cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ivan II av Moskva
Ivan II Ivanovitsj den vakre (russisk: Иван II Иванович Красный – Ivan II Ivanovitsj Krasnyj, født 30. mars 1326 i Moskva, død 13. november 1359 samme sted) var den andre sønnen til Ivan Kalita. Han etterfulgte sin bror Simeon av Moskva, som døde av svartedauen, som Storfyrste av Moskva og Storfyrste av Vladimir i 1353. Fram til da hadde han styrt byene Ruza og Zvenigorod.
Styre
Da han besteg tronen etter sin bror, og på grunn av økende intern strid innen Den gylne horde, lekte Ivan en kort stund med tanken på å forlate Moskvas tradisjonelle troskap til mongolene og alliere seg med Litauen, en framvoksende makt i vest. Idéen ble imidlertid raskt forlatt og Ivan bekreftet sin troskap til Den gylne horde.
Basert på samtidige beskrivelser framstår Ivan som en fredfull, apatisk hersker, som ikke engang reagerte da Algirdas av Litauen erobret hans svigerfars hovedstad, Brjansk. Han tillot også Oleg av Rjazan å brenne landsbyer på sitt territorium. Ortodokse geistlige hjalp imidlertid til med konsolideringen av Storfyrstens makt. Han mottok mye støtte fra den dyktige metropolitten Aleksij. Som sin bror var Ivan II ikke like suksessrik som sin far og bestefar med hensyn til territoriell ekspansjon. Han klarte imidlertid å annektere områder sørvest for Moskva, herunder Borovsk og Vereja.
Han er gravlagt i Erkeengelen Mikaels katedral i Moskva.
Ekteskap og barn
Ivan var gift to ganger. I 1341 ble han gift med Fedosia Dmitrijevna av Brjansk. Hun var datter av Dmitrij Romanovitsj, fyrste av Brjansk. Hun døde barnløs høsten 1342.
Ivan forble enkemann i tre år. I 1345 giftet han seg med Aleksandra Ivanovna Veljaminova. Hun var datter av Vasilij Veljaminov, borgermester av Moskva. De hadde minst fire barn:
Notaticus
Notaticus en slekt av biller og tilhører familiegruppen vannkalver.
Utseende
Artene i denne slekten er blant de minste i gruppen kjempevannkalver og er bare mellom 6-9 millimeter lange. De er avlangt-ovale og litt flate, blanke, svarte med brunrøde tegninger.
Levevis
Både de voksne billene og larvene, er  rovdyr.
Prinsipatet
Prinsipatet (latin: principatus; av latin princeps, flertall: principes; «første», «fornemste», «fyrste», «høvding» «første i rekken», eller «den eminente» ) var den betegnelse som tidvis ble benyttet på det romerske keiserdømme fra begynnelsen av styret til Augustus i 27 f.Kr. og fram til Diokletian som avsluttet krisen i det tredje århundret i 284 e.Kr. Deretter utviklet det seg til en eneveldige periode som kalles dominatet.
Prinsipatet er karakterisert av styret til en enkelt keiser (princeps) og ved en anstrengelse fra særlig Augustus å bevare illusjonen om en formell fortsettelse av den romerske republikken.
Etablering av keisersystemet
Princeps civitatis («førsteborger») var den offisielle tittelen til den romerske keiser, og førte til prinsipatet som det keiserlige system. Bruken av «princeps» er avledet fra posisjonen til Princeps Senator, den «første blant like», primus inter pares, i det romerske senatet. Tittelen ble først gitt særskilt til Augustus i 27 f.Kr., som innså at titler som rex («konge») eller diktator ville skape en harme blant senatorene og andre innflytelsesrike menn og som tidligere hadde vist deres misnøye ved å støtte mordet på Julius Cæsar. Mens Augustus hadde politisk og militær overherredømme, trengte han støtten til sin medborgere for å administrere riket. I hans inskripsjon Res Gestae hevdet Augustus autoritet for princeps (ham selv).
Andre offisiell titler benyttet for Romerrikets hersker var blant annet imperator, augustus, cæsar, og senere dominus, samt greske basileus («regjerende»). Det norske ordet «keiser» (og på en rekke andre språk) er avledet fra caesar, mens det engelske ordet for samme stilling, emperor, er avledet fra imperator, som betegnet en meget høytstående, men ikke eksklusiv, militærtittel fram til Augustus begynte å bruke det som sitt praenomen («personnavn»).
Redefinering
Da det julo-claudiske dynasti døde ut med Nero i 68, ble prinsipatet redefinert i dets formelle betingelser under keiser Vespasian. Posisjonen som princeps ble en særskilt enhet innenfor en bredere – formelt fortsatt republikansk – romersk konstitusjon. Mens mange av de kulturelle og politiske forventningene forble, var princeps ikke lenger en posisjon basert på fortjeneste, eller auctoritas («autoritet»), men isteden en fastlåst posisjon som gjorde at Vespasian og framtidige keisere kunne utpeke sine egen arvinger uten at disse arvingene trengte å fortjene stillingen gjennom år med suksessfulle prestasjoner og offentlig godvilje.
Hvitskjeggspurv
Hvitskjeggspurv (Arremon crassirostris) er en spurvefugl i slekten Arremon i familien buskspurver.
Underarter og utbredelse
Det er beskrevet ingen underarter av hvitskjeggspurv: Arten forekommer i Costa Rica, Panama og i det ytterliggående nordøstlige Colombia.
Superellipse
En superellipse er en matematisk kurve som kan oppfattes som en mellomting mellom en ellipse og et rektangel. En superellipse kan i et kartesisk koordinatsystem beskrives som mengden av punkter (x, y) som oppfyller ligningen
hvor n, a og b er reelle tall > 0.
a og b er figurens halvakser. Formelen er en generalisering av formelen for en ellipse hvor n = 2. For n større enn 2 fås en superellipse, og for n mellom 0 og 2 fås en subellipse.
Kurvene ble først beskrevet av den franske fysiker og matematiker Gabriel Lamé (1795–1870), men de ble gjort kjent og navngitt superellipse av Piet Hein.
Praktisk bruk
Byplanleggere i Stockholm hadde problemer med et rektangulært torg i byen, Sergels torg. Ønsket var en bløt og smidig kurve som kunne bryte opp det firkantede inntrykket, uten å ende i sirkler. Piet Hein løste problemet ved å legge inn en superellipse med n = 2,5. Piet Hein brukte også superellipsen i arkitektur og møbeldesign.
