cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brevdue
Brevduen i Europa
I England benyttet man på 1800-tallet brevduer til å fly resultatene fra veddeløpsbanene til byen. En av disse rutene gikk fra Epson til London, en strekning på ca. 25 kilometer som kunne tilbakelegges på drøye 25 minutter av en veltrent due. Brevduer ble også benyttet av de store avisene. Den engelske avisen The Times organiserte i 1837 en duepost mellom Paris og Boulogne ved den franske atlanterhavskysten, og i 1844 hadde også aviser i Antwerpen og Brussel i Belgia forbindelse med Paris via brevduer. Den tyske avisen Kölnische Zeitung utstyrte sine utsendte korrespondenter med brevduer så de raskt kunne sende viktige nyheter hjem til redaksjonen.
Micky Moody
Diskografi
Med Tramline Med Juicy Lucy Med Snafu Med Bob Young' Med Whitesnake Med The Snakes, Company of Snakes og M3
Brevdue
Beleiringen av Paris
Skjønt Samuel Morse allerede den 24. mai 1844 hadde prikket beskjeden «What hath God wrought», med sitt morsealfabet var nettet av telegraflinjer i 1850 ennå ikke fullt utbygd i Europa.
Det var et «hull» i linjen mellom metropolene Paris i Frankrike og Berlin i Tyskland. Dette «hullet», som fysisk befant seg mellom Brussel i Belgia og Aachen i Tyskland, utfylte den tyskfødte, britiske journalisten Julius Reuter med en brevduetjeneste, så han hurtigere kunne få de siste kursene fra børsen i Paris – den viten kunne det tjenes penger på – og brevduetjenesten var så innbringende at Julius Reuter allerede i 1851 kunne reise til London og bygge opp det Reuters som i dag er et av verdens ledende nyhetsbyråer.
Senere, under den fransk-prøyssiske krig i 1870, viste brevduen seg igjen overlegen som budbringer. Da Paris hadde blitt beleiret kunne man med brevduer holde regjeringen i Tours underrettet om situasjonen og selv motta instrukser. Ved hjelp av «moderne» teknikk ble dokumenter og post avfotografert, og bildet ble overført til en tynn kollodiumhinne på størrelse med forsiden av en fyrstikkeske. En brevdue kunne medbringe 18 av disse hinnene, som tilsammen rommet ca. 70.000 ord, i en beholder. Før Paris ble beleiret hadde man samlet inn mer enn 800 brevduer fra private franske dueslag, og mens byen var beleiret utvekslet man brevduer ved hjelp av gassballonger, som kunne sendes høyt over fiendens styrker. Under beleiringen var disse brevduene den eneste forbindelsen til omverdenen.
Da den svenske oppdagelsesreisende Salomon August Andrée i 1897 la ut på sin ballongferd, som skulle ha ført ham til Nordpolen, hadde han 36 brevduer med som var betalt og spesialtrent av den svenske avisen Aftonbladet. Duene skulle slippes i flere omganger med nyheter fra ekspedisjonen.
De militære brevduetjenester
De første egentlige militære brevduetjenestene bygde på erfaringene fra Paris, og ble opprettet i Russland i 1874. Tyskland og Østerrike fulgte etter i 1875, og i 1878 hadde man også militære brevduetjenester i Frankrike, Italia, USA og Danmark.
Når ungene har blitt flyvedyktige slippes de en sen ettermiddag fri, før de har blitt foret. Siden brevduene er sultne, og mørket snart faller, flyr de ikke langt fra det mobile dueslaget, men allikevel langt nok til å få et overblikk over det omkringliggende terrenget. Når de vender tilbake til slaget fores de. I løpet av natten flyttes dueslaget til en ny posisjon og rutinen gjentas. På denne måten er brevduene aldri på samme plass to dager i strekk. I begynnelsen flytter man kun det mobile dueslaget 1-2 kilometer om gangen, men gradvis økes avstanden til typisk 10 kilometer.
Når brevduene skal i aksjon endres måten de trenes på. Man plasserer det mobile dueslaget ved den lokaliteten det skal brukes, og setter duene i spesielle transportkasser. Hver dag flyttes disse kassene stadig lengre fra dueslaget, og brevduene slippes fri. Etter mindre enn en uke kan brevduene trenes til å finne tilbake til dueslaget over avstander på 100 til 150 kilometer. Nå kan soldater i aksjon ta brevduene med og la dem fly tilbake til dueslaget med etterretninger.
Verdenskrigene
Selv om de moderne kommunikasjonsmidlene hadde blitt mer avanseret, Guglielmo Marconi hadde blant annet utviklet den trådløse telegrafen og radioen var i sin begynnelse, spilte brevduen også en viktig rolle i verdenskrigene. Under slaget ved Verdun på vestfronten i 1916 mistet den franske overkommandoen forbindelsen med styrkerne i Fort Vaux. De voldsomme tyske bombardementene hadde revet over telefon- og telegrafkablene. Den siste meddelelsen man mottok før fortet måtte overgi seg til tyskerne kom med en brevdue. Den døde senere av gassforgiftning, og etter krigen ble det reist en plakett til dens ære ved Fort Vaux.
Cher Ami
Den kanskje mest kjente brevduen fra første verdenskrig er Cher Ami, som fløy 12 oppdrag. En enhet fra det amerikanske 77th Infantry Division hadde den 3. oktober 1918 blitt beleiret og isoleret av tyske tropper. Etter to dager med konstante tyske bombardementer var mer enn halvparten av soldatene drept. Major Charles Whittlesey hadde sendt flere brevduer avsted med oplysninger om posisjonen deres i håp om hjelp. Det amerikanske artilleriet forsøkte å komme enheten til unnsetning med et massivt motbombardement, men lot i stedet granatene regne ned over de innesperrede soldatene. Charles Whittlesey hadde kun en due, Cher Ami, igjen. Den ble utstyrt med en kort beskjed og sendt avsted. Beskjeden lød:
Mindre enn en halv time senere hadde Cher Ami nådd sitt mål. Beskytningen ble innstilt, og nesten 200 soldater reddet livet. På sitt siste oppdrag ble Cher Ami hardt såret, men nådde allikevel frem til bestemmelsesstedet med sin meddelelse. Duen var truffet av flere hagl, og mistet det ene benet sitt, men overlevde skadene. Den ble sendt til USA, hvor den døde den 13. juni 1919. Cher Ami ble tildelt den franske ordenen Croix de Guerre for sin innsats i krigen. I den franske byen Lille finnes et krigsminnesmerke for de ca. 20 000 allierte brevduene som døde under første verdenskrig.
