cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sjøsamer
Sjøsamenes kamp for rett til fiske i fjordene
Kravene de lokale fiskerne stilte var noe som ikke bare dem, men også kommuner og politiske partier engasjerte seg for. Utover i 1980-årene ble det innført forskjellige restriksjoner, som sesongvis forbud mot visse redskapstyper og forbud mot alt notfiske etter torsk nord for 62. breddegrad. Sjøsamenes kamp for rettigheter var en del av konflikten om fjordfiske, men var lite påaktet både når det gjaldt fiske og andre saker. Til tross for at sjøsamene utgjorde den største delen av den samiske befolkningen i etterkrigstiden, var de lite synlig både i det norske og samiske samfunnet. Historikere har forklart dette med at effekten av fornorskningspolitikken. For sjøsamene var det tabu å fremme sine interesser på grunnlag av samiske rettigheter. Imidlertid kom det et vendepunkt etter Altasaken, der de samiske organisasjonene satte sjøsamenes situasjon på dagsorden. I 1988 kom NOU1988:42 Næringskombinasjoner i samiske bosettingsområder.
Tidligere høyesterettsjustitiarius Carsten Smith (1932–) la i 1990 frem sin sakkyndige utredning Samenes rett til naturresurser – særlig ved fiskerireguleringer. Utredningen konkluderte med at samene i henhold til artikkel 27 i FNs menneskerettighetskonvensjon, hadde visse rettigheter til naturresurser: «[…] samene [har] krav på særtiltak, slik som større andel av fangstkvantum enn øvrige fiskere, for å verne om det materielle grunnlaget for samisk kultur.» Samtidig ble det understreket at det var viktig å unngå økt konfliktnivå mellom kvener, samer og nordmenn. Utover i 1990-årene fulgte flere utredninger om saken, noe som også ble sentralt i Sametingets fiskeripolitikk. Til tross for motstand, blant annet fra Fiskeridepartementet og Norges Fiskarlag, ble noen særordninger for samiske fisker innført. Deltagerloven av 1999 ga muligheter for at personer i visse kommuner kunne registrere seg som yrkesfisker, og få rettighetene som fulgte med, selv om en bare hadde fiske som binæring. I 2004 ble endelig kravet som fjordfiskerne hadde fremmet i lang tid, nemlig forbud mot snurrevadfiske, innført. Kystfiskeutvalget for Finnmark ga ut sin innstilling NOU 2008: 5 «Retten til fiske i havet utenfor Finnmark», hvor det ble anbefalt at personer i kyststrøkene i Finnmark hadde en spesiell rett til fiske utenfor kysten. De skulle ha rett til fiske til eget bruk, begynne med fiskeri som næring og ha rett til en fangstmengde som kunne danne grunnlag for egen husholdning, enten som del av mangesysleri eller som eneste inntekt. Imidlertid ble rettighetene i den endelige loven mindre omfattende, men det ble blant annet gitt en egen kystfiskekvoter for fiskere bosatt i sjøsamiske områder og rett til fiske som ville drive i mindre skala.
I en reportasje i Morgenbladet i 2022 sa Smith at sjøsamene har blitt utsatt for grov politisk svikt: «– Å sikre sjøsamenes rettigheter som urfolk er ikke bare ugjort. Det er forsøkt gjort negativt.» Smith ledet i 2006 Kystfiskeutvalget der samenes rettigheter til havfiske i Finnmark. Konklusjonen var at folk bosatt ved fjordene og langs kysten har rett til fiske «på grunnlag av historisk bruk og folkerettens regler om urfolks og minoriteter.» Sametinget er dog innstilt på at at havfiske ikke skal sees på som en samisk særrettighet, men heller likestille alle, både nordmenn og samer, som bor i kystnære strøk. Smith kommenterte at dette er en god måte å unngå splittelse blant kystfolk basert på etnisitet, spesielt fordi samer og nordmenn bor side om side.
Kulturell oppvåkning
Utover i 1970-årene oppstod en «etnopolitisk aktivisme» som fikk sitt store gjennombrudd i tiden rundt Alta-aksjonen i 1980. Myndighetene og politiske institusjoner viste på denne tiden stor forståelse og velvilje ovenfor samiske rettigheter, spesielt for å bevare språk og kultur. Det var på denne tiden innad i de samiske miljøene at aksjoner, for eksempel elever som aksjonerte for språkundervisning i videregående skole, ble motarbeidet. Spesielt i de lulesamiske miljøene i Hamarøy og Tysfjord var dette konfliktfylt. En av konfliktlinje gikk mellom den eldre samiske generasjon og de unge, i noen tilfeller velutdannede mennesker, som ville sette samisk språk og kultur på dagsorden. Noe av bakgrunnen var at mange samer fra den eldre generasjon ville holde det samiske i mer private former.
De unge samenes aksjoner i 1980-årene var et tydelig uttrykk for at etterkrigstidens politiske kultur ble erstattet av en ny mentalitet og identitet. Tidligere hadde trygghet, fellesskap og utjevning vært de rådende fellesverdier. Dette ble erstattet av verdier som frihet, mangfold og individualisme.
Tradisjonelle sjøsamiske kofter ble gjenskapt og ble tatt i bruk utover på 1980-årene. Interessen for samisk håndverk (duodji) og samiske byggeskikker fikk også stor interesse. Et samisk bygdemuseum ble åpnet sommeren 1989. Sjøsamisk kompetansesenter (Mearrasámi Diehtoguovddáš) ble åpnet i 2003 i Indre Billefjord. Dette har som oppgave å «ivareta, styrke og formidle samisk språk og kultur i sjøsamiske områder.»
Julodimorpha
Julodimorpha er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).
Utseende
Store (ca. 40 millimeter), rødbrune eller gulbrune praktbiller. Hodet er svart. Pronotum er ofte noe mørkere brunt, og kan ha noen små, svarte flekker foran. Oversiden er tett og kraftig punktert. Undersiden er mønstret i gulbrunt og svart. Beina er grønnlig eller blålig metalliske.
Levevis
Larvene utvikler seg i røtter og stammer av eukalyptus. De voksne billene kan finnes på blomster av akasier. Denne slekten lever i halv-tørre områder. Slekten er ellers kjent for at hannene har blitt observert mens de forsøkte å pare seg med tomme, brune ølflasker, som med sin skinnende, brune farge etter alt å dømme har vært en superstimulus, det vil si har gitt de samme sanseinntrykkene som en hunn, men i enda større grad.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Systematisk inndeling
Inndelingen følger
Esther Asamu
Oluwatobiloba Esther Asamu (født 14. november 1996) er en nigeriansk friidrettsutøver som konkurrerer i sprint- og mellomdistanseløp. Hun har sølv på 400 meter og gull på 4 x 400 meter fra Juniorafrikamesterskapet i friidrett 2015 som fremste internasjonale meritter.
