cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Madabakartet
Historie
Madabakartet viser Jerusalem med Nea (Nykirken), som ble innviet den 20. november, 542 e.Kr. Bygninger som er reist i Jerusalem etter 570 e.Kr. finnes ikke avbildet, noe som avgrenser tidfestingen for når kartet ble laget til mellom 542 og 570 e.Kr. Mosaikken ble laget av ukjente kunstnere, sannsynligvis for det kristne samfunnet i Madaba, som på den tiden var sete for biskopen. I 614 ble Madaba erobret av det persiske rike. På 700-tallet fikk umajjadene, de muslimske herskerne fjernet en del figurative motiver fra mosaikken. I 746 ble Madaba stort sett ødelagt av et jordskjelv og siden forlatt. Mosaikken ble gjenoppdaget i 1894, under byggingen av en ny greskortodoks kirke på stedet der oldstidskirken stod. I de følgende tiårene ble store deler av mosaikkartet skadet av branner, aktiviteter i den nye kirken og av effekten av fuktighet. I desember 1964 ga Volkswagenstiftelsen Deutscher Verein für die Erforschung Palästinas («Det tyske samfunnet for utforskning av Palestina») 90 000 DM for å redde mosaikken. I 1965 restaurerte og konserverte arkeologene Heinz Cüppers og Herbert Donner de gjenværende restene av mosaikken.
The Early Beatles
Sporliste
Albumet inneholder elleve av de fjorten sangene fra gruppens første britiske LP, Please Please Me. Sangene som ikke er inkludert her er: «I Saw Her Standing There» (inkludert på Meet the Beatles!), «Misery», og «There's a Place». De to siste sangene kom til slutt ut på en Capitol LP-utgivelse i 1980, på den amerikanske versjonen av albumet Rarities.
Madabakartet
Beskrivelse
Gulvmosaikken befinner seg i apsiden av Sankt Georgskirken i Madaba. Det er ikke orientert mot nord som moderne kart, men mot øst, mot alteret på en slik måte at posisjonen på stedet på kartet sammenfaller med de faktiske kompassretninger. Opprinnelig målte mosaikken 21 x 7 m, og bestod av over to millioner tessera. Det er nå 16 x 5 m.
The Early Beatles
Sporliste
Selv om Vee Jay hadde lagd fire Beatles-album fra disse innspillingene (alle hadde kommet på listene), solgte fortsatt albumet etter å ha blitt gitt ut på Capitol og kom seg inn på top 50.
Madabakartet
Topografisk representasjon
Mosaikkartet avbilder et område fra Libanon i nord til Nildeltaet i sør, og fra Middelhavet i vest til Den østlige ørkenen. Blant andre særtrekk er avbildinger av Dødehavet med to fiskebåter, en mangfoldighet av broer over Jordan, og fisk som svømmer i elven. Videre finner vi en løve som trekker seg vekk fra Dødehavet (gjort nesten ugjenkjennelige ved at det er lagt inn tilfeldige tessera (mosaikkbiter) under en periode med ikonoklasme), mens den jager en gaselle i Moabørkenen, palmeomringet Jeriko, Betlehem og andre bibelske-kristne steder. Kartet kan delvis ha tjent til å gjøre det enklere for pilegrimene å orientere seg i Det hellige land. Alle landskapsenheter er merket med forklaringer på gresk. I en kombinasjon av sideperspektiv og fugleperspektiv avbildes omtrent 150 byer og landsbyer, alle avmerket også med tekst.
Det største og mest detaljerte elementet er den topografiske avbildingen av Jerusalem, i sentrum av kartet. Mosaikken vise tydelig mange viktige strukturer i Gamlebyen i Jerusalem: Damaskusporten, Løveporten, Den gylne porten, Sionporten, Den hellige gravs kirke, Davidstårnet og Cardo Maximus. Den gjenkjennelige avbildningen av byens topografi gjøre mosaikken til en nøkkelkilde til det bysantinske Jerusalem. Det har også enestående detaljerte avbildninger av byer som Neapolis, Ashkelon, Gaza, Pelusium og Charachmoba, hver av dem nesten detaljert nok til å kunne beskrives som gatekart.
Vitenskapelig viktighet
Madabas mosaikkart er den eldste kjente geografiske gulvmosaikk i kunsthistorien, og viktig i forbindelse med lokalisering og verifikasjon av bibelske steder. Studier av kartet spilte en viktig rolle i å besvare spørsmålet om den topografiske plasseringen av Ashkelon (Asqalan på kartet).
I 1967 avslørte utgravninger i Det jødiske kvarter i Jerusalem Nea kirke og Cardo Maximus akkurat der Madabakartet hadde angitt.
Kopier av Madabakartet
En kopi av Madabas mosaikkart befinner seg i samlingen til Det arkeologiske instituttet ved Georg-August-Universität Göttingen. Det ble laget i løpet av bevaringsarbeidet i Madaba i 1965 av arkeologer ved Rheinisches Landesmuseum, Trier. En annen kopi, laget av studenter ved Madaba mosaikskole er i foajéen i Akademisches Kunstmuseum i Bonn.
John Joseph O’Connor
John Joseph O'Connor (født 15. januar 1920 i Philadelphia i USA, død 3. mai 2000 i New York City) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av New York 1984–2000.
Bakgrunn
John Joseph O'Connor var det fjerde av fem barn av Thomas O’Connor og Mary Gomble O'Connor. Moren var konvertert fra jødedommen, og ifølge utsagn i 2014 fra søsteren til da avdøde John Joseph vokste søsknene opp med mange jødiske tradisjoner i hjemmet, og de var da etter en vanlig jødisk forståelse selv jøder, skjønt John ikke visse om dette.
Da han var 16 år begynte O'Connor ved presteseminaret St. Charles Borromeo Seminary i Philadelphia, og begynte der sine studier i katolsk teologi.
Prest
Den 15. desember 1945 ble han presteviet av biskop Hugh Louis Lamb, som var hjelpebiskop i Philadelphia. Deretter var fader O'Connor sjelesørger i erkebispedømmet i syv år; fra 1953 virket han så i nesten 27 som militærsjelesørger. Han var feltprest i Koreakrigen, og ble med tiden forfremmet til grad av Rear Admiral.
Biskop, erkebiskop
Pave Johannes Paul II utnevnte ham i 1979 til titulærbiskop av Cursola og militærbiskop i de amerikanske væpnede styrker. Han ble bispeviet av pave Johannes Paul II den 27. mai 1979. Medkonsekratorer var kuriebiskopene erkebiskop Duraisamy Simon Lourdusamy og erkebiskop Eduardo Martínez Somalo.
