cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tootie Robbins
James Elbert "Tootie" Robbins (født 2. juni 1958 i Windsor i Nord-Carolina, død 2. august 2020) var en profesjonell amerikansk fotballspiller som spilte offensive lineman i National Football League (NFL) fra 1982 til 1993.
Opsund
Bydelen ligger på Tunøya, og avgrenses av Glengshølen i vest, Glomma i nord og øst og Sarpsborg sentrum i sørvest. Sentrum og Opsund ligger på hver sin side av jernbanen og Sarpsborg stasjon. På andre siden av Glomma ligger Hafslundsøy, og i 2017 ble en gangbro mellom Krabbens brygge på Opsund og Bruveien på Hafslundsøy ferdigstilt.
Tootie Robbins
Liv
St. Louis Cardinals plukket ham opp i fjerde runde av NFL Draft i 1982, og han spilte right tackle for laget fra 1982 til 1991, og fulgte med laget da det flyttet til Phoenix i 1988. Han stilte til start i 122 kamper med cardinals, inkludert en rekke på 32 kamper på rad.
Robbins døde 2. august 2020 av covid-19 i en alder av 62 år.
Kvernes prestegård
Kvernes prestegård (gnr. 22 ) ligger nordøst for Kvernes kirke og Kvernes stavkirke. Kirkene er oppført på prestegårdens grunn, og prestegården har gitt navn til bygda og sognet.
Hovedbygningen ble oppført i 1908–10. Det er en toetasjers bygning med valmtak og liggende panel. Borgstuen er oppført rundt 1840. Det er et laftebygg i to etasjer med skifertekket saltak og stående panel. Et naust med torvtak er oppført i 1790. Borgstuen og naustet er fredet.
Erdinç Kebapçı
Erdinç Kebapçı (født 27. juni 1993) er en tyrkisk skytter som konkurrerer i hagle.
Han representerte Tyrkia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 29 i trap.
Hurup
Hurup er en stasjonsby i Thy i Nordvestjylland, Thisted kommune, Region Nordjylland, med 2,717 innbyggere i januar 2019. Hurup ligger cirka 30 km sør for Thisted og 30 km nord for Struer, og Primærrute 11 går rett forbi byen. . Sekundærrute 545 passerer også nord for byen. Fra 1970 til 2007 var Hurup administrasjonssentrum i Sydthy kommune.
Byen har, i likhet med området rundt, opplevd fallende befolkningstall siden 1980-tallet, fra 2.811 innbyggere i 1983 til 2.717 innbyggere i 2019.
Navn og etymologi
Hurup omtales i 1435 som Hvrup, og navnet kommer av mannsnavnet Hughi og endingen -torp, som betyr utflytterby.
Geografi og klima
Byen ligger ca 43 meter over havet, på øya Vendsyssel-Thy. Gjennomsnittstemperaturen er 7,7°C, med gjennomsnitt i august på 15,6°C som den varmeste måneden og 0,1°C i februar som den kaldeste måneden. Gjennomsnittlig nedbør er 855 mm, og den tørreste måneden er april med 43 mm og den våteste er oktober med 105 mm gjennomsnittlig nedbør.
Historie
I 1682 var Hurup en landsby med 6 gårder og 3 hus med jord. Hurup sogn hadde 33 gårder. I 1875 omtales Hurup som by med «Hurup med Kirke, Præstegaard og Skole». Hurup stasjonsby utviklet seg etter at jernbanen Struer – Thisted ble etablert i 1882. Ved århundredskiftet bestod Hurup av kirke, prestegård, skole, pogeskole, realskole, legebolig, Thylands Bank (opprettet 1895), hotell, avholdshjem, bryggeri, markedsplass, kjøpmannsforretninger, maskinfabrikk og jernstøperi, meieri, ullspinneri med varmbadeanstalt, eksportslakteri, sementtakstensfabrik, jernbane- og telegrafstasjon, og postekspedisjon samt var valgsted for amtets 3. folketingskrets.
Hurup vokste betraktelig rundt århundreskiftet, og nådde 751 innbyggere i 1906, 1.015 innbyggere i 1911 og 1.316 innbyggere i 1930. Under andre verdenskrig ble dansk politi satt ut av spill høsten 1944, da opprettet Hurup håndverker- og borgerforening et eget vaktvern på 160 mann. Fra 1970 til 2007 var Hurup administrasjonssentrum i Sydthy kommune.
I 1910 ble Hurup-steinen funnet ved Hurup kirke. Denne runesteinen ble lagd cirka år 970–1020, og inskripsjonen sier «Thormod rejste(?) denne/disse (?sten) efter N.N, sin fader/broder, en god (?dreng/thegn).» På 1960-tallet ble Hurup byhøj grav ut, dette er en boplass fra cirka år 200 f.Kr - 200 e.Kr.
Hurup i dag
Byen preges i dag av et næringsliv basert på produksjonsbedrifter med mye ufaglært arbeidskraft. Den største bedriften er Ideal Combi, som produserer vinduer og sysselsetter ca 300 mennesker. Nabobedriften er Huma Madrasser, og andre bedrifter her er N. C. Christensen & Sønner (i dagligtale Hurup THY) og Bach Composite Industry. Hurup Møbelfabrik gikk konkurs i 2012.
Heltborg Museum ligger i tidligere Heltborg skole øst for Hurup, og har en permanent utstilling av maleren Jens Søndergaard. Vest for byen ligger Ashøj, som er et samlingssted der det bl.a. arrangeres friluftsspill. Hurup kirke er fra 1100-tallet.
Skogslandbruk
Skogslandbruk (engelsk: agroforestry) er anvendelsen av trær og busker i tradisjonelt landbruk. Trær som plantes på åkrer tilfører jorden næring, gir skygge og beskytter uttørring samt forhindrer erosjon. Skogslandbruket er et dynamisk og naturlig landbrukssystem som kombinerer trær med grønnsaker og/eller husdyrhold.<
NM i friidrett 1953
Norgesmesterskapet i friidrett 1953 bestod av flere arrangementer som i 1953 kåret norgesmestere i friidrettsøvelsene.
Hovedmesterskapet ble arrangert på Trondheim stadion i Trondheim 14.–16. august. Arrangører var SK Freidig og Trondheim & Omegn Friidrettskrets. Kongepokalvinnere ble Sverre Strandli og Anne Marie Woldseth.
Følgende øvelser ble arrangert utenfor hovedmesterskapet:
Rory Stewart
Roderick (Rory) James Nugent Stewart (født 3. januar 1973 i Hongkong) er en britisk forfatter, dosent, diplomat og politiker. Han var medlem av Underhuset for valgkretsen Penrith and the Border siden 2010 for Det konservative partiet fram til 3. september 2019, deretter som uavhengig representant. Han besatt en rekke stillinger i regjeringene til Theresa May, og var minister for internasjonal utvikling fra mai til juli 2019. Stewart er forfatter av flere bøker, blant annet reiseskildringer fra Asia.
