cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saltdal
Saltdal var i tidligere tider kjent som bygda der nesten alle bygde båter, enten på Rognan eller på gårdene langt fra fjorden. Det ble produsert nordlandsbåter som ble benyttet over hele Nord-Norge, og en mener at denne produksjonen har holdt på helt siden tidlig middelalder. På slutten av 1800-tallet gikk en gradvis over til å produsere andre typer båter som var større og som kunne brukes lengre ute til havs. Båtene ble på begynnelsen av 1900-tallet gradvis motorisert og båtbyggerne på Rognan fulgte med i denne utviklingen. Med nye båttyper som var større og tyngre ble båtbyggingen stadig mer konsentrert på Rognan. I dag er båtbyggingen ikke langer noen stor beskjeftigelse, imidlertid har nye næringer overtatt. Blant annet har Nexans en fabrikk på Rognan der det produseres fiberoptisk sjøkabel.
Geografi
Saltdal er et fjordlandskap og en vid dal, denne strekker seg i nord-sør retning fra Rognan, i den innerste delen av Skjerstadfjorden i nord, og oppover mot Saltfjellet i sør. Ved Storjord blir dalen trangere og brattere, men vier seg igjen ut på Saltfjellet. Ved Røkland og Storjord går det store sidedaler mot øst, disse er henholdsvis Evenesdalen og Junkerdalen, der Junkerdalen er den sørligste. Det er rolig fjellterreng stort sett på begge sider av dalen, med blant annet Solvågtinden i Junkerdalen og Ølfjellet på Saltfjellet, som noen av de mest markante fjelltoppene. Den høyeste er imidlertid Nordre Saulo helt inntil svenskegrensa. Det er store øde fjellområder i øst, inn mot Sverige og i sør på Saltfjellet. Gjennom hele dalen strekker Saltdalselva seg nesten uten stryk før en kommer til Røkland. Elva har bidratt med store løsmasseavsetninger i nedre deler av dalen. Bosetningen er konsentrert i dalbunnen.
Utover i Saltdalsfjorden er det flere bygder, der Botn, Saksenvik, Stamnes og Setså på østsiden er de største.
Saltdalen er kjent for sitt stabile tørre innlandsklima, med varme somre og kalde vintre. Dette var bakgrunnen for etableringen av Vensmoen tuberkulosesanatorium. Øvre Saltdal, stasjonen Borkamo er blant de stedene med minst nedbør i Norge i den internasjonale normalperioden 1961-90. I siste 30-års periode 1991-2020, så er årsnormalen imidlertid bare 211 mm på stedet, som gjør Borkamo i Saltdal til Norges tørreste sted.
Hengebjørk har en av sine nordligste vekststeder i Saltdal.
Det er terrasser av sand den ene over den andre oppover i Saltdalen. Den laveste terrassen ligger helt nede ved Rognan og på denne står hovedkirken. Dalsidene er bratte og skogbevogste. Omtrent midt i dalen følger Europaveg 6 og Nordlandsbanen. Fylkesvei 812 går over fjellet til Misvær i vest, og riksvei 77 til Sverige går gjennom Junkerdalen i østlig retning. Før 2. verdenskrig var det ikke bilvei fra Rognan og videre nordover, men den tyske okkupasjonsmakten hadde store planer for vei- og jernbanebygging, og veien ble forlenget nordover langs fjorden mot Fauske i løpet av 2. verdenskrig.
Mot fjellsidene mot øst og vest er det flere steder bratte sider uten vegetasjon, det en kaller for flåg eller flog. Det største ligger over Rognan og kalles Storflåget eller Fiskvågflåget, som kan sees på lange avstander. Andre flåg er Littelflåget, Ravnflåget, Nessflåget, Fjellengflåget og Tørflåget.
Junkerdalen er som nevnt en sidedal til Saltdalen og starter ved Storjord og går helt inn mot fjellområdet Graddis på grensen mot Sverige. Dalen begynner med en trangt kløft, kalt Junkerdalsura som strekker seg fra Storjord til Solvågli. Junkerdalselva går i mange fosser og stryk gjennom denne kløften, og i tidligere tider gikk det en enkel kjørevei her, som ble bygget 1871-79. Denne veien var så smal at det ikke en gang var plass til stabesteiner. Dessuten går det mange ras langs med fjellsiden til Solvågtinden og Båtfjellet, slik at stabesteinene uansett ville blitt revet ned. Junkerdalen er kjent for sin spesielle flora som første gang ble beskrevet at sognepresten i Saltdal, Søren Christian Sommerfelt (1794-1838). Etter Junkerdalsura er dalen vid og Junkerdalselva går her rolig. Øverst i Junkerdalen ligger Graddis fjellstue og her var det i gammel tid en sti over til Merkenes fjellstue i Sverige.
I Saltdal er det flere unike områder hva gjelder geologi, vegetasjon og dyreliv. Flere av disse områdene er av internasjonal verdi, spesielt Junkerdal nasjonalpark med sine sjeldne planter. Saltfjellet-Svartisen nasjonalpark er også et område med store kvaliteter. Det er også flere naturreservater i Saltdal, og disse er:
Historie
Saltdalen er rikt på kulturminner med stort mangfold som spenner over et langt tidsrom. Kulturminner viser ulike etniske gruppers utnytting av fjell, vann, elver og dalområder, og her er grenseområder mellom tradisjonell samisk og ekspanderende norsk kultur. På flere gårder i Saltdalen, Evenesdalen og Junkerdalen er det gamle kulturminner som bruer, sagbruk, kverner og møller. Det er også spor etter tjærebrenning og tømmerfløting.
Arekeologiske funn fra forhistorisk tid
Arkeologiske undersøkelser beskrevet på slutten av 1950-tallet oppsummerer at det er funnet boplasser i Saltdal fra yngre steinalder, nærmere bestemt på Vassboten og Storjord. På begge stedene har en funnet beinknusere og brynestein. På Storjord er det i tillegg funnet ildsted, fiskesøk, en pimpstein, en øks av grønn skifer, en kniv og en spydspiss av skifer. I Lønsdalen, sør for Heimervatnet, ble det i 1931 funnet del av en ski.
På Hjelbunes ved Skipmannvik ble det rundt 1950 er det funnet en del av en øks fra steinalderen. Øksen er datert til å være fra rundt 2500 år før Kristus og er en såkalt skafthulløks som har blitt delt i to ved skaftehullet. Den har ikke hatt noe praktisk betydning, men har vært et statussymbol for stormenn. Slike økser er et kjennetegn med spor etter stridsøkskulturen. En regner med at øksen er produsert i Sør-Skandinavia. En tolker funnet til at menneskene som levde i området hadde et sterkt ønske om å tilegne seg prestisjegjenstander.
