cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Havfolkene
Bakgrunn: Havfolkenes angrep
Dette var likevel bare begynnelsen på en rekke av invasjoner, som var like mye angrep som det var innvandringer. Sjøfolkene, som de fremmede ble kalt i moderne tid, «var kun et element i langt bredere og større folkevandring hvor langvarige immigranter var langt flere enn opportunistiske leiesoldater, og hvor det var langt flere landfolk enn det var havfolk.» Blant disse fremmede har egyptiske inskripsjoner listet følgende Lukka, Peleset, Tjeker, Shekelesj, Denyen og Weshesj, Sherden og Teresj. Mernepath var sikker på at han skaffet varig fred. Men i løpet av tretti år, i 1182 f.Kr. sto farao Ramses III overfor en ny invasjon fra vest, denne gangen også libyere, men i større antall. Igjen vant egypterne en stor seier, men freden ble kortvarig. Folk i nord mobiliserte, og i henhold til en lengre inskripsjon ved tempelet i Medunet Habu var uroen ikke bare ved Egypts middelhavskyst, men over en langt større region: «... utenlandske land sammensverget seg på deres øyer. Alle land var samtidig i bevegelse, spredt ut i krig. Intet land kunne stå imot deres våpen. Hatti (hettittene), Kode (Kilikia, sør i Anatolia), Karkemisj (ved Eufrat), Arzawa (vest for hettittene) og Alasiya (Kypros) ble kappet av...» De store statsmaktene på denne tiden, hettittene, de mykenske bystatene, kanaanittene, kyprioter, og andre falt. Alle ble overfalt og ødelagt. En del av slo seg sammen med angriperne, andre flyktet for livet. Landområder ble til ørken, og fra Syria og Kanaan dro de fremmede mot selve Egypt. I år 1177 f.Kr. i det åttende året av styret til farao Ramses III kom fremmede angripere over både land og via sjøveien, både ved kysten til Nildeltaet og over den østlige grensen. Angriperne var alle forent i en felles front: Peleset, Tjeker, Shekelesj, Denyen og Weshesj. Angrepet over land kom med hestestridsvogner slik som hettittene, mange hester, men også med oksekjerrer som fraktet kvinner og barn.
I henhold til oldtidens egypterne hadde de ingen felles uniform; noen hadde fjær som hodekledning, andre hjelm med horn mens andre igjen var barhodet; noen hadde spisst skjegg og i korte lendekleder, andre uten skjegg og kledd i lengre kjortler. Disse angriperne, som moderne tid har omtalt som sjøfolkene besto av flere ulike grupper. Sjøfolkene etterlot ingen inskripsjoner selv. Alt som er kjent om dem er utelukkende fra egyptiske inskripsjoner.
Informasjonen slik den er gjengitt i de egyptiske inskripsjonene er meget farget av egyptiske briller. Havfolkene var antagelig kun en samlet og forent hær i øynene på egypterne som krediterte seg selv for å beseire dem. Karkemisj viser ingen tegn på ødeleggelse fra havfolkene eller andre i denne perioden, og den syrisk-hettittiske staten ved Karkemisj viser tegn på kontinuitet i fortsettelse av hettittiske tradisjoner. Dog ble Hattusa ødelagt i denne perioden, en gang rundt 1200 f.Kr., men det er ingen bevis på at det ble gjort av havfolkene, men antagelig heller av et uklart folk kalt kaškaere, som tidligere hadde vært i krig med hettitterne.
Havfolkene har fått skylden for det meste av samfunnsmessige problemer i denne tiden, men istedenfor at de var hovedårsaken for sammenbruddet av den gamle orden i Levanten, var det allerede eksisterende sosioøkonomiske problemer innenfor hver enkelt stat. Det var ulike tegn på interne problemer i det hettittiske riket, som opposisjon fra adelen, minsket kongelig autoritet, og økt ulydig fra vasallherskere. I Midtøsten hadde lenge vært plaget av angrep, men piratvirksomheten langs kysten økte antagelig i denne perioden. Ulike folk i Midtøsten tok ansettelse som leiesoldater, blant for libyerne i deres angrep mot Egypt, og Egypt selv ansatte slike, blant annet pelesetere, som ble plassert i egyptiske garnisoner i Kanaan hvor de ble kjent som filistere, etter at Egypts makt minsket og de brøt ut i uavhengige samfunn som rivaler til blant annet israelittene.
For moderne forskning har det vært et paradigmeskifte angående havfolkene etter at de ble etablert av tidlige forskere på 1800-tallet, slike som Gaston Maspero, som baserte sine teorier utelukkende på epigrafiske bevis og tolkninger, og ikke understøttet av arkeologi. Dagens forståelse er at havfolkene kan ha vært ansvarlig for en del av ødeleggelsene som skjedde i perioden, men det mest sannsynlige er en sammenhengende kjede av hendelser, både menneskelige og naturlige, inkludert klimatiske endringer og tørke, seismiske katastrofer som jordskjelv, interne opprør og systemsammenbrudd; noe som til sammen førte til mange riker mot sammenbruddet og over. I denne konteksten kan havfolkene forståes som ulike, opportunistiske enkeltgrupper som utnyttet de ulike situasjonene ved flere samfunn i Levanten, men en del av dem var ikke angrep, men folkevandringer og ny etablering og bosetning i andre land.
Konseptets historie
Konseptet med havfolkene ble først beskrevet av Emmanuel de Rougé i 1855, den gang kurator ved Louvre i Paris i hans verk Notice de Quelques Textes Hiéroglyphiques, som beskrev kampene til Ramses III som var omtalt på Andre pylon ved Medinet Habu, og basert på nyere fotografier av tempelet av John Beasley Greene.
De Rougé merket seg at «i fjærbusken på de erobrete folkene i Sherden og Teresj bærer angivelsen peuples de la mer», i en referanse til fangene som var avbildet ved fundamentet av Den befestede østporten. I 1867 publiserte de Rougé verket Extraits d'un mémoire sur les attaques dirigées contre l'Egypte par les peuples de la Méditerranée om angrepene som var rettet mot Egypt av folkene ved Middelhavet på 1300-tallet f.Kr., og som fokuserte hovedsakelig på kampene til Ramses II og Merneptah. Han forslo også oversettelser for mange av de geografiske navnene som var inkludert i de hieroglyfiske inskripsjonene. De Rougé ble senere leder av egyptologi ved Collège de France, og ble etterfulgt av Gaston Maspero, som bygde videre på de Rougés verk og utga The Struggle of the Nations (engelsk utgave, 1896) hvor han beskrev teorien om migrasjoner sjøveien i detalj for et bredere publikum på en tid da tanken om folkevandringer var relativt kjent for folk flest.
