cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Barentshavet
Historie
På 1700-tallet dominerte de russiske pomorene Barentshavet, med brede skuter kalt lodjer. På Bjørnøya og Spitzbergen jaktet de på hvalross, sel, isbjørn, hval og polarrev. Enkelte overvintret på øyene, da vinteren ga en lengre fangstsesong. Den russiske virksomheten avtok tidlig på 1800-tallet, da norske ishavsfarere overtok mer av fangsten. Nordmenn fikk i begynnelsen av 1800-tallet den tvilsomme æren av å drepe de siste hvalrossene på Bjørnøya, og etter dette har bestanden ikke kommet tilbake.
I 1920 ble Norge gjennom Svalbardtraktaten tildelt suverenitet over Svalbard, Bjørnøya og Hopen. Alle land som underskrev traktaten skulle ha lik rett til næringsvirksomhet på øyene. Dette inkluderte retten til fiske i territorialfarvannet rundt øyene, som den gang bare strakk seg fire nautiske mil fra land.
På bunnen av Barentshavet øst for Bjørnøya ligger mange vrak fra andre verdenskrigen, etter tyske angrep på allierte konvoier fra Murmansk. Det tyske slagskipet Scharnorst ble i 1943 senket 60 nautiske mil nord for Nordkapp, i slaget ved Nordkapp.
I 1977 innførte Norge en fiskerivernsone ved Svalbard på 200 nautiske mil og erklærte med dette dette retten til å regulere fisket i sonen. Fiskekvoter ble tildelt etter såkalte historiske rettigheter. Fiskerivernsonen er så langt ikke formelt godkjent av andre stater. Sonen ble noe redusert i 2010, da Norge inngikk en avtale med Russland om delelinjen i Barentshavet.
Bestanden av lodde i Barentshavet var svært stor i 1970-årene, men bestanden kollapset i perioden 1984-1986. I løpet av to år ble bestanden redusert med 97 %. Kollapsen skyldtes en blanding av overfiske og stort beitetrykk fra sild og torsk. Kollapsen fikk store følger: Kysten av Finnmark ble invadert av sultne grønlandssel, og bestanden av lomvi på Bjørnøya og i Finnmark gikk sterkt tilbake. Mangelen på lodde gjorde også at torskebestanden ble sterkt redusert. Etter dette ble torskekvoter innført også i Barentshavet. I 2012 var torskebestanden igjen større enn noen gang.
George Harrison
George Harrison MBE (født 25. februar 1943 i Liverpool i England, død 29. november 2001 i Los Angeles i California i USA) var en britisk musiker og filmprodusent, best kjent som medlem i rockegruppen The Beatles.
Harrison var sologitarist i The Beatles. I løpet av gruppens ekstremt suksessrike karriere var det John Lennon og Paul McCartney som skrev og sang førstestemme på de fleste sangene, men Harrison skrev eller sang førstestemmen på et fåtall på hvert eneste album. Blant sangene var «If I Needed Someone», «Taxman», «Within You Without You», «While My Guitar Gently Weeps», «Here Comes the Sun» og «Something».
Harrison hadde en ujevn, men tidvis svært suksessrik solokarriere etter at The Beatles ble oppløst, og han fikk en rekke listetopper med sanger som «My Sweet Lord» (1970), «Give Me Love (Give Me Peace on Earth)» (1973), «All Those Years Ago» (1981) og «Got My Mind Set on You» (1987). Han organiserte også den første rock-veldighetskonserten i store dimensjoner, The Concert for Bangladesh, som ble avviklet den 1. august 1971, og som banet vei for lignende senere arrangementer, som Live Aid.
Han ble sammen med de andre medlemmene i The Beatles utnevnt til medlem av Order of the British Empire av dronning Elizabeth II i 1965. Som soloartist ble han æret med en plass i Rock and Roll Hall of Fame i 2004. Han var fra før (1988) innvalgt som medlem av The Beatles.
De første årene
George Harrison ble født i Liverpool i England. Hans søster Louise har sagt at deres mor skrev i sin dagbok at han ble født ti minutter etter midnatt den 25. februar, men Harrison selv hevdet at han ble født den 24. februar om formiddagen. Hans fulle navn blir noen steder oppgitt til å være George Harold Harrison, men Harrison hadde ikke noe mellomnavn, noe som framgår av hans fødselsattest. Harold var hans fars navn.
Rolle i The Beatles
Harrison spilte solo- og rytmegitar, og hans forbilder var Chuck Berry, Carl Perkins og Chet Atkins. Selv om han var en kreativ sologitarist, var flere av hans mest kjente gitarsoloer innspilt etter nøyaktige instruksjoner av Paul McCartney, som også ved enkelte anledninger forlangte at Harrison skulle spille nøyaktig hva McCartney selv forestilte seg, note for note. Andre av Harrisons soloer ble instruert og modifisert av produsenten George Martin, som også ved en rekke anledninger la ned veto mot Harrisons bidrag til sang og instrumentering. Martin ga flere år senere uttrykk for at han alltid var «for hard (rather beastly) mot George».
I løpet av perioden som blir kalt Beatlemania (fra høsten 1963), ble Harrison av media ofte karakterisert som «den stille Beatle» på grunn av sitt innadvendte vesen og tendens til ikke å ta ordet på pressekonferanser. Han var den i The Beatles som var mest opptatt av gruppens finanser, og som ofte stilte spørsmål om dem til manageren Brian Epstein.
Harrison skrev sin første sang, «Don't Bother Me», i løpet av en dag da han var syk i 1963, som en øvelse for «å se om jeg hadde evnen til å skrive en sang», som han sa. «Don't Bother Me» er innspilt på The Beatles' andre studioalbum, With The Beatles, som kom senere det samme året. Etter dette spilte ikke The Beatles inn flere sanger av Harrison før i 1965 da han bidro med «I Need You» og «You Like Me Too Much» til albumet Help!.
