cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Louis Bernacchi
Tidlig liv
Bernacchi ble født i Belgia, men foreldrene kom fra Italia. De emigrerte til Hobart på Tasmania, der sønnen fikk sin utdannelse. Han fikk opplæring i astronomi ved Melbourne Observatory.
Polarutforskning
Han deltok på Carstens Borchgrevinks antarktisekspedisjon (1898–1900) som overvintret på Kapp Adare. Han hadde sluttet seg til ekspedisjonen på New Zealand etter at den opprinnelige fysikerkandidaten hadde blitt avvist av medisinske årsaker. Ekspedisjonen var den første som overvintret på det antarktiske kontinentet og den første som gjennomførte en sledeferd mot Sydpolen. Han skrev boken To the south polar regions: expedition of 1898-1900 om ekspedisjonen, utgitt i 1900. Hans barnebarn Janet Crawford har redigert en versjon av hans dagbøker fra ekspedisjonen under tittelen The First Antarctic Winter: The story of the Southern Cross Expedition of 1898-1900.
Bernacchi vendte snarlig tilbake til Antarktis, denne gang som fysiker på Robert Falcon Scotts Discovery-ekspedisjon (1901–1904). Bernacchi var den eneste av ekspedisjonsdeltakerne som hadde vært i Antrktis tidligere. I løpet av reisen gjennomførte han omfattende magnetiske observasjoner. I kjølvannet av ekspedisjonen ble Bernacchi hedret med Polarmedaljen og Æreslegionen. Scott var forlover for Bernacchi da han giftet seg i England i 1906, og tilbød ham plass på den forestående Terra Nova-ekspedisjonen. Bernacchi avslo imidlertid deltakelse på den sjebnesvangre ekspedisjonen på grunn av familianliggender.
Senere karriere
Etter å ha gjennomført to korte ekspedisjoner til Afrika og det øvre Amazonasbassenget i Peru, gjennomførte Bernacchi to mislykkede forsøk på å bli valgt til House of Commons for De liberale. Han investerte også i gummiplantasjer i Malaya, Java og Borneo.
Under første verdenskrig tjenestegjorde han i Royal Naval Volunteer Reserve, Admiralty og United States Navy. In 1919 mottok han både Order of the British Empire og United States Navy Cross. Etter krigen fortsatte han i gummiindustrien.
Bernacchi var aktiv i vitenskapelige organisasjoner, i første rekke i Royal Geographical Society der han var rådsmedlem fra 1928 til 1932. Han planla en egen ekspedisjon til Antarktis i 1925, men lykkes ikke med å skaffe tilveie nok midler. I 1930 organiserte han British Polar Expedition og han bidro også i organiseringen av det andre internasjonale polaråret 1932–33.
Han skrev en rekke bøker om Antarktis, inkludert en biografi om Lawrence Oates kalt A Very Gallant Gentleman i 1933 og Saga of the Discovery i 1938. Under andre verdenskrig deltok han igjen i Royal Naval Reserve Volunteers frem til sin død i 1942.
Minne
Tre landemerker i Antaktis bærer hans navn: Bernacchi Head på Franklin Island og Bernacchi Bay og Cape Bernacchi på kysten av Victoria Land.
Trykkefrihetstiden
Trykkefrihetstiden er benevnelsen for en periode i Danmark-Norges litteraturhistorie da det hersket full trykkefrihet under eneveldet. Trykkefrihetstiden var fra Johann Friedrich Struensees første selvstendige lov, reskriptet av 14. september 1770 og til gjeninnføring av sensuren igjen etter Struensees fall fra makten ved reskript av 20. oktober 1773.
Bakgrunn
Det hadde eksistert en sensurlovgivning siden eneveldets innføring i Danmark i 1660 og den ble spesifisert i Christian V's Danske Lov kap. 21 artikkel 1-6: Om Bøger og Almanakker. Denne loven sier at alle som ville utgi noe, først skulle la teksten leses gjennom av det fakultet som emnet tilhørte, deretter ville signaturen Imprimatur og professorens navn bak på bokens forreste eller siste tittelblad vise at boken var godkjent av sensuren. Loven siktet først og fremst på skrifter av politisk og teologisk innhold, og disse ble sett gjennom av sensuren før utgivelse.
Loven
Struensees mening var å oppmuntre til en fri debatt om den lange rekken av reformer og omveltninger som hans styre skulle avstedkomme. Og han hadde sannsynligvis også regnet med at han med dette trekket ville vinne befolkningens sympati. Som så mye annet i Struensees styre ble resultatet imidlertid ikke som forventet.
Forfatterne
Mottakelsen av reskriptet vakte ublandet glede både fra landets egne forfattere og rundt omkring i Europa. Den franske opplysningsfilosofen Voltaire skrev et hyllningsdikt til kongen, som høstet æren.
De første skriftene som kom ut, var forholdsvis positive overfor styret. Historikeren og boksamleren Peter Friderich Suhm skrev:
Suhm så hvilke følger en fullstending opphevelse av sensur kunne ha i en stat som var helt uvant med denne friheten. Man hadde ikke bygget opp en selvstendig litteratur og deler av den som fantes var en strøm av anonyme skrifter hvis eneste formål var å kaste skitt.
Det varte heller ikke lenge før de første skrifter av dette slaget dukket opp og snart fulgte en regelrett flodbølge av skrifter. Embetsmannen og boksamleren Bolle Willum Luxdorph samlet på skriftene så godt han kunne i løpet av de tre årene Trykkefrihetstiden varte. Etter hans død ble de overlevert til det Kongelige Bibliotek, hvor de er i dag. De 1051 forskjellige skriftene er innbundet i 45 tykke bind. Samlingen er allikevel ikke komplett.
Tross den fullstendige pressefriheten var det svært få av forfatterne som turde stå frem med sitt forfatternavn på tittelbladet. I stedet fant de på greske navn som symboliserte deres kjærlighet til fedrelandet og folket: Philodanus, Philokosmus, Philodaneias, Philalethes osv. Alle navnene av denne typen fremkalte vittigheten om at det var på grunn av alt det «phileri» (philos = elsker) at litteraturen led.
Langt de fleste av disse skriftene kritiserte Struensees mange tiltak både i det skjulte og åpent. Skriftene ble godt mottatt av leserne og på grunn av sitt ofte svært lettleselige innhold ble de lest av alle sosiale lag i København. Det medførte at mange skrifter ikke hadde annet formål enn å tjene penger.
