cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
«Rurik» (1892)
Design
Det var to forskjellige design på det endelige utkastet, det ene på 9 000 tonn, det andre på 10 000 tonn, som var lagt fram for komiteen den 13. juli 1889. Det siste ble valgt som det beste alternativet av MTK. Designet viste et skip med en lengde på 390 fot og en bredde på 67 fot. Man skulle ha det samme maskineriet som slagskipet «Sinope», to vertikale trippelekspansjonsmotorer (VTE), men under test viste det seg disse ikke produserte stor nok drivkraft som planlagt. Kuteinikov løste dette ved å pare sammen to trippelekspansjonsmotor for hver propellaksel, men det mente at skroget måtte forstørres med andre 35 fot i lengden.
Konstruksjon
Etter komiteen hadde godkjente designet, begynte byggingen av krysseren som deretter skulle het «Rurik» med kjølstrekkingen den 19. mai 1890. Etter å ha blitt sjøsatt 22. oktober 1892 etter to år, var skipet ikke lengre det samme som planlagt ettersom man hadde modifiserte designet og tilføydet nytt materiell som seks 120 mm hurtigsskytende kanoner og nyere 152 mm skyts med L/45 kanonløp. Deplasementet ble deretter større som et resultat på et skip som hadde tre master, to skorsteiner og et lite forkastell forut med slett dekk og høy fribord. Deplasementet var forstørret fra 10 933 tonn til 11 690 tonn, og kunne ha kapasitet for 1933 tonn kull. Ettersom «Rurik» skulle angripe fiendtlig sjøfart på verdenshavene var en stor aksjonsradius nødvendig, og med en hastighet på 10 knop kunne skipet ha en rekkevidde på 6 700 nautisk mil uten behov for bunkring.
Ved sjøsettingen var «Rurik» den største krysseren i verden med sitt deplasement og en lengde på 126 m i L.P.P. og 132,58 m i L.O.A. samt bredde på 20,42 m og dypgang på 8,30 m. «Rurik» var ikke uten kritikk siden det tok lang tid å få skipet ferdig, og var ansett for å ha blitt utdatert med sin rigging, utilstrekkelig beskyttelse og bare halvparten av sin bestykning for en bredside. Men krysseren var aldri ment som et kampfartøy beregnet på strid med andre kampfartøyer med lik stor stridsverdi ettersom «Rurik» først og fremst var en raider mot fiendtlig sjøfart avhengige av sin aksjonsradius, hastighet og gode egenskaper til sjøs. «Rurik» hadde et uvanlig skrog med en tumblehome fra vannlinjen som kurvet innover fram til hoveddekket/batteridekket der den stoppet mot den vertikale skipssiden mot relingen.
Det var en rivende teknologiske utvikling innenfor skipsbygging og fremstilling av pansring som våpen i 1890-årene. «Rurik» ble et engangstilfelle mens det planlagte søsterskipet «Rossia» fra 1893 med det samme designet fikk sterkere beskyttelse, bedre fremdriftsystemer og tre propellaksler. Et tredje søsterskip, «Gromoboi» fra 1895 var basert på forgjengeren, men også forvandret for å kunne fungere som en del av en flåteenhet. Tilsammen var tre skip bygd som følge av spesifikasjoner om store raiderfartøyer i året 1888, som likevel ble meget forskjellige hvert for seg. Improviseringer i framdrift, våpen og beskyttelse betyr en økning i stridsverdi og dermed måtte nyere skip være bedre bestykket og pansret for aktuell strid. «Gromoboi» hadde større stridsverdi enn «Rurik» bare fem år senere.
Bestykning
Hovedskytset på fire 203 mm kanoner monteres på hver sin sponson forut og akterover langs relingen til babord og styrbord, og kunne bare beskyte sine mål langs lengderetningen og som sidelengs av «Rurik». Bare halvparten av bestykningen kunne konsentreres om ét mål for en bredside, hvorav to 203 mm og åtte 152 mm samt tre 120 mm kanoner. Langs relingen mellom sponsonene var de tre 120 mm kanoner satt på mindre sponsoner fra værdekket, mens 152 mm kanonene i hoveddekket stakk ut gjennom åpninger i skipssiden. De to forreste kanoner i hoveddekket kan skyte forut mens de to aktre hadde skytefelt bakover fra akterskipet.
Hurtigskytende kanoner kunne produsere et regn av sprenggranater i løpet av kort tid på motstanderens skip, og for dette formålet hadde man først tenkt seg å ha tjue 47 mm og ti 37 mm kanoner for benyttelse mot mindre krigsfartøyer som handelsskip. Disse kanonene skulle monteres på værdekket langs relingen, på forkastellet og dels i hoveddekket, men i siste liten ble 47 mm kanonene dels erstattet med seks 120 mm hurtigskytende kanoner på ordre av Chikhachev. Dermed fikk «Rurik» en bestykning på seks 120 mm, seks 47 mm og ti 37 mm skyts i tillegg til hovedskytset og det sekundære skytset.
«Rurik» kunne bruke sin bestykning som en stabil plattform i røft sjøgang under dårlig vær med sine gode sjøegenskaper, men hadde også seks torpedorør for 381 mm torpedoer. Besetningen kunne overføre torpedoene til to mindre 14 tonn tunge torpedobåter for selvstendige angrep vekk fra «Rurik». Artilleristene som betjente kanonene hadde begrensede beskyttelse i form av panserskjold på samtidige kanoner på værdekket mens batteridekket var dels beskyttet av de pansrede skottene som sluttet mot endene og panserbeltet.
Pansring
Den tekniske definisjonen «panserkrysser» kan ikke helt brukes om «Rurik» og de tidlige forgjengerne av typen i den russiske marinen, som betegnes av britene som belted cruiser, med et vertikalt panserbelte som den eneste panserbeskyttelse av skrogets vitale komponenter som fremdriftsystemet og ammunisjonsmagasinene. I tillegg til panserbeltet var kommandotårnet også pansret med 152 mm tykkelse mens stevnene hadde panserdekk på tre tommer (75 mm) tykkelse under vannlinjen. Pansringen i skipet var stål forsterket med nikkel, som meget raskt ble utdatert mot nyheter som Harvey-panser og Krupp-panser som gav bedre beskyttelse i bytte mot mindre vekt.
