cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Massakrene i Sabra og Shatila
Bakgrunn
Den 23. august var falangistenes leder Bashir Gemayel blitt valgt til Libanons president. Den 1. september traff han Menachem Begin, Israels statsminister, i Nahariya nord i Israel. Begin ville at Libanon skulle skrive under en fredsavtale. Kanskje diskuterte man også situasjonen i Sabra og Shatila, men det er ingen kilder som belegger dette. De syriske lederne var rasende på Gemayel for at han hadde truffet israelerne.
PLOs utmarsj var blitt overvåket av en internasjonal styrke bestående av amerikanske og franske soldater som var plassert i vestre Beirut. De amerikanske styrkene forlot Libanon den 10. september og de franske straks etter.
Den 11. september sa Ariel Sharon at 2000 terrorister fortsatt var igjen i palestinske flyktningleirer nær Beirut. Dette avviste palestinerne, men den 14. september ble Bashir Gemayel myrdet da falangistenes høykvarter i Beirut ble sprengt i luften. PLO ble straks mistenkt. (I etterhånd innrømmet en syrisk agent, Habib Tanious Shartouni, at han sto bak mordet. Det er imidlertid ikke funnet noen sannhetsbevis for dette.)
Den påfølgende natt okkuperte israelske styrker vestre Beirut, i strid med avtalen fra august. Israelerne viste til at mordet på Bashir Gemayel hadde forandret situasjonen.
Massakren
Om kvelden den 16. september gikk 150 bevæpnede falangister under ledelse av Elie Hobeika inn i flyktningleirene Sabra og Shatila for å finne den bevæpnede PLO-milits som Israel trodde gjemte seg i leiren. Da falangistene forlot leiren 36 timer senere, etterlot de seg et høyt antall døde palestinere, menn, kvinner og barn.
Falangistmilitsen gjennomsøkte leirene systematisk, og de drepte var alle sivilister. Ikke bare fra palestinsk side, men også fra falangister som hadde vært med, ble det opplyst at flere av ofrene i tillegg ble lemlestet. Det skal ha forekommet tortur og voldtekter.
Utenfor leirene var det israelske observasjonsposter med utsyn over leirene. Utgangene var avsperret, og om natten ble det fra israelske posisjoner sendt opp lysraketter for å gi «arbeidslys» til falangistene inne i leiren.
Dødsofrenes antall
Opplysninger fra libanesisk Røde Halvmåne, libanesisk sivilforsvar og tall fra sivile tyder på at 460 ble drept. I tillegg ble minst 360 meldt savnet. En antar derfor at mer enn 800 ble drept. Ifølge den israelske etterretningen ble mellom 700 og 800 drept. Palestinsk Røde Halvmåne oppgav et betydelig høyere antall drepte, 3,300. Journalisten Robert Fisk oppgir dødstallet til 1,700. Forskeren Bayan Nuwayhed al-Hout oppgir at det var 1,390 navngitte ofre. Journalisten og forfatteren Odd Karsten Tveit oppgir at mellom 2,000 og 3,000 døde mellom 16. og 18. september og de påfølgende dager.
Bakgrunnen for beskyldninger om Sharons medansvar
Sharon hadde sagt til falangistene noen timer innen de gikk inn at PLO hadde myrdet Gemayel, og argumentet om israelsk medansvar hviler på at israelerne var seg vel bevisst falangistenes raseri mot palestinerne.
Det ble videre hevdet at Sharon og israelske myndigheter på et tidlig tidspunkt måtte ha sett hva som foregikk. Utover observasjon og hjelp med nattlig opplysning hadde israelske styrker også stilt bulldozere til falangistenes rådighet og sørget for deres forpleining og ammunisjonsforsyning.
Israelsk rapport
Etter svært hardt indre press gikk den israelske statsministeren Begin med på å etablere en offisiell kommisjon som gransket hendelsen. Den la fram sin rapport i februar 1983.
Ifølge rapporten var det styrker fra det kristne falangistpartiets milits som angrep leirene og gjennomførte massakren. Mange israelske toppledere fikk sterk kritikk. Forsvarsminister Ariel Sharon måtte gå av etter at rapporten ble fremlagt.
Ny-guinea syngehund
Ny-guinea syngehund (New Guinea singing dog, forkortet NGSD) er en tamform av ny-guinea villhund (New Guinea Highland wild dog, forkortet HWD), en urhund som klassifiseres som dingo (Canis dingo) og regnes som en underart av ulv (C. lupus). Disse spesielle hundene deler alle den unike haplotypen A29, sammen med dingo.
Massakrene i Sabra og Shatila
Israelsk rapport
Massakren i de to flyktningleirene pågikk fra ettermiddagen 16. september til morgenen 18. september. Israelske militæravdelinger holdt til på utkikksposter bare noen hundre meter fra leirene, men grep aldri inn, selv om israelske offiserer tidlig ble klar over at det ikke var kamper som pågikk, men rene nedslaktinger.
Ny-guinea syngehund
Den opprinnelige formen er endemisk for fjellskogene i Ny-Guineahøylandet, på øya Ny-Guinea i Melanesia, der hundene lever vilt og isolert i høyder mellom tregrensen og 4 500 moh. Stamformen er trolig en tamform av asiatisk dingo, som trolig i Asia for mer enn 6 000–7 000 år siden.
Massakrene i Sabra og Shatila
Israelsk rapport
Først på morgenen 18. september begynte omverdenen å bli klar over hva som hadde skjedd. Hele familier ble funnet drept. Noen steder var så mange som 18—20 mennesker samlet sammen og skutt ned.
Ny-guinea syngehund
Ny-guinea villhund regnes som verdens sjeldneste og mest opprinnelige av dagens villhunder, men svært lite er kjent om økologien til disse hundene. Det var mer enn femti år siden noen gjorde en sikker observasjon av villhunden, da den ble gjenoppdaget av en ekspedisjon på høstparten i 2016. En ny ekspedisjon var planlagt til høsten 2017, men den ble utsatt til 2018 på grunn av vanskelige værforhold. Resultatene fra ekspedisjonen i 2018, som var en stor suksess, er forventet å foreligge utover i 2019.
Massakrene i Sabra og Shatila
Israelsk rapport
Flere arabiske og europeiske organisasjoner forsøkte å få Ariel Sharon, som de mente hadde ansvaret for massakren, tiltalt for krigsforbrytelser. Det lyktes dem ikke.