Kardinal
Han ble kreert til kardinal den 25. mai 1985 av pave Johannes Paul II, med Santi Giovanni e Paolo som tittelkirke. Kardinal O'Connor ble ansett som kirkelig konservativ og markerte seg for sitt sterke engasjement for arbeideres rettigheter og for de fattige.
Da O'Connor ble 75 år, og dermed den alder da biskoper anbefales å søke avskjed, skrev han til Paven og bad om dette - i pakt med kirkeloven, med Johannes Paul bad ham fortsette. I 1999 ble han disagnostisert med hjernesvulst. Han fortsatte å tjene som erkebiskop til sin død.
Kardinal O'Connor hadde hatt den senere kardinal Theodore McCarrick som prest i i sitt erkebispedømme, og utviklet over tid en voksende skepsis. Den da erkebiskop i Newark ble en kandidat til erkebispestolen Washington, og kardinal O'Connor var blant dem Vatikanet komsulterte. I oktober 1999 skrev O'Connor i sitt svarbrev med en oppsummering av ting han festet lit til av rykter om McCarrick og som pekte mot selksuelle fremstøt mot prestekandidater. O'Connor konkluderte: «I regret that I would have to recommend very strongly against such promotion.» McCarrick fant ut om brevet fra kontakter i kurien og i august 2000, flere måneder etter O'Connors død,skrev han et brev som tilbakeviste dette, og som overbeviste paven om at han kunne promoveres til erkebiskop av Washington. Noen ny forespørsel til kardinal O'Connor var ikke lenger mulig. Han døde den 3. mai 2000.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
QuakeNet
Quakenet et nettverk på chatteprotokollen IRC. Nettverket er oftest brukt i sammenheng med multiplayer-spill, eller gaming.
Nettverket er mye brukt til å finne motstandere for kamper mellom lag/klaner i spill som for eksempel Counter-Strike, Call of Duty og Quake.
Metode brukt for å finne motstandere
«gamerdude101: LF 5on5 server off noob»
Public Enemies
Public Enemy eller Public Enemies (fra engelsk: samfunnsfiende) har flere betydninger og kan vise til:
Ramstadstrond
Ramstastronde eller Ramstastrondi som det egentlig skrives er et område på solsiden i Skjåk som går langs Rv15 på andre siden av Ottaelva. Området starter ved Marlo skole og strekker seg hele veien frem til Lom kommune. De østligste gårdene ligger i Lom, men det er ingen bru over. Skoleelever herfra går derfor på skole i Skjåk kommune.
Liga Naţională de hochei
Liga Naţională de hochei er den høyeste divisjonen i ishockey i Romania. Den er organisert av det rumenske ishockeyforbundet.
Sluttspillmestere
Totalt antal romansk mesterskap
Haug kirke (Eiker)
Haug kirke er en enskipet langkirke av naturstein og opprinnelig reist i middelalderen, trolig omkring år 1200–1250. Kirken ble reist ved Hokksund (navnet kan være avledet fra Haugsund ) i Øvre Eiker kommune, nå Viken fylke. I 1323 nevner pave Johannes XXII kirken i et middelalderdokument og lover avlat til dem som på visse dager besøker Haug kirke «...som er reist til de samme apostlers Peters og Paulus' ære...». Av middelalderens steinkirke, som besto av vesttårn, skip og kor med apside, er bare vesttårnet og skipets vestmur er bevart.
Administrativ inndeling
Haug kirke var i middelalderen tillagt erkeprestembedet ved domkapitlet i Oslo mot at erkepresten holdt «vicarius» (sogneprest) i Haug. Etter reformasjonen i Norge ble Haug kirke hovedkirke i Eiker prestegjeld. Kirken har tradisjonelt tilhørt Oslo bispedømme, men da Tunsberg bispedømme ble opprettet i 1948 ble de to tidligere fylkene Vestfold og Buskerud inkludert i det nye bispedømmet.
Kirken ble prostesete da Eiker prosti ble skilt ut fra Drammen prosti i 1970. Prosten har imidlertid nå tilhold ved Haug menighetssenter og kirkene i norske prostier har siden begynnelsen av 2000-tallet lik status, samtidig som prestegjeldene ble avviklet som administrerende enhet i Den norske kirke.
Datering
Bokverket «Våre kirker» daterer Haug kirke til år 1152, men oppgir ingen troverdige kilder som kan sannsynliggjøre en slik datering. Det kan være en forveksling med oppdagelsene under de arkeologiske utgravningene i kirken i 1960-årene, men funnene derfra bekrefter ikke en så tidlig datering.
Under de arkeologiske utgravingene i kirken ble det funnet spor etter seks jordgravde stolper i jordlaget under kirkegulvet i steinkirken, noe som vitner om at det sannsynligvis har stått en stavkirke der før steinkirken ble reist. Stavkirken ble sannsynligvis reist midt på 1100-tallet. Foruten sporene etter stavkirken ble det under utgravningene i 1962 også funnet mynter fra Håkon Håkonssons tid, slik at man kunne datere steinkirken til første halvdel av 1200-tallet.
Den første steinkirken var bygget i romansk stil. Byggematerialet var naturstein, og flere steder i tårnet er det fortsatt synlige rester av disse gråsteinsmurene. Denne kirken er sannsynligvis i all hovedsak den samme som er avbildet på et kart over prestegården mer enn 500 år seinere. Her ser en tydelig at taket er mye brattere og tårnhjelmen er høyere og spissere enn på dagens kirke, tårnet raget hele 50 meter over bakken. De arkeologiske utgravningene viser dessuten at den opprinnelige gråsteinskirken var noen meter kortere og litt smalere enn dagens.
Endringer
En oppmåling viser at tårnet måler cirka 10,75 cm fra øst til vest. Bredden i øst er cirka 10 m, mens den i vest er cirka 9,5 m. Høyden på tårnmuren er cirka 22 m over fundamentene. Skipets fundamenter viser at det målte cirka 17,5 x 10 m innvendig. I vest er det utvendige målet 14,3 m, så murene er tykke. Koret har opprinnelig vært 5 x 5 m innvendig, og østmuren har hatt en cirka 4,3 m bred åpning mot en avsluttende apside. Fundamentene tyder på at apsiden har vært noe smalere enn åpningen, og at det har vært et sprang i åpningens sider som har gjort apsidemunningen.