En bordplate med superelliptisk form gir noe bedre albuerom og rommer litt mer enn en elliptisk bordplate gjør.
Selskabet for Oslo Byes Vel valgte en superelliptisk form på sine blå skilt som er satt opp siden 1987.
Piet Hein oppfant også det såkalte superegg som er en tredimensjonal superellipsoide (en superellipse med n = 2,5, a = 4 og b = 3 rotert omkring x-aksen):
Vingar skole
Vingar skole er en barneskole på Vingnes i Lillehammer. Skolens motto er "Aktiv, glad og klok" og skolen har blant annet store uteareal som slalåmbakke, skiløyper og skøytebane på vinteren og store fotballbaner, lekeplasser og en gapahuk på den lille haugen som ligger ovenfor skolen. Tidligere hadde skolen svømmebasseng og da det ble bestemt at dette skulle legges ned var det store protester blant elevene som møtte opp på møtet med plakater, svømmeundervisningen ble deretter flyttet til Jorekstad fritidsbad på Jørstadmoen.
Etter at Saksheim skole i Saksumdal ble nedlagt i 2016, blir elevene derfra sendt til Vingar skole.
Tidligere gikk elevene vanligvis videre på Hammartun skole etter å ha gått ut 7. klasse på Vingar. Nå, derimot, går elevene over til Åretta ungdomsskole.
Storm over Sonora
Storm over Sonora er en norsk roman, utgitt som bok nummer 12 i den 83 bind store serien om western-helten og US-marshalen Morgan Kane. Boka ble lansert i 1967, skrevet av forfatteren Kjell Hallbing under pseudonymet Louis Masterson, utgitt på forlaget Bladkompaniet.
Boka kom ut i forlagets pocketserie Stjernebøkene, som Stjerne-bok nr. 339 og kostet tre kroner.
Storm over Sonora er lagt til Mexico, der Sonoras fattigbønder gjør revolt mot president Porfirio Diaz. En gruppe revolusjonære forsøker å styrte presidenten. Mexico og Mexicos revolusjonære må imidlertid klare seg gjennom store deler av boka uten assistanse av Kane. Han er sanseløst forfylla, fysisk nede og psykisk knekt etter at Allison MacKay døde i forrige bok. Hans kamerat og marshalkollega Ed Zachary må trå til for å stable han på beina. Men som vanlig er Kanes vei opp fra stupfylla og bunnen kort. Snart blir han både kjent med revolusjonsgruppene i fjellene og i stand til å delta i bokas handling.
Mottagelsen av boka
Storm over Sonora kom ut før Kane-serien var blitt den store salgsuksessen, da bøkene fortsatt ble utgitt i nokså normale pocket-opplag på 12-16000. Men da serien for alvor slo an rundt tre år senere måtte Storm over Sonora trykkes på nytt og på nytt... Mens den fortsatt ble utgitt i Bladkompaniets opprinnelige pocket-serie kom boka i minst fire opplag. I tillegg ble den solgt i hardcover-versjon da Bladkompaniet i årene 1972-1974 lanserte serien i innbundet utgave, med to bøker i hvert bind.
Og suksessen var ikke begrenset til Norge. Etter hvert kom Storm over Sonora på mange språk: I Sverige ble den gitt ut i 1971 på B. Wahlströms Bokförlag under tittelen Storm över Sonora og i England samme året på Corgi Books som Storm over Sonora. I 1972 kom den i Danmark på Winther som Storm over Sonora, i Finland på Otava i 1973 som Myrsky Sonorassa, i Frankrike i 1979 på Librairie des Champs-Elysées som Tempête sur le Sonora. Island fikk sin utgave: Stormur yfir Sonora.
Senere utgivelser
Da Bladkompaniet i 1991 ga ut serien på nytt besluttet de å publisere bøkene i kronologisk rekkefølge, der man begynte med Kanes fødsel og sluttet med Den siste jakten. Nå havnet Storm over Sonora i et dobbeltbind, i bok nr. 14, sammen med Hevn!. Da Bladkompaniet/Schibstedforlagene i årene 2002–2008 gjenutga bøkene i dobbelt-pocket kom Storm over Sonora i 2004 som bok 26 i bind 25–26.
Etter at Aller forlag i 2008 tok over rettighetene kom bøkene fra 2009 enkeltvis, fortsatt i kronologisk rekkefølge, men med noen justeringer, Nå kom Storm over Sonora i 2012 som bok nr. 31, en utgivelse som samme året ble lansert som lydbok av Norsk lyd- og blindeskriftbibliotek, innlest av Jan Olav Simonsen.
Plasseringen som bok 31 i serien er også beholdt i senere utgivelser, som i Cappelen Damms lydbokversjon fra 2020, lest inn av Torgeir Reiten.
Faaborg OK
Faaborg OK har fostret opp mange talentfulle orienteringsløpere. De mest kjente løperne som har løpt for Faaborg OK er verdensmestrene Tue Lassen og Emma Klingenberg. De løp sammen på det danske laget som vant gull på sprintstafetten under VM i Inverness i 2015.
The Good Place
The Good Place er en amerikansk fantasykomedie-tv-serie laget av Michael Schur. Serien hadde premiere 19. september 2016 på NBC.
Handlingsreferat
Serien er sentrert rundt et liv etter døden hvor mennesker enten sendes til «det gode stedet» eller til «det dårlige stedet» etter at de dør. Alle mennesker skal bli tildelt en poengsum, basert på moralen i deres oppførsel så lenge de levde. Men bare mennesker med de aller høyeste poengsummene kan sendes til det gode stedet, hvor de oppnår evig lykke med hvert eneste ønske oppfylt. Ved «det gode stedet» blir menneskene forsøkt veiledet av en kunstig intelligens som kalles Janet. Men alle andre mennesker opplever en evighet med tortur ved «det dårlige stedet»
I den første sesongen mener den amoralske enstøingen Eleanor, og den småkriminelle Jason, at de har blitt sendt til «det gode stedet» ved en feiltakelse. Eleanors tildelte sjelevenn, Chidi, en filosof, forsøker å lære mennesker etikk slik at de kan gjøre seg fortjent til deres tilstedeværelse på det gode stedet. Jasons sjelevenn, den velstående sosialisten Tahani, forsøker å hjelpe Michael, den tilsynelatende vennlige designeren av nabolaget deres, med å takle alle problemene som tilsynelatende blir forårsaket av Eleanor og Jasons tilstedeværelse.
