cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kapillar
Utveksling av gasser og stoffer
I kapillarene skjer nesten all transport av gasser og næringsstoffer i kroppens sirkulasjonssystem. Kapillarveggen er så tynn at den tillater gasser og stoffer å diffundere gjennom. Dette er drevet av osmotiske og hydrostatiske gradienter samt aktiv transport, vil vann, proteiner, salter og næringsstoffer utveksles mellom blodet og cellene. Oksygen vil disossieres fra hemoglobinet i blodet, og passere over kapillarveggen til cellene. Likeledes vil karbondioksid fra cellene transporteres over i blodet og feste seg til hemoglobinet. Andre gasser i blodet (kullos, nitrogen etc.) vil også utveksles.
Regulering av utvekslingen
Arteriolene regulerer hvor mye blod som ledes inn i kapillarene ved to mekanismer: Q = Delta p / R
«Shunting»
Shunting er et fenomen hvor det ikke foregår utveksling av gasser eller stoffer i kapillaret. Dette ses f.eks. i lungevevet hvis alveolene er klappet sammen eller er væskeholdige.
Moses (andre betydninger)
Moses har flere betydninger:
Baijiantan
Baijiantan (kinesisk: 白碱滩区; pinyin: Báijiǎntān Qū; uigursk: جەرەنبۇلاق رايونىى / Cerenbulak Rayoni) er et distrikt i byprefekturet Karamay i den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina.
Det har et areal på 1.272,38 km² og teller ca 60.000 innbyggere.
Samferdsel
Kinas riksvei 217 løper gjennom området. Den begynner i Altay og ender i Kuqa, begge i Xinjiang.
Philipp Jacob Spener
Philipp Jacob Spener (født 13. januar 1635 i Rappoltsweiler, Alsace, død 5. februar 1705 i Berlin) var en tysk luthersk teolog og en av de mest kjente representanter for pietismen. Dessuten var han den mest fremtredende genealog i det 17. århundre og grunnlegger av den vitenskapelige heraldikk.
Virke
Han og hans venn Johann Jakob Schütz (1640–1690) var med på å fremelske det som ettertiden kjenner som pietisme. Det startet med en liten diskusjonsgruppe (konventikkel) som samlet seg i Speners embedsværlse i 1671 og med en programerklæring, Pia desideria (fromme ønsker), som han kort deretter (1675) utgav. Viktige impulser for reformarbeidet tør Spener ha fått under sine teologiske studier i Strassburg fra Johann Schmidt (1594–1658) og fra sin tid som predikant i Frankfurt am Main årene 1666–1686. Den avgjørende innflytelsen var nok likevel i tradisjonen fra Johann Arndt (1555–1621) og hans forfatterskap, framfor alt Fire bøker om en sann kristendom (1605–10) som Spener holdt for å være det viktigste verk for kristen veiledning ved siden av Bibelen.
Spener ble i 1663 predikant ved Straßburger Münster, i 1666 «senior» for det lutterske prestefellesskap (Pfarrerschaft) i den fri Reichsstadt Frankfurt am Main, og 1686 kursachsisk overhoffpredikant i Dresden. Fra 1691 var han prost og konsistorialråd ved Nikolaikirche i Berlin. I 1694 medvirket han ved opprettelsen av reformuniversitetet i Halle, der hans student August Hermann Francke skulle få en fremragendfe rolle.
Hovedverk
Speners hovedverk var «Pia desideria, oder Herzliches Verlangen nach gottgefälliger Besserung der wahren evangelischen Kirche», og ble til i 1675. Det utgjorde egentlig et forord til en nyutgivelse av en evangeliepostille av Arndt – men inneholdt to nye elementer som kom til å utmerke pietismen som bevegelse. Her fremlegger Spener et omfattende reformprogram for den lutherske kirke. Han brennemerket misforhold i kirken og kritiserte de troendes manglende kjennskap til og dypere forståelse for Bibelen. Det første av hans forslag var at fromme skulle grunnlegge mindre forsamlinger innenfor kirken, ecclesiola in ecclesia. Det andre var at han ville innføre i lutherdomnen et «håp om en bedre tid», dvs. tanken om en forberedende tusenårsperiode (kiliasme) innen den ytterst dom. Det var med dette senere motiv som han sterkest kom å skille seg fra kirkeortodoksien og vinne sympati blant de av kirken forfulgte sekter.
Det er omstridt i om, og i hvilken grad, Pia desideria baserte seg på arbeidene til mystiske spiritualister som f. eks. Christian Hoburgs «Spiegel der Missbräuche beim Predigtamt».
Windsor and Maidenhead
Windsor and Maidenhead (fullt navn Royal Borough of Windsor and Maidenhead) er en enhetlig myndighet i det seremonielle grevskapet Berkshire. Det fikk denne statusen 1. april 1998.
Distriktet ble opprettet 1974 ved at det kongelige distriktet New Windsor ble slått sammen med bydistriktene Maidenhead og Eton samt landdistriktene Cookham og Eton (delvis).
Ydalar
Ydalar eller Ydaler (norrønt Ýdalir, «Yr» er det norrøne ordet for barlind, det beste emne for buer) i betydningen «idegran-dalen» eller «barlind-dalen», er i henhold til norrøn mytologi det sted i utkanten av Åsgard hvor guden Ull har sin bolig. Navnet har sammenheng med Ulls rolle som gud for blant annet bueskyting. Barlind ble mye brukt til buer (til og med ismannen Ötzi hadde bue av barlind). Ydalar er omtalt i Den eldre Edda som ble satt sammen på 1200-tallet fra eldre tradisjoner.
Vitnemål
Ydalar er utelukkende bevitnet i vers 5 av diktet Grimnismål som er samlet i manuskriptet Den eldre Edda hvor Odin under forkledningen og dekket av å være Grimne forteller den unge Agnar at Ull eier en bolig som heter Ydalir. Verset er som følgende:
Teorier
I sin diskusjon av Ydalar kommenterte Henry Adams Bellows at «treet til barlind ble brukt for buer i Norden, akkurat som det ble gjort lenge etter i England.» Rudolf Simek mener at «denne forbindelsen av gud med barlind, av det tre som buer ble gjort av (sammenlign ýbogi med [engelske] 'yew bow' har ført til at Ull ble sett på som en gud av buen.» Mens Valhall «er velkjent ettersom det spiller en slik andel i billedgjøringen av krig og død,» i henhold til Hilda Ellis Davidson, har betydningen av andre haller i norrøn mytologi, som Ydalar, og gudinnen Frøyas bolig Folkvang, gått tapt.
