cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norge i etterkrigstida
Musikk
I etterkrigstida kom mange nye musikalske impulser over landet. Musikk-Norge får vokse fram med økende offentlig støtte. Norges kulturråd blei oppretta i 1965 og forvalta ulike støtteordninger og stipend for kunstnere. Innenfor klassisk musikk er de modernistiske komponistene Arne Nordheim og Finn Mortensen fanebærere for nye strømninger, henholdsvis neoekspresjonisme og serialisme.
Film
I 1941 blei Statens filmdirektorat etablert. Direktoratet skulle sørge for streng kontroll over både norsk filmproduksjon og importen av utenlandske filmer. Med Nasjonal samlings sine forsøk på å vise filmer med nasjonalsosialistisk propaganda, sank mye av interessen for norsk film under krigen. Det statlige filmdirektoratet blei likevel avløst av fortsatt sterke bånd mellom staten og filmbransjen. Luksusbeskatningen av kinofilm hadde nådd 40 prosent. Om lag 10 millioner kroner var opptjent, og disse midlene danna grunnlaget for en statlig støtteordning fra 1950. Ordninga baserte seg på utbetaling av støtte etter at den ferdige filmen var blitt vurder. Dette medførte vanskeligheter, og ordninga blei avskaffa etter fem år.
Fritidsaktiviteter
Etterkrigstida blei ei blomstringstid for sommerleirer. Såkalte feriekolonier tok i mot barn fra de fleste lag av samfunnet for å få benytta tida i sommerferien til noe nyttig. Barn av bønder var nok sjeldnere med på slike arrangement. Både ideelle og religiøse organisasjoner bygde anlegg til dette bruket. Formålet var å gi barna opplæring innen forskjellige felt.
Crawling
Dette er den første musikkvideoen der Dave Farrell er med. Damen i musikkvideoen er Katelyn Rosaasen. Musikkvideoen ble vist på Cartoon Network. Det tyske bandet Angelzoom har laget en versjon av denne sangen.
Bonus
Hybrid Theory
Norge i etterkrigstida
Ungdomskultur
I etterkrigstiden ble Norge sterkt påvirket av amerikansk kultur. Amerikanske filmer, tegneserier, litteratur og musikk vant innpass i norsk kulturliv, spesielt blant ungdom.
Utdanningseksplosjonen
I tida etter krigen opplevde det norske samfunnet en utdanningseksplosjon. I 1947 blei Statens lånekasse for utdanning oppretta, noe som førte til at flere kunne bli heltidsstudenter. I 1969, året da den 9-årige grunnskolen blei obligatorisk for alle, tok 90 prosent videre utdanning eller yrkesrelevant opplæring etter fullført grunnskole. Tallet stiger til 99 prosent i 1980. Antall elever i gymnaset økte fra litt over ti tusen i 1950 til femti tusen i 1970. Om lag 65 000 ungdommer tar yrkesfaglig videregående utdanning i 1971.
Antall lærere, på alle typer skoler, øker fra om lag 40 000 i 1962 til om lag 62 500 i 1972. Befolkningsveksten i Norge fra 1962 til 1972 var på 8%. Lærerøkningen var på 58%.
Enhetsskolen
Enhetsskolen var blitt innført i 1936, og det var brei enighet om å sørge for en offentlig skole som hadde et tilbud for alle, uansett foreldrenes økonomi og bosted. Det var Venstre som hadde sørga for å innføre 7-årig folkeskole, og Arbeiderpartiet fortsatte utviklinga ved å gjøre den 9-årig. Folkeskolelovene av 1957 gjorde den allerede eksisterende 7-årige folkeskolen obligatorisk og gav samtidig kommunene mulighet til å starte med et 9-årig skoleløp. I 1969 blir den 9-årige enhetsskolen gjort obligatorisk ved lov.
Utdanningsfilosofien i etterkrigstida var i stor grad styrt av tanken om at barn og unge skulle bli nyttige for samfunnet. Industrisamfunnet favoriserte en opplæring som kunne tilegne barna ekspertkunnskap for videre høyere utdanning. Skoleverket opererte med mange tester som skulle kartlegge elevenes evner. IQ-tester og skolemodenhetstester skulle avdekke hvilke elever som egna seg til hvilken videre utdanning. Barn som lå over gjennomsnittet i slike tester, blei forberedt på å ta høyere utdanning, mens de som gjorde det mindre bra blei forberedt på å gå ut i ufaglært arbeid eller ta praktisk fagutdanning. Barn som fikk særlig dårlig resultat på slike tester, kunne bli plassert på det som kaltes skoler for evneveike eller åndssvakeskoler. Barn som hadde dårlig oppførsel eller opplevde omsorgssvikt i hjemmene kunne bli plassert på skolehjem. Verneskoler var internater, ofte avsidesliggende, hvor barn som blei sett på som uegna for spesialskoler skulle plasseres. Verneskolene skulle ta seg av både de som trengte psykiatrisk behandling, de som hadde store adferdsproblemer og så unge over 21 år som trengte tilsyn. Systemet med verneskoler bestod i bare 10-15 år. I de senere år har søkelyset i media og hos myndighetene vært satt på barn som har opplevd omsorgssvikt, fysiske og seksuelle overgrep på spesialskoler og barnehjem. Mange kommuner har oppretta vederlagsordninger slik at overgrepsofre kan få erstatning.
Middelskolen hadde blitt erstatta av realskolen som gymnasforberedende skoleløp i 1935. Etter skoleloven av 1935 tok realskolen til etter fullført 7-årig grunnskole. Gymnaset var i teorien 5-årig, fram til Lov om realskoler og gymnas av 1964, men i praksis var de to første åra for realskolen og gymnaset like. Etter disse to åra skiltes elevene som skulle ta realskoleeksamen fra de som gikk videre på gymnas. I tillegg til det 5-årige gymnasløpet i byene, fantes det også 4-årige landsgymnas. Loven av 1964 gjorde gymnasutdanningen 3-årig, også landsgymnasene. Fra 1960 hadde prøveordninger med 9-årig grunnskole blitt prøvd ut, og gymnasordningen av 1964 la opp til den endelige avskaffelsen av realskolen i 1969, da realskolen blei erstatta av ungdomsskolen. Samla skolegang for en ungdom med realskoleeksamen hadde vært 10 år. I tillegg til å redusere antall skoledager fra 6 til 5, var grunnskoleløpet etter 1969 bare 9 år. Til gjengjeld var det nå obligatorisk.
