cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norsk film
Ansvaret for bevaring av den norske filmarven er lagt til Nasjonalbiblioteket.
Filmens første år i Norge
Den 6. april 1896 hadde Christianias Cirkus Variete noe helt nytt på programmet. De hadde besøk av Max Skladanowsky som skulle vise folket levende bilder/filmbilder med sitt bioskop. Dette ble første offentlige filmvisning i Norge.
Den første Norske filmsuksessen var filmen som viste Kongens ankomst til Norge i 1905. Filmene som fulgte var av samme sjanger, såkalte aktualitetsfilmer om de aller største Norske personlighetene eller også hendelser som f.eks. Bjørnsons begravelse, og kongeparets kroningsferd. Filmene var enkle og observerende. Den første norske realfilmen var Fiskerlivets farer, produsert av Hugo Hermansen og regissert av Julius Jaenzon. Det er uklart når den egentlig ble spilt inn. I 1911 kommer filmen Under forvandlingens lov. Denne blir stående som eksempelet på tidlig norsk spillefilm. Filmen var ikke så aller verst, men den kunne ikke hevde seg på noe vis mot andre lands filmer som Danmark, Frankrike og Amerika. Man var opptatt av å lage film som skulle passe det internasjonale publikum fremfor det nasjonale, noe som skulle prege årene frem mot 1920-årene og det Nasjonale gjennombruddet.
1912–1919 regisserte Peter Lykke-Seest ni filmer (bl.a. Historien om en gut (1919)).
Med filmens inntog i Norge kom også debattene rundt det nye mediet. Vi fikk en landsomfattende kampanje mot filmen, som endte i en sensurordning under statens filmkontroll og at vi fikk vår første kinolov, kinoloven 1913. Kort fortalt gikk kinoloven ut på at man skulle kommunalisere kinoene, kommunene skulle drifte sine egne kinoer. Dette skulle vise seg å bli veldig avgjørende for Norsk Films utvikling videre. Pengene som filmene tjente inn gikk til kommunen, og ikke videre til produksjon, dermed var det vanskelig å ha penger til å lage de riktige gode filmene. Men til tross for dystre tider, løftet noen blikket, og så potensialet i den Norske naturen, som skulle føre til en periode men flere norske suksessfilmer.
Filmgjennombruddet i 1920-årene
I 1917 organiserte de kommunale kinoene seg i Kommunale Kinomatografers Landsforbund, og to år senere opprettet de Kommunernes Filmcentral A/S. Kommunernes Filmcentral A/S var et import- og utleiebyrå og finansierte 6 norske spillefilmer i 1920-årene.
I 1920-årene var bygdefilmen stor, og den dominerende sjangeren innen norsk og skandinavisk film. Sommeren 1920 var tre store filminnspillinger i gang i Norge, Rasmus Breistein spilte inn Fante-Anne, Gustav Adolf Olsen laget Kaksen på Øverland og den danske filmregissøren Carl Theodor Dreyer laget Prästänkan, som var en svensk filmproduksjon. Svenskene hadde siden 1910-årene laget slike bygdefilmer basert på bygdelivet og det særpregede nordiske landskapet. Svenskene var også tidlig ute med å sikre seg rettighetene til kjent norsk litteratur av blant annet Henrik Ibsen. I 1916 filmatiserte Victor Sjöström Terje Vigen, og i 1919 ble Synnøve Solbakken og Et farlig frieri filmatisert, begge svenske produksjoner av kjente verker av Bjørnstjerne Bjørnson. Disse svenske filmene inspirerte de norske filmskaperne i 1920- og 1930-årene og satt i gang en bølge av norske bonderomantiske filmer. Det ble laget 28 norske spillefilmer dette tiåret.
Fante-Anne var dog noe kritisk til bygdesamfunnets klasseskiller og strenge holdninger. Urolige fanter og tatere settes opp mot rotfaste bønder. I senere filmer utover 1920-årene rettes fokuset mot en mer romantiserende forsoning av landsbygda, hvor klasseskiller og økonomiske grenser til slutt ikke har noen betydning. Den negative klassifiseringen og diskrimineringen fra landsbygda går over til en mer romantiserende bonderomantikk som minner veldig om eventyr hvor fattiggutten til slutt vinner rikmannens datter.
Natur- og reisefilmen ble viktig i norsk film. Disse filmene ble ansett som gode eksportartikler og var også populære blant det hjemlige publikum. Roald Amundsen laget allerede i 1911 en dokumentar om sin store sydpolsekspedisjon. Eksotiske reisefilmer var også populære og blant annet ekspedisjonsfilmene In Borneo – The land of the headhunters av Carl Lumholtz fra 1920 og Blandt Syd-Amerikas urskovsindianere av Ottar Gladtvet fra 1922 slo godt an hos publikum. I 1920-årene ble de såkalte Norgesfilmene laget, som var skildringer av norsk natur, reisefilmer og eksponering av det norske landskapet og fungerte som både reklame for potensielle turister i utlandet, og som underholdning og opplysningsfilmer for de hjemme. Noen av de mest kjente filmene er: Norge – En skildring i seks akter'' fra 1923, Norgesfilmen av Tancred Ibsen fra 1927 og Selvigs Norgesfilm av Lyder Selvig fra 1929
Norsk films gullalder
1930-årene skulle by på både nye filmtemaer samt lydfilmens inntog. Den første helnorske lydfilmen regnes å være Den store barnedåpen fra 1931 av Tancred Ibsen, den ble innspilt i Norge, med norske skuespillere og basert på Oskar Braaten skuespill. Det er Tancred Ibsens debutspillefilm. Det var også laget tidligere forsøk på lydfilmer i Norge, som Den første norske lydfilm høsten 1929 og den dansk-norske samproduksjonen Eskimo fra 1930. Men Den store barnedåpen regnes som den første ordentlige norske lydfilmen.
De bonderomantiske filmene fra 1920-årene ble også med inn i det nye tiåret og filmer som Fant fra 1937 av Tancred Ibsen, ble en stor publikumssuksess og gjorde Alfred Maurstad til en norsk filmstjerne. Maurstad og Ibsen skulle samarbeide mye de senere årene og laget blant annet filmene Gjest Baardsen (1939) og Tørres Snørtevold (1940).