Idrettskarriere
Asamu deltok ved ungdomsafrikamesterskapet i friidrett 2013 (AYAC), der hun kom på 3.-plass på 800 meter med tiden 2:06,59. Hun deltok også ved ungdoms-VM i friidrett 2013 i Ukraina, men hun endte sist i sin semifinale med tiden 2:09,91, og nådde ikke finalen.
Ved den nasjonale AFN Golden League i april/mai kom Asamu på 1.-plass på 800 meter i Abuja, og hun fikk en 2.-plass og en 1.-plass på de to 1500 meterløpene i Akure.
Soppmarihøner (Endomychinae)
Soppmarihøner (Endomychinae) er en underfamilie av biller som er nært beslektet med marihøner (Coccinellidae). Soppmarihønene lever, som navnet tyder på, på ulike slags sopp, for eksempel røyksopp og kjuker.
Esther Asamu
Idrettskarriere
Hun vant 1500 meter ved Warri Relays CAA Grand Prix i juni, og. Hun deltok også ved det nigerianske mesterskapet i friidrett 2014, der hun løp inn til 3.-plass på 1500 meter, med tiden 4:31,89, slått av Abiye Joy David og Shimenenge Agber.
Soppmarihøner (Endomychinae)
Utseende
Små til middelsstore (1 – 7,5 mm) biller, kroppsformen gjerne nokså bred. På farge er de vanligvis enten matt svarte, svarte og røde eller ensfarget rødbrune. Mange av de mindre artene har oversiden kledt med fine, lange, oppstående hår. Hodet er forholdsvis lite. Antennene varierer mye i lengde og er maksimalt så lange som resten av kroppen. Slekten Trochoideus har antenner som bare består av fire ledd, det ytterste leddet er svært og danner en stor kølle. De andre slektene har vanligvis 11-leddete antenner. Antennene kan være fortykket mot spissen uten en tydelig kølle, eller de kan ha en tydelig, 1-3 leddet kølle. Brystskjoldet (pronotum) hos de større artene er mer eller mindre firkantet, med sterkt framskytende framhjørner, hos de mindre artene er det gjerne mer avrundet. Det er vanligvis bredre enn langt, og varierer i bredde mellom mindre enn halvparten så bredt som dekkvingene og like bredt som dem. Hos de fleste artene er det to lengdefurer med roten av brystskjoldet. Dekkvingene varierer i form fra nesten sirkelrunde til ganske lange og smale. Hos enkelte tropiske arter (blant andre i slekten Cacodaemon) bærer de flere lange pigger. Beina er forholdsvis lange og kraftige, føttene er enten fire-leddet med et svært lite tredje ledd, eller tre-leddet. Larvene er ofte fargerike likesom de voksne billene. Soppmarihønene kan ligne på slektningene marihøner (Coccinellidae), men kan som oftest skilles fra disse på at de har lengre og ikke så tydelig klubbeformede antenner, og på brystskjoldets to lengdefurer.
Esther Asamu
Idrettskarriere
Ved Juniorafrikamesterskapet i friidrett 2015 i mars kom Asamu på 2.-plass på 400 meter, med 55,11 sekunder, kun slått av sin lagvenninne Olowatosin Adeloye. Denne tiden var personlig rekord for Asamu. Hun deltok også på Nigerias stafettlag som vant 4 x 400 meter stafett.
Soppmarihøner (Endomychinae)
Levevis
Soppmarihønene lever av sopp av ulike slag. De kan finnes på kjuker, på ulike slags sopp-fruktlegemer, under barken på døde trær, mellom råtnende plantedeler og i tilknytning til maur.
Systematisk inndeling / norske arter
thumb|300px| Stenotarsus blatchleyi (Stenotarsinae
Jacques Lefort
Jacques Marie Lefort, også kalt Toto Lefort, (født 26. desember 1912 i Arras, død 7. juni 1974 i Hyeres) var en fransk militæroffiser. Han kjempet i Norge i 1940, deltok i slaget om Narvik og ble tildelt det norske Krigskorset med sverd.
Katarina kyrkogård
Katarina kyrkogård i østre Södermalm i Stockholm er en gammel gravlund fra 1330-tallet, da det fantes et kapell – Helga kors kapell. Dette kapellet ble rasert på 1500-tallet. Her fantes det også en gravlund i tilslutning til kapellet.
Jacques Lefort
Andre verdenskrig
Etter Tysklands angrep på Norge 9. april 1940 ble Leforts avdeling sendt med det franske ekspedisjonskorpset til Norge for å motstå de tyske invasjonstroppene. Som sjef for en oppklaringstropp i 13e demi-brigade de Légion étrangère ble Lefort satt inn i slaget om Narvik, der han utmerket seg. Lefort ble i 1946 tildelt det norske Krigskorset med sverd for sin innsats i 1940.
Katarina kyrkogård
Minneslunden på gravlunden ble innviet i 1991 og her finnes det en skulptur av Bertil Berggren Askenström.
Jacques Lefort
Etter verdenskrigen
Lefort ble sendt til Indokina, der han blant annet var sjef for krigsskolen i Dalat. Etter å ha vendt tilbake til Frankrike i 1953 ble Lefort forfremmet til oberstløytnant og ble sjef for fallskjermsoldatskolen. Han deltok Suezkrisen.
Lefort ble i 1962 forfremmet til brigadegeneral. Han ble samme år utnevnt til generalinspektør for Fremmedlegionen, den siste i denne stillingen. I 1964 ble han sendt til Laos, som sjef for den franske militærmisjonen. Han fikk så kommando over 42e division militaire i Poitiers.
Lefort ble i 1969 forfremmet til divisjonsgeneral og ble sjef for 2e division de parachutistes. Han avsluttet i 1971 sin karriere med tjeneste i Forsvarsdepartementet.
Utmerkelser
I tillegg til det norske Krigskorset mottok Lefort en rekke franske utmerkelser. Han var storoffiser av Æreslegionen, mottok Croix de guerre 1939–1945 og Croix de guerre des Théâtres d'opérations extérieures og ble tildelt Croix de valeur militaire tretten ganger.
Lefort var også kommandør av den marokkanske Alaouite-ordenen, mottok Vietnams nasjonalorden og den vietnamesiske Tapperhetsmedaljen.
Anamorphidae
Anamorphidae er en familie av biller som er beslektet med familien soppmarihøner (Endomychidae). Soppmarihønene lever, som navnet tyder på, på ulike slags sopp, for eksempel røyksopp og kjuker.