Mange av skriftene hentydet til forholdet mellom Struensee og dronning Caroline Mathilde. Det var Struensee som var far til Caroline Mathildes datter Louise Augusta. Ryktene florerte i samtiden. Insinuasjonene ble ofte fremsatt i form av mer generelle diskusjoner rundt ekteskaps-og sedelighetsforholdene, men samtiden var ikke i tvil om hva de hentydet til.
Hovedinntrykket av alle trykkefrihetstidsskriftene er at de fleste benyttet seg av en svært grov tone. Det var normalt i datidens litteratur å formulere seg «i de mest superlative udtryk», men skriftene fra denne perioden overskrider selv denne karakteristikken. Et av skriftene omtaler Struensees fritenking på denne måten:
Reskriptet av 7. oktober 1771
Selv Struensee ble overrasket og forarget over resultatet av sin trykkefrihetsforordning og strammet den inn med reskriptet av 7. oktober 1771. Loven opphevet ikke sensurfriheten, men bekjentgjorde at forfatterne av disse satiriske og opprørske skriftene ikke måtte inneholde noe som gikk imot gjeldende lovgivning. Dessuten fastslo den at boktrykkerne ikke måtte utgi noe skrift uten å vite hvem forfatteren var. Intet skrift måtte gis ut uten at det enten bar boktrykkerens eller forfatterens navn på tittelbladet. Formuleringen om at et skrift ikke måtte overtre gjeldende lovgivning var imidlertid uheldig ettersom de fleste lovene på området var gitt langt tilbake i tid og ofte i vage og uklare vendinger.
Det var som om en demning brast med det første trykkefrihetsreskript. Strømmen av skrifter ble ikke dempet ved det andre og de fortsatte i samme kritiske ånd. Struensees styre ble mer og mer upopulært i befolkningen etter hvert som hans lover grep inn i alle avkroker og røsket opp i danskenes dagligliv. Dessuten skaffet han seg utallige fiender ved mange avskjedigelser på grunn av rasjonaliseringen og sentraliseringen av regjeringsapparetet. Selv trykkefrihetslovgivningen var med på å vende folkestemningen mot ham. Ikke som følge av selve loven, men på grunn av at den overveiende ble benyttet til å skrive mot Struensee.
Struensees fall
Natten mellom den 16. og 17. januar ble det gjennomført et kupp mot Struensee og grev Enevold Brandt. De ble kastet i fengsel og enkedronning Juliane Marie og hennes sønn arveprins Frederik ble satt i spissen for en ny regjering. Under rettssaken mot Struensee forble de lovene han hadde formulert gjeldende. Det betydde at strømmen av skrifter mot Struensee fortsatte selv i denne perioden. Mange av dem var formulert som samtaler mellom Struensee og hans medsammensvorne eller mellom Struensee og hans foreldre eller til og med Struensee i helvete i samtale med Satan.
Etter hvert som rettssaken kom i gang og den første euforien over regjeringsskiftet hadde lagt seg, syntes en viss medfølelse å melde seg for Struensee og særlig dronning Caroline Mathilde, som satt i husarrest på Kronborg. Dette viste seg tydelig etter at presten Balthasar Münter ga ut Struensees omvendelseshistorie. Münther hadde besøkt Struensee i arresten og angivelig fått han omvendt fra inkarnert fritenker til angrende kristen. Skrifter begynte å komme ut hvor Struensee ble fremstilt som en som beklaget seg over at onde mennesker utga skrifter som fant opp fiktive samtaler med han.
Innskrenkninger i trykkefriheten
Ove Høegh-Guldberg ble utnevnt til stats- og geheimekabinettsekretær i den nye regjeringen. Det innebar at han oppnådde omtrent den samme stilling som Struensee hadde tidligere. Nå formulerte han Danmarks lover med den viljeløse kongens underskrift. Høegh-Guldberg var ikke tilhenger av de moderne opplysningstankene og spesielt mente han at trykkefriheten med dens utallige fornærmelser mot kongelige, kirken og staten var utilbørlig. Det resulterte i reskriptet av 20. oktober 1773 som forbød å sette noe inn i bladene Overtredelser kunne politimesteren straffe med bøter fra 50 til 200 riksdaler eller i mangel av betaling fengsling. Politimesterens kjennelse kunne ikke appelleres. En måned senere ble forbudet utvidet med reskriptet av 27. november 1773 til også å omfatte kobberstikk og andre former for offentliggørelser. Selv om sensuren ikke ble gjeninnført i sin gamle form som krevde forhåndsgodkjennelse av sensorer før offentliggørelse, ble resultatet av denne nye loven i realiteten et skritt tilbake til de gamle tider.
Tilstanden varte til statskuppet den 14. april 1784, foranlediget av kronprins Frederik, den senere Frederik VI og Andreas Peter Bernstorff. Spesielt Bernstorff ble ansett som hovedkraften bak en gjeninnføring av en relativt stor pressefrihet.
Følger
Til tross for den generelt lave kvaliteten på de fleste av trykkefrihetstidens skrifter er det klare utviklingstendenser som følge av den: I den foregående tid hadde holdningen vært at statssaker bare ble diskutert av statsmenn og at det politiske ansvaret ene og alene lå hos staten; men på grunn av åpningen for diskusjon innenfor disse emnene endret holdningen blant skribentene seg. Det ble nå ansett som en rett at borgeren kunne diskutere statens saker.
Det var heller ikke utelukkende stridsskrifter som kom ut i perioden, selv om de utgjorde langt størstedelen. Nasjonaløkonomen Andreas Schytte begynte å utgi sitt omfangsrike verk om Staternes indvortes Forfatning i 1773, som fastla statens plikter ut fra Montesquieus ideer.
Et av de første skriftene etter reskriptet av 14. september 1770 var diktet Philet skrevet av Johannes Ewald. Det er karakteristisk for perioden ettersom det er kritisk mot Struensee. Men kritikken er kun indirekte, idet det er utformet som en hyllest til minister J.H.E. Bernstorff, som Struensee hadde fått avsatt. Diktet er til gjengjeld høyst ukarakteristisk ved å føre et vakkert språk uten skjellsord. I 1772 utga Ewald komedien Harlekin Patriot, som var en satire over Trykkefrihetstidens mange pamflettskrivere.
Det var også i denne perioden at de norske dikterne med Johan Herman Wessel og Johan Nordal Brun i spissen briljerte i Københavns åndsliv. Det Norske Selskab ble stiftet i 1772 og ble en vesentlig institusjon for den videre inpirasjon i den dansk-norske litteraturen.