Ny-guinea syngehund
Beskrivelse
Ny-guinea villhund er trolig den mest opprinnelige av alle nålevende hunder. Den minner om australsk dingo, men er mindre og ikke like langbeint i forhold til kroppen. Den svært karakteristiske «sangen» har fellestrekk med ulvehyl, men er mer variert med hensyn til lydfrekvensene. Naturlig nok er det denne «sangen» som har gitt opphav til det merkverdige navnet på tamversjonen: ny-guinea syngehund.
Massakrene i Sabra og Shatila
Libanesisk rapport
Den offisielle libanesiske rapporten konkluderte med at 460 var drept, og at det skyldtes ukjente gjerningsmenn. Israel ble pålagt det juridiske ansvaret for massakren i denne rapporten. Ingenting ble gjort av libaneserne for å avdekke hvem som var skyldige for angrepet.
Drammensboka
Drammensboka er en bok skrevet av Tom Helgesen og Tom Schandy og omhandler Drammen med omegn.
I boka kan man lære om kjente bysymboler og kjente og ukjente severdigheter. Boka tar også for seg Drammens historie.
Den ukjente rebell
Den ukjente rebell, eller Tank Man, er kallenavn for den ukjente mannen som under massakren på Den himmelske freds plass i Beijing i 1989 ble internasjonalt kjent da han gjennom å stille seg foran en kolonne av stridsvogner lyktes i å hindre deres framferd i mer enn en halvtime. Hendelsen ble filmet og fotografert, og bildene havnet raskt i nyhetene verden over.
Veldig lite er kjent om mannens identitet. Den britiske avisen Sunday Express har navngitt ham som Wang Weilin, en 19-årig kinesisk student, men hvorvidt dette stemmer er usikkert. Hva som hendte med mannen etter massakren vet man også svært lite om. Noen hevder at han ble henrettet noen uker etter protestene. Andre kilder oppgir at han fortsatt lever og gjemmer seg i Kinas innland.
Isabella, grevinne av Gloucester
Hun var suo jure (i egen rett) grevinne av Gloucester, og ble siden gift to ganger til: først med Geoffrey FitzGeoffrey de Mandeville, 2. jarl av Essex, og deretter med Hubert de Burgh, den senere jarl av Kent. Hun fikk ingen barn med noen av sine ektemenn.
Den ukjente rebell
Det amerikanske tidsskriftet Time Magazine inkluderte i 1998 den ukjente rebellen i sin liste over 1900-tallets hundre mest innflytelsesrike personer.
Isabella, grevinne av Gloucester
Hun er kjent for et uvanlig høyt antall alternative navn: Hadwisa, Hawise, Joan (Joanne), Eleanor (Eleanora), Avise (Avisa). Årsaken er antagelig ulike språklige tolkninger og oversettelser, men historikeren Rich Price som har gjort omfattende forskning på primære kilder fra kong Johans styre har klargjort at dokumentarkiv som Close Rolls har helt klart navngitt henne som «comitissa Isabella» og «Isabella filia Willielmi comitis».
Den ukjente rebell
Bildet av Den ukjente rebell idet han stopper stridsvognene har aldri blitt vist i Kina.
Isabella, grevinne av Gloucester
Avstamning
Isabella ble født en gang rundt 1160 som tredje og yngste datter av William Fitz Robert, 2. jarl av Gloucester og hans hustru Hawise, datter av Robert de Beaumont, 3. jarl av Leicester. Hennes far var en av de rikeste adelsmennene i England. Hennes bestefar på farssiden, Robert, 1. jarl av Gloucester, var en sønn utenfor ekteskap av Henrik I av England. Hennes bror Robert døde i 1166, og da faren døde i 1183, ble Isabella sammen med sine to eldre søstre, Mabel og Amicia, sin fars arvinger. Den vanlige skikk og bruk var at jarledømmet ble delt mellom de tre søstrene.
Jarl William hadde inngått en avtale med kong Henrik II av England den 28. september 1176 ved Windsor Castle at hans gjenværende ugifte datter skulle gifte seg med kongens yngste sønn Johan. Avtalen innebar også at jarlen skulle gjøre Johan til arving av tittelen som jarl av Gloucester. De gifte døtrene Mabel og Amicia ville få livrente på 100 pund hver i bytte for at de mistet sin arv. Kong Henrik II erklærte at Isabella var enearving av Gloucester og gjorde samtidig hennes eldre søstre arveløse. Kongen gikk med på at hvis paven ikke ga dispensasjon for at søskenbarna Isabella og Johan skulle kunne gifte seg, skulle han sørge for passende ektemann for henne.
Trolovet og gift
Isabellas far døde i 1183, og da Isabella fortsatt var ugift, tok kong Henrik over som hennes verge, og tok også inntektene fra hennes besittelser inntil han døde i 1189. De ble formelt forlovet den 11. september 1176 da Isabella var rundt tre år og Johan var rundt ti år. Selve bryllupet skjedde ikke før i 1189 da Johan var 21 år. Baldwin, erkebiskopen av Canterbury, motsatte seg ekteskapet grunnet deres nære slektskap. Johan lovte å søke pavelig dispensasjon for å unnslippe erkebiskopens opposisjon, men det synes som om det aldri skjedde. Isabella var en rik arving, og som yngste sønn av Henrik II og Eleonore av Aquitaine og med flere eldre brødre, kunne ikke Johan forvente å arve stort.
De ble gift den 29. august 1189 ved Marlborough Castle i Wiltshire. Johan overtok jarledømmet Gloucester i hennes rett. Det var et ulikt ekteskap; selv for hva som vanlig på denne tiden, ble Isabella gift mens hun var svært ung, 14 eller 15 år gammel. Erkebiskop Baldwin erklærte deres ikke gyldig grunnet blodsslektskap (de var tremenninger som etterkommere av kong Henrik I av England) og la deres land og eiendommer under interdikt. Dette ble fjernet av pave Klemens III, som ga dispensasjon, men forbød paret fra å ha seksuelt forhold. Erkebiskop Baldwin døde året etter.
Selv om de var gift i ti år er det mulig at de aldri eller sjelden bodde sammen. De fikk aldri barn sammen, og i den samme perioden ble Johan far til flere barn utenfor ekteskap. Han hadde minst fem barn med elskerinner i løpet av sitt ekteskap med Isabelle av Gloucester, og to av disse elskerinnene er kjent for å ha vært adelige. Johan sørget heller ikke for større midler for hennes underhold, til tross for at det var hennes arv som i utgangspunktet var parets økonomiske plattform.