Den norske arbeiderfilmen oppstod i 1930-årene, og var blant annet spillefilmer som tok for seg de harde kårene til de norske arbeiderne og frontet de politiske standpunktene deres. Filmen var nå å regne som et seriøst medium og ble tatt på alvor, derfor var det gunstig å lage slike filmer for å fronte sine meninger og syn på samfunnet. I 1928 laget Arbeiderpartiet sin første valgfilm, de hadde hentet inspirasjon fra Sovjetunionens arbeiderfilmer fra tidlig 1920-årene.
Norsk film under okkupasjonen og i etterkrigstiden
Da Tyskland tok kontroll over Norge april 1940 ble det bestemt at filmproduksjonen skulle økes. Hele 20 norske filmer fikk premiere i de fem årene okkupasjonen varte. 600 langfilmer fikk premiere i løpet av okkupasjonen og av disse var halvparten produsert i Tyskland.
Den tyske okkupasjonsmakten opprettet raskt et Reichskommissariat i Norge. Reichskommissariat skulle holde oppsikt med forvaltningen og hadde en avdeling som kontrollerte kulturliv og sto for folkeopplysning og propaganda. De lettet etter en norsk filmmann og falt tilslutt på Leif Sinding. Han skulle lede det norske filmlivet i nasjonalsosialistisk ånd. Januar 1941 ble Sinding direktør for nyopprettede Statens Filmdirektorat, som var en del av Kultur- og folkeopplysningsdepartementet.
Leif Sinding flyttet all spillefilmproduksjon til de private produksjonsselskapene i 1941. Filmdirektoratet reduserte også produksjonsselskaper. Selskaper som ikke ønsket å produsere film skulle heller ikke få inntekter av utleie. Filmdirektoratet kontrollerte også import, utenom de tyske filmene. Den 30. april 1941 ble en «Forordning om kinematografbilder» vedtatt. Dette ga Statens Filmdirektorat full kontroll over kinodrift, distribusjon og produksjon.
Farser og lystspill ble en viktig del av de norske spillefilmene som ble planlagt og satt i gang etter april 1940. Høsten 1941 og hele 1942 ble preget av samtidsorienterte filmer med tydelig uproblematisk skildring av lystigheter i bymiljø. Disse lette upolitiske filmlystspill slo meget godt an hos publikum.
Under okkupasjonen var det et sterkt ønske fra NS-hold om å foreta vidtgående forandringer med den norske filmen. Den politiske kontrollen ble skjerpet, og Norge fikk det første forsøket på en sterk statlig styring av filmpolitikken. Med nye finansieringsmuligheter og et økonomisk overskudd skulle det føres penger inn i filmproduksjonen og byggingen av nytt filmatelier. Store deler av disse midlene stod ubrukt da okkupasjonen var over, og dette dannet grunnlaget for etterkrigstidens statlige engasjement i norske filmproduksjon.
Fra høsten 1943 sank interessen for norske filmer betraktelig og i de siste krigsmånedene i 1945 hadde ingen norske spillefilmer premiere. De norske ukerevyene fortsatte likevel å komme på kino, og det var nyhetsfilmene som skulle prege den norske filmproduksjonen de første månedene etter frigjøringen. Disse nyhetsfilmene ble vist på kinoer over store deler av landet fram til 1963 da interessen i disse filmene hadde minsket blant annet på grunn av fjernsynet. De norske ukerevyene ble populært kalt Filmavisen og grunnlaget for produksjon av disse var lagt allerede under okkupasjonen. Filmavisen var viktig for å skape et samhold og et felles mål for nordmenn i en vanskelig gjenoppbyggingstid. Filmene hadde en optimistisk tone angående framtiden og skildret ofte hvor viktig det var å delta i gjennoppbyggingen av landet.
I årene etter okkupasjonen ble krigen naturlig et viktig tema i norsk film. Fiksjonsfilmene var mest populære blant folk og de norske okkupasjonsdramaene utgjorde den største enkeltgruppen av norske spillefilmer produsert fra 1946. Felles for tidlige okkupasjonsdramaene er skildringen av motstandsarbeidet.
Etterkrigs filmene handlet ikke bare om motstandsarbeid og krigen, Tancred Ibsen mente at det Norge trengte var en «crazy-komedie» etter krigens tunge år. Dette var for useriøst og slo ikke ann hos publikum. Norge fikk også sin første kvinnelig regissør i Edith Carlmar som debuterte med Døden er et kjærtegn (1949), et psykologisk drama, som ble betegnet som «Norges først film noir». Gategutter (1949) av Arne Skouens handler om gatas lov og menneskets muligheter, og har tydelige trekk av italiensk neorealisme. Helaftens dokumentarfilmen fikk en storhetstid etter krigen med filmer som Kon-Tiki (1950), en hyllest til Thor Heyerdahls ekspedisjon med balsaflåte over Stillehavet tre år tidligere.
I 1948 med stortingsproposisjonen «Om ymse filmtiltak» begynte staten å engasjere seg i norsk film. Kvalitet og kulturansvar var de fremste argumentene for at staten engasjerte seg. Statensfilmsentral var i virksomhet fra høsten 1948, med utleie av film til skoler og frivillige organisasjoner som hovedoppgave. I tillegg ga staten Norsk Film A/S økonomisk støtte ved å være aksjeeier. Filmavisen ble også overført til Norsk Film A/S.
1950-årene og stønadsordninger
I 1950 la Kirke- og undervisningsdepartementet opp til en ordning der de skulle refundere alle «normalkostnader» filmen hadde hatt. Denne ordningen fjernet i praksis den økonomiske risikoen produsenten hadde ved å lage film.
Effekten av ordningen var fort merkbar; mot tre-fire filmer pr. år tidligere var det sju premierer i 1951. Og folk gikk mer på kino. I 1945 gikk besøkskurven rett til værs og endte på 30 millioner solgte billetter i 1946, og i 1952 ble det solgt 34 millioner. Publikumsrekorden ble satt i 1956 med 35 millioner kinobesøk.
Men det fantes svakheter i stønadsordningen. Filmene kostet som regel mer å produsere enn det staten godkjente som «maksimumsbeløp» for refusjon, og pengene kom sent. Snart ble kvalitet et spørsmål, ettersom man i teorien ville få dekket utgifter så lenge det var en film. Selkvinnen ble i 1953 slaktet av både publikum og kritikere som hevdet statsstøtte ville være «skandale».
