cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Diabolo
Triks
Det finnes mange kunster som kan utføres med diaboloen. Noen av dem er:
Dalsfjord fyrmuseum
Dalsfjord fyrmuseum er et museum som har som hovedoppgave å dokumentere og formidle den sosiale historien til de som har vært med på å bygge fyr, lykter, merker, fortøyningsfester og havner langs norskekysten. Museet er en stiftelse og ligger i Dalsfjord på Sunnmøre. Museet åpnet i nye lokaler, med en helt ny utstilling, 8.november 2012.
Loaghtansau
Loaghtansau, en. Manx Loaghtan (tidvis stavet Loaghtyn eller Loghtan), er en sjelden sauerase (Ovis aries) som er naturlig og stedegen på øya Man i Irskesjøen. Den er karakterisert av mørk brun ull og har vanligvis fire eller tidvis seks horn.
Sjelden
Loaghtansauene nedstammer fra en primitiv sauserase som en gang eksisterte over hele Skottland, Hebridene og Shetlandsøyene, og er en av arten nordisk korthalefår. Ordet «Loaghtan» kommer fra de manske ordene «lugh dhoan» som betyr musebrun og beskriver fargen på sauens ull. Arten blir hovedsakelig holdt for kjøttet som blir betraktet som en delikatesse. Den fikk nylig anerkjennelse fra EU og er beskyttet under det britiske opplegget The Rare Breeds Survival Trust (RBST), en stiftelse for bevarelse av sjeldne arter. Dette krever at bestemte produkter skal ha sin opprinnelse fra bestemte regioner, eksempelvis slik som det er med tilfellet Champagne. Det kreves også at det opprettholdes en egen genbank for de mest sjeldne dyrene. Loaghtansauene betraktes som i risikosonen av ovennevnte stiftelse med mindre enn 1500 registrerte hundyr for avl i Storbritannia.
Som mange steder i Europa var sjeldne dyrearter mer vanlig tidligere, men som på Man førte endringene i moderne jordbruksmetoder til at loaghtansauene minsket drastisk i antall. Mens de på 1800-tallet dekket åsene på Man var det kun en håndfull, under hundre, igjen på 1950-tallet. Som et resultat av entusiaster på Man og i England har antallet økt stødig de siste 50 årene.
Loaghtan er antatt å være den nærmeste bevarte slektning til den nå utdødde Jerseysauen. I 2008 startet National Trust for Jersey et program for å introdusere loaghtansauer til Kanaløyene|kanaløya for å beiting i kystområdene, en tradisjonell metode for å kontrollere vegetasjonen nord på Jersey.
I dag blir loaghtansauene sett på som et viktig symbol for øya Man. Den ble også vist på 1976-mynten for mansk pund.
Karaktertrekk
Opprinnelig var de fleste sauene helt hvite, skjønt noen var også grå i fargen og en del var svarte, og svært få av den nøttebrune fargen som finnes i dag og som ble etablert for hundre år siden. Ullen blekner lett når den eksponert for sol, og blir derfor brukt hovedsakelig for ikke-farget strikkevarer og tweed, og er populære for håndspinnere. Det er dog det mørke kvalitetskjøttet med dyp aroma som hovedsakelig eksporteres.
Loaghtansauene blir i dag avlet ved kun to hovedgårder på øya som produserer kjøtt, men det er en del gårder i Storbritannia som også holder sauearten, inkludert en del som har opptil 100 søyer (hunndyr). Den betraktes som en meget særegen art som har tilpasset seg det relativt våte været på Man.
Loaghtansauene er hardføre og små i størrelse; et voksent dyr veier omtrent 40 kg. Den har kort hale og har vanligvis fire horn, stundom seks. Hornene er vanligvis små på søyene, og større og sterkere på hanndyrene. De har ikke ull i fjeset eller på beina. De blir modne seint og blir vanligvis slaktet når de er rundt 15 måneder når de produserer et magert kjøtt som er lavt på kolesterol på opptil 18 kg.
Det er en stor flokk på øya Calf of Man og tilgang til øya ble stengt for å beskytte dem mot munn- og klovsyken som raste over Storbritannia i 2001. Sykdom nådde aldri Man og dens øyer som fortsatte å eksportere kjøtt til Europa.
Innlandsøy
En innlandsøy er en øy som er omgitt av ferskvann. Verdens største innlandsøy i en innsjø er Manitoulinøya (2 766 km²). Den ligger i Huronsjøen og hører til Ontario i Canada. Verdens største innlandsøy i ei elv (fluvial øy) er Ilha do Bananal i Brasil med et areal på 19 162 km². Øya dannes av en bifurkasjon i elva Araguaia. Innlandsøya med størst befolkning er Île de Montréal med over 1,8 millioner innbyggere i provinsen Quebec i Canada.
Norges største innlandsøyer i innsjøer er Helgøya i Mjøsa (18,34 km²) og Røssvassholmen i Røssvatnet (17,39 km²). Norges høyeste innlandsøy er Gudfjelløya i Tunnsjøen, som rager 454 m over innsjøens overflate.
Til tross for at Helgøya som regel blir omtalt som Norges største innlandsøy, er Tunøya i Sarpsborg kommune med et areal på 82 km² over fire ganger større. Øya dannes av en bifurkasjon i Glommas nedre løp, og er Norges største øy i ei elv.
Betegnelsen «innlandsøy» blir også ofte brukt om Osterøy i Hordaland på grunn av den særegne beliggenheten. Osterøy ligger inne i en havbukt, nesten helt omsluttet av fastland og med bare en smal og kronglete passasje til åpent hav. Dette gir Osterøy et visst innlandspreg samtidig som den er fullstendig omgitt av sjøvann. Det er få eksempler på tilsvarende beliggenhet andre steder i verden. Osterøy er forøvrig Nord-Europas største innlandsøy omgitt av sjøvann.
Andre kandidater til betegnelsen «innlandsøy» i samme betydning som Osterøy kan være Ytterøya i Trøndelag (Trondheimsfjorden) og Mors i Limfjorden i Danmark.
Fylkesvei 8086
Fylkesvei 8086 går mellom Karlebotnhøgda og Sirddagohppi i Nesseby kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 311 (Finnmark).
VM i curling for menn 1968
Curling-VM for herrer 1968 ble arrangert i Pointe Clair Arena i Pointe Clair i Quebec i Canada.
Eksterne lenker
WCF Statistics
Dighanikaya
Dighanikaya består av 34 dialoger; delt i tre grupper: Sīlakkhandhavagga, Mahavagga og Patika-vagga.