En gang mellom 1190 og 1191 besøkte Isabella og Johan Normandie som et ektepar og utstedte chartere sammen. Ved 1193 synes det som om de var blitt fraseparerte og ikke forsonte. Samme år overveide Johan å komme seg ut av ekteskapet med Isabella for å gifte seg med prinsesse Alys, datter av kong Ludvig VII av Frankrike, som opprinnelig var forventet å bli gift med hans bror Rikard. Han overveide en ny annullering av ekteskapet i 1196. Johans bror Rikard Løvehjerte døde i Aquitaine den 6. april 1199, noe som gjorde Johan til konge av England, og før august samme år hadde han fått annullering av ekteskapet. Denne ble gitt på grunnlag av blodsbånd ved biskopene i Lisieux, Bayeux, og Avranches. Johan beholdt imidlertid hennes land og eiendommer. De hadde ingen barn sammen. Isabella motsatte seg ikke annulleringen.
Ny-guinea syngehund
Beskrivelse
Syngehunden er stort sett gyllen rødbrun/rustrød med mørkere innslag i hårtuppene på bakparten og halen, hvit på undersiden av halsen og foran på brystet, nederst på beina (sokker) og ytterst på haletippen. Skallen er bred (den har fellestrekk med koreansk jindo og andre asiatiske urhundtyper). Noen kan ha sort ansiktsmaske. Pelsen er tett og kort og står svakt ut fra kroppen. Slik danner den god beskyttelse mot både kulde og varme. Ørene er noe mindre enn hos australsk dingo og er gjerne noe bredere ansatt.
Isabella, grevinne av Gloucester
Gloucester
Selv om Johan beholdt eiendommene til Isabella, ga han tittelen som jarl av Gloucester til hennes nevø Amaury, greve av Évreux. Det var som kompensasjon for tapet av hans fransk tittel som ble overgitt under Le Goulet-traktaten som ble inngått med Filip II av Frankrike i mai 1200. Johan holdt Isabella i en form for ærverdig husarrest i de neste fjorten årene, og i praksis umyndiggjort. Hun beholdt sin egen husholdning i Winchester, noe som kostet kongen 80 pund i året. Også i 1200 giftet Johan seg den 24. august med Isabella av Angoulême, året etter at han fått sitt første ekteskap annullert. Den nye hustruen var også ekstremt ung, et sted mellom ni og tolv år gammel, og Johan tvang Isabella av Gloucester til å ta den unge piken inn i sin husholdning i tiden 1206-1207 i påvente med at han kunne konsumere ekteskapet. Da dronning Isabella fødte sin første sønn Henrik i 1207 ble Isabella fjernet fra Winchester og sendt til Sherborn. Hennes understøttelse ble samtidig redusert til 50 pund i året.
Da Amaury døde i 1213 ble hun igjen grevinne av Gloucester. Hun skrev et testamente det samme året med instrukser for hennes flyttbare eiendeler. Kong Johan var i desperat pengenød for drive krigføring for å gjenvinne tapte besittelser i Frankrike. I januar 1214 solgte han formynderskapet over henne til Geoffrey FitzGeoffrey de Mandeville, 2. jarl av Essex, for 20 000 mark, antagelig mot Geoffreys vilje. Ved å gifte seg med Isabella ble han jarl av Gloucester i retten til sin hustru, men han ble tvunget til å betale den store summen innen året, noe han misligholdt. Johan konfiskerte da hans eiendommer på nytt, men åpnet for muligheten at gjelden kunne forhandles. Isabella og Geoffrey allierte seg med de opprørske baronene som gikk til innbyrdeskrig mot Johan i 1215.
Ny-guinea syngehund
Beskrivelse
Syngehunden har forholdvis mye større rovtenner i forhold til skallestørrelsen (rovtennene utgjør ca. 10% av skallelengden eller mer) enn tamhunden, noe som er mer likt ulvens. Bittet er også betydelig kraftigere enn hos tamhunder. I en vitenskapelig studie der 39 ulike nålevende og utdødde rovdyr inngikk, ble BFQ (bitestyrke kvotient = vektmessig utlignet bitestyrke) målt til 100 (tilsvarer 235 kg/cm²), mens tamhunden (som ikke var med i denne undersøkelsen) har en BFQ på 117.
Isabella, grevinne av Gloucester
Gloucester
Selv om Johan og de opprørske baronene inngikk i avtalen Magna Carta samme år, hvor Geoffrey var en av underskriverne, brøt innbyrdeskrigen ut på nytt ikke lenge etter. Geoffrey døde i februar 1216 i en ridderturnering, og etterlot Isabella som enke. Johan døde den 19. oktober 1216 av dysenteri mens han drev krigføring i østlige England. I denne tiden som grevinne Gloucester og Essex av hadde antagelig Isabella mer frihet til å gjøre hva hun selv ville enn noen gang tidligere i sitt liv. Hun utstedte chartere og ga gaver til religiøse hus. Det var ikke før den 17. september 1217 at Isabellas øvrige eiendommer ble gitt tilbake til henne. Ikke lenge etter, og i samme måned, giftet hun seg for tredje gang med Hubert de Burgh, 1. jarl av Kent, men døde selv kun noen uker senere den 14. oktober 1217. Hun fikk ingen barn med noen av sine ektemenn.
Hun døde antagelig ved Keynsham Abbey i Somerset, som hadde blitt grunnlagt en gang rundt 1166 av hennes far. Hun ble gravlagt i Canterburykatedralen. En annen nevø, Gilbert de Clare, sønn av hennes søster Amicia, arvet tittelen som jarl av Gloucester etter henne.
Ny-guinea syngehund
Beskrivelse
Syngehunder har også en svært fleksibel anatomi. Den kan i likhet med norsk lundehund spre ut skulderbladene i 90 graders vinkel, samt legge hodet så langt bakover at oversiden av snuten når ryggen. Likeledes har den langt større bevegelighet (nærmest gripeevne) i framlabbene enn vanlige hunder har, noe som gjør den til et utmerket klatrer. I størrelse blir den cirka 35–46 cm i skulderhøyde og veier normalt 8–14 kg. Hannene har tydelig kjønnspreg og er klart større enn tispene. Kroppen er omkring 70–90 cm lang og halen utgjør cirka 22–28 cm.
Isabella, grevinne av Gloucester
I fiksjonen
En meget fantasifull beskrivelse av hennes finnes i The Devil and King John (1943), en historisk roman av Philip Lindsay, og hvor hun blir kalt for Hadwisa.
Ny-guinea syngehund
Opprinnelse
Ny-guinea villhund er trolig den mest opprinnelige av alle nålevende urhunder, på grunn av isolasjon. Navnet har den fått etter øya der den lever. Tamformen er navngitt etter den svært karakteristiske varierende klangen i vokaliseringen disse hundene utviser når de kommuniserer. De bjeffer ikke som andre hunder, men «synger» snarere. Slik synging er også kjent hos andre etterkommere av urhunder (blant annet hos basenji og borneohund med flere), men disse har ikke en like variert klang i sangen som hundene fra Ny-Guinea.