I Finnvika utenfor Rognan ble det funnet en flintdolk i 1980-årene. Dolken er datert til omtrent 1800 år før Kristus. Også den har opprinnelse fra Sør-Skandinaviske jordbrukere tilhørende klokkebegerkulturen. Både denne dolken og skafthulløksen er imitasjoner av metall. Dolken er uskadet og holdes for å være en av de vakreste som er funnet i Nord-Norge. Selv om dolken og øksen har blitt fremstilt av tidlige jordbrukere antas det ikke at jordbruksøkonomien hadde spred seg opp til Saltfjorden i det tidsrommet øksen er fremstilt. En antar at det heller var snakk om folk som livnærte seg av jakt og fiske, hadde noen husdyr og drev småskala korndyrking. Fra tiden dolken kommer fra mener en derimot at jordbruket hadde etablert seg i regionen. Gjenstandene vitner om kontakt mellom mennesker over store avstander og på tvers av etniske og kulturelle grenser.
På Langset, ute ved Saltdalsfjorden, er det to gravhauger fra jernalderen. Dessuten er det funnet flere langhauger på Saksenvik, også fra jernalderen.
Samiske kulturminner
Fra Samisk jernalder er det funnet fangstgraver for villrein ved Vensmoen. Videre er det på Trettnes et stykke ovenfor Kjemågas utløp i Saltdalselva funnet fallgraver for villreinsfangst, det samme har en funnet mellom Storjord og Stornes. Av samiske offersteiner er de tre steinene ved Stødi stasjon godt kjent. Det er også en samisk offerplass, formet som en ringmur med diameter 4-5 meter mellom Nordre Bjøllåvatnet og Søre Bjøllåvatnet.
Kvernberg
Kvernsteinsbruddene i Saksenvik og Setså representerer rester etter stor aktivitet i tidlige tider, der en fremdeles kan se flere kvernberg. Det er tilsammen avdekket rundt 60 forskjellige kvernsteinsbrudd på Setså og i dalen opp fra Saksenvik. I terrenget utgjør disse markante formasjoner hvor en kan se sirkelformasjoner og huggmerker etter uttak av kvernsteinene. Kvernsteinsbruddet på Setså er nevnt i Aslak Bolts jordebok og en vet at kirken hadde eiendomsinteresser, noe som betyr at virksomheten hadde betydelig størrelse. En mener at driften sannsynligvis startet på 800-tallet og at gårdene der bruddene lå tilhørte høvdingegodsene som fantes i Hålogaland i jernalderen.
Nyere historie
Setså beskrives av geolog og kulturgeograf Amund Helland (1846-1918) som en av de eldste gårdene i Saltdalen. I erkebiskop Aslak Bolts jordebok fra 1430 nevnes Setså som en gård tilhørende erkebispestolen i Trondheim, som også hadde eierandel i kvernsteinsbruddet der. Herfra ble det tatt ut kvernsteiner for hele Nordland. Sundby var den største og mest betydningsfulle gård i Saltdalen. Det ble holdt ting på gården, den fikk den første vanndrevne sag i Saltdal. Andre gårder som er nevne i Aslak Bolts jordebok er Drageid, Saksenvik, Os, Nesby, Medby, Fiskvåg og Langvåg. At de er nevnt i jordebok betyr at de tilhører kirken og at de er drevet av leilendinger eller bygslingsmenn. Etter reformasjonen ble gårdene lagt under kronen (kongen).
Lensregnskapen fra 1567 viser at det i Saltdalen var totalt 35 gårdbrukere fordelt på 18 gårder. Lokalhistoriker Liv Krane antattar at det kunne ha vært 6-7 personer på hver gård, og at hele Saltdales befolkning kunne ha vært 250 personer.
På Skansen, som nå er et større boligfelt øst for selve Rognan sentrum, er det funnet rester etter et festningsanlegg, som skal være anlagt av Preben von Ahnen på midten av 1600-tallet.
Gården Fiskevåg
Gården Fiskevåg ved Fiskvågvannet, rundt 1 kilometer fra fjordbotnen, kan ha vært en stor gård etter nord-norske forhold. Landskylden som gården betalte i 1386 var på 6 våger og 2 pund. (I tørrfisk vil dette si ca. 120 kg.) Hele det som i dag er Rognan-sentrum var utmark for Fiskevåg gården. Lensregnskapen fra 1612 nevner to brukere på gården, nemlig Skipper Oluff Johannesen og Morten Christensen. Morten Christensen er prest og kalles «herr Morten». Da presten dør rundt 1646, blir det tatt initativ til å få både prest og egen kirke i Saltdal. Dette blir innvilget og det blir bestemt at også den nye presten skal bo på Fiskevåg. For å spe på prestens inntekt forpliktet allmuen seg til å betale juleskjenk, bestående av et kjøttlår og 8–12 lys annethvert år fra hver mann, samt 32 shilling hvert år.
Saltdal ble eget kirkesogn i 1770. Fiskevåg ble da etablert som prestegård, og i 1829 blir en ny hovedbygning satt opp.
Handelssted på Saltnes
I tillegg til gården Fiskevåg var Saltnes på østsiden av Saltdalselva ut mot fjorden den andre storgården i Saltdal. Gården er første gang nevnt i skattemanntallet for 1557. I 1724 omtales Abel Abelsen Mørch på Saltnes, hans slekt residerte på Saltnes i mer enn 150 år. Han var født i Bremen i Tyskland rundt 1680 og han virket noen år som kjøpmann i Bergen.
Skipperne på Saltnes transporterte fisk, tran og rogn til Bergen, når de reiste tilbake hadde de med seg varer, gjerne importert fra utlandet. Skipperne ble velholdne og gårder som Saltnes og Fiskevåg fikk stor innflytelse økonomisk og kulturelt. Etter 1814, da unionen med Danmark ble oppløst, kom en ny tid og formene for handel og omsetning endret seg. Skipperne gikk over til å kun være handelsmenn og redere. Gården er i dag del av Saltdal bygdetun.
Kirkested
På Saltnes ble den første kirke i Saltdalen bygget i 1651, denne ble revet i 1776 da en ny kirke ble reist. Kirken som ble oppført i 1776 ble i 1865 flyttet til Skånland i Trondenes.