Apsiden ble revet i middelalderen og koret utvidet mot øst. Det beholdt trolig bredden, men ble forlenget med cirka 6 m til cirka 11 m innvendig. Nordmuren ble imidlertid cirka 50 cm lenger enn sørmuren, så østmuren ble skjev. Muren i koret var opprinnelig cirka 2 m tykk, men etter utvidelsen var muen cirka 1,4 m tykk.
Inntil kirketårnet ligger det private gravkammeret som Jørgen von Cappelen lot bygge etter kona Magdalena Darjes døde i 1769. Det sto ferdig i 1771. Cappelen eide Fossesholm herregård og døde selv i 1786. Et såkalt «benhus» ble oppført der i 1802, men plasseringen er ukjent.
Brannen i 1818
Lynet slo ned i tårnet på kirken den 14. juni 1818 og middelalderkirken ble satt i brann. Alt inventar gikk tapt, utenom en døpefont av kleberstein fra 1300-tallet, som i dag står i våpenhuset. Altertavlen ble også reddet, men den var så ødelagt at man isteden valgte å få laget en ny altertavle. Den ble gjort av Peter Petersen. Maleriet i storfeltet er Korsfestelsen, malt etter Frederik Petersens alterbilde i Sandar kirke, og i gavlfeltet er det malt en sol. Den gamle altertavlen ble benyttet i bedehuset i Vestfossen når det ble innviet til kapell i 1902. Først i 1975 ble altertavlen restaurert etter brannen, og når Vestfossen kirke ble bygget i 2010 ble den flyttet dit.
Det tok tid å gjenreise kirken etter brannen, og nye kirkeklokker kom først i 1824, Petersens altertavle var på plass i 1838, og først i 1860 tok en seg råd til å kjøpe inn et nytt orgel. Kirken har et kraftig tårn som var middelalderkirkens vesttårn. Murene som hadde blitt gjenreist var utført på rimeligste måte, og det viste seg å være en sparepolitikk som ble kostbar. I 1856 overtok allmuen eierskapet av kirken. Omkring 1860 var kirken rett og slett i ferd med å rase sammen, og det ble besluttet å gjennomføre omfattende reparasjoner både av koret og skipet.
Arkitekten Wilhelm Hanstein ga Haug kirke det karakteristiske eksteriøret som den har hatt siden, med et tårn som var 20 meter lavere enn det opprinnelige og et bredt kirkeskip med forholdsvis flatt tak. De cirka 2 m tykke murene i skipet og koret ble revet og et nytt og større skip og kor med 60–80 cm tykke teglmurer ble oppført. Et sakristi som sto på nordsiden av middelalderkoret ble revet i 1861–1862 og erstattet av en nytt inntil østgavlen i det nye koret, slik at den samlede lengden på kirken ble cirka 46,5 m. Innvendig fikk den nye kirken to gallerier, det ble forandret i 1962 da det var en ny ombygging. Det var Arnstein Arneberg som tegnet et interiør i ny-klassisistisk stil med kun et galleri. Korhimlingen er dekorert av Anders Ragnvald Andersen, som også var en av Arnebergs samarbeidspartnere når det gjaldt utsmykningen av Oslo rådhus.
Inventar og annet
Under de arkeologiske utgravningene i 1960-årene ble det avdekket flere gravkamre, der prominente eikværinger har ligget opp gjennom historien. De eneste levningene som lå på plass var imidlertid de av oberstløytnant Friderich Christian Richelieu, offiseren som på begynnelsen av 1700-tallet eide både Hassel Jernværk og Sem setegård.
Utenfor kirken lå den såkalte «ridesteinen», en rundkamp (L 1,3 m, B 0,9 m, H 0,4 m) bestående av en gråaktig, lagdelt, skiferlignende bergart. Ved en kontrollregistrering av kulturminner i 2015 var imidlertid ridesteinen fjernet.
Orgelet fra 1860 med 13 stemmer var laget av Eriksen og Svendsen. I 2004 ble det anskaffet et nytt Ahrend-orgel med 22 stemmer, organist siden 1997 er Abram Bezuijen.
Kirkesølv: Døpsfat 1963, to store lysestaker i messing, alterkalk 1676, oblateske 1706, dåpsfat i messing 1717, vannmugge i messing 1840, vinmugge og oblateske 1859.
Kirkegården
Haug kirke har egen kirkegård med leggplass. Den middelalderske delen ligger i tilknytning til kirken og beskyttes av en mur mot vest og sør, for øvrig har den nettinggjerde (oppført i 1986). Leggplassen er utvide en rekke ganger, blant annet i 1857, 1879 og 1902. Den nyeste delen strekker seg fra nordsiden av Kirkeveien og nord-nordvestover langs østsiden av Kirkealeen til Haugveien.
UFC 46
UFC 46: Supernatural var et MMA-arrangement i regi av UFC i Las Vegas, Nevada, USA 31. januar 2004. Hovedkampen var en tittelkamp mellom Randy Couture og Vitor Belfort, den andre kampen i det som skulle bli en trilogi. Arrangementet var også UFC debut for fremtidig weltervekt tittelholder Georges St-Pierre.
Sailor Roberts
Brian «Sailor» Roberts (født 7. mars 1931, død 23. juni 1995) var en amerikansk profesjonell pokerspiller. Før han begynte å spille pokerturneringer profesjonelt var Roberts en såkalt rounder som reiste rundt og livnærte seg av pokerspilling med andre spillere som Doyle Brunson og Amarillo Slim. Han var også en meget god bridge-spiller.
Roberts vant hovedturneringen i 1975 World Series of Poker og innkasserte samtidig $ 210 000.
Nord-Korea under Vinter-OL 2010
Nord-Korea deltok i Vinter-OL 2010 i Vancouver, Britisk Columbia, Canada i 2010 med tilsammen 2 deltakere, en mann og en kvinne.
Landets olympiske komite er Nord-Koreas olympiske komité.
Fot per sekund
Fot per sekund (engelsk: foot per second, flertall: feet per second) er ofte en henvisning til en måleenhet basert på imperial foot, og fra 1959 international foot. Måleenheten er i mange deler av verden idag erstattet av SI-systemets meter per sekund. I USA benyttes fot per sekund fortsatt som enhet. Vanlige forkortelser er fps, ft/s og ft/sec.
Fot som grunnenhet finnes i et utall historiske varianter, og dermed vil også fot per sekund'' finnes i like mange varianter. Dette kan føre til tolkingsproblemer når enheten brukes i historiske kilder. For å vite nøyaktig hva enheten tilsvarer må en vite den historiske konteksten.