Teorien ble tatt opp av andre forskere, som blant annet Eduard Meyer, og den ble en generelt akseptert teori blant egyptologer og orientalister. Siden tidlig på 1990-tallet har det imidlertid teorien blitt betvilt av en rekke forskere. Den historiske fortelling er hovedsakelig dannet fra sju egyptiske kilder fra oldtiden, og selv i disse inskripsjonene opptrer ikke betegnelse «av havet» ikke i relasjon til alle disse folkene. Begrepet «havfolkene» er vanligvis benyttet for å referere til de følgende folkene, i alfabetisk orden:
Hypoteser om sjøfolkenes identitet
Det har vært fremmet en rekke hypoteser om sjøfolkenes identitet og motiver. Det er ikke nødvendigvis alternativer eller motstridende hypoteser om sjøfolkene; alle kan være hovedsakelig eller delvis sanne.
Regional migrasjon
Linear B-tavler fra Pylos på det greske fastlandet fra sen bronsealder viser en økende jakt på slaver og spredning av leiesoldater og folkevandring og deres påfølgende nye bosetninger. Til tross for dette har den faktiske identiteten til sjøfolkene forblitt gåtefullt og moderne forskere har kun spredte nedtegnelser om oldtidens sivilisasjoner og arkeologiske analyser til å informere dem. Bevis viser at identiteten og motivene til disse folkene var kjente for egypterne. Faktisk hadde mange av dem søk arbeid og ansettelse hos egypterne, eller var i et diplomatisk forhold med dem noen århundrer før bronsealderens sammenbrudd. Eksempelvis var enkelte grupper, eller medlemmer av grupper av sjøfolkene, slike som Sherden, ble benyttet som leiesoldater av egyptiske faraoer som blant annet Ramses II.
Før den tredje mellomepoke i Egypt fra 1400-tallet f.Kr. opptrer nomadiske folk med semittiske navn fra Levanten som drev kvegdrift. De erstattet tidligere egyptisk bekymring med hurrittiske ’prw (’Apiru eller Habiru). Disse ble kalt for š3sw (Shasu), i betydningen «de som beveger seg til fots», eller Shasu av Yhw, og som en del forskere har knyttet til israelitter. En analog betegnelse er «landfolket». Samtidige assyriske nedtegnelser refererer til dem som Ahhlamu, «vandere». De var ikke en del av den egyptiske listen av sjøfolkene og ble senere referert til som arameere. En del folk, som de fra Lukka, ble inkludert i begge kategorier, både sjøfolk og landfolk.
Den filistiske hypotese
Arkeologiske spor fra den sørlige kysten av oldtidens Palestina, kalt for Filistia i Den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente), indikerer et sammenbrudd av den kanaanittiske kulturen som eksisterte under sen bronsealder og dens erstatning (med en del integrasjon) av en kultur av muligens utenlandsk opprinnelse (hovedsakelig egeisk kultur). Det omfatter særskilt keramikk som først tilhørte den mykenske IIIC-tradisjonen, men framstilt lokalt, og gradvis omformes til unik filistisk keramikk. I henhold til Mazar: «... i Filistia, produsentene av mykensk IIIC-keramikk må bli identifisert med filisterne. Den logiske konklusjoner er derfor at filisterne var en gruppe mykenske grekere som utvandre til øst... Innenfor flere tiår... en ny [keramisk] tofarget stil, kjent som «filistisk» dukket opp i Filistia...»
Sandars deler derimot ikke denne vurderingen, men sier: «... det vil være villedende å kalle denne «filistiske keramikk» for «sjøfolkenes keramikk» eller «utenlandsk keramikk» uten tilsagn til noen særskilt gruppe.
Kulturgjenstander fra filistiske kulturen er avdekket på tallrike steder, i særdeleshet i utgravningene ved fem hovedsteder, filistinske pentapolis: Ashkelon, Ashdod, Ekron, Gat, og Gaza. En del forskere (som S. Sherratt, Drews, etc) har utfordret teorien at den filistiske kulturen er en innvandrerkultur, hevder isteden at de er utvikling in situ fra den kanaanistiske kulturen, men andre argumenterer immigranthypotesen (som T. Dothan og Barako).
Trude og Moshe Dothan, foreslår at de senere filistiske bosetningene i Levanten var ubesatt for borti mot 30 år mellom deres ødeleggelse og ny bosetning av filisterne, hvis mykensk IIIC-keramikk også viser egyptisk innflytelse.
Den minoiske hypotese
To av de folkene som bosatte seg i Levanten hadde tradisjoner som kan forbinde dem med Kreta: Tjekere og pelesetere. Tjekere kan ha forlatt Kreta for å bosette seg i Anatolia og dratt videre til å bosette seg i det området som nå kalles Tel Dor i nordlige Israel. I henhold til Den hebraiske Bibelen den israelittiske gud Jahve førte filisterne ut av Kaftor.
Hovedstrømningene innen bibelsk og oldtidsforskning aksepterer Kaftor som et navn for Kreta, men enkelte forskere har fremmet andre teorier. Kreta var i sin tid befolket av folk som snakket flere språk, blant disse var mykensk gresk og etokretisk, etterkommere av språket til minoisk kultur. Det er mulig, men absolutt ikke sikkert at disse folkene, tjekere og pelesetere, snakket etokretisk.
Nyere undersøkelser av utbruddet fra vulkanen på Santorini har beregnet at det skjedde mellom 1660 og 1613 f.Kr., det vil si flere århundrer før den første tilsynekomst av havfolkene i Egypt. Vulkanutbruddet er således lite trolig årsaken for ankomsten av havfolkene.
Den greske migrasjonshypotesen
Identifiseringen av navn som Denyen med greske danaanere (arkaiere) og Ekwesj med greske arkaiere har lenge vært en del av bronsealderforskningen, om grekere eller hettittene var de som bodde «i øyene». Å identifisere grekere med Ekwesj er betraktet som særlig problematisk da denne gruppen var åpenbart beskrevet som omskjæret av egypterne, og i henhold til Manuel Robbins: «Knapt noen tror at grekerne i bronsealderen var omskåret...» Michael Wood beskrev den hypotetiske rollen til grekerne (som allerede har blitt forslått som identiteten til filisterne over): «... var havfolkene ... til dels bestående av mykenske grekere – rotløse utvandrere, krigerbander og condottiere på vandring...? Helt opplagt synes det å være megetsigende paralleller mellom krigsutstyret og hjelmene til grekerne... og de til havfolkene...»