Gjennom selv å kjøpe med seg en sitar da The Beatles vendte hjem etter en turné i Asia, kom han til å bli den første vestlige populærmusiker som spilte sitar på en poplåt – John Lennons «Norwegian Wood (This Bird Has Flown)». Harrison tok kontakt med Shankar og sørget blant annet for at den indiske musikeren fikk lov til å spille på Monterey Pop Festival i juni 1967. Shankar selv var ikke spesielt imponert av Harrisons første forsøk på sitarspill, men de to ble venner, og Harrison fikk sin første formelle musikkundervisning under Shankars ledelse. Et personlig vendepunkt for Harrison kom under innspillingen av filmen Help! på Bahamas, da en hindu ga hvert av medlemmene i The Beatles en bok om reinkarnasjon. Harrisons interesse for indisk kultur utvidet seg dermed til å omfatte hinduismen. En pilegrimsreise sammen med kona Pattie Boyd til India, der Harrison studerte sitar, møtte flere guruer og besøkte en rekke hellige steder, fylte månedene mellom den siste Beatles-turneen og de første forsøkene på innspillingen av albumet Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band.
Gjennom sin kone Harrison møtte Harrison Maharishi Mahesh Yogi i England. Han introduserte alle Beatles-medlemmene, samt deres koner og kjærester, til transcendental meditasjon. Mens de ble skuffet og desillusjonert med Maharishi etter noen måneder, fortsatte Harrison sin søken etter østlig åndelighet.
Sommeren 1969 produserte han singelen «Hare Krishna Mantra», der han selv spilte sammen med medlemmer av London Radha-Krishna Temple. Singelen havnet høyt på hitlistene i Storbritannia, Europa og Asia. Det samme året møtte han og Beatles-kollega John Lennon A.C. Bhaktivedanta Swami Prabhupada, grunnleggeren av International Society for Krishna Consciousness (ISKCON). Etter kort tid omfavnet Harrison tradisjonene i Hare Krishna-bevegelsen, (spesielt japa-yoga, en form for messing med bedekrans. Han forble assosiert med denne bevegelsen resten av sitt liv. Mens han ennå var i live, testamenterte Harrison herskapshuset Letchmore Heath nord for London til ISKCON (som omdøpte stedet til Bhaktivedanta Manor). Dette utløste spekulasjoner om at han ville testamentere store deler av formuen sin til bevegelsen. Mens noen kilder hevder at dette ikke skjedde, finnes det andre som hevder at Harrison etterlot 20 millioner britiske pund til bevegelsen.
Friksjoner i The Beatles
På slutten av 1960-tallet knyttet Harrison et vennskap med gitaristen Eric Clapton, og sammen skrev de sangen «Badge» som ble utgitt på Creams avskjedsalbum i 1969. Sangen ble senere basis for Harrisons komposisjon på The Beatles' Abbey Road-album, «Here Comes the Sun». Harrison skrev sangen i Claptons hage.
Friksjonen mellom Harrison og McCartney økte merkbart under innspillingen av The Beatles’ dobbeltalbum i 1968, og Harrison truet med å forlate gruppen ved flere anledninger. Mellom 1967 og 1969 uttrykte McCartney flere ganger misnøye med Harrisons gitarspill. Som et resultat av kritikken ble et antall av Beatles’ sanger fra denne perioden spilt inn med enten McCartney eller Lennon som sologitarist. Spenningen mellom Harrison og McCartney kommer til syne i flere scener i Let It Be-dokumentarfilmen. Forholdet mellom dem var så anspent under filmingen at Harrison sluttet i gruppen for en kortere periode.
Låtskriveren
Harrisons egne sanger ble gradvis møtt med større respekt fra både publikum og de andre i The Beatles. Ved en anledning i 1969 sa Lennon til McCartney at «Georges sanger i år er omtrent like bra som våre». Uansett sa Harrison selv i ettertid at han alltid måtte kjempe for å få de andre til å spille inn hans sanger.
Kjente Harrison-sanger fra Beatles-tiden inkluderer «If I Needed Someone», «I Want to Tell You», den indiskinfluerte «Love You To», den sarkastiske «Taxman» (som senere influerte Cheap Tricks «Taxman, Mr. Thief» og The Jams «Start»), den innovative, men ofte baktalte «Within You Without You», «While My Guitar Gently Weeps», som hadde en sterk innflytelse på musikken til hans venn Roy Orbison og hvor Clapton spilte gitarsoloen, og «Piggies», som senere kom til å spille en rolle i mordsaken mot Charles Manson, noe McCartneys låt «Helter Skelter» også gjorde.
«Something» og «Here Comes the Sun» (begge fra albumet Abbey Road) er antakelig hans mest kjente Beatles-sanger. «Something» blir ofte betegnet som hans aller beste verk og har blant annet blitt spilt inn av Elvis Presley og Frank Sinatra – sistnevnte beskrev den som «den aller største kjærlighetssangen fra de siste 50 årene». På samme tid ble «Something» også et symbol på Harrisons manglende anerkjennelse som komponist – Frank Sinatra kalte sangen for sin «favorittlåt av Lennon-McCartney»! Harrisons økende produktivitet parret med hans vanskeligheter med å få The Beatles til å spille inn hans sanger, medførte at han hadde en betydelig samling med sanger og komposisjoner da gruppen ble oppløst.
Som soloartist
Etter at The Beatles ble oppløst i 1970 utga George Harrison et antall album som ble kritikerroste, kommersielle suksesser. Det første var trippelalbumet All Things Must Pass som besto av to plater med Harrison-sanger og en tilleggsplate med vokalløse improviserte opptak med en rekke musikere. Albumet var også det aller første trippelalbumet av en enkeltartist i rockehistorien.
Det inkluderte listetoppen «My Sweet Lord», men Harrison ble senere saksøkt for å ha plagiert en The Chiffons-singel fra 1963 ved navn «He's So Fine». Harrison har benektet at det var et bevisst tyveri, men han tapte i retten i 1976. Kjennelsen bygget på at Harrison hadde brukt en «ubevisst plagiat» av Chiffons melodi som basis for sin sang. Krangling over skadeserstatningen trakk inn på 1990-tallet, da manager Allen Klein skiftet side og kjøpte Bright Tunes, som hadde utgitt «He’s So Fine», og deretter fortsatte sakene mot Harrison. Tilsist endte Harrison opp som eier av begge sangene.
Veldedighetskonsert for Bangladesh
I tillegg til sine egne sanger fra denne tiden skrev eller produserte Harrison en rekke sanger for Ringo Starr («It Don't Come Easy», «Photograph») og spilte også på flere sanger for John Lennon («How Do You Sleep?»), Harry Nilsson («You're Breakin' My Heart»), Badfinger («Day After Day»), Billy Preston («That's The Way God Planned It») og Cheech og Chong («Basketball Jones»).