Hjemmelading
Enheten brukes også av enkelte i Norge til hjemmelading av ammunisjon (mens andre isteder bruker meter per sekund). Skytekronografer til måling av utgangshastighet på prosjektiler kan ofte veksle mellom å vise fot eller meter per sekund ved å endre på innstillingene. Ladedata fra USA oppgis ofte i ft/s.
1 fot per sekund tilsvarer:
Sturlas vei (Oslo)
Sturlas vei (1A–15, 2–16) er en vei på Holmen i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går fra Holmenkollveien til Arnebråtveien.
Veien fikk navn i 1953 etter Sturla Tordsson, far til Snorre Sturlason. Tidligere het veien Snorres vei.
Veien har villabebyggelse.
Discomiks
En discomiks er innspilling av en sang på en måte som er beregnet på å oppildne lyttere og dansere ved å ta i bruk itererte gjentakelser av sangens vers, overganger og refrenger med breaks og orkestrelle opptrappinger.
En typisk discomiks pleide å starte med å introdusere melodien gjennom en orkestrell opptrapping for på den måten å lokke lytterne ut på dansegulvet, deretter fulgte breaket som innledning til versene, overgangene og refrengene. Så, med fullt akkompagnement fra orkester (og dermed også topp oppmerksomhet og tenning hos lytterne) ville sangen igjen breake, noe som ville gi et slags pusterom og spent forventning om hva som snart skulle komme. Nok en orkestrell opptrapping ville så følge som hadde som funksjon å øke den psykologiske spenningen gjennom sangens avslutning og fram til slutten.
Discomiksing av sanger som metode ble benyttet av musikkbransjens dyktigste innspillingsteknikere og miksere for å oppnå at publikum på dansegulvet kom i en slags naturlig ekstase.
Prinsefisk
Prinsefisk, eller torsk i fløtesaus, er en matrett. Navnet prinsefisk har den etter at kronprins Karl av Sverige og Norge (visekonge på tidspunktet) og kronprins Vilhelm III av Nederland fikk retten servert under et besøk i Bergen 22. juli 1856. Middagen fant sted i en paviljong oppført mellom der Ole Bulls plass og Logen nå er.
Hovedingrediensen er torskefiletstykker som er dampet på forhånd. Disse legges i en hvit saus tilsatt fløte og hummer, blåskjell eller reker, gjerne med noe av væsken de har skilt ut. Krydringen er opp til kokken.
Vanlig tilbehør utenom poteter, er gulrøtter, som noen bruker å legge i sausen.
Varianter
Også annen fisk kan brukes, noe som vil endre smaken. En variant bruker ost som smakstilsetning i sausen.
Stemmeskifte
Stemmeskifte betegner en fase som både gutter og jenter gjennomgår i puberteten, den merkes nesten ikke eller ikke på jenter.
Som oftest rundt 13–16 årsalderen begynner stemmen å forandre seg, som regel gradvis, men hos noen kan det nærmest skje over natten. Dette er veldig vanlig før kjønnene å merke til i 13-16 års alderen. Økt produksjon av det mannlige kjønnshormonet testosteron i kroppen fører til at blant annet stemmebåndene i strupehodet blir lenger og tykkere, slik at stemmen blir dypere.
Strupehodet forandrer også form, det begynner også å stikke ut i halsen – det som kalles adamseplet. Noen ganger kan stemmen bli hes og sprekke opp i lyse toner.
Fjærkjøl
Fjærkjøl er en type kjøl av tre brukt i noen robåter.
På fjærkjølen er det to «vinger» som stikker nesten vannrett ut til hver sin side øverst. Hver av disse to – nokså tynne – «vingene», kalles en fjær, samme ord og betydning som fjær på et pløyd panélbord (se pløyde bord). Til fjærene saumes (klinkes) bunnbordene i båten fast.
På en del eldre robåter var fjærene svært brede, gjerne 10–12 cm hver. Sammen med selve kjølen, kunne altså fjærkjølen på det bredeste bli opptil 30 cm bred, og utgjøre en ikke ubetydelig del av båtbunnen. Idag er de fleste fjærkjøler kun 10–12 cm brede i alt.
For å lage fjærkjøl i ett stykke, må båtbyggeren hogge den ut av et ganske grovt emne. Dette er mye, tungt og vanskelig arbeid, og mye trevirke går til spille. Derfor har en god del båtbyggere gått over til andre måter å lage kjøl på; forskjellige slags stokk-kjøler, eller sammenlimt fjærkjøl, der kjølfjærene utgjøres av et eget vannrett bord som limes oppå det loddrette kjølbordet.
Det er særlig båter på Vestlandet (Sørvestlandet, Midtvestlandet, Nordvestlandet) som bygges med fjærkjøl (f. eks. båttypene hardangerbåt, oselver, masfjordsbåt, sognebåt, sunnfjordsbåt, nordfjordsbåt, nordmørsbåt).
Troy Perkins
Troy Perkins (født 29. juli 1981 i Springfield i Ohio) er en amerikansk tidligere footballkeeper.
Universitetsfotball
Perkins spilte college-fotball for Universety of South Florida og Universety of Evansville. Der slapp han inn 21 mål på 19 kamper, noe som gir et snitt på 1.09 pr. kamp.
Proffkarriere
I 2003 ble han hentet til MLS-klubben D.C. United. Han fikk sjansen etter at både Nick Rimando og Doug Warren mistet sine plasser i A-laget. Perkins levde opp til forventningene. Han sto 16 kamper for D.C. United første sesongen.
I 2006-sesongen spilte han 30 av 32 kamper for United. Han ble kåret til den beste keeperen i MLS den sesongen og var også med på All-star teamet i USA det er hvor de beste spillerne fra serien det året er med.
I 2007-sesongen spilte Perkins alle kampene før han ble solgt og hadde ett snitt på 1.08 pr. kamp.
Han ble solgt til Vålerenga den 12. desember 2007 etter at D.C. United hadde signert Zach Wells. Perkins signerte en femårskontrakt med Vålerenga den 20. desember, og ble med det den første VIF-spilleren som kom fra USA.
Meritter
Vinner av MLS eastern division 2006 og 2007 og årets keeper i 2006. Cupmester i 2008 med Vålerenga
Rebecca Adler-Nissen
Rebecca Adler-Nissen (født 14. november 1979) er en dansk statsviter, som særlig har forsket på internasjonal politisk sosiologi, EUs utvikling og forholdet mellom EUs medlemsstater. Hun er professor ved Institut for Statskundskab ved Københavns Universitet.