Høyere utdanning
Universitetet i Bergen hadde blitt grunnlagt i 1948, fulgt av Tromsø og Trondheim i 1968-69. I 1969 blei den første distriktshøgskolen etablert, Agder distriktshøgskole i Kristiansand. I alt 15 distriktshøgskoler blei oppretta de neste 15 åra. I tillegg kom de allerede eksisterende høgskoler som Norges tekniske høgskole (etbl. 1910), Norges handelshøyskole i Bergen (1936), Norges landbrukshøyskole (1897). Det fantes også mange sjukepleieskoler og kunstfagskoler, og flere blei etablert.
Helse
Med oppbygginga av velferdsstaten tok myndighetene på seg ansvaret med å bygge opp et helsetilbud som skulle være tilgjengelig for alle. Det som inntil 1945 hadde blitt kalt Medisinaldirektoratet fikk nå navnet Helsedirektoratet, og fungerte både som et fagdirektorat og departementsavdeling. Karl Evang var helsedirektør i perioden 1938-1972, og under hans styre blei primærhelsetjenesten utbygd med distriktslegene utplassert i bygder og byer.
Religiøs utøvelse
Norske tradisjoner knytta opp mot religiøse overgangsriter, var prega av evangelisk-luthersk praksis. Barnedåpen markerte barnets inntreden i kirka, offentliggjørelse av barnets navn og generelt sett feiring av dets fødsel. 96,8 prosent av nyfødte barn blei døpt i 1960. I løpet av de neste 20 åra, fram til 1980, falt andelen med 10 prosent. Konfirmasjonen, som hadde vært tvungen fra 1736, blei gjort frivillig i 1912. I 1960 blei 93 prosent av alle femtenåringene konfirmerte i statskirka. Andelen konfirmerte sank med 4 prosent fra 1960 til 1980, altså ikke like mye som andelen døpte. Selv om denne nedgangen gjenspeiler den økte sekulariseringa blant nordmenn, har også fødselsraten, som sank fra tre til litt under to fra 1960 til 1980 mye å si for nedgangen i andel døpte. Alternativet borgerlig konfirmasjon blei lansert for første gang i 1951, da 34 ungdommer holdt seremoni i Oslo, året etter hadde antallet steget til 54. I 2009 konfirmerte 9 861 ungdommer seg humanistisk, som blei den nye betegnelsen etter 2007. Parallelt med utviklinga av en livssynsnøytral, uforpliktende konfirmasjon, blei også den kirkelige konfirmasjonen mindre forpliktende for kandidaten. I 1920 blei løftesavlegginga avskaffa, og konfirmasjonen blei etter dette regna som en ren velsignelseshandling. Etter 1981 blei riten ikke lenger regna som en bekreftelse av dåpen.
Innvandring fra ikke-vestlige land til Norge, var ikke stor i forhold til andre europeisk land i perioden like etter andre verdenskrig. Det var først på slutten av 1960-tallet at antallet innvandrere blei nevneverdig. I 1967 kom de første arbeidsinnvandrerne fra Pakistan og India. Utover på 1970-tallet kom det flyktninger fra blant annet Vietnam, Irak, Jugoslavia og Afghanistan. Antall muslimer i Norge var vanskelig å måle, ettersom de fleste muslimer ikke registrerte seg som medlemmer i et muslimsk trossamfunn. I 1980 blir det oppgitt at det finnes 1 006 muslimer i Norge, men Kari Vogt har holdt fram at dette bare var 10 prosent av den totale mengden muslimer. I de neste tretti årene, fram til i dag, økte antall muslimer i takt med innvandringa fra muslimske land, til 19 189 (1990), 56 458 (2000), 92 744 (2009). Også antall katolikker økte i perioden, parallelt med innvandring fra blant annet Polen, Filippinene og Chile. Av andre trossamfunn med økende antall medlemmer, kan Den ortodokse kirke, buddhismen, hinduismen, sikhismen, Baha'i og jødedommen nevnes.
Tony Levin
Anthony Frederick «Tony» Levin (født 6. juni 1946 i Boston, Massachusetts) er en innflytelsesrik amerikansk bassist og komponist, som i tillegg synger og spiller synthesizer. Han er også kjent for å spille instrumentet Chapman Stick og for sitt engasjement for å gjøre dette instrumentet kjent. Tony Levin er kjent for sin oppfinnsomhet og ukonvensjonelle spillestil.
Han har også skapt såkalte Funk Fingers, et hjelpemiddel for å etterligne lyden som kommer når en slår trommestikker mot basstrenger. Ideen til dette fikk han da trommeslageren Jerry Marotta spilte med sine trommestikker på hans basstrenger under en studioinnspilling.
Levin er mest kjent for sitt arbeid med King Crimson (1981–1984, 1994–1998, 2003, 2008–2009, 2013–), Peter Gabriel (siden 1977), Herbie Mann (1974–1977), Liquid Tension Experiment med Mike Portnoy, Jordan Rudess, John Petrucci (1997–1999, 2008–2009, 2020–), Bruford Levin Upper Extremities (1998–2000) med Bill Bruford og HoBoLeMa med Allan Holdsworth, Terry Bozzio og Pat Mastelotto (2008–2010), han var medlem av Bozzio Levin Stevens med Terry Bozzio og Steve Stevens (1997–2000). Han har siden 2010 også hatt sitt eget band, Stick Men, med Pat Mastelotto og Michael Bernier.
Levin har siden 1970-tallet spilt på over 500 album med artister som Pink Floyd, Yes, ABWH, John Lennon, Dire Straits, Joan Armatrading, Alice Cooper, Seal, David Bowie, Carly Simon, Sarah McLachlan, Paul Simon, Lou Reed, Stevie Nicks, Bryan Ferry, Tom Waits, Todd Rundgren, Warren Zevon, Laurie Anderson og Buddy Rich. I tillegg har han turnert med mange kjente artister.
Inger Bråtveit
Inger Bråtveit (født 3. oktober 1978 i Bergen) er en norsk forfatter.
Tony Levin
I 2011 ble Levin rangert som nummer 2 bak John Paul Jones fra Led Zeppelin i 20 Most Underrated Bass Guitarists i Paste magazine. I 2020 ble Levin rangert som nummer 42 på listen 50 Greatest Bassists of All Time av magasinet Rolling Stone.
Tony Levin har skrevet boken Beyond the Bass Clef, som er både en samling av anekdoter fra karrieren, artikler om musikkteknikk og spilletips. Levin er en dyktig fotograf og ga i 2004 ut fotoboken Crimson Chronicles vol 1, som inneholder svart/hvite bilder fra King Crimsons aktive periode på 1980-tallet.
Diskografi som soloartist
Levin har spilt på hundrevis av innspillinger. Disse er de han har gitt ut som soloartist.
Inger Bråtveit
Bråtveits debutroman Munn mot ein frosen fjord (2002) ble belønnet med Nynorsk litteraturpris. Romanen Siss og Unn (2008) ble nominert til Kritikerprisen.