Turnévirksomhet
Harrisons neste album var Living in the Material World i 1973. «Give Me Love (Give Me Peace on Earth)» ble en hit, og «Sue Me, Sue You Blues» omhandlet hans erfaringer med jussen, men generelt syntes de fleste at albumets religiøse tone ble litt i meste laget.
I 1974 utga Harrison albumet Dark Horse, og på samme tid begynte en omfattende konsertturné i USA, som ble kritisert for sitt lange åpningsnummer med Ravi Shankar & Friends, for Harrisons hese stemme og for hans stadige religiøse prekener til publikum. Albumet nådde høyt opp på listene i USA, men var en fiasko i Storbritannia, som en følge av kombinasjonen dalende interesse og negativ kritikk. Singelen «Ding Dong, Ding Dong» fikk en viss oppmerksomhet, særlig for sin enkle sangtekst som stort sett besto av tittelen sunget om og om igjen, men den ble en radiofavoritt som ofte spilles i tilknytning til nyttårsfestlighetene.
Ekteskap med Olivia Harrison
Mens Harrison forberedte sin 1974-turné i Los Angeles, innviet han kontorene til sitt nye plateselskap Dark Horse Records (distribuert av A&M Records) på La Brea Avenue. Her møtte han Olivia Trinidad Arias, som var rekruttert til å arbeide i selskapet sammen med Terry Doran fra Apple og Jack Oliver, som var hentet over fra London for å styre Dark Horse Records. Forholdet mellom Harrison og Arias utviklet seg under tiden mens bandet øvet, og det endte med at Arias slo følge med George på turneen.
Harrisons kone Pattie Boyd hadde forlatt ham til fordel for hans gamle venn Eric Clapton. Harrison skrev en satirisk sang om paret, som ble innspilt uten medmusikere på albumet Dark Horse. Etter at Harrison møtte Olivia og hun ble boende fast hos ham i Friar Park ved Henley-on-Thames i England, ble etterhvert forholdet til Clapton og Boyd bedre.
Etter turneen dro Harrison tilbake til England og pendlet de neste årene mellom hjemmet og Los Angeles, mens Dark Horse utga et lite antall innspillinger med artister som Splinter, Attitudes og Ravi Shankar. Harrison planla også å utgi sine egne plater på Dark Horse når hans kontrakt med EMI utløp.
Palmares (Costa Rica)
Palmares er en by i provinsen Alajuela i Costa Rica. Den er administrasjonssentrum i kantonen Palmares. Palmares er også navnet på distriktet som omfatter byen. Distriktet dekker et areal på 1,09 km² og hadde 3 599 innbyggere i 2001. Byen ligger i Valle Central på en høyde av rundt 1 000 meter over havet. Den befinner seg 6 kilometer sørøst for byen San Ramón, 38 kilometer nordvest for byen Alajuela og 56 kilometer fra landets hovedstad San José.
Palmares er kjent for den store festen som arrangeres der i januar, Fiestas Cívicas de Palmares. Den varer to uker, og er en av de største i landet, med en rekke aktiviteter og konserter.
Yoshinori Kitase
Yoshinori Kitase (北瀬 佳範 Kitase Yoshinori, født 23. september 1966) er en japansk spillprodusent, scenarioforfatter og tidligere spillregissør som jobber for Square Enix (tidligere Square). Hans mest kjente roller som en spillregissør er Final Fantasy VI, Chrono Trigger, Final Fantasy VII and Final Fantasy VIII. Kitase arbeidet senere som en produsent for Final Fantasy X og Final Fantasy X-2. Han jobber foreløpig på Compilation of Final Fantasy VII og Final Fantasy XIII som en produsent.
George Harrison
Helseproblemer
Hans siste album for plateselskapet EMI (og Apple Records) var Extra Texture (Read All About It) som hadde omslag i tekstil og inneholdt to singler «You» og «This Guitar (Can’t Keep From Crying)» som ble Apples siste singelutgivelse i 1975.
Etter at Harrison tidlig i 1975 ble løst fra sin amerikanske kontrakt med Capitol Records, sto plateselskapet fritt å benytte både innspillinger fra Beatles-tiden og innspillinger fra solokarrieren på Apple på samme plate. The Best of George Harrison kombinerte musikerens beste Beatles-sanger med en lite utvalg av hans beste soloarbeider. Harrison gjorde klart at han var irritert over utvalget av låter og det faktum at han ikke ble spurt om sine synspunkter. Platen kom ikke inn på listene i Storbritannia.
Personlige og forretningsmessige problemer hopet seg opp for Harrison i løpet av 1976, og da fristen for hans første Dark Horse-album, oppkalt etter hans alder på det tidspunkt – Thirty Three & 1/3 – nærmet seg, led han av hepatitt og maktet ikke å fullføre produksjonen. Etter at A&M truet med å saksøke ham, kjøpte Warner Brothers Records ut Harrisons Dark Horse-kontrakt fra A&M, noe som ga ham tid til å gjenvinne helsen.
Etter Harrison andre giftemål og fødselen til sønnen Dhani Harrison fikk hans neste album (1979) tittelen George Harrison. Det inneholdt sanger som «Blow Away», «Love Comes to Everyone» og «Faster». Den første sangen hadde en elektrisk slidegitar i introduksjonen og ble en populær singel sist på 1970-tallet.
Bokutgivelse
I 1980 ble George Harrison den første av Beatles-medlemmene som skrev en selvbiografisk bok; I Me Mine. Tittelen kom fra en Beatles-sang han skrev i 1969. Tidligere informasjonsmedarbeider for The Beatles, Derek Taylor, hjalp til med å skrive boken som opprinnelig kun ble utgitt som en svært kostbar luksusutgave i begrenset opplag. Boken fortalte lite om The Beatles, men fokuserte heller på Harrisons hobbyer som hagearbeid og racerbilkjøring. I tillegg hadde den også tekstene til alle sangene han hadde skrevet med sjeldne fotografier, skisser og egne kommentarer til opprinnelsen.
I kjølvannet av mordet på hans venn og tidligere bandmedlem John Lennon i desember 1980, modifiserte han teksten til en sang han opprinnelig hadde skrevet for Ringo Starr for heller å hylle til Lennon. «All Those Years Ago» fikk betydelig spilletid i radioen og fortsatte å bli et fast innslag i radiokanaler for «klassisk rock». Alle de tre gjenlevende Beatles-medlemmene spilte på sangen, selv om det uttrykkelig var en Harrison-singel. «Teardrops» ble etterfulgt som singel, men var ikke tilsvarende suksessrik.