En annen følge var en fri import av skandaleombruste bøker og bøker som var forbudt i utlandet. F.eks. franskmannen Charles Theveneaus Le Gazetier Cuirassé: ou Anecdotes Scandaleuses de la Cour de France utgitt under pseudonym, som sannsynligvis ble kjøpt både av Bolle Willum Luxdorph og Suhm straks etter utgivelsen i 1771. Dessuten anskaffet Suhm seg også den politisk kritiske fremtidsromanen L'An 2440 fra 1770 av Louis-Sebastien Mercier. Disse forbudte bøkene ble importert av bokhandler Claude Philibert, som hadde bokhandel både i København og i Sveits. Herfra kunne han skaffe de bøkene som var ulovlig i Frankrike og fullt lovlig selge dem i Danmark.
Både boktrykkerne og forleggerne fikk et økonomisk oppsving på grunn av den stigende bokproduksjonen. Som for eksempel bokhandleren Søren Gyldendal som ga ut sine første selvstendige forleggerarbeider med den den bibliografiske Kritisk Fortegnelse over alle de Skrifter, som siden Trykkefriheden ere udkomne.... Den ble utgitt i tre årganger og redigert av kopist og senere stifter av Det danske Litteraturselskab Jens Wadum. Utgivelsen av skrifter i trykkefrihetstiden ga Gyldendal den nødvendige kapital til å slå seg ned som egentlig forlegger med forlaget Gyldendal i 1772.
Konsekvenser for Norge
Trykkefriheten løsnet et skred av særkrav fra norsk side. En sterk nasjonal stemning grep om seg i Norge, der sensurens bortfall vekket folk til nasjonal bevissthet og la grunnen for den politikken som åpnet for 1814. I 1771 utkom første bind av Gerhard Schønings arbeid med den utfordrende tittelen Norges Riiges Historie. Norske Selskabs opprettelse har spirer tilbake til Struensee-perioden 1770-72. I 1772 fremkom krav om uavhengige norske institusjoner ledet av nordmenn selv. Også den utenrikspolitiske situasjonen strammet seg, da Gustav 3. gjorde tydelige tilnærmelser til Norge, og det trakk opp til krig. Nå ble den danske regjeringen urolig for at Norge faktisk kunne bryte ut av unionen, og gjorde derfor i 1772 visse innrømmelser, store nok til å fjerne grunnlaget for en norsk folkereisning. Da krisen gikk over, lot regjeringen innrømmelsene falle. Da P.F. Suhm viste forståelse for Norges ønske om status som nasjon, svarte Guldberg: «Ingen nordmann er til. Alle er vi borgere av den danske stat. Skriv ikke for de foraktelige Christianiæ raissonneurs!»
Den første borgerkrigen i Sudan
Den første borgerkrigen i Sudan (arabisk; ; al-Ḥarb al-ʾAhliyyah as-Sūdāniyyah al-ʾAwilī; engelsk: The First Sudanese Civil War), også kalt Anyanya-opprøret eller Aynyanya I (Anya-Nya, ma'di for "slangegift:" Anyanya II var navnet brukt av en gruppe nuerdissidenter i 1978) og syttenårskrigen (Seventeen Years War), ble utkjempet fra 1955 (året før Anglo-egyptisk Sudan ble uavhengig) til 1972 mellom den sudanske regjeringa, basert i den nordlige delen av landet, og folkegrupper i Sør-Sudan (nuer, lotuko, madi, bari, acholi, zande, dinka m.fl.) som forlange representasjon i styret og større regionalt selvstyre. En halv million mennesker døde i krigen, som kan deles inn i tre faser: geriljakrig, Anyanya og South Sudan Liberation Movement.
Krigen ble avsluttet med Addis Abeba-avtalen i 1972, som gjorde at det ble opprettet en egen sørsudansk regjering, men avtalen klarte ikke å fjerne alle spenningene som opprinnelig hadde forårsaket borgerkrigen, som førte til at nord-sør-konflikten ble fortsatt i den andre borgerkrigen i Sudan, som varte fra 1983 til 2005. Perioden fra 1955 til 2005 blir derfor noen ganger regnet som én enkelt konflikt, delt i to voldelige faser av en elleve år lang våpenhvile.
Oslo Nye Teater
Teateret er organisert som et aksjeselskap under navnet Oslo Nye Teater AS. Aksjeselskapet er heleid av Oslo kommune.
Oslo Nye Teater har et gjennomsnittlig årlig publikumsbesøk på ca. 140 000. I tillegg til ca. 90 fast ansatte, engasjerer teatret personell i prosjektbaserte stillinger etter behov. Oslo Nye Teater driver fire scener i tre teaterhus: Oslo Nye Hovedscenen i Rosenkrantzgate 10, Oslo Nye Centralteatret og Teaterkjeller'n i Akersgata 38, og Oslo Nye Trikkestallen i Torshovgata 33. Oslo Nye Teater AS er heleid av Oslo kommune.
Historikk
Teaterhuset i Rosenkrantzgate (nåværende Hovedscenen) åpnet som Det Nye Teater 26. februar 1929. Teatret ble grunnlagt ved store pengeinnsamlinger under første verdenskrig, og hadde et program som først og fremst gikk ut på å oppføre norsk dramatikk.
Johan Bojer var Det Nye Teaters fremste og ivrigste talsmann. Teatret bygget sin egen bygning i Rosenkrantz' gate 10 i Oslo, og knyttet til seg en rekke gode skuespillere fra Nationaltheatret: Harald Stormoen, Henrik Aabel og Odd Frogg.
I 1959 ble teatret slått sammen med Folketeatret under navnet Oslo Nye Teater.
I 1971 overtok teatret også driften av Centralteatret. Siden 1. januar 1999 er teatret eid av Oslo kommune.
Dukketeatret
Dukketeatret som var en del av Folketeatret, ble ved sammenslåingen mellom Det Nye Teater og Folketeatret en del av Oslo Nye Teater. Ved Folketeatret var det Agnar Mykle som var blitt engasjert i 1953 av teatersjef Hans Jacob Nilsen til å bygge opp dukketeatret, og Julian Strøm hadde ledet arbeidet med dukketeatret videre da Mykle trakk seg ut. Julian Strøm fortsatte som leder av Oslo Nyes Dukketeater fra 1959. I 1968 overtok Agnar Mykles sønn Arne Bust Mykle som leder av Oslo Nye Dukketeatret. Under Arne Mykle ble det tatt opp seks dukkespiller-aspiranter, blant dem Kjersti Germeten og Ragnhild Wang. Flere av disse aspirantene ble siden ansatt ved Oslo Nye.
Andre sentrale dukkespillere ved Oslo Nye har vært Mona Wiig, som senere ble leder av Riksteatrets dukketeater, Marit Hulaas Stubberud, Åsmund Huser, Jan Erik Christiansen og Marianne Edvardsen.