VM i friidrett innendørs 2001
Høydehopp
Dato: 11. mars <br style="clear:left;" />
Brevdue
G.I. Joe
Under andre verdenskrig ble det brukt brevduer i mange steder hos både de allierte og de tyske troppene. Engelske bombefly medbrakte duer som kunne fly tilbake med de overlevendes posisjon hvis et fly skulle havarere, og engelske ubåter kunne benytte brevduer når de var innenfor 300 kilometer fra land, for ikke å bli peilet av tyskerne. Også panservogner som skulle bryte gjennom fiendens linjer hadde brevduer med i tilfelle radioforbindelsen ble ødelagt. De amerikanske styrkene alene trente 54 000 duer til krigstjeneste.
VM i friidrett innendørs 2001
Stavsprang
Dato: 10. mars <br style="clear:left;" />
Lengdehopp
Dato: 11. mars <br style="clear:left;" />
Brevdue
G.I. Joe
Den irske brevduen Paddy oppnådde berømmelse da den som den første brevdue fløy over Den engelske kanal med beskjeden om at de alliertes invasjon av Normandie på D-dagen var vellykket. Men den mest kjente brevduen fra andre verdenskrig er G.I. Joe, som ble født den 24. mars 1943 i Algerie. Den tilhørte United States Army Pigeon Service og utførte operasjoner i både Nord-Afrika og Italia. Engelske styrker hadde i oktober 1943 inntatt den lille italienske byen Calvi Vecchia. Det visste ikke de øvrige allierte styrkene, og planen var å bombe byen den 18. oktober.
VM i friidrett innendørs 2001
Tresteg
Dato: 9. mars <br style="clear:left;" />
Kule
Dato: 9. mars <br style="clear:left;" />
Brevdue
G.I. Joe
All radiokommunikasjon var brutt sammen, og engelskmennene i Calvi Vecchia kunne ikke få forbindelse med hovedkvarteret og avblåse bombardementet, så man sendte G.I. Joe avsted med en beskjed om at engelskmennene hadde inntatt byen. Duen nådde fram, og de allierte bombet aldri byen. Det anslås at mer enn ett tusen mennesker dermed reddet livet. I 1946 ble G.I. Joe tildelt utmerkelsen Dickin Medal, som gis til dyr som har reddet liv. Den døde den 3. juni 1961 i Detroit.
VM i friidrett innendørs 2001
Sjukamp
Dato: 10.-11. mars Sjukampen besto av 60-meter, lengdehopp, kule, høydehopp, 60 m hekk, stavsprang og 1000-meter. <br style="clear:both;" />
Brevdue
G.I. Joe
Den omfattende bruken av brevduer betød at man på både tysk og alliert side hadde soldater hvis oppgave det var å skyte motpartens duer, og det ble også oppdrettet falker og hauker som skulle innhente og drepe brevduene.
VM i friidrett innendørs 2001
200 m
Dato: 10. mars <br style="clear:left;" />
Brevdue
Brevduer som fikk Dickin Medal
Dickin Medal ble tildelt flere duer under og etter førte- og andre verdenskrig. Her følger en oversikt med begrunnelsene:
Brevduetjeneste i nyere tid
Sent i 1970-årene benyttet man i den engelske byen Plymouth brevduer til å frakte blodprøver fra hospitalet til undersøkelse på laboratoriet. Tolv spesielt utvalgte brevduer bodde fast på laboratoriet, men ble daglig fraktet til hospitalet. Herfra kunne de så returnere til laboratoriet med blodprøvene. På laboratoriet var en klokke forbundet til en fotocelle som registrerte duen når den ankom og varslet det med en ringeklokke. Brevduene var betydelig billigere i drift enn biler, og hadde dessuten den fordelen at de ikke satt fast i trafikkorker.
VM i friidrett innendørs 2001
1500 m
Dato: 11. mars <br style="clear:left;" />
Brevdue
Brevduetjeneste i nyere tid
Den 1. april 1990 ble det utviklet en spesiell IP-protokol, RFC 1149 , som var basert på transport av datapakker med brevduer. Protokollen ble kalt Carrier Pigeon Internet Protocol (CPIP), og ble testet den 28. april 2001. Ni brevduer ble sendt opp på en ca. 5 kilometer lang tur med et ICMP Echo Request, og fire av disse pings kom i retur med et Echo Reply. Med et tap av datapakker på 55% og en svartid som lå mellom 3 000 sekunder og mer enn 6 000 sekunder, har denne formen for datatransmisjon riktignok aldri fått annet enn humoristisk betydning.
VM i friidrett innendørs 2001
60 m Hekk
Dato: 9. mars <br style="clear:left;" />
Brevdue
Brevduesport
Brevduesport handler om avl og kappflygning med brevduer. Det er en global sport og en betydelig hobby for mange. Belgia dominerer oppdrettet og har over 90 000 oppdrettere av brevduer, og de belgiske duene er ettertraktet over hele verden. Men det er flere store; på Taiwan finnes det for eksempel over 30 000 oppdrettere.
Sporten består i å transportere duene til et slippsted, som kan ligge opptil 2 000 km fra hjemplassen (om enn typisk mye kortere), og så slippe dem løs. Den duen som kommer fortest hjem har vunnet. Brevduene ble tidligere utstyrt med en fast fotring av gummi, som ble preget med et unikt nummer og tilpasset fuglen mens den var unge. Denne ringen blir festet til foten på fuglene før de plasseres i transportkurven og reiser til slippstedet. Når fuglene så kommer hjem kunne eieren fjerne ringen og plasserte den i et kammer på en spesiell dueklokke med stemplingsfunksjon, som så kunne verifisere og bekrefte tidspunktet for det enkelte individets hjemkomst. I dag foregår denne registreringen elektronisk.
VM i friidrett innendørs 2001
Stavsprang
Dato: 9. mars <br style="clear:left;" />
Brevdue
Kappflyging
Kappflygningssesonen for brevduer strekker seg fra mai til august. Kort fortalt går en kappflygningen ut på at et antall duer slippes fra et felles utgangspunkt, som kan være både innenlands og utenlands, for så hurtigst mulig å fly hjem til eget dueslag. Den duen som kan tilbakelegge distansen med den høyeste gjennomsnittshastigheten, målt i meter per minutt, vinner. Det kjempes normalt i kortdistanse-, mellomdistanse- og langdistanseflygninger, der avstandene typisk varierer mellom 150 og 1 100 km.