I eldre tid var nærmeste kirkested Skjerstad hvor Saltdalens lille befolkning sognet. Enda før denne tid var nærmeste kirke i Bodø. Helland nevner at Preben von Ahnen lot Saltdalens allmue å få tillatelse til å bygge en kirke i 1648. Dette som en belønning for å ha vært velvillige stilt overfor festningsanlegget som han etablerte på Skansen, dessuten for å ha deltatt i felttoget gjennom Junkerdalen for å ødelegge Nasa sølvgruver. Det heter at Saltdalens menighet søkte Kong Fredrik III om å få egen prest, da presten «Herr John» i Skjerstad døde. Den 21. desember 1650 ble søknaden innvilget «paa grund af veiens besværlighed og det onde føre til Skjerstad». Den første kirken ble bygget på Saltnes på en slette rett øst for Saltdalselvas utløp. En ny kirke ble bygget i 1864 på Rognan og denne er fortsatt hovedkirken i kommunen.
Rognan og dets utvikling som bygdesenter
På 1600-tallet var det som i dag er Rognan sentrum en del av utmarken til gården Fiskevåg. Innbyggertallet i Saltdal var lavt, og det var sannsynligvis ingen som bodde ut mot fjorden. Helt ut mot stranden lå det antageligvis naust og boder der gårdene oppover i dalen hadde sine båter og utstyr. I buene og naustene arbeidet folk med båtene og overnattet når det falt seg slik. Sentrum i bygda er i lang tid sannsynligvis gårdene Fiskevåg og Saltnes der skipperne kom med sine varer fra Bergen.
Presten og botanikeren Søren Christian Sommerfelt (1794–1838) utga i 1827 Physisk-oeconomisk beskrivelse over Saltdalen og her er en utførlig beskrivelse av Rognan. Han skriver at stedet har utviklet seg til å bli et sted der noen husmenn og gjestgivere bodde fast. I tillegg har de fleste i Saltdal et naust eller en bod på Rognan. Folk som bodde oppe i dalen dro ned til Rognan for å hente fisk eller for selge trevarer til fremmede. Sommerfelt beskriver at folk ikke bare reiste ned til Rognan for å gjøre nødvendige ærender, men også for å svire og drikke brennevin.
Helland beskriver Rognan på begynnelsen av 1900-tallet, han beskriver at det er mange, små tømmerstuer som folkene lenger opp i dalen bruker til å sove over til kirkesøndag. Folk oppe i dalen hadde lang kirkevei, det var dessuten vanlig å gjøre innkjøp hos handelsmennene på lørdag. Lørdag var som en fridag i Saltdalen. I 1840-årene ble det etablert fast handel på Rognan. Fra slutten av 1800-tallet var det poståpneri, dampskipskai, telegrafstasjon og rikstelefon, samt bank på Rognan. Det bodde handelsfolk, håndverkere, arbeidere, fiskere og embetsfolk der. På begynnelsen av 1900-tallet var det kommet opp to kafeer på Rognan.
Tidligere var bebyggelsen i dalen samlet i landsbylignende klynger, men ved 1900-tallet var gårdene flyttet og spred ut. Den største bebyggelsen var på Rognan der det var 38 bebodde hus og 289 fastboende mennesker.
Husdyrhold og jordbruk
Helland beskriver i sin beretningen fra 1908 at de dyrebesetninger som var best behandlet er de som kommer fra gårdene høyere opp i dalførene. I de laver deler av dalen arbeider folk med båtbygging, og ser på landbruk kun som en binæring. Også Aksel Hagemanns reiseskildring fra Saltdalen i 1880-årene nevner at jordbruket forsømmes. Han sier at for «mændene er jordbruget et uværdig arbeide, der helst bør overlates til kvinderne». På den annen side sier han at «dalværingen ikke læger sig på ladsiden», mennene drar på Lofotfisket, de hugger skog, lager «hundreder tønder tjære» og driver med båtbygging på nesten hver eneste gård.
Skogbruk
Det er store sammenhengende skogstrekninger i Saltdalen, for en stor del furuskog. Helland skriver at allmenningene på begynnelsen av 1900-tallet var hardt uthugget. Det er staten som eier mesteparten av furuskogen, og tømmeret selges på auksjon eller etter anbud til bygdens folk, som bruker det til båtbygging. Ellers er det mye bjørkeskog som ble solgt som fyringsved i Bodø eller endog helt ut til Lofoten. Også bjørkenever ble eksportert fra Saltdal til kyststrøkene hvor den brukes til taktekking. I Saltdalselva ble tømmeret fløtet helt oppe fra Lønselva, noe syselsetter dette hele 50 mann.
Fiske
Når det gjelder fiske på begynnelsen av 1900-tallet skriver Helland at fisket i Saltdalsfjorden kun er til hjemmebruk. Det er mer vanlig at fisk transporteres fra Lofoten og inn til Saltdal. Tradisjonelt dro folk på Lofotfisket, men rundt 1908 er det kun seks båter som deltar. Rundt begynnelsen av 1900-tallet var ikke uvanlig at bygdens unge menn søker arbeid i Sulitjelma gruber, om ikke bedre tilbud fantes.
Helland beskriver at om våren er det stimer av lodde som går opp i Saltdalselva under isen, i tillegg til flyndre og ål. Av og til fanges ål, men den kastes fordi folk anser den for å være skadelig. Det fiskes laks både i Saltdalselva og i Saltdalsfjorden, mens ørret fanges i fjellvannene.
Husflid og småindustri
På begynnelsen av 1900-tallet var det dampdrevne sagbruk på Drage, Sundby og Saltnes, samt en tønnefabrikk i Saksenvik. Fra Russånes sagbruk og snedkerfabrik ble det produsert møbler, vogner og flere andre ting. Denne lille fabrikken ble drevet med vannkraft fra Russåga. Fabrikken ekspanderte utover på 1900-tallet og møbler blir produsert og eksportert. Bedriften fikk en stor kontrakt med Telegrafverket på midten av 1930-årene om leveranser av telefonbokser for innendørs bruk. I 1972 avviklet bedriften sin virksomhet. I dag produseres det ferdighytter på Russånes, kjent som Saltdalshytta.
Båtbyggingen
Båtbyggingen i Saltdalen har lange tradisjoner, og det er gjort antagelser om at langskipet «Ormen» kjent fra Olav Trygvassons saga var bygget her. I så fall har skipsbygging i Saltdal pågått fra før år 1000. Snorre sier at Ormen var det fineste skipet i Norge, og at Olav røvet det fra Salten-høvdingen Raud den ramme.
Major Peter Schnitler omtaler båtbyggingen i Saltdalen i 1743 i forbindelse med sine grensekommisjonsprotokoller, dette er forøvrig de tidligste konkrete skriftlige kilder som finnes om denne virksomheten, og den første som også dokumenterte at de bygde jekter i Saltdal. Eiler Hagerup Rosenvinge forteller i 1790 at saltdalsbåtene er de beste og mest ettertraktede båtene i Nordlandene. Sommerfelt beskriver også at båtbyggingen i Saltdal er av vesentlig betydning for bosetning og livberging i Nord-Norge på 1800-tallet. Ifølge Sommerfelt ble det i 1820-årene bygget en ny jekt på Rognan hvert år. Allerede så tidlig klagde bygdefolket over at det i allmenningskogen var vanskelig å finne stort nok tømmer til slike båter.