Eton
Eton, eller Eaton, kan vise til:
Ydalar
Teorier
Anne Holtsmark har gitt en mer gjennomtenkt kommentar til Ulls bolig Ydalar. Boligen hans er nevnt mellom de elleve gudeheimene som Grimnesmål kjenner til, og guden Ull har øyensynlig vært en viktig gud for dikteren av Grimnesmål. Av samtlige guder er Ulls bolig den som blir nevnt først. Odin sier på slutten av diktet at han vil lønne Agnar for god drikk:
NM i ishockey 1971
NM i ishockey 1971 var det 32. norgesmesterskapet i ishockey.
vant sitt tiende norgesmesterskap etter seier i gruppespillet.
Nørager kommune
Nørager kommune er en tidligere dansk kommune i Nordjyllands amt, som etter regionreformen i 2007 tilhører den nydannede Rebild kommune i Region Nordjylland. Unntaket er ejerlavet Hannerup som ikke ble tatt med i den nye kommunen, men gikk inn i Mariagerfjord kommune.
Det internasjonale bilsportforbundet
Det internasjonale bilsportforbundet (Federation internationale de l'automobile; forkortet FIA) er styreorganet for flere store konkurranser i motorsport. Organisasjonen ble grunnlagt i 1904 og har 245 nasjonale medlemsorganisasjoner i 146 land. De norske medlemmene er Norges Automobil-Forbund (NAF) og Kongelig Norsk Automobilklub (KNA).
Kirchhoffs lover
De to reglene kalles av og til Kirchoffs første og andre lov (eller regel). Strømloven regnes da ofte den første, mens spenningsloven regnes som den andre, men enkelte kilder bytter om på de to. For å unngå forvirring er det bedre å referere til de som Kirchhoffs strømlov (eller -regel) og Kirchhoffs spenningslov (eller -regel).
Kirchhoffs strømlov
Prinsippet om konservering av elektrisk ladning tilsier at siden ladning ikke kan hope seg opp i forgreningspunktet. Loven kan også formuleres som Den algebraiske summen innebærer her at strømmenes retning tas hensyn til. En strøm som beveger seg fra punktet gis negativt fortegn. Matematisk kan dette uttrykkes som for en forgrening med n grener.
Itot = IR1 + IR2 + IR3 +...+ IRn
Det internasjonale bilsportforbundet
Arrangementer
I tillegg til en rekke regionale mesterskap, regulerer FIA følgende motorsportsarrangementer:
Kirchhoffs lover
Kirchhoffs spenningslov
Prinsippet om konservering av elektrisk energi tilsier at: Dette kan uttrykkes matematisk som I en lukket strømsløyfe må for eksempel positive potensialforskjeller over batterier veies opp av negative potensialforskjeller over motstander eller andre komponenter. Uten noe motstand i sløyfen vil potensialforskjellen over batteriene være null.
Utot = UR1 + UR2 + UR3+...+ URn
Ikke-euklidsk geometri
I ikke-euklidsk geometri gjelder ikke Euklids femte aksiom, det såkalte parallellaksiomet (velger man å godta parallellaksiomet får man euklidsk geometri). Betegnelsen brukes generelt om geometri som bygger på andre aksiomer enn den euklidske.
Mer spesielt brukes betegnelsen om de geometrier hvor parallellaksiomet i den euklidske geometri er erstattet med et annet aksiom (som ikke står i strid med de øvrige euklidske aksiomer). Av disse ikke-euklidske geometrier finnes det to hovedtyper. I hyperbolsk geometri kan det gjennom hvert punkt utenfor en rett linje trekkes uendelig mange linjer som ikke skjærer den gitte linjen. Disse kan da i utgangspunktet alle sies å være parallelle linjer. Men nærmere betraktninger viser at det finnes to grenseparalleller som skiller de linjene som ikke skjærer den gitte linjen, fra dem som skjærer den. Det viser seg da hensiktsmessig å kalle disse to grenseparallellene for de ekte parallellene. Man sier derfor at i det hyperbolske planet kan det trekkes to parallelle linjer gjennom et punkt utenfor en gitt linje. Denne ikke-euklidske geometrien ble funnet av Gauss, Bolyai og Lobatjevskij på midten av 1800-tallet. Summen av vinklene i en trekant er mindre en 180° i denne geometrien.
Den andre hovedtypen er elliptisk geometri hvor det ikke finnes parallelle linjer i det hele tatt. Alle linjer skjærer hverandre i et punkt. Dette er en mer kompakt utgave av vanlig sfærisk geometri som man har på en kuleflate. Linjer i denne geometrien er storsirkler som alle skjærer hverandre. Summen av vinklene i en sfærisk trekant er større en 180°.
Forskjellene mellom disse geometritypene kan også beskrives på en annen måte ved å betrakte de to linjene i et plan som begge står vinkelrett på en tredje linje. I euklidsk geometri er da de to linjene parallelle med en fast avstand seg imellom. Derimot i hyperbolsk geometri "bøyer de av" fra hverandre med økende avstand i takt med at avstanden fra skjæringspunktet med den felles vinkelrette linjen øker. Disse linjene vil ikke skjære hverandre, men er heller ikke grenseparalleller. I stedet sies de å være ultraparallelle eller hyperparallelle. I elliptisk geometri vil to slike linjer "bøyes" mot hverandre og til slutt skjære hverandre. Det skyldes igjen at det ikke eksisterer parallelle linjer i elliptisk geometri.
I den euklidske geometri (av og til kalt parabolsk geometri) finnes det alltid én, og bare én, parallell. De ikke-euklidske geometriene representerer en viktig milepæl i matematikkens historie, idet de illustrerer at det finnes logisk konsistente geometriske systemer som tilsynelatende står i strid med de geometriske forestillinger vi får gjennom sanseerfaringer.
Historie
Mens euklidsk geometri (fått sitt navn etter den greske matematikeren Euklid) inkluderer noen av de eldste kjente matematiske teoremene, så drøyde det frem til 1800-tallet da den ikke-euklidske geometriens legitimitet ble allment akseptert. Debatten som til slutt ledet frem til oppdagelsen av ikke-euklidske geometrier begynte nesten så snart Euklids verk Elementer var klart. I Elementer forsøker Euklid å etablere et fullstendig logisk grunnlag for matematikken han presenterer. Hans arbeid begynte med et begrenset antall antagelser (kalt aksiom og postulat) og han forsøkte å bevise alle andre resultater (teoremer) i sitt arbeid. Det mest velkjente postulatet kalles ofte Euklids femte postulat, eller simpelthen "parallellpostulatet", som i hans originalformulering er:
Enklere formuleringer av dette postulatet har blitt skrevet (se artikkelen om parallellpostulat for noen eksempler på ekvivalente påstander). Uansett hvordan det formuleres, betraktes det femte postulatet alltid å være mer komplisert enn Euklids øvrige postulater (som f.eks. inkluderer "Mellom to valgfrie punkter kan en rett linje trekkes").