San Bernardino-passet
San Bernardino-passet er et fjellpass i Sveits som forbinder de graubündneriske dalene Rheinwald og Val Mesolcina. Passet ligger på Alpenes hovedvannskille (mellom Nordsjøen og Middelhavet) og språkskille (mellom tysk og italiensk).
Isabella, grevinne av Gloucester
I fiksjonen
Hun finnes også som figuren Hadwisa i den britiske TV-serien Robin of Sherwood fra 1980-tallet, spilt av Patricia Hodge. Rollen er relativt liten. Figuren Isabella av Gisborne fra den meget anakronistiske TV-serien Robin Hood (2006) er i utgangspunktet basert på Isabella.
Ny-guinea syngehund
Opprinnelse
Villhunden har trolig levd relativt uforstyrret i fjellskogene på Ny-Guinea, inntil den i 1957 ble «oppdaget» av den vestlige forskeren Ellis Troughton (1893–1974), i området som kalles New Guinea Highlands i Vest-Papua (den vestre halvparten av Ny-Guinea). Året etter brakte Troughton med seg to eksemplarer (et avlspar) til Australia, der hundene ble plassert i Taronga Zoo i Sydney.
San Bernardino-passet
Passet har vært brukt minst siden romertiden. Passets betydning økte sent på 1400-tallet etter at Via Mala – «den dårlige veien» mellom Hinterrheindalen og Rhindalen – hadde blitt bygget ut. Dermed ble ruten over San Bernardino-passet et attraktivt alternativ til passene lenger øst (Septimer- og Julierpasset). Selv om veien ble plastret, var den bare passerbar med pakkdyr. Den første kjerreveien ble åpnet i 1770, mens dagens passvei ble bygget fra 1818 til 1823. 1967 ble den 6,6 km lange San Bernardino-tunnelen under passet åpnet. Europavei 43 går gjennom tunnelen, som ble rehabilitert i 2006.
San Bernardino-passet må ikke forveksles med fjellpassene Store- eller Lille Sankt Bernhard, som ligger mye lenger vest og er oppkalt etter Bernhard av Menthon, mens San Bernardino-passet er oppkalt etter Bernadinus av Siena.
Ny-guinea syngehund
Opprinnelse
Ny forskning på ny-guinea syngehund har nærmest stoppet opp etter omklassifiseringen, selv om det er gjort sporadiske forsøk på å innhente nytt materiale flere ganger. Det har imidlertid ikke lykkes noen å komme i direkte kontakt med syngehunden i dens naturlige habitat på Ny-Guinea. Den er svært sky og trolig også meget sjelden. Regnskogen er dessuten nærmest uframkommelig i det området der den lever. Syngehunden regnes derfor som sterkt utrydningstruet. Studier med DNA indikerer imidlertid at syngehunden skiller seg mer fra vanlige hunder enn hunderasene i seg selv skiller seg fra hverandre.
Re-oppdagelse av villhunder
Det har lenge versert historier om at villhunder fortsatt finnes i New Guinea Highlands på Ny-Guinea, men det er mange tiår siden det har vært en sikker observasjonen. Både ekspedisjonene i 1993 (Robert Bino) og 1996 (James K. McIntyre) feilet i å dokumentere villhunder, selv om McIntyre rapporterte å ha hørt den karakteristiske vokaliseringen (som imidlertid kan ha vært fra landsbyhunder). Det har vært et par troverdige observasjoner på 2000-tallet (Kristofer Helgan i 2005 og Tom Hewitt i 2012), men ingen av dem har latt seg endelig bekrefte. Hewitt klarte imidlertid å ta et bilde (i Star Mountains) av en hund som lignet svært på villhunden.
I det siste tiåret har mange fryktet at villhunden kan ha utdødd, men en ekspedisjon i september 2016 skulle endre på dette. New Guinea Highlands er imidlertid et svært utilgjengelig område, som vanskelig lar seg gjennomsøke. Under 2016-ekspedisjonen ble det imidlertid oppdaget ferske spor etter hunder, og det ble samlet inn ekskrementer, som (siden) bekreftet (via DNA-analyser) at villhundene fortsatt finnes. Det ble satt ut kamerafeller, som i løpet av to dager kunne dokumentere, gjennom 140 bilder, at villhundene faktisk både eksisterer, trives og formerer seg. Ekspedisjonen fant sted i en høyde av 3 460–4 400 moh., nær Puncak Jaya, et 4 884 meter høy fjelltopp like ved den enorme Lorentz nasjonalpark (25 056 km²) i Papua-provinsen.
Atferd og habitat
Ny-guinea syngehund har fått navn etter den karakteristiske, varierte klangen dyrets hyling kan ha. Disse hundene bjeffer ikke, men «synger». Sangen er imidlertid ulik alle andre hunders uling (ulv, dingo m.fl.) og jodling (basenji m.fl.), så man kan hevde at den bærer navnet med rette. Årsaken til den unike sangen er en fysisk endring (mutasjon) som har funnet sted i strupehodet hos denne hunden, en endring som ikke er kjent hos noen andre hundedyr.
Opprinnelige syngehunder (ny-guinea villhunder) er svært sky flokkdyr, som holder til i fjellskogene på den vestre delen av Ny-Guinea, der de lever i 1 000–4 500 meters høyde over havet.
Habitatet består av tett, fuktig temperert regnskog (såkalt tåkeskog) i de lavereliggende områdene og alpin vegetasjon i større høyder. Dette er i et område der det kan falle opp mot 5 000 mm nedbør årlig. Det eneste andre hundedyret som lever like høyt er etiopisk ulv.
Den nøyaktige dietten til syngehunden er ikke kjent. Trolig ernærer den seg hovedsakelig på lokalt småvilt (små pattedyr, fugler og fugleegg, samt reptiler), men man vet også at den nedlegger større dyr. Småvilt jaktes alene eller parvis, mens større bytter jaktes på i flokk. Hundens unike anatomi setter den i stand til å bevege seg i vanskelig og svært ulendt terreng. Den er kjent som en dyktig klatrer og kan jakte vilt som befinner seg i bratte fjellsider eller oppe i trærne.
Annet
Ny-guinea syngehunder som i dag tilbys som kjæledyr på det åpne marked stammer alle fra åtte viltfangede individer, hvorav de to nevnte i Australia. Fem av dem ble bragt til Tyskland i 1976, hentet fra fangenskap hos Eipo-stammen i Vest-Papua. Den åttende hunden som regnes med i grunnlaget var ei viltfanget tispe, som i 1981 fødte et kull ved Baiyer River Sanctuary. En av valpene ble bragt til Canada, og videre derfra til Swamp Fox Sanctuary i New Ellington i Sør-Carolina i USA.