Helland beskriver at båtbyggingen skjedde som husflid på gårdene flere titals kilometer fra fjordbotnen. Hver mann var båtbygger, og om sommeren rodde man båtene nedover Saltdalselva og om vinteren ble båtene dratt nedover dalen på snølagt mark.
På begynnelsen av 1900-tallet skjedde båtbyggingen i Nordland ellers i Bindal, Vefsn, Hemnes og Rana. De viktigste bygdene for båtbyggingen i Nord-Norge var Rana og Saltdalen. Alle båtene fra Rana ble lagd av gran, mens de fra Saltdal ble fremstilt av furu. Båtene fra Saltdal var dermed sterkere, men tyngre enn de fra Helgeland. I 1887 bygges den første listerbåten i Saltdal. Denne båttypen har sitt opphav fra Lindesnes og er kravelbygd. Etter en tid fikk fiskerne tillit til den nye båttypen, og i Saltdal gikk en etterhver over til kun å bygge listerbåter.
Utover på 1900-tallet ble det vanlig med motor (dieselmotor) i fiskefartøyene. Fartøyene utvikles til å bli større og tyngre, noe som fører til konsentrasjon av båtbyggingen på Rognan. I 1914 blir den første slippanlegget bygget av Johan Drage og Ludvig K. Næsby, denne ble kjent som «Drageslipen». I 1921 etableres det andre anlegget av Mons Høihilder og Harald Bakken, kjent som «Patentslipen». I 1930-årene arbeider mellom 150 og 200 mann med båtbygging, og et tilsvarende antall arbeider med småbåtbygging på gårdene. Fra 1914 til 1953 produserer Johan Drage totalt 330 nye båter, det dreier seg om passasjerbåter, fiske-, fangst- og ishavsfartøyer og bilferger. I tillegg utføres det flere tusen ombygginger og reparasjoner.
Det tekniske utstyret for båtbyggingen utviklet seg i takt med tiden. Frem til 1940 var arbeidsforholdene slik de hadde vært 100 år tidligere. Båtbyggingen foregikk under åpen himmel, som verken ga tilfredsstillende forhold for materialer eller for arbeidsfolk. Et spesielt forhold var at bedriften hadde en svært begrensede administrasjonen, og typisk ble kontor- og regnskapsarbeid utført av bedriftseierne ved de to båtbyggeriene etter ordinær arbeidstid.
Vensmoen sanatorium
Den 28. juni 1912 beslutter stortinget at Statens Tuberkulosesenter for Hålogaland skulle bygges i Saltdal herred. Et område på Røkland med et areal på 367 mål ble stilt til rådighet. Stedet ble kjent som Vensmoen Sanatorium. Det tørre innlandsklimaet her var viktig ved valget for et behandlingssted for tuberkulose. Etter en byggeperiode på rundt tre år ble sanatoriet tatt i bruk 7. november 1916.
Bygningen for sanatoriet fikk en fasade som var 260 meter lang og var i sin tid Skandinavias største trebygning. Det ble senere også etablert ett barnesanatorium med plass for 35 tuberkulosesyke barn. Vensmoen Sanatoriet var en viktig institusjon i bygda og var i drift til 1966. Totalt ble nesten 20 000 pasienter behandlet fra hele Nord-Norge. Institusjonen ble deretter omgjort til åndssvakehjem.
Saltdal under andre verdenskrig
Ved angrepet på Norge i 1940 rykket det tyske felttoget stadig nordover og nåde saltdal mai. Østerrikske soldater fra bergjegerbataljonen «Sorko» var i fremste rekke. Øverst i Saltdal hadde Sør-Hålogaland regiment (IR 14) og britiske soldater (Scots Guards og Irish Guards) gått i stillinger øverst i Saltdalen for å ta opp kmapen. På ettermiddagen den 23. mai gikk tyskerne til angrep, og slik at Britene måtte foreta tilbaketrekking etter noen timer. Brittene satte opp nye tillinger lengre ned i Saltdalen, men fikk greide ikke å stå i mot angrepene. For å senke den tyske fremrykkingen ble pothusbrua (Europavei 6 krysser Saltdalselva over denne broen) sprengt, men de tyske soldatene lykkes med å komme over Saltdalselva raskt. Kampene forsatte og britene gjorde raskt tilbaketrekning nedover dalen mot Rognan. Senere neste dag fikk de sitte på to norske rutebusser, og en båt skysset dem ut til Bodø. Fra Bodø gikk ferden videre med en destroyer til Harstad.
Nedover i Saltdal var det flere trefninger mellom tyske og allierte styrker. Det var også luftkamper over bygda og sivilbefolkningen flyktet til fjells flere steder. Noen hus ble også rammet av bomber. I mai 1940 falt 28 engelske soldater og offiserer i Saltdal. 27 av disse ble gravlagt på Saltdal kirkegård.
Fangeleirer og bygging av infrastruktur
Under okkupasjonen hadde tyskerne et stort transportbehov, ikke minst i Nord-Norge. Transport med skip langs norskekysten var risikofylt, veinettet var dårlig og jernbanen gikk ikke lenger enn til Mosjøen. Jernbaneutbygging ble sett på som eneste løsning for å få tilfredsstillende samferdsel. 30 000 krigsfanger satt inn for å gjennomføre jernbanebygging fra Mosjøen til Tysfjord.
Selv om veien over Saltfjellet, riksvei 50 (i dag Europaveg 6) hadde åpnet i 1937, var veien av lav standard og med flere fergestrekninger. Veibygging langs Saltdalsfjorden ble høyt prioritert og på dette, som på mange andre anlegge i Nord-Norge, ble krigsfanger benyttet i stort omfang. Fangene ble behandlet dårlig, fikk lite og simpel mat, klærne var uegnet for vinterbruk og hygieneforholdene var mangelfulle. Krigsfangene i Saltdal var fra Jugoslavia og Sovjet, samt noen fra Polen.
I Saltdal var det opptil 18 fangeleirer under andre verdenskrig. Den største og mest kjente leiren var Botn, for bygging av en veistrekning kjent som Blodveien.
I løpet av tre år greide rundt 30 krigsfanger å rømme fra leirene i Saltdal og over til Sverige. Lokalbefolkningen gjorde en betydningsfull innsats for rømte fanger med anvisning av vei, husly mat og utstyr. Flere virket som grenseloser. I dag er det en jugoslavisk krigskirkegård i Botn med en massegrav for 1657 døde. Det er også en tysk krigskirkegård rett ved der soldater fra hele Nord-Norge er gravlagt. For øvrig er det flere krigsmonumenter i Saltdal.
