cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pelle og Proffen
Bøker i serien om Pelle og Proffen
Merk: Mordet på Aker Brygge kom opprinnelig ut som en føljetong i VG med bilder av Harald Nygård. Det er også laget en tegneserieversjon av Kjempene faller av Boro Pavlovic. Alle bøkene har kommet ut på lydbok, med Håvard Bakke som forteller.
Musikal
Våren 2023 skal en musikalversjon av Døden på Oslo S ha premiere på Nationaltheateret.
Clara Bow
Clara Gordon Bow (født 29. juli 1905 i Brooklyn i New York i USA, død 27. september 1965 i Culver City i California) var en amerikansk skuespiller best kjent for sin innsats i stumfilmer i 1920-årene.
Bakgrunn
Clara Bow hadde en tøff oppvekst med en voldelig far og en schizofren mor. Hun vokste opp i fattigdom i Brooklyn i New York. Da hun var ni år døde hennes beste venn, Johnny, i hennes armer etter en alvorlig brannskade.
Som tenåring deltok Bow i en skjønnhetskonkurranse, «The Fame and Fortune Contest», som hun vant. Dette innledet hennes filmkarriere. Hennes mor prøvde å drepe henne med kniv da hun forsøkte å komme inn i filmindustrien, men dette stanset henne ikke.
Karriere
Clara Bow ble tatt med til Hollywood av produsenten B.P. Schulberg, en mann som utnyttet henne både seksuelt og økonomisk. Han fikk henne til å arbeide hardere enn de fleste av datidens andre stjerner, men betalte henne svært lite. Hun spilte i til sammen 58 filmer fra 1922 til 1933, og da hun var på sitt mest populære, i 1929, mottok hun over 45 000 fanbrev hver måned. Hennes berømmelse hadde fra et par meget fremgangsrike filmer vært internasjonal fra 1926 og 1927, og i USA ble hun ansett som den kvintessensielle «It Girl», noe som man den gang kalte glamorøse unge damer.
Bow var også involvert i en del rettssaker, alt fra ubetalt skatt til å ha «stjålet» andre kvinners ektemenn.
Da det begynte å komme lyd på film dalte hennes popularitet på grunn av hennes markante brooklynaksent. Etter å ha forsøkt et comeback med filmene Call Her Savage (1932) og Hoop-La (1933), giftet hun seg med cowboystjernen Rex Bell og forlot helt filmindustrien i en alder av 26.
Med Rex Bell fikk hun to sønner, men på grunn av at hun var mentalt ustabil og schizofren, som sin mor, fikk hun ikke lov til å se dem. Det var også hennes ustabile tilstand, samt et vektproblem, som gjorde at hun aldri gikk inn i showbusiness igjen.
Den 27. september 1965 døde Bow av et hjerteinfarkt i Los Angeles. Hun ble 60 år gammel.
Svorkmo
Svorkmo er et tettsted i Orkland kommune i Trøndelag som ligger der elva Svorka renner ut i elva Orkla. Svorkmo ligger ved fylkesveiene 65 og 700, 17 kilometer sør for kommunesenteret Orkanger. Tettstedet hadde innbyggere per 1. januar.
Navnet kommer fra elva Svorka – Svorkas mo.
På 1700-tallet var Svorkmo et stort tettsted på grunn av gruvedriften på Løkken Verk i Meldal, seks kilometer lengre sør. Svorkmo hadde smeltehytte for malmen fra Løkken, og denne var i drift fra 1656 til 1845.
Museumsjernbanen Thamshavnbanen, som går mellom Orkanger og Løkken Verk, har en stoppeplass på Svorkmo.
Svorkmo har også et fotballag som heter Svorkmo/NOI, de spiller i 5 divisjon.
Lasse Dahlquist
Lars-Erik «Lasse» Dahlquist (født 14. september 1910 i Örgryte, død 14. oktober 1979 i Stockholm) var en svensk komponist, sanger og skuespiller.
Bakgrunn
Slektsnavnet Dahlquist var tatt etter gården Dahlsgård i Halland av hans farfar, Sven Ludvig Dahlquist (1828–1907), som giftet seg og flyttet til Hisingen i Göteborg. Her startet Sven Ludvig Dahlquist et pramverft med navnet Andersson & Dahlquist.
Vannpolo under Sommer-OL 2004
Vannpolo under Sommer-OL 2004. Vannpolo var med på det olympiske programmet for 24. gang under OL-2004 i Athen. Tolv lag deltok i turneringen for menn og åtte i dameturneringen. Kampene for damene ble spilt i perioden 16. til 26. august og mennenes mellom 15. og 29. august. Ungarn vant herrefinalen over Serbia og Montenegro med 8-7 og ble olympiske mestere i vannpolo for åttende gang. Italia slo Hellas med 10-9 i damefinalen.
Lasse Dahlquist
Bakgrunn
Lasse Dahlquists far, Otto Dahlquist, var sjøkaptein, men det var som sjøassuransedirektør han flyttet med familien til Lidingö, der Lasse Dahlquist vokste opp. Men han kom til å bli assosiert med den svenske vestkysten og fødebyen Göteborg, dit han etterhvert flyttet.
Lasse Dahlquist dro til sjøs i 1926 og kom tilbake som visesanger og filmskuespiller.
Karriere
Han var en tid ansatt i Sven-Olof Sandbergs musikkforlag "Svenska Noter" og begynte i 1931 å spille inn grammofonplater på Columbia. Gjennombruddet kom med Jolly Bob från Aberdeen 1938. Han skulle totalt gjøre rundt 500 grammofoninnspillinger. Han var et av medlemmene i sanggruppen Tre Sang
Lasse Dahlquist skrev tekst og musikk til flere hundre viser, mange med motiv fra Göteborg og Bohuslän og har dermed blitt den svenske vestkystens visesanger framfor noe. Flere av hans viser har blltt til allsanger, som De' ä' dans på Brännö brygga 1941, Gå upp och pröva dina vingar 1944 og Oh boy, oh boy, oh boy 1946.
Odisha
Odisha (oriya: ଓଡ଼ିଶା; devanagari: उड़िसा), tidligere (til 2011) kjent som Orissa på engelsk og andre språk, er en indisk delstat med et flatemål på 155 707 km² og ca. 31,5 millioner innbyggere (2001). Hovedstaden er Bhubaneshwar (भुबनेश्वर), og de dominerende språkene er oriya (> 84 %), hindi, urdu, bengali, telugu, malayalam, kannada, punjabi og engelsk.