I den andre sesongen sletter Michael gjentatte ganger menneskenes hukommelse, for å starte deres psykologiske tortur på nytt. Men de oppdager sannheten hver gang. Michaels feil resulterer i at han blir presset av en annen demon som ønsker å ta over jobben hans, så Michael overbeviser menneskene til å hjelpe ham med å narre sjefen sin i bytte mot passasje til det gode stedet. Når Michael forstår at mennesker kan forbedre deres godhet etter at de dør, appellerer han saken deres til den evige dommeren - som bestemmer at menneskene kan returneres til livene deres på jorden, uten noen minner om livet etter døden, for å prøve å bevise deres bedre moralske utvikling.
Tilbake på jorden, i løpet av den tredje sesongen, deltar gruppen i en forskningsstudie ledet av Chidi og hans kollega Simone. Når de først har lært sannheten om livet etter døden, forsøker de å hjelpe andre med å forbedre deres moralske oppførsel. Etter hvert oppdager de at ingen har blitt tatt opp til «det gode stedet» på flere århundrer. De kommer med en hypotese om at poengsystemet er fundamentalt feil, og setter opp et eksperimentelt simulert Good Place for å undersøke om mennesker klarer å utvikle seg mer etisk og moralsk med riktig støtte.
I den fjerde og siste sesongen beviser det årelange eksperimentet til slutt at mennesker kan vise moralsk forbedring i etterlivet. Gruppen innfører derfor et nytt system hvor avdøde mennesker får muligheten til å komme til det gode stedet ved å bestå forskjellige undersøker for moralsk utvikling.
Li Yang (bokser)
Li Yang (født 19. februar 1982 i Xuzhou i provinsen Jiangsu i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk amatørbokser, som konkurrerer i vektklassen fjærvekt. Yang har ingen større olympiske resultater, og fikk sin olympiske debut da han representerte Kina under Sommer-OL 2008, der han ble slått ut i første runde.
Leyla Luik
Leyla Luik (født 14. oktober 1985) er en estisk friidrettsutøver som konkurrerer i maraton.
Ule älv
Ule älv (finsk: Oulujoki) er en elv i de finske landskapene Norra Österbotten og Kajanaland. Elven begynner ved Ule träsk og renner gjennom kommunene Vaala, Utajärvi og Muhos. Den munner ut i Bottenviken ved Uleåborg.
Det er bygd tolv vannkraftverk langs elven, hvorav kraftverket ved Pyhäkoski i Muhos er det største.
Eksterne lenker
thumb|left|Pyhäkoski kraftverk 2006
Luna gasskraftverk
Luna kraftverk er et varmekraftverk i delstaten New Mexico i det sørvestlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 570 MW, fordelt på 1 blokk med 2+1 moderne gassturbiner. Operatør er North American Energy Services.
Utstyret er vesentlig levert av General Electric. Anlegget ble bygget ut i årene 2002–2006. Brenselkilden er naturgass.
Ulv Uggesson
Ulv Uggesson (norrønt Úlfr Uggason) var en islandsk skald som levde på siste halvdel av 900-tallet.
Ulv er nevnt ved navn som den som komponerte kvadet Husdråpa og gjorde det i forbindelse med et bryllup. Den hjemmekjære tittelen, som ikke nødvendigvis er gitt av Ulv selv, har antagelig sitt opphav i at kvadet dikter om de mytologiske hendelser som er malt på noen kjøkkenpaneler. I Laksdøla saga fortelles det om giftemålet mellom Geirmund og Turid. Bryllupet ble holdt ved gården Hjardarholt på Island hos Geirmunds far, stormannen Olav Hoskuldsson:
Ulv beskrev tre myter i tolv vers og halvvers i Husdråpa: Balders begravelse, Tors fisketur etter Midgardsormen, og Heimdalls kamp med Loke for smykket Brisingamen.
Kanariirisk
Kanariirisk (Serinus canaria) er en monotypisk art i finkefamilien og tilhører slekten Serinus (irisker). I domestisert form kalles den gjerne kanarifugl og går ofte under det vitenskapelig navnet S. c. domestica, men den anerkjennes altså ikke som en selvstendig underart. Kanariirisk er trolig søsterarten til gulirisk (S. serinus).
Inndeling
Inndelingen av slekten og rekkefølgen av den følger HBW Alive og er i henhold til Collar, Newton & Bonan (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle navn, men kun midlertidige beskrivelser i påvente av offisielle navn.
Beskrivelse
Kanariirisk er en liten (12,5–13,5 cm lang, 15–20 g tung) gulaktig grønn fink med mørke tegninger og V-formet stjert. Hannen er mer fargesterk enn hunnen, som er dusere med større innslag av gråtoner. I domestisert form finnes den i mange fargevarianter.
Kanariirisk har blitt en populær burfugl, som er kjent for sin vakre sang. Den regnes som domestisert fra omkring år 1600 og er mest kjent under navnet kanarifugl i Norge, et navn som også anerkjennes sekundært av Artsdatabanken.
Utbredelse og habitat
Arten opptrer naturlig på Kanariøyene, Asorene og Madeira. Den har også blitt introdusert til Hawaii, der den har etablert seg suksessfullt som en fremmed art.
Artens naturlige habitat består av furutrær (Pinus) og laurbærskog (Lauraceae), som ligger i lavlandet og fjellsidene, og i randsonene til kultiverte områder med plantasjer, vinranker, appelsintrær og lignende. Habitatet inkluderer også parker og hager. På Desertasøyene (Madeira) hekker fuglene i halvørken, men liten eller ingen vegetasjon og i høyder opp mot 750 moh. På Azorene i høyder opp mot 1 100moh, og på Kanariøyene i høyder opp mot 1 700 moh.
Atferd
Kanariirisk er sosiale standfugler utenom hekketiden. De gjør korte trekk (også til naboøyene) i flokk etter mat, i periodene august–oktober og februar–mars.
Kanariirisk tilhører også gruppen av sangfugler (Passeri), og arten regnes som en god sanger. De observeres ofte syngende i tretoppene eller fra en åpen sangpost. Sangen består av hurtige serier med rikholdige og varierte, ganske behagelige og melodiøse fløytetoner, kvitter og myk kurring, som stiger og synker i tonefall. Ofte fulgt av flygeoppvisninger, og av og til fulgt opp av mer lavmælte og mye fraser.
Arten eter mest frø, typisk fra ulike urter og gress, men også noe knopper, frukt og insekter. Fuglene eter både på bakken og fra busker og kratt. På bakken beveger de seg med hurtige, sprettende hopp eller i langsom gange. I hekketiden opptrer de gjerne parvis, men utenom denne er de ofte i flokk. Sommerflokkene består gjerne kun av hanner og kan telle mange hundre individer, og de opptrer ofte i følge med andre tilsvarende arter, i såkalte blandaflokker.