Den trojanske hypotese
Muligheten at Teresj var forbundet på den ene siden med tyrsenere, antatt å være en etruskisk-beslektet kultur, og på den annen side med Taruisa, et hettittisk navn som muligens refererer til Troja, noe som antikkens romere vurderte. Den romerske poet Vergil refererte til denne oppfatningen da han framstilte den trojanske helten Aineias rømme fra Trojas fall ved å komme til Latium hvor hans slekt ledet fram til Romulus, den første konge av Roma. Ettersom de anatoliske forbindelsene har blitt identifisert med andre av havfolkene, som tjekere og de fra Lukka, satte Eberhard Zangger sammen en anatolisk hypotese hvor Troja og dets allierte faktisk var de aggressive, og den litterære tradisjonen kan isteden reflektere den greske anstrengelsen til å slå tilbake disse angrepene.
Hypotesen om mykensk krigføring
Denne teorien foreslår at sjøfolkene var befolkninger fra bystatene i den greske mykenske sivilisasjon som ødela hverandre i en katastrofal rekke av konflikter som varte i flere tiår. Det ville ha vært få eller ingen eksterne invasjoner, og kun noen få utflukter utenfor den gresktalende delen av den egeisk kulturen.
Arkeologiske spor indikerer at mange av de befestede stedene på det greske fastlandet ble ødelagt på slutten av 1200- og tidlig på 1100-tallet f.Kr., noe som ble forstått i moderne tid, på midten av 1900-tallet, som å ha skjedd samtidig eller borti mot samtidig. Hendelsen ble tilskrevet den doriske invasjon som ble fremmet av Carl Blegen fra Universitetet i Cincinnati. Han mente at mykenske Pylos ble brent under et amfibisk angrep av krigere fra nord (dorere).
Følgende kritiske analyser har fokusert på det faktum at ødeleggelsene ikke var samtidige og alle bevis på dorere kommer fra senere tid. John Chadwick har fremmet en hypotese om sjøfolkene som hevder at ettersom folket i Pylos hadde trukket seg tilbake mot nordøst må angrepet ha kommet fra sørvest, og at sjøfolkene, ikke dorere, var således de mest sannsynlige kandidatene. Disse sjøfolkene var basert i Anatolia og gir derfor ikke en gresk identitet til alle sjøfolkene.
I betraktning av uroen og striden mellom og innenfor de store familiene i de mykenske bystatene i gresk mytologi, har det vært en langvarig hypotese at mykenerne ødela hverandre, og finner støtte hos den antikke greske historikeren Thukydides som teoretiserte: «I de tidlige tider var grekerne og barbarene ved kysten og på øyene... fristet til å drive med piratvirksomhet under ledelse av deres mektigste menn... De ville angripe en by som var ubeskyttet av murer... og ville plyndre den... ingen vanære har ennå blitt knyttet til slik en gjerning, men isteden som ære.»
Hypotese om italiske folk
Det finnes nurgeriske bronsestatuetter, en stor samling av nurgeriske skulpturer, inkludert mange krigere med hjelmer med horn, med runde skjold og som bærer et lendeklede tilsvarende de som egypterne avbildet som Sherden. Selv om disse lenge har blitt datert til mellom 900- og 800-tallet f.Kr., har nyere oppdagelser antydet at framstillingen av disse er langt eldre, til rundt 1200-tallet f.Kr. Sverd identiske med til Sherden har blitt funnet på Sardinia, datert tilbake til 1650 f.Kr.
Etruskernes navn på seg selv, Rasna, peker ikke i seg selv på en tyrsensk opprinnelse, skjønt det har vært foreslått at det kan være avledet fra en eldre form T'Rasna. Den etruskiske sivilisasjon har blitt studert og språket er delvis dechiffrert. Det har varianter og representanter i egeiske inskripsjoner (som Lemnos-stelen), men disse kan like gjerne ha kommet fra reisende eller etruskiske kolonister i løpet av deres sjøfarende periode før romerne knekte deres makt.
Det finnes ikke avgjørende arkeologiske bevis. Hva som er sikkert at mykensk IIIC-keramikk ble spredt rundt Middelhavet i områder som er assosiert med havfolkene, og det introduksjon ved ulike steder er ofte knyttet til kulturutvekling, med makt eller gradvis.
En gammel teori er at Sherden og Shekelesj brakte disse navnene med seg til Sardinia og Sicilia, «kanskje ikke opererte fra disse store øynene, men bevegde seg mot dem.» Det er fortsatt akseptert av Eric Cline og av Trevor Bryce som forklarer at en del av havfolkene oppsto ved sammenbruddet til det hettittiske riket. Giovanni Ugas heller til den motsatte oppfatningen, at Sherden hadde sin opprinnelse i Sardinia.
Den anatolisk sulthypotese
Et berømt avsnitt fra Herodotos framstiller årsaken til lydiernes folkevandring og migrering fra Anatolia grunnet sult og hunger:
Tavle RS 18.38 fra Ugaritomtaler også korn til hettittene, noe som antyder en lang periode med hungersnød, noe som knytter, i henhold til teorien, til tørke. Barry Weiss, som benyttet Palmers tørkeindeks for 35 værstasjoner i Hellas, Tyrkia og Midtøsten, viste at en tørke av denne form som varte fra januar 1972 kunne ha berørt alle stedene knyttet til bronsealderens sammenbrudd. Tørke kunne lett ha påskyndet eller påskyndet sosioøkonomiske problemer og ført til kriger. Brian Fagan har vist hvordan midtvinterstormer fra Atlanterhavet ble avledet til å dra nord for Pyreneene og Alpene, noe som førte til våtere forhold i Sentral-Europa, men tørke til områdene i østlige Middelhavet. Nyere paleoklimatologisk forskning har også vist hvordan klimatisk sammenbrudd og økende regnfattighet i østlige Middelhavet, assosiert med den nordatlantisk oscillasjon på denne tiden.
Quillo (distrikt)
Quillo er et distrikt i provinsen Yungay i regionen Ancash i Peru. Distriktets nasjonale statistikkode er 022005 og hovedstaden er Quillo. Distriktet ble opprettet den 2. januar 1857.
Havfolkene
Invasjonshypotesen
Begrepet «invasjon» er generelt brukt i litteraturen om perioden for dokumenterte angrep, antyder at angriperne kom utenfra det østlige middelhavsområdet, skjønt antatt fra den bredere egeisk verden. En opprinnelse utenfor den egeiske verden har også blitt foreslått, eksempelvis slik Michael Grant formulerte det: «Det var enorm rekke av med folkevandringer som strakte seg hele veien fra elvedalene til Donau til slettene i Kina.»