Blant de mest kjente «sutta»ene (sutra) fra verket er nr 16, Maha-parinibbana Sutta, som skildrer Buddhas siste dager og død; nr 31 Sigalovada Sutta hvor buddha drøfter trosutøvelse og etikk for lege buddhister. Videre nr 2 Samaññaphala og nr 1 Brahmajala Sutta om universets historie og fremtid; og nr 9 Potthapada Suttaen som anbefaler og veileder i samathameditasjon.
Tjærepapp
En tjærepapp er tykk type papp som er innsatt med tjære. Gir et vann- og vindtett papir som slipper gjennom fuktighet. Den kan anvendes som bygningspapp, som for eksempel til takpapp.
Arne E. Holm
Arne Ellerhusen Holm (født 11. juni 1911 i Bergen, død 31. januar 2009 i Oslo) var en norsk maler, grafiker og arkitekt. I størstedelen av sitt yrkesaktive liv var han professor ved Norges tekniske høgskole (NTH), samtidig med at han var aktiv som kunstner. Som professor var han nyskapende når det gjaldt å endre, utvikle og styrke undervisningen innen tegning, form og farge for arkitektstudentene.
I tillegg til å arbeide med maleri og grafikk, hadde han oppdrag med fargesetting av bygninger, blant annet i Munkegaten i Trondheim, noe han ble tildelt Houens fonds diplom for. Han formga også emblemer og merker for ulike institusjoner, og skapte en av Norges mest brukte frimerkeserier i 1960-årene. Han var en ivrig numismatiker og hadde en myntsamling på rundt 3500 antikke mynter som han i 1970-årene donerte til NTNU Vitenskapsmuseet.
Han var ridder av første klasse av St. Olavs orden og innehaver av Gunnerusmedaljen.
Bakgrunn og familie
Holm ble født i Bergen, som sønn av Anne Sophie Wibye Ellerhusen og Arne Holm, som var bankmann. Moren kom fra en velstående bergensk slekt og hadde i sin ungdom lært å male hos tegneren og maleren Olav Rusti. Arne hadde en ett år yngre bror, og moren lot guttene leke med tegning, vannfarger og modellering.
Familien bodde i Bergen til Arne var rundt seks år. Deretter bodde de et par år i Kristiania (dagens Oslo), før de i 1919 flyttet til Trondheim. Arnes mor døde da han var ni år gammel. Han bodde i Trondheim til han hadde avsluttet studiene ved NTH i 1937, avbrutt av ett år i Oslo. Etter studiene flyttet han til Oslo og bodde der til 1947.
I 1938 giftet han seg med billedkunstneren Else Hagen (1914–2010). De fikk to barn sammen, Pål Didrik (1944–2016) og Bentine i 1947. Pål Didrik Holm fulgte i sin fars fotspor og tok arkitektutdannelse ved NTH. Bentine Holm ble skuespiller og sanger.
Utdannelse og tidlig yrkesliv
Holm tok examen artium i 1931 og begynte på arkitektstudiet ved NTH i 1932. Han var imidlertid usikker på om det var dette han ville, og etter to år avbrøt han studiet for å studere malerkunst ved Statens kunstakademi i ett år, under malerne Axel Revold og Jean Heiberg. Han var usikker på hva han «ville og våget», og funderte også på å utdanne seg til kunsthåndverker.
Under kunststudiene følte han en tilknytning til den franske, modernistiske linjen Revold og Heiberg representerte, men mens Revold i sin korrektur i malerklassen betonet fargen, var Holm på den tiden vel så opptatt av å skape form og bevegelse. Han var opptatt av «den nye verdens» form og rom. Han skrev anmeldelser og artikler der han omtalte kubismens vesen som «en ny verden, bildets verden». I en artikkel om modernismen fremhevet han Picasso som eneren, som «har drevet kubismen så langt den kunne drives».
Etter året ved akademiet dro han tilbake til NTH, fullførte sin arkitektutdannelse og tok eksamen med innstilling i 1937. Han praktiserte aldri som arkitekt, men hadde flere oppdrag med fargesetting av bygninger og bygningsmiljøer.
Da han var ferdig ved NTH, tok han opp igjen kunststudiet ved akademiet, nå under den danske maleren og kunstteoretikeren Georg Jacobsen, som var gjesteprofessor der. Jacobsen fikk stor betydning for Holm, gjennom sin analytiske holdning og forsøkene på å knytte modernismen til klassiske forbilder.
Samtidig med studiene under Jacobsen, var Holm ansatt som hjelpelærer ved Statens håndverks- og kunstindustriskole (SHKS), og arbeidet deretter en tid som formgiver ved  Christiania Glasmagasins tegnekontor og senere ved Elektrisk Bureau. Der arbeidet han først med idéutvikling av elektrotermiske produkter og med videreutvikling av bakelitt-telefonen Jean Heiberg i sin tid hadde utformet. Den nye modellen skulle inneholde mer teknisk utstyr og samtidig kunne stå på bordet og henge på veggen, og ble utført i termoplast.
Pedagog og professor
Fra 1944 var Holm fast ansatt som lærer ved SHKS, og i 1947 ble han overlærer der. Han bygde opp en formklasse for interiørarkitekter, møbelsnekkere og brukskunstnere, og i kunsthistorikeren Øistein Parmanns bok om skolens historie, Tegneskolen gjennom 150 år, omtales Holms forelesninger om formproblemer som «epokegjørende». Han er også spesielt nevnt for sin innsats med å gjennomgå for elevene alle sider av begrepet form i relasjon til mennesket og samfunnet. Han foreleste «utrettelig og oppfinnsomt» om form, materiale, formens uttrykk, variasjon og harmoni, komposisjon og billeddisposisjon – og ga elevene innføring i abstrakt kunst.
Fra rent tegne- og malefag til «Form og miljø»
I 1947 ble Holm ansatt som professor ved Arkitektavdelingen på NTH i Trondheim. Han overtok professoratet etter professor Harald Krohg Stabell. Som Holm var også Stabell både kunstner og arkitekt. Holm skulle undervise i frihåndstegning, figur- og akttegning. Denne stillingen hadde han til han gikk av som professor emeritus i 1978. Innholdet i undervisningen, og måten å undervise på, endret seg betraktelig under Holms ledelse, fra den tradisjonelle tegneundervisningen, til arbeid med farge, form og miljø, i betydning det bygde miljø. Med utdannelse både som arkitekt og kunstner, og med skolering i komposisjon fra studier hos Axel Revold og Georg Jacobsen, hadde han gode forutsetninger for å undervise i integrasjon av kunst og arkitektur.