Utseende
Små, gjerne bredt ovale, rødbrune soppmarihøner.
Levevis
Soppmarihønene lever av sopp av ulike slag. De kan finnes på kjuker, på ulike slags sopp-fruktlegemer, under barken på døde trær, mellom råtnende plantedeler og i tilknytning til maur.
Systematisk inndeling
Inntil nylig ble familien plassert som en underfamilie av Endomychidae.
Live at Rockefeller
Live at Rockefeller er et livealbum med Jon Eberson's Jazzpunkensemblet. Albumet ble utgitt i 1993.
Filterspiser
En filterspiser eller filtereter er et dyr som henter partikulære næringsemner fra vannmassene eller sedimentene rundt seg gjennom å filtrere ut næringspartikler. Det finnes mange filtreringsmekanismer, blant annet barder, lameller, polypper og flimmerhår. Filtersystemene står normalt i direkte forbindelse med fordøyelsesystemet. Filterspising står i motsetning til spisemåten dyr som søker opp større næringsemner og spiser det direkte. Filterspisere er enten helt eller delvis akvatiske dyr, og flertallet er marine. De regnes som en undergruppe av suspensjonsspisere.
Tidlige filterspisere
Å leve av å filtrere vannmassene er trolig den opprinnelige formen for matfangst hos dyr. Filterspising er eneste levemåte for svamper, og også hos dyrene nærmeste encellede slektninger, krageflagelatene. I nesten alle rekker finnes det filterspisere. Hos ryggstrengdyrene gjelder dette både lansettfisk og sekkdyr. Det er en glidende overgang fra å være en filterspiser som filtrerer vannmassene til å filtrere slam og annet bunnsubstrat for samme formål. Denne gruppen kalles sedimentspisere.
Blant de eldste filterspisende artene man kjenner til er et 520 millioner år gammelt fossil av et inntil ganske nylig ukjent sjødyr, Tamisiocaris borealis, oppdaget på nordspissen av Grønland og beskrevet i tidsskriftet Nature i mars 2014. T. borealis den eldste frittsvømmende større (trolig omkring 70 cm lang) filterspisende arten man kjenner til.
Dagens filterspisere
Svært mange filterspisere er stasjonære, fastsittende organismer, som muslinger, armfotinger, mosdyr, nesledyr, entoprocter og de fleste sekkdyr, men det finnes også frittlevende drivende (planktoniske) filterspisere, som for eksempel salper og larver av mange krepsdyr, og endog aktive dyr som søker opp konsentrasjoner i den akvatiske mikrofaunaen, som krill og større dyr som flamingoer, mange typer fisk (inkludert mange haier) og alle bardehvaler. Faktisk er både verdens største fisk, hvalhaien, og verdens største pattedyr, blåhvalen, filterspiser.
Fastsittende filterspisere har gjerne et skall eller en annen form for beskyttelse mot rovdyr. Blant de mest kjente skallbærende filterspisere er muslinger og armfotinger, men også rur (fastsittende krepsdyr), posthornmark, mosdyr og pterobranchier skiller ut skall som beskyttelse. Entoprocter og sekkdyr har i stedet en seig ytterhud, og salper har en slimkokong som beskytter dem. Lansettfisk graver seg ned i substratet, med bare hode og gjellene stikkende opp.
Yoshie Ueno
Yoshie Ueno (født 1. juli 1983) er en japansk judoka, som konkurrerer i vektklassen -63 kilo. Hun ble tatt ut til å representere Japan under Sommer-OL 2012 i London, der hun tok bronse.
Ildikó Papp
Ildikó Papp (født 12. august 1982) er en ungarsk langrennsløper og skiskytter.
Xu Lili
Xu Lili (født 18. februar 1988) er en kinesisk judoka, som konkurrerer i vektklassen -63 kilo. Hun ble tatt ut til å representere Kina under Sommer-OL 2012 i London, der hun tok sølv.
Marc Vales González
Marc Vales González (født 4. april 1990) er en andorransk fotballspiller som spiller for malaysiske klubben Kedah Darul Aman FC.
Kisanthobia
Kisanthobia er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En middelsstor (8-14 millimeter), grønn praktbille. Oversiden er svært tett og kraftig punktert.
Levevis
Arten er knyttet til døde stammer av eikeslekten, der larvene ganger seg gjennom den svært harde veden. De voksne billene klekkes på sensommeren og overvintrer
Utbredelse
Arten forekommer i et belte gjennom det sørlige Europa fra Frankrike i vest til Tyrkia og det sørvestlige Russland i øst.
Systematisk inndeling
Inndelingen følger
Enric Vallés Prat
Enric Vallés Prat (født 1. mars 1990) er en spansk fotballspiller som spiller for UE Olot.
Gévrise Émane
Gévrise Émane (født 27. juli 1982) er en fransk judoka, som konkurrerer i vektklassen -63 kilo. Hun ble tatt ut til å representere Frankrike under Sommer-OL 2012 i London, der hun tok bronse.
Reichskommissariat Kaukasus
Reichskommissariat Kaukasus (russisk: Рейхскомиссариат Кавказ, georgisk: კავკასიის რაიხსკომისარიატი) var en tiltenkt sivil okkupasjonsforvaltning Tyskland hadde planer om å opprette i Kaukasus under andre verdenskrig. I motsetning til de fem andre planlagte reichskommissariatene var det tiltenkt at urbefolkningene skulle ha forskjellige former for autonomi.
Ippolito Nievo
Ippolito Nievo (født 30. november 1831 i Padova, død 4. mars 1861 i Tyrrenhavet i skipsforlis) var en italiensk forfatter, journalist og patriot. Hans verk Confessioni d'un italiano fra 1857-58 (En Italieners bekjennelser) er av mange ansett som den viktigste romanen som omhandler perioden kjent som risorgimento, på norsk ofte referert til som Italias samling.
Han avla juridisk embetseksamen, men nektet å følge i sin fars fotspor som advokat, da dette ville medføre å sverge troskap til den østerrikske regjeringen. Hans hjemregion Veneto tilhørte på denne tiden keiserdømmet Østerrike. Nievo var politisk inspirert av Giuseppe Mazzini og drømte om å forene de splittede italienske statene i en egen nasjonalstat. I 1860 kjempet han med Garibaldi, og rakk å oppleve Italias samling. Han og alle andre om bord, omkom året etter, da marinens dampskip Ercole forliste mellom Palermo og Napoli.
Marija Kaznačenko
Marija Kaznačenko (født 1. desember 1993) er en litauisk langrennsløper og skiskytter.