I flere århundrer var geometrikere bekymret over det femte postulatets spesielle kompleksitet, og de trodde at det kunne bevises som et teorem ut av de øvrige fire. Mange forsøkte å finne et bevis gjennom selvmotsigelse, blant andre italieneren Giovanni Girolamo Saccheri. I et verk med tittelen Euclides ab Omnio Naevo Vindicatus (Euklid befridd fra alle brister), publisert i 1733, forkastet han raskt elliptisk geometri som en mulighet (noen andre av Euklids aksiomer må modifiseres for at elliptisk geometri skal fungere) og satte igang å bevise et stort antall resultater i hyperbolsk geometri. Til slutt nådde han et punkt der han trodde at hans resultater viste motsigelser i systemet, og dermed beviste at hyperbolsk geometri er ulogisk. Hans argumentasjon om motsigelse bygget mest sannsynlig på euklidske antagelser, og derfor fantes ikke noen motsigelser i hans eget verk.
Ca. hundre år senere, i 1829, publiserte den russiske matematikeren Nikolaj Lobatjevskij en avhandling om hyperbolsk geometri. Derfor kalles hyperbolsk geometri noen ganger for Lobatjevskijsk geometri. Rundt samme tidspunkt skrev også ungareren Janos Bolyai en avhandling om hyperbolsk geometri. Denne ble publisert i 1832 som et frittstående tillegg til et av hans fars verk. Den store matematikeren Carl Friedrich Gauss leste tillegget og avslørte for Bolyai at han selv hadde utarbeidet samme resultat en eller annen gang tidligere. Den grunnleggende forskjellen mellom disse og tidligere arbeid, som Saccheris, er at de var de første som offentlig hadde påpekt at euklidsk geometri ikke var den endelige geometrien, og heller ikke var den eneste mulige geometriske strukturen for universet. Imidlertid gjensto ennå muligheten for at aksiomet for hyperbolsk geometri var logisk selvmotsigende.
Bernhard Riemann grunnla under en berømt forelesning i 1854 feltet riemannsk geometri som gir en generell beskrivelse av alle ikke-euklidske geometrier. Her utgjør idéene som nå kalles mangfoldigheter, metrisk tensor og krumning det matematiske grunnlaget. Han viste at en uendelig familie av ikke-euklidske geometrier kunne beskrives, hvor hver er karakterisert med sin egen metrikk. Elliptisk og hyperbolsk geometri er da kun spesialtilfeller hvor krumningen er konstant i hele rommet. I en generell, riemannsk geometri vil den variere fra punkt til punkt.
Utviklingen av ikke-euklidsk geometri viste seg å være svært viktig for fysikken på 1900-tallet. Albert Einsteins generelle relativitetsteori beskriver rommet som allment krummet på grunn av materie og annen energi som opptrer. Krumningen til rommet vil dermed variere på en tilsvarende måte og være beskrevet ved riemannsk geometri.
Loring Park
Loring Park er den største parken i det sentrale Minneapolis beliggende i det sørvestre hjørne av Minneapolis sentrum. Det omkringliggende nabodistrikt heter også Loring.
Parken
Parken ble anlagt av den amerikanske landskapsarkitekt Horace Cleveland i 1887. Den omfatter en liten innsjø, tidligere kjent som Johnson's Lake. Parken het opprinnelig Central Park, men ble omdøpt Loring Park, oppkalt etter Charles M. Loring. Parken er et yndet rekreasjonsområde for Minneapolis befolkning med ulike aktiviteter og underholdning og det finnes rikelig med stier og sykkelveier i parken.
Norsk-ættede amerikanere arrangerer sin 17-mai feiring i parken. Denne feiring blir lagt til den søndag som faller nærmest den 17.
Aalborg stift
Aalborg stift er et dansk stift. Fra 2010 er Henning Toft Bro biskop i stiftet.
Bispesetet ligger i Aalborg med Budolfi kirke som domkirke.
Prostier
Aalborg stift omfatter etter Kommunal- og provstireformen i 2007 følgende provstier:
Historie
Stiftets navn var inntil 1554 Børglum; dette året ble området syd for Limfjorden overført fra Viborg stift til Aalborg.
Louis-Claude de Saint-Martin
Louis-Claude de Saint-Martin (født 18. januar 1743 i Ambroise i Touraine i Frankrike, død 13. oktober 1803 i Aulnay) var en fransk filosof og mystiker, som skrev under pseudonymet le Philosophe Inconnu. Ved siden av sin læremester Martinez de Pasqually og sin venn Jean-Baptiste Willermoz, regnes han som en av dem som etablerte Martinismen.
Liv og Lære
Marki Louis Claude de Saint-Martin, som ga opphav til ’Hjertets vei’, ble født den 18. januar 1743 i Amboise, Frankrike. Det er ikke mye vi vet om hans barndom. Hans mor døde tidlig, og dette tapet hadde trolig betydning for hans personlighet som etterhånden utviklet en høy grad av følsomhet. Forholdet til faren var ikke av det beste. Hans brødre vet vi lite om, men det kan øynes at de familiære relasjonene heller ikke her var særlig gode. Han begynte tidlig å søke etter svar på livets mange spørsmål, og fordypet seg i ung alder i de religiøse tekster han fikk til sin disposisjon.
Saint-Martin begynte etter sin fars ønske å studere juss, men han fant snart ut at dette ikke passet for ham. Lovverkets fordeler for de adelige og det juridiske gallerispill stred mot hans egen karakter. Det var andre lover han søkte etter. Han valgte så å tre inn i det militære på tross av sin filantropiske natur. På hans tid var dette en av de få muligheter man hadde for å reise og samtidig dekke sin egen økonomi. Han var riktignok adelig, men var fra en adelsfamilie som verken besatt store summer eller landområder. Som offiser fikk han tid og anledning til å studere det som opptok ham mest, nemlig det åndelige ved tilværelsen.