Francisco Boza
Francisco Boza (født 19. september 1964) er en peruansk skytter som konkurrerer i hagle.
Han representerte Peru under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 28 i trap. Han vant sølvmedalje under Sommer-OL 1984, og har deltatt i totalt 8 OL.
Bolsón Cove
Bolsón Cove er en bukt innerst i Flandres Bay, som ligger like øst for Etiennefjorden, langs vestkysten av Graham Land. Den ble først kartlagt av Belgica-ekspedisjonen ledet av Gerlache, 1897–99. Navnet er nedtegnet på et argentinsk kart fra 1954 og er skildrende siden «bolsón» er spansk for en stor veske.
Pelayo
Pelayo eller Pelagius av Asturias (spansk: Don Pelayo, født ca. 685, død 737) var en vestgotisk adelsmann som grunnla Kongedømmet Asturias nord på Den iberiske halvøy. Ved sin seier i slaget ved Covadonga, er han blitt kreditert for å ha startet gjenerobringen, reconquista, av halvøya fra de muslimske maurerne.
Pelayo er et symbol for spansk enhet, og blir regnet som en forgjenger til det moderne spanske kongedømmet. Som en følge av dette har arvingen til den spanske tronen helt fra 1388 hatt tittelen fyrste/fyrstinne av Asturias. Hulen i Covadonga, der Pelayo er begravet, er et valfartssted og blir hvert år besøkt av tusener av spanske og latinamerikanske katolikker og nasjonalister. Ved inngangen til hulen står et skilt med teksten: Aqui, al nombre de la Madre de Dios, de entre las rocas, sobre las cumbres, surgió España (Her, i Guds mors navn, frem fra klippene og fjelltoppene, oppsto Spania).
Historiske kilder
De viktigste kildene til Pelayos liv og karriere er to latinske krøniker skrevet på slutten av det 9. århundre i riket han grunnla. Den første er Chronica Albeldensis, skrevet i klosteret San Martín de Albelda ca. 881, og som er bevart i Codex Vigilanus, som ble oppdatert frem til 976. Den andre er Alfonso III's krønike, som ble revidert tidlig i det 10. århundre og bevart i to teksttradisjoner som avviker i flere viktige passasjer: Chronica Rotensis, bevart i Roda Codex og Chronica ad Sebastianum, angivelig skrevet av Sebastian, biskop av Salamanca og Ourense (910-913). De eneste sannsynlige tidligere skriftlige kildene som disse krønikeskriverne kunne få informasjon fra, er kongelister.
Opphav
Pelayo var ifølge Chronica Albeldensis sønn av Favila, dux (hertug) av Gallaecia. Denne kilden nevner at Favila ble drept av kongesønnen Witiza. Alfonso IIIs krønike kaller Pelayo sønnesønn av Chindasuinth og nevner at sønnen hans, Favila, ble blindet i Córdoba etter ordre fra Witiza.
Bakgrunnen for Pelayos opprør
Pelayos liv er, av mangel på dokumentasjon, blitt gjenstand for myter og spekulasjoner.
Det nevnes hans spente forhold til den brutale og uærlige herskeren Witiza, som han skal ha måttet flykte til Jerusalem for å unnslippe. Pelayo skal ikke ha returnert før Witiza var død, og da skal han ha begynt i tjeneste hos Witizas etterfølger Roderik. Da begynte en konflikt med Witizas sønn og hans bror, biskop Oppa av Sevilla. Etter et tapt slag mot disse, skal Pelayo ha flyktet, og tatt med seg en skatt som han hadde ervervet i Jerusalem. Denne skal han ha gjemt på Monte Sacro, nær Oviedo. En annen tradisjon hevder at Munuza, den berberske guvernøren i Iegion (enten Gijón eller León) tiltrukket av Pelayos søster. Pelayo motsatte seg ekteskap mellom dem, og Munuza ga derfor ordre til Tariq ibn Ziyad, om å fange Pelayo og sende ham til fengsel i Córdoba, hovedstaden i det muslimske emiratet.
Slaget ved Covadonga
Pelayo har på et tidspunkt gjort opprør; slike opprør av lokale myndigheter mot sine overordnede var et vanlig foretagende i det vestgotiske Spania. En muslimsk hær ble sendt mot ham under ledelse av Alkama og den kristne biskopen i Sevilla, Oppa, bror til Witizas sønn. De kristne kildene oppgir at så mange som 240 000–400 000 maurere ble sendt mot de gjenværende 31 krigerne til Pelayo (antagelig sterkt overdrevne tall). At Alkama var general og at det var en biskop av Sevilla som heter Oppa blant hans menn, er generelt akseptert. En kamp ble utkjempet i nærheten av Covadonga (i Monte Auseva eller i Monte Libana) der Alkama ble drept og Oppa fanget. Mauriske beskrivelser av hendelsen omtaler arrogant Pelayo og hans lille styrke som «tretti ville esler» som ikke kunne utgjøre noen trussel, mens den kristne tradisjonen fremhever Pelayos seier over en stor overmakt som en inngripen fra Gud. Kampen er vanligvis datert til 718 eller 719, mellom guvernørene al-Hurrs og as-Shams regjeringsperioder, selv om noen har datert det så sent som 722 og Chronica Albeldensis daterer det (feilaktig) til 740-årene.
Asturernes fyrste
Etter å ha blitt valgt til princeps (fyrste, høvding) av asturerne etter den vestgotiske tradisjonen, valgte Pelayo Cangas de Onís som sin hovedstad. Chronica Rotensis sier dette om fyrstevalget:
Hans rike, først sentrert i det østlige Asturias, vokste raskt. Han giftet bort datteren Ermesinda til den fremtidige asturiske kongen Alfonso I, sønn av Pelayos østlige nabo, hertugen Peter av Cantabria. Pelayo regjerte i atten eller nitten år til sin død i 737, da han ble etterfulgt av sin sønn Favila.
Han ble begravet i kirken Iglesia de Santa Eulalia kirke i nærheten av landsbyen Corao, nær Cangas de Onís. Hans levninger ble senere overført av kong Alfonso X til Covadongas hellige hule, i tillegg til levningene av hans kone Gaudiosa og hans søster.
Pour le Mérite
Pour le Mérite (fransk for «For fortjeneste»), også kjent som Blauer Max, er en tysk orden, opprinnelig innstiftet i 1677. Den var Preussens høyeste militære orden og ble særlig berømt under første verdenskrig. I 1852 ble det innstiftet en fredsklasse av ordenen, særlig innrettet mot vitenskap og kunst. Mens den militære avdeling av ordenen ble avskaffet med Det tyske keiserrikets fall i 1918, har avdelingen for vitenskap og kunst overlevd som et ordenssamfunn organisert som en fri forening av lærde og kunstnere.