Etterkrigstiden
Standard telefon- og kabelfabrikk beslutter å legge en kabelfabrikk på Rognan som ble offisielt åpnet 29. juni 1972. Fabrikken fikk en arbeidsstokk på 120 personer. Hovedproduktet er plastisolerte telefonkabler. I februar 1977 begynte produksjonen av fiberoptiske sjøkabler. I mai 1987 besluttet Televerket at STK skulle være hovedleverandør av fiberkabel til det fiberoptiske stamnettet i Norge og bestilte kabler for 70 millioner kroner. I 1990 ble det lagt en 40 km lang kabel av denne typen over Cook-stredet utenfor Australia. Dette ble sett på som et gjennombrudd på verdensmarkedet for fiberoptisk kabel fra Rognan.
Næringsliv
Saltdal er fra naturens side en god jordbruksbygd og gårdsbruk drives fremdeles langs den flate dalbunnen og til dels langs Saltdalsfjorden. Brukene er små, og mange har inntekter utenom gårdsdriften. Arealene brukes hovedsakelig til produksjon av fôr, samt noe potet og grønnsaker, men husdyrhold som storfe og sau er viktigst.
Saltdals næringsliv besto inntil slutten av 1970-tallet av treforedling og båtbygging ved Saltdalsverftet. I 1972 etablerte Standard telefon- og kabelfabrikk en fabrikk på Rognan, med produksjon av telekabel på vegne av Televerket. Fabrikken er fremdeles i drift og er nå eid av det franske konsernet Nexans og er fremdeles spesialisert på fiberoptiske kabler for offshorebruk. På 90-tallet ble bemanningen reduserte på kabelfabrikken.
Båtbyggeraktiviteten er ikke lenger en virksomhet som sysselsetter mange mennesker, men en tysk båtbygger har etablert seg og driver i dag Kai Lindes Trebåtbyggeri.
Hepro AS ble etablert i 1987 og er leverandør av elektriske rullestoler til Hjelpemiddelsentralen. Selskapet omsatte for 250 millioner kroner i 2021 og sysselsetter 90 personer.
På Russånes ligger en av Norges største hytteprodusenter, Rusånes Fabrikker AS som lager Saltdalshytta. Produksjonen av ferdighytter sysselsetter nærmere 100 personer. Bedriften omsatte for 425 millioner kroner i 2021.
Biobag international i Rognan produserer gjenvinnbare plastposer for et internasjonalt marked og omsatte for 82 millioner kroner i 2021 og har ti ansatte.
Saltdal har mye gjennomgangstrafikk, spesielt turister om sommeren som kjører på Europaveg 6. Det er en rekke overnattingsmuligheter, både i kommunesenteret og ellers i kommunen.
Offentlige institusjoner
På Rognan er det videregående skoler.
Saltdal svarer til Saltdal- og Øvre Saltdal sogn i Saltdal prestegjeld, Salten prosti i Sør-Hålogaland bispedømme.
Saltdal lensmannsdistrikt hører til under Salten politidistrikt. Saltdal hører til under Salten tingrett.
Kultur
Saltdal kommune har kino og samfunnshus, idrettshall, fotballbane, svømmehall, flere ungdomsklubber og en rekke sosiale og kulturelle aktiviteter. Rognandagan er et marked og en sammenkomst for tradisjonelle kystfartøyer som avvikles hvert år.
I kommunen er det et omfattende bygdetun med lokale samlinger og bygninger, samt et museum som omhandler Blodveien.
Alt for Rognan var en realytyserie og et revykompani som gikk på TV 2 høsten 2006. Revykompaniet oppnådde suksess med flere oppsetninger på Chat Noir og reiste på norgesturné etterpå.
Saltdal har hatt en sterk kultur for alternativ musikk. Punkbandet Svartedauen fikk avisoverskrifter for den kontroversielle teksten til låten "Bærre på jævel" allerede i 1979. På 90-tallet/2000-tallet var det bandene Dubel Darr og Schtimm og miljøet rundt Clearpass Records som fikk oppmerksomhet.
Johnathan Steele
Han representerte Grenada under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet i 50 meter fri.
Mudan
Mudan (kinesisk: 牡丹区; pinyin: Mǔdān Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Heze vest i provinsen Shandong i Folkerepublikken Kina. Distriktet er administrasjonssetet for Heze.
Eric Cantor
10. juni 2014 tapte Cantor overraskende det republikanske primærvalget, og trakk seg fra Kongressen med virkning fra 18. august 2014.
Familien hans innvandret til USA fra Ungarn på begynnelsen av 1900-tallet, og hans morfar ble født i Romania. Cantor ble innmakulert ved George Washington University i 1981, og han fikk sin Bachelor of Arts i 1985. Han fikk Master of Science in Real Estate Development fra Columbia University i 1989. Cantor uttalte i 2010 at han jobbet for Tea Party-bevegelsen i sitt distrikt. Cantor motsetter seg offentlig finansiering av embryonal stamcelleforskning og elektiv abort. Han er også imot ekteskap blant homofile. Cantor er tilhenger av frihandel og har stemt for å fremme handel med Peru, Chile, Singapore og Australia. Cantor er en administrerende direktør i en divisjon tilhørende Emigrant Bank, et datterselskap av New York Private Bank & Trust Corp.
Eksterne lenker
Offisielle sosiale media
Opptreden i media
Abbévillers
Abbévillers er en kommune i departementet Doubs i Bourgogne-Franche-Comté-regionen øst i Frankrike. Kommunen ligger i kantonen Maîche som tilhører arrondissementet Montbéliard.
Mattis Haakensen
Mattis Haakensen (født 3. august 1970) er en norsk tidligere ishockeyspiller. Han var målvakt for Lillehammer IK fra 1991 og helt til 2000 da la han opp. Haakensen har deltatt i Ishockey-VM 1996 og spilte også for Hasle-Løren og Vålerenga Ishockey før han kom til Lillehammer.
Mattis Haakensen vokste opp på Kampen i Oslo og begynte å spille ishockey som 8-åring hos Vålerengen. I 1988 fikk Haakensen i oppgave å vokte buret for Vålerengen etter at Jim Marthinsen dro til Trondheim Ishockeyklubb i 1988. Året etter fikk Haakensen konkurranse av Jarl Eriksen og melte så overgang til Hasle-Løren. Under treningssamling sommeren 1990 i Frankrike var han tredje-keeper. Haakensen kom til nyopprykkete Lillehammer IK i 1991, der ble han til 2000.
Haakensen er blikkenslager og bor på Lillehammer og har vært keepertrener i Lillehammer Hockey og videocoach.