Dukketeaterensemblet ved Oslo Nye mottok Kritikerprisen 1983/1984 for oppsetningen Den hvite selen, som Kjersti Germeten regisserte.
Lokaler
Fra 1966 til 2003 hadde Dukketeatret tilholdssted på Frogner Hovedgård, i Oslo Bymuseums lokaler. I 2003 flyttet Dukketeatret til Trikkestallen på Torshov, der det fortsatt (2018) holder til.
Joe Walsh
Han er best kjent for sin tid med Eagles, men har også hatt suksess med sin solokarriere og er en mye brukt studiomusiker. Walsh ble først med i James Gang i 1969. Der var han medlem frem til 1972, og forflyttet seg deretter til bandet Barnstorm. I 1976 gikk han til Eagles. «Hotel California» var det første albumet han var med på å lage. Han har også spilt i Ringo Starr & His All-Starr Band. Han var også medlem i supergruppen The Best, sammen med Keith Emerson (fra Emerson, Lake & Palmer) på keyboards, John Entwistle (fra The Who) på bassgitar og sang, Jeff "Skunk" Baxter (fra Steely Dan og The Doobie Brothers) på gitar og Simon Phillips (Fra The Jack Bruce Band, 801, The Jeff Beck Group og Toto på trommer).
I midten av 1960-årene, etter studier ved Kent State University, spilte Walsh med forskjellige lokale band fra Ohio før han ble mer kjent som medlem av the James Gang, et band fra Cleveland, Ohio der deres hit «Funk #49» fremhevet hans kvalitet både som gitarist og sanger. Roger Abramson, en konsertprodusent og manager, signerte the James Gang til BPI i Cleveland. Etter at han forlot James Gang i 1972, dannet Walsh bandet Barnstorm sammen med Joe Vitale og Kenny Passarelli, en bassist fra Colorado, der Walsh bodde etter å ha flyttet Ohio. Selv om bandet holdt sammen i tre år og spilte inn tre album, blr det markedsført som soloprosjektet til Walsh. Det siste albumet til Barnstorm, So What fra 1974 inneholdt mange gjesteopptredener fra medlemmer av Eagles, som nettopp hadde fått kontrakt med Walshs produsent, Bill Szymczyk.
Etter anbefaling fra Szymczyk's, ble Walsh medlem i Eagles i 1975, som bandets gitarist og keyboardspiller etter at Bernie Leadon hadde sluttet i Eagles. Hotel California var det første albumet med Eagles Walsh deltok på. In 1998 bedømte magasinet "Guitarist" gitarsoloene på Hotel California av Walsh og Don Felder som de beste gitarsoloene noensinne. Magasinet "Guitar World" bedømte gitarsoloene som nummer åtte på "Top 100 Guitar Solos". Som medlem av The Eagles, ble Walsh innvalgt i Rock and Roll Hall of Fame i 1998 og i "Vocal Group Hall of Fame" i 2001.
Privatliv
Joe Walsh har vært gift fem ganger. Han var i en kort periode gift med Margie Walsh i 1960-årene, med Stefany Rhodes fra 1971 til 1978, med Juanita Boyer fra 1980 til 1988 og med Denise Driscoll fra 1999 til 2006. Walsh giftet seg med Marjorie Bach (søster til Barbara Bach som er gift med Ringo Starr) i Los Angeles 13. desember 2008.
Walsh har meddelt at han lider av ADHD, Tvangslidelse og Asperger syndrom. Han har også slitt med avhengighet av alkohol og narkotika. Men la det bak seg i 1993.
Diskografi
James Gang
Eagles
Barnstorm
Gullruten
Gullruten er en årlig prisutdeling og utmerkelse for den norske TV-bransjen. Den har blitt utdelt årlig siden 1994.
Joe Walsh
Diskografi
Med REO Speedwagon
Gullruten
Utmerkelsen deles ut av Stiftelsen Gullruten, som ble opprettet i 1998 av Norske Film- og TV-produsenters forening, nåværende Virke Produsentforeningen. Styret i Stiftelsen Gullruten oppnevnes av styret i Virke Produsentforeningen. Fastsettelse av kategorier, systemer for vurdering og juryering styres av Gullrutekomiteen, som består av styret og en representant for hver av TV-gruppene TV 2, NRK, Nent Group og Discovery Norway.
Joe Walsh
Diskografi
Med Ringo Starr
Gullruten
Historikk
Utdelingen har røtter tilbake til 1984, da prisen Næringslivets Film- og Videodag ble delt ut for første gang i regi av NHO. I 1994 gikk NHO sammen med ITVA (International Television Association) om en årlig festival på Lillehammer. Det ble da delt ut priser under navnet Gullruten og Sølvruten, hovedsakelig innen oppdrags- og reklamefilm, men også til TV-produksjoner. Utdelingen fikk sin nåværende form i 1998, da de norske TV-kanalene startet samarbeid om utdeling og Norske Film- og TV-produsenters forening opprettet Stiftelsen Gullruten. Utdelingen ble flyttet til Bergen, og har siden blitt delt ut i forbindelse med Nordiske mediedager. Samtidig ble prisen mer rettet mot TV-mediet i stedet for reklamefilmer. Den første utdelingen i det nye formatet var Gullruten 1998.
Joe Walsh
Diskografi
Soloalbum
Gullruten
Historikk
Prisene for reklamefilmer forsvant fra utdelingen etter noen år, og fra Gullruten 2000 framstod Gullruten som en ren TV-pris. Fra og med Gullruten 2009 ble fagprisene innført, en egen utdeling med priser til de bak kamera for «å skjerpe fokuset på den teknisk-faglige og visuelle siden av norsk tv-produksjon».
Joe Walsh
Diskografi
Topp 50 på Billboard Hot 100
Samlealbum
Gullruten
Historikk
Gullrutens fagpris ble de to første årene arrangert på Ole Bull Scene i Bergen dagen før hovedutdelingen, men har siden 2011-utdelingen blitt arrangert på forskjellige stedet i Oslo noen uker før hovedutdelingen. Enkelte av prisutdelingene er blitt overført på en av TV 2s kanaler, som regel i opptak. Fagprisutdelingen i 2011 ble vist på NRK3 dagen etter utdelingen. Det har vært ulike programledere for hver utdeling.
Joe Walsh
Diskografi
Andre samarbeid
Gullruten
Historikk
På grunn av arrangementrestriksjoner under koronaviruspandemien, ble de opprinnelig planlagte utdelingene for 2020 flyttet til et senere tidspunkt og annen lokasjon. Hovedprisene ble delt ut i Clarion Hotel Oslo med begrenset antall publikum tilstede, mens fagprisene ble delt ut i en nettbasert utdeling uten verken publikum eller nominerte/vinnere. Også 2021-utdelingen ble påvirket av pandemien. Hovedprisen ble delt ut i H3 Arena på Fornebu med kun vinnerne tilstede mens fagprisutdelingen var nettbasert.