Lasse Dahlquist
Karriere
Han skrev også filmmelodier, blant annet Lite grann från ovan og Kalle på Spången i 1939 til Edvard Persson, samt revytekster. Han filmdebuterte 1932 i Weyler Hildebrands Muntra musikanter.
Odisha
Geografi
Den 26. desember 2004 ble Kendrapara-distriktet i Orissa rammet av en tsunami utløst av en rekke undersjøiske jordskjelv langs en linje fra vest for Sumatra til Andamanøyene. Det øvrige Orissa gikk stort sett fri. (Se Jordskjelvet i Indiahavet 2004).
Lasse Dahlquist
Karriere
Lasse Dahlquist brukte pseudonymene Set Lange, Sten Aller, Erik Dahlquist, Ray Garden, Willy Dahl og Lars-Erik. Han døde 1979 i Stockholm og ligger begravd på Brännö gamle kirkegård i Göteborgs södra skärgård.
Den 24. november 1987 ble Lasse Dahlquist – Sällskapet grunnlagt. Det har som formål å spre interesse for Lasse Dahlquist og hans verk.
Jan Ingar Thon
Jan Ingar Thon (født 29. oktober 1968 i Askim) er en norsk arkeolog, forfatter, journalist og foredragsholder. Thon er utdannet arkeolog fra Universitetet i Oslo og Det norske institutt i Roma med masteroppgaven «Romas hedenske templer i kristen Middelalder.»
Thon har arbeidet som journalist for tidsskrifter som Alle menn, Kriminaljournalen, Levende historie, All verdens historie og Dagbladet. I perioden 2016 til 2019 var Thon hovedansvarlig for det populærhistoriske stoffet i Dagbladet Pluss. 2019 til 2020 arbeidet Thon som reportasjeleder med ansvar for kriminal- og rettsstoff i Vesterålen Online i Sortland. I dag er Thon frilanser for blant andre Aftenposten historie og Vi menn.
Jan Ingar Thon har publisert en rekke artikler og bøker om religions- og kulturhistorie, bl.a. om Antikrist-legenden, den engelske ritualmagikeren Aleister Crowley, varulver og en rekke andre temaer.
Høsten 2023 kommer Thon med true crime-boken «En farlig mann» på Spartacus forlag. Boken er et dypdykk i det tunge kriminelle rusmiljøet som preget Indre Østfold på 1990- og tidlig 2000-tall, og som også hadde forgreninger til gjengmiljøet i Oslo. Forlaget omtaler boken som en Indre Østfold noir.
Ubåter i den amerikanske marinen
Den amerikanske marinen opererer med tre hovedtyper av ubåter, strategiske missilubåter/ballistiske missilubåter (SSBN), missilubåter (SSGN) og angrepsubåter (SSN). Alle typene er atomdrevet.
Strategiske missilubåter eller ballistiske missilubåter er ubåter som kan avfyre ballistiske missiler. I 2008 opererer Den amerikanske marinen ballistiske missilubåter i Ohio-klassen.
Missilubåter er ubåter som kan avfyre kryssermissiler. I 2008 opererer Den amerikanske marinen fire modifiserte Ohio-klasse ubåter som missilubåter.
Angrepsubåtene er USAs mest moderne ubåter. Alle ubåtene er atomdrevene og kan operere ute på havet for ca. 5. måneder om gangen. Ubåtene opererer hver for seg eller i Carrier Strike Group der oppgaven er å beskytte hangarskipene. I 2008 opererer Den amerikanske marinen angrepsubåter i Los Angeles-klassen, Seawolf-klassen og Virginia-klassen.
Punta de Tarifa
Punta de Tarifa er det sørligste punktet på fastlandet i Spania og på det europeiske kontinentet. Det ligger i provinsen Cádiz og den sjølvstyrte regionen Andalucía på atlanterhavssida av Gibraltarstredet. Neset ligger ved byen Tarifa og det er mulig å se kysten av Marokko i Afrika herfra.
Koromandelkysten
Koromandelkysten er kystlinjen sørøst på den indiske halvøy, mellom de østlige Ghatfjellene i vest, og Bengalbukten ved Det indiske hav i øst. Kyststripen strekker seg fra et nes i Andhra Pradesh i nord, ned til Kanyakumari i sør, med grenser til Utkalslettene i nord, og Kaverideltaet i sør. Nordvestkysten av Sri Lanka kan også omfattes i den større definisjonen av Koromandelkysten. Koromandelkysten omfatter kyststrekninger i delstatene Tamil Nadu og Andhra Pradesh og forbundsterritoriet Pondicherry. Kystområdet strekker seg over ca. 22800 km².
Navnet antas å være avledet av det tamilske «Chola Mandal», som betyr «Cholaenes land/område (mandalam)». Oppigjennom historien har også kysten blitt kjent som «templenes land», grunnet den høye konsentrasjonen av templer.
Havnebyen Trankebar (Tranquebar), som tidligere var en dansk koloni, ligger på Koromandelkysten. Det gjør også storbyen Chennai (tidligere Madras).
Den 26. desember 2004 ble kysten rammet av tsunamier utløst av en rekke undersjøiske jordskjelv langs en linje fra vest for Sumatra til Andamanene. (Se Jordskjelvet i Indiahavet 2004). Særlig Nagapattinam-distriktet ble hardt rammet – antagelig er rundt 60 perosent av de omkomne på/ved det indiske fastland fra dette ene distriktet av Tamil Nadu.
Gravity Field and Steady-State Ocean Circulation Explorer
Gravity Field and Steady-State Ocean Circulation Explorer (GOCE) var en europeisk satellitt bygget av ESA. Den ble skutt ut den 17. mars 2009 ombord på en Rockot-rakett fra Plesetsk kosmodrom i Russland. Den viktigste delen av nyttelasten er «Electrostatic Gravity Gradiometer» (EGG) som har målt gravitasjonsfeltet til Jorden. 45 selskaper fra på 13 eruopeiske land arbeidet med ESA om design av satellitten fra 2001.
GOCE ble konstruert for å fly rundt jorden i en meget lav bane, bare rundt 250 km oppe. Der har i sin planlagte 20 måneder lange levetid kartlagt jordens gravitasjon og bestemt geoiden til en nøyaktighet bedre enn 2 cm ved en rommelig oppløsning bedre enn 100 km.