Ny-guinea syngehund er en hund med primitiv atferd, selv om det til en viss grad lar seg gjøre å sosialisere den som familiehund. Den blir imidlertid ingen typisk familiehund, men en type hund som passer best for spesielt interesserte som har nødvendig erfaring med og forståelse for rovdyratferd. Syngehunden vil nemlig forbli rovlysten og på vakt hele livet, men den er på ingen måte aggressiv og vil normalt aldri bite annet enn for å forsvare seg. Den er lite domestisert, kanskje til og med i mindre grad enn australsk dingo. Derfor vil den ikke ha de samme forutsetninger for å forstå menneskelige signaler som andre hunder. Om man strekker ut hånden til en slik hund for å klappe den, vil den høyst sannsynlig trekke seg hurtig vekk (om den ikke har fått trening i slikt).
Ny-guinea syngehund er imidlertid en svært sosial og umåtelig lojal hund. For de rette vil den også kunne bli «den perfekte familiehund», vakthund eller jakthund. Den trenger mye mosjon, men lite stell ellers. Hundens selvstendighet gjør den dårlig egnet til å løpe fritt, siden den da med stor sannsynlighet vil stikke av. Å ha den i en hundegård byr også på problemer, siden slike hunder er eksperter på å grave seg ut eller (dersom hundegården ikke har tak) klatre over. Det finnes eksempler på at slike hunder har forsert 3 meter høye gjerder.
Rasen anerkjennes også som sådan av NKC (National Kennel Club), CKC (Continental Kennel Club) og ARBA (American Rare Breed Association).
Drammens Børs
Drammens Børs var en varebørs i Drammen etablert i første halvdel av 1800-tallet. På Drammens børs ble det handlet i varer i motsetning til aksjer. Børsen ble lagt ned 1. mai 1988.
Selv om børsfunksjonen er lagt ned er bygningen fortsatt en viktig del av Drammens bybilde. Selskapslokalene i andre etasje er byens fremste fest- og representasjonslokale. Bygget forvaltes av Stiftelsen Børsgården.
Historie
Den første børsen i Drammen ble etablert omkring 1812-13 som følge av tidens vanskelige handelspolitiske forhold. Børsen holdt i den første tiden til i rådhuset og ble et møtested der byens næringsdrivende kunne høre nyheter, orientere seg om priser og markedsforhold, kjøpe og selge varepartier, omsette veksler, avtale befraktninger og diskutere verdenspolitikk.
I 1839 ble den private børsen avløst av en offentlig børs. Et interesseselskap reiste en bygning som var skreddersydd for børsens virksomhet. Den offentlige børsen hadde fra begynnelsen tilhold i samme bygning som teatret, det nyoppførte "Børsteatret", bygget etter tegninger av slottsintendant H. D. F. Linstow. Børsteaterbygningen gikk tapt i den store bybrannen i 1866.
Den nye børsbygningen ble bygget etter tegninger av stortingsarkitekt Emil Victor Langlet, den samme arkitekten som noen år tidligere tegnet Stortingsbygningen i Oslo, og senere skulle tegne Drammens teater. Børsbygningen skulle stå i sentrum for både hverdag og fest. Næringslivet ønsket et representasjonslokale med attraktiv festivitetssal. Salen fikk en sentral plass mot Bragernes torg, byens storstue. Byggearbeidene tok til i 1868, og ble ledet av murmester L. Hansen og tømmermester Chr. Christoffersen. Børsen ble innviet 12. juni 1871, samme dag som Bragernes kirke. Ved innvielsen var salen fortsatt uferdig. I Drammens Tidendes reportasje fra åpningen heter det at "Alle mangler skulle derfor skjules; rundt hele salen var det oppført fotpanel av bjerkeløv, barlind og ekeløv. Utenpå de uferdige søyler var det satt opp trepanel, pyntet med ekekranser og forsynt med kapitéler i form av kroner og blomsterdekorasjoner."
Bygningen var så stor at byens meglere, hovedpostkontoret og telegrafstasjonen kunne samles under samme tak. Forsikringsselskapet Norge som var Drammens eget selskap, fikk også lokaler i den nye bygningen. Børsbygningen ble det økonomiske sentrum for byens handelsvirksomhet. St. Olavs Klub fikk også tilhold i den nye børsbygningen, og har siden holdt til i de samme lokalene. Med sin plassering på Bragernes torg fikk bygget en sentral plass i bybildet.
Børsen skulle raskt bli det fremste festlokalet i byen, og var i mange år forbeholdt næringslivets og kommunens offisielle arrangementer. Blant høydepunktene er kongehusets besøk. Både kong Haakon, kong Olav og kong Harald har gjestet lokalene. Ved andre offisielle mottakelser og større jubiléer Børsen også stått i begivenhetenes sentrum.
Jean-Pierre Vidal
Jean-Pierre André Vidal (født 24. februar 1977 i Saint-Jean-de-Maurienne) er en fransk alpinist.
Drammens Børs
Historie
Børsvirksomheten gikk tilbake etter krigen og mistet etter hvert sin betydning. Til slutt kom en ny børslov som førte til at distriktsbørsene mistet retten til børsvirksomhet, og i 1988 ble børsvirksomheten innstilt for godt.
Jean-Pierre Vidal
Under VM i alpint 2005 i Bormio var han med på det franske laget som tok bronsemedalje i lagkonkurransen.
Drammens Børs
Stiftelsen Børsgården
På 1980-tallet gikk det mot slutten for distriktbørsene i Norge. På den tid var Sigurd Bruusgaard formann i Drammens Børs og Jørgen R. Låker formann i Drammen Handel og Industriforening (Nå: Næringsforeningen i Drammensregionen.) De to formennene gikk i spissen for å redde bygningen for Drammen. Siden Børsen i sin tid var etablert av de samme personer som sto bak Drammens Handelsforening, var det naturlig at Børsbygningen ble overtatt av en stiftelse med et styre oppnevnt av næringslivet.
Forslaget ble godkjent i Handelsdepartementet i 1988, og 7. april samme år ble Stiftelsen Børsgården konstituert med Låker som formann og Ingvald Ingvaldsen, Vibeke Melsom Ornum, Ole Jacob Fasting og Rolf Pedersen som styremedlemmer.
