cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Verftet (Bergen)
Kulturhuset USF Verftet, dansekompaniet Carte Blanche (Studio Bergen), Fredriksberg fort og TV 2s hovedkvarter ligger alle innenfor strøkets grenser. For øvrig er det mest trehus og brostensbelagte smau i skråningene og mer moderne leilighetsanlegg i sjøkanten. Verftsgaten er hovedgaten i området.
Trond Martin Sæterhaug
Sæterhaug var SVs 1. kandidat til Stortinget fra Nord-Trøndelag ved stortingsvalget 2009 og var leder i Nord-Trøndelag Sosialistisk Venstreparti fra 2010 – 2012. Han har tidligere jobbet blant annet i Klassekampen, vært lønnet tillitsvalgt som generalsekretær i Sosialistisk Ungdom (SU) og organisasjonskonsulent i Ungdom & fritid (Landsforeningen for Ungdomshus og Fritidsklubber). Han var ordførerkandidat for SV i Grong kommune ved kommunevalget 2011 og 2015, men meldte seg ut av partiet SV i 2017 og satt kommunestyreperioden ut som uavhengig representant.
Verftet (Bergen)
Sommeren 1859 ble Bjørnstjerne Bjørnson sett på vei utover Verftet, der han fulgte med på et sammenstøt mellom guttene fra Nøstet og de som bodde på Verftet, «verveguttene». Sistnevnte var rundjult og forgråtte da 8-10 koner fra Verftet kom sine sønner til unnsetning med sopelimer og jaget nøsteguttene på flukt. Angivelig skulle episoden ha inspirert Bjørnson til linjen «kvinner selv stod opp og strede som de vare menn» i «Ja vi elsker».
Approbasjon
Approbasjon (fra latin approbare, «godkjenne») benyttes i juridisk språkbruk gjerne om en offentlig myndighets godkjennelse av vedtak gjort av en annen offentlig myndighet.
Approbasjon brukes også i militær forstand. Når en artikkel er blitt approbert er den blitt testet og godkjent som en offisiell del av soldatenes utrustning.
Ronald Reagans frihetsmedalje
Ronald Reagans frihetsmedalje (Ronald Reagan Freedom Award) er den høyeste utmerkelsen som tildeles av den private Ronald Reagan Presidential Foundation. Utmerkelsen blir gitt de som «har gitt monumentale og varige bidrag til frihetens sak på verdensbasis».
Medaljen ble i mange år delt ut av tidligere førstedame Nancy Reagan på vegne av hennes mann, som døde i juni 2004. Medaljen ble først utdelt i 1992 av tidligere president Reagan selv, likeledes i 1993, men i 1994 var det hans kone Nancy som delte ut medaljen i sin manns sted. Ronald Reagan hadde noen måneder tidligere blitt diagnostisert med Alzheimers, og var ikke i stand til å delta på seremonien.
For å kunne motta utmerkelsen må mottageren ha «gitt monumentale og varige bidrag til frihetens sak internasjonalt,» såvel som «å oppfylle president Reagans overbevisning om at én mann eller kvinne i sannhet kan gjøre en forskjell».
Mottagere av medaljen
Tidligere president George H.W. Bush ble tildelt medaljen 6. februar 2007, på Reagans 96-årsdag. I takketalen sa Bush: «Jeg skulle ønske at jeg hadde litt av Ronald Reagan i meg når det gjaldt å kommunisere med det amerikanske folket. Hadde jeg blitt velsignet med min forgjengers bemerkelsesverdige egenskaper, hvem vet? Jeg kunne fortsatt vært i jobben». I en mer alvorlig kommentar bemerket han senere i talen: «Å arbeide sammen med Ronald Reagan har vært en av de største gleder i mitt liv». Bush hadde stillingen som USAs visepresident i de åtte årene Reagan satt som USAs president.
27. februar 2008 kunngjorde Ronald Reagan Presidential Foundation at Natan Sharansky, en tidligere sovjetisk dissident, politisk fange og senere israelsk politiker, ville motta Ronald Reagans frihetsmedalje for 2008.
Pat Sapp
Pat Sapp (født 12. april 1953 i Columbus i Ohio) er en kjelkehockeyspiller fra USA, som spiller keeper. Han ble skadd i en fallskjermulykke da han var i U.S. Marine Corps i 1975.
På klubbnivå spiller han for Dallas Stars.
Xenia Stad-de Jong
Xenia Stad-de Jong (født 4. mars 1922 i Semarang i Nederlandsk Østindia, død 3. april 2012 i Zoetermeer ) var en nederlandsk friidrettsutøver som deltok i De olympiske leker i 1948 i London.
Stad-de Jong ble olympisk mester i friidrett under Sommer-OL 1948 i London. Hun var med på det nederlandske laget som vant 4 × 100 meter stafett for kvinner foran Australia og Canada. De andre på laget var Netty Witziers-Timmer, Gerda van der Kade-Koudijs og Fanny Blankers-Koen.
Poduridae
Poduridae er en liten familie med seksbeinte leddyr som hører til ordenen spretthaler (Collembola). Familien omfatter bare fire beskrevne arter i en enkelt slekt.
Utseende
Små (opptil 1,5 mm), brede, mørkt blåfiolette spretthaler. Beina og antennene er ganske korte, men springgaffelen er lang slik at dyret kan hoppe ved å spenne denne mot vannets oveflatehinne. Øynene er forholdsvis store med tallrike fasetter.
Levevis
Podura aquatica kan finnes i store mengder på overflaten av vann. Den lever av plante- og dyrerester.
Utbredelse
Podura aquatica er vidt utbredt og finnes i den palearktiske sone, Sørøst-Asia og Nord-Amerika.
Systematisk inndeling
Inntil nylig var det vanlig å regne med bare én art i denne gruppen, Podura aquatica, men man opererer nå med fire kjente arter.
Johann Adolf Hasse
Johann Adolf Hasse (1699–1783) var en tysk komponist fra senbarokken.
Ungdom og tidlig karriere
Johann Adolf Hasse ble født inn i en organistfamilie som i flere generasjoner satt med organistposten ved St. Petri und Pauli-kirka i Bergedorf. Peter Hasse den eldre var hans oldefar.
«Il divino Sassone»
Etter en stor suksess med operaen Sesostrate ved det velrenommerte Teatro San Bartolomeo i Napoli 13. mai 1726, fulgte en rekke vellykkede oppføringer av nye operaer som førte til at Hasse etablerte seg i toppsjiktet blant operakomponistene i Italia. I 1727 ble han kapellmester ved konservatoriet i Venezia, og under karnevalet i Venezia 1730 fikk han en stor suksess med operaen Artaserse. Dette var det første samarbeidet med librettisten Pietro Metastasio, som han knyttet et livslangt vennskap med. Under tilnavnet «il divino Sassone» («den guddommelige sakseren») var Hasse nå kjent over hele Italia.