Harald Kesja
Harald Kesja (ca. 1080–1135) var en dansk kongesønn og riksforstander.
Pour le Mérite
Bakgrunn og utvikling
Ordenen ble innstiftet i 1667 under navnet Orden de la générosité. I forbindelse med Fredrik II av Preussens tronbestigelse i juni 1740 fikk ordenen navnet Pour le Mérite. Under Fredrik II ble det foretatt 924 tildelinger. Den første tiden ble ordenen tildelt både sivile og militære, men utover 1700-tallet ble militære mottagere stadig mer dominerende. Under Fredrik Vilhelm II ble omkring 1600 personer tildelt ordenen, og under etterfølgeren Fredrik Vilhelm III ble det inntil 1812 utnevnt 924 riddere. Ordenen ble under Fredrik Vilhelm III også tildelt Preussens allierte, inkludert 240 russiske offiserer. Den 18. januar 1810 kunngjorde kong Fredrik Vilhelm III at ordenen heretter kun skulle tildeles tjenestegjørende militært personell for innsats i kamp mot fienden.
Harald Kesja
Han var sønn av kong Erik Ejegod, konge av Danmark 1095–1103 og en ukjent frille. Han var bror til Knud Lavard og kong Erik Emune.
Pour le Mérite
Bakgrunn og utvikling
Da det i 1852 ble innstiftet en fredsklasse av ordenen, til anerkjennelse av fortjenester av vitenskap og kunst, fikk denne et ordenstegn som var helt forskjellig fra de militære ordenstegn. Mens tildeling av Pour le Mérite for militære fortjenester ble innstilt ved monarkiets fall i 1918, har Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste i 1924 og 1952 gjenoppstått som et fritt ordenssamfunn.
Harald Kesja
Harald Kesja gjorde krav på kronen, men ble drept av sin bror, Erik. Erik drepte også de fleste av Haralds sønner. Selv om han ikke får tronen selv, fungerer han som riksforstander 1103-04 for sin far mens han er på pilegrimsferd i Jerusalem. Som stedfortreder blir han kjent som hardhendt og grusom. Dette er sterkt medvirkende til at han ikke blir valgt som konge når faren dør i 1103 på Kypros. Danske høvdinger valgte da heller Niels, en av Svend Estridsens sønner.
Pour le Mérite
Pour le Mérite som militær fortjenstorden
Fra 1810 av fungerte Pour le Mérite som en orden til belønning av innsats i strid. Ordenen ble tildelt under krigene Preussen var involvert i på 1800-tallet, men nøyaktige oppgaver over antall tildelinger er ikke kjent.
Harald Kesja
I 1134 kåret jyderne ham som konge.
Pour le Mérite
Pour le Mérite som militær fortjenstorden
I 1866 innstiftet Vilhelm I en storkorsklasse av den ellers enklassige ordenen. Denne ble tildelt i meget begrenset omfang. Kronprinsen, den senere Vilhelm I, og prins Fredrik Karl av Preussen, ble som de første utnevnt til storkors med stjerne av ordenen. I 1878 ble tsar Aleksander II av Russland utnevnt til storkors med stjerne og året etter ble samme ære feltmarskalk Helmuth von Moltke til del.
Under første verdenskrig ble ordenen særlig berømt. Selv om den kunne tildeles alle militære, ble den særlig kjent som en orden for det nylig grunnlagte luftvåpenet, Luftwaffe. I utgangspunktet ble den gitt til piloter som hadde skutt ned åtte fiendtlige fly. Max Immelmann ble den første piloten som mottok den, og etter ham ble den kjent som den blå Max blant hans pilotkolleger. Antallet seire som ble krevet for å få ordenen øket i løpet av krigen, og ved slutten av krigen var kravet tyve. I løpet av første verdenskrig ble det utnevnt 687 riddere, og 122 personer mottok ordenstegnet med eikeløv, indikasjonen på tildeling for annen gang.
Mottagere av ordenen var pålagt alltid å bære den når de var i uniform.
Insignier
Ordenstegnet for den militære avdeling av Pour le Mérite består av et blåemaljert malteserkors i gull. Korset bærer ordenens navn samt en kronet F. I korsvinklene står prøyssiske ørner i gull. Ved gjentatt tildeling ble ordenstegnet hengt i båndet under i et ledd utformet som eikeløv.
Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste
Antallet medlemmer ble satt til maksimalt 30 medlemmer, som alle måtte være tyske. Ut over dette kunne det også innvelges et tilsvarende antall medlemmer fra andre land, likevel slik at det aldri kunne være flere utenlandske enn tyske medlemmer. Ved valg av ordenens ledelse og ved innvalg av nye medlemmer hadde kun ordinære tyske medlemmer stemmerett.
Innstilling av utnevnelser under nasjonalsosialismen
Som fritt ordensselskap fortsatte ordenen å rekruttere nye medlemmer på fritt grunnlag. I 1929 ble den første kvinne, kunstneren Käthe Kollwitz, innvalgt i ordenen. I 1933 ble billedhuggeren Ernst Barlach innvalgt som medlem. Begge utnevnelser ble mislikt av nasjonalsosialistene, og i 1935 fikk ordenskansleren, Max Planck, beskjed om at videre utnevnelser burde innstilles. Selv om de nasjonalsosialtiske myndighetene vurderte å oppløse ordenen, skjedde dette likevel ikke. I stedet innstiftet Hitler Tysk nasjonal pris for kunst og vitenskap, som var ment å skulle belønne samme personkrets.
Ved slutten av andre verdenskrig var det tilbake bare et fåtall av ordenens medlemmer.
Forbundsrepublikken: Andre nyinnstiftelse
I 1952 tok forbundspresident Theodor Heuss initiativ til å gjenopprette ordenen, men også denne gang som et ordenssamfunn av lærde og kunstnere innenfor en rettslig fri forening. Ordenen ble innstiftet som fri forening på den historiske innstiftelsesdatoen 31. mai 1952. Det var på det tidspunkt kun tre gjenlevende tyske medlemmer av ordenen i dens tidligere form, orientalisten Enno Littmann, dirigenten Wilhelm Furtwängler og militærhistorikeren Hermann von Kuhl. Littmann ble ved gjeninnstiftelsen i 1952 ordenskansler. Forbundsrepublikkens president påtok seg å være ordenens beskytter.
Selv om ordenen formelt og juridisk er en forening, har ordenen Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste et halvoffisielt preg. Forbundspresidenten har overtatt rollen som beskytter for ordenen, og dens sekretariat er lagt til innenriksdepartementet. Ordensinsigniene er offentlig eiendom.