Martinez de Pasquallys utvalgte prester - Elus Cohens
I sin tjeneste i Lyons ble han kjent med en annen offiser, Monsieur de Grainville, samt Honoré de Balzacs bror. Disse to var disipler av Martinez de Pasqually, lederen av den Frimureriske Høygradsriten Elus Cohens. Jaques de Livron Joachim de la Tour de la Casa Martinez de Pasqually ble trolig født i 1727 i Grenoble i Frankrike. Hans far var frimurer og hadde fått en patent for å drive losjevirksomhet av den jacobinske prinsen Charles Edward Stuart, som ga ham tittelen Deputert Stormester og embetet til å opprette losjer på eget initiativ. Dette embetet med dets rettigheter var arvelig og ble tildelt hans sønn da han var 28 år gammel. Martinez de Pasqually begynte da å bygge et av de første høygradssystemene i Europa, et system som krevde at medlemmene hadde mestergraden i Johannes-frimureri. Denne riten kalte ham "Ordens des Chevalier Macons Elus-Cohen de L'Univers" –Den Mureriske Ridderorden av de Utvalgte Prester av Universet”. Dette arbeidet var fullbyrdet i 1758. Saint-Martin ble introdusert til Pasqually av sine to kollegaer. Saint-Martin beskriver Pasqually som sin første lærer og mester. Saint-Martins kjærlighet til menneskeheten og til de Guddommelige ting overbeviste på sin side Pasqually om at han hadde funnet en bærende kraft til Elus Cohens. Etter en grundig forberedelse og dyptgående studier, ble Saint-Martin innviet i denne Ordenen rundt slutten av 1760-årene. Gjennom sin doktrine og den svært komplekse esoteriske praksis som Pasqually utviklet ble De Utvalgte Prestene opplært til å tre dypere inn i universets bakenforliggende natur gjennom Innvielser og Teurgi (gr. Teo-urgos-Gudearbeide) – seremoniellmagi med det mål å gjenreise mennesket fra sin nåværende tilstand etter Fallet, og gjenforene det med sitt Guddommelige opphav. Dette viser oss også at denne ordenen var mer en magisk orden enn en frimurerorden. Det varte ikke lenge før den entusiastiske Saint-Martin ble innlemmet i Martinez de Pasquallys indre sirkel. Han forlot det militære, og henga seg til studiet av sin Mesters lære, og fungerte fra da av som hans nærmeste fortrolige og personlige sekretær.
Jean Baptiste Willermoz
I 1772 reiste Pasqually til Port au Prince, Haiti, for å avhente en arv som ventet på ham der. Like før avreisen innsatte han Saint-Martin og Willermoz til medlemmer i Ordenens Suverene Tribunal, med titlene Superieur Juges – Suverene Dommere (Ordenens S. I.). Dessverre døde Pasqually på Haiti to år senere mens han arbeidet med utkast til en kvikkefraksjon av ordenen. Han etterlot en orden som levde av Pasquallys vitaliserende evner, og en sønn som forsvinner under franske revolusjon. Imidlertid kunne ingen arbeide på samme mirakuløse måte som Pasqually, og uten denne grunnleggerens ledelse og naturlige talent døde Elus Cohens sakte ut som en orden. Selv om ordenen selv gikk i dvale, lever dens doktrine videre gjennom Pasquallys arvtakere Willermoz og Saint-Martin, som hver for seg ga den nye former og strukturer.
Willermoz' løsning: En Frimurerisk redningsaksjon
Jean-Baptiste Willermoz så at Elus Cohens dager var talt, og satte igang en redningsaksjon i form av å utvikle høyere og hemmelige grader innen ”Der Strickte Observanz”, og kalte det nye tillegget for ”Chevalies Beneficantes de la Cite Sante” som skulle være en egen klasse på toppen av systemet. Denne fusjonen skulle redde doktrinen til Elus Cohens, men ikke de teurgiske operasjonene. Dette arbeidet ble igangsatt av Willermoz og hans medarbeidere i 1777, og ble vedtatt å skulle krone ”Der Strickte Observanz”, på frimurerkonvensjonen i Willhelmbad i 1778. Willermoz og hans tilhengere dro hjem til Frankrike for å utføre dette arbeidet, men ble forhindret av revolusjonen som spredde dens medlemmer med vinden. Da revolusjonen var over var også ”Der Strickte Observanz”, som organisasjon, oppløst. Dette førte til at Willermoz sine forandringer forble i de overlevende franske losjene som etterhvert fikk navnet ”Den Rektifiserte Skotske Riten” som lever den dag i dag.
Hjertets vei
Saint-Martin var ikke lenger så begeistret for den tunge teurgien og det rigide frimureriet han hadde arbeidet med i over 20 år under Pasqually. Han skal en gang ha uttalt under en daglang seremoni: ”Er alt dette nødvendig for å nå Gud?”, hvorpå Pasqually skal ha replisert; ”Nei, men vi må være takknemlige for hva vi har.” I 1775 skrev han sin mest berømte bok ”Des Erreurs et de la Verite” -Om Feilene og Sannheten, og valgte i 1777 å forlate Lyons til fordel for Paris hvor han selvstendig videreførte den samme doktrine som han og Willermoz hadde mottatt fra Pasqually, men i en mer forståelig og forenklet form. Dette er opphavet til hva vi idag kaller for ”Hjertets Vei”. Avkledd alle de ytre nødvendighetene Pasqually og Willermoz var avhengige av, rettet han fokuset mot en stille kristen mystisk praksis der meditasjon og kontemplasjon ble viktige elementer. Denne doktrinen underviste han hovedsakelig enkeltvis eller i små sirkler av mennesker, gjerne ved Europas hoff hvor han var en høyt skattet gjest. I disse sirklene formidlet han ikke bare det som gjennom hans egen bearbeidelse kan regnes som Martinistdoktrinen, men også en innvielse som hadde elementer fra Elus Cohens og fra organisasjonen ”De Ukjente Filosofer”, hvis røtter strekker seg tilbake til midten av 1600-tallet, hvor han ble med etter at han forlot frimureriet. Denne innvielsen ga han fritt til dem han mente var rede for den, både kvinner og menn, noe som var radikalt i øvrige esoteriske kretser på denne tiden hvor medlemskap ofte var utelukkende for menn. Frem til utbruddet av den franske revolusjon vekslet Saint-Martin med å enten holde leksjoner for sine studenter, skrive bøker eller reise utenlands hvor han familiariserte seg med andre initierte. Han fikk spesielt interesse for mystikeren Jacob Böhme, ”skomakeren fra Görlitz”, gjennom sin venn Rudolphe Salzmann, fordi Böhmes lære var av samme essens som det han hadde lært av Pasqually. Saint-Martins skrifter og tanker ble svært influert av Böhmes Teosofi etter dette, og han beskrev fra nå av Pasqually som sin første mester, men Böhme som sin største. Salzmann bodde i Strasbourg hvor Saint-Martin tilbrakte mye tid fremover. Det er også her han kom i kontakt med sin nye orden ”De Ukjente Filosofer”. I 1790 brøt han alle tidligere bånd med Frimureriet og ba om å bli strøket av alle matrikler og medlemslister, noe som avrundet hans forbindelser med Elus Cohens som organisasjon. Samme år reiste han til Russland og ble mottatt ved hoffet der. Her involverte han seg med flere prominente adelsmenn og esoterikere og tok til seg flere elever. Saint-Martin døde i Strasbourg i 1803 og etterlot seg en rekke enkeltmennesker og familier som underviste og initierte nye individer inn i den tradisjon som han selv formidlet.