VM i friidrett innendørs 2001
Lengdehopp
Dato: 10. mars <br style="clear:left;" />
Tresteg
Dato: 11. mars <br style="clear:left;" />
Brevdue
Kappflyging
Kappflygning med totalisator var tidligere en ganske utbredt sport i deler av verden. I motsetning til de normale kappflyvningene, der oppdretteren satser på egne brevduer, kunne alle satse penger og vinne under totalisatorspill. Disse konkurransen gikk som regel over kortere avstander, typisk 25–50 km, slik at antallet konkurranser kunne økes, men tanke på inntjening. Økt konkurranse fra nye spill har imidlertid ført til at totalisatorspill med duer ikke lenger er særlig aktuelt.
VM i friidrett innendørs 2001
Kule
Dato: 10. mars <br style="clear:left;" />
Brevdue
Oppdrett
En betydelig del av sporten er selve avlsarbeidet med brevduene, hvor det handler om å fremavle brevduer som har spesielle forutsetninger for å fly henholdsvis kort-, mellom- eller langdistanseflygninger. Brevduene parres normalt i perioden november til mars. Mellom 10 og 12 dager etter parringen legger hunnen det første egget og 2 dager senere det neste.
VM i friidrett innendørs 2001
Femkamp
Dato: 9. mars Femkampen besto av 60 m hekk, høydehopp, kule, lengdehopp og 800-meter. <br style="clear:both;" />
Brevdue
Oppdrett
Foreldreduene ruger på eggene i 18 dager, hvoretter de helt nakne og blinde ungene klekkes. Ungene er 100% avhengige av foreldrene, og den første uken mates de med duemelk (kromelk), som er et næringsrikt stoff som skilles ut fra brevduenes slimhinner i kroen hos begge foreldreduene. Etter hvert mates ungene med korn, og etter ca. 25 dager er de klare til å forlate redet.
Ragnhild Sigurdsdatter
Ragnhild Sigurdsdatter (Ragnhildr Sigurðardóttir) var gift med Halvdan Svarte. Hun var barn av Sigurd Hjort Helgesson (ca. 810 -) og Tyrne Haraldsdotter (ca. 822 -). Hun ble født ca. år 840, på Ringerike, død ca. 858.
Sammen med Halvdan Svarte fikk hun Harald Hårfagre, ca. år 850.
Brevdue
Oppdrett
Den brevduestammen som man finner i Danmark har sine aner fra områdene omkring Antwerpen og Liège i Belgia, hvor oppdrettere siden sist på 1700-tallet har avlet systematisk på duene for å foredle perfekte brevduer. Dermed skapte man noen grunnstammer som hadde de ønskede egenskapene. Disse kunne så kryssavles og forfines, og dermed oppstod nye stammer. Blant de mer berømte av disse stammene fra nyere tid kan nevnes Delbar, Van Riel, Jannsen, Ponderosa og Grondelaers.
Marius Corbett
Marius Corbett (født 26. september 1975 i Potchefstroom) er en sørafrikansk spydkaster. Han vant en overraskende gullmedalje under VM 1997 i Aten. Under konkurransen forbedret han sin personlige rekord med 4,50 meter. Året etter kastet han 88,75 til å vinne Samveldelekene i 1998, hans resultat står enna som sørafrikansk rekord.
Brevdue
Trening
Treningen av brevduer for konkurranseflygning begynner typisk når fuglene er cirka fire måneder gamle. En utrent due vil normalt finne hjem til dueslaget sitt på distanser på opp til cirka 100 km. Etter hvert som duene trenes økes avstandene, og som treåring kan en veltrent brevdue finne hjem over avstander på mer enn 1 200 km – en avstand duene kan tilbakelegge med en hastighet på mellom 60 og 80 km/t.
Brevduer som deltar i kappflygninger er topptrente individer. Duene trenes etter fastlagte programmer som optimerer for bestemte konkurranser, enten det er kort-, mellom- eller langdistanseflygning det trenes for. Det innebærer at kosthold og tilskudd av vitaminer og mineraler tilpasses det enkelte individet. Også mentalt forberedes duene til å ytes maksimalt. Noen velger enkehann- eller enkehunn-systemet, et system hanner og hunner holdes adskilte i konkurransesesongen. Andre setter hanner og hunner sammen dagen før avsendelse, for å stimulere hannenes kjønnsdrift til å «skynde seg hjem». Atter andre velger å la fuglene fly naturlig, et system der hanner og hunner tilbringer hele konkurransesesongen sammen.
Ragnhild Sigurdsdatter
Denne drømmen ble tolket som et forvarsel om sønnen hennes; den grønne stammen som tegn på at hans rike skulle blomstre. Øverst var treet hvitt, noe som angivelig tydet på at han ville bli gammel og hvithåret. Mange kvister og greiner på treet varslet om at han ville få mange etterkommere spredd utover hele landet.
Brevdue
Fjærfelling
Brevduer feller fjær kontinuerlig, men den egentlige mytingen av fjærdrakten tar til i tidsrommet august–november. Mytingen er viktig for de fysiske forutsetningene kommende sesong.
Forsvaret og norske brevdueklubber
Norsk Brevdueforbund ble stiftet i 1912 og talte pr 2020 cirka 350 medlemmer. Forbundet er inndelt i 19 regionale grupper og arrangerer årlige kappflygninger fra mai til september/oktober. Forbundet utgir også medlemsbladet Norsk Tidsskrift for Brevduesport. Før første verdenskrig var det norske forsvar og norske brevdueklubber nært forbundet, og forsvaret kunne rekvirere brevduer om det skulle bli krig. Dueslippene gikk i starten fra området mellom Bergen og Voss. Gradvis økte strekningen til byer nord og sør for Bergen. Rovfugler var en trussel for duene, og den norske brevdueunionen opprettet derfor en «falkekasse», som stilte skuddpremie på rovfugler.
Evjemoen garnisonskapell
Kirken har 40 plasser.
Brevdue
Forsvaret og norske brevdueklubber
Planleggingen norsk militær foretok i forkant av andre verdenskrig, anbefalte forbud mot uregistrerte brevduer i Norge.
Induskulturen
Induskulturen var en oldtidssivilisasjon som hovedsakelig var sentrert i den vestlige delen av det indiske subkontinent og som blomstret i området langs den store elven Indus. Sivilisasjonen var en bronsealderkultur i tiden 3300–1300 f.Kr. og hvor høydepunktet var rundt 2600–1900 f.Kr. Kulturen er en av de eldste sivilisasjoner i historien og har sitt navn etter elven Indus, men strakte seg også inn i elvedalen Ghaggar-Hakra og elvene Ganges-Yamuna-Doab, og utgjorde således det meste av det som i dag er Pakistan, foruten å strekke seg inn i de vestlige områdene av det som er dagens India, sørøstlige Afghanistan, og de østligste delene av Balutsjistan i Iran.