I 1730 giftet han seg med Faustina Bordoni, en av tidens fremste mezzosopraner, og skrev siden alltid primadonnapartiene for henne. Fra 7. juli til 8. oktober 1731 var begge engasjert i Dresden, der Hasse 13. september 1731 uroppførte operaen Cleofide. Johann Sebastian Bach og hans eldste sønn Wilhelm Friedemann var blant tilhørerne. I årene etter var de ofte i Dresdner Hofoper for å høre «hübsche Liederchen» (omtrentlig «småpene viser»), som var Bachs mildt ironiske karakteristikk av Hasses arier.
Kong August den sterke tildelte ham tittelen «Königlich Polnischen und Kurfürstlich Sächsischen Kapellmeisters», men Hasse tiltrådte offisielt først 1. desember 1733, under den nye kongen, August III. I mellomtiden reiste Hasse og Bordoni rundt i Italia der han oppførte flere operaer og dominerte operascenen.
Suksess og rivalisering
På slutten av 1734 skal Hasse ha vært i London for å oppføre en omarbeidet versjon av sin Artaserse med ensembelet Opera of the Nobility under ledelse av Nicola Porpora, men dette finnes det ikke noe entydig belegg for. I henhold til enkelte kilder avviste Hasse invitasjonen fra London med den begrunnelsen at han ikke var i stand til å konkurrere mot Georg Friedrich Händel. Han kan også ha ønsket å unngå Porpora som han ikke sto på god fot med, men det ble ikke til å unngå da Porpora kom til Dresden i 1748. Hoffet utnevnte Porpora til kapellmester og sanglærer for prinsesse Maria Antonia Walpurgis, og snart brøt det ut en rekke konflikter mellom de to kapellmestrene. Eksempelvis skal Porpora ha påstått at Hasse med hensikt skrev arien «Se tutti i mali miei» i operaen Demofoonte slik at den blottla de sanglige svakhetene til Porporas elev Regina Mingotti, men i realiteten hørte arien til Faustina Bordonis rolle i operaen. 7. januar 1749 ble Hasse utnevnt til overkapellmester og fikk dermed overtaket, til gjengjeld seilte Regina Mingotti opp som publikumfavoritten blant ensembelets sangstjerner. Faustina Bordoni trakk seg tilbake fra scenen i begynnelsen av 1751, etter den siste oppføringen av Hasses opera Ciro riconosciuto, sannsynligvis fordi stemmen hennes var begynt å vise aldringstegn. Porpora forlot Dresden i begynnelsen av 1752.
På invitasjon av det franske hoffet var Hasse i Paris fra mai til august 1750. De framtredende representantene for den franske opplysningstida, filosofene Voltaire og Rousseau, feiret ham som en budbringer fra den italienske musikk-kulturen, som de anså som overlegen deres hjemlige franske. For Hasse var invitasjonen til Paris høydepunktet for hans europeiske ry.
Sjuårskrigen
Med utbruddet av sjuårskrigen gikk Hasses store tid (Ära Hasse) i Dresden mot slutten. Den 9. september 1756 besatte Fredrik den stores tropper byen. Kongen, en pasjonert fløytist og amatørkomponist, var en stor beundrer av Hasses kunst, og til tross for krigstilstanden benyttet han enhver sjanse til å musisere med ekteparet Hasse. Likevel ble de ikke forskånet fra krigens realiteter, under kanonaden mot Dresden 19. juli 1760 brant boligen deres ned sammen med manuskripter av Hasses samlede verker, som var i ferd med å klargjøres for publisering. Familien begav seg til Wien i januar 1761 der Hasse i hovedsak arbeidet som musikklærer for erkehertuginnene Maria Carolina og Maria Antonia.
Wien og Venezia
Etter at krigen var slutt, vendte Hasse og Bordoni tilbake til Dresden i 1763. Umiddelbart etter kong August IIIs død 5. oktober 1763, så etterfølgeren Fredrik Christian seg nødt til å avskjedige dem, da krigen hadde ruinert landet økonomisk. Fredrik Christian døde brått vel to måneder senere, 17. desember 1763, og Hasse skrev og dirigerte musikken til sine to forhenværende tjenesteherrers gravferder før han 20. februar 1764 reiste til Wien. Der var tilhengerskaren til Christoph Willibald Glucks reformopera tiltakende, mens det keiserlige hoffet fremdeles holdt fast ved den tradisjonelle opera seriaen. Med det «tragiske intermessoet» Piramo e Tisbe (november 1768) nærmet seg Hasse forsiktig den reformerte operagenren, og holdt selv dette verket som sitt mest vellykkede.
I anledning bryllupet til erkehertug Ferdinand og prinsesse Maria Beatrice d'Este gav Maria Teresia av Østerrike Hasse oppdraget med å skrive festoperaen Ruggiero til en nyskrevet libretto av Metastasio. Uroppførelsen skjedde i Milanos Teatro Regio Ducale den 16. oktober 1771, men den store begeistringen uteble. Vesentlig mer oppmerksomhet fikk den femtenårige Wolfgang Amadeus Mozarts opera Ascanio in Alba som ble oppført dagen etter. Både Hasse og Metastasio avsluttet sine respektive livsverk med Ruggiero, og det framgår av korrespondanse at Hasse og Metastasio innså at tiden for den kunstestetikken de to hadde kultivert var over. Hasse skal ha uttalt at Mozart kom til å overskygge dem alle.
I april 1773 flyttet Hasse og Bordoni til Venezia, der han tilbrakte sin livsaften med å undervise og skrive kirkemusikk. Bordoni døde 4. november 1781, den artrittplagede Hasse vel to år senere. De er begge gravlagt ved kirka San Marcuola i Venezia. Hasse var allerede glemt da han døde, og fikk ingen gravstein før F. S. Kandler finansierte en. Kandler skrev også en biografi om Hasse i 1820.
Musikk
Alt i alt skrev Hasse over 70 operaer, 14 oratorier, 5 te deum, flere messer, et rekviem, diverse misererer, litanier, motetter, salmer, kantater, klaverkonserter og sonater, fløytekonserter med mer.
Med sine operaer ble Hasse den viktigste representanten for opera seria-sjangeren slik den hadde fått sin litterære form gjennom Pietro Metastasios forfatterskap. Metastasios librettoer ble tonesatt av nesten alle kjente komponister på 1700-tallet, til dels også senere – noen av dem over femten ganger. Dikteren selv fant mest behag i Hasses måte å tonesette librettoene, og Hasse brukte neste alle Metastasios tekster, flere av dem mer enn en gang.