Panserbeltet på skipet (435 fot lengde) var ikke fra stevn til stevn, men 320 fot langt og 6 fot 9 tommer bredt mellom for- og akterskipet som forble ubeskyttet fra vannlinjen til batteridekket. Panserbeltets maksimal tykkelse var på ti tommer konsentrert på seksjonen som beskyttet maskinene, med åtte tommer (203 mm) på delene som beskyttet magasinene, deretter fem tommer (127 mm) på nedre bredd. Endene ble forseglet med tverrgående skott med en tykkelse på ti tommer, som sluttet mot batteridekket som hadde to tommer (51 mm) stål som lå på pansrede skott.
Som ekstra beskyttelse var kull lagret i bunkere vitalt, dermed ble det lagt inn en indre fordeling av kullbunker i skroget rundt de vitale komponenter i tillegg til pansringen. De største sidemonterte kullbunkere var opptil 13 fot dypt, hvilken gav samme beskyttelse som 152 mm pansring av stål. Dessuten ville kullbunkeren være i stand til å redusere eksplosjonseffekten fra en granat og kunne fortrenge nok vann ved lekkasje så en penetrering ville ikke ha øyeblikkelige virkninger. Med tverrgående skotter som delte skipet i atskilte skrogseksjoner og kullrommene fordelt i skroget ville «Rurik» med sin pansring ha relativ god beskyttelse.
I sammenligning med den britiske armerte krysseren som hadde panserdekk og kullbunkere som beskyttelse, var den russiske krysseren likt godt eller bedre beskyttet.
Framdrift
Som et kombinasjonsfartøy var «Rurik» både et seilskip og et dampskip, som en av de siste kryssere med masterigg, som var rigget som en bark med tre rå på fokkemasten og stormasten for råseil og kryssmast for gaffelseil. Det totale seilvolumet var på 20 000 fot² for de første fire år før dette ble kuttet ned til 6 800 fot² ved å ta bort toppseil på mastene og klyverene. Ved å føre seil og deretter støttet seg på vindkraft ble det spart på forbruk av kull over lengre avstander, men idet «Rurik» var sjøsatt, hadde de fleste mariner verden rundt oppgitt masterigg på deres kryssere og mindre fartøyer på verdenshavene.
Originalt skulle «Rurik» ha det samme fremdriftsystem som slagskipet «Sinope» på 11 000 tonn som var bygd for Svartehavsflåten, to vertikale trippelekspansjonsmotor på seksten sylindre med en kraft på 13 000 hestekrefter, men under test viste det seg at man ikke oppnådde den ønskede effekten. Man fryktet at det vil være utilstrekkelig for den nye krysseren, så Kuteinikov valgte en britisk løsning; Å pare sammen to VTE om den samme propellakselen. Skipskonstruktør William White for Royal Navy hadde sjøsatt HMS «Blenheim» i 1890 som den første krysseren med fire VTE motorer i hver sitt motorrom. Dermed kunne man ha dobbelt maskinkraft om den samme propellakselen. Den forreste VTE kan bli slått av mens den aktre VTE fortsatte. Men det mente at skroget måtte forlenges, og motorrommene opptok en meget stor andel av skroget.
Mens «Rurik» var under bygging, valgte russerne å fortsette med den eldre teknologien med sylindre og dampkjele i ett, til tross for den nye Belleville oppfinnelsen om bruk av dampkjeler med vannrør som var langt mer effektivere. Denne nyheten ble innført på søsterskipet «Rossia» som fikk større hastighet og bedre kraftutnyttelse med større rekkevidde enn «Rurik». Likevel klarte skipet seg godt i sammenligning med sine moderne søstre, under en «race» fra Nagasaki til Port Arthur i 1902 kunne «Rurik» opprettholde toppfarten på 17,7 knop i 38 timer.
Den totale maskinkraften ombord på «Rurik» overgikk den opprinnelige spesifikasjonen som var på 12 500 hestekrefter, med tilsammen 13 326 hestekrefter som gav en toppfart på 18,84 knop under fire prøvekjøring på en bestemt avstand.
Historie
«Rurik»s første utlandsoppdrag var før skipet var offisielt levert, allerede i juni 1895 kom det til Tyskland for å overvære åpningen av Kielkanalen. For britene og andre makter var det første gang man kunne observere det russiske skipet som skapte berystelse i London, på nær hold. Admiraliteten hadde fått rede på planene om bygging av to meget store kryssere som skulle være formidable raiderfartøyer i 1891, og det hadde kommet som et sjokk ettersom et byggingsprogram vedtatt under «Naval Defence Act of 1889» var i full gang, slik at det ikke fantes noe effektiv mottiltak. De første planene om et effektiv svar var skisset i november 1891 og februar 1893 før det var besluttet å bygge to svære armerte kryssere med sterkere bestykning og større hastighet sammen med en stor aksjonsradius. To skip, HMS «Powerful» og HMS «Terrible» ble kjølstrukket året før «Rurik» formelt var overrekket til den russiske marinen i november 1895.
I mellomtiden hadde de strategiske omstendighetene endret seg, istedenfor en mulig konflikt på verdenshavene mot det britiske imperiet var Russland trukket inn i en konfrontasjon med Japan i den fjerne østen etter den første kinesisk-japanske krig (1894–1895). Kina avstod flere territorialer deriblant Liaodonghalvøya i Mandsjuria til den japanske seierherren med Shimonosekitraktaten, men de europeiske makter som hadde engasjerte seg i Kina, grepet inn og fikk omgjort avståelsen av Liaodonghalvøya. Istedenfor ble den strategiske viktige halvøya med isfrie havner som Port Arthur «leiet» av russerne til stor irritasjon for japanerne. Japan hadde fått en velorganiserte flåteorganisasjon som hadde bevist sin verdi mot kineserne, som forsterkes med nyere og sterkere krigsskip for direkte konfrontasjon etter hvert som forholdet med russerne ble dårligere.
Allerede før «Rurik» var offisielt overrekket, var skipet sendt østover sammen med krysseren «Dmitri Donskoi», og kom til Vladivostok den 24. mai 1896. For resten av hennes karriere skulle «Rurik» aldri forlate Stillehavet, med Vladivostok som sin hjembase. Admiral Fjodor Dubasov som kommanderte krysserskvadronen i Stillehavet, befalte ulike modifikasjoner på skipet, inkludert nye dampkjeler og fjerning av rigg. Dette arbeidet fant sted fra vinteren 1900 til juni 1901, men flåtebasen i Vladivostok hadde begrensede kapasitet for annet enn å redusere riggen og ta bort baugspydet. Krysserskvadronen bestod av «Rurik», hennes halvsøstre «Rossia» og «Gromoboi» samt «Bogatyr», som i 1904 kom under kommando av kaptein N. K. Reytsenshteyn.