Mens en ny ordning var under behandling ble det satt ny produksjonsrekord; hele 14 filmer kom seg til produksjon før ordningen kom i gang. Den nye stønadsordningen av 1955 konsentrerte seg rundt besøkstall. En publikumssuksess ville få mer støtte enn en dårligere besøkt, seriøs kunstnerisk og kvalitetsmessig verdifull film. Dette førte til at norsk regissører satset på det man kalte «lystspill», eller lette komedier. Produsent og regissør Øyvind Vennerød sa i et intervju i 1964; «Lystspill er den eneste type film som garantert gir noe i kassa».
Det var i 1950- og 1960-årene de små, private produksjonsselskapene som førte an i antall filmer, delvis på grunn av konflikter og økonomiske kriser i Norsk Film A/S.
Allerede i 1950 var barnefilmen blitt fremhevet som kulturpolitisk viktig og fra 1955 var det mulig å søke om både forhåndsstøtte og billettstøtte. Ble ble mellom 1955 og 1965 laget 11 kinofilmer for barn i Norge. Det var i motsetting svært få seriøse tunge dramaer.
I 1963 ble stønadsordningen fra 1955 revidert og tråde i kraft året etter. Selv om den i større grad åpnet for produksjon av kunstnerisk, ambisiøs film, var det de lette komediene og lystspillene som dominerte sammen med et par sosiale dramaer som tok opp samfunnsproblemer.
I 1958 var det rekordbesøk på norske kinoer med så mange som 5 508 000 besøkende.
Filmopprør og kunstfilm
I 1963 ble Otto Carlmar ansatt som produksjonsdirektør i Norsk Film A/S. Mange filmarbeidere følte seg sveket over at filmens private forretningsmann nr. 1 skulle lede det statlig-kommunale selskapet. Carlmar startet en sparelinje som endte med at selskapets leder for kortfilmavdelingen ble sagt opp.
26. juni 1964 hadde filmarbeiderne fått nok og i et brev til styret i Norsk Film A/S krevde «De 44» at oppsigelsen måtte få en forsvarlig avklaring og at selskapet måtte møte de krav som krevdes av det. Inntil da nekter «De 44» og jobbe for Norsk Film A/S. «De 44» ble raskt til 88 og etter en langvarig strid vant filmarbeiderne gehør. Da Carlmars kontrakt gikk ut i 1966, var filmforbundets Erik Borge klar. Selskapet fikk sin første direktør fra de utøvende kunstners rekker.
I andre halvdel av 1960-årene var sensurdiskusjonen i gang. Mange unge følte filmsensuren var problematisk og noen meter klipp i Ingmar Bergmans Tysnaden (1962) førte til dannelsen av organisasjonen «Fri Film». Filmklubber og filmskapere diskuterte dette i filmtidsskriftet Fant.
Kortfilmene hadde sin storhetstid på kino i 1950-årene. Fritaket for luksusskatt og de økonomiske mulighetene gjorde disse filmene attraktive for kinoeiere. Erik Borge søkte i 1961 om økt støtte til kortfilm men fikk avslag frem til tredje søknad. Dette bante vei for friere kunstfilmer i Norge. Da luksusskatten ble opphevet i 1969, forsvant kortfilmene fra kino og filmklubber ble deres nye forum.
I slutten av 1960-årene kom også modernismen til syne i norsk film. Spesielt gjennom Pål Løkkeberg og filmer som Liv (1967) og Exit (1970). I motsetning til komediene og dramaene fikk ikke publikum servert alt på sølvfat og man måtte selv fylle de hull som fantes.
Fjernsynet/kinoen og 1970-årene
1970-årene dreiet seg bort fra 1960-årenes publikumsfilm over mot den mer individuelle og seriøse idé- og meningsfilmen. Men 1970-årene var også Olsenbandens tiår med 13 filmer på 15 år fra og med 1969.
1975 ble det store høydepunktet i norsk film etter fjernsynet. 3,9 millioner kinobesøk og nesten 21 prosent registrert på norske filmer. Mye av æren skal Olsenbandens siste bedrifter og Flåklypa Grand Prix ha.
I 1981 kunne Kirke- og undervisningsdepartementet slå fast at «de etablerte produsentene» Norsk Film A/S, Teamfilm A/S og EMI Produksjon hadde stått for 75 av de 99 filmene som hadde hatt premiere i 70-årene. Det var kommet en viss stabilitet i produksjonsmiljøet.
Politisk kritikk og revolusjon kom for så vidt kun til syne gjennom dokumentarfilmen. Temaer som monopolkapitalisme, arbeidskonflikter, oljeeventyret og Vietnam var resultatet av den norsk-svenske duoen Sølve Skagen og Malte Wadman. I en mer anarkistisk tone finner vi filmene til Wam og Vennerød.
1980-årenes dårlige kår
1980-årene startet ikke godt for norsk film. Besøkstallet var svært lavt. Hollywood dominerte med sine «blockbustere». Derfor ble det satt i gang tiltak for å få norsk filmproduksjon på bena igjen. Allerede i 1981 kunne man merke et større offentlig engasjement i filmen. Arbeiderpartiregjeringen tok filmen inn i den generelle satsingen på kultur. Det ble opprettet filmsentra både i nord og vest. 1981 var også året da landets kvinnelige regissører bemerket seg i det norske filmmiljøet. Anja Breien og Vibeke Løkkeberg sto for til sammen regi på 3 av 11 filmer produsert det året, og 2 utenom disse hadde kvinnelig manusforfatter.
Barnefilmen ble også viktig i 1980-årene. I 1987 ble det opprettet en egen stilling som barnefilmkonsulent, og i 1988 økte billettstøtten for barnefilm fra 55 % til dagens 100 %. Etter hvert fikk Norge en jevn barnefilmproduksjon, som fikk et godt omdømme internasjonalt.
Regjeringsskiftet i 1981 førte til oppretting av et eget kulturdepartement med Lars Roar Langslet som statsråd. Filmmeldingen fra 1981 ble trukket tilbake, og vi fikk en ny filmmelding i 1983. Av den kom det frem at spillefilm fortsatt kom til å trenge støtte, men at kvalitet på filmene måtte appellere til et større publikum – og ved å gi mindre støtte ville kvaliteten stige. Filmgruppe 1 ble nedlagt og erstattet av et felles produksjonsfond for film og fjernsyn med 10 millioner kroner til disposisjon årlig.