Kuriosa
I august 1877 viste Alexander Graham Bell telefonen fram på Børsen i Drammen. Etter at Bankadministrator Borch hadde forsøkt nyoppfinnelsen, skal han ha sagt; -Ja, mine herrer, dette er et morsomt leketøy, men noen praktisk betydning får det aldri.
Litteratur
Jo. Sellæg: Fra tømmer til høyteknologi. Drammen Næringslivsforening 1847-1997. Drammen 1997.
Hus i sentrum – Bevaring av kulturminner i Drammen sentrum, 1993
Muezzin
Muezzin (på arabisk: مؤذن, mu’adhdhin) er en valgt person i moskeen som leder innkallingen (adhan) til fredagsbønnen og de fem daglige bønnene (salah) fra moskéens minareter. I de fleste moderne moskéer blir muezzinene hjulpet av elektroniske forsterkere. Man antar at institusjonen muezzin, den offentlige utroper, eksisterte i før-islamsk arabisk kultur, Dens oppgaver regnes også som en kunstform, uttrykt i det melodiøse utropet av adhanen.
Den profesjonelle muezzin blir valgt til å tjene i moskeen ut fra god karakter, stemme og ferdigheter. Når han kaller til bønn vender muezzinen seg mot de fire himmelretningene i rekkefølge, mens han roper ut adhan. I noen moskéer står muezzinen på en spesiell plattform (på tyrkisk muezzin mahfili), på motsatt side av minbaren i moskéen og svarer imamen.
Rollen som muezzin har eksistert siden Muhammeds tid. Den første muezzinen var Bilal ibn Ribah, som gikk i gatene og kalte de troende til bønn. De første muezzinene brukte taket på moskéen, de høye søylene på moskeene eller nærliggende gater, til å påkalle de troende. Fortsatt idag er muezzin brukt til å lese adhan for la de andre få vite at det er bønnetid.
Skistua
Skistua er ei skihytte rett ved Gråkallen i Bymarka ved Trondheim.
Skistua eies av Stiftelsen Skistua, som er et samarbeid mellom Trondhjems Skiklub og Trondheim kommune.
Den gamle Skistua
Byggingen av den første Skistua startet i 1895, og da skihytta åpnet dørene for første gang i 1896 hadde den plass til 100 gjester. Arkitekt for bygningen var Solberg & Christensen.
Blåsebelg
En blåsebelg er et redskap for tilførsel av oksygen til ild for å øke temperaturen. Blåsebelgen består vanligvis av en trekantet sekk, en belg, og en munning i den ene enden hvor luften blåses ut. Når blåsebelgen trekkes opp, slippes luften inn gjennom en ventil. Når belgen trykkes sammen, og lufttrykket på innsiden overstiger lufttrykket ute, stenges ventilen, og luften tvinges ut gjennom munningen i stor hastighet.
Skistua
Den gamle Skistua
Etter påbygg i 1904 hadde hytta fått 72 sengeplasser i tillegg til bevertningsstedet. Skistua brant ned til grunnen nyttårsaften 1946. I en mellomperiode fungerte en tyskerbrakke som tilholdssted for turgåere.
Blåsebelg
De vanligste bruksområdene er i smier, glassovner og peiser. En liten blåsebelg til hjemmebruk kalles gjerne peispuster eller peisblåse.
Musikkinstrumenter med belger
Blåsebelger brukes også i flere typer musikkinstrumenter. Slike belger danner luftverket i spesielle blåseinstrumenter som pipeorgler, harmoniumer, sekkepiper, trekkspill og lirekasser. Belgene pumper luft inn til pipene i for eksempel sekkepiper og pipeorgler eller til tungene i fritungeinstrumenter.
Skistua
Den nye Skistua
Skistua ble åpnet etter rehabilitering høsten 2007. I juni 2009 stengte hytta igjen på grunn av dårlig økonomi, men fra januar 2010 er den åpen for servering daglig. Svein Skibnes Arkitektkontor AS sto for den omfattende rehabiliteringen. Prima AS, som eies 60% av Trondheim kommune og 40% av Røde Kors, står for serveringen.
Miguel Obando Bravo
Miguel Obando y Bravo (født 2. februar 1926 i La Libertad i departementet Chontales i Nicaragua, død 3. juni 2018 i Managua ) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og erkebiskop av Managua, Nicaraguas hovedstad. Han var en sterk kritiker av Somoza-diktaturet. På 1970- og 1980-tallet spilte han en viktig rolle som megler mellom Somoza-regimet og sandinistgeriljaen. Flere ganger klarte han å få frigitt nicaraguanske fanger og redde menneskeliv. Etter at Sandinistaene kom til makten, utviklet det seg konflikter som økte til en veldig motsetning mellom kirke og regime.
Han var en aktiv forsvarer av menneskerettighetene både under Somoza-diktaturet og under sandinistregimet. Han mottok Bruno Kreisky-prisen for fred og frihet i Wien i 1979, Det nicaraguanske folkets plakett for fred og frihet i San Francisco i USA i 1980, «Letter of Brotherhood» fra Piaristselskapet i Managua i 1980, den venezuelanske Francisco Miranda-ordenen i 1981, Æresbevisning for lojalitet til paven, Kirken og det nicaraguanske folk fra Senteret av nicaraguanske arbeidere (CTN) i 1982.
Bakgrunn
Obando Bravo kom fra samme sted som sandinista-lederen, politikeren og presidenten Daniel Ortega.
Han trådte tidlig inn i salesianerordenen (S.D.B.) og studerte filosofi, katolsk teologi og pastoralpsykologi i El Salvador, Guatemala, Colombia og Venezuela.
Prest
I 1958 ble han presteviet av erkebiskop Giuseppe Paupini, en italiensk pavelig diplomat som hadde sitt virke i Nicaragua, og arbeidet deretter i ordenens skoler bl.a. som matematikk- og fysikklærer. I 1959 ble han disiplinarprefekt ved salesianernes seminar i San Salvador og i 1961 ved ordenens Rinaldi-institutt.
Biskop, erkebiskop
I 1968 utnevnte pave Paul VI ham til hjelpebiskop av Matagalpa. I denne perioden i Matagalpa viet han spesiell pastoral oppmerksomhet til campesinos og deres akutte problemer.
To år etter ble han erkebiskop av Managua. Under diktatoren Anastasio Somoza Debayles styre ble Obando Bravo en av anførerne for den aktive motstanden mot ham.
I et hyrdebrev skrevet i juni 1979 uttrykte erkaviskopen seg forsåelsesfullt til sandinistaenes bruk av væpnet maklt for å styrte Somoza-regimet og oppfordret nicaraguanerne til ikke å frykte sosialisme. Som følge av sin kritikk av Somoza-regimet ble Obando wofte omtalt av regjeringen som «Comandante Miguel», som om han var en sandinistaleder.