689 Zita
689 Zita er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 12. september 1909 av Johann Palisa fra Universitäts-Sternwarte Wien i Wien. Den er oppkalt etter Zita av Bourbon-Parma, gift med keiser Karl I av Østerrike-Ungarn.
Smart Forfour
Smart Forfour er en bilmodell i supermini-segmentet (B-segmentet) produsert av den tyske bilprodusenten Smart, som eies av DaimlerChrysler. Bilen ble utviklet i samarbeid med Mitsubishi og produsert på samme fabrikk som Mitsubishi Colt i Born i Nederland. Den ble produsert fra 2004 til 2006. Smart Forfour ble tatt ut av salg i juli 2006 på grunn av dårlig salg. Da var 132 706 enheter blitt produsert.
Modellen ble levert som 5-dørs hatchback.
Hovedkonkurrenter var Mini (BMW) og Lancia Ypsilon.
Chinatown
Chinatown er en engelsk betegnelse på et område i en by utenfor Kina, særlig havnebyer, hvor kinesere har samlet seg og utgjør en betydelig del av befolkningen. Dette er gjerne svært synlig i utvalget av butikker og restauranter, og det er ikke uvanlig med gateskilt med kinesisk skrift, kinesiske dekorasjoner i gatene og andre særegenheter.
Radisson Hotels
Kjedens hoteller i deler av Europa, Afrika og Asia hadde merkenavnet Radisson SAS ettersom SAS også hadde eierskap i kjeden. SAS solgte hotellene i 2005 til Carlson Companies. Kjeden heter nå Radisson Blu, men det er fortsatt tett samarbeid mellom Radisson Blu og SAS, blant annet gjennom SAS EuroBonus.
Fra 1975 har Carlson Companies også eid restaurantkjeden T.G.I. Friday's gjennom selskapet Carlson Restaurants Worldwide Inc.
Det palestinske folk
Det palestinske folk (arabisk: الشعب الفلسطيني, ash-sha`b al-filasTīni), palestinere (الفلسطينيون, al-filasTīnīyyūn), eller palestinske arabere (العرب الفلسطينيون, al-`arab al-filasTīnīyyūn) viser til arabisktalende folk med opphav i Palestina.
Den samlede palestinske befolkningen i verden anslås å utgjøre mellom 10 og 11 millioner, hvorav over halvparten er statsløse, det vil si ikke har statsborgerskap i noen land. Palestinerne er fortrinnsvis sunnimuslimer, selv om det også finnes et kristent mindretall, foruten andre mindre trosretninger.
Den første gangen betegnelsen palestinere ble brukt i større utstrekning, som et endonym for å referere til en tenkt nasjon, var før utbruddet av første verdenskrig, og det første kravet om nasjonal uavhengighet ble framsatt av den syrisk-palestinske kongress den 21. september 1921. Etter den palestinske fordrivningen i 1948, og i enda større grad etter den palestinske fordrivningen i 1967, ble uttrykket utvidet fra å bare vise til opprinnelsesstedet, men også til en følelse av felles fortid og fremtid, i form av en palestinsk nasjonalstat.
Rundt halvparten av alle palestinere lever fortsatt i Israel, Vestbredden,Gaza-stripen og Øst-Jerusalem. Den andre halvparten, hvorav mange er flyktninger, bor andre steder, i forskjellige deler av verden.
Det palestinske folket under ett er representert i det internasjonale samfunnet ved Palestinas frigjøringsorganisasjon (PLO) Den palestinske selvstyremyndigheten, offisielt etablert som resultat av Oslo-avtalen, er en midlertidig administrativ enhet som er nominelt ansvarlig for regjeringsutøvelsen i de palestinske befolkningssentrene på Vestbredden og i Gaza-stripen.
Etymologi
Det greske toponymet Palaistinê (Παλαιστίνη), som det arabiske Filastin (فلسطين) er beslektet med, forekommer første gang i den joniske historikeren Herodots verker fra midten av det 5. århundre før Kristus, hvor det viser til kystlandet fra Fønikia og ned til Egypt.
Herodot beskriver omfanget av parternes femte satrapi som følger: «Fra Posidiums by, [...] på grensen mellom Kilikia og Syria, så langt som til Egypt, utenom de arabiske områdene, som var fritatt for skatt, kom 350 talenter. Denne provinsen består av hele Fønikia og den delen av Syria som blir kalt Palestina, og Kypros. Dette er det femte satrapi.» Herodot bruker også uttrykket for hele folkeslaget, som når han taler om «syrerne fra Palestina» eller «palestinsk-syrere», en etnisk formløs gruppe han skiller fra fønikerne. Ordet kan sammenlignes med et vell av navn på folkeslaget som brukes i semittiske språk, old-egyptisk Prst, Assyrisk Palastu, og det gammelhebraiske Plishtim, hvor det sistnevnte også brukes i Bibelen for å beskrive filisterne.
Romerne populariserte ordet Palestina etter den tredje jødisk-romerske krig, da majoriteten av den jødiske overklassen ble tvangsflyttet fra landet etter den romerske seieren. Provinsen ble deretter omdøpt fra Iudaea til Syria Palaestina og Jerusalem til Aelia Capitolina.
Det arabiske ordet Filastin har for det meste blitt brukt for å referere til områdene, helt siden arabiske geografer overtok dette navnet. Filastini (فلسطيني), avledet av den latiniserte greske betegnelsen Palaestina (Παλαιστίνη), ser ut til å ha blitt brukt som et adjektivisk navneord i regionen så tidlig som i det 7. århundre.
I den britiske mandatperioden, ble ordet «palestinere» brukt om alle folk som bodde i området, uavhengig av religion og etnisitet, og de som fikk statsborgerskap av mandat-myndighetene, ble tildelt «palestinsk statsborgerskap».
Etter Israels opprettelse i 1948 er ordene «Palestina» og «palestiner» om palestinske jøder stort sett gått ut av bruk. For eksempel endret den engelskspråklige avisen The Palestine Post navnet til The Jerusalem Post i 1950. Jøder i Israel og på Vestbredden identifiserer seg i dag generelt som israelere. Arabiske innbyggere i Israel identifiserer seg som israelere, palestinere og/eller arabere.