I 1984 åpnet muligheten for kommandittselskapfinansiering (KS) for film. Det vil si at en privat investor kunne sette penger i et risikabelt prosjekt og få skatteutsettelse. Dette førte til mange produksjoner, og samtidig mange fiaskoer. Kun 3–4 år senere var det slutt på KS-finansiering. En av kommandittfilmene som ikke ble en fiasko derimot var filmen Orions belte. Denne ble en stor publikumssuksess og trakk mer enn 600.000 besøk.
Ettersom Hollywood var dominerende, hadde de norske filmskaperne fått nye forbilder. Det ble krav om bedre manus i norske filmer, og det ble arrangert kurs for å lære å skrive film. Dette førte til filmer med miks av Hollywoods klassiske fortellerform, og norske temaer. Dette ses for eksempel i Veiviseren (Gaup, 1987) der et eksotisk miljø blir skildret gjennom en Hollywood-klassisk fortellerform.
1990-årene, og film til folket
Staten skjerpet nå sin holdning til bransjen, og 1990-årene ble tiåret der kommunikasjon med publikum stod høyt. Regjeringen ble opptatt av å skape en norsk filmkultur bestående av kvalitet og popularitet hos eget publikum. På grunn av dette fulgte en omorganisering av de statlige filminstitusjonene. Vi fikk nå en ordning som var tilnærmet lik den de hadde hatt i Danmark helt siden 1972. Filmens Hus ble nå sentrum for det meste av filmaktivitet i Norge. Der tilholdt nå Statens filmtilsyn, det norske filminstituttet (NFI, statens studiosenter for film og audiovisuelt produksjonsfond (AV-fondet), de Kommunale Kinematografers Landsforbund, og Norsk kino og filmfond. Oddvar Bull Tuhus ble ansatt som Norges første konsulent ved filminstituttet.
Den nye ordningen skapte press på filmskaperne. De hadde riktignok nå tre vanskeligere å få den. Før hadde filmskaperne hatt så å si frie tøyler når støtten først var i boks, mens nå skulle hele prosessen oppfølges. I 1995 blir Tom Remlov ansatt som ny direktør i Norsk Film A/S, og han blir værende der frem til nedleggelsen av selskapet i 2001.
I 1990-årene opprettes også en del private produksjonsselskaper. Dette medfører et ønske om å skape faste produksjonsteam, såkalte kreative triangler, bestående av regissør, manusforfatter og produsent. Slik ville man sørge for en slags kvalitet i filmene, med tanke på at disse tre funksjonene skulle jobbe sammen helt fra start til slutt av produksjonen. Produsenten blir en viktigere rolle enn den hadde vært tidligere da det var regissøren som sto for det meste av arbeidet rundt filmen.
I 1990-årene skjer en oppblomstring i norsk film ved at man får mange nye unge talenter som er utdannet ved filmskoler rundt om. I tillegg til dette kommer også en ny generasjon skuespillere foran kamera, som er med på å gjøre filmen mer moderne, og mer i tiden. Den norske filmfestivalen i Haugesund, og amandaprisutdelingen var vitner på at Norsk film hadde en bransje i vekst.
2000-årene og den nye Veiviseren
Den nye reformen i 1990-årene hadde ført til at norsk film hadde gjenvunnet sin tillit hos publikum. I 2000-årene var man klar for enda et løft, og man ville sette større mål for bransjen. I 2001 skjer en omlegging av Norsk filmpolitikk – «ny og offensiv filmpolitikk». Hovedmålet for denne omleggingen blir å øke publikumsoppslutningen. Til tross for at 1990-årene hadde gjenvunnet tillit, var det fortsatt kun 7 % solgte billetter på norske filmer i årene 1995–2000. Norsk Film A/S legges ned, og Norsk filmfond opprettes. All statsstøtte skulle nå gå igjennom fondet. Dette utelukket at staten selv og fjernsynsselskaper kunne få støtte. Fikk man støtte gjennom konsulentvurdering kunne du nå få opp til 75 % tilskudd. Samtidig oppsto den såkalte 50/50-ordningen som betydde at hvis du hadde halvparten av kapitalen selv, kunne du få støtte til resten uten kunstnerisk vurdering. Fra 2003 gjaldt disse støtteordningene også for fjernsynsserier og videospill.
I 2006 kommer enda en stortingsmelding for film, Veiviseren – for det norske filmløftet. To år senere vedtar Stortinget Veiviseren, som fører til en stor forandring, og noen mindre. Vi får et nytt Norsk filminstitutt der Norsk filmfond, Norsk filmutvikling og «gamle» NFI slås sammen til et institutt. Støtteordningen fra 2001 videreføres, og det opprettes støtte til regionale filmsentre- og fond.
Bestselgende norske filmer
Ni norske filmer har solgt mer enn én million billetter. Med unntak av Max Manus, kom disse alle ut i gullalderen i 1950-, 1960- og 1970-årene. Filmene kommer fra et bredt spekter sjangre, men lette komedier og lystspill dominerer. Dette gjenspeiles i den nevnte uttalelsen til produsent og regissør Øyvind Vennerød i 1964: "Lystspill er den eneste type film som garantert gir noe i kassa". I løpet av de syv årene frem til 1964 hadde fem lystspill solgt over én million billetter, inkludert tre Vennerød hadde regissert selv.
Norsk film i utlandet
Norsk film presenteres på flere filmfestivaler i utlandet, med støtte fra Norsk filminstitutt. Viktige arenaer er festivalene i Berlin, Cannes, Venezia og Toronto, fjernsynsmarkedene i Cannes og kortfilmfestivalen i Clermont-Ferrand. Utlandsarbeidet gjennomføres av og til i samarbeid med de nordiske organisasjonene Scandinavian Films og Filmkontakt Nord, samt European Film Promotion.
Lagtinget (Færøyene)
Lagtinget (færøysk: Løgtingið, uttales ) er parlamentet på Færøyene. Færøyene er en selvstyrt del av Kongeriket Danmark, og Lagtinget har derfor lovgivningsmyndighet på de fleste områder. Lagtinget praktiserer parlamentarisme, slik at Færøyenes landsstyre (regjering) er ansvarlig overfor tinget.
Lagtinget er et av verdens eldste parlamenter. Navnet kommer fra norrønt lǫgþing, «lovting». Det kan, i likhet med Alltinget på Island og Tynwald (Tingvoll) på Man, spores tilbake til tingsamlingene i norrøn tid. Frem til 1557 holdt færøyingene ting ute på Tinganes. Det var først etter at Færøyene, som et norsk skattland, kom under dansk overherredømme, og eneveldet ble innført i 1661, at tingets myndighet virkelig ble svekket.