Induskulturens modne fase er kjent som den Harappanske sivilisasjon ettersom den første av de byer som ble avdekket var Harappa, utgravd på 1920-tallet i det som på den tiden var i provinsen Punjab i britiske India men som i dag er i Pakistan. Utgravninger av steder knyttet til Induskulturen har foregått siden 1920, og med viktige gjennombrudd så nylig som i 1999. Mohenjo-Daro er et annet velkjent arkeologisk funnsted knyttet til samme kultur og er i dag på UNESCOs liste over verdens kultur- og naturarvsteder («Verdensarven»).
Harappa-sivilisasjonens språk er ikke direkte attestert og dets tilknytning er ukjent, skjønt urfasene i dravidiske språk blant annet har blitt pekt på av forskere som et mulig slektskap.
Innledning
Induskulturen var så å si ukjent før utgravningene som ble foretatt i 1920-årene ved Harappa og Mohenjo-Daro. Arkeologiske utgravninger har avdekket mange interessante detaljer. I Mohenjo Daro har man gravd seg dypt ned gjennom sju lag av bebyggelse. Blant annet har man avdekket et stort offentlig bad som trolig har hatt seremoniell betydning. Bebyggelsen hadde et kloakkanlegg og offentlige brønner. Man har også funnet mange vakkert utførte kunstgjenstander. Flere bilder man har funnet viser en slags fruktbarhetsgud som sitter i en stilling som ligner på yoga-stillingen som guden Shiva ofte avbildes med. Man har også funnet noe som ligner på det som i dag kalles yoni-linga, en fremstilling av det mannlige og kvinnelige kjønnsorgan som brukes i ritualer. Flere skikker i hinduismen kan ha sitt opphav tilbake til Induskulturen. Flere gjenstander fra Induskulturen har blitt funnet i Sumer, hvilket viser at det har vært kontakt mellom disse områdene. Det har vært spekulert på om folket snakket et dravidisk språk. Deres eget skriftspråk er kjent fra flere innskrifter. Steinseglene fra indus-kulturen skriver seg fra omkring 2000 f.Kr. Det har vært gjort forskjellige forsøk på å tyde skriften, men så langt uten større resultat.
Det er ingen som med sikkerhet vet hvorfor bysamfunnene i Indusdalen gikk til grunne for rundt 3500 år siden. Det kan skyldes klimaendringer, avskoging - da det ble brent murstein til husbygging - lange tørkeperioder, forandringer i elveløp eller at jorda ble utpint på grunn av overbeiting. På samme tid fant også en innvandring fra nordvest.
Oppdagelse og utgravning
Ruinene av Harappa ble først beskrevet i 1842 av Charles Masson i hans bok Narrative of Various Journeys in Balochistan, Afghanistan and the Punjab («Fortellinger fra ulike reiser i Balokistan, Afghanistan og Punjab»), hvor de lokale snakket om en oldtidsby som strakte seg ut «tretten kosser», noe som tilsvarer rundt 40 km, men det var ingen arkeologisk interesse for dette stedet i bortimot de neste hundre år.
I 1856 la to engelske ingeniører, John og William Brunton, jernbanelinjen mellom byene Karachi og Lahore for East Indian Railway Company. John Brunton skrev: «Jeg grublet mye på hvordan vi skulle greie å få underlag for linjen til jernbanen.» De ble fortalt at det lå ruiner av en oldtidsby i nærheten av jernbanelinjen som ble kalt for Brahminabad. Da han besøkte byen fant han mengder av godt brente murstein, og ble «overbevist om det var et godt steinbrudd for det underlaget jeg ønsket.» Oldtidsbyen ble redusert til et grustak. Hans bror William Bruntons «seksjon av linjen gikk langs en annen ruinby, murstein fra denne hadde allerede blitt brukt av beboerne i en landsby i nærheten av Harappa ved samme sted. Denne mursteinen ble brukt langs de 150 km av jernbanesporet som gikk fra Karachi til Lahore.»
Etter delingen av Britisk India ble de fleste av de arkeologiske funnene overtatt av Pakistan, hvor de fleste funnstedene faktisk var basert, og utgravningene fra denne tiden omfattet de som var ledet av Mortimer Wheeler i 1949, arkeologisk rådgiver for Pakistans regjering. Utposter fra Indus-siviliasjonen ble avdekket så langt vest som Sutkagan Dor i Balutsjistan i Pakistan, så langt nord som Shortugai ved Amudarya eller elven Amu-Darja i dagens Afghanistan.
Geografisk
Induskulturen utgjorde det meste av Pakistan og strakte seg fra Balukistan til Sind, og videre til dagens indiske stater som Gujarat, Rajasthan, Haryana og Punjab, og nådde oppover til Rupar ved elven i øvre Sutlej. Indusdalens geografi plasserer kulturen som oppsto i en meget tilsvarende situasjon som de som oppsto i Egypt og Peru med et rikt jordbruksland omgitt av høyland, ørken og hav. Ganske nylig har det også blitt oppdaget funnsteder i Pakistans nordvestlige grenseprovinser. Andre områder knyttet til den samme kulturen er blitt funnet i Afghanistan mens mindre og isolerte steder er funnet så langt unna som Turkmenistan og Gujarat. Bosetninger langs kysten strakte seg fra Sutkagan Dor i vestlige Balukistan til Lothal i Gujarat. Det har blitt avdekket et funnsted knyttet til kulturen ved elven Amu-Darja (som i antikken ble kalt for Oxus) ved Shortughai i nordlige Afghanistan, i elvedalen Gomal i nordvestlige Pakistan, ved Manda langs elven Beas i nærheten av Jammu i India, og ved Alamgirpur langs den indiske elven Hindon, kun 28 km fra Delhi. Induskulturen har som regel blitt avdekket lands elver, men også langs oldtidens kystlinje, eksempelvis Balakot, og på øyene som Dholavira.
Det er bevis på tørre elvesenger overlappet med Hakrakanalen i Pakistan og den sesongbetonte elven Ghaggar i India. Mange funnsteder fra Induskulturen (eller harappansk kultur) har blitt avdekket langs elveleiene ved Ghaggar-Hakra. Blant disse er Rupar, Rakhigarhi, Sothi, Kalibangan, og Ganwariwala. Ifølge de to forskerne J. G. Shaffer og D. A. Lichtenstein er den harappanske sivilisasjonen "en fusjon av tradisjonene fra Bagor, Hakra, og Koti Dij, eller 'etniske grupper' i Ghaggar-Hakra-dalen ved grensene til India og Pakistan."