Mottagere
Personer som har mottatt ordenen inkluderer kunsthistorikeren Erwin Panofsky, forfatteren Thomas Mann og legen Albert Schweitzer.
Gecko
Gecko er den delen av Mozilla-prosjektet som viser websider. Den er ikke en nettleser, men brukes av nettlesere for å vise sidene. Den ble opprinnelig utviklet for Netscape, men andre nettelsere kan også bruke Gecko.
Abundantia
Abundantia er en gudinne eller personifikasjon av overflod i romersk mytologi. En finner framstillinger av henne på seinere romerske mynter med overflødighetshorn som hun øser ut gaver av.
Abundantia ble brukt som symbol på rikdommen keiseren sikret Romerriket. En ofret mat og drikke til henne for å få grøde og rikdom. I middelalderen ble gudinnen omtalt som Domina Abundia i litteratur. På fransk het hun Dame Habonde, seinere Fée Abonde.
Det finnes også en hellig Abundantia som skal ha dødd i 804.
Asteroiden 151 Abundantia har navn etter gudinna.
Canna
Canna (skotsk-gælisk: Eilean Chanaigh eller Canaigh ) er en liten øy på vestkysten av Skottland. Den er den vestligste og tredje største øya i øygruppen Small Isles i indre Hebridene. Den har landforbindelse med den mindre øya Sanday, og disse to øyene regnes som ett lokalsamfunn. Selv om store deler av kysten av øya er bratt, har den relativt godt jordbruksland, og har vært bebodd siden neolittisk tid. Det er flere synlige fornminner fra forskjellige perioder i øyas historie.
Canna har vært eid av klosteret på Iona og av forskjellige klaner. På 1800-tallet hadde øya en befolkning på flere hundre mennesker, men folketallet falt drastisk etter tvangsfordrivelsene kjent som «Highland Clearances». Ved siste offisielle folketelling i 2001 var antallet fastboende nede i 6 personer, men har tatt seg opp de siste årene til 21 personer i 2010.
Øya ble i 1936 kjøpt av John Lorne Campbell, som bosatte seg på øya og utøvde et aktivt og idealistisk eierskap. Han var også en ivrig folkorist; han og hans kone Margareth Fay Shaw arbeidet aktivt for å kartlegge og bevare gæliske sanger og fortellinger. Deres hjem Canna House huser en av verdens fineste samlinger av skotsk-gæliske sanger og tekster. I 1981 ga Campbell øya til National Trust for Scotland (NTS). NTS eier og driver øya i dag. NTS har aktivt arbeidet for å beholde bosetting på øya, blant annet gjennom en kampanje i 2006 med formål å få familier til å flytte til Canna.
Canna og Sanday har et rikt fugleliv, særlig hekkebestanden av toppskarv har vært regnet som viktig. Det har vært en markert nedgang i fuglebestanden de siste tiårene, noe man tror skyldes en stor bestand av rotter som plyndret reir. Rottebestanden ble utryddet under et stort prosjekt i regi av NTS og Royal Zoological Society of Scotland, avsluttet i 2006.
Beliggenhet
Canna er den tredje største og den vestligste av øyene i øygruppa Small Isles i de Indre Hebridene. Øya har landforbindelse med den mindre naboøya Sanday ved en bro, og over sandbanker ved lavvann.
Paweł Spisak
Paweł Spisak (født 29. september 1981) er en polsk rytter som spesialiserer seg i feltritt. Under Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt, der han ble utslått i runden før finalen.
Canna
Beliggenhet
Canna ligger vest for Rúm, som er den største øya i Small Isles, nesten ti ganger større enn Canna. Sørøst for Rúm ligger den nest største øya Eigg, og Muck, som er den fjerde største, om lag halvparten så stor som Canna.
Small Isles ligger sør for Skye og nord for øyene Coll og Mull. Vest for øygruppa ligger et åpent havstykke kjent som Sea of Hebrides, mellom Canna og South Uist i de Ytre Hebridene.
Canna er den 46. største øya i Skottland.
Areal og geologi
Canna er ca. 7 km lang i retning øst vest, og ca. 1,5 km bred nord sør. Sanday ligger like sør for østenden av øya. Canna har et areal på 11,48 km² (13,51 km² med Sanday). Bebyggelsen er konsentrert på sørøstdelen av øya mot Sanday. Her er det også en naturlig god havn.
Det høyeste punktet på øya er Càrn a' Ghaill øst på øya som er 210 meter over havet, på vestsiden ligger Ceann Creag-airige som er 149 moh. Midt på øya er det en grunn dal tvers over øya. Med unntak av sørsida er kysten av Canna bratt med mange klipper, også frittstående klippesøyler helt eller delvis omgitt av sjøvann (engelsk «stack»). Kjente klippeformasjoner er søylene Iorcail, Dùn Beag og Dùn Mòr, og Compass Hill lengst øst på øya. Compass Hill har sitt navn fordi den er dannet av tuff med så høyt jerninnhold at det kan påvirke kompassene i skip som seiler forbi. Berggrunnen på øya er i hovedsak basalt lavastein. Sør for øya, mellom Canna og Hyskeir ligger skjærene Humla og An-Stèid.
Dyreliv
Canna er kjent for sitt rike fugleliv, og har siden 1938 vært et verneområde for fugl. 150 arter har vært observert på øya og 71 har hekket der. 14 forskjellige arter hekker fast på Canna ang Sanday, med en samlet bestand på ca. 15 000 fugler (se tabell under). Hekkekolonien av toppskarv regnes som den viktigste; tidligere representerte den 2 % av bestanden i Europa, og er i dag den nest største i Skottland. Det er også store hekkekolonier av lomvi, alke og lunde.
Rovfugler som musvåk og havørn forekommer også på Canna. Det er flere sjeldne sommerfuglarter på øya, noe som ble kartlagt av John Lorne Campbell. Til sammen er 280 arter av sommerfugler eller møll registrert på Canna. Det er også en forekomst av småskogmus (Apodemus sylvaticus) på øya, en rase som ble bragt dit i norrøn tid. Utenfor øya er det mulig å se både gulflankedelfin og andre mindre hval-arter.
Husdyr tilknyttet gårdsdriften på øya er først og fremst kveg av rasen «Highland cattle» og sau. På grunn av de bratte klippene er gjerding og vedlikehold av gjerder avgjørende for at dyr skal kunne beite trygt. Det drives også med høns i mindre målestokk, for selvforsyning av egg.
Brunrotter truet fuglebestand
Flere fuglebestander har opplevd en dramatisk nedgang. Havlirebestanden ble redusert fra rundt 3000 i 1972 til å nesten være utryddet i 2004. Skarvebestanden har blitt halvert de siste ti årene, og bestanden av alke er redusert til en fjerdedel av hva den har vært. Årsaken til dette ble antatt å være en voldsom økning av bestanden av brunrotte på øya.