Hasse fullendte den formen for opera seria som i sitt grunnriss var ferdig allerede da han startet sin karriere. Han tilførte ikke noe grunnleggende nytt og stilte heller ikke spørsmål ved formen. Til siste slutt var han tro mot et skjema som besto av en rekke arier knyttet sammen av resitativer. I Hasses tilfelle dreide det seg mest om secco-resitativer, for etter råd fra Metastasio benyttet Hasse sjelden orkesterledsagede accompagnato-resitativer og derfor er disse spesielt virkningsfulle som høydepunkter i den dramatiske spenningkurven.
I sine senere Dresden-operaer benyttet Hasse seg av mulighetene som det stedlige koret gav. Eksempler er soldatkoret i Solimano (med sceneorkester i tillegg) og et festlig prestekor i L'Olimpiade. Verk skrevet for den italienske scenen begrenset seg til den obligatoriske sluttsangen med pro forma-betegnelsen «coro» som solistene framførte sammen og som forklarte historiens moral.
Hasses arier, også duettene som det vanligvis var én av per opera, følger den sedvanlige da capo-formen. Sangen har hovedsakelig oppgaven med å få fram tekstens språklige elegans og affektgehalt. Hasses melodiske oppfinnsomhet yter på alle måter rettferdighet til alle grader av følelser som Metastasios dramaer kan inneholde, men det var framfor alt lett melankolske kjærlighets- og avskjedssanger, som den relativt kjente «Per questo dolce amplesso» fra Artaserse, som han kunne takke sin popularitet for.
Orkesteret kunne Hasse behandle på en fremragende måte. Instrumentene bidrar til å male karakteristiske poetiske og musikalske farger uten at det tar oppmerksomheten vekk fra sangen i forgrunnen.
Hasses samtidige beundret musikkens fornemme enkelhet og måten den glitrer uten større fakter eller påtrengende effekter. Fra dagens synsvinkel virker Hasses musikk mindre original enn Händels, den gir i mindre grad uttrykk for en individuell personlighet til fordel for det samtiden framholdt som et musikalsk skjønnhetsideal.
Ettermæle
Få kunstnere med en slik berømmelse i sin egen levetid har blitt bortglemt så raskt og så grundig som Hasse, men den perifere rollen han spiller i dag står i sterk kontrast til hans musikkhistoriske betydning. Han var en av 1700-tallets mest populære komponister med beundrere blant personligheter som Maria Teresia av Østerrike, Fredrik II av Preussen og Voltaire (som kalte ham «århundrets helt»). Likevel var verkene hans så sterkt knyttet til tidens estetikk at de gikk med i dragsuget da stilen ble umoderne. Den noe senere operakomponisten Christoph Willibald Gluck kritiserte opera seria-sjangeren, som han mente besto av endeløse arier komponert etter samme mal uten hensyn til operaens handling, med ensformige modulasjoner og slett orkestrering, men på andre siden også med elegant flytende melodier som viste sangstemmens muligheter.
Operagenren som utgjorde tyngdepunktet for Hasses musikkproduksjon har ingen stor betydning på dagens operascene. Foruten noen sjanger-atypiske enkeltstykker i arie-recitals, er 1700-tallets italienske seriøse opera nesten bare representert av Händel og Gluck – dessuten finnes noen innspillinger av Antonio Vivaldis operaer.
Muru
Muru er en elv i Lom kommune i Innlandet fylke. Den er drøyt 13 kilometer lang og renner fra Austre Memurubrean til Gjende ved Memurubu. Muru fører med seg store mengder morenemasse fra isbreene i nedbørfeltet, noe som gjør at vannet i elven er grågrønt og ugjennomsiktig. Det er Muru som gir Gjende sin karakteristiske smaragdgrønne farge.
Muru brukes til elvepadling, men er en krevende elv. Det finnes ingen vei i nærheten, så padlere må selv bære båtene opp langs elven. Nærmeste vei er ved Gjendesheim, hvorfra det går rutebåt til Memurubu.
Eurodac
Eurodac er et europeisk daktyloskopisk register med fingeravtrykk som ble opprettet av Den europeiske union (EU) for å identifisere asylsøkere og avgjøre hvilken medlemsstat som skal behandle deres asylsøknader.
Alle EU-land – samt Norge og Island – deltar i Eurodac-samarbeidet. Ordningen skal bidra til å fremskynde asylsøkningsprosessen ved å sende reelle flyktninger direkte til det landet som skal behandle søknaden og forhindre illegale søkere fra å «prøve seg frem» i andre medlemsstater etter at søknaden er avvist i ett land.
Det tas rutinemessig fingeravtrykk av alle asylsøkere fra fylte 15 år, både i og utenfor EU-området. Fingeravtrykkene sendes i elektronisk format til en sentral enhet ved Europakommisjonen, hvor de automatisk blir sammenlignet med de avtrykkene som er lagret i registeret. På denne måten er det mulig for myndighetene å undersøke om asylsøkerne har reist inn i EU-området uten de nødvendige papirer og om de allerede har søkt om asyl i en annen medlemsstat.
Gransanger
Gransanger er en fugleart i sangerfamilien. I Storbritannia kaller de gransangeren for chiffchaff, dette skyldes sangen den har, chiff-chaff.
Den finnes i store deler av Europa, og helt øst til Sibir. Om vinteren trekker den ned til Middelhavet og Nord-Afrika.
Gransangeren er en liten sanger, ca. 11 cm lang og veier ca. 8 gram. Den er veldig lik løvsangeren. Oversiden er grønnbrun og undersiden er gråhvit. Den har mørke ben og mørkt nebb.
Gransangeren spiser edderkopper, mindre insekter, larver og pupper. Om høsten spiser den også bær.
Hekkeperioden er fra april til juni. Gransangeren kan legge to kull med egg pr sesong. Reiret bygges av blad, mose og gress like over marken. Hunnen legger fra 4 til 7 egg, de er hvite med små svartrøde prikker. Rugetiden er fra 13 til 15 dager. Ungene forlater reiret 12-15 dager etter klekkingen.
Charlotte Amalie
Charlotte Amalie er navnet på flere personer:
Det Glemte Riket (1994)
Det Glemte Riket er en musikk-EP utgitt av Ancient i 1994.