Kaznačenko har deltatt i en rekke verdenscuprenn i skiskyting, og debuterte også i verdenscupen i langrenn 18. februar 2017.
Arbeidsdepartementet (USA)
Arbeidsdepartementet (am. eng. Department of Labor) er et departement i den amerikanske føderale regjeringen som har ansvar for arbeidsmiljøregelverk, lønns- og arbeidstidsbestemmelser, arbeidsledighetsforsikring, sysselsetting og arbeidslivsstatistikk.
Arbeidsdepartementet har sin historie tilbake til 1888, da Kongressen etablerte et arbeidsbyrå (Bureau of Labor) i Indredepartementet. Byrået ble omgjort til departement 4. mars 1913.
I dag har departementet 17 347 ansatte (2004) og et budsjett på 59,7 milliarder dollar (2004).
Urška Žolnir
Urška Žolnir (født 9. oktober 1981) er en slovensk judoka, som konkurrerer i vektklassen -63 kilo. Hun ble tatt ut til å representere Slovenia under Sommer-OL 2012 i London, der hun tok gull. Hun tog også bronse under Sommer-OL 2004 i Athen.
Ronny Wilhelmsen
Ronny Wilhelmsen (født 23. juni 1970) er en norsk, samisk politiker, som representerer Arbeiderpartiet på Sametinget for perioden 2013-2017. Fra desember 2016 var han da medlem av Sametingsrådet.
Wilhelmsen ble gjenvalgt som sametingsrepresentant i 2017.
Ved sametingsvalget 2009 var han 1. vararepresentant for Ávjovárri valgkrets. Han ble ikke stemt inn, men 25. februar 2010 besluttet Sametingets plenumsmøte at sametingsrådets medlemmer skal tre ut av Sametingets plenum, og bli erstattet av sine varamedlemmer. Wilhelmsen overtok da Egil Olli plass som sametingsrepresentant fra 1. mars 2010.
I tillegg til Sametinget er han vararepresentant til Finnmark fylkesting, og fast medlem av kultur-, nærings- og samferdselsutvalget i Finnmark fylkeskommune.
Han er gift og har tre barn.
Thirteen Rounds
Thirteen Rounds er et musikkalbum med Jon Eberson's Jazzpunkensemblet. Albumet ble utgitt i 1997.
Espen Leirset
Espen Ingvar Leirset (født 24. august 1978) er fra mars 2022 sjefsredaktør i avisen Innherred.
Leirset var journalist i Innherreds Folkeblad og Verdalingen fra 1998 til 1999, i Levanger-Avisa fra 1999 til 2000, i Adresseavisen fra 2000 til 2005, i Teknisk Ukeblad fra 2005 til 2007, og i Trønder-Avisa fra 2007 til 2012. I 2012 ble han ansatt som høgskolelektor i statsvitenskap ved Nord universitet, og i 2021 fikk han faglig opprykk til førsteamanuensis ved Nord Universitet, og førsteamanuensis II ved NTNU. I desember 2021 ble han ansatt som sjefsredaktør i Mediehuset Innherred, med tiltredelse i mars 2022.
Leirset har doktorgrad fra Nord Universitet i 2020. Han har mastergrad i statsvitenskap fra NTNU (2005).
Leirset var medlem av Arbeiderpartiet i ett år, og var nestleder i Levanger Arbeiderparti fra mars 2021, men meldte seg ut av partiet i desember 2021 for å kunne tiltre stillingen som sjefsredaktør.
Vitenskapelige publikasjoner:
Leirset, Espen (2020): Demokratisk kontroll eller demokratisk deliberasjon? Doktorgradsavhandling https://bibsys-almaprimo.hosted.exlibrisgroup.com/permalink/f/q9ob7e/BRAGE11250/3001295
Referanser
6. Doktorgrad: https://bibsys-almaprimo.hosted.exlibrisgroup.com/permalink/f/q9ob7e/BRAGE11250/3001295
Pseudothaumatelson
Pseudothaumatelson er en av de mange slektene av krepsdyr i Stenothoidae-familien, som i sin tur er plassert direkte (Incertae sedis) i den relativt store og artsrike underordenen Gammaridea av amfipoder. Gruppen består av bentiske bunndyr med relativt sett stor bevegelsesradius og små øyne, sammenliknet med de planktonisk frittsvevende og mer storøyde Hyperiidea-artene.
Gruppen ble første gang beskrevet av havforskeren Adolf Schellenberg.
Gruppens taksonomi
Gruppen har, i likhet med hele Gammaridea-ordenen, gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor med basis i 2013-revisjonen og oppdatert ifølge arbeidet som gjøres i WoRMS-databasen.
Merophysiinae
Merophysiinae er en underfamilie av biller som hører til familien soppmarihøner (Endomychidae).
Utseende
Ganske små (1-3 millimeter), avlange, gjerne rødbrune soppmarihøner.
Levevis
Soppmarihønene lever av sopp av ulike slag. De kan finnes på kjuker, på ulike slags sopp-fruktlegemer, under barken på døde trær, mellom råtnende plantedeler og i tilknytning til maur.
Systematisk inndeling
thumb|250px| Merophysia striatella
Supermarine Seafire
Supermarine Seafire var en marineversjon av Supermarine Spitfire, tilpasset operasjoner fra hangarskip. Dets konsept er relativt sammenlignbart med Hawker Sea Hurricane, marinens versjon av Spitfires «stallkamerat», Hawker Hurricane. Navnet Seafire var en forkortelse av det lengre navnet Sea Spitfire.
Ideen om å tilpasse et Supermarine Spitfire til å kunne operere fra hangarskip hadde blitt fremmet av Admiralitetet så tidlig som i mai 1938. Tross presserende behov for å erstatte ulike typer av fly som var avleggs og som fremdeles var operative ved Fleet Air Arm (FAA), var noen i opposisjon til dette, som Winston Churchill, selv om disse uenighetene ofte skyldtes et overordnet behov for å prioritere maksimal produksjon av landbaserte Spitfirefly istedet. I løpet av 1941 og tidlig 1942 ble konseptet igjen drevet fram av Admiraltetet, noe som endte med levering av den første serien med Seafire Mk Ib jagere sent i 1941. Disse ble vesentlig brukt til å høste erfaring med slike operere denne flytypen til sjøs. Mens det fremdeles var bekymringer over den lave styrken i understellet, som ikke hadde blitt forsterket slik det ble gjort på mange andre marinefly, ble dets prestasjoner ellers funnet å være akseptable.