Slike omfattende folkevandringer er assosiert til mer enn et folk eller kultur, men mengder av ulike folk på vandring, og må forståes som en «forstyrrelse», i henhold til M.I. Finley «En storstilt forflyttelse av mennesker er indikert... det opprinnelse senteret for forstyrrelsen var i regionen Karpatene-Donau av Europa. (…) Det synes… å ha vært… presset i ulike retninger ved ulike tider.» Om ulike tider skjedde langs Donau, var de nevnte angriperne ikke egeiske: «alle disse ødeleggelsene må være datert til den samme perioden rundt 1200 f.Kr.»
Folkevandringene til den hypotetiske doriske invasjonen, angrepene til havfolkene, opprettelsen av de filistiske byrikene i Levanten, og sammenbruddet til det hettittiske riket ble knyttet sammen av Finley til rundt 1200 f.Kr. Robert Drews har presentert et kart som viser ødelagte områder ved 47 befestede større bosetninger som han betegner som «Betydelige steder ødelagt i katastrofen». De er konsentrert i Levanten, med en del i Hellas og i Anatolia.
Álvaro de Saavedra Cerón
Álvaro de Saavedra Cerón (født rundt slutten av 1400-tallet, antagelig i Spania, død 1529 ved Marshalløyene) var en spansk sjøfarer og oppdager og betraktes som den som oppdaget øya Manus og flere andre øyer i Stillehavet.
Kjartan Hatløy
Kjartan Hatløy (født 16. februar 1954 i Hyllestad i Sogn og Fjordane) er en norsk rørlegger og forfatter som skriver på nynorsk. Hatløy er framfor alt lyriker; av hans hittil ni bøker er åtte diktsamlinger. Alle er utkommet på Oktober forlag i Oslo.
Álvaro de Saavedra Cerón
Saavedras tidlige liv
Vi vet lite om hans tidlige liv. Han var i slekt med Hernán Cortés som han fulgte til Ny-Spania (det nåværende Mexico) i 1526.
Kjartan Hatløy
Hatløy gikk på Eid gymnas fra 1971 til 1973. Han gikk videre på skipsrøyrlegging i Førde i 1976. Han arbeidet i mange år som skipsrørlegger på Løland Verft (Havyard Leirvik) i hjembygda Hyllestad og drev småbruk ved siden av skrivinga. Han hadde en periode som hovedverneombud ved verftet. Hatløy tok mellomfag i filosofi ved Universitetet i Bergen i 1991. Hatløy gikk etter et par utgivelser over til å være heltidsforfatter.
Álvaro de Saavedra Cerón
Ekspedisjon til Stillehavet
I 1527 fikk Saavedra i oppdrag å unnsette García Jofre de Loaísas ekspedisjon til Krydderøyene (nåværende Molukkene) og bringe krydderplanter tilbake til Spania.
Kjartan Hatløy
Kjartan Hatløy ble i 2012 nominert til Brageprisen i gruppa skjønnlitteratur. I 2015 ble han tildelt Diktartavla.
Álvaro de Saavedra Cerón
Ekspedisjon til Stillehavet
Den 3. oktober 1527 forlot konvoien havnebyen Zihuatanejo med tre fartøy, «Spiritu Santo», «Santiago» og «Florida» (under kommando av Saavedras) og en besetning på 110 mann. Den 1. desember forliste de to første fartøy i en kraftig storm.
Han nådde etterhvert Marshalløyene og derfra gikk reisen videre mot Mindanao der han ankom 1. februar 1528. Saavedra nådde de østre Molukkene i februar og ankom tilslutt Tidore den 30. mars 1528. Han traff overlevende fra de Loaísas ekspedisjon, dog uten å kunne hjelpe dem militært. Saavedra forlot Tidore igjen i juni og satte kurs rett mot øst, den raskeste vei tilbake til Ny-Spania for å hente forsterkning hos Cortés.
Under turen til Ny-Guinea oppdaget trolig Saavedra tilfeldigvis Schouteøyene og øya Manus i Amiralitetsøyene og sannsynligvis flere andre øyer. Deretter fortsatte han gjennom Karolinene mot Marianene videre mot nordøst til han slutt satt  fast i passatvinden med konstant motvind slik at han ble tvunget til å vende tilbake til Tidore. Her døde Cerón.
Tross anbefaling om å vende tilbake til Spania, valgte Saavedra å gjøre et nytt forsøk østover forlot Tidore den 3. mai 1529. Han nådde tilslutt frem til Marshalløyne der han sannsynligvis oppdaget Pohnpei, Ujelang og Enewetak eller noen av disses atoller.
«Florida» med den gjenværende besetning på 22 mann ankom Tidore den 8. desember 1529 hvor de overga seg til portugiserne.
Først i 1565 oppdaget den spanske munken og sjøfareren Andrés de Urdaneta en seglrute over Stillehavet fra vest til øst.
Matacoto (distrikt)
Matacoto er et distrikt i provinsen Yungay i regionen Ancash i Peru. Distriktets nasjonale statistikkode er 022004 og hovedstaden er Matacoto. Distriktet ble opprettet den 7. november 1955.
Oneida
Navnet eller begrepet Oneida har flere betydninger:
Gamlebylinjen
Historikk
I 1874 bestemte man seg for å bygge sporvei i hovedstaden. Året etter ble det besluttet at man skulle legge ut skinner på gateplanen i fire linjer. Linjene ble bygd av Kristiania Sporveisselskab, og formelt åpnet 6. oktober 1875 som hestesporveier. Tre av linjene hadde utgangspunkt i Stortorvet: Homansbylinjen, Vestbanelinjen og Oslolinjen. Den fjerde pendlet mellom Homansbyen og Vestbanen. Denne ble imidlertid nedlagt etter under to uker. Av byens første trikkelinjer, var det kun Oslolinja som gikk østover. Den fulgte Brugata - Grønland - Grønlandsleiret til Botsfengslet – den opprinnelige endeholdeplassen i øst. I 1878 ble Oslolinjen videreført sørover Oslo gate til St. Halvards plass, og i 1899 videre til Oslo hospital.
Oslolinjen var den siste av hovedstadens sporveier som ble trafikkert av hestesporvogn. 22. januar 1900 gikk den siste sporvogn trukket av hest til Gamlebyen. I overgangen til elektrisk drift ble navnet endret fra «Hestesporvognen» til «Grønntrikken». Oslolinjen fikk samme året sidelinjer til Kampen (se Kampentrikken) og Vålerenga (se Vålerengalinjen), sistnevnte svingte østover og oppover Schweigaards gate – Strømsveien.