Kokestokk
Kokestokk er et gammelt landbruksredskap som før i tiden ble brukt til å planere jordflater. Det er en valse av tre, festet på en aksel, og med et drag slik at det kan trekkes av en person eller en hest. Kokestokken rulles over harvet og tilsådd jord for å slette overflaten og pakke jorden rundt såkornet/frøet slik at fuktigheten i jorda beholdes. Kokestokken av tre er i moderne landbruk erstattet av en ringtrommel i jern.
Munkelivs jordebok
Munkelivs jordebok er en jordebok for Munkeliv kloster, opprinnelig fra 1427, men med tilføyelser fra siste halvdel av 1500-tallet og fra midten av 1600-tallet.
Det er også avskrift av et blad fra ca. 1180, som viser en av de eldste bevarte registre over eiendommer i landet.
Fylkesvei 1414
Fylkesvei 1414 går mellom fylkesgrensen ved Gjersjøelva og Sandvad ved Gjersjøen i Nordre Follo kommune.
Liberalistisk Ungdom
Liberalistisk Ungdom (LibUng), er et selvstendig ungdomsparti tilknyttet Liberalistene. Ungdomsorganisasjonen ble opprettet i 2004 med Lasse K. Lien som leder. Nåværende president er Carl Fredrik G. Løken, organisatorisk visepresident er Otto Leisner, politisk visepresident er Victoria Sveinsson og sekretær er Martin Luco Birkeland. Liberalistisk Ungdom hadde per 2019 om lag 950 medlemmer fordelt over hele landet.
Ideologi
Ideologien til både ungdoms- og moderpartiet er klassisk liberalisme. Den bygger på ideer med røtter tilbake til antikkens greske filosof Aristoteles og til opplysningstidens liberale tenkere som John Locke, John Stuart Mill og Adam Smith. Liberalistisk Ungdom er en sammensetning av medlemmer med politiske innslag fra diverse ideologier som objektivisme, voluntaryisme, anarkokapitalisme og minarkisme hvorav alle er enige om veien mot en konstitusjonell rettsstat som vektlegger enkeltmenneskets ukrenkelige rett til liv, frihet og eiendom.
LibUngs liberalistiske ideologi vektlegger den såkalte negative friheten, definert som frihet fra noe – frihet fra tvang eller vold. «Negativ frihet» innebærer at man er sikret frihet fra andres «frihet» til å krenke deg. Din frihet slutter der andres begynner. Den klassiske liberalismen bunner slik sett ned i eiendomsrett; man har rett til sin egen kropp og sitt eget liv og kan forvalte denne slik man ønsker, gitt at dette ikke går ut over noen andre. Liberalistisk Ungdom anser denne rettigheten som det viktigste i et samfunn. Eiendomsretten skal være fundamental og ukrenkelig.
Staten er det organet som skal beskytte borgernes rettigheter. Et individs rettigheter kan kun bli ivaretatt i en rettsstat der alle spiller etter de samme reglene. Det vil si at lovene er universale og like for alle. Prinsippet om å beskytte individets rett til å leve i fred gjør at staten får et spesifikt sett med begrensede, men likevel omfattende funksjoner:
Samfunnet skal ideelt styres av en nattvekterstat, der eneste legitime funksjon skal være å beskytte individets liv og frihet fra initieringen av tvang og vold, som inkluderer forbud mot tyveri, hærverk, overgrep og mord. Derav følger det at staten skal tilby utelukkende tre tjenester; politi, rettsvesen og militær. Andre statlige tjenester, som grunnskoler, infrastruktur og sykehjem, skal over en lengre periode fases ut og privatiseres og finansieres sivilt. All frivillig og offerløs aktivitet, eksempelvis gambling, narkotikabruk og uregistrerte markedstransaksjoner, som liberalisering av taxinæringen og prostitusjon, skal legaliseres.
Liberalistisk Ungdom motsetter seg alle former for beskatning og ekspropriasjon og vil at nattvekterstaten ideelt sett skal finansieres frivillig ettersom de ser på skatter og avgifter som umoralske og illegitime inngripen i menneskets rett til privat eiendom.
Politisk plattform
Til valget i 2019 har ungdomspartiet lagt vekt på å promotere ideen om personlig og økonomisk frihet i form av mer valgfrihet og selvbestemmelse lagt opp mot dagens politiske virkelighet i et sosialdemokrati. De ønsker å fremme alternative løsninger når det gjelder stat og kommunes lovpålagte oppgaver, som stykkprisfinansiering og konkurranseutsetting av dagens offentlige oppgaver.
De valgte fokussakene er å stå opp for den ukrenkelige eiendomsretten, å senke skatter, å verne om ytringsfrihet og å omprioritere politiets ressursbruk når det gjelder såkalt offerløs kriminalitet. Liberalistisk Ungdom har vært spesielt muntlige når det gjelder legalisering av rusmidler, å deregulere boligmarkedet og å fjerne eiendomsskatten.
Historie
Liberalistisk ungdom ble opprinnelig stiftet den 19. mai 2004 som Det Liberale Folkepartis ungdomsorganisasjon under navnet Det Liberale Folkepartiets Ungdom, men på det konstituerende landsmøtet i januar 2005 ble det vedtatt at navnet skulle være Liberalistisk Ungdom. I 2014 endret Liberalistisk Ungdom moderparti fra Det Liberale Folkeparti til det nyetablerte partiet Liberalistene.
Etter en lengre periode med mindre aktivitet ble det fremmet et ønske om å omstrukturere organisasjonen. Like etter lokalvalget i Oslo i 2015, da Liberalistene for første gang stilte lister til valg, ble Liberalistisk Ungdom samlet på Burger King Majorstuen til det som i praksis ble et nytt stiftelsesmøte. Til stede var Tonje Brubak, Gregor Taube, Sven Randmæl, Bård Årnes og Fredrik Laving. Førsteutkast til nye vedtekter ble skrevet og senere vedtatt på landsmøtet i august 2016. Tittelen «president» til organisasjonens leder ble valgt da de ville sette lys på at de ønsket en konstitusjonell republikk.
Organisasjon
Som med moderpartiet har Liberalistisk ungdom en organisasjonsstruktur med stor grad av selvstendighet for de enkelte fylkes- og lokalforeningene.
Liberalistisk ungdoms øverste myndighet er landsmøtet som samles hvert år. Landsmøtet velger et sentralstyre og er den øverste myndighet når det gjelder politiske og organisatoriske vedtak. Endring av organisasjonens reglement kan kun foretas på landsmøtet. Sentralstyret består av opptil syv personer, herav en president og to visepresidenter samt opptil fire vararepresentanter.
Øvre aldersgrense for å være med i ungdomspartiet er 35 år. Partiet gjennomførte landsmøte i mars 2020 selv om korona-krisen da allerede hadde begynt.