Palestinsk språk
Palestinsk-arabisk er en arabisk dialekt som er spesiell for palestinerne, og det er en undergruppe av den bredere levantinske arabiske dialekten. Den har tre store undervarianter, og for å skjelne mellom disse brukes ofte uttalen av «qāf» som nøkkel. I de fleste byene uttales det med glottalplosiv; i mindre landsbyer og på landet med faryngaliseret k (et unikt karakteristikum ved palestinsk-arabisk); og i de aller sørligste områdene med g, som for eksempel hos beduinene. I flere landsbyer i Galilea (f.eks. Maghār), og spesielt, men ikke bare, hos drusere uttales qāf faktisk som i klassisk arabisk.
Ifølge Barbara McKean Parmenter har araberne i Palestina bevart de opprinnelige semittiske stedsnavnene som er nevnt i Bibelen for stedene som ble dokumentert av den amerikanske arkeologien Edward Robinson i begynnelsen av det 20. århundre.
Eton (Berkshire)
Eton ligger tett inntil Windsor, og de to byene er forbundet med Windsorbroen over Themsen. Broen var tidligere åpen for biltrafikk, men er nå en gangvei mellom sentrum i Windsor og hovedgaten i Eton. Sognet omfatter også den store landsbyen Eton Wick, rundt 3 km vest for byen. Den har en befolkning på 4980 innbyggere.
Byen hørte tidligere til Buckinghamshire.
Lillebæltsbroen (1935)
Lillebæltsbroen eller Den gamle Lillebæltsbro over Lillebælt var den første faste forbindelse mellom Jylland og Fyn. Den kombinerte vei- og jernbanebroen ble dels bygget under den store depresjonen for å holde arbeidsløsheten nede; arbeidet ble startet i 1929 og varte til 1935, og broen ble innviet 14. mai samme år.
Broen er 1 178 meter lang og 20,5 meter bred. Fri seilingshøyde er 33 meter. Broen er utstyrt med 2 jernbanespor og 2 meget smale kjørefelt. Broen erstattet fergeforbindelsen mellom Strib og Fredericia.
Broen ble avlastet i 1970, da den nye Lillebæltsbroen overtok en stor del av veitrafikken.
Det er Banedanmark som står for vedlikehold av broen. De fem brofagene ble malt i perioden 2003–07, sist brofagene hadde blitt malt var i perioden 1966–71.
690 Wratislavia
690 Wratislavia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 16. oktober 1909 av Joel Hastings Metcalf fra Taunton i Massachusetts, USA. Wratislava er det latinske navnet på Wrocław.
Frödinge
Frödinge er et tettsted i Vimmerby kommune i Kalmar län i landskapet Småland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 383 innbyggere.
Frödinge ligger cirka 10 kilometer øst for Vimmerby. Frödinge er kanskje mest kjent for sine smålandske ostekaker som lages hos Frödinge Mejeri AB som har cirka 160 ansatte. Frödinge trekirke er fra 1744.
Bergensavisen
Bergensavisen (BA) er en norsk dagsavis som blir utgitt i Bergen i Hordaland. Den kom ut første gang 23. mars 1927 under navnet Bergens Arbeiderblad. BA har som formål å drive uavhengig og saklig journalistikk forankret i arbeiderbevegelsens ideer om frihet, demokrati og likeverd.
Som lokalavis i Bergen konkurrerer BA med Bergens Tidende. For at avisen skal kunne opprettholde driften mottar den årlig pressestøtte.
Byens arbeiderpresse
Den første sosialdemokratiske avisen i Bergen var Arbeidervennen, som ble startet av arbeiderbevegelsens grunnlegger i Bergen, Sophus Pihl. Han var dansk fagforeningsmann, hadde bodd i eksil i Sør-Afrika i sju år da han kom tilbake til Bergen i 1885 og umiddelbart startet avis. Han døde i 1888, men hadde etablert en avistradisjon, som ble videreført under skiftende navn.
I desember 1893 ble Arbeidet etablert, og ble den første røde dagsavisen i landet. I 1905 overtok Arbeiderpartiet i Bergen avisen. I 1911 ble Arbeidet og Bergens Arbeiderparti sentrale i organiseringen av Fagopposisjonen, som fikk flertall på landsmøtet i Arbeiderpartiet i 1918.
Avisens posisjon i byen var så sterk at Arbeiderpartiets første forsøk på å opprette en ny, konkurrerende avis strandet.
Bergens Arbeiderblad
Mot slutten av 1920-tallet var NKP svekket og AP styrket. I 1927 ble derfor Bergens Arbeiderblad startet som konkurretn til Arbeidet. Mange av leserne og nøkkelfolkene forlot snart Arbeidet og sluttet opp om den nye avisen, blant annet den kjente og sentrale kulturskribenten Andreas Paulson. Første nummer forelå 23. mars 1927, og avisen kom daglig.
Bergens Arbeiderblad ble fra starten av finansiert av LO. Da Arbeidet ble utkonkurrert i 1930, tok avisen navnet BA, og vokste voldsomt, såpass at BA truet med å utkonkurrere Bergens Tidende mot slutten av 1930-årene.
Den første redaktøren var Gunnar Ousland, som ukependlet til Oslo. Den neste var Oscar Ihlebæk (1900-45). Han var redaksjonssekretær fra starten i 1927, ble redaktør i 1938 og var redaktør fram til BA ble stanset av nazistene i februar 1941.
Både Arbeidet og BA ble stanset under andre verdenskrig. Under okkupasjonen var avishuset i Christian Michelsens gate 4 hovedkvarter for Nasjonal Samling i Bergen. Ihlebæk ble sendt til fangeleir i Tyskland, og var fange i Sachsenhausen konsentrasjonsleir fra desember 1943, og fra julen 1944 i underleiren Gross-Rosen. Han døde i Bergen-Belsen.
Bergens Arbeiderblad startet opp igjen i fredsdagene i mai 1945, men manglet penger, utstyr, avispapir og kompetanse. Så lenge avisen hadde penger og avispapir, var den byens største avis, noen måneder i 1945. Men så tok både pengene, avispapiret og kreftene slutt høsten 1945.
I mange år var det sterk strid både om avisens journalistikk og om eiendomsretten til avishuset mellom avisen og LO på den ene siden, og Arbeiderpartiet på den andre. Både Per Bratland og Egil Helle sluttet etter strid med de lokale eierne. Mot slutten av 1970-årene var avisen nær konkurs.