Fra studieåret 1949–1950 ble Holms fagområder under ett kalt Tegning og fargebruk, og allerede fra tidlig i 1950-årene ble undervisningen til en viss grad endret i retning av de pedagogiske prinsippene som var utviklet ved Bauhaus. Gjennom årene hadde den innflytelsesrike, progressive Bauhaus-skolen utviklet en pedagogikk som påvirket arkitektskoler i de fleste land, også Arkitektavdelingen ved NTH, med vekt på blant annet å lære gjennom å gjøre, vekt på forskning og metode – og et fleksibelt pensum med problembaserte oppgaver.
Nina Berre omtaler i sin doktoravhandling Fysiske idealer i norsk arkitekturutdanning 1945–1970 1950- og 1960-årene som en «gullalder» i norsk arkitektutdannelse, på grunn av de professorene som var tilknyttet Arkitektavdelingen ved NTH, og som fornyet undervisningen der. Holm var en av disse «markante personlighetene». De andre hun nevner er professorene Arne Korsmo, som innførte Bauhausinspirert pedagogikk i grunnundervisningen, Herman Krag, Einar Myklebust og Korsmos forgjenger Odd Brochmann. Byplanlegger Sverre Pedersen og arkitekturhistoriker Erling Gjone hadde vært ved avdelingen siden før krigen, og representerte idealene fra førkrigstidens utdannelse. Holm utviklet og styrket tegning- og formfagene, bygget opp et bibliotek og en kunstsamling ved instituttet, satte i gang diskusjonskollokvier og inviterte gjesteforelesere fra andre fagområder for å gi studentene impulser og «alminnelig kunstnerisk dannelse».
Holm så viktigheten av at arkitektstudentene fikk arbeide med form i tre dimensjoner, ikke bare tegning og akvarellmaling, og tidlig i 1950-årene ble billedhuggeren Kristofer Leirdal engasjert for å undervise i modellering. Departementet godkjente da at instituttet skiftet navn til Institutt for form og farge.
I NTHs årsberetning for 1967–1968 beskriver Holm formålet med instituttets undervisning: «Undervisningen som instituttet gir er først og fremst av kultiverende art. Gjennom tegning, fargebruk, modellering og ved studiet av forholdet mellom form og våre fysiske omgivelser skal studentene få en generell oppfatning av form og farge og bli gitt en alminnelig kunstnerisk dannelse. Man søker å hjelpe studentene fram til en personlig oppfatning og løsning av problemene. Under dette blir det også viktig å prøve å komme til klarhet over hva og hvordan man opplever. Undervisningen må derfor i stor grad foregå ved personlig kontakt mellom student og lærer». Studenttallet ved Arkitektavdelingen ble i 1961 fordoblet, fra 25 til 50 studenter per år. Til tross for at Holm fikk ansatt flere lærere ved instituttet, og fikk økt antall undervisningstimer, måtte undervisningen da bli noe mer generell. Han tok sikte på, i større grad enn tidligere, å klarlegge generelle problemer innenfor form og farge.
I 2010, da NTNU fylte 100 år, skrev dekan Tore I. Haugen følgende i fakultetets jubileumsbok Arkitektur i hundre: «Utvikling av klassiske tegneferdigheter, formgiving og problemstillinger innenfor visuell kommunikasjon er fortsatt sentralt for at studentene skal kunne forstå og arbeide med arkitektur gjennom skapende prosesser». Studieplanen 2019/2020 for masterstudiet i arkitektur ved NTNU viser at mange nye fag er kommet til siden Holms tid, og fagene som skulle gi «kunstnerisk dannelse» er dels helt borte, eller ikke lenger fremtredende. Holms institutt eksisterer ikke lenger. Gjennom flere omorganiseringer ved NTNU er det blitt inlemmet i Institutt for arkitektur og teknologi, som fortsatt gir noe undervisning i tegning-, form- og farge-fag, men antall kunstnere som underviser er sterkt redusert.
Holm og Gruppe 5
Da Holm ble ansatt som professor ved Institutt for form og farge, gjaldt ennå NTHs lov fra 1936, der formålsparagrafen lød:
Holm tok paragrafen bokstavelig, og da studentantallet ble fordoblet i 1961, brukte han paragrafen for å kunne ansette kunstnere ved instituttet. I tillegg til lovens formålsparagraf, brukte han det professor Jan Brockmann kalte hans «elskverdige innpåslitenhet», og maktet å bygge opp et institutt med fremragende kunstnere. Ved at han sørget for at kunstnerne fikk faste stillinger og nærhet til hverandres atelierer, la han grunnlaget for at kunstnerfellesskapet Gruppe 5 kunne dannes og utvikles. Fire av kunstnerne ved instituttet ble med i gruppen: Lars Tiller, Halvdan Ljøsne, Håkon Bleken og Roar Wold. Ideen kom fra det femte medlemmet i gruppen, den spanske billedhuggeren Ramon Isern, som var ansatt ved et annet institutt, under professor Arne Korsmo.
Både kunsthistorikere og kunstnere i Gruppe 5 har uttalt at Arne E. Holm og hans måte å drive instituttet på, var en viktig forutsetning for dannelsen av gruppen. Han vektla både praksis og teori, praksis gjennom undervisning og kunstnerisk virksomhet, teoretisk tilnærming til kunst blant annet gjennom daglige te-møter på hans kontor, der teorier, bøker og tidsskrifter ble drøftet. Utstillingene han sørget for å få til Trondhjems kunstforening, var også en stor inspirasjon for kunstnerne. Han hjalp dem å få stille ut som gruppe i kunstforeningen, og skrev forordet i deres første utstillingskatalog. Han var ikke selv aktuell som medlem i gruppen. Halvdan Ljøsne sa i et intervju at Holm sto for et litt annet syn på kunsten enn de andre fem, uten at han utdypet dette nærmere.
Kunstnerkarriere
I et intervju med arkitekt Ingvar Mikkelsen siterte Holm den franske maleren Henri Matisse, som skal ha uttalt, som ung, at han tilstrebet «en likevektig og ren kunst som hverken foruroliger eller forstyrrer», og videre: «Jeg vil at utslitte og trette mennesker skal nyte hvile og ro foran mine bilder». Mikkelsen mente at dette var i overensstemmelse med Holms hovedintensjoner som kunstner.
Holms lærer ved akademiet, Georg Jacobsen, var kjent for sine teorier om bildeoppbygging, basert på geometriske prinsipper, og ifølge kunsthistoriker Anne Grete Ljøsne viste Holm allerede fra starten av karrieren «en utpreget sans for de billedbyggende midler», for komposisjon. De tidligste maleriene hans er bygd opp av forenklede plan, og viser en dekorativ og abstraherende disponering av bildeflaten. Etter hvert ble penselstrøkene friere og mer spontane, med små valørsprang i fargene.