Sentralstyret 2022 – d.d.
=== Sentralstyret 2021 – 2022 ===
Ledelsehistorie
Liberalistisk Ungdom ledes av en president. Ungdomspartiets styre består av totalt syv representanter og to vararepresentanter.
Skolevalg
Liberalistisk ungdom har deltatt i skolevalg de siste tre valgene. Ved valget i 2017 fikk de en landsgjennomsnitt på 1,4 %, med sterkest resultat i Rogaland på 4 %. I 2019 fikk Liberalistisk Ungdom en landsoppslutning på 1 % og 1,464 stemmer. Det sterkeste resultatet ble Innlandet på 2,9 %. I 2017 og 2019 ble ungdomspartiet holdt utenfor skoledebatten i store deler av landet.
David McMullin
David E. McMullin III (født 30. juni 1908 i Ambler i Pennsylvania, død 15. september 1995 i Newtown Square i Pennsylvania) var en amerikansk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
McMullin vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1932 i Los Angeles. Han var målvakt på det amerikanske laget som kom på tredje og siste i plass i landhockeyturneringen bak India og Japan. Det var kun tre lag som deltok og det ble spilt en enkeltserie i perioden 4. til 11. august. USA tapte begge kampene, 2-9 mot Japan og 1-24 til India. McMullin spilte begge kampene i OL-turneringen.
Fire år senere, under sommer-OL 1936 i Berlin spilte han tre landhockeykamper.
John M. Grunsfeld
John Mace Grunsfeld (født 10. oktober 1958 i Chicago, Illinois) er en amerikansk astronaut i arbeide for NASA. Han har vært med på fire romferge-ferd der han logget over 45 dager i verdensrommet totalt. Han har vært med på en romferd til Mir, og to serviceferder til Hubble Space Telescope, der han totalt gjennomførte 5 romvandringer.
Romferder
Grunsfeld skal være "Mission specialist" på den planlagte STS-125, den siste ferden til Hubble Space Telescope av romfergen, igjen for reparasjoner og service. Han skal der fly sammen med bl.a Scott D. Altman, som han fløy sammen med på tilsvarende ferd på STS-109.
Trivia
Grunsfeld, en av de fem ferd-ekspertene på ferden, brakte med seg et Planet Mars-flagg ombord romfergen på STS-103.
Södertörn
Södertörn er en øy i Södermanland i Sverige. Øya grenser til Mälaren og Saltsjön i nord, Himmerfjärden og Hallsfjärden i vest og Østersjøen i øst og sør. Forbindelsen til fastlandet er skilt av Södertälje kanal i vest og forbindelsen med Södermalm er skilt av Hammarbykanalen i nord. Södertörn var lenge betraktet som en halvøy, men ble i 2014 klassifisert som Sveriges tredje største øy av Statistiska centralbyrån.
Den sørlige delen av tettstedet Stockholm, dvs. den delen av byen som ligger sør for bykjernen, ligger på Södertörn. Södertörn utgjør med sine store naturområder også et viktig rekreasjons- og friluftsområde for hele Stor-Stockholm.
Unglyn Idrettslag
Unglyn Idrettslag/Bygdelag er et idrettslag fra Sørreisa i Troms, stiftet 4. desember 1977 av folk fra fra Galtnes-, Hemmingsjord- og Tømmervik-området i Sørreisa. Klubbens første formann, Geir Rune Fredriksen, var initiativtaker til at idrettslaget ble startet. Idrettslaget ble stiftet med navn IL Stranda, men ble etterhvert hetende Unglyn IL/BL, ettersom navnet allerede var i bruk av et annet idrettslag.
Klubben har i dag egen lysløype, fotballbane og samfunnshus – ofte kalt «ungdomshuset» på folkemunne.
Skistadion ligger øst for Elvelund boligfelt på Galtnes, med lysløype som strekker seg mot Hemmingsjord før den svinger opp, mot Grunnreisa, og videre opp mot Vamannshaugen.
Fotballbanene ligger i Djupvågen i Sørreisa.
Samfunnshuset ligger på Galtnes, og brukes til ulike arrangementer. Blant annet arrangeres jevnlig «Unglynrevyen».
Gerda van der Kade-Koudijs
Gerda Johanna Marie van der Kade-Koudijs (født 29. oktober 1923 i Rotterdam) var en nederlandsk friidrettsutøver som deltok i De olympiske leker i 1948 i London.
Trolltaar
Trolltaar er en musikk-EP utgitt av Ancient i 1995.
Torridal Idrettslag
Torridal Idrettslag (stiftet 1. mars 1923) er et norsk idrettslag fra bydelen Torridal nord i Kristiansand. Styreleder i idrettslaget er Marit Høigilt. Idrettslaget er blant klubbene med flest medlemmer i Vest-Agder.
Idrettslaget er basert rundt Torridalshallen og tilbyr barneidrett, fotball, håndball, basketball, volleyball, orientering, ski og skiskyting. Torridals A-lag i fotball spiller i 4. divisjon.
Idrettslaget har eget klubbhus, idrettshall og flott kunstgressbane som ligger i nærheten av hverandre. Idrettslaget er et idrettslag for personer bosatt på Strai, Hommeren og Mosby, vest for elva Otra, som er steder som sokner under bydelen Torridal.
EM i friidrett 1974
EM i friidrett 1974 ble arrangert i Roma 1. – 8. september. Konkurransene ble arrangert på Stadio Olimpico.
Det ble satt fire nye verdensrekorder. Riita Salin fra Finland løp 400 meter på 50,14 sekunder. 4x100 m stafett-laget fra DDR satte ny verdensrekord med tiden 42,51. Rosemarie Witschas (DDR) hoppet 1,95 i høyde, og Ruth Fuchs (DDR) kastet spydet 67,22 meter.
Tekniske øvelser
Forkortelser
Italienisches Dörfchen
Italienisches Dörfchen i Dresden er et historisk gjestehus og serveringssted. Det ligger på Theaterplatz ved Elben, og har Semperoperaen som nærmeste nabo.
Da den italienske arkitekten Gaetano Chiaveri hadde fått oppdraget med å bygge den katolske hoffkirken i Dresden, installerte han seg sammen med sine handverkere og kunstnere i noen småhus like ved anlegget, ved brattkanten ned mot Elben. Husene ble på folkemunne etter vert hetende «Italienisches Dörfchen».
Seinere befant seg på samme sted et populært gjestgiveri som overtok navnet. Før første verdenskrig ble det reist et nytt serveringssted mer i stil med de storslåtte omgivelsene, tegna av byarkitekten Hans Erlwein. Bygningen ble som resten av det historiske sentrum ødelagt under bombeangrepet i februar 1945. Etter 1989 er Italienisches Dörfchen blitt omhyggelig restaurert og rekonstruert, og er i dag igjen blitt et av de mest populære serveringsstedene i Dresden.