Fra 1942 og fremover ble ytterligere Seafire modeller raskt bestilt, inklusive den første operasjonelt brukbare 'Seafire F Mk III’-varianten. Denne førte til at typen raskt ble spredd gjennom FAA. I november 1942 ble de første Seafire brukt i kamp. Det skjedde under Operasjon Torch, de alliertes landgang i Nord Afrika. I juli 1943 ble Seafire brukt til støtte under invasjonen av Sicilia, og gjentok denne rollen i september 1943 under den etterfølgende allierte invasjonen av Italia. I løpet av 1944 ble typen igjen brukt i stort antall for å gi luftstøtte til allierte bakkestyrker under landgangen i Normandie og Operasjon Dragoon i det sydlige Frankrike. Under siste halvdel av 1944 ble Seafire en del av luftstøtten i den britiske Stillehavsflåten hvor den raskt viste seg å fungere godt som avskjæringsfly mot de fryktede kamikaze-angrep fra japanske piloter som i økende grad hadde blitt vanlig under de siste år i Stillehavskrigen.
Zapicán
Zapicán er en by i Lavalleja-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har om lag 553 innbyggere. Zapicán ble grunnlagt i 1887 av Pablo Fernández.
Supermarine Seafire
Seafire fortsatte å bli brukt i noen tid etter krigen. FAA ønsket øyeblikkelig å trekke tilbake alle Seafire med Merlin-motor og erstatte dem med fly utstyrt med Rolls-Royce Griffon-motorer. Typen ble brukt aktivt i kamper under Koreakrigen, da FAA Seafire utførte hundrevis av oppdrag, både bakkeangrep og patruljering mot nordkoreanske styrker i 1950. Seafire ble trukket fra tjeneste på 1950-tallet. I FAAs tjeneste hadde typen blitt erstattet av den nyere Hawker Sea Fury, det siste jagerfly med stempelmotor, som ble brukt sammen med første generasjon av jetdrevne marine jagerfly, slik som de Havilland Vampire, Supermarine Attacker og Supermarine Scimitar.
Martin Kreuzriegler
Martin Kreuzriegler (født 10. januar 1994) er en østerriksk fotballspiller som spiller for.
Zapicán
Befolkning
Zapicán har 553 innbyggere (Beregning 2004)
Supermarine Seafire
Opprinnelse
Saken om en hangarskipbasert Spitfire kom opp igjen i november 1939 da Air Ministry tillot Commander Ermen å fly en Spitfire I. Etter hans første flytur med R6718, fikk Ermen snart rede på at Joseph Smith, sjefsdesigner ved Supermarine, hadde blitt instruert om å tilpasse en bremsekrok til en Spitfire og at denne hadde fløyet 16. oktober, en tegning av denne ble vist FAA 27. oktober. Etter ytterligere diskusjoner leverte Supermarine en tegning av en Spitfire med foldbare vinger og en bremsekrok. Denne var konstruert slik at vingen var hengslet rett utenfor understellsbrønnen, slik at vingen roterte og ble foldet bakover langs med skroget. Den 29. februar 1940 anmodet Admiralitetet Air Ministry om formelt å godkjenne byggingen av 50 Spitfire med foldbare vinger. De første skulle leveres i juli samme år. Av ulike grunner kansellerte Winston Churchill ordren. Churchill var da First Lord of the Admiralty. Han skrev til Lord Beaverbrook:
Zapicán
Befolkning
Kilde:
Supermarine Seafire
Opprinnelse
I en tid da det var et stort behov for landbaserte Spitfire på grunn av Frankrikes fall og det etterfølgende slaget om Storbritannia, ville en forskyvning av ressursene for å legge tilrette for utvikling og bygging av en marinevariant naturlig nok gå ut over produksjonen av Spitfire. For delvis å dekke gapet inntil Fulmars erstatning, som ville ha blitt Fairey Firefly, var klar til å bli tatt i bruk, ble det bestemt å importere Grumman F4F Wildcat fra USA for å utstyre FAA. Disse flyene kom i tjeneste mot slutten av 1940 som Martlet.
Sent i 1941 og tidlig i 1942 undersøkte Admiraltetet igjen muligheten for en mulig Spitfire konvertering. Sent i 1941 ble totalt 48 Supermarine Spitfire (en tidlig Merlin variant) konvertert ved Air Training Service Ltd. i Hamble og ble "hooked Spitfire". Dette var Seafire Mk Ib og ville bli den første av flere Seafire varianter i Fleet Air Arm. Denne versjon av Seafire ble hovedsakelig brukt for å gi Royal Navy erfaring i å operere Spitfire på hangarskip. Den største strukturelle endring ble gjort ved å senke bakre del av skroget for å inkorpore en bremsekrok. Det ble raskt oppdaget at skroget, spesielt rundt luker var for svake for operasjoner fra hangarskip. I et forsøk på å eliminere denne situasjon ble forsterkede striper lagt rundt lukeåpninger og langs skroget.
Ytterligere 118 Seafire Mk I fikk forsterket skroget ved Cunliffe-Owen i Eastleigh og Air Training Service. Disse fly ble utstyrt med Naval HF radioutstyr og utstyr for å identifisere venn eller fiende. I disse Seafires ble instrumentene om-kalibrert til å lese knot og nautisk mil, heller enn mph og miles. Den faste bevæpning var den samme som i Spitfire Vb, to 20 mm Hispano Mk II kanoner med 60 skudd fødet fra et "drum magasin" og fire 7,7 mm) M1919 Browning maskingevær med 350 skudd. Det var også plass til å frakte en 136 gallon "droptank" under skroget. I juni 1942 ble de første Seafire levert til 807. Naval Air Squadron. En annen frontline enhet, 801. Naval Air Squadron opererte denne versjon ombord HMS"Furious" fra oktober  1942 til september 1944.
Senere utvikling
Den andre "halv-maritime" variant av Seafire, og den første til å bli brukt som sådan, var Seafire F Mk IIc som var basert på Supermarine Spitfire med Merlin motor. Den hadde flere finesser over Spitfire Vb. Bortsett fra modifiseringene omfattet dette hoveddelen av Seafire I. Denne versjon kunne skytes ut med katapult. Tre undertyper ble bygget, drevet av en Merlin 32, spesielt bygget for lave høyder og maritimt bruk. Denne versjon hadde en turbochger for større ytelser i lave høyder enn standard motorer. Den ga 1 585 hk i 838 m. Begge motorer drev en fire bladet 3,28 m diameter Rotol propeller. På grunn av at denne versjon brukte "C" vinge ble Hispano-kanonen matet fra et 120-skudd belte i magasinet, ellers var bevæpningen den samme som Ib. Den hadde også to F24 kamera. Etter prøver av Rocket Assisted Take Off utstyr, RATO apparater (en liten rakettmotor, drevet av bensin som kunne festes til skrog eller vinge for å redusere lengden på take-off. I februar 1943 ble dette standard og tilgjengelig for alle Seafire. Likevel, mange FAA piloter brukte sjelden RATO, delvis fordi det var lite behov, og på grunn av risiko, for eksempel ved asymmetrisk tenning.