Danmark beholdt Færøyene ved Kielfreden i 1814. Året etter bestemte kongen at Lagtinget skulle avskaffes, og Færøyene ble et vanlig dansk amt. I 1849 ble eneveldet erstattet med en demokratisk grunnlov. I 1852 ble Lagtinget gjenopprettet som et rådgivende organ i færøyske anliggender, og fikk etter hvert noe større beslutningsmyndighet. Med Hjemmestyreloven av 1948 fikk Lagtinget vid lovgivningsmyndighet.
Lagtinget har 33 representanter. Møtene ledes av Lagtingets formann. Riksombudsmannen er danske myndigheters representant på Færøyene og deltar på lagtingsmøtene uten stemmerett.
Danske statsborgere over 18 år som er registrert bosatt på Færøyene, har stemmerett ved lagtingsvalg.
Oppgaver
Lagtinget arbeider etter de formelle reglene som er nedfelt i Hjemmestyreloven og Lagtingets forretningsorden. Saker legges frem for Lagtinget på fem forskjellige måter:
Andre behandlingsformer finnes ikke. Kun statsministeren, et regjeringsmedlem eller et lagtingsmedlem kan stille forslag i Lagtinget. Selv om en borger eller forening henvender seg skriftlig til Lagtinget om enhver type sak, så tas en slik henvendelse kun opp til behandling om et lagtingsmedlem tar opp saken i på en av de ovennevnte måtene.
Protokollene fra lagtingsmøtene og noen andre arkiver fra 1852 til dags dato blir oppbevart ved Færøyenes nasjonalarkiv (Føroya Landsskjalasavn). Også protokollene fra 1615 til 1816 blir oppbevart ved nasjonalarkivet. Dette er samlet sett den viktigste kilden til Færøyenes historie, og Lagtinget er et parlament med en særdeles veldokumentert historie, med arkiver som dekker perioden fra 1298 til i dag. Det er bare et fåtall parlamenter i Europa med arkiver som er bevart i samme grad, og hvor protokollene er sammenhengende i både tid og innhold.
Arbeidsordning
Forslag til lagtingslover behandles på fire forskjellige lagtingsmøter. Utover dette behandles også forslag i lagtingskomiteene og av statsministeren. Et forslag til lagtingslov er fremmet når lagtingsformannen i møte i har meddelt dette fra Lagtingets talerstol. Et eksemplar av forslaget gis til hvert enkelt lagtingsmedlem senest samme dag. På fremmelsesmøtet debatteres ikke forslaget, og det kan heller ikke sendes til behandling i en komité.
Forslagsbehandling
Første behandling må tidligst finne sted andre hverdag etter fremmelsen. Ved første behandling drøftes forslaget i sin helhet. Endringsforslag kan settes ut på høring og debatteres.
Etter første behandling sendes forslaget vanligvis til behandling i en relevant lagtingskomité. Det er lagtingsformannen som avgjør om et forslag skal sendes til komitébehandling, samt i hvilken komité det skal behandles. Komiteen utarbeider et forslag til Lagtinget, og både flertallet og mindretallet i komiteen kan fremlegge endringsforslag. Vanligvis får forslag kun komitébehandling mellom første og andre behandling, men Lagtinget kan imidlertid også under andre behandling sende forslaget til ny komitébehandling. I komitéarbeidet blir forslaget gått gjennom nøye, og for å belyse forslaget ytterligere blir opplysninger skaffet fra offentlige institusjoner og private. I mange tilfeller blir også regjeringsmedlemmer og andre innkalt til samråd i komiteen.
Andre behandling må tidligst finne sted tredje hverdag etter at første behandling er avsluttet, men først to dager etter at et eventuelt komitéforslag er fremlagt. Alle lagtingsmedlemmer kan fremme skriftlige endringsforslag før den andre behandlingen starter i lagtingssalen. Den samlede komiteen, og flertallet og mindretallet i komiteen, kan etter at andre behandling er påbegynt, men før den avsluttes, fremme endringsforslag. Andre behandling avsluttes med avstemning. Forkastes forslaget er behandlingen av forslaget avsluttet.
Tredje behandling kan finne sted tredje hverdag etter at andre behandling er avsluttet, eller etter at et eventuelt komitéforslag er fremlagt. Fire lagtingsmedlemmer kan i fellesskap fremme endringsforslag, og såfremt forslaget er sendt til komitébehandling etter andre eller tredje behandling, så kan et flertall eller mindretall i komiteen fremme skriftlige endringsforslag. Endringsforslag kan fremmes før behandlingen starter. Under behandlingen tar man først opp innkomne endringsforslag, og det stemmes først over disse. Når dette er avsluttet, finner den endelige behandlingen sted ved at Lagtinget enten vedtar eller forkaster forslaget.
Medlemmer
En representant i Lagtinget omtales som et medlem (limur), og disse blir valgt for en fireårsperiode, med mindre statsministeren utskriver valg tidligere enn fire år siden siste valg. For at statsministeren skal kunne gjøre dette, må Lagtinget først ha vedtatt å oppløse seg selv. De lagtingsmedlemmer som blir plukket ut av statsministeren til å være regjeringsmedlemmer erstattes av et varamedlem i lagtingssalen.
Tidligere var Færøyene delt inn i valgkretser basert på øyene, men siden lagtingsvalget 2008 har Færøyene vært én valgkrets, slik at alle partiene stiller samme liste over hele landet. Før det nye systemet trådte i kraft kunne antallet lagtingsmedlemmer variere fra 27 til 32. De 7 valgkretsene hadde totalt 27 mandater, og opp til 5 utjevningsmandater.
Lagtingets sammensetning har endret seg en del gjennom tidene, fra å være en embedsmannsdominert forsamling hovedsakelig bestående av middelaldrende og eldre kjøpmenn og sysselmenn, til å bestå av begge kjønn, med variende alder, og med mer variert yrkesbakgrunn. Selv om kvinner fikk stemmerett i 1917, ble ikke Lagtingets to første kvinner, Jona Henriksen og Karin Kjølbro, valgt inn på eget mandat før i 1978. Gjennom hele 1980-årene var Kjølbro alene som kvinne, men siden 1990-årene har tallet steget gradvis. Den som har sittet lengst på Lagtinget, er Johan Poulsen (50 år fra 1920 til 1970). Lagtingets yngste fast innvalgte representant er Beinir Johannesen (22 år i 2019). Jákup Sverri Kass var den yngste fast møtende representanten (21 år i 1998, vararepresentant for Helena Dam á Neystabø), mens den yngste som har møtt på Lagtinget noensinne, er Kristina Clementsen (19 år i 2015).