GOCE er den første ferden i «Earth Explorer mission» utviklet som en del av ESA sitt «Living Planet Programme». Ferden var ment å øke kunnskapen om hvordan Jorden fungerer samt sirkulasjon av verdenshavene, endringer i havnivåene, klimaendringer, vulkanisme og jordskjelv.
Utsikt minus innsikt gir tilnærmet blindhet fra toppen av pyramiden
Utsikt minus innsikt gir tilnærmet blindhet fra toppen av pyramiden er et musikkalbum med Halvdan Sivertsen fra 1975.
Urjala
Urjala er en kommune i landskapet Birkaland i Finland. Kommunen har cirka 5 400 innbyggere og et areal på 504,02 km² hvorav 128,95 km² er vann. Urjala er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Ackas, Vesilahti, Sastamala, Punkalaidun, Humppila, Forssa, Tammela og Tavastehus.
Paul A. Baran
Paul A. Baran (født 1909 eller 1910, død 1964) var økonomiprofessor og nymarxistisk filosof. Baran var født i Russland og fikk sin utdannelse delvis i Tyskland, delvis i Moskva og delvis ved Harvard i USA, der han til slutt slo seg ned. Etter å ha gjennomført militærtjeneste for USA begynte han å jobbe ved sentralbanken i New York. I 1949 ble han ansatt ved Stanford University, der han ble værende til sin død.
Baran var i stor grad inspirert av marxisme og var en del av kretsen rundt det uavhengige marxistiske tidsskriftet Monthly Review. Under bølgen av antikommunisme og mccarthyisme var han en av få marxister, om ikke den eneste, som fikk beholde sin undervisningsstilling ved et større universitet. Baran var særlig opptatt av spørsmål om økonomisk utvikling og underutvikling, og han regnes som en av grunnleggerne av avhengighetsteorien. Særlig har hans verk fra 1957, The Political Economy of Growth vært innflytelsesrikt. Her viser han med en rekke eksempler hvordan den økonomiske utviklingen i den rike og fattige delen av verden henger sammen, og han konkluderer med at bare en sosialistisk utvikling vil kunne sørge for virkelig global utvikling.
På 1960-tallet besøkte Baran blant annet det revolusjonære Cuba og møtte flere av revolusjonslederne. Han skrev også verket Monopoly Capital sammen med Paul Sweezy, et verk som ikke ble utgitt før etter Barans plutselige død. Her lanserer forfatterne en teori om at det ikke lenger er profittratens tendens til å falle som dominerer verdensøkonomien, men heller stadig mer sløsing og kapasitetsoverskudd innenfor økonomien. Selv om verket er blitt kritisert av mange, står det fortsatt som et av de viktigste vestlige marxistiske verkene fra annen halvdel av 1900-tallet.
Et beskjedent forslag
Et beskjedent forslag (A Modest Proposal) er en besk politisk og satirisk tekst som ble skrevet av Jonathan Swift og publisert første gang i 1729 etter at en hungersnød hadde rammet spesielt de fattige på Irland.
Et beskjedent forslag ble utgitt som en reaksjon på hvordan samfunnet i Dublin var på den tiden. I Dublin var det et stort problem med gatebarn og fattige mødre som fikk flere barn enn de klarte å ta seg av. Som høykirkelig prost og politiker hadde Swift ingen sympati med Irlands store katolske flertall, men han var opprørt over Englands sosiale og økonomiske utbytting av de fattige katolikkene og han bearbeidet spørsmålet i en rekke skrifter.
Barn som kjøttmåltid
Forfatteren av skriftet med den fulle tittelen var «Et beskjedent forslag: For å forhindre at barn av fattige folk i Irland fra å bli en byrde for deres foreldre eller land, og for å gjøre dem nyttige for offentligheten.» (A Modest Proposal: For Preventing the Children of Poor People in Ireland from Being a Burden to Their Parents or Country, and for Making Them Beneficial to the Public), må selvsagt ikke forveksles med Swifts egne meninger.
Forfatteren argumenterer med økonomiske begrunnelser og med selvrettferdig moralsk holdning for en måte å snu problemet med fattigdom, sult og elendighet blant katolikkene i Irland til sin egen løsning. Hans forslag er å fete opp de underernærte barna og tilby dem som kjøtt for Irlands rike landeiere. Barn av de fattige kan bli solgt på et kjøttmarked i en alder av ett år for å bekjempe overbefolkning og arbeidsløshet, spare familiene utgiftene av å oppdra barn samtidig som de får en liten ekstrainntekt, forbedre den kulinariske opplevelse for de rike, og bidra til den generelle økonomiske vekst for nasjonen. Hvis dette viste seg å bli en suksess, skriver forfatteren, kunne man etter hvert eksportere babyer ut av landet.
Han tilbyr statistisk støtte for sine påstander og gir nøyaktig informasjon om antallet barn som trenger å bli solgt, deres vekt og pris, og det prosjekterte forbruksmønsteret. Med basis i tørre tall trekker Swift konklusjonen at av 120 000 barn kan man slakte 100 000 av dem. Av et barn kan man få to rimelige delikatessemåltider, selv med gjester.
Han foreslår enkelte oppskrifter for tilberedelse av dette nye delikatessekjøttet, og han føler seg overbevist om at oppfinnsomme kokker hurtig vil utvikle flere spennende oppskrifter. Han forutser også at praksisen av å selge og spise barn vil ha positive effekter på familiemoralen: ektemenn vil behandle sine hustruer med mer respekt, og foreldre vil sette større pris på sin barn. Hans konklusjon er at gjennomføringen av dette prosjektet vil gjøre mer for å løse Irlands komplekse sosiale, politiske og økonomiske problemer enn noe annen foreslått metode.
Moderne bruk
Frasen «A modest proposal» har gått inn i det engelske språk ved å ha den motsatt meningen enn hva ordene formelt forteller. Det er ingen politiker i Storbritannia med en viss kulturell tyngde som selv kan uttale at de kommer med «et beskjedent forslag» uten at øyenbrynene heves, men uttrykket kan utmerket brukes til å beskrive motpartens forslag på en høflig, men infam måte.
Tugelafallene
Tugelafallene (av eng. Tugela Falls og afrikaans Tugelawaterval) regnes per 2022 som verdens høyeste fossefall. Fossen inngår som et fall i Tugelaelven, som er i mindre elv som drenerer fra et lite basseng på omkring 3 km² i over 3 000 moh, i Mont-Aux-Sources i Drakensberg. World Waterfall Database (WWD) bekrefter en total fallhøyde på 948 meter i fem separate fall, hvorav det høyeste er på 411 meter.