Modellen var den første Seafire til å bli plassert operasjonelt i større antall. Supermarine bygde 262 av denne modellen og ytterligere 110 ble bygget av Westland Aircraft, som også bygde 30 Seafire Mk III (Mk III uten foldbare vinger). . . Selv om den var utviklet for bruk på hangarskip, manglet denne foldbare vinger, nødvendig for bruk i flere av Royal Navy's fartøyer, hvor flere hadde små [[elevatorer som ikke kunne romme Seafires med fullt vingespenn.
Seafire F Mk III var den første, virkelige maritime jager konstruert etter Spitfire som var tilpasset et hangarskip. Den var utviklet fra Seafire Mk II, men hadde manuelt opererte foldbare vinger som tillot flere bli parkert på dekk eller i hangarer under. . Supermarine utviklet et system med to folder, et umiddelbart utenfor hjulbrønnen hvor vingen var hengslet oppover og noe vinklet mot skroget. Et annet hengsel var på hver vingetupp, en fold som tillot vingen å foldes nedover. Denne versjon brukte de kraftigere Merlin 55 F Mk III og FR Mk III eller Merlin 55M L Mk III som drev den samme fire-bladede propeller brukt i IIC serien. Merlin 55M var en annen versjon av Merlin for maksimum ytelse i lave høyder. Andre modifikasjoner som ble gjort på Spitfire fant likeså veien til Seafire, inklusive et smalt Aero-Vee luftfilter. Den korte tønneformede lettvekt Hispano Mk V kanon ble introdusert under byggingen, så vel som ekstra drivstofftanker i vingene. Denne variant ble bygget i større antall enn andre Seafire varianter. 1 220 bygget Westland 870. I 1947 ble 12 Mk IIIs strippet for sitt marineutstyr av Supermarine og levert til Irish Air Corps.
Etter Mk III serien var neste Seafire variant Seafire F Mk XV som hadde en Rolls-Royce Griffon VI – med turbocharger som ga 1 850 hk ved 610 m. Den drev en 10 fot Rotol propeller. . Den var konstruert som svar på spesifikasjon N.4/43. Denne var en marin Supermarine Spitfire med en sen Merlin drevet Spitfire F Mk XII, i virkeligheten, Mk XV var det en forrsterket Seafire III med drivstofftsnker i vingene, opptrekkbart halehjul, større høyderor og bredt sideror, tatt fra Spitfire VIII. Motorcowling var ulik Spitfire XII serien, sikret med et større antall fester og manglet blister bak propellen. De siste 30 Mk XV ble bygget med mindre bakre skrog, introduset på Spitfire Mk XVI. De første 50 fly ble bygget av Cunliffe-Owen. En tyngre, sterkere bremsekrok ble montert tilpasset den større vekt. En etterfølgende Mk XV hadde en ny form for bremsekrok.
Et problem som umiddelbart viste seg var dens manøvrering på hangardekket, spesielt under take-off. Ved fullt turtall hadde den en tendens til å svinge til venstre, motsatt Merlin, som svingte til høyre.
Seafire F Mk XVII var en modifisert Mk XV; den viktigste endring var forsterket understell.
Evaluering
Spitfire's opprinnelige rolle som viste seg formidabel var som kort-distanse, land-basert avskjæringsfly. Som jagerfly var konstruksjon et kompromiss og flyet fikk mange strukturelle skader som følge av harde landinger på hangarskip, et problem som fortsatte, også etter skroget ble forsterket, først på Mk II. Seafire hadde et smalt understell, noe som betød at den ikke var velegnet for operasjoner fra hangarskip. De mange modifiseringer hadde flyttet tyngdepunktets sentrum bakover, noe som gjorde at manøvreringer ved lav hastighet ble vanskelig og flyets gradvise steile karakteristikk betød at det var vanskelig å lande nøyaktig på hangarskip, noe som resulterte i mange ulykker. Andre problemer omfattet Spitfire's korte flytid (greit for et avskjæringsfly, men ikke for operasjoner på hangarskip), begrenset bevæpning og at den var vanskelig å nødlande. Den første Seafire variant som mestret problemene var Mk XVII med sitt nye understell, en forsterket struktur og ekstra drivstofftanker.
Seafire II utklasset Mitsubishi A6M Zero i lave høyder da de to typer ble testet mot hverandre. Samtidige allierte fly som var spesielt bygget for operasjoner på hangarskip, slike som Grumman F6F Hellcat og Vought F4U Corsair som var betydelig større, mer robuste, og generelt mer kraftige. Den kraftigere Seafire III hadde bedre klatreegenskaper og akselerasjon enn disse andre jagerfly. Sene Seafire krigsmodeller utstyrt med Griffon motorer hadde betydelig bedre økning i ytelser enn deres forgjengere med Merlin-motor. Griffon-drevne Seafires hadde noen alvorlige feil, hovedproblemet var et resultat av økt styrke på Griffon-motorene. Det økte dreiemoment betød at piloten stadig måtte korrigere flyvningen (for å hindre at skroget roterte motsatt av propelleren). Dette var et stort problem under take off og landing på et hangarskip. Dreiemomentet affiserte også høyre vinge (Griffon-motorene roterte anti-clockwise), den kunne miste løft og også steile ved rimelig hastighet. Den økte vekt på motoren betød at take-off måtte bli lengre og viste seg svært farlig på de fleste britiske hangarskip. Den økte vekt på motoren affiserte også tyngdepunktet. Mitchell måtte konsentrere seg omhyggelig i den opprinnelige Spitfire. Som et resultat, betjeningen av flyet led. Tilslutt ble de fleste problemer rettet i Seafire 47 og den 6-bladede kontra-roterende propeller ble tilpasset.
Tjeneste under krigen
Under 1942 og delvis 1943 fikk FAA skvadroner I økende grad Seafire, eventuelt erstattet Sea Hurricane i førstelinje tjeneste. I Fleet Air Arm ble Spitfire og Seafire brukt ved mange skvadroner og Spitfire brukt til trening, og i landbaserte skvadroner.