Adler-Nissen har mastergrad og PhD-grad i statsvitenskap fra Københavns universitet. I sin forskning har hun anvendt antropologiske feltarbeidsmetoder og intervjuer for å belyse politiske forhandlinger i EU-systemet.
I 2015 ble hun til delt Nils Klim-prisen
Anne-Karin Furunes
Anne-Karin Furunes (født 26. mai 1961 i Ørland) er en norsk billedkunstner og professor i billedkunst ved NTNU, bosatt i Stjørdal. Hun har utdanning fra Kunstakademiet i Oslo og arkitektstudiet ved NTNU, og har tilleggsutdanninger i krysningsfeltet mellom arkitektur og bildekunst. Ved siden av sitt virke som utøvende kunstner er hun professor ved Kunstakademiet i Trondheim.
Furunes har utsmykket Nye Nationaltheateret stasjon med to 250 meter lange bildefriser i perforerte stålplater. En tilsvarende utsmykning i 27 × 5 m ble avduket i Henrik Wergelands Hus på Eidsvoll i 2005. Lignende arbeider finnes også på Norsk Hydros oljeplattform Grane, Telenors nybygg i Bergen, Deutsche Bank i Sydney og St. Olavs hospital. Hun er representert med bysten Christen Sveaas ved Kistefos-Museets skulpturpark.
Hun er innkjøpt av Museet for samtidskunst, Norsk kulturråd, Kiasma i Helsingfors og Storebrands kunstsamling. Deltatt på Høstutstillingen flere år. Hun mottok Nord-Trøndelag fylkes kulturpris 2005. Jernbaneverket mottok i 2001 den internasjonale prisen Brunel Award for kunsten på Nationaltheateret stasjon.
NK64
NK64 – Bygginstallasjoner er en komite i Norsk Elektroteknisk Komite (NEK). Komiteen er sammensatt av fagfolk fra elektro-bransjen. Disse er fra forskjellige organisasjoner og bedrifter som arbeider innenfor fagområdet bygningsinstallasjoner og lavspenningsanlegg generelt. NK64 søker å ha representasjon fra alle segmenter i bransjen slik at komiteen har bredest mulig grunnlag for de beslutninger som tas.
NK64 har utarbeidet normen NEK 400 «Elektriske lavspenningsanlegg – Installasjoner». Denne normen er av Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap (DSB) blitt akseptert som en metodebeskrivelse for å tilfredsstille de sikkerhetskrav som er gitt i Forskrifter for Elektriske Lavspenningsanlegg (FEL).
NK64 representerer den norske nasjonale komite for de tilsvarende komiteer innen IEC og CENELEC, dvs IEC TC64 og CENELEC TC 64.
Joey (TV-serie)
Joey er en amerikansk TV-serie med Matt LeBlanc i hovedrollen. Serien ble tatt av TV-skjermen midt i 2. sesong, og de siste episodene ble aldri sendt i USA, men ble vist på norske TV-skjermer. Serien var lite populær. Serien er en spin-off til Venner for livet. Serien følger Joey Tribbiani til Los Angeles etter at han har forlatt vennene i New York. Han håper på å få litt fart på skuespillerkarrieren sin. Agenten Bobbie (Jennifer Coolidge) skaffer ham to mulige oppdrag. Dessverre velger han feil oppdrag, og serien blir kansellert. Den andre serien derimot blir en knallsuksess. Han treffer også søsteren Gina (Drea De Matteo) og nevøen Michael (Paulo Costanzo). Joey skaffer seg en leilighet, og Michael, som ønsker seg litt privatliv fra moren, flytter inn sammen med ham. Joey stifter også bekjentskap med vaktmesteren, Alex (Andrea Anders).
UFC 45
UFC 45: Revolution var et MMA-arrangement i regi av UFC i Uncasville, Connecticut, USA 21. november 2003. Under dette arrangementet ble Royce Gracie og Ken Shamrock innviet i «UFC Hall of Fame». Dette var også UFC sitt 10-årsjubileum.
Aage W. Owe
Aage W. Owe (født 1894, død 10. januar 1978) var en norsk kjemiker og industrileder. Owe tok eksamen som kjemiingeniør ved Norges tekniske høgskole i 1920, med innstilling til Kongen. Owe har blitt omtalt som den moderne margarinens far. Han er mest kjent som pådriver for opprettelsen av Årdal og Sunndal Verk, hvor han også var generaldirektør fra 1947-1964
32 år gammel fikk Owe Kongens fortjenstmedalje i gull for sin forskning på hermetikkemballasje. Fra 1923-1935 jobbet han ved O. Mustad margarinfabrikk. Fra 1935-1945 var han sjefskjemiker ved AS Margarincentralen. 1945-1946 var han teknisk direktør samme sted. Under og etter krigen arbeidet han også ved Statens Brenselsnevnd og Norsk Brenselimport.
Owe var administrerande direktør og nestleiar i styret for A/S Årdal Verk frå starten i 1947 til 1952, då han vart generaldirektør i det utvida selskapet Årdal og Sunndal Verk (ÅSV). Owe var generaldirektør i ÅSV til 1964/1965.
Alt som student hadde Owe sentrale lederverv i studentorganisasjonar. Owe var formann i osloavdelingen til Den Norske Ingeniørforening (NIF) fra 1933-1935, og president i NIF i periodene 1937-1941 og 1945-1946. I 1941 ble NIF satt under komissarisk styre, og Owe avsatt som president. Etter det var Owe sentral i å bygge opp en illegal ingeniørorganisasjon, som samarbeidet med motstandsmiljøene i Norge.
Owe var kjent for en «sentralistisk» leiarstil med stor sans for detaljstyring. Owe satt fra 1935 i en rekke offentlege utvalg. Innen næringsliv og utdanning hadde han mange tillitsverv. Owe tilhørte et miljø av industriledere, som inkluderte Jens Bache-Wiig, Alf Ihlen og Rolv Østbye. Dette miljøet var sentrale aktører i utviklingen av norsk industri etter krigen. Blant annet var de sentrale aktører bak satsningen på teknisk-naturvitenskapelig forskning i Norge, gjennom opprettelsen av Norges Teknisk-Naturvitenskapelige Forskningsråd, Sentralinstitutt for industriell forskning (SI), og NTHs samarbeidskomité. I tiden 1949-1952 var Owe dessuten leder for Studiplankomiteen for NTH.