I henhold til beregninger gjort av en del arkeologer har over 500 harappanske funnsteder blitt avdekket langs opptørkede elveleier ved Ghaggar-Hakra-elven og dens sidegrener, i motsetning til kun omkring 100 langs Induselven og dennes sideelver, følgelig, etter deres mening, er benevnelsene Indus Ghaggar-Hakra-sivilisasjonen eller Indus-Saraswati-sivilisasjonen rettferdiggjort. Imidlertid har disse politisk-inspirerte argumentene blitt bestridt av andre arkeologer som hevder at Ghaggar-Hakra-ørkenen har blitt etterlatt uberørt av bosetning og jordbruk siden slutten av Indusperioden og således viser at flere funn er gjort i avleiringene i Indusdalen; videre at antallet harappanske funnsteder langs Ghaggar-Hakra-elveleiene er overdrevet og at Ghaggar-Hakra - da det eksisterte - var underordnet Indus-sivilisasjonen, slik at ny terminologi er overflødig. «Harappansk sivilisasjon» har forblitt den korrekte, i henhold til vanlig arkeologisk skikk ved navngiving av en sivilisasjon etter dets første funnsted.
Tidlig harappansk
Den modne fase av de tidligere landsbykulturene er representert av Rehman Dheri og Amri i Pakistan. Kot Diji (Harappansk 2) representerer fasen som førte fram til Moden harappansk, med citadellet som representant for sentralisert autoritet og et økende urbant byliv. En annen by fra dette stadium ble funnet ved Kalibangan i India ved elven Hakra.
Handelsnettverk knyttet denne kulturen sammen med beslektede regionale kulturer og fjerne kilder til råmaterialer, inkludert lasurstein og andre materialer for å lage halssmykker. Landsbyboere hadde på denne tiden domestisert tallrike vekster, inkludert erter, sesamfrø, daddelpalme, og bomull, foruten også ulike dyr, blant annet vannbøffel. Samfunn definert som tidlig harappansk utviklet seg til urbane bysenter ved 2600 f.Kr. og fra hvor den modne harappanske fase begynte.
Moden harappansk
Ved 2600 f.Kr. hadde tidlige harappanske samfunn utviklet seg til store urbane senter. Slik bysamfunn var Harappa, Ganeriwala, Mohenjo-daro i dagens Pakistan og Dholavira, Kalibangan, Rakhigarhi, Rupar, Lothal i dagens India. Totalt sett har det blitt funnet over 1052 byer og bosetninger, hovedsakelig i den generelle regionen langs elven Indus og dens sidegrener.
Byer
En sofistikert og teknologisk avansert bykultur er åpenbar i Indus-sivilisasjonen. Byplanleggingens kvalitet antyder en kunnskap i byplanlegging og en effektiv styring av byen som prioriterte hygiene, eller i hvert fall tilgang til hygienefasiliterer som en del av de religiøse ritualer.
Som sett i Harappa, Mohenjo-daro og den nylig delvis utgravde Rakhigarhi omfattet deres byplanlegginger verdens første kjente sanitærsystemer. Innenfor byen fikk de enkeltes hjem eller grupper av hjem vann fra brønner. Fra et rom som synes å ha vært avsatt for bading ble gråvannet ledet til tildekkede avløp som var tilknyttet de største veiene. Husene var åpne kun mot den indre bygården og mindre veier. Husbyggingen i en del av dagens landsbyer i regionen påminner den dag i dag om noen av husene i Harappa.
Oldtidens systemer i Indusdalen med kloakker og avløp som ble brukt i byene over hele indusregionen var langt mer avansert enn noe annet på denne tiden avdekket i Midtøsten og faktisk langt mer effektive enn de som eksisterer i mange områder i Pakistan og India i våre dager. Harappanernes avanserte arkitektur er vist i deres imponerende skipsverft, kornmagasiner, mursteinsplattformer og beskyttende murer. Byenes massive murer beskyttet beboerne ikke bare fra krig, men også mot oversvømmelser.
Hensikten med citadellet er fortsatt omdiskutert blant forskerne. I skarp kontrast til denne sivilisasjonens samtidige, Mesopotamia og oldtidens Egypt, ble det ikke bygget noen store, monumentale strukturer. Det er ingen avgjørende beviser på palasser eller templer — hverken etter konger, hærer, eller prester. En del strukturer er antatt å være kornsiloer. I en by er det funnet et enormt og velkonstruert bad («Det store bad»). Dette kan ha vært et offentlig bad. Selv om citadellene hadde murer, er det langt fra åpenbart at disse strukturene var forsvarsverker. De kan også han vært bygget for å avlede flomvann.
De fleste av de som bodde i byene synes å ha vært handelsfolk eller håndverkere som levde sammen med andre i samme yrke i veldefinerte nabolag. Materialer fra fjerne regioner ble brukt i byene for å konstruere segl, perlehalsbånd og andre objekter. Blant de artefaktene som har ble avdekket er vakre glaserte fajansehalsbånd. Segl av steatitt eller kleberstein har bilder av dyr, mennesker (kanskje guder?) og andre former for inskripsjoner, inkludert et skriftsystem som ennå ikke er dechiffrert og tydet. En del segl ble brukt for å sette avtrykk på leire for handelsvarer og hadde antageligvis også annen nytte.
Selv om noen av husene var lengre enn andre var induskulturens hus bemerkelsesverdige for deres tilsynelatende likhet. Alle husene hadde tilgang til vann og avløpssystemer. Dette har gitt et inntrykk av et samfunn med relativ lav konsentrasjon av rikdom, og med klar sosial utjevning i henhold til hva man kan se av personlige pryd og utsmykninger.
Vitenskap
Folket i induskulturen oppnådde stor presisjon måling av avstand, masse og tid. De var blant de første kulturene til å utvikle et system for felles vekt og mål. Deres målinger var etter sigende meget presise; likevel har en sammenligning mellom tilgjengelige objekter pekt på store variasjoner i målestokk over hele indusområdet. Kulturens minste skalainndeling, som er markert på en målestokk i elfenbein funnet i Lothal, var tilnærmet 1,704 mm, noe som også er den minste inndelingen som noen gang er nedtegnet for en skala i hele bronsealderen. Harappanske ingeniører fulgte desimalinndelingen for målenheter i alle praktiske formål, inkludert målingen av masse.
Vekter av flint var alle i en perfekt likviditetsgrad eller forholdsgrad 4:2:1 med vekter på 0.05, 0.1, 0.2, 0.5, 1, 2, 5, 10, 20, 50, 100, 200, og 500 enheter, og hvor hver enhet veide bortimot 28 gram, tilsvarende britisk riksunse eller gresk uncia, og mindre objekter ble veid i tilsvarende forhold med enheter av 0,871. Som i andre kulturer var faktiske vekter ikke ensartet over hele området. Vektene og målene som senere ble brukt i Kautilyas Arthashastra (slutten av 300-tallet f.Kr.) er de samme som de som ble brukt i Lothal.