Bergensavis i tabloid
I 1981 la Bergens Arbeiderblad om fra å være en helformat ettermiddagsavis for hele Vestlandet, til å bli en halvformat morgenavis for Bergen. I 1984 brøt avisen med partijournalistikken og endret linje til å drive fri og uavhengig journalistikk, forankret i et sosialdemokratisk grunnsyn. Avisen hadde sterk fremgang, og fordoblet opplaget fra 1981 til 1994. I 2004 hadde avisen sitt høyeste netto-opplag, 32,130 eksemplarer. Siden er opplaget kraftig redusert og lå i 2016 på om lag 16 000 eksemplarer i netto-opplag.
Kuitun
Kuitun (kinesisk: 奎屯; pinyin: Kuítún; uigursk: كۈيتۇن ; Küytun) er et byfylke i det autonome prefekturet Ili i den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina.
Bergensavisen
Bergensavis i tabloid
2. september 1990 begynte BA å utgi søndagsavis, bare en uke etter Dagbladet og Trondheimsavisa, og på samme søndag som VG. Søndagsavisen ble lagt ned 20. mars 2016, samme dag som Bergens Tidende sluttet med sin søndagsutgave.
Kuitun
Befolkningen var på 263,947 innbyggere i 1999.
Bergensavisen
Bergensavis i tabloid
Et offisielt navnebytte skjedde 10. august 1991 da navnet ble endret fra Bergens Arbeiderblad til Bergensavisen. Utad het avisen fremdeles bare BA. 8. mars 1994 endret BA formatet fra halvformat til tabloid, samtidig som trykkingen ble flyttet fra Fyllingsdalen til nytt trykkeri på Minde.
Kuitun
Økonomi og samferdsel
I Kuitun ligger Kuitun kullkraftverk med 270 MW kapasitet.
Bergensavisen
Bergensavis i tabloid
BA lanserte nettavis 19. januar 1996 som den første dagsavisen i Bergen og en av landets første aviser.
1. september 2014 etablerte BA nettstedet Vest24 sammen med Kvinnheringen, Hardanger Folkeblad, Nordhordland, Firda, Firdaposten og Tidens Krav. Vest24 hadde hovedfokus på økonominyheter og skulle dekke næringslivet på vestlandet. Nettstedet ble lagt ned 8. juli 2016.
I 1998 måtte Trond Mohn redde avisen i 1998 ved å kjøpe seg inn. Men i 2000 var BA fortsatt i krise, så redaktør Bergos julegave til de ansatte ble ikke som ellers en flaske vin, men en flaske tran.
I 2002 snudde tallene omsider, så avisen gikk med overskudd. Opplaget økte gradvis fra 16.000 til 32.000 solgte aviser daglig. To ganger i Bergos sjefstid er BA blitt kåret til årets avis i Norge. I 2008 solgte avisen både avishus og avispressen på Minde.
Bergensavisen er blant de avisene som mottar mest statsstøtte i Norge. For 2015 var produksjonstilskuddet 27,7 millioner, for 2016 25,7 og for 2017 vel 27,6 millioner kroner. I 2021 var tilskuddet 35 millioner.
Opplag
Kilder dersom ikke annet er nevnt: Perioden 1947–1995: Sigurd Høst: Aviskonkurransen, IJ 1996 (ISBN 82-7147-159-7), ellers Aviskatalogen.
Nordre Årøy
Nordre Årøy er en øy som ligger i Færders skjærgård i Oslofjorden, tvers overfor tettstedet Årøysund på Nøtterøy. Sør for Nordre Årøy ligger Søndre Årøy. Mellom øyene ligger Geiteskjærene. Nordre Årøy inngår i Færder nasjonalpark.
Navn
Den riktige gammelnorske formen skal være Alrøy, som kommer av trenavnet olr (nå or), betydningen blir derfor: oreskogøyen. Navnet uttales i dag som oftest Å'rø av lokalbefolkningen.
Sîr Ninglor
Sverdlilje-elva eller Sîr Ninglor er en fiktiv elv fra J.R.R. Tolkiens verden Midgard. Den er også noen ganger kalt Langlilja. Denne elva lå i Rhovanion og var et av tilløpene til den store elva Anduin.
Elva ble kalt Sîr Ninglor av alvene og dette betyr Gullvann elv. Langlilja er en kort men viktig elv i Anduins dal. Den begynner som to unavngitte småelver i Hithaeglir, og flyter så vestover mot Anduin, og Langlilja rant inn i Anduin i et området med myrer kalt Sverdliljevollene.
Etter den siste alliansen mellom alver og menn, dro Isildur, sønn og arving av Elendil og bærer av den ene ringen, fra Mordor mot nord og ved Sverdliljevollene ble han og følget hans overfalt av orker og Isildur ble drept og den ene ringen gikk tapt i Langlilja.
Lenge etter dette, i det tredje tidevervet, var det noen Stoorer som bodde like ved elva Langlilja, og blant den var Déagol, som først fant ringen og som ble drept av sin fetter Sméagol som siden ble tilkrypet Gollum. Ringen gav Gollum et unaturlig langt liv. Gollum vandret etter en tid oppover langs elva og helt til dens kilde i Tåkefjellene, noe som forte ham til noen glemte grotter like ved Ork byen.
Saruman lette etter den ene ringen i hele Langliljas elveløp, og i området rundt den, men han fant den aldri, selv om det sies at han fant levningene etter Isildurs døde kropp.
List of Middle-earth rivers Hydrografia Śródziemia
Tore Bernitz Pedersen
Tore Bernitz Pedersen (født 26. januar 1935 i Oslo, død 17. april 2015 ) var en norsk tegner, illustratør og reklamemann.
Tore Bernitz Pedersen ble utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole i Oslo 1953–1955 under Chrix Dahl og Olav Mosebekk og ved Regent Polythecnic Art School i London 1955–1956. Han arbeidet i reklamebyrå, illustrerte for aviser, tidsskrifter, forlag og også NRK. Han var mest aktiv som avistegner i 1970-årene, blant annet for Aftenposten, Dagbladet og Fredriksstad Blad. Bernitz Pedersen arbeidet dessuten mye med bokillustrasjoner, akvareller og fri kunst.
Han bodde på Hydra med vennen Axel Jensen i begynnelsen av 1960-årene. Deres vennskap fortsatte, og de utga tegneserien Doctor Fantastisk sammen med Roar Høyland og Terje Brofos (Pushwagner). Serien gikk i Dagbladet i midten av 1970-årene. Han illustrerte Alf Prøysens sangbok Fra Hompetitten til bakvendtland, flere av Georg Apenes' bøker om Fredrikstad og omegns lokalhistorie samt sin venn Olav Angells bøker om Oslo og hans Haiku diktsamling.