Raidene
Bare timer etter meldinger om krigsutbruddet kom til Vladivostok, dampet de russiske kryssere ut på Japanhavet den 9. februar 1904 for å angripe japansk sjøfart langs den vestre kysten av Honshu. Men det første raidet mot Japan produserte meget lite utover senkningen av handelsskipet «Naganoura Maru» den 11. februar før det blåste opp til storm som tvunget russerne tilbake til Vladivostok. De viktigste skipsruter for den japanske økonomien lå langs den østre kysten av Honshu mot Stillehavet til og fra Yokohama, Kobe og Osaka mens kommunikasjonene mellom Japan og den koreanske halvøya var på Gulehavet eller via Koreastredet. I sammenligning var Japanhavet lite trafikkerte, og japanerne kunne beskytte deres kommunikasjoner med egne kryssere som var moderne med bedre bestykning. For å true de japanske forsyningslinjer uten å støtte på de japanske panserkryssere måtte Reytsenshteyn ta seg ut i Stillehavet gjennom stredene Soya og Tsugaru mellom Honshu og Hokkaido i nordøst eller krysset utenfor den koreanske østkysten helt ned til Koreastredet i håp om å trekke til seg japanske krigsskip vekk fra Gulehavet.
Raidet utenfor Honshu som med et avbrudd sluttet utenfor den koreanske havnen Gensan under kontroll av japanerne 26. til 28. februar, provoserte fram et angrep av viseadmiral Kamimura med fem panserkryssere og to armerte kryssere på Vladivostok den 6. mars. Samtidig fant den viktige overførselen av troppene fra Japan til Korea sted i disse dagene mens Kamimura seilte langs den russiske kysten. Ikke én granat truffet havneområdet ettersom det fremdeles var islag i bukten som gjorde det umulig å komme nærmere under bombardementet av byen. Kontreadmiral Karl Jessen overtok posten etter Reytsenshteyn var tilbakekalt til Port Arthur, og hans første raid var rettet mot Gensan fra den 23. april.
Viseadmiral Togo som kommanderte den japanske flåten sendte Kamimura på nytt inn i Japanhavet med ordre om å hindre enhver bevegelse av krysserskvadronen, og Gensan ble valgt som hans fremskutte flåtebase. Fra Gensan dro Kamimura for å gjennomført et nytt angrep på Vladivostok, men tett tåke som reduserte sikten, tvunget ham til å vende tilbake bare for å oppdage at Jessen hadde bombarderte Gensan hvor damperen «Goyo Maru» var senket om formiddag den 25. april. Jessen hadde større suksess med seg under sitt raid mot vest, senket to andre transportfartøyer før han søkte tilflukt i Vladivostok fra Kamimura som hadde tatt opp forfølgelse. Gensan ble oppgitt ettersom det var langt viktigere å beskytte de logistiske forbindelser mellom Japan og hæren i Mandsjuria, til fordel for Koreastredet.
Fra Port Arthur fikk man rede på planer om et utbrytingsforsøk ute i Gulehavet og gjennom Koreastredet, dermed ble krysserskvadronen sendt ut på nytt til Koreastredet den 28. juni. Ved dette tidspunktet hadde man ikke lært at utbrytingsforsøket av den russiske Første stillehavsskvadronen hadde mislykket den 23. juni. Kamimura for første gang fikk syn på sin motstander om kveld den 1. juli sørøst for Okinoshima i Koreastredet, men Bezovbrazov som bare hadde tre kryssere, klarte å riste av seg japanerne etter hvert som det ble mørkere.
Jessen seilte østover fra Vladivostok med kurs for Tsugaru-stredet den 17. juli, og om natten to dager senere klarte han å bryte seg ute på Stillehavet. Men dette var observert av japanerne som umiddelbart sendt ut alarm langs kysten, og alle fartøyer søkte tilflukt så raskt som mulig. Jessen dampet langs kysten uten å få syn på annet enn utenlandske fartøyer og noen få seilfartøyer. Den britiske «Knight Commander» og den tyske «Thea» ble senket etter det var oppdaget kontrabande mens britiske «Hunan» ble spart ettersom det var sivile passasjere deriblant kvinne og barn ombord. Etter å ha krysset utenfor Tokyo og fram til Nojimazaki ikke langt fra Nagoya, snudde Jessen på vei hjemover gjennom Tsugaru-stredet. Til tross for at raidet ikke var noe suksess, var Japans handel sterkt forstyrret av den russiske trusselen.
Slaget ved Ulsan
Etter å ha kommet tilbake den 1. august 1904, fikk Jessen ordre om å gjøre sine skipene klar for et nytt fremstøt mot Koreastredet for å støtte den russiske Første stillehavsskvadron som under ledelse av admiral Vitgeft skulle bryte seg gjennom den japanske blokaden av Port Arthur. Vitgeft hadde besluttet seg om å bryte ut på nytt, og dette gang kom inn i et voldsomt sammenstøt med Togo under slaget i Gulehavet den 10. august. Resultatet av sjøslaget var fremdeles ikke kjent i Vladivostok den 14. august idet Jessen dro ute på Japanhavet. Etter å ha kommet til Koreastredet utenfor Pusan uten å ha sett skvadronen, satte han kursen hjem bare for å oppdage Kamimura fra nord. Kamimura var varslet om sjøslaget dagen etterpå, og at flere russiske skip hadde brutt seg ut, om mulig med kurs satt for Vladivostok. Den japanske II skvadron på fire panserkryssere og to armerte kryssere hadde krysset fram og tilbake helt til om kveld den 13. august da Kamimura valgte å seile nordover.
I de første morgentimene av den 14. august 1904 ble den russiske krysserskvadronen oppdaget på 14,5 km hold fra Kamimuras egne II divisjon som straks fulgt etter så snart Jessen oppdaget disse. Ved kl. 05.10 på 9,2 km hold ble det først åpnet ild fra japanerne som konsentrerte seg om det akterste i stridslinjen, «Rurik». Raidet utenfor den japanske stillehavskysten var en kraftig belastning på maskineriet ombord på kryssere som trengte reparasjoner og overhaling, men det var ikke tid nok for «Rurik» og «Rossia» som mistet 2 knop av deres toppfart på 18 knop. Allerede ti minutter inn i sjøslaget ble «Rurik» truffet flere ganger, mens «Rossia» som Jessens flaggskip mistet flere dampkjelere, slik at hastigheten gikk nedover.