Brunrotten hadde blitt utilsiktet importert til Canna for flere hundre år siden, men tidligere har bestanden vært holdt i sjakk av strenge vintre og aktiv jakt med rottegift og feller på de bebodde delene av øya hvor rottene søkte seg vinterstid. Bestanden økte imidlertid dramatisk fra slutten av 1900-tallet, sannsynligvis som følge av mildere vintre. Bestanden ble anslått til å kunne være så høy som 10 000 individer, og rottene drev utstrakt rov mot hekkende fugler.
Det ble vurdert som nødvendig å utrydde bestanden ved hjelp av rottegift, og for at dette ikke skulle utrydde bestanden av småskogmus ble en forplantningsdyktig bestand på 150 skogmus fjernet fra øya av Royal Zoological Society of Scotland. Disse ble så satt ut igjen da rottene var antatt fjernet mot slutten av 2006. Utryddelsen av brunrotter kostet £500 000.
Regionens tidlige historie
Canna ligger i et område hvor kildene til tidlig historie er sparsomme. I tidlig historisk tid dominerte det irsk-skotske kongedømmet Dalriada områdene på begge sidene av North Channel, sundet som skiller øyene Irland og Storbritannia. På den skotske siden var senteret for Dalriada regionen i dag kjent som Argyll og Bute, fra 700-tallet sentrert rundt Oban. Om Small Isles og Canna var del av dette kongedømmet, er ifølge Alex Woolf usikkert.
De ytre Hebridene og de nordlige av de indre Hebridene var under norrøn kontroll fra 800-tallet. Graden av gælisk innflytelse i området rundt Canna under prosessen kjent som opprinnelsen til kongedømmet Alba er ikke kjent. Hebridene var åpenbart kristnet før vikingene kom, men om kristendommen vedvarte på øyene gjennom norrøn tid, er usikkert. Det kan ha vært en gælisk befolkning som levde på øyene under norrønt styre, og som både overleverte kristne tradisjoner og bidro til kristningen av de norrøne innflytterne. Det er også mulig at øyene ble gjenkristnet i takt med kristningen av de norrøne på Irland og i Northumbria.
Fornminner
Canna har vært bebodd siden neolittisk tid, det er flere gamle fornminner på øya.
Sørvest på øya ligger et sted kjent som Sgorr nam Ban-naomha, «de hellige kvinnenes gressbakke». Dette er et sted som bare er tilgjengelig fra sjøen i godt vær, men det er tydelige spor etter tidlige bygninger, med rester av en mur rundt. På 1800-tallet trodde folk at stedet hadde en helbredende kilde, og at nonner hadde hatt tilhold her. Tre steiner med innrissede kors ble funnet innenfor murene i 1994.
Det er et keltisk høykors som fortsatt står i nærheten av kirken i A'Cill, sannsynligvis på sitt opprinnelige sted. Toppen og den ene sidearmen er borte, og den gjenværende strukturen er 2,11 meter høy. Dette korset er rikt dekorert med figurer. Det er også funnet noe som sannsynligvis er nederste del av enda et keltisk kors, datert til 900-tallet, med figurer som tyder på norrøn innflytelse. Motivet har blitt sammenlignet med motiv fra vognen som ble funnet ved Osebergskipet, og kan forestille Gunnar i ormegården fra sagnet om Sigurd Fåvnesbane.
På øya finnes et tidlig gravsted, som ifølge lokale tradisjoner tilhørte en vikingkonge. Graven er kjent som Uamh Rìgh Lochlainn, (graven til kongen av Norge). Det er sikkert at ingen konge med herredømme over Norge kan være gravlagt på Canna, men dersom det er en grav (det har ikke vært gjort arkeologiske undersøkelser) kan den meget vel ha tilhørt en norrøn eller norrøn-gælisk stormann. Dette er en rektangulær struktur, ca. 2x10 meter, på et gressdekket framspring under klippene.
Øst på Canna ligger ruinene av en mindre borg fra 1600-tallet, kjent som An Coroghon (Coroghon Castle). Den ligger på toppen av den ca. 30 meter høye bratt klippen Dùn Mòr, nord for fergeleiet i A' Chill. Klippen har flat topp, og er omgitt av vann på tre sider, og forbundet med land over smal rygg. Borgen ble beskrevet i 1772 som
Ifølge tradisjonen ble denne borgen brukt som fengsel, hvor en sjalu ektemann holdt sin hustru innesperret på slutten av 1600-tallet. Campbell har knyttet denne tradisjonen til Donald MacDonald fra Clanranald, og hans hustru Marion MacLeod.
Omtale av Canna i tidlige kilder
Donald Monro beskrev i 1549 øya (som han kaller «Kannay») som
Eiendommene til Iona-klosteret etter Reformasjonen i Skottland i 1560, og Canna kom i Clanranalds eie. På slutten av 1500-tallet heter det at Canna ble «brent med ild» (engelsk:«burned with fire» under en feide mellom Clanranald og klan Maclean.
Etter jakobittenes opprør i 1745 kom et engelsk marinefartøy til Canna 3. april 1746. Mannskapet forlangte 20 kyr, som øyboerne pliktskyldigst gav dem. Skipet ble imidlertid liggende i fire dager siden det ikke var vind, og mannskapet klaget over at dyrene de hadde slaktet begynte å lukte. De krevde 20 nye kyr. Det mente den lokale fogden (Bailie) var urettferdig, og han klaget til en av skipets offiserer, hvorpå offiseren Fjorten dager senere, 18. april, fortelles det at «Kong Georgs menn» «jaget Cannas kvinner», som måtte gjemme seg for dem i bortgjemte grotter og under klipper. En gravid kvinne døde etter å ha blitt jaget av 12 menn.
Den skotske poeten Alasdair MacMhaighstir Alasdair var bailie på Canna fra 1749 til 1751.
1800-tallet
Ved begynnelsen av 1800-tallet kom Clanranald i økonomiske problemer og solgte det meste av jorden de hadde kontrollert, inkludert Canna. En hel industri med dyrking og brenning av tare for framstilling av soda vokste fram på de skotske øyene ved begynnelsen av 1800-tallet. Canna hadde på denne tiden sin høyeste befolkning noen gang, med over 421 mennesker registrert i 1821. Denne tareindustrien var imidlertid en boble som sprakk, og etter dette solgte Clanranald til Donald MacNeil i 1827.