Hekketiden varer fra januar til juli, og hunnen kan legge 2–3 ganger (kun to på Azorene). Hannen er territorial i hekketiden og gjør sommerfugl-lignende flygeoppvisninger rundt tretoppene eller den tradisjonelle sangposten, for å forsvare eget domene. Paret samarbeider om byggingen av redet, som er en dyp skålformet konstruksjon gjort av kvister, gress og ulike plantefibere som fôres med mose, løv, dyrehår (typisk ull fra sau) og myke fjær. Redet er gjerne plassert i greinverket på et tre, omkring 4 m over bakken, ofte en lokal furusort, dvergsypress eller et frukttre av et slag. Hunnen legger normalt 3–4 egg og ruger dem ut selv. Inkubasjonstiden er 13–14 dager. Begge foreldrene mater avkommet, som blir i redet i cirka 15–17 dager. Foreldrene fortsetter imidlertid å mate ungene i cirka 21 dager til, og ungene er fullt uavhengige i løpet av fem uker.
Domestiseringen
Akkurat når fuglen ble domestisert er litt uklart, men det har trolig skjedd i løpet av de siste 500 årene, og de første fuglene var trolig dominert av gult. Noen hevder at den første tilnærmet gule kanarifuglen oppsto i Tyskland i 1610, og at helt gule fugler dukket opp i 1677. Et italiensk maleri fra 1490-tallet viser imidlertid gule fugler, som kan være kanarifugler. En Conrad Gessner beskriver dessuten i 1555 en type delvis gul kanarifugl fra Italia, og han hevder videre at sånne fugler ble eksportert til Tyskland, der regulært oppdrett begynte. Tradisjonelt regner man derfor kanariirisken for å ha blitt domestisert rundt år 1600.
En tysk legende forteller at kanarifugler ble brukt som en indikatorart i gruvene i Harzfjellene i det 18. og 19. århundre. Et bur med en fugl hang i gruvegangen, og om den sluttet å kvitre eller kreperte var det åpenbart på tide å rømme gruva. Oksygenmangel og giftige gasser var som regel årsaken. Til å begynne med ble det benyttet fangede villfugler, men senere ble det brukt oppdrettsfugler. Som følge av fuglens livreddende egenskaper utviklet det seg til avl av kanarifugler i den lille byen St. Andreasberg i Harzfjellene, som siden ble kjent som «kanarifuglenes hovedstad». Og kanarifugler ble raskt verdifulle salgsobjekter, som også ble eksportert ut av landet. Rundt 1824 ble det oppdrettet og solgt cirka 4 000 hannfugler årlig i og rundt St. Andreasberg, og i 1883 drev mer enn 350 familier i området med oppdrett av disse fuglene. I dag er kanarifuglen og gruvedriften blitt beæret med sitt eget museum i St. Andreasberg, og Grube Samson (som den heter) har til og med har fått plass på UNESCOs Verdensarvsliste.
Moderne avl av kanarifugler skjer etter to distinkte linjer; eksteriør (der sangen er underordnet) og sang (der eksteriøret er underordnet). Tyske linjer regnes i hovedsak som sangfugl-linjer, mens britiske regnes som eksteriør-linjer. I Tyskland er såkalt harz roller (opprinnelig fra St. Andreasberg) regnet som prototypen, men i dag finne det flere.
Domestiserte former
Til å begynne med var gult den mest dominerende fargen hos domestiserte former. Det tok imidlertid noen år å avle fram en helt gul fugl. Senere har det også dukket opp andre farger, som rød og hvit og kombinasjoner av disse og flere andre.
Matthew Holland
Matthew Holland (født 22. juni 1989) er en britisk vannpolospiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han endte på sisteplass med det britiske landslaget.
Roseau
Roseau (tidligere Charlotte Town) er hovedstaden i den karibiske øystaten Dominica. Byen har en folkemengde på 15 035 (2011). Fra byen eksporteres det blant annet lime og krydder.
Historie
Dominica ble oppdaget av Columbus 3. november 1493.
Geografi og samfunn
Ved folketellingen i 2011 hadde Roseau en befolkning på 15,035.
Turisme
Roseau er utgangspunkt for utflukter til flere attraksjoner, blant annet Trafalgar-fossene og Boiling Lake.
The Last in Line
Det ble innspilt på Caribou Ranch i Colorado, USA, og utgitt 13. juli 1984. Det ble sertifisert til Gullplate av RIAA 12. september 1984. Det var det første DIO-albumet som solgte til Platinaplate, og det skjedde 3. februar 1987, to år før debutalbumet Holy Diver klarte det. Det solgte til sølvplate i Storbritannia i januar 1986.
Det er det første Dio-albumet med Claude Schnell på keyboard.
Sporliste
Alle tekster av Ronnie James Dio, musikk skrevet av oppførte
The Derby Winner
The Derby Winner er en britisk stumfilm fra 1915, regissert av Harold M. Shaw.
Herophydrus
Herophydrus er en slekt av biller og tilhører familiegruppen vannkalver.
Utseende
Små, avlange vannkalver, gjerne gulaktige med svarte tegninger. Oversiden er ganske kraftig punktert.
Levevis
Artene lever i stillestående fersk- og brakkvann.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika og Arabia.
Nakajima Ki-27
Nakajima Ki-27 var et japansk en-motors jagerfly.
Ki-27 var ved utbruddet av stillehavskrigen det mest tallrike jagerfly i den japanske hærs flyvåpen. Og selv om flytypen skulle bli redelegert til trening og erstattet av mer moderne jagerfly, var den fremdeles i bruk ved frontlinjene helt frem til slutten av den andre verdenskrig
Tessand
Tessand er en bygd i Vågå kommune i Innlandet. På Tessand bor kjendiskokken Arne Brimi. Stedet har en kombinert skole og barnehage, Tessand oppvekstsenter, hvor det går barn fra ti måneder til ti år. Men stedet er nok mest kjent for funnet som ble gjort i 1973 av A. Krogsrud: En støttann fra en mammut. Den er nå på Paleontologisk museum, Universitetet i Oslo.
Polina Gagarina
Polina Sergejevna Gagarina (russisk: Поли́на Серге́евна Гага́рина, født 27. mars 1987 i Moskva i daværende Russiske sovjetiske føderative sosialistrepublikk) er en russisk sanger, låtskriver, skuespiller og modell. Hun representerte Russland i Eurovision Song Contest 2015 med sangen «A Million Voices», der hun endte på andreplass. Gagarina deltok i den kinesiske talentkonkurransen Singer, der hun nådde finalerunden.