Fra omkring 1950 kom maleriet i bakgrunnen. Fra denne tiden ble innslag av svart-hvitt viktig, og dette utviklet han videre i grafikken. Former og figurer ble abstrahert og forenklet. Figurene sto gjerne som svarte ornamenter i et fargemiljø. Han arbeidet ofte over lengre tid med samme motiv, blant annet gondolieren, fuglemotiv og små og nære naturobjekter, som konkylier og vekster. Prosessen fra det sansede, fysiske objekt til rendyrket form var viktig i hans arbeid med emblemer og frimerker, der han ofte skulle skape et symbol, eller en enhet av bilde, skrift og tall.
Han var aktiv som kunstner hele livet, og holdt sin siste separatutstilling i Galleri 27 i Oslo i 2004, 93 år gammel.
Utstillinger
Separatutstillinger (utvalg):
Kollektivutstillinger (utvalg):
Offentlige innkjøp og utsmykninger
I 1956 skrev Arne E. Holm og daværende leder av Riksgalleriet, Per Rom, en betenkning om bygningsutsmykning, på oppdrag fra Kulturdepartementet: Betenkning angående kunsterisk utsmykking av offentlige bygg. Her pekte de på alternative former og teknikker for utsmykning som en integrert del av arkitekturen. Holms aluminiumsgitter og utsmykning på Rikstrygdeverkets bygning er et eksempel på et slikt syn på forholdet utsmykning og arkitektur.
Fargesetting
Før kong Olav Vs signing i Nidarosdomen i 1958 fikk Holm i oppgave å fargesette de historiske bygningene i Munkegaten, paradegaten fra Stiftsgården, kongens bolig i Trondheim, forbi katedralskolen og rådhuset og de siste bygningene i sør før Bispegaten og Nidarosdomen. På vestsiden av gaten lå flere store mur- og betongbygninger. Holm valgte å ta utgangspunkt i trehusene, «paleene», på østsiden av gaten. Han valgte klare, men ikke for voldsomme farger. Hver bygning fikk sitt særpreg, men inngikk i en fargemessig helhet. På selve Torvet danner Svaneapoteket og Hornemansgården avgrensningen mot øst. Disse ble malt i forholdsvis lik gulfarge, men med ulik farge på vindusomramningene. Holms valg av farge på Stiftsgården førte til sterke reaksjoner og mange avisskriverier. Bygningen hadde siden 1906 vært malt i ulike nyanser av brukket hvitt, men Holm fikk laget fargetrapper og skrapte gjennom mer enn 20 lag inn til den opprinnelige okerfargen, som ble valgt som ny farge. I 1983 ble Holm tildelt Houens fonds diplom for sin fargesetting av bygningene i Munkegaten.
På omtrent samme tid som fargesettingen av Munkegaten, utarbeidet han en fargeplan for NTH/Gløshaugenområdet. Planen ble fulgt i mange år, men malingen av de ulike bygningene ble gjort over lang tid, rundt 20 år. Mye hadde skjedd i mellomtiden, nye bygg var kommet til, og Holm mente at resultatet ble «sprikende og ufullstendig».
Holm formidlet også kunnskap om fargesetting og fargebruk gjennom foredrag og artikler. (Se seksjon om formidling for en liste over avisartikler om emnet).
Frimerker
For Holm var et frimerke et stykke brukskunst, der alle de forskjellige delene skulle gå sammen til en helhet, inkludert tekst og tall. Han syntes ikke noe om å bruke avbildning av et maleri som motiv på et frimerke. Ikke bare hadde maleriet opprinnelig en helt annen størrelse, det bød også på problemer å få komponert inn tekst og tall på merket.
Gjennom 1960-, 1970- og 1980-årene var han en mye brukt frimerkekunstner og tegnet mer enn 20 frimerker.
Det første frimerket han utformet, ble utgitt i 1960, i forbindelse med Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs (DKNVS) 200-årsjubileum (NK 481 og 482). Motivet var selskapets segl. Samme år laget han en serie på fem frimerker med skipsmotiv (NK 485–489).
I perioden 1962–1965 tegnet han en serie bruksfrimerker (i motsetning til jubileumsfrimerker). Dette var de første norske frimerkene som ble trykket i ståltrykk. Motivene var: helleristning (NK 517); fisk og aks (NK 518); båtmannsknop (NK 520); stavkirke og nordlys (NK 526). Disse ble mye brukt og kom i årene frem til 1975 i stadig nye valører og farger. Motivet stavkirke og nordlys ble gravert av frimerkekunstner Knut Løkke-Sørensen. De tre andre ble gravert av Henry Welde.
I 1969 tegnet Holm et nytt bruksfrimerke med kong Olavs portrett (NK 631).
I 1963 vant han en internasjonal konkurranse om motiv for årets EUROPA-frimerker, med et utkast han hadde kalt «Cooperation». Det besto av rette linjer som flettet seg i hverandre og ekspanderte ut fra et sentralt område. Frimerker med dette motivet ble utgitt i flere land i forbindelse med Europeisk konferanse for post og telekommunikasjon. De norske EUROPA-frimerkene har nummer NK 540 og NK 541 i Norgeskatalogen.
Andre formgivningsoppgaver
Holm satte sitt preg på flere institusjoner i Trondheim, Trøndelag og andre steder med merker og emblemer, fra rektorkjede ved Norges lærerhøgskole – til emblem på servise i Erkebispegården i Trondheim. Han utformet Trondheims byflagg – og fylkesvåpen for Sør-Trøndelag fylke.
Allerede i 1933, mens han ennå var student, vant han konkurransen om ny logo for Norges Rederforbund. Logoen var utformet som en helleristning av et skip, med bokstavene NR i runestil over dette.
Han utsmykket også enkelte bøker og bokverk med illustrasjoner, omslag og forsatspapir.
Formidling
Holm skrev flere bøker, om enkeltkunstnere, kunstretninger og romutsmykninger:
Han var fast skribent i tidsskriftet Bonytt så lenge det var et organ for Landsforeningen for Norsk Brukskunst (1947–1971). Han skrev om enkeltkunstnere, om kunstretninger, om romutsmykning og farger. Han skrev også jevnlig i andre tidsskrift, som Byggekunst og Kunst og kultur, og han skrev kronikker og andre innlegg i aviser. I en serie artikler i 1940- og 1950-årene tok han for seg eldre og aktuell utsmykning.