Louis-Pierre Hélie
Louis-Pierre Hélie (født 1. januar 1986 i Berthierville, Québec) er en canadisk alpinist.
Han debuterte i verdenscupen i alpint 29. november 2008, og hans beste verdenscup-plassering er en 2.-plass i utfor fra 2009.
Hélie deltok for Canada under Vinter-OL 2010 og oppnådde en 30.-plass i kombinasjonen som beste resultat.
Duden
Duden er en ordbok for det tyske språket som første gang ble utgitt 7. juli 1880 av Konrad Duden, som var gymnasrektor i Schleiz i Thüringen. Ordbøkene ble opprinnelig utgitt i Leipzig og senere Mannheim, men flyttet i 2014 til Berlin.
Dudens tolv bind
Dagens utgave (2017) består av 12 bind:
Stavings-Duden
Særlig stor betydning har rettskrivnings-Duden, som den allment kalles på tysk, og fram til den tyske rettskrivningsreformen i 1996 var denne Duden rettesnoren for den offisielle tyske rettskrivning. Etter denne tid ble det mulig for flere forlag å utgi rettskrivninglister som bygger på det som ble vedtatt som en politisk beslutning om en rettskrivningsreform som omfattet Tyskland, Østerrike og den tysktalende delen av Sveits.
Denne sterkt omdebatterte rettskrivningsreformen betydde altså slutten for Dudens monopolstilling. Men fortsatt nyter verket stor autoritet, så stor at også konkurrerende ordbøker reklamerer med «Duden-Empfehlung», dvs. Dudens anbefalinger for rettskrivning hvor en har valgfrihet.
Duden oppdateres fortløpende og tilpasses det tyske språks utvikling. Sammen med en rekke andre ordbøker og lærebøker (ikke bare for språk) som nyter godt av merkevaren kom den ut på forlaget «Dudenverlag Mannheim», fra 2014 i Berlin. I gjennomsnitt kommer en ny Duden ut med fire til fem års mellomrom. For å rettferdiggjøre de hyppige utgivelsene blir det ofte reklamert med at så og så mange nye ord er tatt med, men dette dreier seg til stor del om intet annet enn ord sammensatt av ord som allerede finnes i Duden, noe som strengt tatt ikke er nødvendig siden rettskrivnings-Duden inneholder få orddefinisjoner og de sammensatte ordene ikke bøyes annerledes enn bestanddelene (som på norsk).
Qingzhou
Qingzhou (kinesisk: 青州市, pinyin: Qīngzhōu) er et byfylke med rundt 899 000 innbyggere (2003) og et areal på 1 569 km² i provinsen Shandong øst i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Weifang.
Historie
Qingzhou har sitt navn etter Qing, etter en av de ni provinser som man leser om i geografikapittelet Yu Gong i det kinesiske klassiske skrift Shujing, fra de stridende rikers tid i kinesisk historie (403－221 f.Kr.) Byens historie kan spores tilbake minst 200 år før Kristus, da den var del av Dongyis kulturområde.
Navnet Qingzhou ble tatt i bruk igjen den 30. mars 1986 da det kinesiske statsråd den 11. mars samme år hadde oppløst fylket Yidu 益都县 for å opprette et byfylke i dets sted. Qingzhou har nøyaktig samme grenser som det gamle fylket.
Kulturminner
I 1996 fant arkeologer 200 nedgravde buddhistiske statuer ved Qingzhou. Statuene antas å ha blitt gravd ned som en følge av Song-dynastiets keiser Huizongs kamp mot buddhismen – han foretrakk taoismen.
Administrative enheter
Etter kommunalreformen i 2007 består Qingzhou av tre subdistrikter og ni storkommuner:
Samferdsel
Qingdao-Taiyuan høyhastighetstog stanser her på sin vei fra Qingdao til Taiyuan.
Manøvreringsområde
Manøvreringsområde er den delen av en flyplass, unntatt oppstillingsplattformer, som brukes av luftfartøyer ved avgang, landing og under taksing.
Matsuøyene
Matsuøyene (forenklet kinesisk: 马祖列岛; tradisjonell kinesisk: 馬祖列島; pinyin: Mǎzǔ Lièdǎo; fuzhoudialekt: Mā-cū liĕk-dō̤, eller 马祖群岛 / 馬祖群島 / Mǎzǔ Qúndǎo, fuzhoudialekt: 馬祖島,  Mā-cū-dō̤) er en liten øygruppe bestående av 19 øyer i Taiwanstredet. Disse er administrert av Lienchiang, i provinsen Fukien (Republikken Kina – ROC, på Taiwan). Ikke alle deler av det som historisk var Lienchiang fylke er under ROCs kontroll. Folkerepublikken Kina kontrollerer de deler av kommunen som er på eller nær fastlandet og har en egen administrasjon for dette området, Lianjiang fylke, som hevder at alle øyene tilhører kommunen.
Språket fuzhouhua tales på øyene.
India under Sommer-OL 1992
India under Sommer-OL 1992. 53 sportsutøvere fra India deltok under Sommer-OL 1992 i Barcelona. De vant ikke noen medaljer.
Sjernarøybrua
Sjernarøybrua er ei vegbru i Stavanger kommune i Rogaland. Brua forbinder Tjul med Nord-Talgje. Brua er 254 m lang med hovedspenn på 31 m, og den ble åpnet i 2010. Den er en del av fylkesvei 4688.
HP
HP kan vise til:
Vito Volterra
Vito Volterra (født 3. mai 1860 i Ancona, død 11. oktober 1940) var en italiensk matematiker og fysiker, kjent for sitt arbeid med matematisk biologi.
Han ble utnevnt til æresdoktor ved Det Kongelige Fredriks Universitet i forbindelse med feiringen av 100-årsdagen for Niels Henrik Abels fødsel i 1902.
Nigel Pearson
Som spiller var Pearson innom Shrewsbury Town, Sheffield Wednesday og Middlesbrough, hvorav perioden i Sheffield Wednesday blir sett på som den mest vellykkede.
Pearson reddet Carlisle United fra nedrykk i siste serierunde i 1998-99-sesongen, da målvakten, Jimmy Glass, scoret det avgjørende målet på overtid mot Plymouth Argyle. Scarborough rykket ned i stedet.
Trenerkarriere
Senere ble Pearson assisterende manager i West Bromwich Albion under Bryan Robson. Da Robson trakk seg fra managerstillingen i september 2006, tok Pearson over på midlertidig basis. Etter fire kamper, og tre seire, overlot han ansvaret til Tony Mowbray.
Han forlot deretter West Bromwich Albion, for å bli assisterende manager i Newcastle United under Glenn Roeder. Pearson overtok stillingen etter Kevin Bond, som mistet jobben som følge av korrupsjonsanklager.