Senere, da Somoza-regimet ble styrtet, engasjerte han seg også mot Sandinista-regimet, som han helt fra begynnelsen ble skeptisk til.
Obando ble en klar opponent med den korrupsjon som satte sitt preg på Anastasio Somoza styre sent på 1970-tallet, og fremførte sin kritikk i hyrdebrev og i artikler han skrev i Boletín de la Arquidiócesis de Managua. Han kritiserte den korrupsjon som preget håndteringen av midlene som skulle gjelpe de rammede etter jordskjelvet i Managua i 1972, og kritiserte nNasjonalgarden for brudd mot menneskelige rettigheter. Han bidro til å delegitimere regimed da han nektet å ta i mot den Mercedes som Somoza skjenket ham og ved å holde seg vorte fra offisielle statsakter og -seremonier.
Obandos holdning til sandinistene endret seg dramatisk tidlig på 1980-tallet; han ble etterhvert den kraftigste motstemmen i landet mot deres revolusjonsregjering. Han avviste den såkalte «folkets kirke» (radikal geistlighet som støttet frigjøringsteologi), og nedla forbud mot Misa Campesina Nicaragüense (en messeliturgi utviklet av dem for nicaraguanske bønder). Han krevde respekt for den katolske kirkelovs bestemmelse at geistligheten ikke skulle påta seg borgerlige myndighetsoppgaver.
Obando opponerte mot det han kalte sandinistenes «gudløse kommunisme». Han kritiserte deres politikk, som tvungen militærtjeneste, innskrenkelse av pressefrihet, og konkrete sandinistiske menneskerettsovertredelser. Sandinistene hevdet på sin side at han sviktet ved ikke å fordømme den større USA gav til Contras-bevegelsen og -geriljaen. Tidlig hadde erkebiskop Obando sagt at dersom det ble verifisert at Contras krenket mennekerettighetene, da ville han fordømme dem, men dette fulgte han ikke opp. Frontene mellom erkebiskopen og sandinistene var blitt så skarpe at dette ikke var noe han ville begi seg inn på; tvert i mot kom det til stadig skarpere konfrontasjoner mellom Obando y Bravo og sandinistregjeringen. Sandinistene, som allerede i juli 1984 hadde utvist ti utenlandske prester (som hadde uttrykt solidaritet med en annen religiøs personlighet som myndighetene beskyldte for å være kontrarevolusjonæt), angrep nå Obando gjentatte ganger i det offentlige. Sandinistene nøt på dette tidspunkt en betydelig støtte i befolkningen, men denne episoden var klart med på å skade denne oppslutningen, og kardinal Obandos popularitet ble styrket.
Kardinal
Pave Johannes Paul II kreerte Miguel Obando Bravo til kardinal i 1985. Hans avgang som erkebiskop av Managua ble offentliggjort 1. april 2005, dagen før pave Johannes Paul II døde.
Den 14. mars 2007 kunngjorde han i en pressekonferanse at han hadde akseptert en henvendelse fra president Daniel Ortega om å lede en kommisjon for fred og forsoning som blant annet skulle passe på implementeringen av den avtale som var inngått med nicaraguanere som var blitt rammet av borgerkrigen i 1980-årene. Han godtok vervet «a título personal», etter at han etter henvendelse til Pavestolen og audiens for pave Benedikt XVI fire dager før hadde fått aksept for dette og ble bedr av paven om å «arbeide for den nicaraguanske families forsoning».
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Mohammad Saddiq
Mohammad Saddiq (født 1952 i Pakistan) er en norsk gründer, forretningsmann og velgjører. Han er innahaver av Star Autoco og finansierer grunnskole i Pakistan.
Mohammad Saddiq kom til Norge som 19-åring og arbeidet som ung som bilmekaniker ved General Motors. Der sparte han nok til å kjøpe en Opel Kadett for 5 000 kroner, som han solgte kort etter med 5 000 kroners fortjeneste. Sparepenger på 30 000 kroner og hardt arbeid ble deretter investert i egen bedrift, selskapet som idag er blitt til Star Autoco, med omsetning på nærmere en kvart milliard. Saddiq er onkel til Tommy Sharif.
Forretninger
Star Autoco ble etablert i 1984. Selskapet har tre bilanlegg og representerer Mercedes-Benz og Peugeot (i Hammerfest). Saddiqs eldste sønn Zahid, med fagbrev som mekaniker og kurs innen organisasjonsledelse, psykologi, arbeidsrett og styrekompetanse leder idag konsernet. Hans bror Azer er diplomøkonom fra Handelshøyskolen BI, og arbeider ved familiens bilforhandler.
Velgjører
I 2004 donerte Saddiq 100 000 kroner og fikk bygget en grunnskole i landsbyen han vokste opp i.
Moskeer og innvandrerorganisasjoner har ikke fått nyte av det samme, i løpet av 15–20 år har familien donert 10 000 kroner til Jamat E-Ahle Sunnat-moskeen.
Danmark under Sommer-OL 1968
Danmark under Sommer-OL 1968. 64 sportsutøvere fra Danmark deltok i elleve sporter under Sommer-OL 1968 i Mexico by. Danmark kom på 22.-plass med en gull-, fire sølv- og tre bronsemedaljer. Padleren Erik Hansen var Danmarks flaggbærer under åpningsseremonien.
Liste over byer i Somalia
Dette er en liste over byer i Somalia.
Det uten sammenligning største byområde i Somalia er Mogadishu. Området har 2 590 180 innbyggere (1. januar 2005). Dermed bor omkring tyve prosent av landets befolkning i hovedstadsregionen.
I tabellen er byer med mer enn 20 000 innbyggere tatt med. Et beregnet folketall 1. januar 2005 er oppgitt. Folketallet omfatter byen uten forsteder. Tabellen er sortert etter folketall i 2005.
Reflekssikte
Et reflektorsikte eller reflekssikte er en type ikke-forstørrende optisk siktemiddel for skytevåpen som gir brukeren et siktepunkt i form av en opplyst prikk. I likhet med andre optiske sikter, især de med opplyst retikkel, har reflektorsikter den fordelen sammenlignet med jernsikter av skytteren kan holde begge øyne åpne og fokusere på målet, noe som kan gi bedre situasjonsforståelse. Den karakteristiske tekniske egenskapen ved en reflektorsikte sammenlignet med andre optiske sikter er at lyset (som gjerne kommer fra en laser eller lysdiode) blir projisert på en buet flate (kollimerende optikk) som reflekteres og fremstår som et siktepunkt plassert på målet for brukerens øye. Den buede linsen gjør at projeksjonen blir nær parallaksefri (vil peke omtrent samme sted uavhengig av øyeposisjon).
