtene var de meste opposisjonelle mot svensk nærvær. Men i Herjedalen husket herjedølene den forrige krig som var usedvanlig brutalt og det var deretter større motvilje mot svensk overtakelse.
Dalkarene under Olaf Ingemarsson herjet og plyndret, rykte opp i dalen der de svidde av Sveg sogn. Etter å ha vært i Jemtland for å hjelpe Beck dro Ingemarsson tilbake en uke senere og brente resten under stor grusomhet. Det var harde og ubarmhjertige kamp mellom dalkarer og herjedøler. Karl IX hadde nemlig sendt en fullmakt til Karl Bonde om å brenne alle gårder og drepe alle «juthar». Herjedølene ytret tapper motstand, men måtte rømte til Tydalen for å unngå utryddelse. Hvorfor herjedølene var så hardt behandlet og endog utsatt for forsøk på avbefolkning er det intet forklaring på.
Den svenske okkupasjonen
Baltzar Beck gikk forsiktig fram i begynnelsen, men snart tvang han jemtene til å sverge troskap mot den svenske kongen, drevet bort de norske prestene og erstatte dem med svenske prester for å styrket kontrollen om almuen som ble pålagt krigsskatt og utskrivning med harde metoder. Ganske fort fikk jemtene erfaret at deres motvillighet i sommeren lønnet seg dårlig og mange la ut på flukt over til Trøndelag. En del var skrevet ut til krigstjeneste i Russland der de forsvant.
Etter å ha oppført en skanse ved Mörsil ved innfallsveien fra Trøndelag sør for Järpen befestet han den gamle kongsgården på Frøsøya (Frösö skanse) som ble residens. Beck ble så upopulært at frykt for opprør fra jemtenes side ble sannsynlig etterhvert tiden gikk. Fra Jemtland foretok han få streiftog over fjellet ned i Trøndelag, men kunne ikke gå til større angrep etterhvert misnøyen spredte seg i Jemtland.
I høsten 1612 dro Beck tilbake med sine styrker til Stockholm for å støttet den nye konge Gustav II Adolf mot et angrep fra sjøsiden av Christian IV. Gustav II Adolf hadde ved varsel om den ankommende dansk-norske flåte fra Vaxholm gitt ordrer i alle kanter om å møte opp snarest mulig ved Stockholm.
Tjeldbergodden
Tjeldbergodden (også stavet Kjeldbergodden eller Kjellbergodden) er et område i Aure kommune på Nordmøre i Møre og Romsdal fylke. I løpet av 1990-åra ble Tjeldbergodden industrianlegg bygget av Statoil.
Arkeologi
Før området ble bygd ut ble det foretatt arkeologiske utgravninger der det ble gjort store funn fra Fosnakulturen.
Albin Stenroos
Under OL 1912 i Stockholm tok Stenroos bronse på 10,000 meter, som ble vunnet av landsmannen Hannes Kolehmainen. Han ble også nummer seks i invididuelt terrengløp, og kom på andreplass i lagkonkurransen i terrengløp.
I 1915 satte Stenroos verdensrekord på 30 km med tiden 1.48.06,2. Han forbedret rekorden med nesten to minutter i 1924. Fra 1923 innehadde han også rekorden på 20 km (1.07.11,2).
Stenroos hadde ikke løpt maratondistansen på 15 år da han bestemte seg for å delta i dette løpet under OL 1924 i Paris. Det endte med at han tok gull, nesten seks minutter foran sølvvinneren, med tiden 2.41.22.
Fylkesvei 1034
Fylkesvei 1034 går mellom Giltvet og Mørk i Indre Østfold.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 242.
Den serbisk-ortodokse kirke
Den serbisk-ortodokse kirke (serbisk: Српска православна црква / Srpska pravoslavna crkva) er den nationale kirke i Serbia. Kirken tilhører de autokefale ortodokse kirker og er verdens nest eldste slavisk-ortodokse kirke. Den ledes av det serbiske patriarkat samt synoden i Beograd.