Les Chezelles-demningen
Chezelles-demningen er en demning med vannkraftverk i Frankrike. Den er anlagt ved Creuse, ei sideelv Vienne, som igjen er ei stor sideelv til vasdraget Loire. Demningen leverer kraft til eget vannkraftverk knyttet direkte til damanlegget.
Anlegget ligger i Anzême kommune langt nordøst for storbyen Limoges, og nord i departementet Creuse, i regionen Nouvelle-Aquitaine.
Hvitkurle
Hvitkurle (Pseudorchis albida) er en plante i orkidéfamilien (marihandfamilien).
Utseende
Hvitkurle er en av de mer uanselige orkideene. Den har små, ganske anonymt hvite blomster og en mørkere grønnfarge enn den nære slektningen fjellhvitkurle. Den har lite lukt på blomstene.
Forekomster i Norge
Selv om hvitkurlen er i tilbakegang, har den fortsatt relativt store forekomster i Norge. Den finnes i alle fylker bortsett fra Finnmark, helt fra Kristiansand i sør til Karlsøy i nord. Planta har en viss hovedtyngde i utbredelsen i dalstrøkene på Østlandet.
Privet, duralei!
Privet, duralei! (originaltittel: Привет, дуралеи!) er en russisk film fra 1996, regissert av Eldar Rjazanov.
Handling
Jura Kablukov er en munter og snill, men veldig uheldig, mann. Han arbeider som renholder av historiske monumenter i Moskva, sammen med vennen Fedor, en håndverker, som er veldig attraktiv blant kvinner. Kablukov blir skilt og hans tidligere kone, Svetlana - som arbeider for et mote-byrå - ønsker å kaste ham ut av leiligheten deres.
Odd Torgeir Rusten
Odd Torgeir Rusten (1925-2009) var en småbruker og Ap-politiker fra Brydalen i Tynset, Innlandet. Han var vararepresentant til Stortinget i to perioder 1977–1985, og var fast møtende stortingsrepresentant 1977–81 mens Odvar Nordli var statsminister.
Han gikk på Jønsberg landbruksskole 1947–49, og drev småbruk i Brydalen fra 1952 til sønnen overtok i 1982.
Han satt i Tynset kommunestyre i tre perioder (1963-1965, 1967-1971, 1975-1977), i fylkestinget i to perioder (1983–1991) og var leder av fylkeslandbruksstyret i 10 år (1981-1991). Han var leder av Hedmark Bonde- og småbrukarlag 1979-1986, og styreformann for Tynset meieri 1971-1977.
B-VM i håndball for menn 1985
B-VM i håndball for menn 1985 ble arrangert i Norge i 1985. Kampene ble spilt i flere forskjellige byer og tettsteder.
Jacob Bøckmann Barth
Jacob Bøckmann Barth (født 11. mars 1822 i Kristiansand, død 27. mars 1892 på Lillehammer) var en norsk forstmann.
J.B. Barth ble cand. jur. i 1846 og var fra 1849 til 1852 sorenskriverfullmektig i Lofoten. Her fikk han anledning til å dyrke sine naturvitenskapelige interesser, og han utmerket seg, slik at han fikk statsunderstøttelse for å kunne utdanne seg til forstmann i utlandet. Etter et lengre opphold i Sverige, Danmark og Tyskland ble han i 1855 ansatt i forstvesenet, og ble i 1857 utnevnt til forstmester i Gudbrandsdalen og Valdres forstdistrikt. Han var far til Agnar Barth, som også var forstmann.
Barth skrev en rekke bøker om forstvesenet, jakt og naturen. Han var selv en ivrig jeger. Hans beskrivelse av en reise oppover Pasvikelven i 1857 skal være den første beskrivelse av de indre trakter i Sør-Varanger.
Joseph-Léon Cardijn
Joseph-Léon Cardijn (født 18. november 1892 i Schaerbeek ved Brussel i Belgia, død 25. juli 1967 i Leuven) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var grunnleggeren av bevegelsen Unge Kristne Arbeidere (JOC).
Han ble kreert til kardinal i 1965 av pave Paul VI.
Jersey Boys
Musikalen ble spilt på Broadway fra 2005 til 2017, og har siden vært på en rekke turneer i hele verden. Den har vært oppført blant annet på Londons West End, i Las Vegas, Chicago, Melbourne, Singapore og Stockholm. Jersey Boys vant fire Tony Awards, inkludert «beste musikal», og 2009 Laurence Olivier Awards for beste musikal i London.
Hjelletunnelen
Hjelletunnelen er en tunnel på riksvei 15 i Stryn kommune i Vestland. Tunnelen er 2 566 meter lang, og går under fjellet Hjellehyrna mellom Grovøyane og Erdal. Hjelletunnelen ble påbegynt 19. mai 1994 og åpnet 28. juni 1996. Den leder trafikken utenom bygda Hjelle.
Hör mein Lied, Violetta
«Hör mein Lied, Violetta» er en tango fra 1937, skrevet av tyske Othmar Klose og Rudolf Lukesch. Den var laget over et tema fra Giuseppe Verdis opera, La traviata.
Engelsk versjon
Harry Pepper har skrevet en engelsk tekst. Den bærer tittelen «Hear My Song, Violetta».
Svensk versjon
Sven-Olof Sandberg har skrevet en svensk tekst.
Norsk versjon
Poul Anker har skrevet en dansk tekst, som den norske bygger på.
Bilusfluer
Bilusfluer (Braulidae) er en liten familie av fluer som lever hele sitt liv i bikuber. De er helt vingeløse og de voksne insektene ligner i det hele tatt lite på fluer, men larvene er mer typiske fluelarver.
Utseende
Små (1,2 – 3,3 mm), mørke, vingeløse insekter som ikke har noen overflatisk likhet med andre fluer. Kroppen er ganske tett hårete, bred og noe flattrykt. Hodet er ganske bredt, fasettøyne mangler og antennene, som sitter helt ute på siden av hodet, er senket inn i dype groper slik at bare antennebørsten (arista) stikker ut. Munndelene er korte og kraftige. Brystet (thorax) er meget kort og bredt, helt uten vinger og svingkøller (halterer). Av utseende skiller bryst-segmentene seg lite fra bakkroppen. Beina er korte og meget kraftige, fotleddene (tarser) er brede og flate. Klørne er omdannet til brede kammer med mange tenner. Bakkroppen er stor, bred og noe flattrykt, med kraftige børster på sidene av ryggleddene (tergitter). De ytre kjønnsorganene er ikke påfallende store. Larvene er korte og tykke, pølseformede, noe tilspisset i hodeenden, avrundet bak. De fire første og det bakerste leddet har kjegleformede vorter (sanseorganer), som er ordnet i en tverr-rad på bryst-segmentene (nummer to, tre og fire). Åndehullene (spirakler) er små og sitter på det bakerste segmentet.