Tugela er en fonetisk stavelse av ordet thukela, som betyr plutselig eller oppsiktsvekkende. I likhet med elva har også fossen vært kjent som Thukelafallene. Den ligger i Royal Natal National Park i Drakensberg, i provinsen KwaZulu-Natal i Republikken Sør-Afrika, og kan ved høy vannføring ses fra veien ved innkjøringen til nasjonalparken.
Inntil ganske nylig ble Angelfossen i Venezuela regnet som den høyeste i verden, men nå bekrefter WWD at det skyldes en grov feil begått under en ekspedisjon i regi av National Geographic i 1949. Det hersker også fortsatt noen uklarheter med hensyn til de ulike målene for Tugelafallene.
Kaufunger Wald
Kaufunger Wald er et skogkledd dal- og åslandskap i delstatene Hessen og Niedersachsen i Tyskland. Området ligger mellom byene Kassel, Hannovers Münden, Eschwege og Hessisch Lichetnau.
Mot vest avgrenses området av Fuldas dalføre; mot øst av Werra. Den vesle elva Losse og Lossedalen avgrenser området mot sør. Kaufunger Wald er verna som naturpark, og danner sammen med de tilgrensende områdene Söhre og Hoher Meissner Naturpark Meissner-Kaufunger Wald.
Den høgeste toppen i Kaufunger Wald det 643 m høge Hirschberg. På den nest høgeste toppen – Bilstein – er det bygd et utsiktstårn som gir den beste utsikten over området. Berggrunnen består av sandstein som enkelte steder er gjennomsatt av basaltganger og steinkullag. Fordi det finnes lag som er ugjennomtrengelige for grunnvatnet, har det mange steder danna seg myrer. Kilder finnes også i området.
Kaufunger Wald har et tett nett av merka stier, og er populært blant turgåere. Skogsvegene brukes mye av terrengsyklister. Bilstein-Bike-Marathon er en årlig foreteelse. Om vinteren blir det kjørt opp løyper langs mange av stiene.
Professor Dementor
Professor Dementor (egentlig etternavn Demenz) er en fiktiv skurk fra Disneyserien Kim Possible. Originalstemmen blir gitt av Patton Oswalt.
Om Professor Dementor
Dementor er en gal vitenskapsmann og bitter rival av Doktor Drakken. Drakken og Dementor later til å være verdens to mest fremstående gale vitenskapsmenn (men Dementor er den mest kjente), og de ligger i konstant konkurranse om ta over verden først. I likhet med Drakken har også Dementor lakeier, onde oppfinnelser og så videre. Men i motsetning til Drakken (som vanligvis baserer seg på å stjele det han trenger) satser Dementor på å lage de fleste innretningene sine selv, som faktisk funker ganske bra.
Dementors oppfinnelser inkluderer Transportulatoren (en teleporteringsinnretning som Drakken lurte Kim til å stjele), Bondo-Ballen (et sterkt klebemiddel) og hans dramatiske villmannslys (som egentlig bare er en lommelykt med rødt lys som han lyser opp ansiktet med). Dementor ser ut til å ha betydelig flinkere undersåtter, mer ressurser og generelt bedre selvtillit enn Drakken, noe som resulterer i at Drakken misliker ham sterkt.
Dementor er også den eneste av Kims sterkeste motstandere som aldri har gått i kompaniskap med andre skurker for å gjennomføre planene sine (trolig fordi han satser på egne evner). Ulikt de fleste skurkene, fremstår Dementor som tilregnelig, kompetent og ikke spesielt rar. I alle fall var han det i begynnelsen. Når han dukket opp første gang, var han trolig den mest «seriøse» av skurkene. Det eneste merkelige med ham var at han er kort, bruker en metallmaske og snakker i et høyt stemmeleie med tysk aksent. I senere episoder begynte han å komme med bisarre taktikker, som å bruke mutant-dachshunder, gavebutikk-feller og sitt patenterte dramatiske villmannslys, og det ble tydelig at han ikke er den skarpeste kniven i skuffen. Faktisk kan man diskutere om ikke Dementor, i likhet med DNAmy, er fanget i sitt eget nett av galskap, noe som trolig kan forklare at han aldri har blitt noen seriøs trussel for verden.
I «Rewriting History» blir det avslørt at Dementor hadde en forfar som var like smart (dog noe uetisk) som dagens Dementor. Dette viste seg imidlertid å være del av en drøm, og er derfor ikke nødvendigvis kanon.
Ironisk nok deler Drakken og Dementor en leir som timeshare. I episoden «Mind Games» ble Drakken nødt til å ødelegge den da han fant ut at Wade hadde tipset Hæren om hans posisjon. Heldigvis for Dementors del, bodde han ikke der da. Dette ble brukt på nytt i «Rewriting History», når Drakken måtte flytte dit mens hovedkvarteret hans ble behandlet mot gigantisk mutanttermitter. Dette er dog også en del av en drøm.
Dementors etternavn og skurkealias er begge referanser til den mentale tilstanden demens.
List of Kim Possible characters
Irina Khudorosjkina
Irina Aleksandrovna Khudorosjkina (russisk: Ирина Александровна Худорошкина; født 13. oktober 1968) er en russisk kulestøter som vant bronsemedalje under OL i 1996 i Atlanta. Hun har også to sølvmedaljer fra Innendørs-EM. I 2004 ble hun suspendert i 2 år for bruk av anabole steroider.
Knarrlagsundet bru
Knarrlagsundet bru er ei 181 meter lang bru som går mellom Ulvøya og Fjellværsøya i Hitra kommune. Brua er en del av fylkesvei 6448 og har en seilingshøyde på ca. 17 meter
Bjørkelangen kirke
Bjørkelangen kirke er en kirke konstruert i en rektangulær form, fra 1925 i Aurskog-Høland kommune, Viken fylke. Den er en del av Den norske kirke og hører til Østre Borgesyssel prosti i Borg bispedømme.
Byggverket er i tre og har 250 plasser.
Alexander Gullichsen
Alexander Gullichsen (født 1865 i Drammen, død 16. juli 1917) var en norsk direktør og konsul. Han var direktør for W. Gutzeit & Co. fra 1906 til 1917, ble stamfar til en familie som har spilt en betydningsfull rolle i finsk samfunnsliv og kulturliv. Han gikk Kristiania handelsgymnasium i tenårene og kom til Finland i 1883, bare 18 år gammel.