Det høyeste antallet partier representert på én gang var åtte fra 1994 til 1998.
Formannskap
Lagtingets formannskap (formansskapurin) planlegger og leder det daglige arbeidet på Lagtinget. Når Lagtinget ikke er samlet, treffer formannen de forføyninger vedkommende Lagtingets indre anliggender som måtte vise seg påkrevet. Lagtingsformannens hovedoppgave er å lede Lagtingets plenumsforhandlinger.
Nord-Khorasan
Nord-Khorasan (persisk: استان خراسان شمالی Ostān-e Khorāsān-e Shomālī) er en av de trettien provinsene i Iran. Provinsen ligger helt nordøst i landet, og har et areal på 28 434 km². I 2016 hadde Nord-Khorasan 863 092 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Bodschnurd.
Nord-Khorasan ble etablert 29. september 2004, etter en deling av landets tidligere største provins, Khorasan.
Libuše Šafránková
Libuše Šafránková (født 7. juni 1953, død 9. juni 2021 ) var en tsjekkisk skuespiller.
Hun gikk på konservatoriet i Brno frem til 1971. Hun fikk sitt internasjonale gjennombrudd 20 år gammel med hovedrollen i filmen Tre nøtter til Askepott i 1973. Hun spilte også Klára i filmen Kolya (Kolja) fra 1996, som året etter vant Oscar for beste fremmedspråklige film.
I 2008 mottok hun prisen Hvězda mého srdce («Mitt hjertes stjerne»), tildelt av Česká televize (tsjekkisk fjernsyn).
Šafránková var gift med skuespilleren Josef Abrhám.
Abed Rahman Kaaki
Abed Rahman Kaaki (født 30. mars 1986) er en libanesisk svømmer.
Han representerte Libanon under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet i 50 meter fri.
Keats
Ordet Keats har forskjellige betydninger:
Colosseum
Colosseum er et amfiteater i Roma i Italia. Det regnes som et av de mest kjente og imponerende byggverkene i hele verden. Colosseum ble påbegynt av keiser Vespasian i 72 e. Kr. Den øverste 4. etasjen ble bygget av Titus, og amfiteateret ble innviet i år 80.
Det ble opprinnelig kalt Amphitheatrum Flavium på latin. Den første som bruker navnet Colosseum, er den engelske munken Beda på 700-tallet. Beda besøkte aldri selv Roma, men kan ha snakket med folk som hadde besøkt byen. Man har gjettet på at navnet ble avledet enten av bygningens kolossale størrelse, eller av den kolossale statuen av Nero (egentlig en solgud utstyrt med Neros ansikt) som var reist i nærheten. En tredje mulighet er at bygningen i sin tid kan ha blitt omtalt som amphitheatrum ad Colle Isaeum (= amfiteateret ved Høyden med Isis-tempelet). I dagligtalen kan «amfiteater» ha blitt sløyfet, og siden vokaler foran i ord forsvinner på latin, ville resultatet bli Colle saeum - så godt som ordet «Colosseum».
Bygningen forfalt i kristen tid, og deler av den ble ødelagt av et jordskjelv i 1349. Anlegget hadde marmorbenker med sitteplass til over 50 000 tilskuere, ordnet etter rang, slik at de minst betydningsfulle – som kvinnene – satt øverst. Nærmest arenaen var det en losje for keiseren, hans familie og vestalinnene. Senatorene satt også nederst. Alle fikk nummererte plasser. Billettene var trebrikker, der inngang, midtgang, rad og setenummer var risset inn. Systemet var så vellykket at opptil 70 000 mennesker kunne komme seg ut eller inn på få minutter. Noen bedre ordning er aldri funnet, slik at Colosseum er blitt prototypen for moderne sportsarenaer. Arkitekten er ukjent. Bygningen er ellipseformet, og har en lengde på 188 m, er 155 m bred og 48 m høy, og er konstruert av travertinstein. Bueåpningene har halvsøyler; i 1. etasje dorisk søyleorden, 2. etasje jonisk og 3. etasje korintisk søyleorden. Dette er senere brukt i teatre, og kalles ofte teatermotivet.
Interiørene er gått tapt, men det skal ha vært et plankegulv over rommene for scenemaskineriet. Colosseum var antikkens største amfiteater for dyre- og gladiatorkamper. Disse pågikk til innpå 500-tallet. I 1643, da Domenico Panaroli foretok en opptelling av antall plantevekster i bygningen, var den fylt av mennesker som levde og arbeidet der, og et tilholdssted for tyver. Opprydningsarbeidet ble iverksatt i 1810, under Napoleons styre.
Innvendig er det ikke mulig å holde store konserter eller lignende, men store artister som Paul McCartney og Elton John har holdt konserter utenfor, med Colosseum som et bakteppe mot scenen. Som 25-åring spilte Ole Bull på sin fiolin her i måneskinn, midt inne i ruinen, med mer enn hundre tilfeldig forbipasserende som tilhørere.
Colosseum er en av verdens mest besøkte attraksjoner for turisme. I en global avstemning som ble avsluttet 6. juli 2007 ble stedet valgt som ett av de moderne underverkene.
Navnet
Colosseums opprinnelige latinske navn var Amphitheatrum Flavium, det flaviske amfiteater. Bygningen ble konstruert etter ordre fra keisere i det flaviske dynasti, derav det opprinnelige navnet. Dette navnet brukes fortsatt, men strukturen er likevel bedre kjent som Colosseum. I antikken kan romerne ha referert til Colosseum med det uoffisielle navnet Amphitheatrum Caesareum. Dette navnet kan ha vært strengt poetisk siden det var ikke eksklusivt for Colosseum. Vespasian og Titus, som fikk bygget Colosseum, konstruerte også et amfiteater med samme navn i Puteoli (dagens Pozzuoli).
Et berømt epigram fra det 8. århundre skrevet av den angelsaksiske munken Bede feiret den symbolske betydningen av statuen i en profeti som er ofte sitert: Quamdiu stat Colisæus, stat et Roma; quando cadet colisæus, cadet et Roma; quando cadet Roma, cadet et mundus («så lenge Colossus står, så skal Roma stå, når Colossus faller, skal Roma falle, når Roma faller, så faller verden»). Dette er ofte feiltolket som at det refererer til Colosseum i stedet for statuen Colossus Neronis. Men på den tiden Bede skrev ble det maskuline substantivet coliseus brukt om statuen, ikke om det som da fortsatt var kjent som det flaviske amfiteater.