Levevis
Larvene gnager på vokskakene og spiser voks og pollen som henger fast i denne, og kan med dette gjøre litt skade.
Systematisk inndeling
Det er usikkert om alle artene av Braula er holdbare.
Klemetsrud Idrettslag
Klemetsrud Idrettslag (stiftet 12. desember 1920) er et fleridrettslag og en nabolagsklubb som holder til på Mortensrud i Oslo. KIL er hovedidrettslaget i Bjørnerud-, Mortensrud-, Klemetsrud- Lofsrud- og Stenbråten-området i Søndre Nordstrand.
Idrettslaget har egne grupper for håndball, fotball, bordtennis, badminton, basketball, e-sport, futsal, turn, diskgolf og allidrett. I tillegg arrangerer (fra 2020) Klemetsrud IL Sørmila som er et mosjonsløp i Søndre Nordstrand, Oslo, og er medarrangør for Mortensrud Festival hvert år i september.
Klemetsrud idrettslag har sin aktivitet i Mortensrud idrettspark, Klemetsrud Flerbrukshall og Klemetsrud idrettspark, og aktiverer omtrent 900 (2020) barn, ungdom og voksne.
KIL-modellen:
Klemetsrud IL fikk i 2022 tildelt fem millioner kroner for å gjennomføre et større integrerings- og mangfoldsarbeid gjennom å styrke idrettslagets vanlige aktivitet for barn og ungdom. Arbeidet i 2023 skal sørge for at man jobber mot å nå følgende mål:
Med gjennomføringen av "KIL-modellen" har idrettslaget definert seg som "idrettslaget som tenker like mye samfunn som idrett".
HUB Mortensrud:
Klemetsrud IL står i spissen for prosjektet Hub Mortensrud, som gir ungdom på Lofsrud ungdomsskole et fritidstilbud med idrett som utgangspunkt etter skoletid. Amin Nouri deltar i prosjektet sammen med prosjektleder Morten Rom.
HUB Mortensrud ønsker gjennom å få en god relasjon til ungdommene å kunne påvirke adferd og gjøre ungdom generelt bedre rustet til livet. Det arrangeres også en rekke kurs, og det utdannes mange fotballtrenere til barneavdelingen i KIL - der mange ungdommer får sin første jobb, som fotballtrener og rollemodell for barna i bydelen.
Fotball:
Klemetsrud Fotball har guttelag i alle klasser, fra seks år og opp til old boys. Det er jentelag i alle årskull opp til og med J2009.
Klemetsrud er en breddeklubb, men klubben er kjent for å utvikle spillere som kan spille på det høyeste nivået i Norge. Spillere som Amin Nouri, Nicolai Næss, Adnan Haidar, Ghayas Zahid, Branimir Poljac, Johnny Buduson og Mahmoud El Haj er noen av spillerne som spiller på det høyeste nivået i Norge eller i utlandet. A-lag herrer spiller i 2022 i 6. divisjon. Det høyeste nivået Klemetsrud fotball har spilt på er i 3.divisjon, men har vært i lavere divisjoner siden 2009. I 2005 møtte spilte KIL mot FK Lyn i NM, og tapte 1-3.
KIL startet i januar 2023 «Celsio-akademiet», som er gratis og åpent for alle i barn i bydelen fra 5.-7. klasse, med treninger etter skoletid mandager og torsdager.
Bordtennis:
Gruppa trener i Klemetsrud Flerbrukshall, og har utøvere fra og med åtte år og opp til veteran-nivå.
Badminton:
De siste årene har badminton vokst seg til idrettslagets nest største idrett. Gruppa har trening fem dager i uken i Plasthallen på Mortensrud.
Badminton er et lavterskeltilbud, med svært lave treningsavgifter. Medlemmene spenner fra små og store som spiller litt for gøy, til hardtsatsende elitespillere både på ungdoms- og seniornivå.
På søndager er det åpen hall, der alle kan komme å spille gratis.
Håndball:
Håndballgruppa har barnelag i flere klasser fot jenter, og et treningstilbud for gutter. Gruppa trener i Klemetsrud Flerbrukshall.
Turn:
Diskgolf:
Idrettslaget siste tilskudd av idretter er diskgolf. Gruppa er i ferd med å bygge ferdig en bane i Klemetsrud Idrettspark med høy nasjonal standard
Allidrett for småbarn:
KIL har et allidrettstilbud for barn som går i barnehagen. Gruppene trener i gymsalen på Stenbråten skole.
Xybarida
Utbredelse
Slekten er utbredt fra Mexico i nord til Brasil i sør.
Klemetsrud Idrettslag
Klubben har et eget fond, som etter søknad dekker treningsavgiften for barn og ungdom som lever i familier med utfordrende økonomi. I 2022 var det kun drøyt 40 % av medlemmene som klarte å betale sine medlemsforpliktelser selv fullt ut. Fondet er helt avhengig av gaver og støtte fra næringsliv og private.
Heerodden lykt
Heerodden lykt, tidvis også kalt Heerodden fyr, er et fyrtårn på Heerodden helt nord på østbredden av Grønfjorden, noen kilometer nord for Barentsburg på Spitsbergen. Fyret er en enkelt lykt montert på et grått bjelkestativ like innenfor strandkanten. Fyrlykten står på den mer enn 10 meter høye, eroderte Heerodden og lyshøyden er mer enn 20 meter over havet.
Murasaki Shikibu Lecter
I filmatiseringen av filmen spilles hun av Gong Li.
Joe Baker
Joseph Henry Baker (født 17. juli 1940, død 6. oktober 2003) er ved siden av Lawrie Reilly, kanskje Hibernian FCs mest kjente goalgetter. Han hadde to opphold i Hibernian, spilte ett år for den italienske fotballklubben Torino Calcio, fire sesonger for Arsenal FC, tre sesonger for Nottingham Forest, to sesonger for Sunderland og til slutt to sesonger for den skotske klubben Raith Rovers.