Han skrev flere avisartikler om husfarger, hovedsakelig i Adresseavisen:
I tillegg til forelesningene han holdt for studentene, holdt han foredrag om kunstfaglige emner både i kunstforeningen og i andre fora, blant annet i NRK radio.
Verv, medlemskap og heder
Holm var styremedlem og formann i Unge Kunstneres Samfund (UKS) i krigsårene 1940–1945. I sin tid i Trondheim var han svært aktiv i Trondhjems Kunstforening, og hadde avgjørende innflytelse på kunstforeningens virksomhet og utvikling i mange år. Han var varaformann i 1955–1957 og 1966–1970; formann i 1958–1965 og varaformann igjen i 1970. Det var Holm som sørget for at kunstforeningen, senere Trondheim Kunstmuseum, fikk utvidet samlingen av malerier og skulptur, og fikk bygd opp sin samling av dansk samtidskunst.
Han var en tid statens representant i styret for Nordenfjeldske Kunstindustrimuseum, var innvalgt medlem både i Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab og Norges Tekniske Vitenskapsakademi, og æresmedlem av UKS.
I 1979 ble han utnevnt til Ridder av første klasse av St. Olavs Orden. Tre år senere mottok han Houens fonds diplom for fargesetting av bygninger i Munkegata i Trondheim. I 1989 ble han tildelt Gunnerusmedaljen.
Friidrettsmann og numismatiker
Holm var i ungdommen en god turner og mellomdistanseløper. Et år ble han Trondheimsmester på 800 meter.
Han var en engasjert myntsamler, og spesialiserte seg på antikke mynter som kunne si noe om mynt- og religionshistoriske tema. Han interesserte seg også for de tekniske og kunstneriske utfordringene stempelskjærerne måtte løse. I 1973 donerte han sin samling av 3500 mynter til Vitenskapsmuseet i Trondheim. 600 var myntene var såkalte alexandriner, det vil si preget for romerske keisere i Alexandria. Samlingen er interessant og brukes nesten daglig i forbindelse med forskning og undervisning blant NTNUs studenter og ansatte, slik Holm også ønsket. Han hadde selv katalogisert myntene før han donerte dem til museet. Rundt 1500 av de greske og provinsromerske myntene skal publiseres i serien Sylloge Nummorum Graecorum, som drives av British Academy. Forfattere: Håkon Roland (UiO: Kulturhistorisk museum) og Jon Anders Risvaag (NTNU Vitenskapsmuseet). Dette er et samarbeid mellom Vitenskapsmuseet og UiO: Kulturhistorisk museum; finansiert av NTNU Vitenskapsmuseet/Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab (DKNVS).
Louis Léon César Faidherbe
Louis Léon César Faidherbe (født 3. juni 1818 i Lille i Frankrike, død 28. september 1889 i Paris) var en fransk offiser og koloniadministrator i Senegal.
Faidherbe begynte sin militære karriere i artilleriet i Metz i 1842, tjenestegjorde i Algerie fra 1842 til 1847, i Guadeloupe fra 1848 til 1849, og på nytt i Algerie fra 1849 til 1852. Han ble forflyttet til Senegal i 1852, og den 16. desember 1854 ble han guvernør for denne franske kolonien. Med et kort avbrudd (1862) hadde han denne stillingen frem til 1865, da han ble general og igjen forflyttet til Algerie. Han vendte tilbake til Frankrike i 1867.
I 1870, etter utbruddet av den fransk-prøyssiske krig, utnevnte Léon Gambetta ham til divisjonsgeneral den 23. november og gav ham kommandoen over nordarmeen (45 000 mann).
Pleasants County
Pleasants County er et fylke i den amerikanske delstaten Vest-Virginia. Det ligger i de nordlige delene av staten og grenser mot Tyler County i øst, Ritchie County i sørøst og mot Wood County i sørvest. Det har også grense mot delstaten Ohio i nord.
Pleasants Countys totale areal er 349 km² hvorav 10 km² er vann. I 2000 hadde fylket 7 514 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen St. Marys.
Fylket ble grunnlagt i 1851 og har fått sitt navn etter guvernør og senator James Pleasants.
Arthur Koestler
Arthur Koestler (født 5. september 1905 i Budapest, død 3. mars 1983 i London) var en ungarskfødt jødisk forfatter i daværende Østerrike-Ungarn, og ble engelsk forfatter. Han behersket og skrev også på tysk, fransk og hebraisk (og konstruerte et av de første kjente kryssord på hebraisk), og behersket arabisk etter et lengre opphold i Palestina før andre verdenskrig.
Bakgrunn
Hans far var en mislykket forretningsmann som til sist falt over et produkt det ble penger av, og la seg opp en formue (som han snart mistet) på å fremstille og selge såpe som inneholdt radium. På den tid hadde radioaktivitet ord på seg for å være helsebringende og livsforlengende.
Koestler deltok som krigskorrespondent for den britiske avisen News Chronicle i den spanske borgerkrigen, der han ble fengslet av fascistene. Like etter krigen møtte han Simone de Beauvoir i Paris, og hilste på Sartre med ordene: «Hallo, jeg er Koestler...De er en bedre forfatter enn jeg, men ikke en like god filosof.» På 1960-tallet tok han LSD sammen med Timothy Leary og folk som Allen Ginsberg og Jack Kerouac.
Virke
Hans senere bøker var mere rettet mot å finne et holdbart, åndelig og tidløst verdigrunnlag for samfunn, ved å analysere forholdet mellom eksisterende samfunn og religioner/ideologier. (Lotusen og roboten dreier seg for eksempel om en omfattende og detaljert analyse av buddhismen og hinduismen, mens Yogien og kommissæren handler om hans oppgjør med kommunismen). Han konkluderte med at der ikke var muligheter for at noen av de større religioner og åndsretninger hadde det i seg som han anså nødvendig for å holde i sjakk de tendenser til etisk forfall og åndelig tomhet han så spirene til.
Han og hans kone gjennom 34 år, Cynthia Jefferies, tok sine liv sammen, i første rekke på bakgrunn av Koestlers forverring av både Parkinsons sykdom og leukemi.
Innflytelse
Mørke midt på dagen var en av de mest innflytelsesrike antisovjetiske bøker som har blitt skrevet. Dens innflytelse i Europa på kommunister og sympatisører og indirekte på resultatene av valgte regjeringer var betydelig. Til sist er en forfatters arv totaliteten av vedkommendes forfatterskap. Geoffrey Wheatcroft mener at Koestlers viktigste bøker var de fem han fullførte før han fylte 40 år: hans første memoarer og trilogien av antitotalitære romaner som omfattet Mørke midt på dagen.