Unike harappanske oppfinnelser var blant annet et instrument som ble brukt for å måle hele seksjoner av horisonten og en tidevannslås. I tillegg utviklet de en del nye teknikker i metallurgi og produserte kobber, bronse, bly og tinn. Deres tekniske dyktighet og ingeniørkunst var bemerkelsesverdig, særlig knyttet til det å bygge havner og brygger etter inngående studier av tidevann, bølger og strømninger. Funksjonen av de såkalte «havner» ved Lothal er imidlertid omdiskutert.
I 2001 studerte arkeologene levningene av to menn fra Mehrgarh i Pakistan, og oppdaget at folket i Indus-sivilisasjonen, fra tidlig harappansk periode, hadde kunnskap om tannbehandling. Senere, i april 2006, ble det annonsert i vitenskapsjournalen Nature at det eldste beviset (og første fra tidlig neolittisk tid) for boring i menneskelig tenner in vivo (= på en levende person) var blitt avdekket i Mehrgarh. Elleve borede jeksler fra ni ulike, voksne personer som var blitt avdekket i en neolittisk gravplass i Mehrgarh ble datert ti å tilhøre en periode for 7500 til 9000 år siden. I henhold til denne forskningen pekte disse oppdagelsene tilbake en tradisjon på tidlig tannlegevitenskap i de tidlige jordbrukskulturene i regionen.
Kunst og kultur
Ulike skulpturer, segl, keramikk, gullsmykker og anatomisk korrekte statuetter i terrakotta, bronse og kleberstein har blitt avdekket ved funnstedene.
Et antall statuetter av dansende piker i gull, terrakotta og stein indikerer forekomsten av ulike former for dans. Disse statuettene omfatter også kyr, bjørner, aper og hunder. Det er kjent at arkeologen John Marshall reagerte med overraskelse da han så de nå berømte bronsestatuttene av slanke, langbeinte dansepiker i Mohenjo-daro:
Mange håndverk som framstilling i skjell, keramikk, og agat og glaserte steatittkuler ble brukt for å lage halsbånd, armeringer, og andre ornamenter i alle faser av harappanske steder, og en del av disse håndverkene er fortsatt praktisert i Pakistan og India i dag. En del sminke- og toalettartikler (en særskilt form for kammer (kakai), bruken av collyrium for rensing av øyne, og en særskilt tre-i-ett toalettartikkel) har blitt avdekket i en harappansk kontekst som også har tilsvarende motstykker i dagens India. Det har også blitt avdekket terrakottafigurer av kvinner fra ca. 2800-2600 f.Kr. som hadde rødfarge på «manga» (linjen som skilte håret midt på).
Segl har også blitt funnet ved Mohenjo-daro som viser en figur som står på hodet, og en annen som sitter med beina i kryss i hva som kan kalles yogaposisjon.
Et harpelignende instrument er avbildet på et segl og to objekter av skjell er funnet ved Lothal som indikerer bruken av strengeinstrumenter. Harappanerne hadde også flere forskjellige leker og spill, blant dem kubiske terninger (med ett til seks hull på sidene) som ble funnet ved steder som Mohenjo-Daro.
Handel og transport
Induskulturens økonomi synes å ha vært i betydelig grad avhengig av handel, som førte til en stor framgang i transportteknologien. Disse framgangene omfattet oksetrukne vogner, som er identisk med tilsvarende som benyttes over hele sørlige Asia den dag i dag, og til båter. De fleste av disse båtene var antagelig små, flatbunnede fartøy, muligens drevet av seil tilsvarende de som fortsatt seiler på Induselven i dag. Det er dog kun sekundære bevis på at båtene var trukket av seil. Arkeologer har avdekket en stor, mudret kanal og hva som man antar kan være et havneanlegg ved kystbyen Lothal i vestlige India. Et omfattende nettverk av kanaler som ble benyttet for irrigasjon har blitt oppdaget av H.-P. Francfort.
I løpet av 4300-3200 f.Kr. i kobberalderen kunne Induskulturen oppvise likheter i keramikkframstillingen med sørlige Turkmenistan og nordlige Iran, noe som hentyder på betydelig bevegelighet og handel. I løpet av den tidlige harappanske periode (rundt 3200-2600 f.Kr.) dokumenterer likheter i steingods, segler, statuetter, ornamentikk en omfattende karavanehandel med Sentral-Asia og det iranske platå.
Vurdert fra utbredelsen av gjenstander fra Indus-sivilisasjonen, var handelsnettverket økonomisk integrert over et meget stort område som omfatter deler av Afghanistan, kystregionene av Persia, og nordlige og vestlige India og Mesopotamia.
Det var også et omfattende maritimt handelsnettverk i virksomhet mellom harappanerne og de mesopotamiske sivilisasjonene så tidlig som den midterste harappanske fase og hvor mye av handelen ble håndtert av «mellommenn og handelsmenn fra Dilmun» (dagens Bahrain og Failaka lokalisert i Persiabukten. Handel over store distanser ble mulig med oppfinnelsen av plankbygde skip, utstyrt med enkeltstående midtre mast med et seil gjort av vevd siv eller tøy.
Flere kystbosetninger som Sotkagen-dor (oppstrøms for elven Dasht, nord for Jiwani), Sokhta Koh (oppstrøms for elven Shadi, nord for Pasni), Balakot (i nærheten av Sonmiani) i Pakistan sammen med Lothal i India har bevitnet deres rolle som harappanske handelsutposter. Lune havner lokalisert ved elvemunninger mot havet tillot en livlig handel med mesopotamiske byer.
Utkomme
En del forskning etter 1980 har indikert at matproduksjonen hovedsakelig var stedegen til Indusdalen. Det er kjent at folket i Mehrgarh brukte domestisert hvete og bygg, og det meste av den kultiverte avlingen var naken, seksradet bygg, en avling avledet fra toradet bygg. Arkeolog Jim G. Shaffer har skrevet at Mehrgarh har «demonstrert at matproduksjonen var et stedegent, sørasiatisk fenomen» og at data støttet tolkningen av «forhistorisk urbanisering og kompleks sosial organisering i Sør-Asia basert på stedegen - men ikke en isolert kulturell - utvikling». Andre arkeologer, som Dorian Fuller, har indikert at det tok rundt 2000 år før hvete fra Midtøsten var tilpasset forhold i Sør-Asia.