Back Door Man
Teksten
I sørstatene er en «back-door man» en som har et sidesprang med en gift kvinne, og benytter bakdøren for å forlate huset før ektemannen kommer hjem. Wolf synger: «When everybody trying to sleep, I'm somewhere making my midnight creep. / Every morning the rooster crow, something tell me I got to go / I am a back door man». Dette er et tema som går igjen i mange bluessanger. Robert Plant refererer til Dixonsangen i Led Zeppelins «Whole Lotta Love» (1969): «Shake for me girl, I want to be your back-door man.»
Musikk
Singelen ble spilt inn i Chicago i 1960 av Howlin' Wolf (vokal), Otis Spann (piano), Hubert Sumlin og en anonym mann (gitar), Willie Dixon (bass) og Fred Below (trommer). Akkordprogressjonen i sangens refreng ligner på den man finner på Bo Diddleys «I'm a Man» (1955), John Lee Hookers «I'm Mad (Again)» (1957) og Dixons egne «Hoochie Coochie Man» (1954). De refererer alle tilbake til arbeidssanger sunget under byggingen av jernbanespor.
527 Euryanthe
527 Euryanthe er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 20. mars 1904 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter en skikkelse fra Carl Maria von Webers opera av samme navn
Elvedeltadatabasen
Elvedeltadatabasen er en oversikt over arealsituasjonen i større norske elvedelta.
Databasen inneholder informasjon om alle delta i Norge unntatt Svalbard på over 250 dekar, totalt om lag 290 delta (Mars 2006).
Basen administreres av Miljødirektoratet.
Bobby Baldwin
Bobby «The Owl» Baldwin (født ca. 1950) er en profesjonell pokerspiller og leder av et kasino. Da han vant 1978 World Series of Poker var han den yngste vinneren noensinne til å vinne WSOP. Senere ble rekorden hans slått. I 2003 ble han innlemmet i Poker Hall of Fame.
Han er nå administrerende direktør (CEO) for MGM Mirage sin underavdeling Mirage Resorts.
Dis (andre betydninger)
Dis har flere betydninger:
Hugo Wathne
Hugo Frank Wathne (født 25. september 1932 i Stavanger, død 6. september 2017 samme sted) var en norsk billedhugger.
Hugo Wathne var sønn av maleren Frank Wathne. Han var utdannet fra SHKS 1950–54, Statens kunstakademi 1954–57 og fra Kunstakademiet i København og Académie de la Grande Chaumière i Paris. Han debuterte på Høstutstillingen i 1957.
Hans første offentlige arbeid var i Johannesparken i hjembyen. Blant hans arbeider kan nevnes skulpturen Losen i Egersund 1998, minnesøyle over Jens Zetlitz 1999, monument over Arne Garborg ved Knudaheio 2001 og Oljearbeidermonumentet i Stavanger 2002.
Wathne arbeidet både figurativt og nonfigurativt.
Han fikk Stavanger Aftenblads kulturpris i 1977 og Ingeborg og Per Palle Storms ærespris i 2009.
Sponson
Sponson er pongtonger som bygges på begge sider av et fartøy, som regel for å kompensere for tapt stabilitet ved ombygging, som ekstra beskyttelse eller for ekstra plass til utstyr. Sponsons blir bygd på flere måter, avhengig av hva som er hovedmålet for disse. Når sponsons blir bygget på, går fartøyets vannmotstand opp, og man kan derfor regne med et fartstap.
Sponsons brukes også på kanoer, kajakker, helikoptre eller sjøfly.
James Aloysius Hickey
James Aloysius Hickey (født 11. oktober 1920 i Midland i Michigan i USA, død 24. oktober 2004 i Washington, D.C.) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Washington 1980–2000. Han ble kreert til kardinal i 1988 av pave Johannes Paul II.
Bakgrunn
James Aloysius Hickey var sønn av James og Agnes (født Ryan) Hickey. Faren var tannlege. Han fikk sin utdannelse i Midland og Grand Rapids og på seminaret Sacred Heart College i Detroit. Deretter studerte han i Washington, D.C., først ved Theological College og deretter ved Catholic University of America.
Prest
Han ble presteviet i juni 1946.
Deretter var han sjenesørger for en tid for spanstalende immigranter, før han ble sendt til Roma for doktorgradsstudier. Han tok doktorgrader i både katolsk kirkerett og i katolsk teologi.
Tilbake i USA arbeidet han fra 1957 til 1966 som sekretær for biskopen av Saginaw. Han deltok som teologisk ekspert på annet vatikankonsil og ble gjort til monsignore av pave Paul VI den 21. uktober 1963.
Biskop, erkebiskop
Fra 1969 til 1974 var han rektor for North American College i Roma, et kolleg for amerikanske prestestudenter.
Fra 1974 til 1980 var James Aloysius Hickey biskop av Cleveland. Den 17. juni 1980 utnevnte pave Johannes Paul II han til erkebiskop av den amerikanske hovedstaden Washington, D.C..
Han innehadde også en rekke oppgaver i Den amerikanske katolske bispekonferanse.
Kardinal
Han ble medlem av kardinalskollegiet den 28. juni 1988 som kardinalprest med tittelkirke, Santa Maria Madre del Redentore a Tor Bella Monaca. Han fratrådte av aldersgrunner embedet som erkebiskop av Washington i 2000, og døde ett år etter.
Lucille Ball
Lucille Désirée Ball (født 6. august 1911 i Jamestown i New York, død 26. april 1989 i Beverly Hills i California) var en amerikansk skuespillerinne som ble en legende innenfor tidlig amerikansk TV.
Liv og virke
Etter hennes fars, Henry Durrell Balls (1887–1915), død mens familien bodde i Wyandotte i Michigan, ble Lucille Ball oppdratt av sin yrkesaktive mor Dessirée Eveline Hunt (1892–1977) og sine besteforeldre i Celoron nær Jamestown, helt vest i delstaten New York.
Lucille Ball flyttet først til New York City for å bli skuespillerinne, og hadde fremgang som mannequin og revydanserinne. Så dro hun til Hollywood i 1933 for å bli filmskuespiller. Hun hadde først kontrakt med RKO, men byttet til MGM på 1940-tallet. Hun ble allment kjent gjennom TV-serien I Love Lucy 1951–1957 som hun laget sammen med sin ektefelle Desi Arnaz. Hun hadde også stor suksess med TV-serien Lucy Show (1962–68).
Lucille Ball har fått to stjerner på Hollywood Walk of Fame for sin innsats innen film- og TV-industrien. Hun har også blitt tildelt Presidentens frihetsmedalje. I 2001 ble hun innvotert i National Women's Hall of Fame.