Sjøslaget som sluttet med seier for japanerne, var meget kostbart for den russiske krysserskvadronen som mistet «Rurik» med store ødeleggelser på «Rossia» og «Gromoboi» med et tap på 867 døde og sårede, hvorav 408 ombord på «Rurik». 192 døde og 216 sårede ut av besetningen på 700 mann, nesten samtidige offiserer var drept med unntak av disse med lavere rang som løytnant Ivanov som den siste som kommanderte skipet. Japanerne avfyrte 958 203 mm og 4 528 152 mm granater mens russerne avfyrte 2 000 til 2 300 203 mm og 152 mm granater under slaget. Kamimuras artilleristene var bedre beskyttet og kunne dermed avfyre langt flere granater enn russerne som hadde for svak beskyttelse. Dette avgjorde sjøslaget og forseglet raiderfartøyet «Rurik»s skjebne.
Kvalifisering til EM i fotball 2024, gruppe B
Gruppevinneren og andreplassen i kvalifiseringsgruppa kvalifiserer seg til europamesterskapet.
Kamper
--
---
-
Glorieta de los Insurgentes
Glorieta de los Insurgentes er en stor rundkjøring langs Avenida de los Insurgentes, rett ved Zona Rosa, fire kvartaler fra Paseo de la Reforma i Mexico by. Her forbindes Avenida de los Insurgentes med Avenida Chapultepec, Avenida Oaxaca, Calle Jalapa og Calle Génova.
Rundkjøringa er heva åtte meter over bakkenivå. Langs veien ligger metrobusstasjonen Insurgentes, og i midten av rundkjøringa befinner inngangene til Insurgentes metrostasjon seg. I midten av Glorieta de los Insurgentes er det også en stor plass omkransa av en rekke små forretninger og spisesteder. De siste åra har stedet blitt tilholdssted for et stort antall såkalte emoer.
Kim Dong-joo
Kim Dong-joo (født 3. februar 1976 i Seoul), er en sørkoreansk baseballspiller som deltok i de olympiske leker 2000 i Sydney og 2008 i Beijing.
Kim ble olympisk mester i baseball under Sommer-OL 2008 i Beijing. Han var med på det sørkoreanske laget som vant den femte og siste olympiske baseballturneringen foran Cuba og USA. Sør-Korea beseiret Japan med 3-2 i finalen.
Åtte år tidligere, under Sommer-OL 2000 i Sydney, vant han en bronsemedalje med det sørkoreanske laget som kom på tredjeplass bak USA og Cuba.
Annar Petersen
Petersen spilte 28 offisielle landskamper, og deltok i vinter-OL for Norge i 1952 i Oslo med niendeplass i ishockeyturneringen. Han er Christian Petersens eldre bror.
Final Destination 3
Final Destination 3 er en amerikansk skrekkfilm fra 2006, regissert av James Wong. Den er en oppfølger til Final Destination 2 (fra 2003), og den tredje filmen i Final Destination-serien. Filmen hadde premiere i 2006. Den fjerde filmen i serien, Final Destination 4, hadde premiere i august 2009.
Handling
Wendy Christensen besøker en fornøyelsespark i Pennsylvania, sammen med kjæresten Jason Wise, bestevenninnen Carrie Dreyer, Carries kjæreste Kevin Fischer, og flere av klassekameratene for å feire at de er ferdige med eksamen. Når de går ombord en berg-og-dal-bane, opplever Wendy en forutanelse om at hydraulikken som sikrer sikkerhetsbeltene og banen vil svikte under turen, og drepe alle om bord.
Wendy overbeviser til sammen ni andre personer, inkludert Kevin, bestevennene Ashley Freund og Ashlyn Halperin, alumn Frankie Cheeks, atleten Lewis Romero og goth-paret Ian McKinley og Erin Ulmer, om ikke å bruke berg-og-dal-banen. Men de klarer ikke å redde Jason og Carrie, som er blant passasjerene som blir drept under avsporingen. Flere uker senere forteller Kevin om eksplosjonen på flyet i den første Final Destination-filmen, og de overlevendes påfølgende dødsfall. Kevin tror at de må befinne seg i en lignende situasjon.
I et solarium blir Ashley og Ashlyn brent levende når en solseng ikke fungerer som den skal. Overbevist om at Døden følger etter dem, setter Wendy og Kevin ut for å redde de gjenværende overlevende. Men flere av dem blir drept i forskjellige ulykker, for eksempel Erin, som faller på en spikerpistol og blir skutt gjennom hodet.
Sarda
Sarda er en slekt i makrellfamilien.
Alle artene er stimfisker som lever pelagisk i de øvre vannlagene i kystfarvann. De jakter på mange fiskeslag og tar også blekkspruter og reker. Kannibalisme er vanlig.
De fire artene har en utbredelse som nesten ikke overlapper: S. australis finnes ved sørøstre Australia, Norfolkøya og New Zealand; S. chiliensis langs både den nordlige og den sørlige subtropiske delen av den amerikanske stillehavskysten; S. orientalis i det indopasifiske området og langs den tropiske delen av den amerikanske stillehavskysten; og stripet pelamide i Atlanterhavet.
Diecinueve de Abril
Diecinueve de Abril eller 19 de Abril (spansk for «19. april») er en by i Rocha-departementet i det sørøstlige Uruguay. Byen har 205 innbyggere.
Befolkning
Diecinueve de Abril har 205 innbyggere (beregning 2011).
Kilde:
Transport
Ruta 9 forbinder Diecinueve de Abril med 🇺🇾 og Chuy.
Vær Varsom-plakaten
Vær Varsom-plakaten er en liste over selvpålagte etiske normer for trykt presse, radio, fjernsyn og nettpublikasjoner i Norge. Plakaten ble første gang vedtatt i 1936 og er siden revidert i 1956, 1966, 1975, 1987, 1989, 1990, 1994, 2001, 2005, 2007, 2013, 2015 og 2021 av organisasjonen Norsk Presseforbund.
Med virkning fra 1. januar 2006 ble de tidligere strenge reglene vedrørende omtale av selvmord endret, mens kravene til tilsvar og presidering av identifisering og behov ble skjerpet inn. I 2015 ble dessuten reglene om tekstreklame endret.