Bakgrunn
Polina Gagarina ble født i Moskva, men vokste opp i Hellas, der moren jobbet som ballettdanser. I 1993 døde faren, og familien flyttet tilbake til Russland, før de igjen flyttet tilbake til Hellas og bosatte seg i Athen. Etter å ha fullført utdannelsen i Hellas, flyttet Gagrina til bestemoren i Saratov i Russland.
Karriere
Som 16-åring i 2003 deltok Gagarina i sesong 2 av det russiske talentshowet Star Factory. Hun fremførte flere sanger av Maksim Fadejev og vant til slutt konkurransen. Siden sluttet hun seg til jentegruppen Playgirls, men gruppen ble oppløst kort tid etter.
I 2008 ga Gagarina ut singelen «Komu, zatsjem?», en duett med den russiske sangeren Irina Dubtsova. I mars 2010 slapp hun sitt andre studioalbum, О себе. I 2012 begynte hun et samarbeid med den russisk-georgiske produsenten Konstantin Meladze. Sammen med Meladze spilte hun inn fire singler: «Spektakl okontsjen» (spillet er over), «Njet» (nei), «Navek» (for alltid) og «Sjagaj" (kamp).
I 2015 representerte hun Russland i Eurovision Song Contest 2015. Gagarina endte til slutt på andreplass med sangen «A Million Voices».
I juli samme år opptrådte hun under trekningen i Fotball-VM 2018 i St. Petersburg. Hun var senere mentor i fjerde og femte sesong av russiske The Voice.
I 2019 deltok Gagarina i det kinesiske talentshowet Singer 2019. Hun er den tredje europeeren som deltar i konkurransen, etter britiske Jessie J og Kristian Kostov fra Bulgaria. Hun nådde til slutt finalerunden i april 2019 på tv-kanalen Mango TV.
BMW E24
BMW E24 var den første BMW 6-serie, og ble produsert i perioden 1975–1989. E24 ble etterfulgt av BMW E31 som var en 8-serie. En ny 6-serie, E63, kom først i 2003. E24 etterfulgte BMW's CS og CSL-coupéer (E9) som ble lansert i 1965.
Produksjonen av 6-serien startet i oktober 1975 med modellene 630CS og 633CSi. Til å begynne med ble karosseriene laget ved den eksterne bilprodusenten Karmann, på oppdrag fra BMW, men ble senere flyttet inn til BMW's fabrikker. I 1978 ble en mer kraftfull versjon lansert, 635 CSi, men den gamle toppversjonen 633 CSi ble fremdeles levert parallelt med 635 CSi på enkelte markeder. Samtlige av BMW's 6-seriemodeller ble levert med motorer av BMW M30-typen, med unntak av Motorsportvarianten BMW M 635 CSi/ M6.
Basisplattformer og standardmodeller
Basisplattformen for BMW's 6-serie var basert på den for tiden aktuelle varianten av merkets 5-seriemodeller (BMW E12 fra 1975 til og med 1981, og BMW E28 fra høsten 1981 til og med 1989), og med dette menes første og andre generasjon av 5-serien. I praksis betød dette at BMW's 6-serie-modeller var som sjeldne og påkostede coupè-versjoner av 5-serien å regne, selv om bilene eksteriørmessig hadde mer til felles med BMW's 7-serie E23. Parallelt med introduksjonen av den nye 5-serien E28 høsten 1981 (og med denne en helt ny fram- og bakvogn, samt et revidert styringssystem for innsprøytningen), endret også BMW basisplattformen for BMW's 6-serie (fra basismodell E12 til basismodell E28), og den nyreviderte 6-serien ble kalt BMW 6er-reihe E24/ Phase Zwei (på de enkelte engelskspråklige markeder markedsført som "BMW 6-series E24 Mark II"). Foruten de ovenfor nevnte tekniske modifikasjoner, fikk 6-serien nå også reviderte bakstøtfangere (de nye modellene hadde nå støtfangere som gikk helt fram til bakre hjulbue, mens de forrige modellene, basert på E12, hadde vært utstyrt med bakstøtfangere som ble avsluttet under baklyktene), en nydesignet B-stolpe (eksteriørt plassert mellom døren og baksetet), indre dørhåndtak av den samme typen som montert i BMW's 5-serie E28, og et nydesignet dashboard. Her er det verdt å merke seg at BMW fortsatte produksjonen av 6-serien basert på E28-plattformen, også etter introduksjonen av den helt nye BMW's 5-serie E34 høsten 1987. Den eneste oppgraderingen BMW's 6-serie E24 fikk med tanke på introduksjonen av BMW's nye 5-serie E34, lå i motoren, og BMW 635 CSi fikk nå den nyreviderte katalysatorrensede versjonen av den gamle 3430 ccm M30-motoren, som nå leverte 211 HK (155 kW), imot tidligere 218 Hk (160 kW).
Trivia
De høye norske avgiftene for slagvolum og motorkraft i skatteklassen for sportsbiler, gjorde at BMW 633 CSiA i 1976 havnet i samme prisklasse som Porsche 911 Turbo.
Giftpilen
Giftpilen er et dansk psykologisk drama fra 1916 i regi av August Blom. Manuset ble skrevet av Otto Rung.
"En yderst interessant Fortælling om Dommerens tunge Prøvelse spillet med fremragende Kræfter av Nordisk Film Compagni's [sic] bedste Kræfter og med Valdemar Psilander i den store Hovedrolle. Dertil flot og stilfuldt iscenesatt."
Brødrene Bacchus
Brødrene Bacchus er en vokalgruppe som ble startet i Holmestrand i august 1989. De er mest kjent for sin fremføring av viser skrevet av Carl Michael Bellmann, Evert Taube og Jens Zetlitz. Senere år er også sanger av andre visediktere inkludert i reportoiret. Guttorm Guttormsen og Arild Sundt har arrangert en rekke sanger spesielt for Brødrene Bacchus.
Person gasskraftverk
Person gasskraftverk er et varmekraftverk i delstaten New Mexico i det sørvestlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 140 MW, fordelt på 1 blokk med moderne gassturbiner. Operatør er Delta Power LLC.
Brødrene Bacchus
Medlemmer
Brødrene Bacchus har bestått av de samme sangerne siden starten. En fast reserve-sanger deltar ved behov. Besetningen er:
Person gasskraftverk
Utstyret er vesentlig levert av General Electric. Anlegget ble bygget ut i årene 2000–2002. Brenselkilden er naturgass.