Spillerkarriere
Joe Baker ble født i Liverpool i England, men vokste opp i Wishaw, Lanarkshire, Skottland (sørøst for Glasgow). Joe Baker scoret 159 mål på fire sesonger for Hibernian FC mellom 1957 og 1961. I sin første sesong (1957/1958) scoret han alle de fire målene i et lokaloppgjør i FA-cupen mot Hearts (4-3) og ble dermed raskt en legende i Hibernian-folkloren. I 1961 ble han solgt for £75.000 til den italienske klubben Torino Calcio (han kom dit samtidig med Denis Law, som ble kjøpt fra Manchester City). Baker hadde da tjent £12 i uka for Hibernian og krevde £5 mer i uka, men det ville ikke klubben gi. Dermed ble det salg, som i så mange andre tilfeller også senere fra Hibernians side. I løpet av et ulykkelig år i Torino Calcio dyttet han bl.a. en italiensk fotograf i en av kanalene i Venezia, som den kanskje mest minneverdige episoden. Han debuterte for det engelske A-landslaget 18. november 1959 på Wembley Stadium og scoret ett av målene i 2-1-seieren over Nord-Irland. Egentlig var Baker helt igjennom skotsk, men fødestedet hans var nok for Englands landslagstrener Walter Winterbottom, og senere Alf Ramsay, til å be ham spille for England. På den tiden avgjorde fødestedet hvilket landslag man skulle spille for. I alt fikk han åtte A-landslagskamper og scoret tre mål for England, men ble til manges store forbauselse vraket av Alf Ramsay før VM i 1966.
Broren Gerry Baker (også han angrepsspiller) signerte for Hibernian kort tid etter at Joe Baker ble solgt til Torino Calcio (Gerry Baker scoret 43 mål på 84 kamper for Hibernian mellom 1961 og 1963, i en ellers omflakkende karriere), og fikk også sju kamper (to mål) for USA, siden han var født i New York (f. 11. april 1938).
I 1962 ble Joe Baker solgt for £70.000 fra Torino Calcio til Arsenal FC, der han scoret totalt 100 mål på 156 kamper i alle turneringer, noe som gjorde ham til Arsenal FCs fremste målskytter gjennom alle tider (antall mål per spilte kamp). I februar 1966 gikk turen videre til Nottingham Forest, der han scoret 41 mål på 118 kamper. I 1969 gikk ferden videre til Sunderland (40 kamper og 12 mål), før han i 1971/1972-sesongen gjorde et berømt comeback for Hibernian (12 mål på 20 ligakamper). Spillerkarrieren ble avsluttet i Kirkcaldy i Skottland for Raith Rovers (34 mål på 41 kamper) i 1974.
Baker var ganske liten av vekst til å være spiss. Han raget bare 174 cm over jorden og veide 74 kg i matchvekt. Styrkene var at han var svært rask, modig, tøff og hadde høy finmotorikk. Han var også ganske dreven med knyttnevene, om situasjonen skulle kreve det.
Liv etter spillerkarrieren
Joe Baker var manager i to perioder for Albion Rovers (1981/1982 og 1984/1985) med rimelig suksess. Senere drev han en pub og var Hibernians offisielle vert ved større arrangementer (en såkalt after dinner speaker). Han døde i en alder av 63 år av hjerteinfarkt, som han fikk under en golfturnering for et veldedig formål. Joe Baker sovnet inn kort tid etterpå på Wishaw General Hospital den 6. oktober 2003.
Aerenea
Aerenea er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, tettbygde, brunlige trebukker. Antennene er noe lengre enn kroppen. Kroppsformen er ganske bred, dekkvingene har markerte "skuldre" og er bredest foran. Beina er temmelig korte og kraftige.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør- og Mellom-Amerika.
L’Age-demningen
L'Age-demningen er en demning med vannkraftverk i Frankrike. Den er anlagt ved Creuse, ei sideelv Vienne, som igjen er ei stor sideelv til vasdraget Loire. Demningen leverer kraft til eget vannkraftverk knyttet direkte til damanlegget.
Anlegget ligger i kommunen La Celle-Dunoise, langt nordøst for storbyen Limoges, og nord i departementet Creuse, i regionen Nouvelle-Aquitaine.
Elva Viennes øvre løp (med Maulde og Taurion) har 17 demninger ovenfor byen Limoges, og ytterligere 4 nedenfor. Dessuten er det 7 damanlegg i sideelva Creuse i øst. I alt har de beskjedne damanleggene i Limoges-regionen en installert, samlet kapasitet på 262 MW, og mange av dem er fra første halvdel av 1900-tallet. De eies av Electricite de France (EDF). I tillegg er det også en uavhengig eid demning i sideelva La Couze mellom Vienne- og Creuse-vassfarene.
Deklaratorisk
Deklaratorisk betyr det samme som fravikelig. Der en lovregel er deklaratorisk innebærer dette at den kan fravikes gjennom avtale mellom partene, eller gjennom sedvane, kutyme eller annen handelsbruk. I hvilken grad en lov er deklaratorisk vil normalt være regulert innledningsvis i loven. Kontraktsrettslige lover utenfor forukerforhold vil normalt være deklaratoriske, ettersom det forutsettes at partene her kan ta vare på sine egne interesser, og fordi lovens regler ikke passer like godt i alle sammenhenger. I visse forhold der interessene til tredjemenn kommer inn vil dette imidlertid kunne stille seg annerledes; et eksempel på dette er innen selskapsretten der reglene i stor grad er preseptoriske (ufravikelige).
Gina Krog
Jørgine Anna «Gina» Sverdrup Krog (født 20. juni 1847 i Flakstad i Lofoten, død 14. april 1916 i Kristiania) var en norsk kvinnesaks­forkjemper, venstrepolitiker og redaktør. Hun var den dominerende skikkelsen i den borgerlig-liberale kvinnesaks­bevegelsen i sin levetid og en leder­skikkelse i kampen for kvinners stemmerett. Hun har blitt kalt «høvdingen i norsk kvinnebevegelse» i sin samtid.
Krog grunnla Norsk Kvinnesaksforening (NKF) i 1884, etter forbilde av forløperne til League of Women Voters i USA. Hun var siden også blant grunnleggerne av fire andre organisasjoner som alle sprang ut av NKF: Kvindestemmeretsforeningen (1885), Norske Kvinners Sanitetsforening (1897), Landskvindestemmeretsforeningen (1898) og en paraplyorganisasjon for kvinnebevegelsen, Norske Kvinners Nasjonalråd (1904), der hun ble første Formand. Krog var redaktør for tidsskriftet Nylænde i perioden 1887–1916; tidsskriftet ble først utgitt av Norsk Kvinnesaksforening og fra 1893 av Krog personlig; det ble et av Norges mest innflytelsesrike politiske og kulturelle tidsskrifter, og det sentrale organet for den borgerlige kvinnesaks- og stemmerettsbevegelsen. Krog var et tidlig medlem av Venstre, der hun var varamedlem av landsstyret fra 1909.