Det ble gjort flere presiseringer når det gjaldt kildevern i 2021 basert på arbeidet til et utvalg nedsatt av Norsk Presseforbund i 2019 etter at VG ble felt på flere punkter av Pressens Faglige Utvalg. Utvalget ble ledet av Sven Egil Omdal, og ellers deltok Eva Sannum, Simen Sætre og Anki Gerhardsen.
Vær Varsom-plakaten
Etiske normer for pressen (trykt presse, radio, fjernsyn og nettpublikasjoner)
Den enkelte redaktør og medarbeider har ansvar for å kjenne pressens etiske normer og plikter å legge disse til grunn for sin virksomhet.
Presseetikken gjelder hele den journalistiske prosessen, fra innsamling til presentasjon av det journalistiske materialet.
1. Pressens samfunnsrolle
1.2. Pressen ivaretar viktige oppgaver som informasjon, debatt og samfunnskritikk. Pressen har et spesielt ansvar for at ulike syn kommer til uttrykk.
1.3. Pressen skal verne om ytringsfriheten, trykkefriheten og offentlighetsprinsippet. Den kan ikke gi etter for press fra noen som vil hindre åpen debatt, fri informasjonsformidling og fri adgang til kildene. Avtaler om eksklusiv formidling av arrangementer skal ikke være til hinder for fri nyhetsformidling.
1.4. Det er pressens rett å informere om det som skjer i samfunnet og avdekke kritikkverdige forhold. Det er pressens plikt å sette et kritisk søkelys på hvordan mediene selv fyller sin samfunnsrolle.
1.5. Det er pressens oppgave å beskytte enkeltmennesker og grupper mot overgrep eller forsømmelser fra offentlige myndigheter og institusjoner, private foretak eller andre.
2. Integritet og troverdighet
2.1. Den ansvarlige redaktør har det personlige og fulle ansvar for mediets innhold og avgjør med endelig virkning spørsmål om redaksjonelt innhold, finansiering, presentasjon og publisering. Redaktøren skal opptre fritt og uavhengig overfor personer eller grupper som av ideologiske, økonomiske eller andre grunner vil øve innflytelse på det redaksjonelle innholdet. Redaktøren skal verne om redaksjonens produksjon av fri og uavhengig journalistikk.
2.2. Redaktøren og den enkelte redaksjonelle medarbeider skal verne om sin uavhengighet, integritet og troverdighet. Unngå dobbeltroller, verv, oppdrag eller bindinger som kan skape interessekonflikter eller føre til spekulasjoner om inhabilitet.
2.3. Vis åpenhet om bakenforliggende forhold som kan være relevante for publikums oppfatning av det journalistiske innholdet.
2.4. Redaksjonelle medarbeidere må ikke utnytte sin stilling til å oppnå private fordeler, herunder motta penger, varer eller tjenester, som kan oppfattes å være kompensasjon fra utenforstående for redaksjonelle ytelser.
2.5. En redaksjonell medarbeider kan ikke pålegges å gjøre noe som strider mot egen overbevisning.
2.6. Svekk aldri det klare skillet mellom journalistikk og reklame. Det skal være åpenbart for publikum hva som er kommersielt innhold. Skillet skal være tydelig også ved lenking eller andre koblinger. Avvis kommersielt innhold som kan forveksles med det enkelte mediums journalistiske presentasjon.
2.7. Journalistisk omtale av produkter, tjenester, merkenavn og kommersielle interesser, også mediets egne, skal være journalistisk motivert og ikke fremstå som reklame. Oppretthold et klart skille mellom markedsaktiviteter og redaksjonelt arbeid. Gi aldri tilsagn om journalistiske motytelser for reklame. Unngå ukritisk videreformidling av PR-stoff.
2.8. Skjult reklame er uforenlig med god presseskikk. Kommersielle interesser skal ikke ha innflytelse på journalistisk virksomhet, innhold eller presentasjon. Hvis redaksjonelt stoff er sponset, eller et program har produktplasseringer, skal dette være åpenbart for publikum. Sponsing skal alltid være tydelig merket. Sponsing eller produktplassering i nyhets- og aktualitetsjournalistikk eller journalistikk rettet mot barn, er uforenlig med god presseskikk. Direkte utgifter til journalistisk virksomhet skal som hovedregel betales av redaksjonen selv. Ved unntak skal publikum gjøres tydelig oppmerksom på hva som er finansiert av utenforstående interesser.
2.9. Redaksjonelle medarbeidere må ikke motta pålegg om oppdrag fra andre enn den redaksjonelle ledelsen.
3. Journalistisk atferd og forholdet til kildene.
3.1. Kilden for informasjon skal som hovedregel identifiseres, med mindre det er i konflikt med kildevernet eller hensynet til tredjeperson. Kilder bør som hovedregel ikke få fremsette negative personkarakteristikker anonymt.
3.2. Vær kritisk i valg av kilder, og kontroller at opplysninger som gis er korrekte. Det er god presseskikk å tilstrebe bredde og relevans i valg av kilder. Vær spesielt aktsom ved behandling av informasjon fra anonyme kilder, informasjon fra kilder som tilbyr eksklusivitet, og informasjon som er gitt fra kilder mot betaling.
Dušan Švento
Dušan Švento (født 1. august 1985) er en slovakisk tidligere fotballspiller.
Vær Varsom-plakaten
Vær Varsom-plakaten
3.4. Vern om pressens kilder. Kildevernet er et grunnleggende prinsipp i et fritt samfunn og er en forutsetning for at pressen skal kunne fylle sin samfunnsoppgave og sikre tilgangen på vesentlig informasjon.
Dušan Švento
Landslaget
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Vær Varsom-plakaten
Vær Varsom-plakaten
3.5. Oppgi ikke navn på kilde for opplysninger som er gitt i fortrolighet, hvis dette ikke er uttrykkelig avtalt med vedkommende.
3.6. Av hensyn til kildene og pressens uavhengighet har ingen rett til å få utlevert upublisert materiale.
3.7. Kilder skal gjengis korrekt. Pressen har plikt til å gjengi meningsinnholdet i det som brukes av intervjuobjektets uttalelser. Ingen kilder har krav på å bli gjengitt i sin helhet.
3.8. Hvis det er avtalt sitatsjekk, skal denne primært bidra til å sikre at kilden er gjengitt korrekt og til korrigering av faktiske feil. Ingen uten redaksjonell myndighet kan gripe inn i redigering og presentasjon av redaksjonelt materiale.