Kloster
Katolske og ortodokse klostre
Fra det 3. århundre begynte framveksten av munkevesenet, i form av eneboere som slo seg ned i ørkenen og derfor ble kjent som «ørkenfedrene». I eller omkring år 271 la egypteren Antonius den store, også kjent som abbeden Antonius, grunnlaget for framveksten av en ny form for vigslet liv. Han hadde tidligere gitt bort alt han eide og bosatt seg som eneboer i ørkenen, men begynte så å samle flere eneboere i et løst sammenknyttet fellesskap som skulle bli kimen til det senere klostervesenet.
St. Antonius-klosteret 334 km sørøst for Kairo, og St. Katarina-klosteret i Sinai regnes som verdens eldste klostre. Omkring år 320 ble dette videreført av egypteren Pakhomios, som grunnla det «kenobittiske» klosterliv (fra gresk koinos og bios, «felles liv»). Munkene ble samlet i et kloster, og levde under en felles lov skrevet spesielt for formålet. Originalteksten til denne første klosterregelen er tapt, men en oversettelse til latin fra år 404 er bevart.
Den neste store utviklingen kom da Basilios den store sammen med Gregor av Nazianz skrev en mer omfattende klosterregel. Hovedpunktene er vektlegging av en kombinasjon mellom kroppslig arbeid og bønn, den enkeltes innordning i helheten, og muligheten for utadrettet arbeid som almissevesen, hospitaler og gjestehus. Basilios er på grunn av denne regelen kjent som det greske klostervesens far, og ortodokse klostre har fortsatt denne regelen som sitt grunnlag, selv om den er endret gjennom århundrene.
I vest ble klosterlivet kjent gjennom Athanasius av Alexandria (død 373), som blant annet hadde stor innflytelse på Augustin. Det var Augustin som skrev den første vestlige klosterregel, kjent som «Augustins regel». Eksisterende versjoner av denne er sterkt omarbeidet.
Den som skulle bli det vestlige klostervesenets mest innflytelsesrike person var Benedikt av Nursia (ca. 480 – 21. mars 547). Da han begynte sitt virke fantes en utbredt klosterregel, kjent som Regular Magistri, «Mesterens regel». Benedikt omarbeidet og fornyet denne, og skapte Regula Benedicti, «Benedikts regel», som sammen med «Augustins regel» har vært definerende for utviklingen av det vestlige klosterliv.
Utover i middelalderen forfalt klosterlivet, og i 910 kom en motreaksjon da klosteret i Cluny ble grunnlagt. Munkene derfra spredde sine reformtanker utover, og særlig fikk de stor innflytelse da Cluny-munken Hildebrand i 1073 ble valgt til pave under navnet Gregor VII. I 1098 ble et nytt reformkloster grunnlagt i Cîteaux (latin Cistercium), og bevegelsen fikk etter dette stedet navnet cistercienserne. De ble en ny orden, ved siden av de opprinnelige benediktinerne. Helt sentralt i deres liv sto en deling av tiden mellom Opus Dei («Guds verk», dvs. gudstjenester og tidebønnene), Lectio Divina («Guddommelig lesning», dvs. lesning av Bibelen og annen religiøs litteratur) og Labor manuum («hendenes arbeid», kroppslig arbeid).
Klostre i Norge og Danmark
De første klostrene i Norge var benediktinerklostrene på Selje (slutten av 1000-tallet), Nidarholm/Munkholmen (ca. 1028), og Munkeliv (ca. 1120). I tillegg fantes det i middelalderen cistercienserklostre, med Lyse kloster som det første (1146). I skyggen av Ekebergskrenten i Oslo ble det etablert et fransiskanerkloster i 1290, nærmere bestemt der Gamlebyen kirke og Oslo hospital ligger. Omtrent samtidig fikk Oslo også et dominikanerkloster. Det best bevarte klosteret i Norge er Utstein kloster.
I Danmark fikk klosterbevegelsen stort omfang, med like mange klostre som i de andre nordiske landene sammenlagt. Imidlertid var danske klostre små. I et av Danmarks rikeste klostre, cistercienserklosteret i Sorø, bodde bare 30 munker, og St Pederskloster i Lund bare tolv. Mange lekfolk ønsket å tilbringe sine siste dager i kloster, slik som Erik Lam, Asser Rig, Eskil, Erik Plogpennings døtre og mange andre.
Andre kristne klostre
Både innenfor den anglikanske kirke og enkelte lutherske kirker finner man klostre. De er basert på den vestlige klostertradisjon, med regler inspirert av Augustins eller Benedikts regel.
Buddhistiske klostre
Det finnes buddhistiske klostre både for kvinner og menn. De forskjellige buddhistiske retninger har alle sitt særpregede klostervesen, men det er en rekke fellestrekk. Klosterlivet er kjennetegnet av bønn og meditasjon, et materielt sett enkelt liv, sølibat og studier. Tibet har tradisjonelt hatt et svært rikt klosterliv; før den kinesiske invasjonen på 1950-tallet var mer enn halvparten av den mannlige befolkningen ordinert.
Islamske klostre
Enkelte brorskap innen sufismen har opprettet samfunn som tilsvarer klostre. De har dog ikke en så klar regel som de kristne eller buddhistiske klostrene, og blir derfor løsere sammenknyttet.
Hinduistiske klostre
Det finnes ikke hinduistiske klostre i streng forstand, da hinduistiske «munker» (sadhu) legger vekt på individualitet. Det finnes allikevel steder der flere eneboere har samlet seg i en ashram, som ofte blir sammenlignet med et kloster, men som ikke har en felles regel.
Radhi Jaïdi
Radhi Ben Abdelmajid Jaïdi (født 30. august 1975 i Tunis) er en tunisisk tidligere fotballspiller. Han spilte forsvar og spilte sist for den engelske klubben Southampton frem til våren 2012 da han la opp som aktiv spiller på grunn av skadeproblemer. Han fikk også flere kamper for.
Jaïdi kom til Bolton i juli 2004 på fri overgang fra den tunisiske klubben Esperance de Tunis, som vant den tunisiske ligaen sesongen før. Han var med på laget som vant det afrikanske mesterskapet i 2004, og deltok i den tunisiske troppen både under VM 2002 og VM 2006. Jaïdi var for øvrig den første tunisiske spilleren som spilte i Premier League.