I 1917 ble Oslolinjen tilkoplet Ekebergbanen – en forstadsbane mellom Oslo hospital og Sæter bygd av det private sporveisselskapet AS Ekebergbanen. Ekebergbanen ble formelt åpnet 1. juli 1917. AS Ekebergbanens vogner, de såkalte vikingskipene, inntok nå Oslolinjen sammen med vognene fra Kampen og Vålerenga.
Vålerengalinjen ble forlenget til Etterstad med Helsfyr i 1923. På Helsfyr var det overgang til Østensjøbanen.
Ved årsskiftet 1924/25 ble hovedstadens navn endret fra Kristiania til Oslo. Det gamle Oslo fikk da navnet Gamlebyen, og etter den tid er det vel mest korrekt å omtale Oslolinjen som Gamlebylinjen.
Mellom 1957 og noe ut i 1960 gikk Ekebergtrikken og Vålerengatrikken over Grønlandstraseen, mens trikkene via Helsfyr gikk rett fram i Schweigaards gate.
Så kom året 1960 da Bystyret enstemmig, vedtok å legge ned all sporveisdrift i Oslo. Ledelsen i Oslo sporveier var den ivrigste pådriveren bak vedtaket. Skinnegangen over Grønland ble fjernet i 1960 samme år som trikkelinjen til Kampen ble lagt ned. Ekebergtrikken og Vålerengtrikken ble opprettholdt med trasé Schweigaards gate. I 1968 ble også Vålerengatrikken/Helsfyrtrikken nedlagt. Trikken over Ekebergbanen ble imidlertid videreført, og dermed også Gamlebylinjen.
Spørsmål om nedleggelse og fremtidig drift
Aktørene som har med Oslotrikken gikk inn for at trikkene som kjørte Gamlebylinjen ble flyttet til Bjørvikalinjen – trikkelinjen over Dronning Eufemias gate som åpnet i oktober 2020, og Ruter mente i den forbindelse derfor i 2010 at Schweigaards gate – Oslo gate nord burde avvikles som trikketrasé, og dermed indirekte at mesteparten av Gamlebylinjen nedlegges. Noen år senere snudde man imidlertid om at det var nødvendig å avvikle denne traséen selv om trikkene fra Ljabru skal gå over Bjørvikalinjen fra 2017/18:
Et tilbakevendende tema etter at Vålerengatrikken ble nedlagt (1968), er å få tilbake Vålerengatrikken (37-bussen på skinner). En opplagt løsning vil i så fall være at skinnene i Schweigaards gate reetableres videre østover Galgeberg – Vålerenga – Etterstad til Helsfyr. Det er ikke usannsynlig at nettopp dette blir fremtiden i et lenger perspektiv – at det igjen vil gå sporvei over hele Schweigaards gates utstrekning, slik det gjorde mellom 1957 og 1968. Gamle Oslos bydelsutvalg har gjort flere enstemmige vedtak om at skinnegangen i Schweigaards gate videreføres nordøstover, slik at Vålerengatrikken kan komme tilbake.
Dette forslaget nevnes også i Trikkeprogrammet : «Trikk i Strømsveien over Vålerenga (12) : Skisseres som en mulighet i KVU Oslonavet og M2016. Hvis trikkens infrastruktur skal bygges opp indre by øst (se tiltak 8 og 11) kan det være gode argumenter for å bygge nettverket komplett for å styrke knutepunktene i øst (Helsfyr, Bryn, Økern), for å gi skinnegående tilbud til en større del av markedet, og for mer rasjonelle driftsopplegg. Strømsveien er i dag betjent med busslinje 37 og regionbusser. Tiltaket gir dessuten mer kapasitet i Dronning Eufemias gate, forutsatt at den kobles på Ekebergbanen bed St. Hallvards plass. En annen mulighet er å kjøre Schweigaards gate.»
Slaget ved Kraków
Slaget ved Kraków fra 16. til 25. november 1914 på Østfronten under den første verdenskrigen var en østerriksk-ungarsk motoffensiv med den andre armé som var overført fra Karpatene for å støtte den tyske offensiven i vestlige Polen mot Warszawa. Det var også en motoffensiv for å stoppe general Lechitski med hans niende armé fra å bryte seg inn i den strategiske viktige byen Kraków fra nord.
Den russiske sørvestfronten hadde den 1. november startet et langsomt fremstøt som del av en felles offensiv langs hele fronten mellom Przemysl og Łódź rettet mot Galicja og Schlesien, dette ønsket sentralmaktene å stoppe med en motoffensiv rettet mot Warszawa gjennom øvre Wisla fra den 11. november. Conrad forflyttet styrkene vestover, svekket sin høyre fløy og styrket den venstre fløy, men hans senteret var kommet under angrep av den russiske niende armé. Allerede den 12. november hadde Lechitski krysset Nidaelven på nordbredden av Wisla, og tok byen Miechow 40 km fra Kraków.
Offensiven fra nordvest for Kraków startet den 16. november med den andre armé som skulle sikre den tyske niende armés høyre flanke fra Schlesien, som støttet inn i den russiske fjerde armé som hadde rykket vestover mot de tyske linjene. I et dristig spill var hele den niende armé trukket ut og flyttet til Posen-Thorn i nord, mens de fåtallige forsvarere støttes av Conrad med hans 2. armé. Men russerne var sterkere enn ventet, som klarte å stoppe den østerriksk-ungarske offensiven inn i stillstand.
Samtidig hadde den russiske niende armé slått gjennom forsvarslinjene nord for Kraków og kommet fram til festningsringen rundt storbyen. Dette ble stoppet med en motoffensiv med den østerriksk-ungarske 1. armé støttet av 4. armé, med assistanse fra fortene som beskyttet Kraków. Under angrepene og den sterke ilden fra fortene ble frontlinjen stabilisert ett stykke vekk fra de nordre forstedene. Men den russiske niende armé hadde bundet ned forsvarerne, og på den venstre fløy var 2. armé tvunget på retrett av fjerde og senere femte arméer fra Nordvestfronten.
Ved 25. november hadde Conrad sikret hans senter rundt Kraków, men den venstre fløyen kunne ikke være til nytte langt fra den galicjiske fronten som sto i fare om å kollapse under fremrykningene fra Radko-Dmitriev med hans tredje armé og Brusilov med åttende armé. Trusselen fra nord var stoppet, men en ny trussel hadde oppstått etter russerne krysset elven Dunajec og vendt mot nord for å angripe Kraków fra sør. Dette ble stoppet under «det andre slaget ved Kraków», bedre kjent som Slaget ved Limanowa fra 1. desember.