Den 1. februar 2007 ble Pearson utnevnt til assistent til det U21-laget. Pga. restriksjoner i U21-sjefens, Stuart Pearce, kontrakt, var det Pearson som ledet laget i 3-3-kampen mot U21 den 24. mars 2007, som for øvrig var den første kampen som ble spilt på Nye Wembley.
Da Glenn Roeder trakk seg fra jobben som manager i Newcastle United 6. mai samme år, tok Pearson over for resten av sesongen, en bortekamp mot Watford. Pearson ble værende i Newcastle også etter at den nye manageren, Sam Allardyce, tok over.
Den 9. januar 2008 mistet Sam Allardyce jobben sin, og Pearson ble på ny utnevnt til manager på midlertidig basis. Han ble ansatt som ny manager i Southampton i februar 2008 og klarte i siste serierunde å redde laget fra nedrykk til League 1. Den 20. juni 2008 ble han manager i Leicester City.
Rosenflamingo
Rosenflamingo (Phoenicopterus roseus), tidligere også kalt flamingo og tidvis storflamingo, er en monotypisk storvokst, vadende fugl i flamingofamilien. Arten er en av tre arter i slekten Phoenicopterus (storflamingoer).
Rosenflamingoen har størst utbredelse av alle flamingoer. Den spenner over Afrika, Vest- og Sør-Asia og Sør-Europa, hvor den vanligvis finnes i grunne, saltholdige, alkaliske våtmarker, som saltsjøer, kystlaguner, mudderflater og saltverk i hekkesesongen. Arten har stor spredningskapasitet utenom hekkesesongen, men den er svært filopatisk (lojal til hekkeplassene). Det er dessuten variasjon i migrasjonsstatusen til ulike populasjonene. Rosenflamingo og dvergflamingo (Phoeniconaias minor) er dessuten de to eneste flamingoartene med tilhold på den østlige halvkule.
Taksonomi og etymologi
Rosenflamingo (P. roseus) og rødflamingo (P. ruber) ble tidligere regnet som underarter av samme art (P. ruber). Da gikk arten under fellesbetegnelsen storflamingo eller stor flamingo. De var imidlertid så nært beslektet, at det ble bestemt at de måtte betraktes som distinkte arter. Artsdefinisjonen er blant annet begrunnet med distinkte forskjeller i utfarging av både lemmer, nebb og fjærdrakt. Nominatformen (P. r. ruber) fikk det norske navnet rødflamingo og beholdt det vitenskapelige navnet P. ruber, mens P. r. roseus fikk det norske navnet flamingo og det vitenskapelige navnet P. roseus. I desember 2017 bestemte imidlertid Norsk navnekomité for fugl at det norske navnet på P. roseus skal være rosenflamingo. Trolig fordi flamingo i overført betydning kan referere til alle seks artene med flamingoer.
Beskrivelse
Rosenflamingoer blir cirka 120–145 cm lange. Hanner blir i gjennomsnitt endel større enn hunner og snitt størrelsen kan variere litt mellom populasjonene. Hanner i Camargue veier typisk 3–4,1 kg (snitt 3,579 kg), mens hunner på samme sted veier 2,1–3,3 kg (snitt 2,525 kg). Hunner i Sør-Spania er imidlertid såvidt større enn de i Camargue, men for hanner er det ganske likt. I Etosha nasjonalpark er fuglene i snitt noe mindre for begge kjønn. Vingespennet utgjør 140–187 cm. Gjennomsnittlig vingespenn for hanner er 169,2 cm for fugler i Etosha nasjonalpark, mens hunner hadde et gjennomsnittlig vingespenn på 150,4 cm i samme nasjonalpark. Hunner har inntil 20 % kortere tarsus enn hanner. Hannens nebb måler 117–125 cm (121 cm i snitt), mens hunnen måler 112–121 cm (116 cm i snitt). Overnebbet har grunn kjøl.
Fjærdrakten er hovedsakelig rosa, men vingedekket har karminrøde markeringer og vingene har sorte flygefjær. Den har betydelig blekere farger enn rødflamingoen, som hovedsakelig er karminrød. Nebbet er rosa med en avgrenset svart tupp, benene er helt rosa. Det er også rapportert om en helt sort fugl på Kypros, med unntak for ei hvit tuft med fjær i bakende på fuglen. Melanisme hos flamingoer er svært sjelden.
Europa
I Europa er arten mest utbredt i Portugal og langs kysten av Spania, og spesielt ved Laguna de Fuente de Piedra i Málaga, inkludert Balearene, og østover langs middelhavskysten av Frankrike, spesielt ved Camargue, og Italia, inkludert på egnede steder langs kysten av de større øyene Korsika og Sardinia, og videre østover til Hellas og på øyene mellom den europeiske delen av Tyrkia, samt på Kypros.
Laguna de Fuente de Piedra i Spania og Camargue i Frankrike er de to mest betydningsfulle hekkeplassene i Europa. Dette er grunne våtmarksområder med salin vannkvalitet og stor diversitet. Begge områdene er beskyttet i henhold til Ramsar-konvensjonen.
Asia
I Asia er arten utbredt i et smalt belte langs sørvestkysten av Den arabiske halvøy, i Midtøsten og i Lilleasia, og langs kysten av Iran og i deler av Persiabukten og videre østover til Aserbajdsjan, Kasakhstan, Afghanistan, Pakistan, India og Sri Lanka. I Kasakhstan hekker arten ved minst to lokasjoner, og dessuten finnes det en større vinterbestand der i det nordøstre Kaspihavet.
Bestandene i Asia lever mer spredt. De mest betydningsfulle områdene ligger i Nordvest-India, spesielt på øya Andra Bet (ofte kalt Flamingo City) ved i Rann of Kutch. Bestandene i Kasakhstan har en synkende tendens og kan være truet.
Afrika
I Afrika er arten utbredt langs kysten av Nord-Afrika, og spesielt i Tunisia og det nordøstre Egypt, kysten av Vest-Afrika sørover til Liberia, i Øst-Afrika fra Eritrea og Etiopia og videre sørover gjennom Riftdalen til Sør-Afrika, og videre rundt Cape-halvøya og nordover langs kysten av Sentral-Afrika til Gabon.
I Øst-Afrika er de alkaliske sodasjøene i Riftdalen de mest betydningsfulle hekkeplassene, spesielt Bogoriasjøen og Nakurusjøen i Kenya. I sør er saltsletten ved Etosha nasjonalpark i Namibia mest betydningsfull.
Tilfeldige besøk
I 1988 skal et individ av arten ha blitt observert i Karibia, men hendelsen savner seriøse kilder og kan være en sammenblanding med rødflamingo. Det er imidlertid registrert flamingoer på besøk i Xinjiang-provinsen i Kina ved to anledninger, første gang i 1997. Arten er dessuten observert ved Bajkalsjøen i Russland og på Maldivene i Indiahavet.