Produksjonen av Gullruten 2019 ble selv nominert til en pris under Gullruten 2020: beste lysdesign/scenografi/produksjonsdesign (Hilde Aaseth og Petter Dahl Nielsen).
Klasser
Ved første utdeling, i 1998, ble det delt ut 12 TV-relaterte priser. Alle 12 eksisterer fortsatt med mer eller mindre samme navn. Programleder- og skuespillerprisene var opprinnelig kjønnsnøytrale, men ble i 2002 splittet i kvinnelige og mannlige klasser og slått sammen igjen i 2019. Klassen som opprinnelig het «beste reportasje», har gått gjennom en rekke navne- og innholdsendringer og er i dag erstattet med klassene «beste dokumentarserie» og «beste nyhetssending eller aktualitetsprogram».
De første årene eksisterte også klassen «årets fagpris», hvor en person i produksjonsmiljøet ble hedret. Denne klassen gikk ut da det ble opprettet en egen fagprisutdeling i 2009 med ni egne klasser til det tekniske miljøet rundt TV-produksjonene. På fagprisudelingen hedres de som står bak kamera og som har bidratt til bransjens faglige utvikling og kvalitet.
Blant de påmeldte bidragene nominerer en jury først fire kandidater i forkant, og stemmer så fram en vinner som offentliggjøres under utdelingen. Det deles også ut priser i fire spesialklasser hvor Gullrutekomiteen selv kårer en vinner. Disse klassene er «årets nyskapning» og «hedersprisen» under hovedutdelingen, og «årets innovasjon» og «æresfagprisen» under fagprisutdelingen. I tillegg deles det ut en publikumspris hvor publikum på forhånd stemmer fram sin favoritt blant utvalgte TV-personligheter.
På grunn av begrensninger i antall publikum under koronaviruspandemien og siden enkelte priser «bør deles ut i en sal full av bransjekollegaer som unisont reiser seg og hyller dem som har vært med på å skape varige minner for tv-publikum», ble det i 2020 ikke delt ut priser i klassene hedersprisen, årets æresfagpris og årets innovasjon, publikumsprisen.
Per Gullruten 2023 blir det delt ut priser i totalt 49 klasser; 22 under hovedutdelingen og 27 under fagprisutdelingen.
Nåværende klasser hovedutdelingen
Klasser som har vært med siden første utdeling (1998)
Klasser som har blitt opprettet etter første utdeling
Nåværende fagklasser
Klasser som har vært med siden første utdeling (2009)
Klasser som har blitt opprettet etter første utdeling
Mestvinnende programmer og personer
Enkelte programmer har vunnet flere priser, enten fordelt på flere utdelinger eller flere priser ved samme utdeling. Samme program kan vinne priser både for programsjanger, programleder og skuespiller, så vel som fagpriser. Etter at fagprisene ble innført i 2009, har store produksjoner som dramaseriene Halvbroren, Kampen om tungtvannet og Harry & Charles vunnet syv og seks priser samme år. To av de mestvinnende programmene, Dokument2 og Brennpunkt, er dokumentarserier som ofte viser frittstående dokumentarer som er produsert av eksterne produsenter.
Mestvinnende programmer
16 priser
14 priser
10 priser
9 priser
8 priser
6 priser
Mestvinnende personer
7 priser
6 priser
4 priser
3 priser
Programmer som har vunnet flest priser samme år
7 priser
6 priser
5 priser
4 priser
Johan Jørgen Holst
Johan Jørgen Holst (født 29. november 1937 i Oslo, død 13. januar 1994 på Nesodden) var en norsk statsviter og politiker (Ap). Han var forsvarsminister 1986–1989 og 1990–1993, og deretter utenriksminister fra 1993 til sin død i 1994. Holst er trolig mest kjent for sin medvirkning til Oslo-avtalen som utenriksminister i 1993. Hans stil var intellektuell, men hans forskning var mer preget av interesse for det praktiske, for det som kunne bidra til en fremsynt politikk og især fremme rustningskontroll.
Familie og bakgrunn
Holst hadde examen artium fra Oslo katedralskole fra 1956, gjennomførte Forsvarets russiskkurs 1956–1958, og ble uteksaminert med bachelor (B.A.) i statsvitenskap fra Columbia University i 1960. Holst ble mag.art. i statsvitenskap ved Universitetet i Oslo i 1965. Han var vitenskapelig assistent ved Forsvarets forskningsinstitutt 1960–1962, forskningsstipendiat ved Center for International Affairs ved Harvard University, 1962–1963, forsker ved Forsvarets forskningsinstitutt 1963–1967, samt ved Hudson Institute i USA 1967–1969. Deretter var han forskningssjef ved Norsk utenrikspolitisk institutt (NUPI) 1969–1976. Holst ble tilbudt stilling som direktør for International Institute of Strategic Studies (IISS) i London i 1970. Han ble da oppfordret av Trygve Bratteli til å bruke sin kompetanse i et norsk miljø.
Holsts kone, Marianne Heiberg, var søster av Karin Stoltenberg, og Holst var dermed svoger med sin forgjenger Thorvald Stoltenberg og onkel til Jens Stoltenberg.
I slutten av november 1993 ble Holst innlagt på sykehus. Kort tid etter utskrivning i desember fikk han hjerneslag. Etter noen ukers opphold på Rikshospitalet ble han overført til rehabilitering på Sunnaas sykehus på Nesodden utenfor Oslo, der han døde plutselig dagen etter ankomsten, mens han enda var i embetet som utenriksminister. Trolig hadde fredsprosessen vært en stor fysisk belastning for ham.
Virke
På 1960-tallet ble Holst brukt som taleskriver og rådgiver for Arbeiderparti-politikere. I 1969 ble han medlem av Arbeiderpartiets internasjonale utvalg. Han var styremedlem i Europabevegelsen fra 1973, herunder formann 1982–1986. Han ble statssekretær i Forsvarsdepartementet, under Rolf Hansen, fra 1976. Etter at Knut Frydenlund ble utenriksminister i 1974, var Holst, Frydenlund og Thorvald Stoltenberg nøkkelpersoner i utformingen og gjennomføringen av Arbeiderpartiets utenrikspolitikk. Holst flyttet til Utenriksdepartementet som statssekretær i 1979. Mens Arbeiderpartiet var ute av regjeringskvartalene under Kåre Willochs regjering 1981–1986, var Holst direktør ved NUPI. Han var senere forsvarsminister 1986–1989 og 1990–1993, og utenriksminister fra april 1993 til januar 1994. Han hadde et vidstrakt internasjonalt kontaktnett som inkluderte nøkkelpersoner i utformingen av diplomatiet under den kalde krigen, spesielt innen NATO, men også i nøytrale land og i Warszawapakten.