Bortgangen fra det gamle klansystemet og nye eieres søken etter profitt førte til at øyboerne som leide jord på Canna, i likhet med i områdene rundt, ble utsatt for en rekke tildels brutale tvangsflyttinger og utkastelser. Disse prosessene er kjent som «the Higland Clearance». Canna ble «ryddet» i 1851, og mange hus ble brent. Kombinert med uår og nedgang i tareindustrien førte dette til at folketallet sank dramatisk. Mange emigrerte til Canada og USA, eller flyttet til dårligere gårder på Sanday.
I 1881 solgte MacNeil øya til Robert Thom, en skipsreder fra Glasgow. Hans familie eide øya fram til 1936.
John Lorne Campbell og NTS
1936 ble øya kjøpt av den skotske folkloristen John Lorne Campbell og hans kone Margareth Fay Shaw Campbell. Campbell var en ivrig samler av sanger og dikt fra den skotskgæliske tradisjon, og deres hjem Canna House huser i dag en stor samling av tekster og lydopptak samlet av Campbell. Han var også utdannet innen jordbruk, og vektla en økologisk og bærekraftig drift av øya. John døde i 1994, mens Margareth bodde i Canna House til hun døde i 2004, 101 år gammel.
John og Margareth Campbell ga øya vederlagsfritt til stiftelsen National Trust for Scotland i 1982, siden da har stiftelsen drevet øya. NTS administrerte øya fra et kontor i Inverness fram til 2010 da Stewart Connor ble ansatt som residerende bestyrer.
Folketall
Det finnes opptegnelser over folketallet helt tilbake til 1500-tallet, de tidligste for Canna og Sanday under ett.
Bebyggelsen på Canna er konsentrert rundt landsbyen A' Chill sørøst på øya, hvor landforbindelsen til Sanday er. I alle praktiske henseender er Canna og Sanday sammen ett lokalsamfunn, og innbyggertall for Canna inkluderer normalt også husstandene på Sanday. Ved folketellingen i 1991 ble Sandayboerne også offisielt oppført som hjemmehørende på Canna (20 innbyggere i 6 husstander), mens det i 1981 og 2001 ble skilt mellom de to øyene. Ved siste offisielle folketelling i 2001 hadde øya et folketall på 6 (12 med Sanday). . I 2006 hadde de to øyene en samlet befolkning på 16. I 2010 var folketallet oppe i 20.
Befolkningsveksten de siste årene skyldes en kampanje fra NTS for å bevare bosetting og levende lokalmiljø på Canna og Sanday. I oktober 2006 gikk NTS ut i media og søkte etter familier som kunne tenke seg å bosette seg på øya. Den var en global annonsering som fikk stor oppmerksomhet og respons. Det kom over 400 svar på utlysningen, fra så forskjellige plasser som Sverige, Tyskland, India og Dubai. To familier ble utvalgt, den første ankom Canna sommeren 2007 og den andre i begynnelsen av 2008.
Infrastruktur
Det er daglig fergeforbindelse med Mallaig på fastlandet, fergen anløper også de andre bosatte øyene i Small Isles, Eigg, Muck og Rùm. I 2005 ble det også bygget en kai som gjør det enklere å få kjøretøy på land. Fergen kan ta biler i tillegg til passasjerer, men besøkende får likevel ikke lov til å ta med bil uten spesiell tillatelse fra NTS. Den gamle gangbroen av tre som forbandt Canna og Sanday, ble ødelagt av uvær i januar 2005. En ny kjørebro mellom øyene sto ferdig i 2006. Veiene på øya er private, og beboerne er fritatt fra å betale veiavgift.
Øya har elektrisitetsforsyning gjennom tre dieseldrevne generatorer. Strømforsyningen er avslått mellom midnatt og klokken 6 om morgenen. Alternative strømforsyningsilder har vært utredet, uten at noen mer tilfredsstillende løsninger er funnet.
Det er også et knøttlite postkontor og en rød telefonkiosk. Øya har bredbånd, men ikke mobildekning. Øya har ikke egen butikk. Ett enkelt lokalt frimerke ble utgitt i 1958 av John Lorne Campbell, daværende Laird of Canna. Frimerket viser Compass Hill og to havlirer. Bruk av frimerket er frivillig, og alle inntekter fra salget går til Shipwrecked Mariners Society. Frimerket selges kun på øyas lokale postkontor, og brukes av turister som ønsker å sende post fra øya.
Bygninger
Det er rundt 20 bygninger til sammen på øyene. Skolen ligger på Sanday, og etter å ha vært nede i én elev er elevtallet nå fire. Befolkningen på Canna har tradisjonelt vært katolske. Kirken som blir brukt av øyboerne, ligger på Canna. Denne kirken er fra rundt 1770 og kalles Cill Chaluim-chille (Columbas kapell). Det er også to andre kirker på øyene. St. Columbas presbyterianske kirke ble bygget på Canna i 1913 av den daværende eieren av øya, Alan Thom. Den er sjelden i bruk i dag.
Eaglais naoimh eamoin (St. Edwards kirke) ligger på Sanday. Den ble bygget i 1889. Denne kirken ble avvigslet i 1963, og ble renovert og gjort om til et studiesenter for gæliske språk. Senteret ble åpnet 5. juni 2001 av Prinsesse Anne av Storbritannia, til en kostnad av 860 000 £. Bygget ble aldri tatt i bruk som senter, og NTS hevder at bygningen aldri ble vind- eller vanntett etter renovasjonen.
Nei til oppdrettslaks
I 2010 ønsket John Fredriksens selskap Marine Harvest å etablere et anlegg for oppdrettslaks ved Canna. Det planlagte anlegget skulle ha seks heltidsarbeidsplasser, og ytterligere to deltidsansatte. NTS hadde lenge arbeidet for å skaffe flere arbeidsplasser til øya, men valgte å la beboerne selv bestemme om de skulle akseptere dette forslaget. Øyboerne takket nei, etter en avstemning hvor resultatet ble åtte stemmer mot og sju stemmer for. «Med en så knapp margin er det klart at øya var splittet. Majoriteten forsto at prosjektet godt kunne føre med seg en viss økonomisk velstand og bærekraftighet, men fant det vanskelig å forene dette med de miljømessige konsekvensene,» uttalte en talsmann for øyboerforeningen Canna Community Association etterpå.
Juneteenth
Juneteenth (en portmanteau av juni og nittende på engelsk ), også kjent som Freedom Day, Jubilee Day, Liberation Day og Emancipation Day, er en årlig markering og feiring 19. juni til minne om avskaffelsen av slaveriet i USA. Fra 2021 er dagen offentlig fridag for føderalt ansatte i USA.