Afrikansk villkatt
Afrikansk villkatt (Felis lybica) er et lite rovpattedyr i kattefamilien og inngår i tamkattlinjen (Felis). Arten ble tidligere kategorisert som en underart av villkatt, men International Commission on Zoological Nomenclature har bestemt at denne katten skal betraktes som et selvstendig takson, med referanse til det Vitenskapelige navnet F. lybica. Samtidig forsvinner villkatten som art. Tre underarter aksepteres (se inndeling), hvorav nominatformen regnes som den mest betydningsfulle av tamkattens forfedre.
Taksonomi
Klassifiseringen av afrikansk villkatt har vært både kompleks og omdiskutert. Noen forskere mente den er en egen art; Felis lybica, andre en underart av villkatt. Flertallet hevder at denne villkatten er huskattens progenitor, og argumenterer blant annet med at huskatten svært tidlig var vanlig nettopp i Egypt og Midtøsten. Forsøk har dessuten vist at den relativt enkelt lar seg temme, som for eksempel europeisk villkatt ikke gjør.
I juni 2007 slo Cat Genome Project fast at tamkatten har felles aner med afrikansk villkatt, og at anene kan dateres NaN tilbake i tid. Dette betyr ikke at tamkatten oppsto da, men at en av linjene som førte fram til tamkatten kan føres så langt tilbake i tid. Likeledes betyr det at afrikansk villkatt er tamkattens progenitor.
Tidligere har forskere hevdet at huskatten er en egen underart av arten villkatt (ref. betegnelsen Felis silvestris catus). I tillegg til tamkatten er det beskrevet en rekke andre varianter, men flere er fortsatt omdiskuterte (2012).
Biologi
Afrikansk villkatt er utbredt i Nord-Afrika sør til Sahel, på Den arabiske halvøy, i Midtøsten, Kaukasus, Lilleasia og i deler av Vest-Asia, samt på flere av øyene i Middelhavet.
Inndeling
Inndelingen følger «Felids and Hyenas of the World». IUCN/SSC Cat Specialist Group støtter ny inndeling av kattefamilien (Felidae), og herunder også en ny inndeling i gruppen av småkatter (Felis). Den nye inndelingen anerkjenner også inndelingen av kattefamilien i åtte distinkte klader, i henhold til Johnson et al. (2006).
Varianter
Det er tidligere beskrevet en rekke varianter av den afrikanske villkatten, men disse er ikke uten videre gyldige lenger. Tamkattens status er reist til full art.
Veggli fjellkirke
Veggli fjellkirke er en kirke fra 1992 i Rollag kommune, Viken fylke.
Kirken har 100 plasser. Det er ikke kirkegård ved fjellkirken.
Arkitekt for fjellkirken var Hans Halvorsen, og byggmester var tidligere skøyteløperen Alf Einar Eriksrud.
Stimmhorn
Stimmhorn er en sveitsisk gruppe bestående av Christian Zehnder (vokal) og Balthasar Streiff (alle mulige blåseinstrumenter).
Gruppa blander overtonesang, jodling og diverse sveitsiske alpehorn og andre blåseinstrumenter. Fra og med CD-en Igloo har de også fått med seg den polske artisten Kold som legger et elektronikapreg på musikken.
Stuttvegen (Oslo)
Stuttvegen (1–5, 2A–8) er en vei på Nordstrandshøgda i bydel Nordstrand i Oslo. Den går fra Solveien til Midtåsen.
Navnet ble vedtatt i 1932.
Goodyear
Goodyear har flere betydninger:
Helge Revold
Helge Revold (født 1931 i Bærum, død 2015 ) var en norsk kunstner.
Revold var utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole og Statens kunstakademi under professor Jean Heiberg og professor Alexander Schultz. Han hadde studieopphold i London og Paris.
Revold debuterte i 1957 ved Statens Kunstutstilling. Han hadde flere separatutstillinger gjennom årene, blant annet i Kunstnerforbundet, Galleri F15, Bergen Kunstforening samt de fleste norske byer. Han sto bak offentlige utsmykninger i Tana rådhus, Kirkenes sykehus og Gardeleiren i Oslo. Revold er innkjøpt av Nasjonalgalleriet, Norsk kulturråd, Riksgalleriet og Utenriksdepartementet.
Frida (film)
Handling
I 1922 lider Frida Kahlo etter en traumatisk ulykke i en alder av 18 år, ombord på en buss etter at den kolliderer med en bil. Skadene hun pådrar seg, plager henne resten av livet. For å hjelpe henne gjennom en rekonvalesens, skaffer faren henne et lerret til å male på. Hun gjenvinner etter hver muligheten til å gå ved hjelp av en stokk, og Frida besøker maler Diego Rivera og ønsker at han vurderer maleriene hennes. Rivera forelsker seg i Kahlo og hennes arbeid, og de begynner et dysfunksjonelt forhold.
Rivera frir til Kahlo, men gjennom hele ekteskapet har Rivera affærer med en rekke kvinner. Den bifile Kahlo har både mannlige og kvinnelige elskere, samt en affære med samme kvinne som Rivera. Paret reiser til New York City i 1934, slik at Rivera kan male på oppdrag fra Rockefeller-familien ved Rockefeller Center. I USA, opplever Kahlo en spontanabort, og reiser til Mexico for morens begravelse. Rivera nekter å forandre på arbeidet etter ordre fra Nelson Rockefeller, og hele maleriet blir ødelagt.
Paret vender deretter tilbake til Mexico. Kahlos søster Cristina flytter inn hos dem for å begynne som Riveras assistent. Kort tid senere oppdager Kahlo at Rivera og Cristina har en affære. Hun forlater ham, og sliter med alkoholisme etter å ha flyttet tilbake til familiens hjem. Paret gjenforenes under en feiring av de dødes dag hvor Rivera ber henne ta imot Leon Trotsky, som har fått politisk asyl i Mexico. Under en ekskursjon til Teotihuacan uttrykker Trotsky sin kjærlighet til Kahlos arbeid, og de begynner en affære. Men snart får kona til Trotsky høre om forholdet. Kahlo reiser til Paris etter at Diego innser at hun var utro mot ham sammen med Trotsky.
Goodyear (Arizona)
Goodyear er en by i den amerikanske delstaten Arizona. Den er en av de raskest voksende byene i delstaten, og ved folketellingen i 2000 hadde byen 18 911 innbyggere, opp fra 3 137 i 1980. Byen dekker et område på 301,6 km².
Byens historie går tilbake til 1917, da Goodyear Tire and Rubber Company kjøpte området for å dyrke bomull til produksjon av gummidekk for fly under første verdenskrig.