I november 1942 ble Seafire først brukt i kamp. Det skjedde under Operasjon Torch, den allierte landgang Nord Afrika og fra dekket på flere eskortefartøyer. Seafire fløy med amerikansk stjernemerke under landgangen. Disse ble fjernet etter at de ble trukket fra krigsskueplassen. I juli 1943 ble Seafire brukt til å beskytte under den allierte invasjonen på Sicilia, gjentok denne rolle i september 1943 under den etterfølgende allierte invasjon i Italia. De ble brukt til å vedlikeholde kontinuerlig beskyttelse av strendene. Typen var nesten helt alene om denne oppgaven. Under de siste operasjonene var rundt halvparten av taskforce's Seafires satt ut av drift i løpet av fire dsger, primært på grunn av uhell under landing.
Katri Lylynperä
Katri Lylynperä (født 3. januar 1994) er en finsk langrennsløper.
Supermarine Seafire
Tjeneste under krigen
I 1944 ble Seafire brukt å beskytte flere bombeangrep mot det tyske krigsskip Tirpitz. I juni 1944 ble flere Seafire skvadroner brukt under Landgangen i Normandie for å lokalisere mål innenfor kysten for angrep fra marinebatterier. Under denne operasjon måtte flyene settes under RAFs kontroll og ble operert fra baser på land. Disse ble returnert til FAAs kontrolli juli 1944. I august 1944 ble Seafires brukt til å støtte Allied ground forces under Operation Dragoon i det sydlige Frankrike?.
Katri Lylynperä
Lylynperä debuterte i verdenscupen i langrenn 9. mars 2013. Hennes beste individuelle plassering er en 21.-plass på klassisk sprint i Ruka 27. november 2015.
VM-resultater
Lahtis 2017
Supermarine Seafire
Tjeneste under krigen
Under siste halvdel av krigen ble Seafire brukt i utstrakt tjeneste som Storbritannias bidrag i kamper i Det fjerne østen og Stillehavet, tjenstgjorde ved to skvadroner, Fleet Air Arm, ombord på HMS "Indefatigable" og sluttet seg til den britiske Stillehavsflåten sent 1944. Da rekkevidde raskt ble en betydelig faktor i operasjoner i Stillehavet, ble Seafire ofte utstyrt med ekstra drivstofftanker, tidligere brukt av Curtiss P-40 Warhawk. På grunn av deres gode prestasjoner i store høyder og mangel på å frakte ordonnanser (Sammenliknet med Hellcats og Corsairs i flåten), ble Seafires allokert til vital forsvarstjeneste i Combat Air Patrol (CAP) over flåten. I løpet av mai 1945 ble Seafire brukt for å dekke de alliertes landsetting i Rangoon for Operasjon Crimson. Seafire ble således tungt involvert i å slå tilbake kamikaze angrep under landsettingen i Okinawa og senere. Spitfire var operativ i Stillehavsflåten helt opp til VJ dagen, ble brukt utenfor Japan under krigens siste måneder.
Seafires' beste dag var 15. august 1945 da den skjøt ned åtte fly med ett tap. Under felttoget krevde 887. Naval Air Squadron 12 nedskutte og 894. Naval Air Squadron stod for 10 nedskutte (med ytterligere to i 1944 over Norge). Den høyest skorende Seafire pilot under krigen var løytnant R.H. Reynolds DSC of 894, som stod for 4,5 seire i 1944–45
Vektløs
Vektløs er et musikkalbum med Kari Iveland. Albumet ble utgitt i 2002.
Juanicó
Juanicó er en by i kommunen Canelones i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 1,305 innbyggere.
Historie
Juanicó ble grunnlagt i 1872.
Befolkning
Juanicó har 1,305 innbyggere (Beregning 2011)
Kilde:
Transport
Ruta 5 forbinder Juanicó med Parada Cabrera, Canelones, Florida og Rivera.
Gammelfossen (Averøy)
Gammelfossen er en foss og et damanlegg som danner utløpet av Storvatnet i Averøy kommune på Nordmøre. Storvatnet er Averøyas største vann, og drikkevannskilde for deler av Averøya. Ved fossen ligger ruinene etter en demning og et større mølleanlegg, Lyhsmølla, som ble anlagt av forretningsmannen Thomas August Lyhs på 1850-tallet. Demningen og deler av bygningsmassen ble murt opp av skiferstein som ble brutt i fjellet like ved fossen. I tillegg ble det satt opp bolighus, løe, fuglehus og laget et forseggjort parkmessig anlegg med terrasser, veier og gangbruer (klopper). Anlegget ble drevet som mølle i en kort periode, men allerede på 1870-tallet ble anlegget lagt ned, og alt treverk fra mølleanlegget ble fjernet og gjenbrukt i nærområdet.
Skader i 1970
Damanlegget og ruinene lå lenge brakk uten annen funksjon enn som demning og vanntilførsel for fiskeindustrien som etter hvert etablerte seg i Kristvika ved Bruhagen. På 70-tallet ble det besluttet å demme opp Storvatnet for å sikre vanntilførselen til det kommunale vannverket. I denne forbindelse ble demningen tettet og demningspassasjen stengt av med sement. Anlegget ble da skadet av anleggsmaskiner, og deler av trappeanlegget og murene ble skadet.
Skader på 1990-tallet
I forbindelse med oppsetting av høyspentmaster ble det på 1990-tallet igjen kjørt anleggsmaskiner inn i ruinene, og det ble gjort ytterligere skader.
Igjengroing
Etter at det ble slutt på løsdrift av stor- og småfe, har tilveksten av skog og annen vegetasjon nærmest skjult fossen og ruinene.
Gerina Piller
Gerina Piller (født 29. mars 1985) er en amerikansk profesjonell golfspiller på LPGA-touren. Hun har spilt Solheim Cup to ganger, i 2013 og 2015.
Karriere
Piller ble profesjonell i 2007, men kvalifiserte seg til LPGA-touren først sesongen 2011. I mellomtiden spilte hun på utviklingstouren Futures Tour, der hun ikke vant turneringer, men fikk nok topp-ti-plasseringer til å få en femteplass på pengelista i 2010, og dermed spillerett på LPGA-touren i 2011.
Scaphodactylus
Scaphodactylus er en av de mange slektene av krepsdyr i Stenothoidae-familien, som i sin tur er plassert direkte (Incertae sedis) i den relativt store og artsrike underordenen Gammaridea av amfipoder. Gruppen består av bentiske bunndyr med relativt sett stor bevegelsesradius og små øyne, sammenliknet med de planktonisk frittsvevende og mer storøyde Hyperiidea-artene.
Gruppens taksonomi
Gruppen har, i likhet med hele Gammaridea-ordenen, gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor med basis i 2013-revisjonen og oppdatert ifølge arbeidet som gjøres i WoRMS-databasen.