Patriarken er leder av den serbisk-ortodokse kirke. Han er også erkebiskop av Peć og (metropolitt) av Beograd og Karlovci. Hans fulle tittel er Hans Hellighet erkebiskop av Peć, metropolitt av Beograd og Karlovci, serbisk patriark. Patriark Irinej ledet kirke fra 22. januar 2010 til han døde som følge av covid-19 i november 2020.
Idet mange serbere er emigrert til utlandet, har kirken en rekke bispedømmer og menigheter over hele verden. Grunnlegger av Den serbisk-ortodokse kirke regnes for å være Sankt Sava.
Tim Armstrong
Tim Armstrong (født 25. november 1965) er en amerikansk musiker, låtskriver og plateselskapeier. Han er aktivt medlem i Rancid og The Transplants. Han har tidligere vært medlem av blant annet Operation Ivy og Dance Hall Crashers99. Armstrong har også sunget på andre bands låter som for eksempel Box Car Racers «Cat like Thief»
Armstrongs plateselskap som han eier er Hellcat, der blant annet The Distillers og Transplants gis ut. Han har også jobbet som produsent de siste årene og har blant annet hjulpet P!nk med et par låter.
Hamnavoe
Hamnavoe (norrønt: Hafnavagr = Havnevåg) er hovedtettstedet på øya Vest-Burra, som er en øy i den skotske øygruppen Shetland. Stedet har 500 innbyggere fordelt på 150 husstander. Hamnavoe er et planlagt tettsted, oppført i 1850 rundt havnen som ble bygd på samme tid. Hovednæringsvei er fiske.
Olav Dalgard
Olav Dalgard, døpenavn Olaf Hanssen, (født 19. juni 1898 i Folldal, død 25. desember 1980 i Bærum) var en norsk filmregissør, nynorskforkjemper og litteraturhistoriker.
Dalgard vokste opp i Oppdal, dit familien flyttet da han var tre år gammel. Han tok magistergraden i litteratur og kunsthistorie ved Universitetet i Oslo i 1929. I studietiden var han en periode formann i Studentmållaget i Oslo og aktiv i Mot Dag-bevegelsen.
Dalgard arbeidet som litteraturkritiker i Dagbladet og Arbeiderbladet. Fra 1931 var han dramaturg og instruktør ved Det Norske Teateret. Han studerte film i Sovjetunionen, og produserte i 1930-årene flere filmer med sosialistisk budskap. Dalgard var også aktiv i Arbeiderpartiets kulturvirksomhet.
Under andre verdenskrig ble Dalgard i 1942 arrestert av de tyske okkupantene og sendt til konsentrasjonsleiren Sachsenhausen.
Etter krigen skrev Dalgard blant annet den norske teaterhistorien, Teateret frå Aiskylos til Ibsen (1948) og teoretiske arbeider om film. Han var delaktig i opprettelsen av Norsk filminstitutt.
I 1961 ble Dalgard Statsstipendiat. For sitt arbeide mottok han i 1978 Norsk kulturråds ærespris. Han har gitt navn til Dalgards kritikarpris som utdeles årlig av Norsk kritikerlag til en kritiker innen litteratur, film eller teater.
Straumsmo kraftverk
Kraftverket utnytter et fall i Barduelva og har inntaksmagasin i Veslevatnet. Det hentes også inn vann fra et bekkeinntak i Straumslitverrelva.
Innset, Straumsmo og Bardufoss utnytter alle den magasinkapasiteten som ligger i Altevatnet.
Det er installert to francisturbiner på 85 MW hver, totalt 170 MW. Midlere årsproduksjon er på 678 GWh.
Kraftverket er eid av Statkraft.
Isaac Lowthian Bell
Isaac Lowthian Bell (født 18. februar 1816 i Newcastle-upon-Tyne, død 20. desember 1904) var en britisk metallurg.