Statuen falt til slutt, muligens ble den trukket ned for å gjenbruke bronsematerialet. Innen år 1000 hadde navnet Colosseum fått betydningen det har i dag, det refererte da til amfiteateret. Statuen var i stor grad glemt og bare sokkelen har overlevd, den kan i dag ses mellom Colosseum og det nærliggende Venus og Romas tempel.
Navnet utviklet seg videre til Coliseum i middelalderen. I Italia er amfiteateret fortsatt kjent som il Colosseo, og andre romanske språk bruker lignende former som le Colisée (fransk), el Coliseo (spansk) og o Coliseu (portugisisk).
Tidlig historie
Byggingen av Colosseum begynte i år 72. Det utvalgte stedet var et flatt område i bunnen av en lav dal mellom Caelius, Esquilinhøyden og Palatinerhøyden. På 100-tallet f.Kr. var dette området tett befolket. Det meste av bebyggelsen ble ødelagt under den store bybrannen i Roma i år 64, og størstedelen av området ble da annektert av keiser Nero for personlig bruk. Her bygde han det store palasskomplekset Domus aurea og anla en kunstig innsjø omgitt av paviljonger og hager. Aqua Claudia ble bygd ut for å forsyne området med vann og en gigantisk bronsestatue av Nero ble plassert ved inngangen.
Bronsestatuen ble bevart, men mye av Domus Aurea ble revet. Innsjøen ble fylt igjen og landområdet gjenbrukt som stedet for det nye flaviske amfiteateret. Gladiatorskoler og andre støttebygninger ble bygget i nærheten, innenfor den tidligere eiendommen til Domus Aurea. Ifølge en rekonstruert inskripsjon funnet på stedet «bestilte keiser Vespasian byggingen av dette nye amfiteateret fra hans generelle andel av utbyttet.» Dette antas å referere til den store mengden skatter beslaglagt av romerne etter seieren i det store jødiske opprøret i år 70 e.Kr. Colosseum kan dermed tolkes som et stort triumfmonument bygget i den romerske tradisjonen med å feire store seire, bygget for å blidgjøre det romerske folk istedenfor å bringe hjem soldatene. Vespasians beslutning om å bygge Colosseum på stedet Neros innsjøe lå kan også sees som en populistisk gest for å returnere til folket et område av byen som Nero hadde bevilget til eget bruk. I motsetning til mange andre amfiteatre, som var plassert i utkanten av byene, ble Colosseum bygget i sentrum, plassert både bokstavelig og symbolsk i hjertet av Roma.
Fjerde etasje av Colosseum var ferdig da Vespasian døde i år 79. Den øverste ettasjen ble ferdigstilt og anlegget ble innviet av hans sønn Titus i år 80. Den romerske historikeren Dio Cassius skrev at under innvielsesfesten, som pågikk i 100 dager, ble 9,000 ville dyr drept. Colosseum ble ombygd av Vespasians yngre sønn Domitian, som konstruerte Hypogeumet, det underjordiske systemet av tunneler som ble brukt til å huse dyr og slaver til forestillingene. Han bygde også ut Colosseum for å øke publikumskapasiteten. I år 217 ble Colosseum hardt rammet av en stor brann forårsaket av lyn, som ødela de øvre delene av tre. Det ble ferdig reparert først i år 240 og ytterligere reparasjoner ble utførdt i 250 eller 252 og i 320. Nye reparasjoner ble gjort etter et jordskjelv i år 443, ytterligere arbeid ble utført i 484 og 508. Arenaen fortsatte å bli brukt til inn på 500-tallet. De siste gladiatorkampene nevnes omkring 435. Dyrejakt fortsatte minst til 523.
Middelalderen
I middelalderen skjedde radikale forandringer. Sent på 500-tallet ble en kirke anlagt i amfiteateret, men fikk ingen større religiøs betydning for bygningen. Arenaen ble omgjort om til kirkegård, mens de tallrike rommene under tribunene ble boliger og verksteder, og fortsatt leid ut så sent som på 1100-tallet. Senest i 1130 tok Frangipani-familien over og befestet Colosseum, trolig for å bruke det som festning. Colosseum ble sterkt skadet av et kraftig jordskjelv i 1349, da sørsiden kollapset. Det meste av den sammenraste røysen tjente som steinbrudd til å bygge palasser, kirker, sykehus og andre bygninger i Roma. En religiøs orden flyttet inn i den nordre tredjedelen på midten av 1300-tallet og ble der til tidlig på 1800-tallet. All innvendig stein ble gjenbrukt andre steder, og noe av marmoren brent til ulesket kalk. Bronseklemmene som holdt sammen steinene, ble hakket ut og etterlot merker som fortsatt er synlige.
Kirken Sant'Agostino på Marsmarken fikk sin fasade i 1483, reist av travertin plyndret fra Colosseum.
Moderne tid
Ulike paver tenkte seg Colosseum brukt til tyrefektning og som ullfabrikk til beskjeftigelse for prostituerte. Men i 1749 skrev pave Benedikt XIV under et offisielt kirkelig dekret om at Colosseum var en sakral plass, der tidlige kristne led martyrdøden. Han forbød samtidig bruken av Colosseum som steinbrudd. Det er likevel ingen historiske bevis som støtter Benedikts påstander, som også Catholic Encylopedia stiller seg tvilende til. Senere paver gjennomførte ytterligere restaureringsprosjekter, blant annet ble det fjernet vegetasjon som hadde tatt over og truet med å ødelegge Colosseum ytterligere. Fasaden ble forsterket med triangulære teglkiler i 1807 og 1827, interiøret ble reparert i 1831 og 1846 og under Benito Mussolinis styre på 1930-tallet.
Colosseum er idag en av Romas mest populære turistattraksjoner med millioner av besøkende hvert år. Effektene av forurensning og generelt forfall over årene foranlediget et stort restaureringsprogram mellom 1993 og 2000. De senere år har Colosseum blitt et symbol for den internasjonale kampanjen mot dødsstraff, som ble avskaffet i Italia i 1948. Flere antidødsstraffdemonstrasjoner fant sted foran Colosseum i 2000. Siden da har Romas lokale myndigheter som en gest mot dødsstraff endret fargen på Colosseums nattbelysning fra hvitt til gull når en dødsdømt person et sted i verden får sin straff omgjort eller slippes fri.