Begge singlene ble tatt fra albumet Somewhere in England, utgitt i 1981. Albumet var opprinnelig planlagt å bli utgitt på slutten av 1980, men Warner Brothers vraket det og ga Harrison beskjed om å erstatte en del av sangene med nye.
Traveling Wilburys
Bortsett fra en sang på Porky's Revenge!-soundtracket i 1984, Harrisons versjon av en lite kjent Bob Dylan-sang, «I Don't Want to Do It», utga Harrison ikke noen plater på fem år etter at Gone Troppo i 1982 ble møtt med likegyldighet. Han kom tilbake i 1987 med det svært suksessfulle albumet Cloud Nine, medprodusert av Jeff Lynne fra Electric Light Orchestra Hans versjon av James Rays tidlige 1960-sang «Got My Mind Set on You» ble nummer én i USA og nummer to i Storbritannia. En annen singel, «When We Was Fab», ble også en mindre hit. MTV spilte jevnlig de to videoene. Albumet nådde en åttendeplass.
Harrison tok i løpet av slutten på 1980-årene initiativ til å stifte Traveling Wilburys med Roy Orbison, Jeff Lynne, Bob Dylan og Tom Petty. De møttes i Dylans garasje for raskt å spille inn en ekstrasang for en planlagt europeisk George Harrison-utgivelse. Plateselskapet mente at sangen «Handle with Care» var for god for sin opprinnelige hensikt som en B-side og spurte om det kunne lages et helt album med samme besetning. Ettersom Bob Dylan skulle ut på konsertturné, hadde de kun to uker til å fullføre prosjektet. Albumet ble utgitt i oktober 1988 og musikerne opptrådte med pseudonymer som halvbrødre (de antatte sønnene til den fiktive Charles Truscitt Wilbury sr.). Magasinet Rolling Stone omtalte som Traveling Wilburys Vol. 1 et av de hundre beste album noensinne.
Filmproduksjon
En av Harrison mest suksessrike satsinger i denne perioden var hans engasjement i hans filmproduksjonsselskap Handmade Films. Siden barndommen hadde The Beatles vært tilhengere av den tøylesløse humoren til The Goons, og Harrison ble ivrig tilhenger av deres arvtagere, Monty Python. Harrison skaffet den finansielle støtten til Python-filmen Profeten Brians liv og historie etter at den opprinnelige støtten, EMI Films, trakk seg fordi filmen kunne bli for kontroversiell. Eric Idle fant på å be Harrison fordi han var den rikeste personen Idle kjente. Harrison hadde en en liten, ukreditert rolle i filmen.
Andre filmer som ble produsert av Handmade Films var Mona Lisa, Time Bandits, Shanghai Surprise, Gangsterkrig og Withnail og jeg. Harrison hadde flere cameo-opptredener i disse filmene, inkludert som nattklubbsanger i Shanghai Surprise og som Mr. Papadopolous i Life of Brian. og som reporter i filmen The Rutles, en Beatles-parodi Eric Idle hadde skapt.
I 1989 ble Best of Dark Horse 1976–1989, som besto av senere soloarbeider, utgitt. Dette albumet inkluderte også de tre nye sangene «Poor Little Girl», «Cheer Down», og «Cockamamie Business».
Senere karriere, sykdom og død
Harrison ble rammet av kreft og led under sykdommen gjennom 1990-årene. Han fikk først fjernet en svulst fra strupen og deretter fra lungene.
I løpet av 90-tallets første år kom det et nytt Traveling Wilburys-album, på tross av Roy Orbisons tidlige død. Gruppa hadde tenkt å erstatte ham med Del Shannon, men også han døde i samme tidsrom. Bandet var derfor kvartett da albumet ble innspilt.
Albumet slo ikke like godt an som det første, men klarte likevel å holde seg på salgslistene og inneholdt singlene «She’s My Baby» og «Wilbury Twist».
I 1991 dro George Harrison på sin siste konsertturné. Den fant sted i Japan sammen med Eric Clapton, og var hans første siden USA-turneen i 1974. Resultatet ble albumet Live in Japan. I oktober 1992 opptrådte han med to sanger, («If Not for You» og «Absolutely Sweet Marie») ved den store hyllestkonsert for Bob Dylan i Madison Square Garden i New York City.
I sin siste fjernsynsopptreden, hvor John Fugelsang var intervjuer, deltok Harrison for å promotere Chants of India, som ble utgitt i 1997, et annet samarbeidsprosjekt med Ravi Shankar. Harrison avsluttet programmet med å fremføre «All Things Must Pass».
Han ble utsatt for et attentat 30. desember 1999. En psykotisk tilhenger, Michael Abram, brøt seg inn i Harrisons hjem i Friar Park ved Henley-on-Thames og knivstakk Harrison flerfoldige ganger. Harrison og hans kone Olivia sloss med inntrengeren og klarte å holde ham fast til politiet kom. Den 35-årige Abram lot til å tro at han var besatt av Harrison og hadde «fått i oppdrag av Gud» å drepe musikeren. Han unnslapp straff fordi retten fant at han hadde vært utilregnelig i gjerningsøyeblikket.
I 2001 opptrådte Harrison som gjestemusiker på Electric Light Orchestras album Zoom. Han skrev en ny sang, «Horse to the Water», som skulle bli hans siste innspilling et par uker før han døde, i samarbeid med Jools Holland til hans album Small World, Big Band.
Død
George Harrison døde i hjemmet til en venn, sikkerhetsspesialist Gavin de Becker, i Los Angeles i California den 29. november 2001 i en alder av 58 år. Dødsårsaken ble oppgitt å være lungekreft som hadde spredd seg til hjernen.
Han ble kremert, og selv om det ble rapportert at hans aske ble spredt over elven Ganges i India ble ingen slik seremoni holdt, og det er ikke kjent hvor asken blir oppbevart.
Etter hans død ga Harrison-familien følgende uttalelse: «Han har forlatt denne verden slik han levde i den: bevisst på Gud, fryktløs overfor døden og i fred, omgitt av sin familie og venner. Han sa ofte: Alt annet kan vente, men søken etter Gud og kjærlighet overfor hverandre kan ikke vente.»
Harrison og Aaliyah Haughton begikk engelsk pophistorie da de skapte det første (og ennå de eneste) paret som fikk listetopper etter sin død med Aaliyahs «More Than a Woman» (utgitt den 7. januar 2002 og toppet listene den 13. januar 2002) og med Harrisons «My Sweet Lord» (gjenutgitt den 14. januar 2002 og toppet listene den 20. januar 2002).