Brødrene Bacchus
Medlemmer
+
Historikk
Fra 1990 til 1996 holdt Brødrene Bacchus årlige konserter på et lite skvalpeskjær (Bjerkøyskjæret) i Holmestrandsfjorden. Dette var et arrangement innen Vestfold Festspillene.
I 1992–1995 sang brødrene ved spesielle gourmet-kvelder på Restaurant Tre Kokker i Oslo, når Mesterkokken Hroar Dege serverte sine spesialkomponerte måltider, der visesang var en del av måltidet.
Et samarbeid med Lars Martin Myhre resulterte i en egen CD-utgivelse i 1995. Brødrene Bacchus medvirket også på Odd Børretzens CD, Noen ganger er det all right, som også ble utgitt 1995.
På Bellmannsdagen i juli 1996 gjestet Brødrene Bacchus Par Bricole i Stockholm, – det gamle ordensselskapet som Bellmann var medlem av i sin tid. De holdt flere konserter, bl.a. på Den Gyldene Freden og på Hasselbakken. Dette var et samarbeid med Bengt Gustaf Jonshult.
Brødrene Bacchus har deltatt både i riksdekkende og lokale TV- og radioprogram. Foruten Sverige, så har de også sunget i Danmark, Tyskland og i Frankrike.
Lankwitz
Lankwitz er en ortsteil i Berlins bydel Steglitz-Zehlendorf.
Etymologi
Navnet kommer av det gammelslaviske Lancovice (tysk: Lancowice), som uttales Lokovitse (tysk: Lokowizze) og betyr «sted ved elvebredden» (tysk: Ort and der Uferaue). Det henspiller på elven Lanke, som nå er kanalisert eller tatt opp i Teltowkanalen. En stein ved Charlottenstraße 64 i Lankwitz markerer elvens kilde.
Geografi
Lankwits grenser i nord til Steglitz, i øst til Mariendorf, i sørøst til Marienfelde og i vest til Lichterfelde.
Utdannelse
Freie Universität har en avdeling I Lankwitz (GEO CAMPUS), med blant annet institutter for geografi og geologi.
Personer
Komponisten Arvo Pärt er bosatt i Lankwitz. Ingeniøren og flypioneren Otto Lilienthal er gravlagt på en av stedets tre kirkegårder Friedhof Lankwitz.
Bygninger
Preussenstadion er hjemmearena for BFC Preussen. Siemensvillaen huser musikkarkiv for Deutsche Bibliothek.
Skeie
Skeie har flere betydninger:
Álvaro Quirós
Álvaro Quirós (født 21. januar 1983 i Cádiz) er en spansk profesjonell golfspiller som spiller på Europatouren.
Den første seieren etter at han ble profesjonell i 2004, kom på Challenge Tour i 2006. Etter endt sesong var han kvalifisert for Europatouren 2007. Den sesongen tyvstartet med Alfred Dunhill Championship i desember 2006, en turnering Quirós vant.
Quirós er en av dem som slår lengst på Europatouren, og både 2007, 2008, 2009 og 2011 toppet han tourens statistikk for lengste utslag. Hans beste plassering på Europatourens pengeliste, er en sjetteplass i 2011.
Lagturneringer
Som amatør:
Idealisering
Idealisering er å forestille seg eller framstille noe mer fullkomment enn det i virkeligheten er. I filosofien innebærer idealisering å framstille noe i sin typiske skikkelse, det vil si at en ser bort fra mindre betydningsfulle egenskaper. Også i billedkunst og litteratur brukes begrepet når en idealiserer virkeligheten, altså skildrer det typiske eller fullkomne og gir et forskjønnet bilde av verden, i motsetning til for eksempel realisme og naturalisme. I vitenskap og forskning kan idealisering brukes for å lage en forenklet modell av en komplisert virkelighet.
Idealisering som vitenskapelig metode
Idealisering er en metode å drive forskning på der man antar ting om et fenomen som man vet ikke stemmer. Ofte ønsker man å beskrive et fenomen ved hjelp av en modell. Fenomenet blir lettere å løse eller forstå ved å idealisere noen av bestanddelene i fenomenet uten at det skader treffsikkerheten til modellen for bestemte formål.
Et av de, om ikke det aller første dokumenterte tilfelle, der denne metoden har blitt brukt er Galileo Galileis eksperimenter angående legemers frie fall. For å bevise (eller avkrefte) sin teori om at legemer faller like fort i vakuum, rullet han kuler nedover et skråplan. Å observere kuler rulle nedover et skråplan er på mange måter svært ulikt det å observere legemer falle i vakuum; kuler som faller ruller ofte ikke rundt, lyden er annerledes, kulen ender opp et annet sted, og tusen andre småting utgjør forskjeller som Galelei ikke kunne vite at ikke har noen effekt på modellen, men som han like vel antok at kunne sees bort fra.
Denne teknikken brukes i stor skala i mange vitenskaper. Et populært eksempel er i fysikkens beskrivelse av det konstante forholdet mellom temperatur, volum og trykk i gass, nærmere bestemt Boyles lov, som tar forbehold i at atomer i gassen ikke har masse og ikke utgjør noen kraft på hverandre bortsett fra når de kolliderer.
På samme måte er geometri helt avhengig av idealisering, i og med at de rette linjestykkene, perfekte sirklene, presise vinklene og så videre ikke eksisterer utenfor en platonsk idéverden, og overlever ikke engang reisen fra matematikerens hode til hans tegnebrett og langt mindre hele veien til det aktuelle problemet som skal løses.
Gwynedd
Gwynedd er et administrativt og bevart grevskap i det nordlige Wales. Det har sitt navn etter middelalderkongedømmet Gwynedd, og ble grunnlagt i 1974 som et av åtte administrative grevskaper i Wales. I areal er det et av de største, men det er tynt befolket. En stor del av befolkningen er walisisktalende, og Gwynedd er derfor igjen blitt et sentrum for walisisk nasjonalisme. Partiet Plaid Cymru fikk sitt gjennombrudd her.
1. april 1996, i forbindelse med en revidering av grensene mellom de forskjellige grevskap i Wales, mistet Gwynedd Anglesey, som ble en uavhengig enhet, og Aberconwy, som gikk til Conwy. Anglesey er med i det bevarte grevskapet.