3,9. Opptre hensynsfullt i det journalistiske arbeidet. Misbruk ikke andres følelser, manglende medieerfaring, uvitenhet eller sviktende dømmekraft. Husk at mennesker i sjokk eller sorg er mer sårbare enn andre.
3.10. Skjult kamera/mikrofon eller falsk identitet skal bare brukes i unntakstilfeller. Forutsetningen må være at dette er eneste mulighet til å avdekke forhold av vesentlig samfunnsmessig betydning.
3.11. Pressen skal som hovedregel ikke betale kilder og intervjuobjekter for informasjon. Vis moderasjon ved honorering for nyhetstips. Det er uforenlig med god presseskikk å ha betalingsordninger som er egnet til å friste mennesker til uberettiget å trå innenfor andres privatsfære eller gi fra seg personsensitiv informasjon.
4. Publiseringsregler
4.2. Gjør klart hva som er faktiske opplysninger og hva som er kommentarer.
4.3. Vis respekt for menneskers egenart og identitet, privatliv, etnisitet, nasjonalitet og livssyn. Vær varsom ved bruk av begreper som kan virke stigmatiserende. Fremhev ikke personlige og private forhold når dette er saken uvedkommende.
4.4. Sørg for at overskrifter, henvisninger, ingresser og inn- og utannonseringer ikke går lengre enn det er dekning for i stoffet. Det er god presseskikk å oppgi kilden når opplysninger er hentet fra andre medier.
4.5. Unngå forhåndsdømming i kriminal- og rettsreportasje. Gjør det klart at skyldspørsmålet for en mistenkt, anmeldt, siktet eller tiltalt først er avgjort ved rettskraftig dom. Det er god presseskikk å omtale en rettskraftig avgjørelse i saker som har vært omtalt tidligere.
4.6. Ta hensyn til hvordan omtale av ulykker og kriminalsaker kan virke på ofre og pårørende. Identifiser ikke omkomne eller savnede personer uten at de nærmeste pårørende er underrettet. Vis hensyn overfor mennesker i sorg eller ubalanse.
4.7. Vær varsom med bruk av navn og bilde og andre klare identifikasjonstegn på personer som omtales i forbindelse med klanderverdige eller straffbare forhold. Vis særlig varsomhet ved omtale av saker på tidlig stadium av etterforskning, i saker som gjelder unge lovovertredere, og der identifiserende omtale kan føre til urimelig belastning for tredjeperson. Identifisering må begrunnes i et berettiget informasjonsbehov. Det kan eksempelvis være berettiget å identifisere ved overhengende fare for overgrep mot forsvarsløse personer, ved alvorlige og gjentatte kriminelle handlinger, når omtaltes identitet eller samfunnsrolle har klar relevans til de forhold som omtales, eller der identifisering hindrer at uskyldige blir utsatt for uberettiget mistanke.
4.8. Når barn omtales, er det god presseskikk å ta hensyn til hvilke konsekvenser medieomtalen kan få for barnet. Dette gjelder også når foresatte har gitt sitt samtykke til eksponering. Barns identitet skal som hovedregel ikke røpes i familietvister, barnevernsaker eller rettssaker.
4.9. Vær varsom ved omtale av selvmord og selvmordsforsøk. Unngå omtale som ikke er nødvendig for å oppfylle allmenne informasjonsbehov. Unngå beskrivelse av metode eller andre forhold som kan bidra til å utløse flere selvmordshandlinger.
4.10. Vær varsom med bruk av bilder i annen sammenheng enn den opprinnelige.
4.11. Vern om det journalistiske fotografiets troverdighet. Bilder som brukes som dokumentasjon må ikke endres slik at de skaper et falskt inntrykk. Manipulerte bilder kan bare aksepteres som illustrasjon når det tydelig fremgår at det dreier seg om en montasje.
4.12. For bruk av bilder gjelder de samme aktsomhetskrav som for skriftlig og muntlig fremstilling.
4.13. Feilaktige opplysninger skal rettes og eventuelt beklages snarest mulig.
4.14. De som utsettes for sterke beskyldninger skal såvidt mulig ha adgang til samtidig imøtegåelse av faktiske opplysninger. Debatt, kritikk og nyhetsformidling må ikke hindres ved at parter ikke er villig til å uttale seg eller medvirke til debatt.
4.15. De som er blitt utsatt for angrep skal snarest mulig få adgang til tilsvar, med mindre angrep og kritikk inngår som ledd i en løpende meningsutveksling. Ha som krav at tilsvaret er av rimelig omfang, holder seg til saken og har en anstendig form. Tilsvar kan nektes dersom den berørte part, uten saklig grunn, har avvist tilbud om samtidig imøtegåelse i samme spørsmål. Tilsvar og debattinnlegg skal ikke utstyres med redaksjonell, polemisk replikk.
4.16. Vær varsom med å lenke fra digitale utgaver til innhold som bryter med god presseskikk. Sørg for at lenker til andre medier eller publikasjoner er tydelig merket. Det er god presseskikk å informere brukere av interaktive tjenester om hvordan publikasjonen registrerer og eventuelt utnytter bruken av tjenestene.
4.17. Dersom redaksjonen velger ikke å forhåndsredigere digitale meningsutvekslinger, må dette bekjentgjøres på en tydelig måte for de som har adgang til disse. Redaksjonen har et selvstendig ansvar for så snart som mulig å fjerne innlegg som bryter med god presseskikk.
Ord og bilder er mektige våpen, misbruk dem ikke!
Derek Bentley
Derek William Bentley (født 30. juni 1933, henrettet 28. januar 1953) var en engelskmann som nitten år gammel ble hengt for et mord begått av en venn av ham, Christopher Craig. Henrettelsen førte til en 45 år lang kampanje som til slutt endte med at han ble posthumt benådet.
Mordet
Bentley hadde hatt en vanskelig barndom. Han ble alvorlig skadet av en V1-bombe under andre verdenskrig, og led av epilepsi etter dette. Psykiatere kom til at han hadde en mental alder på 11 år, var lett å lede og kunne ikke lese eller skrive.