Krog stod for en konsekvent og prinsippfast likestillingslinje forankret i et liberalt samfunnssyn, der det avgjørende var at alle uansett kjønn skulle ha lik adgang til alle samfunnets arenaer. Hun var sterk tilhenger av en saksfokusert, reformistisk arbeidsform gjennom systematisk arbeid for lovendringer for å oppnå politisk og juridisk likestilling av kvinner og menn. Dette omfattet særlig publisistisk virksomhet og kontakt med ledende politikere. Hun var sterkt inspirert av den britiske liberale suffragisten Millicent Fawcett og av den liberale kvinnesaksbevegelsen i USA, og tok i NKF til orde for å bruke «den amerikanske plattform» for å kjempe for like rettigheter. I 1894 innførte hun solsikken og fargene gull–hvitt som symboler for kvinnesaksbevegelsen i Norge, etter forbilde av den amerikanske liberale kvinnesaksbevegelsen. Hun regisserte sitt eget ettermæle som den dominerende skikkelsen i kvinnesaksbevegelsen og som en kjølig, dannet kvinnesaksforkjemper som viet seg til saken. Krog hadde et nært forhold til broren Fredrik Arentz Krog, som hun bodde sammen med store deler av livet og som støttet henne materielt, økonomisk og personlig.
Oppvekst
Jørgine Anna Sverdrup Krog, kalt Gina, var yngste datter av sogneprest i Flakstad Jørgen Sverdrup Krog (1805–1847) og Ingeborg Anna Dass Brinchmann (1813–1872). Hennes eldre søsken var broren Fredrik Arentz Krog og søsteren Valentine Fredrikke Amanda Krog som døde som 14-åring i 1856.
Faren døde før Ginas fødsel, og hun flyttet deretter med moren og søskenene til farens hjemsted Karmøy, og i 1855 videre til Christiania. I folketellingen i 1865 bodde Gina, Fredrik og moren i en fornem bygård som da hadde adressen Christian Augusts Gade 17–19, der hvor Domus Juridica står i dag, og moren livnærte seg av å leie ut rom, bl.a. til studenter. I naboleiligheten bodde Ginas venninne, den senere kjente skolekvinnen Henriette Wegner, og hennes bror George Wegner, som også var Fredrik Krogs studiekamerat.
Utdannelse og bakgrunn
Krog var elev ved Fru Autenrieths Pikeskole før hun utdannet seg videre gjennom privatstudier og tok på seg ulik undervisning. Kvinner hadde da fortsatt ikke rett til å ta høyere skoleeksamener eller studere ved universitetet, og det var da Gina Krog var ung vanlig at kvinnelige lærere utdannet seg gjennom privatstudier.
I folketellingen for 1885 bodde de ugifte søskenene Fredrik og Gina Krog sammen i Fastingsgade 8 med en husholderske og en tjenestepike. Fredrik giftet seg i 1887 med Ginas venninne Cecilie Thoresen, som hadde gjort seg bemerket som Norges første kvinnelige student. Etter giftermålet flyttet søsknene hver for seg. Etter at Fredrik ble enkemann i 1911 flyttet Gina inn hos broren igjen, og bodde der til sin død.
Forkjemper for kvinners rettigheter
Krogs politiske grunnsyn og strategier ble formet av kontakten med ledere i den britiske og amerikanske reformorienterte borgerlig-liberale kvinnesaksbevegelsen. Det var de britiske og amerikanske suffragistene, ikke de mer radikale suffragettene, som ble Krogs inspiratorer. I 1880 gav hun opp lærergjerningen og gikk inn i det hun senere kalte «min kamptid». Under et opphold for å studere kampen for kvinners stemmerett i Storbritannia i 1880 ble hun kjent med Millicent Fawcett. Krog ble også sterkt inspirert av de amerikanske liberale kvinnesaksforkjemperne Susan B. Anthony og Elizabeth Cady Stanton, og de organisasjonene de ledet, som etterhvert ble til National American Woman Suffrage Association (nå League of Women Voters). Under oppholdet i Storbritannia begynte hun å sende artikler til norske aviser om kvinnesak, først under pseudonym og senere under navnet «G –g».
Krog ble etterhvert en nasjonal lederskikkelse i kvinnesaksbevegelsen og var den sentrale drivkraften bak etableringen av Norsk Kvinnesaksforening i 1884. Krog tok da til orde for å bruke «den amerikanske plattform» for å kjempe for like rettigheter. Hun fikk flest stemmer ved valget til det første styret, men takket nei til ledervervet. Hun var styremedlem til 1887, da hun ble redaktør for NKFs tidsskrift Nylænde. Hun deltok også i etableringen av Kvindestemmeretsforeningen (1885, formann), Landskvindestemmeretsforeningen (1898) og Norske Kvinders Nasjonalråd (1904, formann frem til 1916). Hun var også regjeringens representant i Den Internasjonale Stemmerettsallianse. Som initiativtaker for Kvindestemmeretsforeingen stod hun, sammen med radikale Venstre-menn, bak det første forslaget om kvinnelig stemmerett som ble lagt frem for Stortinget. Dette skjedde i 1890 (ti år før menn fikk allmenn stemmerett i stortingsvalg).
Krog var redaktør for NKFs tidsskrift Nylænde i perioden 1887–1916, og styrte bladet alene. I forbindelse med at hun ble redaktør gikk hun ut av NKFs styre i 1887. Mellom 1893 og 1916 var hun også tidsskriftets utgiver, men etter hennes død overførte hennes bror og arving Fredrik Arentz Krog eierskapet til NKF og bad foreningen fortsette utgivelsen.
Hun skrev også et kapittel om «kvinden i selvstændigt erhverv» i boken Forældre og Børn fra 1902. Gina Krog var også interessert i fjellklatring og var blant annet med Wilhelm Keilhau og venner på turer i Jotunheimen.
Gina Krog stod for en konsekvent og prinsippfast likestillingslinje forankret i et liberalt samfunnssyn, der det avgjørende var at kvinner og menn skulle ha lik adgang til alle samfunnets arenaer, på universitetet, i yrkeslivet og i politikken. I diskusjonen om kvinner burde ha en egen «kvindernes bygning» uttalte hun på kvinnesaksmøtet i 1903 at
Gjennom Nylænde skrev hun sin egen versjon av kvinnesaksbevegelsens historie, der stridigheter ble glattet over og der hun selv hadde hovedrollen. Hun hadde et stort selvbilde, og regisserte sitt eget ettermæle som den dannede, distanserte kvinnesaksforkjemperen som viet seg til saken, og etterlot seg bevisst få spor fra sitt personlige liv.
Æresbevisninger
Krog ble utnevnt til æresmedlem av Norsk Kvinnesaksforening i 1909 i forbindelse med 25-årsjubileet, etter forslag fra sin svigerinne og daværende nestleder i NKF, Cecilie Thoresen Krog. Hun skrev i Nylænde at «jeg har jo været med at stifte og lede flere organisationer, men N.K.F. var nu den første for mig, og desuten den første kvindesaksorganisation i landet; jeg har hat med den at gjøre i de grundlæggende aar og senere altid hat den kjær og fulgt den med den største interesse. En større glæde kunde man derfor ikke gjøre mig end at knytte mig til foreningen paa denne maate».