Siste album
Harrisons siste album, Brainwashed, ble fullført av Dhani Harrison og Jeff Lynne og utgitt den 18. november 2002. En av låtene, «Stuck Inside a Cloud», ble ofte spilt på engelsk radio, og den offisielle singelen «Any Road», utgitt i mai 2003, ble en Top 40-hit.
Den 29. november 2002, årsdagen for George Harrisons død, ble en minnekonsert, Concert for George, arrangert i Royal Albert Hall i London (inntektene gikk til Material World Charitable Foundation). De to gjenlevende Beatles-medlemmene Ringo Starr og Paul McCartney opptrådte, i tillegg til en rekke andre venner.
Harrison ble innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame som soloartist 15. mars 2004. Han var fra før (1988) innvalgt som medlem av The Beatles.
Fra mars 2005 til februar 2006 ble det holdt en avstemning på George Harrisons nettsted, hvor folk kunne stemme på hver eneste George Harrison-sang, inkludert dem fra The Beatles- og Traveling Wilburys-tiden. Over 3,200 stemmer ble avgitt, og den 25. februar 2006, som ville ha vært Harrisons 63. fødselsdag, ble de 50 beste kunngjort på en nettradio. Sangen «Here Comes the Sun» kom på førsteplass.
Hollywood Walk of Fame
4. april 2009 kunngjorde Hollywood Chamber of Commerce at Harrison 14. april 2009 skulle få tildelt en stjerne på Hollywood Walk of Fame, foran Capitol Records Tower. Musikerne og vennene Tom Petty, Jeff Lynne og Paul McCartney var tilstede. Samme dag kunngjorde EMI/Capitol Records at et nytt karrieredekkende album ville bli utgitt senere samme år.
Familie
Harrison giftet seg med Pattie Boyd i 1966. Det hevdes at han skrev sangen «Something» for henne i 1969, men han har selv senere benektet dette og henviste til at han hadde Ray Charles' musikk i tankene. Mot slutten av 1960-tallet ble Eric Clapton forelsket i Boyd. Kort tid etter forlot Boyd sin ektemann og giftet seg senere med Clapton.
Harrison ble i 1978 gift for andre gang med Olivia Trinidad Arias (født 18. mai 1948). Bryllupet fant sted den 2. september i deres hjem, med gitarist og sanger Joe Brown som forlover. De fikk en sønn, Dhani Harrison, født måneden etter.
Pseudonymer
Harrison tok i bruk pseudonymer og dekknavn lenge før han opptrådte med Traveling Wilburys. Noen av dem ble brukt på grunn av kontrakter som forhindret ham i å delta under eget navn i mange samarbeidsprosjekter, selv på hans eget plateselskap. De fleste dekknavna hadde en humoristisk vri, og blant de som ble brukt finner man Arthur Wax, Bette Y El Mysterioso, Carl Harrison, George H., George Harrysong, George O'Hara, George O'Hara-Smith, The George O'Hara-Smith Singers, George Ohnothimagen Harrison, Hari Georgeson, Jai Raj Harisein, L'Angelo Mysterioso, P. Roducer og Son of Harry.
Buskflatvikler
Buskflatvikler (Acleris laterana) er en sommerfugl som tilhører familien viklere (Tortricidae).
Sjøsnø
Sjøsnø (engelsk: Lake-effect snow) blir dannet om vinteren når kalde, arktiske vinder beveger seg over store strekk med varmere innsjøvann. Lufta tilføres vanndamp fra vannflata, når metning, og kondensasjon oppstår som fryser og blir lagt igjen på breddene som ligger på le. Effekten blir forsterket når de bevegende luftmassene blir løftet opp av den orografiske effekten fra høyder på de leliggende breddene. Dette kan skape smale, men veldig intense snøbyger, som kan avgi snømengder på over 100 mm i timen.
Buskflatvikler
Levevis
Arten utvikler seg inne i et sammenrullet blad av ulike busker, blant andre viere, blåbær, blokkebær, bringebær, slåpetorn og rogn. De voksne sommerfuglene flyr i august – september.
Indre Eidsfjord kirke
Indre Eidsfjord kirke ligger på Holmstad i Sortland kommune i Nordland. Kirka er ei arbeidskirke i tre. Den har 250 plasser og ble innviet 14. juni 1970. Arkitekt for kirka var Rolf Harlew Jensen.
Blåbærflatvikler
Blåbærflatvikler (Acleris maccana) er en sommerfugl som tilhører familien viklere (Tortricidae).
Utseende
En ganske stor (vingespenn 19 – 25 mm), mer eller mindre brunlig vikler. Forvingen er utvidet nær roten (markerte "skuldre") og nærmest rektangulære. Fargen er svært variabel, den kan være nærmest ensfarget brun eller hvit med brune tegninger. Vanligvis er det en bred, trekantet, brunlig flekk ved framkanten. Bakvingen er brunhvit.
Levevis
Arten har larver som lever mellom sammenspunne blader av blåbær (Vaccinium myrtillus) eller blokkebær (Vaccinium uliginosum). De utvikler seg i juli – august.
Utbredelse
Den er utbredt i det meste av Europa, unntatt den sørligste delen, og det nordlige Nord-Amerika. I tillegg finnes den ved Stillehavet i Nordøst-Asia. Den finnes trolig over hele Norge.
Sjøsnø
Områdene som opplever sjøsnø blir ofte kalt snøbelter. Sjøsnø er et vanlig fenomen over elver og innsjøer om høsten og tidlig på vinteren mens vannet ennå er relativt varmt. Sjøsnø liksom frostrøyk er også vanlig i norske fjorder og langs kysten om vinteren, når kald luft fra land driver til havs.
Fenomenet skjer mange steder i verden, men er best kjent fra de befolkede områdene av De store sjøer i Nord-Amerika. Det største snøbeltet i USA ligger mellom Houghton, Michigan og Munising, Michigan, som kan ha opptil 5120 mm med snøfall i året. Store byer, som Buffalo, delstaten New York ved Eriesjøen opplever også dette fenomenet. Det er også vanlig på Sveriges østkyst.
Buskflatvikler
Utbredelse
Den er utbredt over hele Europa og også ved Stillehavet i Øst-Asia. I Norge er den vanlig nord til den sørlige delen av Nordland.