Datoen markerte opprinnelig bare frigjøringen av de siste slavene i Texas etter at «Nordstatene» (Unionen, USA) hadde vunnet over «Sørstatene» (Amerikas konfødererte stater, CSA) i den amerikanske borgerkrigen 1861–1865. 19. juni 1865, dagen etter at den føderale hæren hadde inntatt byen Galveston og kontrollen over Texas, erklærte unionsgeneralen Gordon Granger slaveriet i staten for avsluttet med sin «Militærordre nummer 3» (General Order No. 3). Ordren gjentok bestemmelsen i emansipasjonserklæringen fra 1863 der president Abraham Lincoln forbød slaveri i Sørstatene.
Juneteenth ble først bare feiret av svarte amerikanere i Texas. I dag markerer alle femti delstater minnedagen i en eller annen form. Frigjøringsdagen har også blitt en feiring av afroamerikansk kultur.
Bakgrunn
Emansipasjonserklæringen (Emancipation Proclamation) hadde offisielt gjort slaveri forbudt i Texas og de andre statene i Konføderasjonen nesten to og et halvt år tidligere. Sørstatenes nederlag og kapitulasjon i borgerkrigen i løpet av april 1865 betydde at ordren om slavenes frigjøring fortløpende trådte i kraft. Men i Texas, den mest avsidesliggende av slavestatene, var slavenes frigjøring bare sporadisk før Grangers kunngjøring.
Selv om Juneteenth ofte er regnet som slutten på slaveriet i USA, opphevet Lincolns frigjøringserklæring slaveriet bare i de territoriene eller statene som var i opprør mot føderalstaten USA. Delaware og de andre unionsstatene der slaveri fremdeles var lov og ble praktisert, ble ikke berørt av erklæringen. Noen av disse avsluttet slaveriet selv, men grensestatene beholdt det frem til 6. desember 1865, da endelig ratifisering av den trettende grunnlovsendring (Thirteenth Amendment) opphevet alt slaveri utenom straffarbeid.
Markering og offentlig fridag
Juneteenth ble tidlig markert med årlige feiringer i Galveston. Texas lovfestet dagen som merkedag i 1979. I 2008 hadde halvparten av de amerikanske delstatene vedtatt dagen for å feire frigivelsen av slavene.
I 2021 vedtok Kongressen at Juneteenth er offentlig fridag for føderalt ansatte. Det ble vedtatt enstemmig av Senatet, mot 14 stemmer i Representantenes hus og sanksjonert av president Joe Biden 16. juni 2021.
Now, Diabolical
Now, Diabolical (utgitt 2006) er det sjette studioalbumet til det norske black metal-bandet Satyricon. Albumet inneholder blant annet de populære låtene «K.I.N.G.» og «The Pentagram Burns» som også eksisterer som musikkvideo. Albumet inneholder også bonussporet «Storm (Of the Destroyer)» på både LP-platen og Scarecrow Records sitt begrensede CD-opplag.
Landdagen i hertugdømmet Westfalen
Landdagen i hertugdømmet Westfalen, også kalt den westfalske Landstenderforsamling og Landdagen i Arnsberg var en lovgivende standsforsamling som eksisterte i hertugdømmet Westfalen i senmiddelalderen og tidlig moderne tid. Landdagen ble etablert i Arnsberg 1482 og eksisterte frem til 1806. Den var sammensatt av riddergods- og bykurier og dannet en motvekt mot de absolutistiske ambisjonene til de katolske kurfyrstene av Köln som også var landherrer og hertuger.
Afroman
Joseph Edgar Foreman (født 28. juli 1974), bedre kjent under scenenavnet Afroman, er en amerikansk rapper, sanger, låtskriver og multiinstrumentalist. Han er kjent for sangene «Because I Got High» og «Crazy Rap», som begge ble utgitt i 2001 og var med på albumet hans The Good Times. Afroman ble nominert til en Grammy-pris i 2002.
Ali Mirzaei
Ali Mirzai (iransk: علی ميرزايی født 28. januar 1929, død 18. juli 2020) var en iransk vektløfter som deltok i de olympiske leker i 1952 i Helsingfors.
Mirzai vant en olympisk bronsemedalje i vektløfting under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han kom på tredjeplass i den letteste vektklassen, bantamvekt, opp til 56 kg, bak Ivan Udodov fra Sovjetunionen og Mahmoud Namdjou fra Iran. Mirzai løftet sammenlagt 300,0 kg, 7,5 kg mindre enn sølvmedaljevinneren.
Toril Charlotte Ulleberg Reynolds
Toril Charlotte Ulleberg Reynolds (født 26. mars 1987) er en norsk politiker (FrP). Hun er statssekretær for olje- og energiminister Kjell-Børge Freiberg (i permisjon fra stillingen 1. oktober 2017 til 4. oktober 2018).
Pål Arne Davidsen
Pål Arne Davidsen (født 9. mai 1979) er en norsk politiker (Fremskrittspartiet). Davidsen har mastergrad fra 2006 i sammenlignende politikk ved Universitetet i Bergen. Davidsen var statssekretær i Utenriksdepartementet under Erna Solbergs regjering fra 16. oktober til 22. november 2013, da han ble erstattet av Morten Høglund. Ellers har han hatt rådgiverstillinger i Fremskrittspartiets stortingssekretariat, Norad og Rud Pedersen Public Affairs Company.
Toril Charlotte Ulleberg Reynolds
Hun har studert juss ved Universitetet i Oslo fra 2008 til 2013.
Pål Arne Davidsen
Davisen er oppvokst i Kasfjord ved Harstad.
Tetsuya Tateno
Tetsuya Tateno (født 5. august 1991) er en japansk friidrettsutøver som konkurrerer i hekkeløp. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i de innledende rundene på 400 meter hekk.
Han Nijssen
Han Nijssen (født	1935 i Amsterdam, død 2013) var en nederlandsk iktyolog. Han var kurator ved Zoölogisch Museum i Amsterdam.
Nijssen jobbet mye med fisk fra Sør-Amerika, og har beskrevet blant annet Corydoras weitzmani og Corydoras xinguensis. I samarbeid med Isaac Isbrücker beskrevet han blant annet gruppen Hypancistrus, zebramallen (Hypancistus zebra), og panda-pansermalle. Han samarbeidet også med Sven O. Kullander.
Artene Corydoras nijsseni og panda-dvergciklide (Apistogramma nijsseni) er oppkalt etter ham.
Fernando Borello
Fernando Borello (født 12. februar 1980) er en argentinsk skytter som konkurrerer i hagle.
Han representerte Argentina under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 31 i trap.
Jordi de Déu
Jordi de Déu (senere Jordi Johan; død ca. 1418) var en katalansk skulptør innen gotisk kunst. Han var født i Messina på Sicilia og var av gresk opprinnelse.
Han ble kjøpt som slave i Barcelona av den spanske skulptøren Jaume Cascalls, som lærte ham opp i sin kunstart, den katalanske skole av gotiske skulptur. Det første vitnemål av Jordi som arbeidende ved sin mesters side var på de kongelige graver i cistercienserordenens Pobletkloster i 1363. Han samarbeidet også på apostlerstatuene for portalen på Tarragonakatedralen (1370–1377).