Lars Heggen
Lars Heggen (født 2005) er en norsk langrennsutøver, som representerer klubben Harestua IL.
Han ble juniornorgesmester på både 10 km klassisk og 10 km fri i klassen M17 under Junior-NM på ski på Nes 2022. Heggen ble tatt ut til å representere Norge under Junior-VM på ski 2023, der vant han sølv på 10 km fri teknikk og gull på miksstafetten.
Kunståret 1935
Dødsfall
<!--*6. januar – Cecil Aldin, peintre et illustrateur anglais (født 1870)
Guangming Ribao
Avisen trykkes i Shenyang, Shanghai, Wuhan, Guangzhou, Xi'an, Lanzhou, Chengdu og Kunming. Guangming Ribao har korrespondenter i mange land og selges også utenlands.
Hovedsetet er i Beijing. Innenfor avishuset finnes også tre andre aviser, fire tidsskrifter, en nettside og et forlag.
Bugok gasskraftverk
Bugok gasskraftverk er et varmekraftverk i provinsen Nord-Chungcheong, Sør-Korea. Det har en installert produksjonskapasitet på 990 MW fordelt på 2 like store blokker med 2+1 gassturbiner. Brenseltypen er LNG. Operatør er GS EPS Co. Utbyggingen skjedde omkring 1996–2008.
Teknologien er delvis levert av Siemens og Doosan.
Synnøve Solbakken (1957)
Synnøve Solbakken (svensk: ) er en svensk dramafilm fra 1957, i regi av Gunnar Hellström. Som litterære forelegg hadde man Bjørnstjerne Bjørnsons roman Synnøve Solbakken fra 1857 og novellen Et farlig frieri fra 1856. Som rådgiver ble Norges fremste Bjørnson-kjenner, Francis Bull, benyttet. Til tross for dette protesterte Bjørnstjerne Bjrnsons arvinger, representert av konservator Else Bjørnson, mot at filmen så sterkt skilte seg ut fra de litterære foreleggene.
Filmen ble spilt inn i Sandrewateljéerna i Stockholm og i Gudbrandsdalen. Romanen har blitt filmatisert ytterligere to ganger i Sverige: I 1919 og i 1934.
Synnöve Solbakken hadde premiere 25. november 1957.
Handling
Knut er på besøk hos Synnöves foreldre for å fri til henne. De har intet å innvende og Synnöve kan ikke svare, fordi hun ikke er hjemme. Litt senere frir også Thorbjörn til Synnöve og hun aksepterer. Hennes foreldre anser imidlertid at Knut er et bedre valg, ettersom Thorbjörn er mer voldsom.
Yi Li
Yi Li (født 7. november 1987) er en kinesisk basketballspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han endte på sisteplass med det kinesiske landslaget.
Fortuna (Maranhão)
Fortuna er en kommune i delstaten Maranhão i nordøstregionen av Brasil.
Magnus Huss (professor)
Magnus Huss (født 22. oktober 1807 i Torps prestegård, Medelpad, død 22. april 1890 i Stockholm), var en svensk lege og professor, nevø til Magnus Huss (Vild-Hussen). Magnus Huss er kjent for å ha reist den første virkelig medisinske klinikk i Sverige og for å ha etablert alkoholisme som begrep og sykdom.
Unge år
Magnus Huss var sønn av presten Johan Huss og Katarina Magdalena Hellzen. Han ble student ved Uppsala universitet i 1824, ble filosofie kandidat i 1829, filosofie magister i 1830, medicine kandidat i 1832, medicine licentiat i 1834, kirurgie magister i 1835 og medicine doktor (medisinsk doktorgrad) samme år. Allerede året før hadde Huss blitt utnevnt til assistentlege ved Serafimerlasarettet i Stockholm og ble i 1835 adjunkt i medisin og kirurgi ved Karolinska Institutet.
I 1857 ble han gift med enkefriherrinnen Christina Maria Charlotta Banér.
I 1840 ble Huss utnevnt til overlege ved Serafimerlasarettet og extra ordinarie (midlertidig) professor og i 1846 ble han utnevnt til ordinarie professor (utnevnt på livstid) ved Karolinska Institutet. I 1860 ble han utnevnt til leder for Sundhetskollegium og generaldirektør over hospitaler, lasaretter og kurhus i landet. Han søkte avskjed fra stillingen som leder for Sundhetskollegium i 1864, men fortsatte som generaldirektør over hospitalene inntil 1876. I sin lærertid utøvet Huss også en omfangsrik konsultatorisk legevirksomhet.
Vitenskapelig innsats
Videre kan nevnes hans utmerkede monografier Om typhus och typhoidfeberns statistiska förhållanden och behandling (1855), oversatt til tysk, fransk og engelsk samt Om lunginflammationens statistiska förhållanden och behandling (1860), oversatt til tysk. For den fordel de nordamerikanske militærlegene under den amerikanske borgerkrigen hadde av det førstnevnte verket uttalte USAs krigsminister i et offisielt brev en anerkjennende takk. I tillegg til de ovennevnte verk publiserte Huss i tidsskrifter en mengde større og mindre artikler, han redigerte økonomiske rapporter fra Serafimerlasarettet, 1850-1860, og fra Kronprinsessan Lovisas vårdanstalt för sjuka barn, 1852-1864, samt Öfverstyrelsens öfver hospitalen underdåniga berättelser, 1861-1876.
Studier av kronisk alkoholisme fikk Huss til. med hele sin overbevisning. å kjempe mot drukkenskap. Blant hans skrifter om dette er Om bränvinsbegäret och bränvinssuperiet i Sverige (1853; avtrykk av hans arbeid Om Sveriges endemiska sjukdomar, 1852), Om bleksot och bränvinssuperi i Sverige (1852) samt Om dryckenskapen och dess följder för den enskilde, för familjen, för kommunen, för staten (1882; ble i løpet av de syv første månedene etter utgivelsen solgt i 20 000 eksemplarer). I 1887 utgav han Varningsord mot bränvinsbruk och dryckenskap, boken ble i henhold til kongelig brev av 10. februar 1888 tilgjengelig i allmenne skolers lesesaler. I 1865 utgav Huss opplysningsskriftet Om kaffe; dess bruk och missbruk.
Arbeide for folkehelsen
Ved reorganiseringen av Allmänna Barnhuset i Stockholm, for etablering av barnekrybber og for forbedrede lover for pleie av sinnssyke var han tilsvarende aktiv. Han var også leder for styret i Statens seminarium för bildande af lärarinnor og deltok i styret for Gymnastiska centralinstitutet samt dels leder, dels styremedlem i adskillige offentlige komiteer.