Han var sammen med sin kone, NUPI-forskeren Marianne Heiberg, FAFO-forskeren Terje Rød-Larsen og hans kone, Mona Juul, engasjert i fredsarbeidet i Midtøsten, og ble gitt mye av æren for Oslo-avtalen i 1993. Ved Holsts bortgang skrev Israels utenriksminister Shimon Peres:
Utmerkelser
I 1994 ble Holst kåret til Årets europeer, sammen med ektefellen Marianne Heiberg, og ble samme år tildelt Fredsprisen fra Harry S. Truman-instituttet i Jerusalem og Fredsprisen fra den amerikanske veldedighetsorganisasjonen Pax. Få dager før sin død fikk Holst melding om at han var nominert til Nobels fredspris for 1994, men ettersom denne kun kan gis til levende personer, ble Yasir Arafat, Shimon Peres og Yitzhak Rabin, alle kjent fra Oslo-prosessen, tildelt prisen i desember.
Klemens VIII
Bakgrunn
Ippolito Aldobrandini tilhørte en florentinsk adelslekt, og var sønn av kansleren Silvestro Aldobrandini og hans hustru Lisa Donati. Han begynte å studere kanonisk rett, etter farens ønske - han var selv en fremstående kirkejurist. Det var i den egenskap at Ippolito Aldobrandini havnet i kirkens tjeneste, først i konsistoriet, senere som dommer i Sacra Romana Rota.
Den eldre broren hans, Giovanni Aldobrandini, var biskop og kardinal.
Han ble ikke presteviet før den 31. desember 1580 i en alder av 45 år.
Kardinal
Han ble i 1585 kreert til kardinalprest med San Pancrazio som tittelkirke. I løpet av sin tid som kardinal ble han sendt legat til Polen, og da han så lyktes å få frigitt den fengslede erkehertugen Maximilian hadde han vunnet huset Habsburgs vennskap. Filip Neri var hans skriftefar i 30 år, til han ble pave.
Pave
Den 30. januar 1592 ble han 55 år gammel valgt til pave Innocens IXs etterfølger på pavestolen. Dette skjedde mot den spanske innflytelse. Han var da ikke biskop enda: bispevielsen fant sted 2. februar 1592. Som pave arbeidet han med å gjenvinne kuriens selvstendighet overfor den spanske politikken, og tilnærmet seg derfor Frankrike. I 1592 lot han utgi en ny utgave av Vulgata, og senere også av Messeboken, Pontificale og Cæremoniale.
Som leder for Kirkestaten organiserte Klemens VIII en kristen europeisk allianse mot Det osmanske rike i 1595. Han hjalp keiser Rudolf II av Det tysk-romerske rike med menn og penger, og med å knytte allianser med fyrstene av Transilvania og Valakia. Dette førte til «den lange krigen», hovedsakelig utkjempet i Ungarn, og som fortsatte etter hans død.
Som juridisk leder stod paven for et strengt styre som slo hardt ned på lovbrudd både i paveprovinsene Umbria og Marche og blant den romerske adelen. Like etter at han kom på pavetronen fikk han flere adelsfolk dømt til døden. Han slo også hardt ned på tanker oppfattet som kjetterske, som mølleren Menocchio, som hevdet at Gud var oppstått fra kaos. I løpet av hans pontifikat ble også Beatrice Cenci henrettet, og Giordano Bruno ble brent på bål på Campo de' Fiori. Pave Klemens VIII inndro i 1598 hertugdømmet Ferrara som ledig len. I jubelåret 1600 besøkte tre millioner pilegrimer Roma.
Han grunnla Collegio Clementino i Roma for utdannelse av de høyere samfunnsklasser, og Collegio Scozzese for å utdanne skotter til å returnere som prester til hjemlandet. Han engasjerte seg ofte personlig i hva som lå på hans bord, slik for eksempel i kontroversen mellom jesuitter og dominikanere, og i ekteskapssaken mellom Henrik IV av Frankrike og Margareta av Valois.
Blant hans buller er det en som forbyr duellering. Den 25. juli 1593 forkastet han kalvinismen. Bullen Cum saepe accidere fra 1592 nedla forbød jøder fra Comtat Venaissin ved Avignon å selge nye varer. Caeca et Obdurata fra 1593 gjentok pave Pius Vs dekret fra 1569 som hindret jøder fra å bo andre steder i Kirkestaten enn Roma, Ancona og Avignon. I denne bullen dkrev han at jødene bedrev åger og utnyttet den gjestmildhet tidligere paver hadde vist dem. I Cum Hebraeorum malitia noen dager etter forbød han lesing av Talmud.
Pave Klemens VIII er begravd i basilikaen Santa Maria Maggiore.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Skogmo videregående skole
Skogmo videregående skole er en videregående skole som ligger i Skien.
Historie
Skogmo videregående skole ble opprettet 1. august 1983. Skolens første rektor var Sigmund Steenbuch. Skolen leide lokaler av Skien kommune i lokalene til Skogmo ungdomsskole på Kjørbekkhøgda.
Fagområdene var i starten elektro, sosial– og helsefag, tegning, form– og farge, husflid og estetiske fag i tillegg til gruppe for psykisk utviklingshemming.
Arne Koch ble rektor i 1994 og avd. Kjørbekk ble ledet av inspektør Karl Rolf Helgesen. Dagens rektor er Morten Berg-Jensen.
I 1988 leide skolen et bygg i Bedriftsveien som ble bygget til elektro og byggfagavdelingen.
I 1990 leide skolen Klosterskogen barneskole hvor flere helse- og sosialklasser ble opprettet.
I 1992 fikk skolen kjøpt 5,5 mål ny tomt på Kjørbekk og utvidelse av skolebyggene satt i gang. Det startet med ny betonghall med administrasjonslokaler i 2. etasje. Dette ble i sin helhet bygget av skolens elever og lærere. Byggeprosjektet var særdeles vellykket og vakte positiv oppmerksomhet både hos fylkesskolesjefen og politikerne.
Forholdene lå meget godt til rette for å bygge mer på Kjørbekk. Tilstøtende tomt ble kjøpt fra Skagerak Energi. Planer ble lagt for å bygge mer skole på Kjørbekk slik at de klassene som var på Kjørbekkhøgda kunne flyttes ned i Kjørbekkdalen der hvor skolen er i dag.