Sønnen Harry Gullichsen, direktør for papirfabrikken Ahlström, var gift med Maire Ahlström Gullichsen, som sammen med arkitekt Alvar Aalto grunnla møbelprodusenten Artek. For ekteparet Gullichsen tegnet Aalto et av sine hovedverk, Villa Mairea. Deres sønn er den kjente arkitekten Kristian Valter Gullichsen (født 1932), og sønnesønnen er kunstneren Alvar Gullichsen (født 1961). Professor Johan Erik Gullichsen er styreleder for Ahlström-konsernet og en verdenskjent forsker innen papirteknologi.
János Csak
János Csak (1925–2001) var en ungarskfødt filmfotograf som virket i Norge, hovedsakelig i NRK. Han filmet også den norske spillefilmen Balladen om mestertyven Ole Høiland fra 1970. Han har også stått for fotografiske illustrasjoner til en rekke bøker.
Bret Easton Ellis
Bret Easton Ellis (født 7. mars 1964 i Los Angeles, USA) er en amerikansk forfatter som er mest kjent for den kontroversielle romanen American Psycho fra 1991. Boka skapte stor oppstandelse da den ble lansert på grunn av hans detaljerte skildringer av sex og grov vold deri. Boka ble filmatisert i 2000 under tittelen American Psycho.
János Csak
Før oppstanden i Ungarn i 1956 arbeidet Csak i den ungarske filmavisen, og dokumenterte filmatiske hendelsene dette året. Dette materiale ble smuglet ut av landet til Wien. I forbindelse med den sovjetiske innmarsjen flyktet han til fots over grensen til Østerrike. Her redigerte han filmene fra oppstanden og disse ble vist internasjonalt. 10. januar 1957 kom han sammen med sin familie til Norge.
Bret Easton Ellis
De fire første bøkene hans har blitt filmatisert.
Gamle Kirkeplass
Gamle Kirkeplass er en rektangulær offentlig park i Drammen sentrum.
Parken ligger på Bragernes ca. 300 meter vest for Bragernes torg og omkranses blant annet av Bragernes kirkegård, Drammens teater, Drammenselven og Frimurerlosjens bygninger. Parken avgrenses av Hauges gate i nord og Øvre Strandgate i sør. I tillegg gjennomskjæres parken av Øvre Torggate og Øvre Storgate slik at den er delt opp i tre felt.
Plassen har fått sitt navn etter Gamle Bragernes kirke som sto på plassen frem til den brant ned under bybrannen i 1866. Før brannen var dette byens torg og markedsplass. Det tidligere navnet på plassen var Kirkeplassen.
Statuer og minnesmerker
På det øverste feltet i parken, mot Bragernes kirkegård står statueen av Torgeir Vraa fra 1936 av Dyre Vaa. Statuen ble revet ned av Nazistene i 1940 og kastet i Drammenselven, året etter ble hentet opp igjen.
På det midterste feltet i parken ble det i 1941 reist et minnesmerke der tårnet i den nedbrente kirken sto. Monumentet er utført av billedhugger Nic. Schiøll og består av en kubisk blokk av mørk labrador med et relieff av kirken som lå på stedet.
På det nederste feltet i parken, er det reist et minnesmerke over de som mistet livet i terrorangrepet den 22. juli 2011. Minnesmerket er i Iddefjordgranitt og utført av kunstneren Nico Widerberg.
Paul Baran
Paul Baran er navnet til flere personer:
Georg Viktor av Waldeck-Pyrmont
Georg Viktor av Waldeck-Pyrmont (født 14. januar 1831, død 12. mai 1893 i Arolsen) var fyrste av Waldeck og Pyrmont og sønn av fyrst Georg II av Waldeck-Pyrmont (1789–1845) og ektefellen, prinsesse Emma av Anhalt-Bernburg (1802–1858).
Georg Viktor giftet seg første gang på slottet Biebrich 26. september 1853 med prinsesse (Helene) Helena av Nassau-Weilburg (1831–1888).
Barn:
Georg Viktor giftet seg andre gangen på Luisenlund 29. april 1891 med prinsesse Luise av Schleswig-Holstein (1858–1936), datter av hertug Fredrik av Glücksburg.
Scott Joplin
Scott Joplin (født 24. november 1868 i Linden i Texas i USA, død 1. april 1917 i New York City) var en amerikansk komponist og pianist. Joplin fikk tilnavnet «kongen av ragtime» og betegnes som den viktigste ragtimekomponisten. Joplin fikk sitt store gjennombrudd med «Maple Leaf Rag» i 1899. Etter dette forsøkte han seg som operakomponist blant annet med Treemonisha i 1911, men dette endte i fiasko.
Hans musikk fikk en overveldende renessanse i 1973, da flere av hans komposisjoner, som for eksempel «The Entertainer» ble brukt i filmen The Sting.
Bakgrunn
Scott Joplin var sønn av en frigitt slave. Han ble født i Linden. Det er blitt hevdet at han snarere ble født i Texarkana, men det stedet eksisterte ikke da. Som barn lærte han å spille fiolin, og fra syvårsalderen fikk han systematisk klaverundervisning av Julius Weiss. Allerede som femtenåring reiste han rundt som barpianist i Texas og Louisiana.
Musiker
Fra 1885 til 1893 levde Joplin som musiker i St. Louis, i honky-tonks og saloons. I 1893 opptrådte han på Verdensutstillingen i Chicago.
Senest fra 1895 oppstod de fleste av hans komposisjoner, som han forfattet dels for eget behov og for sin vokalgruppe The Texas Medley Quartet (som opptrådte i vaudeville-shows). Han ble en av de aller første fremgangsrike ragtime-komponistene. Han fikk anerkjennelse av sine samtidige og kunne til tider tjene temmelig meget på sine mange oppdrag og salget av noteblader. Men betydelige deler av hans produksjon er gått tapt. Det dreier seg om mer komplekse ikke oppførte verker som en musical, en opera og en symfoni.
Etter et ulykkestilfelle, da han ble frastjålet et velfylt pengeskrin, kom hans fremgangrike virke til avbrudd. Men han fortsatte å offentliggjøre og kunne atter leve et passabelt liv etter noen års slit.
Scott Joplin var gift tre ganger. Hans første ekteskap, med Belle, endte i skilsmisse. Hans annen hustru, Freddie, døde av lungebetennelse bare tyve år gammel. Hans tredje kone var Lottie.
Han døde selv i 1917 som følge av tertiær syfilis.