Etter Cascalls' død utnevnte kong Peter IV av Aragon ham til leder for arbeidene med de kongelige graver i 1381. I 1385 utførte han en altertavle (retabel/alterdekorasjon) i byen Vallfogona de Riucorb, og det påfølgende året en altertavle i alabast av sankt Laurentius for kirken i Santa Coloma de Queralt. I Barcelona bestilte biskop Ramon d'Escales skulpturer fra ham for koret i byens katedral, foruten også andre verker i den samme kirken. Senere mottok han en kommisjon for femti kapiteler i benediktinerklosteret Santa María de Ripoll i den nordlige byen Ripoll.
Senere arbeidet han med de gotiske dekorasjonene i Barcelonas rådhus.
Begge hans sønner, Antonio og Pere Johan, ble også skulptører.
The Ghost House
The Ghost House er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av William C. deMille.
Handling
Det sies at det gamle Atwell-hjemmet er hjemsøkt. MJeremy Foster, en gartner, er faktisk leder for en gjeng kriminelle som bruker eiendommen som et gjemmested. De gjør sitt beste for å holde liv i de lokale historiene om spøkelser på området.
Men til tross for alle disse ryktene, bestemmer de fattige søstrene Lois og Alice Atwell seg for å flytte inn i - noe de tror - er det tomme familie-hjemmet. Dette fører til en rekke uforutsette hendelser, både for de to søstrene og for de kriminelle som holder til der.
Elliptoleus
Elliptoleus er en slekt av biller i underfamilien Platyninae i familien løpebiller.
Levevis
Artene lever i fjellskoger.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mexico og det aller sørligste USA.
Heandaratjohka
Elva har utspring som flere små bekker som renner ned nordsida av fjellet Čuđerášša. Elva renner derfra mot øst over en vegetasjonsfattig slette, før den går inn i det rundt 3 kilometer lange elvegjelet Heandaratávži. Den snur deretter mot nord og ut på ei ny slette, hvor den har svært lite fall og deler seg opp i flere separate løp. Elva krysser Fylkesvei 98 like før samløpet med Luoppaljohka.
Keratroides angulosus
Keratroides angulosus er en art i slekten Keratroides innenfor tangloppefamilien av ordenen Senticaudata, som inngår i gruppen av amfipoder.
Kate Mulgrew
Hun har spilte i tallrike TV-show, teaterforestillinger og filmer hvor hun har fått flere priser for sitt skuespill, blant annet OBIE Award og Saturn Award. Hun er i tillegg et aktiv medlem av Nasjonalt råd for Alzheimers sykdom, og er stemmen for Clevelands Metro Health System.
Tidlig liv
Mulgrew ble født i 1955 i Dubuque i Iowa hos foreldrene Thomas James «T.J.» Mulgrew II, entreprenør, og Joan Virginia Mulgrew (døpenavn Kiernan), kunstmaler, begge katolikker av irsk avstamming. Kate Mulgrew var den nest eldste av åtte søsken. Hun gikk på Walhert High School i Dubuque. Da hun var 17 år gammel kom hun inn på skuespillerskolen Stella Adler Conservatory of Acting tilknyttet New York University i New York City. Hun forlot New York etter det første året og mottok sin akademiske grad i 1976.
Karriere
Mulgrews tidligste karriere har inkludert å portrettere figuren Mary Ryan i to år for såpeserien Ryan's Hope (1975) hvor hun ble en favoritt hos publikum og er fortsatt assosiert med serien lenge etter at det ble nedlagt. Mulgrew har forblitt venner med sin tidligere medspiller Ilene Kristen og presenterte en særskilt såpeoperapris til seriens skaper Claire Labine i 1995. Mens hun fortsatt deltok i Ryan's Hope spilte hun også rollen som «Emily» i American Shakespeare Theatres produksjon av Our Town i Stratford i Connecticut. I 1979 spilte hun rollen som Kate Columbo i Mrs. Columbo, en TV-serie som ble laget særskilt for henne.
I 1993 skilte Kate Mulgrew seg fra sin ektemann Robert H. Egan etter tolv års ekteskap. I 1995 ble skilsmissen endelig og hun drev akkurat på å selge huset da hun fikk rollen som kaptein Kathryn Janeway i Star Trek: Voyager. Geneviève Bujold, som hadde fått rollen, forlot innspillingen etter to dager med produksjon under begrunnelsen at TV-serier var for krevende. Mulgrew gjorde TV-historie ved å bli den første kvinnelige kaptein i en ledende rolle. Voyager var det første TV-showet som ble vist på den nye UPN-kanalen og det eneste TV-showet på denne kanalen som gikk i hele syv år. Mulgrew fikk i 1998 prisen Saturn Award for beste TV-skuespiller for rollen som Janeway. Hun var også stemmen til figuren Janeway i videospillet bygget på TV-serien. I løpet av Voyager spilte hun også rollen som Titania i de animerte seriene Gargoyles og Riddler's Moon.
Mulgrew hadde opprinnelige gjort audition på tape for rollen som kapteinen Nicole Janeway, men hun var ikke fornøyd med sin prestasjon og gjorde ny audition i egen person noen få uker senere. Den samme dagen ble Genevieve Bujold framfor Mulgrew valgt for å spille Janeway, men da Bujold forlot innspillingen ble Mulgrew valgt til å erstatte henne. Etter å akseptert rollen krevde hun at figurens fornavn ble endret fra «Nicole» til «Kathryn», noe produsentene gikk med på. Hun har uttalt at «Jeg er stolt av arbeidet ettersom jeg tror jeg har skapt en liten forskjell i kvinner i vitenskap. Jeg vokste til virkelig å elske Star Trek: Voyager, og ut av en besetning på ni har jeg fått tre flotte venner, jeg greide å oppdra to barn. Jeg tror, «Det er bra. Jeg har brukt meg selv bra.»
Etter Star Trek
Etter at Voyager ble avsluttet etter syv sesonger gikk Mulgrew tilbake til teateret spilte i forestillingen Tea at Five hvor hun var den eneste skuespilleren, en monolog basert på Katharine Hepburns memoarer Me: Stories of My Life. Stykket ble en kritikersuksess og hun mottok to priser for forestillingen. I 2006 spilte hun The Exonerated i London. Våren 2007 aksepterte hun en ny rolle i NBCs TV-serie The Black Donnellys som Helen Donnelly. Serien gikk i kun en sesong og tok deretter hovedrollen i et off-Broadway-stykke kalt Our Leading Lady av Charles Busch hvor hun igjen fikk en pris for sin innsats.