Council on Foreign Relations’ historie
Dette er en underartikkel til Council on Foreign Relations (CFR) som beskriver organisasjonens historie. For en beskrivelse av selve organisasjonen se hovedartikkel.
Bakgrunn
Historikerne Caroll Quigley og Murray N. Rothbard går begge tilbake til slutten av 1800–tallet når de beskriver det bakteppet organisasjonen ble til mot.To tendenser trekkes frem.
Innen britisk politikk hadde Cecil Rhodes fra 1870–tallet av lobbyet mye i den engelskspråklige verden for ideen om en konføderasjon mellom de tidligere og daværende landene i det Britiske koloniveldet. I Rhodes øyne ville dette danne «et imperium så stort at krig aldri mer ville bli nødvendig». Rhodes var i prinsippet villig til å plassere hovedstaden for dette imperiet i Washington.
Lord Milner arbeidet tett med Rhodes om ideen om en engelskspråklig konføderasjon. I 1909 grunnla han, sammen med Lionel Curtis og andre medlemmer av Milners barnehage, det Runde Bord-bevegelsen (Round Table movement), for å arbeide videre med denne ideen. Ifølge både Quigley og Rothboard var denne bevegelsen en videreføring av et hemmelig selskap dannet av Rhodes i 1891, Society of the elect, men andre historikere har reist tvil om dette selskapet faktisk ble dannet.
I Storbritannia var Runde Bord–gruppen spesielt aktive i planleggingen av en politikk for økonomi og kolonier for etterkrigstiden.
I 1915 var Runde Bord–grupper opprettet i de fleste store verdenssentra, også i USA. Blant medlemmene der var blant annet Walter Lippmann og George Louis Beer, som begge fikk stor betydning for dannelsen av CFR. Den britiske delegasjonen til fredsforhandlingene i Paria i 1919, hvor CFR og dens søsterorganisasjon Royal Institute of International Affairs ble dannet, var dominert av Milners barnehage og andre Runde bord–medlemmer.
Den andre tendensen som trekkes frem er en endring i USAs utenrikspolitikk. Frem til siste halvdel av 1800–tallet hadde de amerikanske administrasjonene ført en ikke–intervensjonistisk politikk overfor andre land, en politikk som mange mente var i tråd med de amerikanske idealene om «hvert menneskes frie rett». Denne politikken hadde også røtter i skrifter og nedskrevne taler fra nasjonalhelter fra den amerikanske revolusjonen, som Tom Paine og andre. I 1820 kom Monroedoktrinen, som utvidet USAs interessefelt til å gjelde hele det sør- og nordmerikanske kontinentet (den vestlige hemisfære). Denne doktrinen slo fast at europeiske kolonimakter ikke lengre skulle ha makt i denne delen av verden, og garanterte samtidig fortsatt amerikansk nøytralitet og ikke–intervensjon i Europa og i konflikter mellom kolonimaktene. Monroedoktrinen ble imidlertid ikke skikkelig håndhevet før fra ca 1890. Under den andre Cleveland–administrasjonen gjorde USA en drastisk vending i utenrikspolitikken, med en langt mer aggressiv politisk og økonomisk ekspansjon overfor landene rundt. Spesielt gjaldt dette Latin-Amerika, hvor USA gjorde flere militære intervensjoner mot Frankrike, Storbritannia og Spania. Men også i Asia utvidet USA sine interesser da det invaderte Manila og Filippinene. På slutten av 1890–årene, etter at Storbritannia hadde trukket seg ut av Latin–Amerika, inngikk også USA et samarbeid med Storbritannia om Det fjerne østen, hvor de skulle benytte tropper fra Japan til å overta Tyske og Russiske koloniområder i Kina.
Wilson–administrasjonen hadde også blitt gjenvalgt i 1916 på løfter om fortsatt ikke–intervensjon i den europeiske krigen. Opinionen i USAs befolkning var sterkt for tanken om nøytralitet som ledende prinsipp for USAs utenrikspolitikk, mens ledende økonomiske krefter ivret for intervensjon. I løpet av krigen økte både det innen og utenrikspolitiske presset på Wilson om å intervenere mot Tyskland. Wilsons nærmeste personlige rådgiver, Edward M. House (colonel House), var blant dem som presset på for intervensjon. House fikk assistanse til dette fra Walter Lippmann, og fra et annet senere innflytelsesrikt CFR–medlem, Henry L. Stimson (alle tre forøvrig med nære bånd til J.P Morgan.)
I 1917 opprettet Wilson, med executive order 2594, en hemmelig komité som skulle vende USAs opinion over til å bli for intervensjon i krigen, kalt komiteen for samfunnsinformasjon (Committee on Public Information), eller Creelkommisjonen (Creel commision). Også her var Lippmann en av medlemmene. Denne gruppen klarte i løpet av et halvt år å vende USAs opinion til å ønske amerikansk intervensjon i krigen, og ses på som en av de første store suksessene innen moderne PR.
CFRs forløper – The inquiry
Den første direkte forløperen til organisasjonen finner man i The inquiry, en arbeidsgruppe bestående av ca. 150 fremtredende intellektuelle. Denne gruppen ble satt sammen i hemmelighet sent i 1917, og den fikk i oppgave å produsere rapporter for president Woodrow Wilson om de internasjonale politiske forholdene som ville oppstå når Tyskland endelig var beseiret. Gruppen ble rekruttert, og gjennom oppstarten også organisert, av Walter Lippmann. Den produserte mer enn 2000 dokumenter, og arbeidet ble en del av grunnlaget for de 14 punktene Wilson presenterte ved krigens avslutning.
Hvor alvorlig Wilson selv tok gruppens arbeid er et spørsmål som debatteres. Det bemerkes at ideen om opprettelsen av the Inquiry hadde blitt presset på ham av Edward M. House.
Arbeidsgruppen var en del av USAs delegasjon til forhandlingene om Versaillestraktaten ved fredskonferansen i Paris (1919), men det er usikkert hvor stor innflytelse medlemmene hadde på konferansen. En rekke uformelle og formelle diskusjoner og møter ble likevel holdt, og nettverk ble bygget. På Hotell Majestic den 30. mai 1919 besluttet en gruppe britiske og amerikanske diplomater og intellektuelle å danne et britisk–amerikansk «Institutt for internasjonale forhold» (Institute of International Affairs), med en avdeling i London og en avdeling i New York, for å videreføre de positive erfaringene de hadde fra møtene under konferansen, og for å styrke et britisk–amerikansk samarbeid.