Jaïdi ble tatt ut til VM 2006 i Tyskland, og scoret et viktig mål på slutten av landets åpningskamp mot (2-2).
Adelskalender (andre betydninger)
Adelskalender kan sikte til:
Tordenskjold-klassen
Tordenskjold-klassen bestod av to norske panserskip, bygget i Storbritannia. De to skipene var «Tordenskjold» og «Harald Haarfagre». Disse er oppkalt etter sjøhelten Peter Wessel, og kongen Harald Hårfagre.
Panserskipene var ment å tjene i kystnære farvann, og var de største norske orlogsfartøyene i tjeneste, sammen med Eidsvold-klassen.
Historie
Kommandoheising den 21. mars 1898 under kommandørkaptein Christoffer Bochlum Mørch. Hun tjente Norge under den første verdenskrig, og ble omgjort til kadettfartøy like etter. Før den andre verdenskrig ble hun tatt ut av aktiv tjeneste. Sommeren 1940 ble fartøyet desarmert av tyskerne og 3 sekundærkanoner av typen 12 cm L/44 Armstrong ble satt opp på batteriet på Nesje. I 1948 ble fartøyet solgt.
Marinen etter konsulatsaken
I 1895 kom det til konflikt mellom den norske og svenske staten, i den såkalte konsulatsaken. Der marinen før hadde lidd under mangel på penger, ble det nå bevilget ekstraordinære midler den 25. juli, som ble brukt til å reise festningsverk og nye skip. Resultatet ble de fire panserskipene «Tordenskjold», «Harald Haarfagre», «Norge» og «Eidsvold». Det ble bygget også ti torpedobåter av første klasse, tolv av annen klasse.
I 1905 bestod marinen av 4 panserskip, 34 torpedobåter, 11 kanonbåter og 4 monitorer. Torpedodivisjonsskipet «Valkyrjen» er også verdt å nevne.
Admiralstriden
Det fantes også uenighet angående selve stridstaktikken, skulle det komme til krig: Mens Børresen ønsket å møte den overlegne svenske fienden frontalt og tvinge den til retrett, var Sparre bekymret for panserskipene, og ønsket å holde særlig dem ved Tønsberg, for å hindre landsetting av svenske tropper sentralt. Under Sparre ville skipene bli fordelt på flere styrker, mens Børresen ønsket en stor og sentral styrke. Bakgrunnen for denne striden var at ingen taktikk var utformet for kamp mot svenskene, og at marinen var for ny til at man hadde erfaring med denslags i Norge.
Den bitre admiralstriden ble ikke avgjort før i 1910, ved en voldgiftsrett opprettet for anledningen i Lagtingsalen i Stortinget. Voldgiftsrettens kjennelse førte til at Sparre måtte søke avskjed fra embetet som kommanderende admiral. Også Børresen fikk så mye kritikk for sin opptreden i 1905, at han måtte søke avskjed
Panserskip i trening
Før Norge erklærte seg uavhengig den 7. juni 1905, trente Børresen og Sparre intensivt med panserskip og torpedobåter i Oslofjorden. Nesten tre måneder skulle gå med nesten kontinuerlige øvelser i all slags vær, før deres eskadre ble oppløst 29. juli. I mellomtiden bygde svenskene opp sin kampflåte i Göteborg og den 13. september ble skipene igjen mobilisert. Ikke før den 14. oktober var krisen løst, slik at skipene, med trøtte besetninger, kunne sendes hjem.
Bestykning
Bestykningen bestod av kanoner og Whiteheadtorpedoer, de første i bruk av norske sjøstyrker. Kanonene var mange og av varierende størrelse:
Pansringen var av Harvey-typen, 17,78 cm (sju tommer) langs beltet som løp langs skipssiden ved vannlinjen, og 20,32 cm (åtte tommer) tykk på kanonhusene.
Skipene ble delvis strippet for bestykning før den andre verdenskrig for å lage kanonbatterier. I 1941 eksploderte drivladningen i en kanon fra «Tordenskjold» på Nesje Fort. Eksplosjonen kostet 14 tyske soldater livet. Skipene ble brukt av den tyske okkupasjonsmakten som flytende luftvernbatterier, med kamuflasjefarger og nye navn («Tordenskjold» ble hetende Nymphe).
Brunsanger
Brunsanger (vitenskapelig navn Phylloscopus fuscatus) er en fugl i sangerfamilien. Den er insektetende, og har lignende størrelse og fasong som en gransanger.
Brunsangeren hekker i Øst-Asia og overvintrer i Sørøst-Asia. Der er den en svært vanlig art. I Europa er den derimot en svært sjelden gjest, og i Norge blir enkeltindivider innimellom funnet i trekktida. Ofte er det da den smekkende lokkelyden som avslører at den er i nærheten.
Arten finnes i: Bangladesh, Bhutan, Kambodsja, Kina, Hongkong, India, Japan, Kasakhstan, Nord-Korea, Sør-Korea, Laos, Malaysia, Mongolia, Myanmar, Nepal, Russland, Singapore, Republikken Kina, Thailand, Vietnam, Østerrike, Belgia, Kypros, Danmark, Egypt, Estland, Finland, Frankrike, Tyskland, Gibraltar, Hellas, Irland, Israel, Italia, Litauen, Mexico, Marokko, Nederland, Norge, Filippinene, Polen, Portugal, Saudi-Arabia, Sri Lanka, Sverige, Sveits, De forente arabiske emirater, Storbritannia, USA, Jemen.
Aletschbreen
Aletschbreen i Sveits er den største isbreen i Alpene. Den strekker seg fra sørsiden av fjellet Jungfrau ned i Rhônedalen. Den har en lengde på 23,6 km (2002). Aletschbreen dekker et areal på 117,6 km² og består av cirka 26,5 milliarder tonn is.
Egil Lorck
Egil Lorck (født 26. april 1921 i Trondheim, død 17. mai 2000) var en norsk skuespiller.
Han spilte i et tyvetalls filmroller og deltok i to forestillinger på Nationaltheatret.
Tønsberg
Tønsberg er en by, kommune og hovedsete for statsforvalterembetet i Vestfold og Telemark fylke. Hele tettstedet Tønsberg med nabokommunen Færder hadde 54,580 innbyggere per 1. januar 2022, herav 36,699 i Tønsberg kommune og 17,881 i Færder kommune (tall fra SSB 2023 for Færder). Tettstedet Tønsberg må ikke forveksles med kommunegrenser.