Reflektorsikter kan fås med lysprikk i alle slags farger, men de vanligste er oransje, rød eller grønn, samt infrarødt lys for brukt med nattoptikk. Historisk har mange reflektorsikter hatt rød lysprikk, og derav har de fått kallenavnet «rødpunktsikte», men rødpunkt kan imidlertid også vise til enkle retikler bestående av en rød prikk også på andre typer sikter, som for eksempel kikkertsikter (herunder prismesikter), holografiskr sikter eller lasersikter.
Reflektorsikter anses som rimelige å anskaffe og enkle å bruke, og er vanlige på pistol, rifle og hagle til jakt, sportsskyting, politi og forsvar. Utenfor skyting brukes de også på kameraer og teleskoper. På kameraer brukes de til å fotografere flygende fly, fugler i flukt og andre fjerne, raskt bevegelige motiver. Teleskoper har et smalt synsfelt og er derfor ofte utstyrt med søker som for eksempel kan være et reflektorsikte.
Formfaktor
Et reflektorsikte kan enten ha åpen formfaktor (som for eksempel Docter Sight C) eller lukket formfaktor (som for eksempel Aimpoint Micro).
Retikkelstørrelse
Størrelsen på lysprikken måles i vinkelmålene milliradianer (SI-symbol: mrad) dersom man bruker metriske enheter eller bueminutter (minutes of arc, MOA) dersom man bruker engelske enheter. Milliradianer er enkelt å bruke sammen med meter (SI-symbol: m) for skyteavstand og millimeter (SI-symbol: mm) for ortogonale avstander som bredden til prikkstørrelsen på skiven, forflytning av treffpunkt, skuddsamling eller skivestørrelser. MOA har tradisjonelt vært populært i USA, men sikter med mrad-justering og -retikler har i løpet av slutten på 2010-tallet begynt å bli populære også i USA.
Produsentene spesifiserer vanligvis en størrelse på lysprikken, men denne vil i praksis variere noe med innstilt lysstyrke. På slutten av 2010-tallet var de mest vanlige retikkelstørrelsene i reflektorsikter mellom 0.6 og 1.6 mrad (2 til 5 MOA). Valget er i stor grad avhengig av brukerpreferanser. En større (mrad) og mer lyssterk prikk (flere lumen) kan gjøre at man finner siktebildet raskere, men kan dekke over skiven og gjøre det vanskelig å sikte presist, mens en mindre og svakere opplyst prikk som man kan se rundt eller gjennom kan gjøre det enklere med saktere og mer presis ild. 1.6 mrad (5 MOA) anses av noen som liten nok til å ikke dekke over de fleste mål for håndvåpen, og er stort nok til at de fleste konkurranseskyttere raskt kan finne siktebildet. Reflektorsikter til rifler har typisk mindre prikk, gjerne mellom 0.6 til 0.8 mrad (2 til 3 MOA). Da reflektorsikter ble tatt i bruk i dynamisk sportsskyting på 1990-tallet var det vanlig med retikkelstørrelser på inntil 3, 4 eller 5 mrad (10, 15 eller 20 MOA) for å kompensere for svak opplysning. Etterhvert som teknologien og produksjonsmetodene har forbedret seg har trenden i markedet vært å bevege seg mot de mindre prikkene som brukes i dag.
Montering
Det finnes flere ulike mønstre for montering av reflekssikter. Det store antallet proprietære løsninger faktum at produsentene ikke har blitt enig om en entydig standard kan være med på å redusere brukeradopsjon og øker innlåsing til proprietære systemer.
Parallellitet
Det er viktig at siktet monteres parallelt eller pekende litt ned sammenlignet med løpsaksen. På mange pistoler peker pipen litt ned sammenlignet med toppen av glidestykket, typisk 1-2 grader (17-35 mrad, 60-120 MOA). Følgelig må siktet også monteres pekende noe nedover, slik at siktesporet vil sitte dypere fremme i glidestykket.
Monteringsmønstre
Noen kjente monteringsmønstre inkluderer:
På noen montasjer brukes metriske skruer, selv om sikteprodusenten anbefaler tommeskruer (eller vice versa). Med nedsenkede skruer kan dette ødelegge siktet eller montasjen siden nedsenkede metriske skruer har 90 graders vinkel, mens unified-skruer har 82 graders vinkel.
Skruer
Ulike produsenter bruker flere ulike typer skruetyper for å feste siktene til basen både når det kommer til gjenger, lengde og skruehode.
Akersveien (Oslo)
Akersveien (1-39, 2-28B) er en gate i Oslo i bydel St. Hanshaugen, fra krysset Akersgata/Thor Olsens gate/Ullevålsveien til Gamle Aker kirke.
Tidligere utgjorde Akersveien sammen med den nåværende Akersgata veien mellom Akershus slott og Gamle Aker kirke.
Langs Akersveien ligger blant annet St. Olav domkirke og en rekke andre katolske institusjoner, gammel trehusbegyggelse fra forstaden Bergfjerdingen, Vår Frelsers gravlund, Egebergslottet og Statistisk sentralbyrå. Området rundt nedre del av veien kalles gjerne Lille Vatikanet pga. den store konsentrasjonen av katolske institusjoner.
Kule (ammunisjon)
Kule er navnet på prosjektilet i en patron.
Kulene kom som ammunisjon med de første skytevåpnene. I begynnelsen var kulen en rund klump (derav sitt navn) av bly, siden kom jern og stål. Skytevåpenet ble ladet ved at krutt ble helt inn i løpet og kulen sluppet ned, for så å bli «pakket sammen» ved hjelp av en lang metallstav. På midten av 1800-tallet ble det vanlig å sette kulen inn i en hylse med krutt (patron), og formen ble avlang. For våpen som pistol og maskinpistol forble den avrundet i tuppen, mens den for rifler og maskingevær er blitt konisk (spisset i front), for å minske luftmotstanden og gi bedre gjennomslagskraft. Den store hovedvekten av kuler er i dag en helmantlet variant (blykjerne med en kobberomslutning), men det finnes fortsatt varianter kun i bly. Varianter av helmantlet er panserbrytende og sporlys. Sistnevnte inneholder magnesium, som er lettantennelig og gir en lysende prosjektilbane for å vise hvor skuddet går i mørket. Panserbrytende har en kjerne av stål eller wolfram (wolframkarbid), noe som gir muligheten for å trenge gjennom pansrede kjøretøy.
Ojiva (estadística)