Nick Stahl
Nicolas Kent «Nick» Stahl (født 5. desember 1979) er en amerikansk skuespiller.
Stahl ble født i Harlingen i Texas, vokste opp i Dallas og bor i Los Angeles. Han har medvirket i filmer som Sin City og Terminator 3 - Rise of the Machines, i sistnevnte i rollen som John Connor.
Stahls debutfilm, Mannen uten ansikt, der han medvirket sammen med Mel Gibson, hjalp ham å få fart på karrièren allerede i en alder av tolv år. Hans første rolle som profesjonell skuespiller var i Stranger at My Door (1991), selv om han hadde opptrådt i filmer helt siden han var fire år gammel.
Transports Ciutat Comtal
Transports Ciutat Comtal er et transportselskap i den katalanske byen Barcelona. Det driver nattbussene Nitbus, Tomb Bus (som går langs Avinguda Diagonal mellom Plaça de Catalunya og Pío XII), flybussene til og fra Barcelona internasjonale lufthavn, Tibi-Bus (som går fra Plaça de Catalunya til Tibidabo) og Tren de Montjuïc (som går langs havna i Barcelona opp til Montjuïc).
Selskapet ble grunnlagt i 1991.
Heksene (opera)
Heksene er en opera for barn komponert av Marcus Paus, med libretto av Ole Paus. Den bygger på barneboken Heksene av Roald Dahl.
Operaen ble bestilt av Gloppen Musikkfest, og ble fremført første gang i Odda under Hardanger Musikkfest, mai 2008. Den ble også fremført under Gloppen Musikkfest på Sandane, august 2008 med Johann Henrik Neergaard som regissør og Per Kristian Skalstad som dirigent.
Zygmunt Zimowski
Zygmunt Zimowski (født 7. april 1949 i Kupienin, død 13. juli 2016 i Dąbrowa Tarnowska) var biskop av Radom i Polen. Han ble presteviet i 1973 og virket som prest i Tarnów. 28. mars 2002 ble han utnevnt til biskop av Radom, og han ble konsekrert 25. mai av daværende kardinal Joseph Ratzinger.
Heksene (opera)
Operaen ble støttet av Gloppen kommune, Sogn og Fjordane fylkeskommune og Norsk kulturråd
Zygmunt Zimowski
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Samara Morgan
I bøkene ble Samara født som intersex. Hun har kroppen til en kvinne, men har både mannlig og kvinnelig kjønnsorgan. Hun var datter av Shizuko Yamamura og Heihachiro Ikuma, en professor som var gift med en annen kvinne. Men Ikuma utviklet tuberkulose, og Samara ble overlatt til Shizukos øvrige familie-medlemmer i hjem-byen Izu Ōshima. Som tenåring flyttet hun til det japanske fastlandet, i håp om å begynne som skuespiller. Men håpet hennes blir snart ødelagt når hun var involvert i teater-direktørens dødsfall. Hun ble deretter tvunget til å ta hånd om hennes syke far ved en tuberkulose-avdeling på Izuøyene.
Der ble Samara voldtatt av Jotaro Nagao, som deretter kastet henne i en brønn når det ble oppdaget at hun var intersex. Men fordi Nagao var syk av kopper når han voldtok henne, ble Samara også infisert av kopper-viruset. Sammen med Samaras iboende psykiske krefter ble hatet hennes projisert mot resten av verden gjennom en TV-skjerm som tar opp en videokassett, noe som skapte det beryktede forbannede video-båndet som spiller en veldig viktig i bøkene og filmene. I film-serien er Samara ikke hermafroditt, men fullstendig kvinnelig. Ikuma er heller ikke hennes biologiske pappa i filmene, men i stedet en mann som tok seg av Shizuko etter at hun ble syk.
Eesti Evangeelne Luterlik Kirik
Lære
EELK er et evangelisk-luthersk kirkesamfunn, og har med det læremessig forpliktet seg på de grunnleggende lutherske lærepunktene. Disse er at Bibelen er den eneste autoriteten for kirkens lære, og at denne læren blir oppsummert i de tre oldkirkelige trosbekjennelsene (den nikenske, den apostoliske og den athanasianske), og utdypet og forklart i de lutherske skriftene.
Kirken sier at deres mål er å forkynne Guds ord og forvalte sakramentene, for på den måten styrke sine menigheters tro og kjærlighet. Kirken vil også drive opplæring, samt misjon, diakoni og ta ansvar for de store diasporaene som er tilknyttet kirken.
Historie
Reformasjonen kom til Estland i 1524, og de første gudstjenestene på estisk ble holdt da. Siden reformasjonen, har den evangelisk-lutherske kirken vært det største kirkesamfunnet i Estland, men EELK regner bare historien sin tilbake til 31. mai 1917. Den første estiske kirkekongressen ble da avholdt, og man grunnla den frie folkekirken som senere skulle få navnet Eesti Evangeelne Luterlik Kirik. På kirkekongressen slo man sammen landets 127 lutherske menigheter med tilsammen rundt 920 000 medlemmer til ett kirkesamfunn med felles lover. Kirken i Estland hadde da vært under russisk og svensk kontroll, og organiseringen av menighetene i en felles organisasjon hadde som mål å beskytte estiske interesser i et Russland som var i oppløsning. Jakob Kukk ble i 1919 vigslet til kirkens første biskop. Dette skjedde i Tallinn domkirke.
Den estiske kirken ble hardt rammet av det kommunistiske styret i sovjet-tiden og av andre verdenskrig. Dette har gitt seg synlige utslag blant annet i medlemstall. Kirken hadde ved dannelsen i 1917 920 000 medlemmer, men har i dag rundt 175 000 medlemmer i landet. En folketelling i 1934 viste at omtrent hver tredje ester var lutheraner, mens tallet i 2000 var på 14,8%. Kirken hadde et oppsving i kommunisttiden på 1980-tallet, men i perioden 1990-2000, da det igjen var religionsfrihet i landet, opplevde kirken en kraftig nedgang.
Fra 2003 inngikk EELK samarbeid med Det norske misjonsselskap om å etablere nye menigheter i Estland, i et forsøk på å snu den nedadgående trenden.
Krigen rammer kirken
I 1944 flyktet mellom 70 og 80 000 estere fra den fremrykkende røde armé. Blant disse var det omtrent 60 000 lutheranere, og av disse igjen var det flere som var sentrale i kirken. Blant flyktningene var biskop Johan Kõpp, visebiskop Johannes Oskar Lauri, 72 prester og flere teologiske studenter.