Brede Halvorsen
Halvorsen tilbrakte brorparten av sin spillerkarriere i Pors. I perioden 1982–1984 spilte han imidlertid på Moss og ble cupmester for klubben i 1983. Han spilte 17 kamper for det norske U21-landslaget i tillegg til 12 kamper for yngre landslag. Halvorsen spilte dessuten bandy for Pors og fikk en rekke ungdomslandskamper i denne idretten.
Pyramid kraftverk
Pyramid kraftverk er et varmekraftverk i delstaten New Mexico i det sørvestlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 160 MW, fordelt på 4 like store 40MW-blokker med moderne gassturbiner. Operatør er Southern Power.
Utstyret er vesentlig levert av General Electric. Anlegget ble bygget ut i årene 2000–2003. Brenselkilden er naturgass, og fyringsolje.
The Desert Breed
The Desert Breed er en amerikansk stumfilm fra 1915 regissert av Joe De Grasse.
Paulo César Costa
Paulo César Costa (født 20. juli 1967 i Valença i Brasil) er en brasiliansk prelar og katolsk erkebiskop av Brasilia, og kardinal-elekt.
Prest
Paulo César Costa studerte filosofi ved Nossa Senhora do Amor Divino-seminaret i Petrópolis og katolsk teologi ved det teologiske institutt til erkebispedømmet São Sebastião do Rio de Janeiro. Han ble ordinert til diakon 27. desember 1991 og mottok prestevielsen 5. desember 1992 i Catedral de Nossa Senhora da Glória av biskopen av Valença, Elias James Manning, OFMConv.
Etter ordinasjonen virket Paulo César Costa som sogneprest i Paraíba do Sul før han ble sogneprest i 1994 i menigheten São Sebastião dos Ferreiros i Vassouras. I 1996 ble César Costa sendt til Roma for videre studier, hvor han oppnådde en grad i dogmatikk fra det pavelige universitet Gregoriana og en doktorgrad i teologi i 2001. Fra 2001 til 2006 var Paulo César Costa sogneprest i sognet Santa Rosa de Lima i Valença. I 2006 ble César Costa rektor ved Paul VI interdiocesane seminar og direktør for Institutt for filossofi og teologi i Nova Iguaçu. Fra 2007 var han også direktør og professor ved det teologiske fakultet ved Det pavelige katolske universitet i Rio de Janeiro.
Hjelpebiskop i Rio de Janeiro
Den 24. november 2010 utnevnte pave Benedikt XVI ham til titulærbiskop av Oescus og hjelpebiskop i Rio de Janeiro. Erkebiskopen av São Sebastião do Rio de Janeiro, Orani Tempesta, OCist, bispeviet ham og de samtidig utnevnte hjelpebiskopene Pedro Cunha Cruz og Nelson Francelino Ferreira den 5. februar 2011; medkonsekratorer var biskop-emeritus av Nova Friburgo, Rafael Llano Cifuentes, og biskopen av Valença, Elias James Manning OFM.Conv.
Biskop av Sâo Carlos
Pave Frans utnevnte ham til biskop av São Carlos den 22. juni 2016.[2] Innsettelsen fant sted 6. august samme år. Den 20. april 2020 utnevnte pave Frans ham også til medlem av Den pavelige kommisjon for Latin-Amerika[3] og den 4. juli 2020 til medlem av Det pavelige råd for fremme av kristen enhet.[4]
Erkebiskop av Brasília
Den 21. oktober 2020 utnevnte pave Frans ham til erkebiskop av Brasília.[5] Innsettelsen fant sted 12. desember samme år.
Kardinal-elekt
Den 29. mai 2022 kunngjorde pave Frans at han ville kreere ham til kardinal 27. august samme år.[6]
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Andrea Tafi
Andrea Tafi (født 7. mai 1966 i Fucecchio) er en italiensk tidligere profesjonell landeveissyklist. Han var ekspert på klassikerne, og særlig på brostein. I 1999 vant han Paris-Roubaix, og i 2002 Flandern rundt. I 1996 vant han Lombardiet rundt og vant dermed tre av de fem monumentene.
André Gide
André Gide (født 22. november 1869 i Paris, død 19. februar 1951 samme sted) var en fransk forfatter og mottok Nobelprisen i litteratur i 1947. Hans karrière strekker seg fra begynnelsen av symbolistbevegelsen, over den gryende antikolonialismen på 1920-tallet og frem til etterkrigstiden.
Bakgrunn
André Gide vokste opp i Paris som eneste barn av en velstående kalvinistisk familie. Faren var professor i rettsvitenskap og kom fra borgerskapet i den sørfranske småbyen Uzès, moren kom fra storborgerskapet i Rouen. Faren døde da André var elleve år. Rett nok utløste ikke dette noen nød, men det forsterket det sterke puritanske drag i oppdragelsen som moren stod for.
Han ble ansett som et vanskelig barn, med hyppige skifter mellom skoler og privatlærere. Han led av nervekriser allerede i førpuberteten.
Gide kunne imidlertid fullføre skolegangen i 1890 fra tradisjonsgymnasiet Henri IV, der han var blitt venner med blant andre den senere forfatter Pierre Louÿs og den senere sosialistiske politikeren Léon Blum.
Under et lenge besøk i Rouen i 1882 innledet han et forhold med sin nesten tre år eldre kusine Madeleine Rondeaux, som han i 1890 mente seg stilltiende forlovet med. Men hun unndro seg disse ekteskapsplanene, trolig under påtrykk fra mødrene til begge parter.
Forfatter
Gides religiøse oppdragelse er med på å forklare den spenning mellom asketisme og livsbejaelse som ble et grunntrekk for hans litterære produksjon. Han debuterte anonymt i 1891 med Les cahiers d'André Walter, der han, likesom i et par noveller, La tentative amoreuse ou le traité du vain désir og Le voyage d'Urien røper en sterk påvirkning fra Stéphane Mallarmé og symbolismen.
Etter en helsereise til Tunis gjort tok Gide med Paludes (1895) farvel av sitt symbolistiske forfatterskap, og hevdet heretter formens betydning. I Les nourritures terrestres (1897) fremhever han, etter påvirkning fra Friedrich Nietzsche, de underbevisste drifter som kunstens fremste kilde, noe som kom til å vekke stor oppstandelse blant de symbolistiske forfatterne.