Koestler skrev flere betydelige romaner, to bind om sitt liv, to bind med reportasjer, et betydelig verk om vitenskapens historie, flere bind med essayer og et betydelig forfatterskap om emner som varierte fra genetikk, dødshjelp, østlig mystikk, nevrologi, sjakk, evolusjon, psykologi, paranormale fenomener og annet.
Nesten alle hans bøker og et betydelig antall essayer finnes i norsk oversettelse. I mai 1960 besøkte han Norge og holdt foredrag i studentforeninger i Oslo, Bergen og Trondheim. Han besøkte Vigelandsanlegget og var nesten skremt over synet av en slik voldsom livsutfoldelse.
Southern Alberta Jubilee Auditorium
På fasaden til begge byggene er følgende sitat montert på en plakett:
Flere organisasjoner holder til i «The Jubilee»; Calgary Opera, Alberta Ballet, Kiwanis Music Festival og den årlige seremonien på Remembrance Day for Canadian Legion. I flere år har Broadway show, operaer, dansefestivaler og teaterstykker blitt satt opp her, har stand-up-komikere, band og orkestre opptrådt. Blant andre leietagere er Broadway Across Canada. Hovedsalen har 2700 seter fordelt på tre nivåer.
Historikk
Arkitekten bak sentrene var Ronald Clarke, ledende arkitekt i Department of Public Works. Auditoriet i Calgary ble bygget på North Hill, en høyde ved (og senere i) sentrum av byen.
Oppussingen i 2004-05 omfattet salen, nye HVAC-system, lyd- og lyssettingssystem, og ble ledet av CPV Group of Architects and Engineers (senere Stantec Architecture). Budsjettet var satt til 62 millioner kanadiske dollar. CPV hentet inn den danske akustikeren Niels Jordan (Jordan Akustik) til dette. Et viktig poeng var at salen skulle kunne brukes til ulike arrangementer som for eksempel eksamensseremonier, rockekonserter og klassisk opera. Balkongene i den vifteformede salen brukes både for å nå akustiske mål og for å gi publikum en følelse av en mindre og mer intim sal. Nye seter og setemønstre gir publikum bedre utsikt til scenen, og mer benplass.
Khuddakanikaya
Khuddakanikaya eller Khuddaka nikaya er en buddhistisk religiøs tekstsamling. Det er den femte av fem samlinger (nikaya) innenfor Sutta pitaka, som er en av «de tre kurvene» i Tripitaka, Theravadabuddhismens kanon. Sutta pitaka er den av de tre kurvene som inneholder læreutsagn fra Buddha om buddhismens innhold.
Samlingen består av 18 tekster eller bøker, som alle er tilskrevet enten Buddha eller hans disipler.
Blant de mest kjente avsnittene er Dhammapada, Metta sutta, Mangala sutta, Theragatha (Brødrenes sanger), Therigatha (Søstrenes sanger) og Jatakaene inngår. Milindapanha og to andre deler finnes i burmesiske versjoner, men ikke i Thailand og Sri Lanka.
Sanni Leinonen
Den 3. februar 2006 deltok hun i sitt første renn i verdenscupen, storslalåmrennet i Ofterschwang. Sine første verdenscuppoeng tok hun 11. november 2006 i Levi. Hennes foreløpig beste plassering er en 10.-plass fra 29. desember 2006 i Semmering.
Leinonen deltok i VM 2007 i Åre, der hun var med på å ta fjerdeplassen for Finland i lagkonkurransen. Hun deltok også for Finland under Vinter-OL 2010 og oppnådde en 30.-plass i storslalåm som beste resultat.
Meritter
(per 14. februar 2009)
Verdenscup
Sunnfjordtunnelen
Sunnfjordtunnelen AS er et aksjeselskap som står for driften av Naustdalstunnelen på Rv5. Selskapet hadde èn bomstasjon, plassert på Kinn-siden av tunnelen. Innkrevingen ved stasjonen finansierte deler av kostnadene ved bygging av tunnelen. Den hadde ikke system for registrering av AutoPASS-brikke.
Tunnelen ble etter hvert nedbetalt, og 20. mars 2010 klokken 12:00 opphørte bompengeinnkrevingen. Bomstasjonen hadde da krevd inn 250 millioner kroner over 14 år, åtte måneder og fem dager. 6,3 millioner biler hadde passert bomstasjonen i løpet av denne perioden. Ikke benyttede billetter kunne så leveres i bomstasjonen frem til 30. mars, og ved Fjord1 sitt kontor i Florø. Disse ble da refundert.
Vianaididae
Vianaididae tilhører tegene, en gruppe av nebbmunner.
De er regnet som en primitiv gruppe innen Cimicomorpha, men nøyaktig hvor de hører hjemme er usikkert, mest trolig er de beslektet med nettegene (Tingidae), som de noen ganger blir regnet som en underguppe av. Man har til nå funnet sju nålevende arter, alle fra Mellom- og Sør-Amerika, dessuten er det beskrevet to arter fra ravfossiler fra kritt-tiden, New Jersey.
Utseende
Små (mindre enn 2 mm), ovale teger. De to kjente, fossile artene fra kritt-tiden er langvingede teger med flygevinger, men inntil nylig var alle kjente, nålevende arter kortvingede (har harde forvinger, men ikke flygevinger). De siste årene har det blitt oppdaget to langvingede arter i Sør-Amerika (Schuh et al., 2006 og Montemayor & Carpintero, 2007). Hodet er trekantet og bredere enn langt, fasettøynene runde og utstående hos de fossile artene, ganske sterkt redusert hos de nålevende. Punktøyne finnes hos noen, men ikke hos alle. Antennene er slanke og består av fire ledd. Sugesnabelen er fire-leddet og når til bakenfor bakhoftene. Pronotum er omtrent trapesformet, med avrundet bakkant. Scutellum er trekantet og ikke spesielt stort. De harde forvingene er ikke tydelige oppdelt og dekker hele bakkroppen. Beina er slanke.
Levevis
Anommatocoris coleoptrata lever i maurtuer, men man vet ikke hva den spiser. Ellers er svært lite kjent om biologien til disse tegene.
Munkholmen
Man hører om Munkholmen i Snorre, der den heter Nidarholm og ble brukt som rettersted på 900-tallet. I 1028 ble Nidarholm Mariakloster, Norges eldste kjente kloster, etablert på øya. Benediktinerklosteret var i virksomhet fram til reformasjonen. På 1600-tallet ble navnet Munkholmen tatt i bruk, og Munckholm festning ble anlagt. Deler av festningen er i dag en severdighet. Festningen ble brukt som statsfengsel, og den mest kjente fangen som satt der, var Peder Schumacher Griffenfeld. Den franske forfatteren Victor Hugo skrev romanen Fangen på Munkholmen om hans fangenskap her. Under andre verdenskrig bygde tyskerne faste luftvernstillinger på Munkholmen.