Betydning
Av Joplins mange rags er de best kjente stykkene The Entertainer og Maple Leaf Rag. Av hans teaterverker er bare operaen Treemonisha (1911; nyinstrumentalisert av Gunther Schuller) i behold. Til president Theodore Roosevelts ære komponerte han operaen A Guest of Honor. Den er gått tapt. Tapt er også balletten The Ragtime Dance.
Sammen med James Scott og Joseph Lamb hører Joplin til «The Big Three» av den klassiske utkomponerte ragtime. Hans komposisjoner er gjennomgående pianistisk krevende, så det er også blitt laget en rekke forenklede versjoner. Joplin mente at hans stykker ikke skulle spilles så raskt. Mange ganger krever han «slow march time»: «It’s never right to play Ragtime fast». Her skilte han seg fra den rasante spillepraksis hos mange av hans samtidige, som derfor spile enklere strukturerte rags som tillot hurtighet, men var mindre musikalsk krevende.
Det er bevart et opptak der Joplin selv fremfører Pleasant Moments for Aeolian Companys Metro-Art-serie på klaverrull. Den formidler tidens spillestil.
200 km/h in the Wrong Lane
200 km/h in the Wrong Lane er det første engelsk-språklige albumet av t.A.T.u, utgitt i 2002. Albumet er blitt sertifisert platina i Europa, gull i USA og Storbritannia og diamant i Russland og Japan og er t.A.T.us mest suksessfulle album hittil med mer enn 5 millioner solgte kopier.
Sporliste
Bonusspor:
Reisen fra frykten
Reisen fra frykten er en engelsk spionthriller skrevet av Eric Ambler. Boken ble første gang utgitt i England i 1940 og oversatt til norsk i 1949. I 1943 ble den filmatisert som Farlig medpassasjer med Orson Welles og Joseph Cotton i hovedrollene.
Sammendrag
I bokens første del spiller oberst Haki, den strenge, men stort sett sympatiske lederen for Tyrkias hemmelige tjenester, en betydelig rolle. Haki ble introdusert i Dimitrios maske og dukker i senere bøker opp som general. Hovedpersonen er en britisk ingeniør på hjemvei fra Tyrkia, hvor han har gjennomført tekniske diskusjoner på høyt nivå som kan hjelpe til å sementere en tyrkisk-britisk allianse i den nylig startede andre verdenskrig. På grunn av dette kan nazistene ha gevinst av å snikmyrde ham, og de går energisk i gang med å forsøke akkurat det.
Mesteparten av handlingen finner sted på et italiensk skip, hvor hovedpersonen reiser i selskap med sin nemesis – en satanisk og allikevel troverdig tysk intellektuell mesterspion, ledsaget av en bulgarsk leiemorder. Andre karakterer på den rikholdige rollelisten er en tyrkisk hemmelig agent, en spansk kurtisane og hennes hallik, og et fransk par hvor mannen er venstreorientert mens hustruen er en urokkelig reaksjonær.
Som i mange av Amblers bøker er hovedpersonen ikke profesjonell spion, og helt klart ute på dypt vann. Den nazistiske hovedmotstanderen behandler ham med åpen forakt, som bokens handling i rikelig monn rettferdiggjør. Den profesjonelle betaler likevel til slutt dyrt for å ha undervurdert amatøren – enda et handlingselement som også går igjen Amblers senere romaner.
Boken regnes som en klassisker blant spionthrillere. Den etablerer det som blir regnet som genrens hovedkonvensjoner, og har vært umåtelig innflytelsesrik på senere arbeider som James Bond-serien. (Spesielt Med hilsen fra Moskva (From Russia with Love), hvor hoveddelen av handlingen på samme måte som i Amblers roman finner sted i løpet av noen dager og netter på en reise med spent atmosfære fra Tyrkia til Frankrike, med hovedpersonen i overhengende fare for å bli myrdet. Flemings hovedperson er profesjonell, men i denne boken gjør også han en amatørmessig feil.)
En del av bokens varige sjarm er at den fanger atmosfæren og tankesettet i denne tidlige fasen av den andre verdenskrig: Frankrike står sterkt og ingen drømmer om at det skal falle i løpet av noen få måneder, italienerne er strengt nøytrale og det er ingen antydning om at de er i ferd med å bli allierte med Tyskland mot Storbritannia og så videre. Bedømt ut fra denne boken ser det ut til at Ambler på samme måte som mange andre på den tiden ventet at krigen mer eller mindre skulle bli en reprise på første verdenskrig.
Eksterne lenker
Istanbul (pel·lícula) Voyage au pays de la peur
Diesellokomotiv i Norge
Dieseldrevet jernbanemateriell i Norge har røtter tilbake til 1920-tallet. Da anskaffet NSB sine første forbrenningsmotorvogner, og disse gikk enten på bensin eller benzol. I utlandet eksperimenterte man på denne tiden en del med tyngre diesellokomotiver, som kunne trekke tog over lengre strekninger. Den største begrensningen med diesellokomotiver her til lands var at jernbanen var for svak for så tunge lokomotiver.
Monthly Review
Monthly Review er et uavhengig amerikansk marxistisk tidsskrift som har kommet ut siden 1949. Det har i perioder også vært utgitt på andre språk, og driver også et forlag, Monthly Review Press. Tidsskriftet har aldri vært knyttet opp mot bestemte partier eller regimer.
Diesellokomotiv i Norge
På 1930-tallet utviklet tyske Krupp en ny måte å overføre kraften fra motoren til hjulene på. Denne gjorde at totalvekten på et diesellok ble betydelig lavere enn ved andre løsninger. NSB bestilte i 1937 to lokomotiver for å teste ut den nye teknologien. Bestillingen fikk store forsinkelser, bl.a. pga. andre verdenskrig og kun ett lok ble levert til Norge. Dette kom i 1942 og fikk litra Di 1 og nummer 601.
Andre lokomotiver ble prøvd, i hovedsak på Bergensbanen (som først ble elektrifisert på 1960-tallet), bl.a. lok fra Deutz, men til slutt valgte man å satse på lok fra Maschinenbau Kiel (MaK) og NOHAB. Disse ble senere hhv. Di 2 og Di 3. Di 3 ble en svært vellykket lokomotivtype og ble toneangivende på norske ikke-elektrifiserte hovedlinjer i over 40 år i både person- og godstrafikk. Di 2 gikk etter hvert hovedsakelig i skiftetjeneste, og de siste to eksemplarene i bruk sto som en del av NSBs beredskapstog i Oslo inntil utgangen av 2008 (da de ble erstattet av ombygde Y1 motorvogner).