Skrift og symbolsystem
Godt over 400 særegne symboler, noen mener 600, fra Induskulturen har blitt funnet på segl, små tavler, eller keramikkgryter og et dusin gjenstander i andre materialer, inkludert en «oppslagstavle» eller et «skilt» som tilsynelatende en gang har hengt over det indre citadellet i byen Dholavira. Typiske inskripsjoner fra Induskulturen er ikke mer enn fire eller fem bokstaver i lengden, de fleste (unntatt det nevnte «skiltet») var ekstremt små; den lengste på en enkelt overflate som var mindre enn en tomme (2,5 cm) i kvadrat, er 17 tegn lang, det lengste funnet på noe objekt (funnet på tre forskjellige overflater av masseproduserte objekter) hadde en lengde bestående av 26 symboler.
Mens Indus-sivilisasjonen generelt er karakterisert som et skrive- og lesekyndig samfunn basert på disse inskripsjonene, har denne antagelsen blitt utfordret av lingvistiske og arkeologiske årsaker: det har blitt pekt på at korthet i disse inskripsjonene ikke har noen parallell i noe annet førmoderne, skrivekyndig samfunn. Basert på dette beviset, har en omstridt forskningsrapport av Farmer, Sproat, and Witzel (2004) argumentert at Indussystemet ikke var et språk, men tilsvarte en lignende rekke av ikke-lingvistiske tegnsystemer som ble brukt i omfattende grad i samfunn i Midtøsten og andre samfunn hvor mange slike inskripsjoner ble masseprodusert i støpeformer. Ingen annen parallell til disse inskripsjonene er kjent i noe annet tidlig førhistorisk samfunn.
Bernie Marsden
Bernard John «Bernie» Marsden (født 7. mai 1951 i Buckingham i Buckinghamshire) er en engelsk gitarist, også kjent for sin tid som medlem av hard rock-bandet Whitesnake fra 1978 til 1982. Han var også medlem av bandet Paice, Ashton & Lord i 1977, samt grunnlegger av bandet Alaska. På 1990- og 2000-tallet spilte han sammen med sine tidligere kollegaer i Whitesnake, Micky Moody og Neil Murray i Whitesnake-coverbandene The Snakes, The Company of Snakes og M3.
Siljansnäs
Siljansnäs er et tettsted i Leksand kommune i Dalarnas län i landskapet Dalarna i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 268 innbyggere.
Bernie Marsden
Diskografi
Med UFO Med Cozy Powell's Hammer Med Wild Turkey Med Babe Ruth Med Paice, Ashton & Lord Med Whitesnake Med Alaska Med The Snakes, Company Of Snakes & M3
Lalla Carlsen
Lalla Carlsen (født 17. august 1889 i Svelvik, død 23. mars 1967 i Oslo) var en norsk skuespiller. Hun het egentlig Haralda Petrea Christensen, men ble kalt Lalla fra hun var liten. I 1917 ble hun gift med kapellmester Carsten Carlsen og kjent under scenenavnet Lalla Carlsen.
Induskulturen
Skrift og symbolsystem
En studie fra 2009 av P. N. Rao et al. i Science sammenlignet dataforskere mønsteret i symbolene med ulike lingvistiske skrifter og ikke-lingvistiske systemer, inkludert DNA- og et programmeringsspråk for computere, og fant ut at Induskulturens skriftmønster var tett opp til det talte, noe som støttet hypotesen at tegnene kodet for et ennå ukjent språk. Farmer, Sproat, og Witzel har bestridt denne undersøkelsen og pekt på at Rao et al. ikke har sammenlignet tegnene fra Induskulturen med ikke-lingvistiske systemer fra den virkelige verden, men isteden med to helt og holdent kunstige systemer som er oppfunnet av forfattere, et bestående av 200 000 tilfeldig ordnete tegn og et annet bestående av 200 000 tegn i orden og system som Rao et al. hevder representerer strukturene til alle ikke-lingvistiske tegnsystemer fra den virkelige verden. Farmer et al. har også demonstrert at en sammenligning av ikke-lingvistiske systemer som middelalderens heraldiske symboler med naturlige språk vil gi tilsvarende resultater som det som Rao et al. oppnådde med tegnene fra Induskulturen. De konkluderte at metoden som Rao et al. benyttet ikke kan skille lingvistiske systemer fra ikke-lingvistiske systemer.
Foto av mange tusener av bevarte inskripsjoner er blitt publisert i Corpus of Indus Seals and Inscriptions (1987, 1991), redigert av A. Parpola og hans kollegaer. Utgivelsen av et endelig, tredje bind som etter sigende vil gjenutgi fotografier som ble tatt på 1920- og 1930-tallet av stjålne eller tapte inskripsjoner, sammen med mange som er blitt avdekket fra de aller siste tiårene, har blitt annonsert i flere år. Til nå har forskerne måtte supplere materialet fra Corpus ved å studere små fotografier fra utgravningsrapportene til Marshall (1931), Mackay (1938, 1943), Wheeler (1947), eller reproduksjoner av mer spredte kilder.
Religion
Sett i forhold til det store antallet av statuetter som er funnet i Indusdalen, har det i stor grad blitt foreslått at det harappanske folket dyrket en modergudinne som symboliserte fruktbarhet. Dette synet har blitt utfordret av Sharri R. Clark ved Harvard University. En del segler viser svastika som er funnet i senere religioner og mytologier, særlig i indiske religioner som hinduisme, buddhisme og jainisme. De tidligste bevis for elementer av hinduisme er tilstede før og under den tidlige harappanske periode Falliske symboler som minner om hinduiske Siva lingam har blitt funnet i levninger fra Harappa. Lingam er en gammel indisk betegnelse for fallos.
Lalla Carlsen
Hun scenedebuterte i 1914 og utviklet seg fra sanger til skuespiller, med en bred karriere innen revy, film og folkelig komedie.
Induskulturen
Religion
Mange segl har avbildninger av dyr. Et berømt segl viser en sittende figur i en positur som minner om lotusstillingen og er omgitt av dyr som er navngitt etter Pashupati (dyrenes herre), et epitet eller tilnavn på Shiva og Rudra.
Lalla Carlsen
Hun var ved Chat Noir 1915–1947, ved Casino 1927–1928 og Carl Johan Teatret 1940–1943. Etter 1947 arbeidet hun som frilans skuespiller, både i film, ved revyscener og for Riksteatret.
Carlsen mottok Kongens fortjenstmedalje i gull (1949) og Statens kunstnerlønn (1958). Gaten Lallakroken (både i Oslo og Svelvik) er oppkalt etter henne, det samme er Lalla Carlsens gate i Stavanger. Programleder Vibeke Sæther er hennes barnebarn.