Rettersted før 1028
Før etableringen av Nidarholm kloster skal øya som i dag kalles Munkholmen ha blitt brukt til rettersted. Det fortelles at Olav Tryggvason lot hodene til Håkon jarl og trellen Kark bli satt på nidstang her i år 995.
Kloster mellom 1028 og 1537
Nidarholm kloster var et Benediktinerkloster som lå på Munkholmen. Det ble grunnlagt allerede i 1028 av kong Knut den store, og var viet den hellige Maria. «Monasterij sancte Marie de Holm» er Norges eldste kjente kloster.
Kong Knut den store grunnla Nidarholm i 1028, og i de følgende år sørget for at klosteret ble forsynt med munker. Klosterkirken skal ha blitt innviet i 1031. Kong Knut reiste ifølge Olav-sagaens beretning til Nidaros og ble hyllet på tinget som konge over Norge i 1028. Han var da konge over både England, Danmark og Norge. En grunnleggelse av Nidarholm kloster etter kongehyllingen stemmer godt med Knuts kirkelige politikk både i England og Danmark generelt, og med det vi vet om ham etter hans reise til Roma i 1027 spesielt.
Klosterets bygningshistorie i middelalderen er fragmentarisk kjent, og har en del usikkerhet knyttet til seg. Mesteparten har gått tapt i perioden fra 1600-tallet og fremover da Munkholmen ble tatt i bruk til militære formål. Klosteranlegget har sannsynligvis hatt en skiftende utforming gjennom middelalderen med bygninger i både stein og tre. Klosteret kan se ut til å ha bestått av en såkalt kirkefamilie med flere kirker som fungerte i et liturgisk fellesskap som var vanlig i tidlig middelalder. Den eldste klosterkirken er sannsynligvis rundkirken med tårn vi ser avbildet på klosterseglet. Den ble oppført av kong Knut på begynnelsen av 1000-tallet. Tårnene på denne romanske rundkirken tilhører en kontinental oldkirkelig tårntype i den karolingisk-ottonske tradisjonen vi finner i perioden før 1050. Dagens rotunde på Munkholmen, plassert på øyas høyeste punkt, er sannsynligvis bygd med utgangspunkt i ruinen eller på grunnmuren av den gamle klosterkirken gjengitt på seglet. Rett øst for rundkirken er det påvist restene etter en yngre rektangulær steinkirke. Den kan ha blitt oppført omkring 1100 i forbindelse med lendmann Sigurd Ullstrengs gaver til klosteret. Den har trolig fungert i liturgisk fellesskap med den runde hovedkirken, og de to har utgjort en kirkefamilie. Sør for denne kirken ble det i 1967-1970 avdekt fragmentariske rester av et klosteranlegg. Funnene indikerer et karakteristisk firefløyet anlegg omkring en klostergård med kirken i nord.
Klosteret led under alvorlige branner i 1210, 1317 og 1531 kort tid før reformasjonen. Etter 1537 ble bygningene forlatt og forsømt. Øya ble brukt til beite og slåttemark for lensherrene på Kongsgården i Trondheim fram til øya ble befestet på 1600-tallet. Klosteret ble sannsynligvis brukt som steinbrudd. På denne tiden fikk øya også navnet Munkholmen med henvisning til klosteret.
Festning mellom 1660 og 1825
Munckholm festning. Under Karl Gustav-krigene (to kriger mellom Danmark-Norge og Sverige mellom 1657 og 1660) ble Trondheim okkupert av svenskene, som befestet øya med et provisorisk kanonbatteri. I 1660 vant Danmark-Norge tilbake Trøndelag, og arbeidet med et permanent festningsanlegg ble påbegynt.
Statsfengsel mellom 1680 og 1850
Munkholmen var statsfengsel mellom 1680 og 1850. Det var mest politiske forbrytere som satt her. Den mest kjente av fangene var den danske statsmannen Peder Schumacher Griffenfeld (1635–1699), som var statsfange her mellom 1680 og 1698. Ifølge historien skal Griffenfeldt ha laget en ring rundt et steinbord ved å slepe fingeren sin langs bordet når han gikk rundt det i løpet av oppholdet. I senere tid har det blitt avslørt at bordet ble laget av en overivrig vaktmester som ønsket mer blest og flere besøkende på holmen.
Sjøfort mellom 1825 og 1893
Munkholmen har vært en av Nordens sterkeste festninger, men i 1893 ble den nedlagt. I løpet av tiden festningen eksisterte var den så å si aldri i kamp.
Tysk forsvarsanlegg under andre verdenskrig
Batterie Munkholmen. Under den tyske okkupasjonen (1940–1945) ble Munkholmen brukt som forsvarsanlegg bl.a. for ubåtbasen Dora i Trondheim. Tyskerne bygde om deler av festningen og hadde overvåkningsanlegg og seks luftvernstillinger på øya. I den perioden ble kjegletaket på tårnet fjernet og nytt flatt tak ble støpt som fundament for luftskyts. Her ble det også oppsatt en observatørstilling i betong. Skytset ble ledet av to optiske avstandsmålere: en Dreiwalzenkommandogerät «Dreiwag» 6m Zeiss REM (Räum-EnfernungsMesser) og en Kleinkommandogerät «Kleinkog» 6m REM.
Etter krigen ble sporene etter den tyske aktiviteten forsøkt fjernet ved at forlegningsbrakka ble revet, skytset fjernet og stillingene gjenfylt med jord. På tårntaket er observatørstillingen benyttet som fundament for det gjenoppbygde taket og slik «ødelagt» som selvstendig objekt.
I nyere tid er en kommet til at også denne del av Munkholmens historie skal formidles. En av kanonene, en 105mm SKC/32 i tårn, ble tilbakeført i 2006. Den ene avstandsmåleren, «Dreiwag» nord for rundtårnet er den eneste i Norge og er en av de mest komplette i verden. Med deler fra Kystartilleriets museum kan denne trolig restaureres til nær «operativ stand».
Utfartssted
Munkholmen friluftsområde. Siden nedleggelsen av festningen har Munkholmen spilt en større og større rolle som utfartssted, både for Trondheims befolkning og tilreisende. I dag går det passasjerbåt mellom Ravnkloa og Munkholmen hver time i sommerhalvåret. Inne på festningsområdet er det god plass til soling, pikniker og rekreasjon. Det fins restaurant og håndverksutsalg. Utenfor murene er en av Trondheims mest populære badeplasser, og det er også egne steder hvor man kan grille.