Monthly Review
Redaktører
Monthly Review har hatt seks redaktører:
Etter Magdoffs død har assosiert redaktør Michael D. Yates overtatt flere oppgaver, men er fortsatt ikke likestilt med Foster.
Diesellokomotiv i Norge
Ved inngangen til 80-tallet kjøpte NSB fem lokomotiver av typen Di 4, som i dag fortsatt går i persontog på Nordlandsbanen. Di 5 var en loktype som ble kjøpt brukt fra Tyskland på 80-tallet, og som hadde en driftsperiode i Norge på rundt ti år. Disse gikk i all hovedsak i skiftetjeneste. Di 6 var derimot en loktype bestilt på 90-tallet som skulle erstatte Di 4 på Nordlandsbanen. Di 6 ble kjøpt inn i en samla leveranse med Di 8, der 6-erne skulle gå i tog og 8-erne i tyngre skiftetjeneste og lette godstog. Di 6 ble etter noen år returnert til Tyskland på grunn av mye tekniske problemer. En periode hadde Cargolink leid inn flere av disse for bruk i godstog, men de ble så erstatta med innleide CD 66. Loktypen Di 7 er egentlig bare en svensk T44 med norsk typebetegnelse, som det fikk da ett lok av typen var eid av NSB.
Etter Di 8 har typebetegnelsene på diesellokomotivene blitt bygd opp ut fra hver enkelt operatørs eget system. En kan likevel følge kronologien gjennom Statens jernbanetilsyn (SJT) sitt nummereringssystem, slik at CD 66 i denne kronologien heter Di 9, T43 er Di 10, MZ er Di 11, og CD 312 følger systemet og dermed er Di 12. Dette går det an å lese mer om hos SJTs informasjonssider om EVN (European Vehicle Number).
Utover det ovennevnte går det mange tog i Norge med dieseltrekkraft som ikke berøres direkte som «norske diesellokomotiv». Grenland Rail kjører godstog med kjøretøy klassifisert som skinnetraktorer (Skd 226, Skd 228, Skd 229 og V4), Cargolink bruker en Voith Gravita innleid fra Northland, som i EVN er klassifisert som lokomotiv, til skifting og lette godstog. Flere svenske selskap kjører inn og ut av Norge med svenskregistrerte lokomotiv, i all hovedsak av typene T44, TMZ, TMY og TMX. Det eneste av disse som har norskstasjonert personale er Hector Rail, men lokomotivene er alle registrert i Sverige. Både CargoNet og Cargolink kjører også noen lette tog med skiftelokomotivene sine, hhv. Skd 226 og Z71 (Skd 227). I forbindelse med skifteopplæring for Norsk Jernbaneskole kjøres det en sjelden gang godstog i regi av Jernbaneverket med Skd 224 som trekkraft.
Red Mitchell
Mitchell var skolert på piano, saksofon og klarinett, men var i sin første jazztrio utøver på kontrabass (1947), etter å ha studert ved Cornell University og på en tid da han var i US Army.
Mitchell samarbeidet i sin «østkyst-periode» med Jackie Paris, Mundell Lowe, Chubby Jackson, Charlie Ventura, Woody Herman, Red Norvo, Gerry Mulligan; på vestkysten arbeidet han med André Previn, Shelly Manne, Hampton Hawes, Billie Holiday, Ornette Coleman, Barney Kessel o.a., samt medvirket i film- og TV-musikk og i dokumentarer om Tal Farlow og Zoot Sims; han var i så måte «førstebassist» hos selskapet MGM.
På 1960-tallet var han i egen kvintett, og utviklet etterhvert en spesiell bass-stemming, benevnt fifth-tuned (kvint-stemt) ala det man finner på fiolin og cello; en teknikk som avstedkom flere nyvinninger i faget og ble adoptert av flere samtidige utøvere. Mitchell hadde flere seminar rundt bass-spillet, benevnt «Communication», «Bass Workshop» og «The Fifth-Tuned Bass», som ble fulgt av bl.a. Charlie Haden.
I 1968 flyttet han til Stockholm og innledet sitt lange samarbeid med skandinaviske jazzmusikere, også norske. Mitchell var fast bassist på jazzklubben Stampen og ga ut plater med bl.a. Putte Wickman (Stockholm '81, 1981). Han vant den svenske Grammy (1986, 1991) for sine utgivelser som pianist, bassist og også vokalist, samt hans komposisjoner og lyriske nedtegnelser. Mitchell var artist ved Kongsberg Jazzfestival i 1976 og 1987, og hadde plateinnspillinger med Karin Krog (1977 og I Remember You, 1980). Han bistod i Jan Erik Volds memorering rundt Billie Holliday, sammen med Nisse Sandström, Terje Venaas og Egil Kapstad (Den dagen Lady Day døde, 1986); samt medvirket med Ole Jacob Hansen (1982). Med Laila Dalseth utga han Time for love (1986).
Andre samtidige som han arbeidet med var amerikanske Clark Terry, Lee Konitz, Herb Ellis, Jim Hall, Joe Pass, Kenny Barron, Hank Jones, Bill Mays, Warne Marsh, Jimmy Rowles, Phil Woods, Roger Kellaway (åtte utgivelser 1987-1992) og andre.
I 1991 var han med Horace Parlan i en mye omtalt turné til Moskva, og påfølgende utgivelse. Han bosatte seg i Oregon 1992, og etter hans død (hjerneslag) ble hans lyrikk utgitt, og en biografi er også under utarbeidelse av hans kone. «Red Mitchell Memorial Fund Scholarship» ble etablert og først delt ut i 1997 til Larry Holloway.
Nystølsvatnet
Nystølsvatnet er en innsjø i Sogndal kommune i Sogn og Fjordane. Den ligger på Gaularfjellet, og er en del av Gaularvassdraget.
Rv 13 ligger på nordsiden av vannet, og nær østre enden er et kjent utsiktpunkt på Gaularfjellsvegen.
Sweden Rock Festival
Sweden Rock Festival er en heavy metal og hard rock-festival i Norje, Sølvesborg, i Sverige. Hvert år er det mange kjente og ukjente band som opptrer her. Festivalen avholdes i juni hvert år. Det er ca. 35,000 besøkende hvert år. Festivalen går over fire dager.
NM i ishockey 1981
NM i ishockey 1981 var det 42. norgesmesterskapet i ishockey.
vant sitt første norgesmesterskap etter å ha vunnet finalen mot. Dette var første gang en klubb utenfor Oslo og Akershus vant norgesmesterskapet i ishockey.