Kirken hadde forutsett at denne situasjonen kunne oppstå, og i 1943 hadde generalsynoden vedtatt at om generalsynoden eller konsistoriumet ikke var i stand til å fatte beslutninger, var beslutninger tatt av biskopen (senere erkebiskopen) på deres vegne, å regne som autoritative vedtak fra generalsynoden eller konsistoriet.
Kõpp havnet i Stockholm, og med autoritet fra vedtaket i generalsynoden, grunnla han der den estiske evangelisk-lutherske kirkekomité, noe som ble den formelle grunnleggelsen av EELK i utlandet. Med bakgrunn i det samme vedtaket, deltar Kõpp på stiftelsesmøtet i Det lutherske verdensforbund i Lund i 1947 og stiftelsesmøte for Kirkenes Verdensråd i Amsterdam i 1948. EELK blir på grunn av dette regnet som en av de opprinnelige medlemmene i begge organisasjonene.
I juni 1947 sendte Kõpp et rundskriv til prestene i alle registrerte menigheter. I rundskrivet understreket han at EELK i eksil var den samme kirken som den hadde vært i Estland, selv om kirken nå var geografisk oppsplittet. Det ble også utarbeidet retningslinjer som sa at kirken i eksil var en selvstendig kirke, som kunne ordinere prester, etablere menigheter og holde gudstjenester slik det måtte være naturlig. Kirkens hovedoppgave var å holde gudstjenester og forkynnelse på estisk.
Den første biskopen for et område i eksilkirken, var canadieren Karl Raudsepp som i 1976 ble innsatt som biskop med ansvar for Nord-Amerika.
Formelle strukturer
Generalsynoden er kirkens høyeste organ, og alle menighetene sender sine delegater dit. Synoden velger folk til konsistoriet, og gjør andre valg for kirken.
Erkebiskopen er den øverste lederen for kirken. Under seg har han en biskop som har som oppgave å utføre det erkebiskopen bestemmer. Nivået under dette er de tolv prostiene, som hvert har en prost som ansvarlig. Prosten har også en viseprost. Under dette har kirken prester som er hovedansvarlige for de enkelte menighetene. Prestene kan igjen ha hjelpeprester, diakoner og kuratorer under seg igjen. Denne ordningen blir regulert av § 6 i den EELKs lover.
Konsistoriet er ledelsen i kirken. Det består av erkebiskopen, som den øverste lederen, med biskopen under seg. I tillegg er det en kasserer, og fire personer som blir valgt for fire-årsperioder av generalsynoden. Disse fire er hver ansvarlige for hvert sitt område av kirkens aktivitet.
Gudstjenester
EELK har 165 menigheter, som alle holder egne gudstjenester. Disse blir holdt etter kirkens egne ordninger for gudstjenester, som finnes i kirkens gudstjenestebok. Denne boken har vært uforandret i lang tid, og generalsynoden har gitt en liturgikommisjon i oppgave å fornye liturgien. Et liturgisk fornyelsesarbeid pågår allerede i flere menigheter. Man ønsker å involvere menigheten i gudstjenesten i større grad, samtidig som man vil fokusere sterkere på nattverden.
Demografi
I de siste årene har også den demografiske fordelingen i kirken endret seg. Menighetene har blitt yngre, da mange unge har meldt seg inn i kirken i forbindelse med konfirmasjon. Konfirmasjonen kommer vanligvis når ungdommene er mellom 15 og 21 år, og rundt halvparten av landets ungdommer blir konfirmert.
I 1985 hadde kirken tre ganger så mange begravelser som dåp, og selv om tallet på begravelser har steget siden 1985, har kirken i dag flere dåp enn begravelser.
Underorganisasjoner
EELK har flere underorganisasjoner, som har ansvar for ulike områder av kirkelivet.
Organisasjonen for barne- og ungdomsarbeid er en sammenslutning av Ungdomsarbeidssenteret og Søndagsskoleforbundet. De to organisasjonene slo seg sammen i 2004. Ungdomsarbeidssenteret startet sitt arbeid i 1991, og har som sin hovedoppgave å organisere de landsdekkende Kirkedagene for ungdom. Søndagsskolen startet i 1988, på det tidspunkt hvor mesteparten av de frivillige ikke hadde noe erfaring med slikt arbeid. I 1990 dannet man Søndagsskoleforbundet etter mønster av den finske søndagsskolen. Denne organisasjonen står for produksjon av materiell og kursing av frivillige. Den estiske søndagsskolen har stor produksjon av matriell, sammenlignet med søndagsskoler i andre tidligere østblokkland.
Det teologiske fakultetet er en institusjon som utdanner prester til kirken, men og kurser søndagskolelærere, ungdomsledere og personer som skal drive diakonalt arbeid.
Fakultetet ligger i Tallinn og er det eldste private universitetet i Estland. Det ble grunnlagt i 1946 etter at sovjetregimet la ned landets eneste teologiske fakultet på universitetet i Tartu. Fakultetet gir teologiske grader opp til og med doktorgradsnivå.
Organisasjonen for kirkemusikk ble stiftet i 1993 for å organisere alle kirkemusikere og samkjøre kirkemusikken. Organisasjonen jobber for bevaring av de over 100 orglene som er i de estiske kirkene, og den står bak de ulike korene i menighetene. Kirken organiserer kirkekor, barnekor og kammerkor.
Misjonssenteret ble stiftet i 1996 og har som formål å drive misjon i Estland og utlandet. Senteret ligger i Tallinn. I 2008 hadde de en utenlandsmisjonær, mot tre året før.
Eesti Kirik er en ukeavis som er kirkens offisielle organ. den ble opprinnelig grunnlagt i 1923, men ble stengt i Sovjet-tiden, for så å bli gjenåpnet i 1990. Avisen kommer i et opplag på 3000 eksemplarer, og er det største religiøse tidsskriftet i Estland.
Økumenisk tilknytting
EELK er medlem av flere økumeniske organisasjoner. De blir regnet som en av grunnleggerkirkene i Kirkenes Verdensråd og Det lutherske verdensforbund. I Estland er de med i det estiske kirkerådet. I 1996 skrev EELK under på Porvoo-erklæringen sammen med blant andre Den norske kirke og Church of England. Avtalen er mellom de lutherske kirkene i Norden og Baltikum, og de anglikanske kirkene på De britiske øyer og Den iberiske halvøy. Avtalen ble underskrevet i tre kirker, hvorav den ene var i domkirken i Tallinn.