Gina Krog var den første kvinne i Norge som ble begravet på statens bekostning. Under hennes begravelse fra Fagerborg kirke i 1916 deltok statsministeren, stortingspresidenten og høyesterettsjustitiarius. Kvinnelige studenter stod æresvakt ved kisten, og sangerinnen Bergliot Ibsen fremførte en kantate som Sofie Bonnevie hadde forfattet for anledningen.
En byste av Gina Krog ble reist på Vår Frelsers gravlund i Oslo. Bysten ble utformet av billedhuggeren Ambrosia Tønnesen, og avduket 10. juli 1919. Den var bekostet ved en innsamling organisert av Norske Kvinners Nasjonalråd. Statsministeren og flere medlemmer av regjeringen var tilstede da bysten ble avduket.
Gina Krogs vei på Lambertseter i Oslo og Gina Krogs veg på Tyholt i Trondheim, og Gina Krog-prisen som deles ut av Norsk Kvinnesaksforening, er oppkalt etter henne. I 2013 ble et olje- og gassfelt oppkalt etter henne; dette har blitt kritisert for å være en tvilsom ære som gjør at Googlesøk på Krogs navn domineres av saker om et gassfelt i stedet for personen Gina Krog, og for dermed å sette Gina Krog i skyggen.
Liste over Nigerias statsoverhoder
Forbundsrepublikken Nigerias president (President of the Federal Republic of Nigeria) er Nigerias statsoverhode.
Historie
Ved Føderasjonen Nigerias selvstendighet fra Storbritannia i 1960 var landet et konstitusjonelt monarki med Elizabeth II som dronning av Nigeria. Tre år senere ble generalguvernør Nnamdi Azikiwe utropt til president og landet ble en republikk med den reelle makten delegert til statsministeren Abubakar Tafawa Balewa. I forbindelsen med militærkuppet i 1966 ble Balewa drept og statsministerposten ble avskaffet. I årene 1966–1979 ble landet styrt av fire militærjuntaer og presidentembedet var formelt vakant. I perioden 1983–1993 og 1993–1999 ble landet på nytt militærstyrt, men deretter har sivile politikere innehatt presidentembedet.
Kommentar
De periodene etter 1963, da Nigeria har hatt sivilt styre, har blitt kalt Den første republikk (1963–1966), Den andre republikk (1979–1983), Den tredje republikk (1993) og Den fjerde republikk (1999–)
Blaan
Folket blaan, også skrevet b'laan, er ett av urfolkene i det sørlige Mindanao på Filippinene.Folket kalles også bira-an, baraan, vilanes og bilanes.
Blaan-folkets tradisjonelle religion
Noen av guddommene i folkets tradisjonelle religion er:
Forholdet til andre grupper
Blaan-folket er naboer til folkene tboli, og bor i Lake Sebu og tboli-kommuner i South Cotabato, Sarangani, General Santos City, sørøstre Davao og rundt Lake Buluan i North Cotabato. De er kjent for sine messingarbeider, pyntekjeder og tabih-vev. Man bærer fargesterke vevde drakter med mange kjeder. Særlig kvinnene bærer tunge messingbelter med messinganheng som slutter i messingbjeller som gir lyd fra seg fra lang avstand og forteller at de er i anmarsj.
Virginia Ruzici
Virginia Ruzici (født 31. januar 1955 i Câmpia Turzii i Romania) er en tidligere profesjonell kvinnelig tennisspiller
Blaan
Fortrengt
Noen blaan mistet sine hjem og dro sin vei da General Santos City ble grunnlagt i 1939. Andre fant seg til rette i byen.
Virginia Ruzici
Ruzici ble profesjonell i 1975 og i løpet av sin tenniskarriere vant hun 15 singleturneringer. Sin største fremgang nådde hun i 1978 da hun vant to Grand Slam-titler. Hun beseiret Mima Jaušovec med 6-2, 6-2 i French Open-finalen. Sammen med Mima Jaušovec vant hun også damedoubleturneringen, de beseiret Lesley Turner Bowrey / Gail Sherriff Chanfreau med 6-4, 6-3.
Blaan
Fortrengt
Stammen holder fast ved mange egne skikker og tilpasser seg ellers den moderne filippinske kultur
Ferjesambandet Bruravik–Brimnes
Bruravik–Brimnes var et fergesamband over Hardangerfjorden mellom Eidfjord og Ulvik kommune. Strekningen inngikk i fylkesvei 7 og riksvei 13 og ble før nedleggelsen betjent av Fjord1 med fergen MF «Sogn» med inntil tre avganger i timen. Overfarten tok ca. 12 minutter. Sommeren 2013 ble ruten i tillegg betjent av MF «Sognefjord».
Fylkesvei 3918
Fylkesvei 3918 går mellom Vikeland og Heisel bru i Vennesla kommune.
Ferjesambandet Bruravik–Brimnes
Strekningen ble driftet av Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap (senere Tide Sjø) fra åpningen i 1934 frem til 2011. I 2011 vant Fjord 1 anbudskonkuranssen og tok over fergestrekningen. I 2013 ble fergen erstattet av Hardangerbrua, som åpnet 17. august.
Fylkesvei 3918
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 72 (Vest-Agder).
Ferjesambandet Bruravik–Brimnes
Historie
Siden 30-tallet har vegutbygging i indre Hardanger kortet ned på fergestrekningen.
Ferger
Følgende ferger har frekventert sambandet:
Medaas i 4 akter
Medaas i 4 akter er et musikkalbum med Ivar Medaas, utgitt i 1968. På albumet har han med Kari Medaas og Dizzie Tunes.
Ra (lokomotiv)
Ra eller «Rapid» er et elektrisk lokomotiv bygget av ASEA for Statens Järnvägar i Sverige mellom 1955 og 1961. De to første lokomotivene som ble produsert i 1955 vakte stor oppmerksomhet da de ble satt inn i trafikk hos SJ ettersom de hadde et mykt strømlinjeformet ytre, noe som var uvanlig i Sverige på denne tiden. Lokomotivene var malt i oransje, noe som også var uvanlig siden de andre elektriske lokomotivene var malt brune. Typenavnet kommer av den svenske hovedliteraen R, som betyr fireakslet boggilokomotiv, og underliteraet a, som betyr at lokomotivet var den første i serien av denne hovedliteraen.