Global populasjon
Rosenflamingoen regnes av IUCN og BirdLife International som en livskraftig art. Som alle flamingoer står arten oppført på CITES liste II, som omfatter arter med internasjonale begrensninger i handelen for å sikre artenes overlevelse.
Atferd
Rosenflamingoen er ingen typisk trekkfugl, men enkelte bestander kan (helt eller delvis) trekke til varmere områder i vintersesongen. Spesielt i områder der kulden blir så intens at vannene fryser helt eller vis til. Allikevel blir ofte noen fugler tilbake, året rundt. Andre steder kan både flom og tørke føre til at fuglene trekker.
Hekking
Rosenflamingoen er en utpreget kolonihekker. Den hekker i enorme kolonier som kan bestå av flere titalls tusen par. Hekketiden henger nøye sammen med regntiden. Rosenflamingo hekker vanligvis på et underlag av mudder, og fuglene skrape sammen mudderet og konstruerer en vulkanlignende redehaug som er tilstrekkelig hevet over bakkenivå til å for hindre at selve redet, ei grunn skål på toppen, overflommes. På små øyer av berg og uten mudder, lages redet av planterester, grus og småstein. Som alle flamingoer legger arten normalt kun ett (sjeldent to), kritthvitt egg. Egget legges i tidsrommet mars–mai i Sør-Europa, februar–mars i Tunisia, og i mai i Kasakhstan. Rugetiden er 27–37 dager. Kyllingen har lysegrå dun, men duna byttes ut med ei mørkere grå fjærdrakt etter cirka 71–98 dager. Kyllingen mates i den første tiden med kromelk, og begge foreldrene bidrar. Etter cirka 80–139 dager forlater fuglene hekkeplassen. Avkommet blir kjønnsmodent i 5–6-årsalderen. Arten kan leve til den blir mer enn 40 år.
Ernæring
Alle flamingoer er filteretere. Flamingoene har et filtreringssystem som gjør dem i stand til å utnytte et bredt antall akvatiske arter som føde. Når fuglene søker etter mat er det gjerne med hele hodet neddykket vannet, av og til også hele halsen og deler av kroppen (som gjess) være neddykket. Rosenflamingoen bruker føttene til å virvle opp mikroorganismer som lever på bunnen og i mudderet. Den filtrer ut og eter ørsmå akvatiske virvelløse dyr, som leddormer (Annelida), hoppekreps (Copepoda), bløtdyr (Cerithidea), buksvømmere (Corixidae), insekter og larver av tovinger med mer. I tillegg eter arten alger og plantematerie, typisk frø og skudd av ulike sorter gress. Av og til kan også fuglene eter voksne insekter og maur, småkrabber og av og til også ørsmå fisker.
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017, 2020). Eventuelle beskrivelser i parentes er ikke offentlige, men kun midlertidige i påvente av et offentlig navn.
Tidlig dynastisk tid i Egypt
Tidlig dynastisk tid eller arkaisk tid i oldtidens Egypt er en betegnelse på en historisk periode som fulgte umiddelbart etter foreningen av Nedre og Øvre Egypt med etableringen av eneveldig monarki i tiden rundt 3100 f.Kr. Det omfatter første og andre dynasti av faraoer, og varte fra protodynastisk tid og fram til begynnelsen av det gamle rike, ca. 2686 f.Kr. Med etableringen av det første dynasti ble hovedstaden flyttet fra Abydos og til Memfis da hele det forente Egypt ble styrt av en gudekonge. Abydos forble det fremste hellige området i sør. Kjennetegnene på oldtidens egyptiske sivilisasjon, som den kunst, arkitektur, og mange aspekter av dens religion, begynte forme seg i tidlig dynastisk tid.
Før foreningen av Egypt var landet bosatt av hovedsakelig selvstyrte landsbyer. Med de tidlige dynastier og for det meste av Egypts historie deretter, ble landet kjent som «De to land». Herskerne etablerte en nasjonal administrasjon og utpekte kongelige guvernører, nomarker. Bygningene til den sentrale regjeringen var typisk sett friluftstempler konstruert av tømmer eller sandstein. De tidligste hieroglyfer begynte å opptre i denne perioden, men lite er kjent av talespråket som de representerte.
Kulturrevolusjon
Ved rundt 3600 f.Kr. hadde de neolittiske egyptiske samfunnene langs elven Nilen basert deres kultur på avling av korn og drive tamdyr som kveg, sauer og geiter. Kort etter 3600 f.Kr. begynte det egyptiske samfunnet å vokse og utvikle seg raskt mot en forfinet sivilisasjon. En ny og særegen keramikk, som var beslektet med lignende steintøy i sørlige Midtøsten, dukket opp på denne tiden. Omfattende bruk av kobber ble vanlig i denne tiden. Den mesopotamiske prosessen med å produsere murstein ved soltørket leire, og arkitektoniske byggeprinsipper, inkludert bruken av buehvelving og forsenkete vegger for dekorativ effekt, ble utbredt på denne tiden.
Samtidig med disse kulturelle framgangene, begynte en prosess med forening av samfunnene og byene i øvre Nildalen (Øvre Egypt). På samme tid gikk samfunnene i Nildeltaet (Nedre Egypt) gjennom samme prosess. Krigføring mellom Øvre og Nedre Egypt skjedde hyppig. I løpet av sitt styre av Øvre Egypt beseiret kong Narmer sine fiender i Nedre Egypt, og la begge riker inn under sitt felles styre. Narmer er vist på paletter som viser at han bærer dobbelkronen, sammensatt av lotusblomsten (representerte Øvre Egypt) og papyrusstråene (representerte Nedre Egypt), et symbol på det forente styret av hele Egypt, og denne tradisjonen ble opprettholdt av de senere herskerne. I mytologien er foreningen av Egypt framstil som falkeguden, Horus (identifisert med Nedre Egypt), som erobret og underkastet guden Set (identifisert med Øvre Egypt). Det guddommelige kongedømme, som opprettholdt i Egypt i de neste 3 millennia, ble solid etablert som grunnlaget for Egypts styre. Prosessen som førte til at samfunnene langs Nilen ble forent har også blitt knyttet til uttørkingen av Sahara.
Gravskikkene til bøndene var de samme som i førdynastiske tider, men de rike krevde mer. Egypterne begynte å konstruere mastabaer («evighetens hus»). Disse ble modeller for senere konstruksjoner i det gamle riket som eksempelvis trappepyramiden. Jordbrukets produksjon av korn og dens sentralisering bidro til suksessen til den egyptiske staten for de neste 800 årene.