Induskulturen
Religion
I tidligere fase av kulturen brente harappanerne sine døde. Senere, særlig i Gravsted H-kulturen i den sene harrapanske periode, kremerte de også sine døde og gravla asken i gravurner, en tradisjon som er særlig henspillet i Rigveda hvor forfedrene «både kremerte (agnidagdhá-) og ikkekremerte (ánagnidagdha-)»
Sen harappansk
En gang rundt 1800 f.Kr. dukket det opp tegn på at en gradvis nedgang var i ferd med å sette inn, og ved 1700 f.Kr. var de fleste byene forlatt. Imidlertid forsvant ikke induskulturen brått og plutselig, og mange av elementene i denne sivilisasjonen kan bli påvises i senere kulturer. Nåværende arkeologiske data antyder at den materielle kulturen som er klassifisert som sen harappansk kan ha fortsatt fram til minst ca. 1000–900 f.Kr., og var delvis samtidig med den malte steingodskulturen. Arkeologene har framhevet at det var en pågående serie av kulturell utvikling her som i de fleste andre steder i verden. Disse knytter sammen «de to såkalte hovedfaser av urbanisering i Sør-Asia».
En mulig naturlig årsak til nedgangen er knyttet til klimaendringer, noe som også var tilfelle for naboområdene i Midtøsten. Nyere geologisk forskning ble per 2010 utført av en gruppe fra Universitetet i Aberdeen som undersøkte hvordan elveretningene har endret seg i denne regionen i de siste 8000 år ved å etterprøve om klima eller elveorganiseringene var ansvarlig for nedgangen i sivilisasjonen. En rapport fra 2004 indikerte at isotopene fra Ghaggar-Hakra-systemet ikke kom fra isbreer i Himalaya, men fra nedbør, noe som motsa hypotesen om at det i en harappansk tid var en mektig «Sarasvati»-elv. Klimaet i Indusdalen ble betydelig kjøligere og tørrere fra rundt 1800 f.Kr., knyttet til en generell svekkelse av regntiden (monsun) på samme tid, og en langvarig tørkeperiode. Ved analyser av oksygenisotoper i snegleskjell er det påvist at i lang tid falt det svært lite regn i regionen. Sivilisasjonen var helt avhengig av det faste sommerregnet, men regnfallet ble dramatisk redusert i rundt 200 år. I samme periode kom andre sivilisasjoner under press; i Mesopotamia kollapset det akkadiske herskerdynastiet, og i oldtidens Egypt ble det også merkbare politiske problemer. I Nord-Afrika ble ørkendannelsene permanente. Områder verden rundt, som tidligere hadde kraftig monsunregn, fikk langvarige tørkeperioder. Som med nedgangen til de fleste oldtidskulturer var årsakene antagelig ikke knyttet til én hendelse alene, men i samspillet mellom flere årsaker.
Lalla Carlsen
Diskografi
Akkompagnatør på de 6 første sporene fra 1916 antas å være Lalla Christensens kommende ektemann Carsten Carlsen. Lalla var også med i ensemblet som gjorde «Amerikabåtens hjemkomst julaften» fra februar 1929, ODEON A 180171. Denne er utgitt på samlingen med Leif Justers grammofoninnspillinger, Normann Records NOMCD 30145.
Følgende personer har bidratt med originalmateriale: Arne-Carsten Carlsen, Villy Jakobsen, Tore Larsen, Olaf Schjerven og Vibeke Sæther.
Induskulturen
Arv og forståelse
I tiden etter induskulturens sammenbrudd oppsto det regionale kulturer som i varierende grad viste påvirkning fra den foregående sivilisasjonen. I den tidligere, store byen Harappa har det blitt funnet graver som tilsvarer en regional kultur kalt Gravsted H-kulturen. På samme tid ekspanderte Okerfarget keramikk-kulturen fra Rajasthan og utover det nordindiske lavlandet. Gravsted H har det tidligste beviset på kremasjon, en praksis som er dominerende i hinduismen fram til i dag.
Historisk sammenheng og lingvistisk tilknytning
Induskulturen har forsøksvis blitt identifisert med toponymiet Meluhha som er kjent fra sumeriske nedtegnelser. Kulturen har særlig blitt sammenlignet med sivilisasjonene i Elam (også i konteksten med Elamo-dravidiske språk) og med minoriske Kreta (grunnet isolerte kulturelle paralleller som allestedsnærværende gudinnedyrkelse og beskrivelser av tyrehopping). Den modne, harappanske fase av Induskulturens samtidige fra tidlig til midtre bronsealder i Midtøsten i oldtiden, særlig den eldre elamittperioden, tidlig dynastiske periode i Sumer til tredje dynasti i Ur (Mesopotamia), førpalasstiden på minoriske Kreta og det gamle rike i Egypt til første mellomepoke i Egypt.
Lalla Carlsen
Diskografi
Kilde: Normann Records AS
Induskulturen
Historisk sammenheng og lingvistisk tilknytning
Etter oppdagelsen av induskulturen på 1920-tallet ble den umiddelbart assosiert med den stedegne Dasyu, skildet som fiende av rigvediske stammer i tallrike hymner i Rigveda. Mortimer Wheeler tolket tilstedeværelsen av de mange ubegravde likene funnet på de øvre lagene Mohenjo-daro som ofre fra krigserobringer og ga en berømt uttalelse om at «Indra står anklaget» på grunn av induskulturens ødeleggelse. Å assosiere induskulturen med den urbane Dasyus har fortsatt å lokke grunnet den antatte tidsrammen for den første indo-ariske innvandring til India som svarer veldig godt til induskulturens nedgang, slik som avdekket av arkeologien. Oppdagelsen av en avansert, urban induskultur har imidlertid endret 1800-tallets oppfatning av den tidlige indo-ariske innvandring som en «invasjon» av en avansert kultur på bekostning av en «primitiv» stedegen befolkning til en gradvis akkulturasjon (kulturinnlæring) av nomadiske «barbarer» på en avansert urban sivilisasjon, sammenlignbar med germanske folkevandringer etter Romerrikets sammenbrudd, eller kassitternes invasjon av Babylon. Denne bevegelsen bort fra forenklet «invasjonsteori» er en parallell til den gradvise endringen i forståelsen av språkoverføring og folkevandringer generelt, slik som med folkevandringen av grekere inn i Hellas (mellom 2100 og 1600 f.Kr.) eller den indoeuropeiske dominanse i det vestlige Europa (mellom 2200 og 1300 f.Kr.).