Huss var styremedlem i Vetenskapsakademien (1844), Vetenskaps- och vitterhetssamhället i Göteborg (1846; æresstyremedlem 1859), styremedlem av Vetenskapssocieteten i Uppsala (1850; æresstyremedlem 1885) og av Fysiografiska sällskapet i Lund (1878). I 1857 ble han adlet og deltok som medlem av adelen og ridderskapet riksdagene i 1859-1860, 1862-1863 og 1865-1866. I 1866 flyttet han til Östergötland og var 1873-1874 representant i riksdagens andre kammer for Åkerbo, Bankekinds och Hanekinds domsagas valkrets. I årene 1874-1883 var han bosatt på Kvistrum i Gärdserums sogn i norra Kalmar län, men flyttet i 1883 tilbake til Stockholm.
Ettermæle
Magnus Huss var den første lege som kategoriserte overdrevet inntak av alkohol som en egen lidelse, som han benevnte som alkoholisme og det er hva han er mest kjent for i ettertiden. I 1976 ble det første Magnus Huss Symposium om alkoholisme arrangert i Stockholm, siden har flere andre tilsvarende symposium blitt avholdt.
Judo under Sommer-OL 1996 – 86 kg menn
86 kg for menn i judo under Sommer-OL 1996 i Atlanta ble arrangert i juli 1996 på Georgia World Congress Center.
Germaine Tailleferre
Germaine Tailleferre (1892–1983) var en fransk komponist og medlem av komponistgruppa Les Six.
Virke
Tailleferre skrev verk i nesten alle musikksjangre: operaer, balletter, konserter, klaver- og kammermusikk, dessuten musikk for film og fjernsyn. Stilistisk hører hun til den parisiske neoklassisismen. Stykkene hennes er ukompliserte, nøkterne, lyriske og fulle av lekenhet og humor. Hun kunne låne fra 1700- og 1800-tallets musikk, men brøt opp den tradisjonelle stilen med egne, overraskende vendinger. Musikken hennes fikk aldri noe stort gjennomslag på konsertscenene, og mange av verkene ble først publisert etter at hun var død. I takt med en tiltakende interesse for kvinnelige komponister har også Tailleferres musikk fått større anerkjennelse.
Franklin County (Idaho)
Franklin County er et fylke i den amerikanske delstaten Idaho. Det ligger i de sørøstlige delene av staten og det grenser mot Oneida County i vest, Bannock County i nordvest, Caribou County i nord og mot Bear Lake County i øst. Det har også grense mot delstaten Utah i sør.
Franklin Countys totale areal er 1,731 km² hvorav 8 km² er vann. I 2005 hadde fylket 12,371 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Preston som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1913 og har fått sitt navn etter Franklin D. Richards.
Germaine Tailleferre
Verk i utvalg
<div style="">
Jan Sælid
I 2017 vant han Heddaprisen for beste mannlige hovedrolle for for rollen som Kong Bérenger i Kongen dør av Eugène Ionesco. Regi Stein Winge - Nationaltheatret. Han vant samme år Per Aabels ærespris. I 2019 vant han sin andre Heddapris for beste mannlige hovedrolle for rollen i Havboka og i 2021 fikk han Gammleng-prisen i klassen skuespiller.
Sælid har tidligere vært gift med Laila Goody.
Landskapsvåpen
Landskapsvåpen er et våpenskjold (våpenmerke) for et område som er mindre enn en stat. Mer vanlig enn den svenske betegnelsen «landskapsvåpen», er uttrykk som kommunevåpen, regionsvåpen, delstatsvåpen, provinsvåpen, byvåpen og fylkesvåpen (amtsvåpen, lensvåpen og lignende).
Uttrykket «landskapsvåpen» har sin opprinnelse i Sverige. Der er dette bare betegnelsen på våpen for den gamle inndelingen i landskap som ikke lenger er administrative enheter. Landskapenes våpen inngår idag helt eller delvis i svenske lensvåpen.
Våpen for kommuner og andre områder
Andre land kan ha andre lover eller beskytte slike våpen på annen måte. Bruken av «landskapsvåpen» i andre land avhenger av måten det aktuelle landet er inndelt på. Mens det i Norge er fylker og kommuner, kan man ha regioner, provinser og stater i andre land. Felles for de aller fleste land er imidlertid bruken av et riksvåpen som symboliserer landet i sin helhet og brukes av statlige myndigheter.
Våpnenes bildemotiver
Nye landskapsvåpen blir gjerne konstruert slik at de skal symbolisere «landskapet» gjennom figurer og farger hentet fra områdets historie, særlige minnesmerker, geografiske forhold, næringsveier eller annet. I flere europeiske land er landskapsvåpnene gamle og har sin opprinnelse i føydale forhold slik at våpnene er helt eller delvis overtatt fra overherrers person- eller slektsvåpen. I Norge er de langt fleste kommunevåpnene fra siste del av 1900-tallet. Bare ganske få av disse våpnene har elementer fra slektsvåpen, for eksempel Troms fylkesvåpen med griffen fra Bjarkøyættens våpen.
Nye norske kommunevåpen er gjerne svært enkle med usammensatte skjold og en figur som eventuelt er gjentatt. Noen land er på linje med dette, så som Finland. Andre land har mer kompliserte skjoldmerker med flere felter og mange farger og figurer. Slike kompliserte våpen er mindre egnet på veiskilt ved kommunegrenser, avisannonser o.l., slik at mange kommuner har forenklede logoer som kjennetegn til daglig bruk.
Nyere norske kommunevåpen har verken kroner eller hjelm, hjelmklede og hjelmtegn, i motsetning til mange eldre landskapsvåpen i andre land. De få eldre norske byvåpnene brukes imidlertid ofte med en såkalt murkrone på øvre skjoldkant.
Våpen ved sammenslåing av kommuner
Sammenslåing av to eller flere kommuner gjøres både i Norge og i andre land, blant annet Danmark, Nederland, Sveits, Sverige og Tyskland, samt i andre verdensdeler. Våpen for den nye kommunen kan da bli laget på flere måter:
Tidligere kommuners våpen, for eksempel for Brevik (nå Porsgrunn), Hønefoss (nå Ringerike) og Ramnes (nå Re), vil i Norge tilhøre den nye kommunen og kan ikke fritt brukes av enhver.
Litteratur
Norsk:
Andre land:
Fyr
Et fyr er et sjømerke med lys til hjelp for navigering på havet. Fyrene sender ut lys fra et system av lamper og linser, og er en del av et avansert system av sjømerker på kysten. Internasjonale systemer gjør at skipene finner fram, og når de går ut av sektoren fra ett fyr, er de snart inne i en ny sektor.