Den 2. november 1952 brøt han seg sammen med Craig inn i en lagerbygning i Croydon i det sørlige London. Craig var bevæpnet med en revolver. De to ble observert, og politiet ble tilkalt. Da de ankom gjemte guttene seg bak en heissjakt. DC Frederick Fairfax klatret opp på taket og fikk fatt i Bentley. Gutten rev seg løs, og flere polititjenestemenn som var på stedet fortalte senere at han ropte «Let him have it, Chris» (Tvetydig på engelsk, enten: «Gi ham det/den, Chris» eller «Skyt ham, Chris», meningen kan bare forstås på tonefallet). Craig åpnet ild og sneiet Fairfax' skulder. DC Fairfax klarte allikevel å arrestere Bentley, som forlate at Craig hadde en Colt M1911 og godt med ammunisjon.
Flere politimenn kom til stedet, og en gruppe ble sendt opp på taket. Den første var PC Sidney Miles, som ble skutt i hodet og omkom umiddelbart. Etter å ha brukt opp ammunisjonen hoppet Craig ned fra omkring ti meters høyde og brakk ryggraden og venstre håndledd. Han ble da arrestert.
Det ble delt ut utmerkelser til flere av polititjenestemennene som deltok i aksjonen. En av dem gikk posthumt til PC Sidney Miles.
Rettssaken
Anklageren var usikker på hvor mange skudd som hadde blitt avfyrt. En ballistisk ekspert kunne ikke bevise at det dødelige skuddet kom fra Craigs revolver, ettersom kulen aldri ble funnet, og Craig hadde brukt kuler av forskjellige kalibre. Det var også usikkerhet omkring Bentleys angivelige utsagn, «Let him have it». Det var dels usikkerhet omkring hvorvidt han sa det i det hele tatt, og dels omkring betydningen. I gangsterfilmer som var populære på den tiden ble uttrykket brukt i betydningen «skyt ham», men det kunne også bety «gi ham revolveren».
Bentley ble sendt til Dr. Hill, en psykiater på Maudsley Hospital, for utredning av den medisinsk ansvarlige i saken, Dr. Matheson. Rapporten fortalte at Bentley var analfabet og hadde så lav intelligens at han var på grensen til å klassifiseres som psykisk utviklingshemmet. Men Dr. Matheson mente at Bentley ikke hadde hatt et epileptisk anfall under hendelsen, og at han ikke hadde så svekkede sjelsevner i henhold til gjeldende lovgivning at han kunne unngå å bli stilt for retten. Engelsk lovgivning hadde på dette tidspunkt ikke innført minsket ansvar på grunn av svekkede sjelsevner; Skottland hadde innført prinsippet og England fulgte etter i 1957. Det eneste medisinske forsvar man hadde var criminal insanity, hvilket krevde at gjerningsmannen måtte være bevisstløs i gjerningsøyeblikket. Dette kravet oppnådde ikke Bentley.
Juryen brukte 75 minutter på å finne begge skyldig i mordet på PC Miles. Bentley ble dømt til døde, mens Craig ble fengslet at Her Majesty's Pleasure, det vil si inntil innenriksministeren fant at han kunne løslates. Craig ble løslatt etter ti års soning.
Saken ble anket, men forsvarerne lyktes ikke i å få omstøtt dommen. Dødsstraffen var obligatorisk i en slik sak, så den kunne man heller ikke gjøre noe med så lenge skyldig-kjennelsen stod ved lag. Innenriksministeren, David Maxwell Fyfe, nektet å benåde Bentley til tross for underskrifter fra mer enn 200 parlamentsmedlemmer som bad om nåde. Den 28. januar 1953 ble Bentley hengt i Wandsworth fengsel av Albert Pierrepoint.
Etterspill
Etter henrettelsen begynte en lang kampanje for å få en posthum benådning. Bentleys søster Iris ledet kampanjen det meste av tiden. Etter 40 år, den 29. juli 1993, ble det gitt en kongelig benådning for dødsdommen, men skyldsspørsmålet ble ikke endret. Kampanjen fortsatte derfor.
Den 17. juli 1997 ble en lignende sak avgjort i retten. Philip English var tiltalt for å ha myrdet sersjant Bill Forth i mars 1993, men ble frikjent av lord Hutton. English hadde vært i håndjern da hans kompanjong Paul Weddle drepte Forth med en kniv han hadde båret skjult. Fordi de to sammen hadde angrepet Forth med stokker kunne English dømmes for medvirkning til mordet. Men Lord Hutton kom til at en kniv er et langt mer dødelig våpen enn en trestokk, og ettersom den hadde vært skjult måtte det bevises at English kjente til den for at man skulle kunne dømme ham. Dette kan ha innvirket på den videre utviklingen i Bentley-saken.
Apellretten kom den 30. juli 1998 til at den 45 år gamle dommen måtte settes tilside. For at dommen skulle være holdbar måtte det kunne bevises at Bentley visste at Craig hadde en revolver før mordet fant sted.
Lord Goddards problem da han oppsummerte for juryen kan ha vært at mye av bevisene ikke var helt relevante for Bentleys forsvar. Lord Chief Justice Lord Bingham kom i ankesaken til at det ikke hadde blitt forklart godt nok for juryen at de måtte finne det bevist at Bentley kjente til våpenet på forhånd for at de skulle kunne finne ham skyldig. Han kom videre til at Lord Goddard hadde forsømt å ta opp spørsmålet om at Bentley i praksis ikke lenger deltok i deres felles forbrytelse da mordet skjedde. Det eneste som gjenstod var den angivelige uttalelsen fra Bentley. Aktoratet måtte bevise at Bentley ikke hadde gjort noe for å få Craig til å slippe våpenet, og dette var ikke mulig. Bingham kom til konklusjonen at det ikke hadde vært en rettferdig rettssak ettersom dommeren hadde instruert juryen på gal måte, og lagt urettferdig press på juryen for å få en fellende dom. Det er viktig å merke seg at Bingham ikke gav en frikjennende dom, kun at det var en urettferdig rettssak. Dersom Bentley hadde vært i live ville resultatet av saken vært nye rettsforhandlinger.
Historien ble filmatisert som Let Him Have It i 1991, med Christopher Eccleston som Bentley. Elvis Costellos sang «Let Him Dangle» handler også om Bentley-saken.
Bengt Solheim-Olsen
Bengt Solheim-Olsen (født 18. mai 1968 i Florø) er en norsk politiker (H). Han har vært medlem av Flora bystyre siden 2007 og var ordfører fra 2011 til 2015. I perioden 2007–2011 ledet han kultur- og oppvekstutvalget i bystyret. Solheim-Olsen ble valgt til ordfører gjennom et samarbeid mellom Høyre og Venstre.