Italias herrelandslag i fotball
Italias herrelandslag i fotball er det nasjonale fotballaget til Italia. Det administreres av Italias fotballforbund, som ble stiftet i 1898 og ble medlem av FIFA i 1905. Landslagsdebuten kom imidlertid først fem år senere.
Italia har deltatt i 17 VM-sluttspill, takket nei til ett, i 1930, og mislyktes i å kvalifisere seg tre ganger, i 1958, 2018 og 2022. Italia har vunnet VM fire ganger, i VM i 1934, VM i 1938, VM i 1982 og VM i 2006. I tillegg har de vært tapende finalist i VM i 1970 og 1994. Italia er dermed det nest mestvinnende laget i VM, sammen med, bak. Bare Tyskland har vært i flere finaler enn Italia. Brasil har vært i like mange og dessuten vært i den effektive, om ikke reelle, finalen i 1950. Italia har også vunnet europamesterskapet i 1968 og 2020 (2021) og har vært finalist i EM i 2000 og EM i 2012. Dette gjør Italia til et av verdens mest meritterte landslag gjennom tidene.
Nasjonalstadion er Stadio Olimpico i Roma, men den brukes sjelden til kvalifiseringskamper. I stedet spiller Italia i forskjellige byer. Italia spiller i blå overdeler og hvite bukser. På grunn av draktfargene blir laget kalt Gli azzurri, «de blå». Italias hovedrival er, men også Tyskland og Brasil er rivaler.
Italia har lenge vært kjent for en defensiv spillestil der de har scoret ett mål og deretter spilt med et tungt forsvar. De siste årene har de forskjellige trenerne hatt fokus på å bevege seg vekk fra denne stereotypen.
OL-innsats til midt på treet (1920–1928)
Italia deltok allerede i OL i 1912 (med de klassiske blå overdelene og hvite buksene), der de møtte i første kamp. Etter at det sto 2–2 til pause og ordinær tid, tapte Italia 2–3 etter ekstraomganger. Lagene som ble slått ut av de første to rundene kom med i en «trøsteturnering» der Italia slo 1–0, men tapte 1–5 for.
Neste OL-turnering var OL i 1920, hvor Italia først slo ut med 2–1. I kvartfinalene møtte de igjen Frankrike, men franskmennene slo dem denne gangen 3–1. Da forlot finalen mot vertslandet  i protest og derfor ble diskvalifisert, ble det raskt igangsatt en turnering om sølvmedaljen. Bergvall-systemet ble brukt, det vil si at kvartfinalistene møttes i en turnering for å kåre vinneren. For Italias del betydde det at de møtte, og til tross for at de lå under 0–1 til pause, snudde de til 1–1 etter full tid og 2–1 etter ekstraomganger. I semifinalen møtte de og tapte 0–2 enda de spilte de siste ti minuttene med en spiller mer – Spanias målvakt Ricardo Zamora ble utvist i det 79. minutt.
Under OL i 1924 møtte Italia igjen Spania, nå i første runde. Igjen fikk Spania en spiller utvist, og Italia vant kampen 1–0 etter et selvmål i det 84. minutt. Deretter slo de ut i andre runde. I kvartfinalen tapte Italia for.
Kontroversielle verdensmestre (1930–1938)
Det første VM i 1930 ble arrangert uten Italia, som ikke ønsket å dra til Uruguay. Italia arrangerte imidlertid VM i 1934, men måtte som første og (per 2017) eneste vertsnasjon, kvalifisere seg. Det gjorde Italia gjennom å slå 4–0 hjemme. Bortekampen ble det ikke noe av da Hellas trakk seg. Trener for Italia var Vittorio Pozzo, som hadde trent Italia siden deres første kamp i 1910. Han lanserte den såkalte «metodo» eller WW-formasjonen. Den tradisjonelle 2-3-5-formasjonen med fem offensive angrepsspillere ble ofte fortung og sårbar for kontringer. Metodo på sin side var mer en 2-3-2-3-formasjon som så ut som to W-er oppå hverandre, og denne var mer stabil. Italia utnyttet sin nye stil og motstandernes svakheter med å satse på raske overganger. Inspirasjon for denne nye omleggingen var blant annet det østerrikske Wunderteam, et av datidens ledende landslag.
VM ble et utstillingsvindu for Benito Mussolinis Italia. De hadde gjort krav på tre argentinske spillere som spilte i Italia: Raimundo Orsi, Enrique Guaita og Luis Monti. Alle tre hadde spilt for under VM i 1930. Uruguay hadde trukket seg etter at Italia ikke var med i det første VM. Argentina sendte et B-lag etter at deres forbund ikke kom til enighet med profflagene. ,, og  boikottet FIFA-arrangementer.
Det var imidlertid ikke det eneste som var spesielt med VM på hjemmebane. Mussolini valgte selv dommer, og dommeren kom med flere merkelige avgjørelser til Italias fordel under kvartfinalen mot Spania. Italia vant omkampen 1–0 etter 1–1 i første kamp, og enkelte mente at Italias mål var offside. Også i semifinalen var dømmingen kontroversiell, da mot storfavoritten Østerrike. Østerrikerne hadde spilt flott fotball, men fikk vanskeligheter mot det hardtspillende Italia og en svært regntung bane som gjorde finspill vanskelig. Igjen hadde Mussolini tatt forholdsregler ved å velge Ivan Eklind, en svensk dommer med hvem han hadde hatt middag dagen før. Mange avgjørelser gikk i merkelig retning, og det ble ryktet at Eklind selv headet en østerriksk pasning til Italia. Flere harde italienske taklinger ble ignorert av dommeren. Kampen endte 1–0 til Italia, men til store kontroverser og med et mål som mange mente var offside. Italia møtte i finalen, også denne dømt av Eklind. Tsjekkerne var svært talentfulle, men uerfarne og unge. Italia på sin side spilte tøft uten at dommeren reagerte. Kampen sto 1–1 og gikk til ekstraomganger, der den fysisk tøffe Angelo Schiavio scoret vinnermålet. Italia ble verdensmestere. Det var kontroversielt, men det hører til historien at Italia hadde flere svært talentfulle spillere, inkludert de fire nevnte og især Giuseppe Meazza. Likevel haglet igjen anklagene mot Eklind, som ikke ga tsjekkoslovakene straffe og ikke utviste svært hardtspillende italienere.