Tore Bernitz Pedersens tegninger er holdt i en rask og lett, humørfylt og energisk tegnestil, ofte utført med spiss filtpenn. Motivene kan være både snille karikaturer og politiske kommentarer, lyriske vignetter og upretensiøse bruksillustrasjoner i en internasjonal reklametradisjon.
Tore Bernitz Pedersen ble medlem av Tegnerforbundet i 1958. Han bodde og arbeidet i mange år i Fredrikstad i Østfold, hadde fire barn og var gift med Reidun Bernitz Pedersen.
Knut Andreas Olsen
Knut Andreas Olsen (født 19. januar 1944, død 13. august 2008) bedre kjent som Knutta, var en profesjonell trubadur fra Arendal, Aust-Agder.
Bakgrunn
Knutta vokste opp på Eydehavn, og begynte allerede med sang og musikk i søndagsskolen. Han kjøpte gitar for konfirmasjonspengene, og spilte 50-talls rock i ungdomstiden. Hans musikalske karriere var mer eller mindre basert rundt Folkets Hus Eydehavn. Han spilte i rockebandet Hot Five, bl.a som var revyorkester for den tradisjonelle Granerevyen i Arendal i 1962 og 1963. Han debuterte i samme revy som tekstforfatter, komponist og artist i 1967, og var med i 16 revyer.
Priser
Knutta mottok Aust-Agder fylkes kulturpris i 1990 og Folkets Hus hederspris post mortem i 2008.
Han ble begravet i Stokken kirke 20. august 2008. Representanter fra lokalt arbeidsliv, idrettslag, Eydehavnmuseet, Filadelfia, Arbeiderpartiet med flere, møtte i begravelsen. Minnetale ble hold av bl.a fylkesordfører i Aust-Agder, Laila Øygarden, ordfører i Arendal, Torill Rolstad Larsen og arbeiderpartileder i Aust-Agder, May Britt Lunde.
1890 Konoshenkova
1890 Konoshenkova er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaget 6. februar 1968 av Ljudmila Ivanovna Tsjernikh ved Krim-observatoriet i Nautsjnij.
Dushanzi
Dushanzi (kinesisk: 独山子区; pinyin: Dúshānzǐ Qū; uigursk: مايتاغ رايونى / Maytağ Rayoni) er et distrikt i byprefekturet Karamay i den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina.
Arealet er på ca 400 km² og innbyggertallet på ca 60.000.
Tenerife-ulykken
Tenerife-ulykken 27. mars 1977 var en kollisjon mellom to Boeing 747 jumbojetfly på rullebanen på Los Rodeos-flyplassen på Tenerife i Kanariøyene. Til sammen 583 mennesker omkom i ulykken, noe som gjør den til tidenes dødeligste flyulykke.
Etterforskningen viste at det ene flyet hadde misforstått en melding fra kontrolltårnet og startet avgangen før rullebanen var klar. De to flyene så ikke hverandre på grunn av tett tåke.
Bakgrunn
Pan Am Flight 1736 var på vei fra New York. Det var et Boeing 747-100-fly med registrering N736PA og navn «Clipper Victor». Flyet var den første Boeing 747-maskinen til å bli satt i kommersiell tjeneste. Piloten var Victor Grubbs.
KLM Flight 4805 var på vei fra Amsterdam. Flyet var en Boeing 747-200 med registrering PH-BUF og navn «Rijn». Kapteinen var den erfarne piloten Jacob Veldhuyzen van Zanten.
Begge flyene var på vei til Las Palmas, men terrorister som ønsket uavhengighet for Kanariøyene hadde sprengt en bombe der. De truet med å sprenge flere på Las Palmas-flyplassen, noe som hadde tvunget den til å stenge. Flyene som skulle lande ved Las Palmas ble omdirigert til den lille Los Rodeos-flyplassen på Tenerife.
Los Rodeos var ikke utstyrt for å ta imot så mange fly, og flere fly måtte parkeres på taksebanen ved siden av rullebanen. Fly som skulle til rullebanen var derfor nødt til å takse på selve rullebanen.
Avgang
Etter hvert ble det klart at bombetrusselen var falsk og at Las Palmas kunne gjenåpnes og flyene gjøre seg klare til avgang igjen. KLM-flyet fylte drivstoff før det satte av gårde mot enden av rullebanen for å snu 180 grader og gjøre seg klar til avgang, mens Pan Am-flyet fulgte etter på rullebanen.
Imens hadde tåke drevet inn over Los Rodeos, og redusert sikten betydelig, noe som gjorde det umulig for de to flyene å se hverandre. Flyplassen manglet også bakkeradar. Pan Am-flyet var beordret til å svinge av rullebanen og inn på taksebanen ved avgang C3, men siden dette innebar en 135 graders sving, nesten umulig for en stor Boeing 747, antok Pan Am-mannskapet at de skulle svinge av ved den mer naturlige C4-avgangen.
KLM-flyet hadde nå svingt rundt og ventet på avgangstillatelse. De fikk tillatelse til å følge oppsatt rute etter avgang, men hadde ikke fått avgangstillatelse ennå. Imidlertid ble dette tolket feil, og co-piloten ga beskjed om at de skulle ta av. Flygelederen ba da KLM-flyet om å vente, men meldingen til KLM-flyet ble forpurret av en melding som Pan Am-flyet sendte samtidig. Flygelederen ba Pan Am-flyet om å vike fra rullebanen, og flyingeniøren i førerkabinen på KLM-flyet ble bekymret for at rullebanen ikke var klar. Imidlertid ble denne advarselen satt til side av kaptein van Zanten som iverksatte avgang.
Kollisjon
Fra Pan Am-flyet så man lysene på KLM-flyet omtrent 9,5 sekunder før sammenstøtet, og de gjorde et fortvilet forsøk på å få flyet sitt av rullebanen. KLM-pilotene innså også sin fryktelige feiltakelse og forsøkte å få flyet opp i luften med en gang, så brått at halen på flyet skrapte i bakken over en lengde på 20 meter.
Det var imidlertid for sent, og nederste del av KLM-flyet kolliderte med taket av Pan Am-flyet like foran vingen. KLM-flyet styrtet 150 meter lenger borte og skled nedover rullebanen. Ingen av de 234 passasjerene eller mannskapet på 14 om bord i KLM-flyet overlevde. Pan Am-flyet tok fyr, og de fleste passasjerene omkom. Av de 396 personene om bord (375 passasjerer, mannskap på 21) overlevde kun 61, 54 passasjerer og syv besetningsmedlemmer, blant disse de tre i førerkabinen.
Oras
Oras er en kommune i provinsen Eastern Samar på Filippinene. Under folketellingen i 2000 kom man til et befolkningstall på 31 315 i 6 201 husstander.