Før han ble ordfører, drev han skobutikken Sko Olsen AS i Florø, som har vært i familiens eie siden 1897.
Therese Marie Myrtveit Hussein
Therese Marie Myrtveit Hussein (født 31. januar 1973 ) er en norsk kvinne, bosatt i Loddefjord, Bergen. Hun vant andre sesong av Jakten på den 6. sans på TVNorge våren 2009. I programmene hevdet hun å kunne avsløre tidligere mord samt hendelser. Hun påstår å være et medium.
Barndommen
Hussein ble for første gang kjent i 1991 gjennom sin sak mot Fjell kommune etter å ha blitt mobbet gjennom barndommen. Hun fikk 100.000 kr i erstatning for tap av skolegang som følger av saken.
Hun var på Brennpunkt (NRK) i 1998 og debatterte om mobbing, det var etter at Kjell Magne Bondevik starte en kampanje mot mobbing at hun ble invitert til NRK.
Mikael Wiehe
Mikael Christian Wiehe (født 10. april 1946 i Stockholm) er en musiker og komponist.
Mikael Wiehe vokste opp i København (til 1952) og i Malmö. Han hadde dansk far og svensk mor. Han tok pianotimer som barn, men er selvlært på gitar og saksofon.
Wiehes Dylan-inspirerte tekster handler ofte om politikk sett med folkets øyne, om det han mener er feil og urettferdig.
Torstein Sandø
Torstein Sandø (født 4. desember 1927 i Fredrikstad, død 27. juni 2018 i Kolbotn, Oppegård) var en norsk journalist og forfatter.
Mikael Wiehe
Han var en nær venn av, og spilte ofte sammen med den nå avdøde Björn Afzelius. De spilte blant annet sammen i rockegruppen Hoola Bandoola Band.
Torstein Sandø
Han var magister i statsvitenskap ved Universitetet i Oslo og begynte sin yrkesaktive karriere i United Press i 1951. Fra 1953 til 1961 var han ansatt i NTBs utenriksredaksjon. Deretter var han i seks år utenriksmedarbeider i Arbeiderbladet. I 1967 ble Sandø ansatt i NRK og var i årene 1967-1969 og 1973-1977 NRKs korrespondent i henholdsvis New York og Washington D.C. Fra 1978 til 1980 var han pressetalsmann i Utenriksdepartementet. Senere var han programredaktør for NRKs samfunnsavdeling. Fra 1994 var han programredaktør i Dagsnytt-radio.
Sophisticated Lady
«Sophisticated Lady» er en amerikansk jazzstandard, skrevet som en instrumental i 1932 av Duke Ellington og Irving Mills. Teksten ble tilføyd av Mitchell Parish. Den ble møtt med godkjennelse fra Ellington, som beskrev den som «vidunderlig, men passet ikke helt til min opprinnelige idé».
Megan Jendrick
Megan Jendrick (født Megan Quann 15. januar 1984 i Tacoma, Washington) er en amerikansk svømmer, som under sommer-OL i 2000 i Sydney, vant to gullmedaljer på 100 m brystsvømming og 4x100 m medley stafett. Jendrick har i tillegg et OL-sølv fra Beijing og to VM-sølv fra Melbourne og Fukoka. Hun vant også tre gullmedaljer under sommer-universiaden i Izmir i 2005.
Sophisticated Lady
Den opprinnelige idéen var inspirert av tre av Ellingtons grunnskolelærere: «De lærte hele vinteren og turnérte i Europa om sommeren. For meg betyr det sophistication».
La det ikke bli dag
La det ikke bli dag (originaltittel: Hold Back the Dawn) er en amerikansk romantisk dramafilm fra 1941, regissert av Mitchell Leisen og produsert av Paramount Pictures.
I hovedrollene spiller Charles Boyer, Olivia de Havilland og Paulette Goddard. Filmen handler om en gigolo som gifter seg med en amerikansk kvinne for å få slippe inn i USA. Han ender imidlertid opp med å forelske seg i henne. Manus er skrevet av Charles Brackett og Billy Wilder, basert på historien «Memo to a Movie Producer», skrevet av Ketti Frings.
Handlingsreferat
Historien åpnes med at Georges Iscovescu (spilt av Charles Boyer) forteller en historie til en Hollywood-filmregissør fra Paramount Pictures, i et forsøk på å tjene noen raske penger. Georges er en rumensk-født gigolo, og reiste til en meksikansk grenseby som søker innreise til USA. Men ventetiden kan være opp til åtte år, og i mellomtiden bor han sammen med en rekke andre håpefulle innvandrere ved Esperanza Hotel. Men etter seks måneder er Georges fattig og ulykkelig, og han møter sin tidligere dansepartner, Anita Dixon (spilt av Paulette Goddard) forklarer hvordan hun raskt oppnådde amerikansk statsborgerskap ved å gifte seg med en amerikaner, som hun kort tid senere tok ut skilsmisse fra.
Georges ønsker å forsøke den samme planen. Han møter snart en besøkende amerikansk lærer Miss Emmy Brown (spilt av Olivia de Havilland) som er i Mexico på dagstur sammen med studentene sine på cirka femten unge gutter. Georges klarer å reparere det ødelagte kjøretøyet hennes. Emmy og studentene hennes overnatter i en lobby ved Esperanza Hotel. Dette gir Georges muligheten til raskt og intensivt flørte med Emmy. Når hun våkner til at han sitter i nærheten og stirrer kjærlig på henne, påstår han at hun er det eksakte bildet av hans tidligere livs tapte kjærlighet. De gifter seg allerede senere samme dag. Imidlertid må Georges vente noen uker før han endelig kan reise inn til USA, og Emmy reiser hjem sammen med studentene sine.
Karl Glad
Karl Glad (født 26. september 1937 i Oslo) er en norsk jurist og næringslivsleder.
Liv og virke
I 1972 begynte Glad i Akergruppen. Her ble han generaldirektør (adm. direktør) fra 1980. Da Aker fusjonerte med Norcem mot slutten av 1986 dannet Glad sammen med Kjell O. Kran og Gerhard Heiberg ledertroikaen i det nye selskapet. I årsskiftet 1987/1988 gikk Glad av fra direktørjobben i selskapet, og arbeidet med organisasjonsutvikling. Våren 1989 ble Glad Aker-toppsjef, etter at Heiberg trakk seg.