På grunn av Colosseums dårlige stand er det upraktisk å holde større arrangementer der, ettersom bare noen få hundre personer kan tilbys sitteplass. Større konserter har riktignok blitt holdt utenfor med Colosseum som bakgrunn, for eksempel Ray Charles (mai 2002), Paul McCartney (mai 2003) og Elton John (september 2005). Den 7. juli 2007 ble Colosseum valgt som et av verdens sju nye underverk.
Utvendig
I motsetning til tidligere greske teatre som ble bygget i åssidene, er Colosseum en helt frittstående, lukket struktur. De tidlige romerske teatrene ble ofte bygget frittstående, men hadde kun tribuner i en halvsirkel vendt mot et sceneområde. Ved byggingen av Colosseum ble to slike strukturer slått sammen for å danne en arena med tribuner rundt hele arenaen. Det er elliptisk i plan, 189 meter (640 romerske fot) langt, og 156 meter (528 romerske fot) bredt, med en grunnflate på 24,000 m². Høyden på ytterveggen er 48 meter (165 romerske fot). Omkretsen ble opprinnelig målt til 545 meter (1835 romerske fot). Den sentrale arenaen er en 87 m (294 romerske fot) lang og 55 m (186 romerske fot) bred oval omgitt av en 5 m (17 romerske fot) høy mur. Bak denne la de nivådelte sitteplassene oppover mot den indre veggen.
Det er anslått at over 100,000 kubikkmeter travertinstein ble brukt bare til ytterveggene. Steinene ble lagt uten mørtel og holdt sammen av 300 tonn jernklemmer. Disse veggene har imidlertid fått omfattende skader gjennom århundrene, blant annet har store deler kollapset som følge av jordskjelv. Nordsiden av veggen står fortsatt, men de karakteristiske trekantede støttene i hver ende er moderne tillegg. Disse ble bygget i begynnelsen av det 19. århundre for å hindre ytterligere sammenrasing. Resten av dagens utvendige Colosseum er den opprinnelige innerveggen.
Den monumentale ytterveggen består av tre etasjer med arkader og over dette er et podium med et høyt loft som begge har vinduer ispedd med jevne mellomrom. Arkaden er innrammet av halv-kolonner i toskansk, jonisk og korintisk orden, mens loftet er innredet med korintiske pilastre. Hver av buene i andre og tredje etasje inneholdt statuer, sannsynligvis guddommer og andre figurer fra klassisk mytologi.
To hundre og førti master ble plassert på framspring rundt toppen av loftet. De støttet opprinnelig en uttrekkbar markise, kjent som velarium, som beskyttet tilskuerne mot sol og regn. Dette besto av en lerretdekket, nettlignende struktur laget av tau, med et hull i midten. Det dekket to tredeler av arenaen, og skrånet ned mot sentrum for å fange vinden og gi avkjøling for publikum. Sjømenn, spesielt vervet fra den romerske marinens hovedkvarter ved Misenum og plassert i nærheten av Castra Misenatium, ble brukt til å operere velariet.
Tilskuere fikk billetter i form av nummererte keramikkskår som ledet dem til den riktig seksjon og rad. De ble ledet til sine plasser via vomitoria (entall vomitorium), passasjer som åpnet seg til en seksjon av seter nedenfra eller bakfra. Disse fordelte effektivt tilskuerne til sine seter, og ved avslutningen av arrangementet eller ved en nødevakuering kunne Colosseum tømmes i løpet av bare noen få minutter.
Tribunene
Ifølge Codex-Kalenderen av 354 kunne Colosseum romme 87,000 mennesker, men moderne anslag setter tallet på rundt 50,000. De ble sittende i en lagdelt ordning som reflekterte det strengt lagdelte romerske samfunnet. Spesielle losjer i nord- og sørenden var reserverte henholdsvis for keiseren og vestalinnene slik at de fikk den beste utsikten over arenaen. Rundt disse på samme nivå var en bred plattform eller podium for senatorklassen, som fikk lov til å ta med sine egne stoler. Noen av navnene på senatorer i det femte århundre kan fortsatt sees skåret inn i murverket, antagelig ment for å reservere områder for deres bruk.
Nivået over senatorene, kjent som maenianum primum, var forbeholdt andre noble klasser eller riddere (equites). Det neste nivået opp, maenianum secundum, var opprinnelig forbeholdt vanlige romerske borgere (plebeierne) og ble delt i to seksjoner. Den nedre delen (immum) var for velstående borgere, mens den øvre delen (summum) var for fattigere borgere. Bestemte sektorer ble tilbudt andre sosiale grupper, for eksempel gutter med sine lærere, soldater på permisjon, utenlandske embetsmenn, skriftlærde, prester og så videre. Sitteplasser av stein (og senere marmor) ble gitt til borgere og adelsmenn, som formodentlig ville ha brakt med seg sine egne puter. Inskripsjoner identifiserte områder som var reservert for bestemte grupper.
Et annet nivå, maenianum secundum in legneis, ble lagt på toppen av bygningen under Domitians regime. Dette omfattet et galleri for vanlige fattige, slaver og kvinner. Mest sannsynlig var dette kun ståplasser, men det kan også ha hatt svært bratte trebenker. Noen grupper ble utestengt helt fra Colosseum, særlig bødler, skuespillere og tidligere gladiatorer.
Hvert nivå ble delt inn i seksjoner (maeniana) av buede passasjer og lave vegger (praecinctiones eller baltei), og disse ble videre delt inn i cunei, eller nisjer, ved trappen og gangene fra vomitoriene. Hver seterad (gradus) var nummerert slik at hvert enkelt sete kunne nøyaktig pekes ut fra sine gradus, cuneus, og nummer.
Arena og hypogeum
Selve arenaen var 83 meter lang og 48 meter bred (280 x 163 romerske fot). Det besto av en tregulv dekket av sand (det latinske ordet for sand er harena eller arena), som i de første årene ble holdt oppe av trepillarer. Det er hevdet at det på den tiden var mulig å fylle stadium via vannkanaler tilknyttet en nærliggende akvedukt slik at det kunne holdes rekonstruksjoner av kjente sjøslag der. Selv om disse blir beskrevet i tekster fra det første århundre er det idag uenighet blant historikere og arkeologer om dette faktisk skjedde.