Lokomotivets historie
På 1940-tallet trengte Statens Järnvägar et raskt elektrisk lokomotiv til sine persontog, siden de lokomotivene og motorvognene man hadde på den tiden enten hadde for lave topphastigheter eller for dårlige gangegenskaper i sporet. Kobbelstangslokomotivene var fortsatt dominerende i Sverige og hadde mange tilhengere innad i SJ, men interessen for et boggilokomotiv var såpass stort til at man bestemte seg for å bestille to testlokomotiver av typen Ra fra ASEA i 1953. Hos ASEA ble det viktig å få til en lett konstruksjon, og dette ble til gjennom en ny motor og en ny effektiv kraftoverføring. De la også stor vekt på boggiene, slik at lokomotivet skulle gå så bra som mulig i sporet. Utseendemessig ble Ra formet etter modell av amerikanske dieselokomotiver, som betydde at den fikk runde fronter for å gi lokomotivet en fartsfylt utseende og for å beskytte lokføreren.
De to første lokomotivene fikk et positivt omdømme hos SJ, som umiddelbart bestemte seg for å bestille ytterligere åtte lokomotiver, men med strømavtakerne flyttet nærmere midten av konstruksjonen av hensyn til turbulens i høyere hastigheter. Disse ble primært satt inn i hurtiggående persontog på hovedlinjene og først og fremst mellom Stockholm og Göteborg samt mellom Stockholm og Oslo. Ra ble også unntaksvis brukt til å trekke godstog. Da disse lokomotivene ble satt inn var den største tillatte hastigheten på svenske jernbaner 130 km/t, noe som innebar at rapidlokomotivenes toppfart på 150 km/t ikke ble utnyttet.
På 1970-tallet, da SJ fikk de første Rc–lokomotivene, begynte man å kjøre Ra i mer regional trafikk og fremfor alt i både Mälardalen og Bergslagen. Blant annet ble Ra brukt på linjen mellom Stockholm og Eskilstuna. Det ble også gjennomført mindre modifiseringer av Ra, hvor de store frontlyktene ble erstattet av en mindre typer.
På midten av 1980-tallet ble seks lokomotiver oppgradert ytterligere ved at døren på førersiden ble flyttet for at arbeidsmiljøet i førerhytten skulle bli forbedret. Ved slutten av 1980-tallet ble lokomotivene sakte, men sikkert tatt ut av regulær trafikk og satt i opplag. I dag finnes det ingen lokomotiver av typen Ra i trafikk, men flere av dem har havnet hos ulike jernbaneforeninger og på museum. Blant annet finnes Ra nummer 988 utstilt på Sveriges Järnvägsmuseum i Gävle, og Ra nummer 847 som tilhører en forening, brukes ofte av det svenske Banverket for å dra spesielle ballastvogner for å tilføye ballast på banene. Ra nummer 990 og 993 ble forøvrig hugget opp i 1996.
Bernard William Griffin
Bernard William Griffin (født 21. februar 1899 i Birmingham i England, død 20. august 1956 i New Polzeath i Cornwall) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Westminster 1943–1956.
Joe Lieberman
Joseph «Joe» Isadore Lieberman (født 24. februar 1942 i Stamford i Connecticut) er en tidligere amerikansk politiker og advokat. Han var medlem av Senatet for Connecticut fra 1989 til 2013 og visepresidentkandidat for Al Gore ved presidentvalget i 2000. Han tilhørte Det demokratiske parti. Lieberman var den første jøden noensinne til å bli nominert av et av de store partiene som visepresidentkandidat i USA.
I 2004 stilte Lieberman som presidentkandidat i demokratenes nominasjonsprosess, men trakk seg etter å ha mottatt lite støtte blant velgerne i primærvalgene.
Lieberman var blant de fremste konservative demokratene, som stod republikanerne nært i utenriks- og sikkerhetspolitikken, men i hovedsak fulgte demokratenes linje i økonomiske og sosiale spørsmål. Lieberman tapte knepent demokratenes primærvalg til Senatet i 2006, mye på grunn av sin støtte til Irakkrigen. Han stilte imidlertid til gjenvalg som uavhengig, og vant en klar seier over demokratenes offisielle kandidat, Ned Lamont, som senere ble Connecticuts guvernør. Lieberman satt deretter i Senatet som «uavhengig demokrat». Han stilte ikke til gjenvalg i 2012.
Bernard William Griffin
Bakgrunn
Bernard og hans tvillingbror var sønner av William og Helen (født Swadkins) Griffin. Faren var sykkelprodusent, councillor i Birmingham City, og justice of the peace.
Joe Lieberman
Han er utdannet jurist fra Yale Law School. Han arbeidet i et advokatfirma i New Haven før han ble politiker.
Bernard William Griffin
Bakgrunn
Da første verdenskrig utbrøt i 1914 gikk både Bernard og Basil inn i Royal Naval Air Service, og Bernard ble der air-raid warden. Han fikk et hjerteslag da, men holdt det skjult fra legene for å unngå å bli dimittert fra tjenesten, idet en helseattest med dette opplyst ville hindre ham fra å bli godtatt for prestevielse senere.
Prest
Han ble presteviet den 1. november 1924 og fullførte teologistudiene ved Venerable English College i Roma i 1927. Griffin virket så som privatsekretær for erkebiskop John McIntyre av Birmingham, til 1937. Fra 1929 til 1938 var han kansellist i Birmingham, studiedirektør for Catholic Evidence Guild, katolsk representant i BBCs religious advisory committee, og administrator av bispedømmets karitative hjem.
Biskop, erkebiskop
Den 26. mai 1938 ble Griffin utnevnt til hjelpebiskop av Birmingham og titulærbiskop av Appia. Han ble bispeviet den 30. juni av erkebiskop Thomas Williams av Birmingham, med medkonsekratorene John Barrett av Plymouth og William Lee av Clifton i Cathedral of Saint Chad i Birmingham. Pave Pius XII eleverte Griffin til erkebiskop av Westminster den 18. desember 1943. Under innsettelsesmessen i Westminster Cathedral forsvarte han ekteskapets hellighet.
Kardinal
Han ble kreert til kardinal 18. februar 1946 av pave Pius XII, med Santi Andrea e Gregorio al Monte Celio som tittelkirke. Han var med sine 46 år den yngste av dem som ble kardinaler det året.
Han var pavelig legat ved hundreårsfeiringen av det katolske hierarkiets gjenopprettelse i England i 1950. I 1953 representerte han Paven i Trondheim ved feiringen av 800-årsminnet av opprettelse av den norske kirkeprovins, foretatt av kardinal Nicholas Brekespear i 1153. Han feiret da ikke messen i den alt for lille katolske sognekirke i byen, heller ikke i den statskirkelige Nidarosdomen, men i aulaen til Norges tekniske høgskole på Gløshaugen.
Griffin døde av hjerteslag i New Polzeath i en alder av 57 år, og ble begravet i Westminster Cathedral.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Eutogeneius
Eutogeneius er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) Licininae i familiegruppen løpebiller.