Patrioten (illegal avis)
Patrioten var en illegal avis som kom ut i Stavanger under den andre verdenskrig. Avisa kom ut med til sammen 24 nummer, fra april til juni 1942. Gestapo rullet opp organisasjonen bak avisutgivelsen, og mange ble arrestert og sendt til Grini fangeleir eller til krigsfangenskap i Tyskland.
Oppstart
Idéen til avisa Patrioten kom fra Ola Horve i fra Stavanger. Han var allerede sterk involvert i mange typer illegal virksomhet, blant annet oppretting av en etterretningstjeneste mellom Flekkefjord og Stavanger. Han arbeidet også med å planlegge fluktruter for personer som måtte flykte til England.
Einar Andreassen i den illegale avisa Stritt folk hadde kontaktet Horve med tanke på at det kunne bli aktuelt for avismedarbeidere å flykte. Seinere kontaktet Horve på sin side Andreassen for å kunne publisere forskjellige meldinger. Horve arbeidet deretter en stund med begge avisene Stritt folk og Frihet. Da Horve ønsket å bli mer aktivt med i utgivelsene av avisene, fikk han imidlertid avslag.
I Det Norske Misjonsselskap ble Horve kjent med Sophus Jørgensen, som var trykkeribestyrer på Madagaskar, men hjemme på permisjon. Sammen med Børre Børresen hadde Sophus Jørgensen benyttet utstyr hos Misjonsselskapet for å trykke parolebrevet Kirkens grunn. I en ny avis Patrioten så de en mulighet til å fortsette støttearbeidet for prestene, og også for lærerne.
På det første møtet ble det bestemt at Erling Berg Pedersen, Sophus Jørgensen og Børre Børresen skulle skrive og redigere avisa. Mangor Larsen og John Hilmar Evertsen skulle stå for distribusjonen. Ola Horve skulle skaffe nyheter, gjennom et nettverk som ikke var kjent for resten av redaksjonsgruppa.
Ønsket var en avis som kunne formidle nytt fra London samt advare folk mot nazister og angivere. I motsetning til den illegale avisa Frihet, utgitt av personer med bakgrunn i arbeiderbevegelsen, så ville en ha en avis som skulle være borgerlig eller mest mulig partipolitisk nøytral. Etter at Sovjetunionen var kommet med i krigen, mente Ola Horve at noen var mer interessert i storpolitikk enn i rent norske forhold. Innholdet i avisa skulle være nyheter fra krigen, nyheter fra Hjemmefronten samt lokale meldinger.
Organisasjon og drift
Patrioten ble skrevet og stensilert i Stavanger, av en liten gruppe personer med forretnings- og industribakgrunn.
Redaksjonen
I redaksjonen medvirket Børre Børresen, Erling Berg Pedersen og Sohus Jørgensen, med Ola Horve som leder. Erling Berg Pedersen fungerte som hovedskribent og redaktør.
Ola Horve skrev artikler under navnet «Press Telegraph», men da han ble arrestert i slutten av april, måtte andre overta skrivingen under dette pseudonymet. Horve kunne bruke sterke ord om fienden og benyttet ord som «sjakaler» og «liklukt». Horve var også opphavsmann til et takketelegram til Adolf Hitler fra Gamle-Erik.
Nyhetene som ble formidlet i avisa kom fra mange kilder: Nyheter fra London ble skaffet av Solveig Bergslien, Otto Olsen og Knut Holmboe. I et lite arkivrom innenfor malersalen i Stavanger Teater hadde Patrioten en fast lytterpost på BBC-nyhetene. Radiolyttingen skjedde når teateret var mørkt og tomt så vel som når forestillinger pågikk med salen full av tyske soldater! Fra Strand leverte også Håkon Barkve nyheter samlet opp ved ulovlig radiolytting. Bjørn Hagen og Otto Olsen leverte informasjon fra Hjemmefronten.
Lokale meldinger var et viktig innslag i Patrioten. Dette kunne være opplysninger om personer en ikke kunne stole på eller historier om hvordan nazist-innsatte ledere hadde dummet seg ut.
I Strand kommune var det Trygve Holst som tok initiativ til å hjelpe med avisarbeidet, sammen med Ivar Fiskå og Malvin Amdal. Trygve Holst var reklamesjef ved stålverket på Jørpeland og ledet hjemmefrontsarbeidet i Strand fra 1940 til han ble arrestert 25. november 1942.
Øverst på første side stod alltid en parole, forfattet i fellesskap av redaksjonen. Dette var en kort appell om hvordan gode nordmenn burde oppføre seg og forholde seg. Det var en viktig oppgave å heve og styrke moralen.
Avisa kom ut to ganger i uken, først i 700 - 800 eksemplarer, men opplaget økte etter hver til om lag 2000. I alt ble det gitt ut 24 nummer, vanligvis som et folieark trykket på to sider. Et spesielt 17. mai-nummer var på fire sider.
Trykking
Trykking foregikk hjemme hos John Hilmar Evertsen i Murgaten i Stavanger, men også to ganger på stålverket på Jørpeland. Sammen med John arbeidet Mangor Larsen med trykkingen. Sophus Jørgensen hadde tilgang på stensiler og papir gjennom Misjonselskapet.
Noe seinere flyttet trykkeriet hjem til Michael Haaland i Madlaveien, mens leiligheten i Murgaten ble brukt som fordelingssentral, til pakking og distribusjon. Trykkerigjengen var da utvidet til også å omfatte Gard Paulsen. Trykkingen ble i starten utført på en sveiveduplikator, men denne ble etter hvert utslitt. Gjennom en firmaforbindelse og Per Magne Gilsvik greide en så å skaffe en flunkende ny Gestetner stensilmaskin
Distribusjon
Avispakking og distribusjon ble ledet av Ingeborg Evertsen. Ola Horve hadde gitt henne tilnavnet «Pillarguri». Mange av avisene brakte hun selv rundt i byen, gjemt under varene i en gammeldags handlekurv. Avisa ble distribuert ut over hele Nord-Jæren.
Noen av pakkene ble levert til kaptein Ole Hagen på rutebåten «Jøsenfjord», som gikk til Årdal, Fister og Hjelmeland. Pakken til Jørpeland ble brakt med Stålverkets frakteskøyte «Idsal».