Museum
Det er omvisning i festningsbygget med guiding på flere språk flere ganger om dagen. Det er få synlige rester etter retterstedet og klosteret. En bauta som er reist innenfor murene kan muligens antyde plasseringen av retterstedet. Av klosteret har arkeologiske undersøkelser påvist rester ca. ½ meter under grunnen. Av den stjerneformede festningen fins det rester av murene i det nåværende Lavetthuset, og det er bevart en kasematt fra de gamle vollene, men dette er ikke tilgjengelig for publikum. Tårnet er senere ombygget, og ringmuren har fått tak. Det vi ser i dag er sjøfortets polygonale form fra midten av 1800-tallet. Ved omvisning får publikum vite om Munkholmens historie, mens de får se det fuktige fangehullet, kruttkammeret med sin spesielle akustikk, det som er igjen av Griffenfeldts fengselscelle og toppetasjene i tårnet med rester fra den tyske okkupasjonen. Det finnes også betongfundamenter fra tyskernes kanonstillinger.
MS «Salten» (1953)
MS «Salten», nå MS «Gamle Salten», (kallesignal LCQT) er et kombinert laste- og passasjerskip som ble overlevert Saltens Dampskibsselskab (SDS), Bodø i 1953. Skipet var byggnummer 65 ved Trosvik mekaniske verksted i Brevik. I perioden 1953 til 1964 var skipet innleid som fast avløserskip i hurtigruten. Når MS «Salten» ikke var i hurtigruten, gikk hun i ruten Mosjøen – Bodø – Narvik. I 1967 kjøpte Arbeidsdirektoratet skipet, og benyttet henne som skoleskip på Sørlandet under navnet MS «Sjøkurs». I 1995 ble skipet kjøpt av Ryfylke Dampskibsselskab i Stavanger og restaurert som MS «Gamle Salten». I 2008 ble det verneverdige skipet kjøpt av stiftelsen Rederiet Saltens i Bodø.
Historie
I 1952 bestilte Saltens Dampskibsselskab et nytt skip ved Trosvik mekaniske verksted i Brevik. Skipet skulle gå i rute fra Mosjøen (som på det tidspunktet var Nordlandsbanens nordligste stasjon) til Bodø og Narvik. I mars 1953 ble skipet overlevert som MS «Salten», og ble straks utleid til Det Nordenfjeldske Dampskibsselskab (NFDS) i Trondheim og satt inn i hurtigrutetrafikk. Leieavtalen varte til mai samme år, og påfølgende juni ble skipet satt inn i ruten hun var bygd for.
Før andre verdenskrig hadde hurtigruterederiene hatt ett avløserskip hver, men denne løsningen var for dyr. I 1950 ble derfor MS «Hadsel» fra Vesteraalens Dampskibsselskab (VDS) leid inn som felles avløserskip. I 1953 inngikk Samferdselsdepartementet og hurtigruterederiene i fellesskap en avtale med Saltens Dampskibsselskab om å leie MS «Salten» som fast avløserskip i hurtigruten. Avtalen innebar at skipet ville gå som avløserskip når årlig ettersyn eller havari gjorde at et av de faste hurtigsuteskipene ble tatt ut av ruten. Dette utgjorde normalt mellom 4 og 7 måneder i året, hovedsakelig i vinterhalvåret. Når skipet ikke var utleid til hurtigruterederiene, gikk MS «Salten» i ruten Mosjøen – Bodø – Narvik, som i sommermånedene var forlenget til Honningsvåg og Nordkapp. Etter det tragiske forliset til Det Stavangerske Dampskibsselskabs (DSD) MS «Sanct Svithun» i 1962, gikk MS «Salten» nærmest fast i hurtigruten frem til utløpet av leieavtalen i 1964.
Etter dette gikk skipet i forskjellige ruter i Nordland, og i 1966 gikk MS «Salten» i sommerruten til Svalbard. I mai 1967 ble skipet kjøpt av Arbeidsdirektoratet for 1,4 millioner kroner og ominnredet for bruk som skoleskip. Hun ble omdøpt til MS «Sjøkurs», og fikk Grimstad som base. I 1973 kjøpte Sørlandets Seilende Skoleskibs Instutition i Kristiansand skipet for å avløse seilskipet «Sørlandet». Navnet MS «Sjøkurs» ble beholdt, og hun seilte som skoleskip frem til 1995 da hun ble avløst av det tidligere nattruteskipet MS «Sandnes». MS «Sjøkurs» ble omdøpt MS «Sjøskole», men i desember 1995 kjøpte det re-etablerte Ryfylke Dampskibsselskab i Stavanger skipet, og omdøpte henne MS «Gamle Salten». Veteranskip-entusiastene i Stavanger restaurerte skipet tilbake til fordums glans, og i 1996 fikk MS «Gamle Salten» status som verneverdig skip av riksantikvaren.
I 2007 kjøpte Ryfylke Dampskibsselskab MS «Sjøkurs» (tidligere MS «Sandnes»). Foreningen så seg ikke i stand til å vedlikeholde og drive to veteranskip på en gang, og i 2008 besluttet Ryfylke Dampskibsselskab å selge MS «Gamle Salten». Lokale krefter i Bodø gikk sammen og dannet Rederiet Saltens AS, med formål å stable kjøpesummen på 8,9 millioner kroner på beina. I midten av oktober 2008 ble det kunngjort at kjøpskontrakten var underskrevet, og forberedelsene til overtakelsen begynte. Planen er å bruke skipet i charter-trafikk, og som restaurant- og hotellskip med base i Bodø. Klokken 12:30, 8. november 2008, klappet MS «Gamle Salten» til kai i Bodø, og var etter 41 år «hjemme» igjen. Per 2018 pågår saksbehandlingen av forslaget om fredning av skipet.
Skipet
MS «Salten» var bygd som et kombinert laste- og passasjerskip (kystruteskip) for kystruten Mosjøen – Bodø – Narvik. Ved levering var skipets tonnasje 677 bruttoregistertonn, 349 nettoregistertonn, og lasteevnen var 150 dødvekttonn. Hovedmaskinen var en sekssylindret Atlas dieselmotor med oppgitt ytelse 870 hestekrefter (bhp), noe som ga en marsjfart på 13,5 knop. MS «Salten» var sertifisert for 180 passasjerer i liten kystfart og 290 passasjerer i lokalfart. 1. plass (1. klasse) var plassert midtskips, og 2. plass lå akter.