Ulike fyr har forskjellige funksjoner
Det fins ulike typer fyr og fyrlykter. Automatisering av fyr har gjort at skillet mellom fyr og fyrlykter er mindre. Benevnelsen fyrlykt blir også brukt om ubemannede fyr og mindre ledfyr, mens fyrlykt blir brukt om installasjoner som har mindre rekkevidde enn fyr. Tidligere var forskjellen på et fyr og en fyrlykt at fyrene hadde bemanning, mens fyrlyktene var ubetjent. De ulike fyrtypene har forskjellige funksjoner:
Innsjøer med skipstrafikk har også fyr. Gode eksempler er De store sjøer i Nord-Amerika, som har hatt en stor mengde skipsforlis og store behov for et fyrvesen. Innlandsfyr har man også på Ladoga, Vänern, Peipussjøen og Tinnsjøen.
Fyrhistorie
Fyr har blitt brukt som seilmerker helt siden oldtiden. De tidligste fyrene var bålfyr, og de første vi kjenner til ble brukt av fønikerne. Sentrum i deres imperium ble havnebyen Karthago, som ble grunnlagt 814 f.Kr. Festningsverkene her ble tidlig komplettert med et fyrtårn.
I ca. 600 f.Kr forteller kildene også om fyrlys ved innløpet av Dardanellene. Ved Athens havneby Pireus har man funnet rester av det man tror er to innseilingsfyr fra rundt 400 f.Kr. Kolossen på Rhodos, fra ca. 300 f.Kr., skal ha vært 34 m høy og stått ved innfarten til Rhodos' havn. Statuen skal ha holdt en fakkel i hånden der bål skal ha blitt tent på nattestid for å lede skipene inn i havnen.
Vi kjenner også til egypternes fyrtårn på øya Faros utenfor Alexandria, som ble bygget mellom 280 og 261 f.Kr. Det skal ha hatt en høyde på mellom 135 og 170 m og fyrlykter i form av bål. Dette fyret (sammen med bl.a. kolossen på Rhodos) ble ansett som ett av den antikke verdens syv underverker. Fyret ble brukt i rundt 1500 år og er beskrevet av den arabiske geografen Edrisi på 1200-tallet. På 1300-tallet ble fyrtårnet ødelagt av et jordskjelv.
Navnet på øya fyret stod på, Faros, går igjen på en rekke språk med betydningen fyr: fransk (phare), italiensk (faro betyr også lykt, som på en bil), spansk (faro), portugisisk (farol) og gresk (φάρος). Ordet farologi (studiet av fyr) er også avledet av øyas navn. Det norske ordet fyr kommer imidlertid fra norrønt språk.
Også i Romerriket ble det anlagt fyr, så langt nord som i England. Av fyr anlagt av romerne kan vi nevne Cadiz, fra ca. 100 f.Kr. ved innløpet til Middelhavet, Gesoriacom, fra ca. 40 e.Kr. i Boulogne-sur-Mer ved den franske kanalkysten og Dubra (Dover) i England, fra ca. 50 e.Kr. Dette tårnet står fortsatt i dag. Et annet romersk fyr som fremdeles står, er Coruña eller Torre de Hercules/Herkulestårnet nær Ferrol på nordvestkysten av Spania. Det er fra ca. 100 e.Kr.
Det eldste fyret vi kjenner til fra middelalderen, er det italienske Meloria utenfor Livorno. Det ble reist i 1158. Deretter fulgte Hook Point på sørsiden av Irland fra ca. 1172, Cap Peloro nordøst for Messina på Sicilia fra 1190. På 1200-tallet anla hanseatene flere fyr, bl.a Falsterbo i det som da var Danmark i 1222. Ingen av fyrene hanseatene anla, var i Norge.
I Skagerrak ble det på 1800-tallet satt opp fyr i Norge, Sverige og Danmark som også hadde som formål å markere innseilingen til Kattegat og Øresund. Da Øresundstollen ble opphevet i 1857 var en av betingelsen at Norge og Sverige opprettholdt fyr for å markere innseilingen til Kattegat.
Fyrtårnets utforming
Fyrtårnets form bestemmes av dets funksjon. Høyden bestemmes av lengden det skal lyse. Ledfyr er ofte lavere enn kystfyr, de har sin funksjon i det nære farvannet, mens kystfyrene skal lyse langt, og er derfor høye for å kompensere for jordkrummingen. Fyret skal også fungere som dagmerke.
På slutten av 1700-tallet startet støpejernindustriens blomstringstid, og en av fyrhistoriens milepæler var i 1842, da det første store fyrtårnet i jern ble støpt og satt opp på Jamaica på Morant Point.
Verdens høyeste fyr er Yokohama Marine Tower i Japan. Fyret er en stålkonstruksjon som rager 106 m, det har en kraft på 600 000 candela (1 candela = 1 stearinlys) og en synlig rekkevidde på 20 nautiske mil.
I Norden er Bengtskär fyr, som ligger sør for Hangö i Finland høyest. Dette fyret er 52 m høyt, og ble bygget i 1906. Bengtskär fyr er også det første fyrmuseet i Finland. Andre høye fyr i Norden er Dueodde fyr, Bornholm, Danmark, 48 m, Skagen fyr, Danmark, 46 m, Sletringen fyr, Frøya, Norge, 45 m og Långe Jan, Öland, Sverige, 42 m høyt.
Brennstoff og lyskilder
På begynnelsen av 1900-tallet ble også gasslampe drevet med acetylengass brukt på noen fyr. I 1862 ble det første elektriske fyret etablert i Frankrike.
Linser og lyssignaler
For å forsterke lyset ble optiske virkemidler benyttet i form av reflekterende messingplater, speil og glasslinser. I 1823 ble Augustin Fresnels lysbrytende glasslinse for første gang tatt i bruk på Cordouan fyr utenfor Bordeaux. Linsen revolusjonerte utviklingen innen fyrbelysning over hele verden. Nå ble det mulig å samle lyset som en komprimert strålebunt eller sende det ut som en horisontalt lysbelte. Fyrlysene ble mer synlige over lengre avstander, men fremdeles var lysene fra de forskjellige fyrene temmelig like.
Linsenes forsterkning av lyset gjorde at skjermer av farget glass i rødt og grønt litt senere kunne tas i bruk. Lysets farge viser hvor man befinner seg i forhold til fyret. Rødt og grønt viser sektorer for urent farvann, mens hvitt lys viser sektorer for seilbart farvann.