Gide er like kjent for sine romaner som for sine selvbiografiske verker. Han viste fram konfliktene og til sist forsoningen mellom to sider av sin personlighet, som hadde blitt adskilt av sneversynt utdannelse og sosial moralisme. Hans verker kan bli sett på som en undersøkelse av frihet og myndighet i møte med moralistiske og puritanske restriksjoner, og fløt rundt sine jevnlige anstrengelser i å oppnå intellektuell ærlighet. Hans selvutleverende tekster reflekterer hans søken etter en helhet i egen personlighet, selv i hans sammensatte seksualitet, uten å miste verdier. Hans politiske aktivitet er orientert av den samme etos, som antydet av hans tilbakevisning av kommunismen etter et besøk i Sovjetunionen i 1936.
Textus Receptus
Textus Receptus (latinsk for «Den mottatte tekst») er en greskspråklig grunntekst til Det nye testamente som ble satt sammen av Erasmus av Rotterdam på 1500-tallet. Teksten dannet deretter grunnlaget for Martin Luthers første oversettelse av Bibelen til tysk, for oversettelsen av Det nye testamente til engelsk av William Tyndale (King James-versjonen) samt for de fleste andre oversettelser i områder der reformasjonen hadde funnet sted i Europa.
Erasmus av Rotterdams tekst hadde sin opprinnelse i den første trykte greske utgave av Det nye testamente, et arbeid som ble gjort av Erasmus av Rotterdam i Basel i Sveits i 1516 på grunnlag av seks manuskripter som dog ikke var fullstendige. Teksten var hovedsakelig basert på de tekstfunn som fantes tilgjengelig den gang, de fleste av bysantinsk bakgrunn fra 800-tallet, og Erasmus’ oversettelse var ulik fra den klassiske formen av denne. Ettersom den bygger på majoriteten av den bysantinske ble oversettelsen kalt for Majoritetsteksten, eller den (av Gud) mottatte teksten, Textus Receptus. Senere har det blitt gjort flere funn av gamle dokument med nytestamentlige tekster, ikke minst Codex Sinaiticus og Codex Vaticanus. I disse er flere tekstsammendrag betydelige kortere eller med færre ord.
Textus Receptus’ historie
Erasmus av Rotterdams første utgave av den greske teksten ble forberedt i all hast ettersom hans utgiver Johann Froben ønsket å komme før utgivelsen av en gresk utgave av Det nye testamente som var under forberedelse i Spania som en del av det store komplutensiske polyglott-prosjektet av Bibelen. Typografiske feil grunnet hastverket for å fullføre utgivelsen vrimlet i den trykte utgaven. Erasmus manglet også en fullstendig utgave av Åpenbaringen og ble tvunget til å oversette de siste seks versene tilbake til gresk fra den latinske Vulgata-utgaven for å kunne fullføre sine utgave. Erasmus tilpasset teksten flere steder for at den skulle samsvare med lesningen i Vulgata, eller som sitert av kirkefedrene. Som en konsekvens, selv om Textus Receptus er klassifisert av forskerne som en senbysantinsk tekst, avviker den i bortimot totusen lesninger fra standardformen av denne teksttype, slik den er representert i Majoritetsteksten til Hodges og Farstad. Den trykte utgaven var uansett en salgsmessig suksess og trykt på nytt i 1519 med de fleste, om enn ikke alle, typografiske feil korrigert.
Med den tredje utgaven av Erasmus’ greske tekst i 1522 ble Comma Johanneum inkludert ettersom et enkeltstående gresk manuskript fra 1500-tallet hadde blitt funnet med denne i, skjønt Erasmus hadde uttrykt tvil om dens autentisitet i hans Kommentatorer. Den store etterspørselen etter greske bibelutgaver førte til en røre av andre autoriserte og ikke-autoriserte utgaver tidlig på 1500-tallet; bortimot alle av disse var basert på Erasmus’ verk og inkorporerte hans særegne lesning, skjønt tidvis hadde disse også et antall mindre egne endringer.
Tekstkritikk og Textus Receptus
Selv om begrepet «Textus Receptus» har blitt benyttet om alle greske bibelutgaver som er avledet fra Erasmus har det også en spesiell referanse i tekstkritikken av Det nye testamentet, betegnet for den ene av to særegne utgaver Det nye testamente, den ene ble produsert av Robertus Stephanus fra Paris i 1550, og den andre produsert av brødrene Elzevir i Amsterdam i 1624 (gjenutgitt i 1633). Navnet i seg selv er avledet fra en frase i utgiverens forord til 1633-utgaven av brødrene Elzevirs’ tekst, textum ergo habes, nunc ab omnibus receptum, oversatt til «så du holder teksten, nå mottatt for alle». De to ordene, «textum» og «receptum», ble modifisert fra akkusativ til nominativ for gi textus receptus. Hvor de greske manuskripter av Det nye testamentet er samlet for gjengi deres avvikende lesning, er den ene av disse to trykte teksten som generelt har blitt benyttet som det standard referanseverket.
De fleste av de tekstkritiske forskerne har siden slutten av 1800-tallet adoptert en eklektisk tilnærming til det greske Nytestamentet hvor det meste av vekten er blitt lagt på de tidligste bevarte teksten avledet fra Textus Receptus i rundt 6 000 lesninger. En betydelig mindretall av de tekstkritiske forskerne har imidlertid gitt prioritet til den bysantinske teksttype, og følgelig foretrukket Majoritetsteksten. Ingen skole innenfor tekstkritisk forskning har i dag fortsatt å forsvare autoriteten i Textus Receptus, skjønt denne posisjonen har fortsatt sine tilhengere blant en bevegelse som sverger til King James-utgaven og andre protestantiske grupper som er fiendtlig innstilt til enhver for tekstkritisk tilnærming og mistenkelig for ethvert avvik fra de reformistiske tradisjoner.
Etter Erasmus har blitt gjort flere funn av eldre dokumenter med nytestamentlige tekster, ikke minst Codex Sinaiticus og Codex Vaticanus. Westcott og Hort har derfor redigert fram med en annen metode en gresk grunntekst til Det nye testamentet. En del forskere hevder at selv om Textus Receptus har flere bevarte dokument til grunn har teksten til Westcott og Hort en eldre og mer autentisk bakgrunn. Ettersom de fleste tekstkritiske forskere foretrekker Codex Sinaiticus og Codex Vaticanus, utgår de nesten alle bibeloversettelser i dag fra teksten til Westcott og Hort. Noen, ikke minst i USA, men også i Europa, fastholder på Textus Receptus, den gamle og anerkjente grunnteksten. Selv i dag blir det fortsatt mange bibler trykt som bygger på Textus Receptus, som King James og New King James i den engelskspråklige verden. Eksempelvis er det i Sverige Karl XIIs Bibel og Reformasjonsbibelens oversettelse av Det nye testamente som bygger på Textus Receptus.