Thaumatelsonella
Thaumatelsonella er en av de mange slektene av krepsdyr i Stenothoidae-familien, som i sin tur er plassert direkte (Incertae sedis) i den relativt store og artsrike underordenen Gammaridea av amfipoder. Gruppen består av bentiske bunndyr med relativt sett stor bevegelsesradius og små øyne, sammenliknet med de planktonisk frittsvevende og mer storøyde Hyperiidea-artene.
Bernhard Höting
Johann Bernhard Höting, kalt bare Bernhard eller Bernardus (født 18. juli 1821 i Epe i Westfalen i kongedømmet Preussen, død 21. oktober 1898 i Venezia i Italia) var katolsk biskop av Osnabrück.
Thaumatelsonella
Gruppens taksonomi
Gruppen har, i likhet med hele Gammaridea-ordenen, gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor med basis i 2013-revisjonen og oppdatert ifølge arbeidet som gjøres i WoRMS-databasen.
Bernhard Höting
Bakgrunn
Bernhard ble født som den eldste av syv søsken i distriktet Ahaus. Faren Johannes Höting var snekker og gårdbruker. Etter abitur Coesfeld gymnasium studerte han filosofi og teologi i Münster.
Prest
Den 6. juni 1846 ble han ordinert til prest i katedralen i Münster. Deretter fulgte en kortere tids virke som kanonikus i Borken, før han begynte å undervise på gymnasiet i Vreden.
I 1850 begynte han å studere klassisk filosofi ved Universitetet i Berlin. Han kom hjem med en utmerket statseksamen og en doktorgrad.
Fra 1854 var han rektor ved gymnasiet i Recklinghausen, og to år senere ble han valgt til direktør for gymnasiet i Kempen. IEtter forslag fra biskop Paulus Melchers ble han deretter direktør for Carolinum, gymnasiet i Osnabrück. I 1867 gikk han inn i den biskoppelige administrasjon som generalvikar og kannik.
Biskop av Osnabrück
Pave Leo XIII utnevnte Bernardus Höting til biskop av Osnabrück den 10. februar 1882. Den 3. mai 1882 ble han bispeviet av biskopen av Hildesheim, Daniel Wilhelm Sommerwerck: modkonserende var biskopenm av Fulda, Georg von Kopp, og den tyske militærbiskop Franz Adolf Namszanowski.
Han fornyet den biskoppelige kurie og katedralen, tok seg av nybyggingen av seminaret, klarte å utvide Marienhospital og Ursulinerklosteret. Han grunnla det som på folkemunne ble kalt «Kloster der Ewigen Anbetung» og fikk bygget Jesu Hellige Hjerte-kirken.
Den 14. juni 1896 marsjerte 3000 fakkelbærere, akkompagnert av musikere og fanebærere, til katedralens gårdsplass og hyllet biskop Höting, som feiret sitt gulljubileum som prest den dagen. Lovtalen ble deretter gitt av den respekterte forretningsmannen Middendorf, som understreket at denne samlingen foran katedralen var et «imponerende tegn på enheten mellom det katolske folk, presteskapet, biskopen og pavestolen».
Til tross for sviktende helse foretok han sin tredje pilegrimsreise til Roma. Men han skulle aldri komme frem dit. Han døde i Venezia 21. oktober 1898. Han fant sitt siste hvilested i St. Peter-katedralen i Osnabrück. Han ble gravlagt der 26. oktober 1898.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
5G
5G er en teknologi for femte generasjons mobiltjenester i mobilnett, en etterfølger til 4G, 3G og 2G. 5G bruker radiosignaler med forskjellige frekvenser for å sende digital informasjon trådløst mellom brukere. 5G er basert på UDP/IP, og sikrer høy datahastighet og lav forsinkelse. 5G bruker NR (New Radio) som teknologi. NR har mange likheter med LTE (4G) og er i non-standalone mode (NSA) kompatibel med LTE, noe som gjør utbygging av nettet enklere, men som enkelte teleleverandører frykter vil forsinke den endelige enkeltstående versjonen av 5G.
Utvikling
Den internasjonale organisasjonen ITU har arbeidet med standardisering av 5G gjennom prosjektet "IMT for 2020 and beyond". Innen 2020 håper man at hele IMT-2020 spesifikasjonen er på plass. 5G er delt inn i to frekvensområder, ett område under 6 GHz og ett mellom 24,25 og 40 GHz. I Norge har Ice, Telenor og Telia kjøpt rettigheter i 700 MHz-båndet, og Ice har i tillegg kjøpt frekvenser i 2,1 GHz-båndet. 700 MHz båndet har vært reservert til det digitale bakkenettet for TV, men ble i november 2015 satt av til mobile tjenester. I første halvår i 2021 auksjoneres de øvrige 5G-frekvensene ut av Nasjonal kommunikasjonsmyndighet.
Tre områder har vært pioneer-frekvenser: 700 MHz, 3,4-3,8 GHz og 25-27,5 GHz. Bruk at 700 MHz vil gi god dekning i store områder, og signalene kan nå gjennom mange vegger inn i bygninger. Transportsektoren og helsehjelp vil ha nytte av et slik valg. Ulempen er lave datarater og store basestasjoner. Over, på 25-27.5 GHz, vil hastigheten være god, men rekkevidden kort, og i tillegg har noen frekvenser i området vært brukt til satellittkommunikasjon. På svært høye frekvenser stoppes signalene enkelt, og man trenger fri sikt for å få full hastighet. Dette vil også kreve et tett nettverk med sendere som er spekulert til å bli så tett som annenhver lyktestolpe. Refleksjoner gjør det mulig å få signal med redusert hastighet.
Under OL i Pyeongchang ble 5G forsøkt, blant annet til overføring fra kamera, og det ble gjort forsøk med selvkjørende biler og busser via 5G.
Qualcomm laget i 2016 et modem for kommunikasjon via 28 GHz båndet med 800 MHz støtte, som støttet hastigheter på 35.46 Gb/s, altså 35 ganger mer enn 4G+. Telenor demonstrerte 20. mars 2017 5G sammen med Huawei, og oppnådde en makshastighet på 71,18 Gb/s - noe som ble sammenlighet med LTE (og ikke LTE-Advanced) og ble sagt å være 700 ganger raskere enn 4G. Ice gjorde sitt første forsøk med data i 700MHz-båndet på Gol i november 2019, da på 4G, men klargjort for 5G.
I mai 2020 hadde Saudi-Arabia, Sør-Korea og Sveits 5G-nett som leverte over 200 Mbps. I USA leverte Verizon over 500 Mbps, men 5G-nettet deres var geografisk svært begrenset og hadde brukere tilkoblet på 5G bare 0,4% av tiden. I mai 2021 hadde områdene rundt Seoul over 93% dekning, New York hadde ca. 74% og London hadde drøye 43%.