Utbygging 2017
Skolen på Kjørbekk i Skien ble bygd ut for 144 millioner kroner og stod klar til skolestart 2017.
Skogmo videregående skole har fått oppgraderinger og utvidelser. Avdelingen for teknikk og industriell produksjon (TIP), som tidligere holdt til på Hjalmar Johansen avdeling Klosterskogen, flyttes til Skogmo videregående skole. Fellesarealer som består av kantine, bibliotek, auditorium, lærearbeidsplass og administrasjon har også blitt rehabilitert. I tillegg har det vært omfattende endringer i inngangsparti, resepsjon, kantine, auditorium, bibliotek og uteområder. Totalbudsjettet for prosjektet er 144 millioner kroner. Skoleutbyggingen ble enstemmig vedtatt av hovedutvalg for kompetanse i april 2015. Det var Skanska Norge AS som hadde totalentreprisen på utbygging av Skogmo videregående skole.
Utdanningstilbud
Skolen tilbyr følgende utdanningsprogram:
Skolen tilbyr i tillegg voksenopplæring.
Dikson (tettsted)
Dikson (russisk: Диксон) er et isolert tettsted i Krasnojarsk kraj i Russland. Befolkningstallet har gått jevnt nedover etter Sovjettiden, fra omkring 5000 innbyggere midt på 1980-tallet, til mellom 500 og 1000 i dag.
Dikson er den nordligste havnen i Russland, og en av de nordligste bebyggelser i verden. Vinteren starter i midten av september august, og varer frem til mai. Fra 5. mai til 10. august har stedet midnattssol, og tilsvarende har to av vintermånedene ikke dagslys.
I 1942 ble stedet beskutt av det tyske militærskipet «Admiral Scheer».
Nam Theun
Nam Theun er ei elv i Laos, i provinsene Khammouane and Bolikhamsai. Elva er 138 km lang, og sammen med bielvene dekker den et nedbørsområde på 2,800 km². Deler av elva er grense mellom de to provinsene.
Nam Theun II vannkraftverk er et kraftverk under bygging i elva. Det var det økonomisk gunstigste av tre utredede alternativer.
Videre bygges Theun Hinboun ut på sideelva Nam Gnouang, med mål om 500 MW produksjon. Denne utbyggingen er omstridt og har vakt protester bl.ant annet i Norge.
Rakkestad stasjon
Rakkestad stasjon er en jernbanestasjon på Østfoldbanen (Østre linje). Rakkestad stasjon ligger i Rakkestad kommune. Stasjonen ble åpnet i 1882. Fra Rakkestad stasjon til Oslo S er det 78,62 km. Stasjonen ligger 103,8 meter over havet.
Rakkestad er endestasjon for fire daglige rushtidsavganger på Vys lokaltogslinje L22 Skøyen - Mysen/Rakkestad. Alle øvrige avganger på L22 snur på Mysen stasjon.
Shizhong
Shizhong kan sikte til:
Alluitsoq
Alluitsoq (også kalt Agdluitsoq og Lichtenau) er en liten bygd i Nanortalik kommune, som er Grønlands sydligste kommune.
Navnet Alluitsoq betyr «som er uten selens pustehull i isen», og det danske navnet Lichtenau kommer fra den elven som renner gjennom bygda.
Bygda har pr 2007 kun seks innbyggere. Den ble etablert som en misjonsstasjon i 1774, og mange av de bygningene som ble satt opp den gang finnes fortsatt, bl.a. presteboligen. Presteboligen ble kjøpt i 1942 av stiftelsen «Gertrud Rask Minde», og ble brukt til barnehjem fram til ca. 1980.
I 2007 innvilget Finansutvalget i Landstinget 2,8 millioner til å bygge ny anløpsbro med tilhørende infrastruktur, bl.a. et nytt vannverk. Dette er nødvendig for å kunne renovere verneverdige bygninger her, som er et nødvendig steg for å etablere turistfasiliteter her. Renoveringen blir etablert som et lærlingeprosjekt. Målet er å etablere et kultur-, utdannings- og konferansesenter her. Det danske fondet Realdania står som investor i dette prosjektet.
Tjårdavatnet
Tjårdavatnet (også skrevet Kjårdavatnet, nordsamisk: Čoađgejávri) er en innsjø på grensen mellom Norge og Sverige. Den norske delen ligger i Narvik kommune i Nordland, den svenske ligger i Gällivare kommune i Lappland. Det går en privat bilvei fra fylkesvei 7572 ved Skjomen til sjøen. Veien krysser grensen flere ganger.
Liwan
Liwan (kinesisk: 荔湾; pinyin: Lìwān) er et distrikt i den sørkinesiske metropolen Guangzhou. Den omfatter det gamle Guangzhou, noe gatebildet fremdeles (2008) bæres sterkt preg av. Her er Shamianøya med mange minner fra fremmedmaktenes nærvær i byen, de gamle Xiguan-husene og en rekke gamle markeder og innkjøpsområder.
Kulturminner
Forfedretempelet til familien Chen (陈家祠堂, Chen jia citang) og Kantons gamle tollhus (粤海关旧址, Yuehaiguan jiuzhi) står på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Rotasjonsperiode
Rotasjonsperioden er den tiden det tar for et legeme i rommet å rotere én gang rundt sin egen akse. For solide legemere er rotasjonsperioden den samme over hele legemet, men for legemer satt sammen av gass eller væske vil rotasjonsperioden være ulik ved ekvator og polene.
Pierella
Pierella er en slekt av sommerfugler som hører til gruppen Haeterini i underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familie flikvinger (Nymphalidae). De finnes bare i skogområder i Sør- og Mellom-Amerika. I motsetning til de fleste andre Haeterini har denne slekten ikke gjennomsiktige vinger.
Utseende
Stort sett middelsstore sommerfugler (vingespenn gjerne 30 – 50 mm), slanke med avrundede vinger. Et unikt trekk til dagsommerfugler å være er at bakvingene er større enn forvingene. Slekten Pierella har brune vinger med en grønnlig metallglans, den ytre delen av bakvingene er tegnet i rødt, blått, svart og hvitt.
Levevis
Diise sommerfuglene holder til på skogbunnen i ganske tett skog. De er forholdsvis langsomme flyvere, som gjerne drikker fra råtnende frukt eller møkk. Larvene lever på planteslektene Heliconia (Heliconiaceae) og Calathea (Marantaceae).
Yuanba
Det har et areal på 1 435 km² og et innbyggertall på ca. 240 000.