Med et innbyggertall på (per ) er det Norges tiende største byområde, mens kommunen, med et innbyggertall på 56 293 (per 1. januar 2020), er Norges syttende største. Kommunen grenser i vest mot kommunene Sandefjord og Larvik, i nord mot Horten og Holmestrand, og i sør mot Færder. Øst for Tønsberg ligger Oslofjorden og midtfjords grenser kommunen der mot Moss, Råde, Fredrikstad, Hvaler og Strömstad.
Tønsberg var lenge en by med et svært begrenset areal, og bybebyggelsen gikk allerede på 1800-tallet ut over bygrensene, inn i kommunene Færder (tidligere Nøtterøy) og Sem. En byutvidelse i 1877 ga Tønsberg en stripe av Nøtterøy med viktige maritime industriarealer. I 1988 ble kommunene Tønsberg og Sem slått sammen. 1. januar 2020 slo Tønsberg og Re kommune seg sammen til nye Tønsberg kommune og er etter sammenslåingen den eneste kommunen i Vestfold som grenser til alle de andre Vestfold-kommunene.
Tønsberg er en middelalderby og er regnet som Norges eldste by; ifølge Snorre var byen grunnlagt før år 871. Osebergskipet, Norges mest spektakulære arkeologiske funn, ble gravd fram i Slagendalen, og funnstedet, Oseberghaugen, er tilrettelagt for besøkende.
Tønsberg var Vestfolds fylkeshovedstad frem til fylket ble avviklet 1. januar 2020. I dag huser Tønsberg ett av to fylkeshus i nye Vestfold og Telemark fylkeskommune.
Tønsberg har store jordbruksarealer, og viktige våtmarker for fuglelivet.
Naturforhold
Fjellgrunnen i Tønsberg kommune er hovedsakelig tønsbergitt og rombeporfyr. Tønsbergitt er en rød variant av larvikitt, og brytes som denne til bygningsstein, men ikke i samme volum. Slottsfjellet, byens markante landemerke, består av rombeporfyr. Men for en stor del er fjellgrunnen i Tønsberg kommune skjult av løsmasser. Høyeste punkt i kommunen er Snippane på 399,6 moh.
Leirjordavsetningene er særlig dominerende vest og nord for raet. Her har små elver gravd seg dypt ned i løsmassene slik at det er dannet raviner, V-formede dalsøkk som er særlig typisk helt nord i kommunen.
Elva Aulielva, Vestfolds nest største elv, renner ut i Semskilen og Byfjorden.
Innen Tønsberg kommune er det store arealer verneverdige våtmarker som er viktige for fuglelivet, ikke minst som mellomlandingssted for trekkfugler. Presterødkilen ligger øst for byen og Ilene ligger vest, begge er vernet som naturreservater.
Det er også ved en anledning observert delfin i byens havnområde.
Næringsliv
Tønsberg er i dag først og fremst den viktigste handelsbyen i fylket. Byen har også en rekke offentlige servicefunksjoner innen tjenesteyting og administrasjon. Midt i byen ligger Farmandstredet, byens store handelssenter med et stort antall butikker under samme tak, strategisk plassert sammen med byens busstasjon. Byen har også et omfattende uteliv, med restauranter og barer samlet ved Sjøbodkvartalet nederst mot kaia. Strøket i Tønsberg går fra Sjøbodkvartalet, forbi kjøpesenteret FOYN (tidligere City Shopping), over Tønsberg Torv, opp Torvgaten til Farmandstredet.
Tønsberg by er et administrasjonssentrum for Vestfold med blant annet Statens Park, Sykehuset i Vestfold og flere skoler. Tønsberg er også hovedsete for en rekke statlige instanser, deriblant Sør-Øst politidistrikt, Valgdirektoratet og Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap.
I Tønsberg har Choice Hotels bygget et hotellkompleks som også fungerer som byens kulturelle storstue: Oseberg kulturhus. Flerbrukshuset er privat eiet, men har samtidig en betydelig scene for konserter, festspill, konferanser og messer.
Tønsberg baserte lenge sitt næringsliv på hvalfangst, skipsfart og verkstedindustri tilknyttet virksomheten på sjøen. De tradisjonsrike skipsverftene ved Kaldnes Mekaniske Verksted og Jarlsø er nedlagt. Industrivirksomheten er ikke like omfattende som tidligere, men på Kaldnes har Grenland Group stor verkstedhall og leverer utstyr til oljevirksomheten. Tønsberg reperbane er byens eldste eksisterende bedrift, etablert i 1796; bedriften er fremdeles i drift på samme sted, men med nytt navn. Tidlig på 1900-tallet spesialiserte bedriften seg på produksjon av ståltau, wire.
Byfjorden var aksen tidlig industrivirksomhet var sentrert om; også i Sem kommune var det industrivirksomhet langt tilbake, blant annet på Valløy. Her var landets største saltverk, Vallø saltverk etablert midt på 1700-tallet på kongelig insitament. På Valløy bygde Esso Norges første oljeraffineri som ble bombet av allierte fly noen dager før freden i 1945. Ikke langt unna Valløy, ligger Esso Norges oljeraffineri på Slagentangen med mange ansatte og stor omsetning. Essoraffineriet på Slagentangen ble satt i drift høsten 1960.
Det er betydelig næringsmiddelindustri i Tønsberg, blant annet Norturas slakteri på Sem og Tines meieri samme sted.
Det er få bønder i kommunen, men jordbruket er likevel av en viss størrelse, her er store sammenhengende jordbruksarealer som kan drives effektivt. Gårdene har også betydelig størrelse, og store arealer omkring Tønsberg brukes til grønnsakproduksjon. Findus fabrikken i Tønsberg konserverer noen av disse grønnsakene.
Kommunen er en del av et press- og vekstområde i regionen og har derfor også betydelig anlegg- og byggevirksomhet.
Tønsberg huser også hovedkontoret til store bedrifter som Norges største gjennvinningsselskap for EE-avfall Revac, et av Nordens største videospillselskap Rock Pocket Games og det verdensledende IT-selskapet Bluestone, og tidligere sikkerhetsselskapet Nokas Verdihåndtering og GRO Industrier som var Norges største produsent av frossenvarer.
Innbyggere og tettsteder
Tønsberg og øya Nøtterøy i Færder kommune sør for byen er tett befolket, og tettstedet Tønsberg, slik det er definert av Statistisk sentralbyrå, omfatter et stort område med sammenhengende bebyggelse i de to kommunene, og rangeres som tettsted nummer et i landet. Tettstedet hadde innbyggere per. Av disse bodde i Tønsberg kommune og  i Færder kommune. Fra Tønsberg sentrum er det sammenhengende bebyggelse nordover til Eik, østover til Tolvsrød, Vallø og Ringshaug, sørøstover til Råel og Husvik og på Nøtterøy sørover til Borgheim.