Samferdsel
Kinas riksvei 212 løper gjennom området. Den begynner i Lanzhou i Gansu og sørover via Nanchong i Sichuan og ender i Chongqing.
Lizhou
Lizhou (kinesisk: 利州区, pinyin: Lìzhōu Qū) er et bydistrikt i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina. Det er understilt byprefekturet Guangyuan. Det het tidligere Shizhong; navnet ble endret 13. mars 2007.
Fylket er på 1 492 km² og har 460 000 innbyggere (2004).
Matrikkel
En matrikkel (av latin matricula, «register») er et offentlig register over grunneiendommer (eiendomsregister). Det er en grunnregel i de fleste land å ha et slikt grunnregister over eiendommer, som opprinnelig var innført for å inndrive skatter av eiendom på landet (ikke alltid i byene).
Den engelske Domesday Book er blitt regnet som verdens eldste, bevarte matrikkel. I Norge finnes den en rekke av det man kan kalle matrikler utover i middelalderen, som i tidligere århundrer ble benevnt jordebok.
Etymologi
Det latinske ordet matricula er en diminutiv av matrix, som er dannet fra stammen mater (mor). Ordet i betydningen register stammer fra det greske μητρῷον (ἱερόν), mētrōon (hierón), moderguden Kybeles tempel i Athen (se Metroon) som i tillegg til å være et tempel også fungerte som statsarkiv.
Formål
Med et eiendomsregister får man:
Matrikkelen i Norge
I Norge finnes et system der eiendommene er inndelt kommunevis med et visst antall gårder og underbruk. Hver gård har et gårdsnummer (gnr.), og hvert bruk har et bruksnummer (bnr.). Gårdsnumrene er unike innenfor hver kommune, mens bruksnumrene begynner på nytt for hver gård. Matrikkelbetegnelsen kan også inneholde festenummer (fnr.) og seksjonsnummer (snr.).
For at hver enkelt eiendom skal ha et unikt nummer i hele landet, tilføyes også kommunenummeret før selve matrikkelnummeret. Eksempel (gårdsnummer 200, bruksnummer 2430, seksjonsnr. 14 i Grimstad kommune): Når en ny eiendom blir tildelt et nytt matrikkelnummer, kalles det for matrikulering, og det blir opprettet et grunnboksblad for eiendommen. Matrikuleringen blir foretatt av oppmålingsmyndigheten i kommunen, mens grunnboksbladet blir opprettet ved tinglysingsmyndigheten.
Historie i Norge
De eldste nedtegnelser over eiendommer i Norge finnes i de gamle jordebøkene, hvorav det eldste kjente eksemplaret er fra 1100-tallet. Hensikten med disse var å registrere eiendommenes forpliktelser overfor staten og kirken. Fra 1400- og 1500-tallet er det bevart flere jordebøker. Særlig i perioden fra ca. 1590 til ca. 1660 finnes mange jordebøker, men ingen fullstendig oversikt over alle eiendommene i landet. De viktigste som har overlevd er:
Matrikkelen av 1665
Blant de nyordningene som ble vedtatt etter at eneveldet ble innført i Danmark-Norge i 1660, var at kongen oppnevnte landkommisjonen som skulle taksere all jord i landet slik at de fant en skatteskyld som samsvarte med produksjonsverdien for gården. Alle gårdene skulle føres i en matrikkel med opplysninger om ressurstilgang, produksjon, gammel landskyld og ny landskyld. Arbeidet ble ikke fullført, men listene som ble satt opp er viktig lokalhistorisk kildemateriale.
Matrikkelutkastet av 1723
I 1723 ble det satt opp et fullstendig matrikkelutkast, men heller ikke denne matrikkelen ble tatt i bruk for skattleggingen.
Matrikkelen av 1838
I 1818 ble det nedsatt en hovedmatrikkelkommisjon på grunnlag av lov av 17.8.1818. Senere ble det utnevnt distriktskommisjoner for hvert fogderi. Nå skulle hver eiendom på landet (bortsett fra allmenningene og eiendommene i Finnmark) vurderes og tildeles nye betegnelser og ny matrikkelskyld. Arbeidet ble avsluttet i 1837 og kommisjonene ble opphevet ved kgl.res. 6.5.1837. Kommisjonenes arbeid ble overlatt til trykking. Matrikkelen ble tatt i bruk fra 1838.
Tidligere var eiendommene tildelt skyld i huder, kalveskinn (1 hud = 12 kalveskinn), tønner korn og fisk o.l. Nå ble alle eiendommene i landkommunene (men normalt ikke husmannsplassene) tildelt ny matrikkelskyld i skylddaler, ort og skilling. Hver daler var delt i 5 ort, og hver ort i 24 skilling. Samlet ble de matrikulerte eiendommene tildelt 247 068 skylddaler ved denne matrikuleringen. Matrikkelen fra 1838 innførte også nye matrikkelnummer og løpenummer. Når det var flere enn ett bruk på en gård, kunne brukene få en bokstav (a, b, c ...) etter løpenummeret.
I 1842 ble det utgitt en trykket matrikkel over eiendommene, med bruksnavn, eiere, gammel skyld og ny skyld. Matrikkelen var merket P. U. Borchgrevink (se fig. 1).
Da det var misnøye med fordelingen av skattebyrdene, ble det i 1863 nedsatt nye matrikkelkommisjoner. Arbeidet førte fram til matrikkelen i 1886.
Matrikkelen av 1886
Ved kongelige resolusjoner av 29. mai og 6. desember 1886 ble ny matrikkel innført. Denne matrikkelen ble ordnet slik at hver eiendom i landkommunene ble tildelt et gårdsnummer. Gårdsnummeret startet på 1 i hver kommune. Under hvert gårdsnummer ble eiendommene tildelt et bruksnummer, og hvert bruksnummer fikk så en ny matrikkelskyld. I denne matrikkelen hadde eiendommene i landkommunene en samlet matrikkelskyld på 500 000 skyldmark, og hver skyldmark var inndelt i 100 øre. Herifra har vi betegnelsen skyldmark. Ved senere fradelinger ble det så foretatt en skylddelingsforretning, og den nye eiendommen ble tildelt nytt bruksnummer i stigende rekkefølge. Det nye bruksnummeret ble også tildelt en matrikkelskyld, mens avgivereiendommen fikk tilsvarende fratrekk i sin matrikkelskyld.
I 1890-1891 ble det utgitt en trykket matrikkel ajourført pr. 30. juni 1889, med bruksnavn, eiere, skyld av 1838 og revidert skyld av 1886. Denne viste også overgangen mellom gammel og ny betegnelse på eiendommene (se fig. 2.).