cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nepals kommunistiske parti (maoistisk) – masseorganisasjoner
Janjati og undertrykte regioner i Nepal
Mange av de ikke-nepalske nasjonalitetene er buddhister eller tilhører andre religioner, inklusive tradisjonelle nepalske religioner. I Tarai finnes også muslimer, som regnes som ei egen folkegruppe.
Om lag 20% av befolkninga hører til de laveste kastene, dalit.
I tradisjonelt nepalsk språkbruk er både disse nasjonale og "rasemessige" minoritetene, noen religiøse minoriteter (muslimer) og dalit kalt janjati, et samlebebrep som nærmest kan oversettes med minoritetsgruppe.
Felles for alle disse gruppene er at de står utafor det fellesskapet som er den kulturelle kjerna i den nepalske staten: De hinduistiske høykastene (brahmin eller på nepali bahun, og krigerkasten chetiri) fra åsene som snakker nepali og dominerer statsmakta i Kathmandu., også kalt parbathiya.
I motsetning til parbathiya-makthaverne i den sterkt Kathmandu-sentralistiske staten står også regionene. De har ofte en sterk identitet konsentrert rundt nasjonalitet og kultur.
To regioner har en mer komplisert identitet:
I demokratiopprøret Jana Andolan 1990 var det sterk bevegelse fra alle disse undertrykte gruppene. Krav om rettigheter og egen demokratisk representasjon for undertrykte nasjonaliteter, kaster og regioner var sentrale, og skuffelsen var stor da den demokratiserte staten viste seg å være kanskje enda mer dominert av Kathmandu og nepalisnakkende høykastehinduer enn før.
Grunnlova av 1990 forbøy partier å stille til valg på grunnlag av et program som forsvarte interessene til en enkelt folkegruppe. (De store partiene var dominert av bahuner og sterkt prohinduistiske og pronepali, men det telte ikke.)
Mindre partier som forsøkte å få gjennomslag ved å ta opp problemene til mange janjati lyktes aldri å bli representert. De store partiene følte derfor heller ikke noe behov for å skape egne organisasjoner for ulike nasjonaliteter og minoriteter.
Maoistenes forgjengerparti NKP (Ekda Kendra), som blei starta i 1990 med målsetting å sluttføre den revolusjonen som starta det året, vedtok i 1991 et program for å organisere et føderalt Nepal, bygd på autonome (sjølstyrte) republikker for undertrykte nasjonaliteter og regioner.
NKP(EK) blei det eneste større partiet som jobba aktivt med å organisere egne masseorganisasjoner for ulike nasjoner, regioner og kaster. Etter at opprøret starta i 1996 blei dette stadig viktigere for NKP(M).
Almen Janjati-organisasjon
Denne organisasjonen blei oppretta i november 1994, et halvt år etter at NKP(M) formelt var grunnlagt.
På denne tida var NKP(M) i ferd med å bestemme tidspunktet for opprøret i 1996. Det virker trolig at denne organisasjonen blei sett som et redskap for å mobilisere ulike minoriteter til støtte for opprøret.
Etter at opprøret kom i gang, kom hovedvekta snart til å ligge på å organisere frigjøringsfronter for ulike nasjonale grupper og regioner.
Forbund for diverse nasjonale minoriteter
Det virker som om maoistenes militære innflytelse etter 1996 vokste mye fortere enn de sjøl hadde venta. Dette reiste snart spørsmålet om administrasjon av områder der de dominerte.
Ideen om at fronten SJM skulle ta seg av denne oppgava, viste seg å være upraktiske. Ei løsning blei å lage lokale folkekomiteer som utvikla seg fram i retning å bli større og mer allmenne statsorganer.
Mot slutten av 1990-tallet hadde NKP(M) danna flere slike nasjonale frigjøringsfronter. De omfatta de største og viktigste nasjonalitetene og områdene der opprøret sto sterkest, men ser også ut til å være danna etter en plan for å dekke hele landet.
Disse nasjonale frigjøringsfrontene blei organisert før november 2001:
I november 2001 proklamerte maoistene sin offisielle opprørsregjering, ''Det Nasjonale Folkerådet". Det vedtok bl.a. et program for nasjonale og regionale sjølstyrte republikker. I påvente av at disse republikkene skulle bli organisert, ga det formelt makta i de forskjellige områdene til de nasjonale og regionale frigjøringsfrontene.
Seinere organiserte nasjonale fronter:
Her har det bl.a. vært nasjonale opprør på begynnelsen av 1950-tallet.
KNF blei organisert ved at NKP(M) forhandla fram sammenslutning av Limbuwan Study Forum og Khumbuwan Front, leda av Ghopal Khambu. Disse to organisasjonene krevde egne stater for Limbuwan og Kumbuwan.
Leder fra 2003 er Lekh Raj Bhatta.
Fra begynnelsen av 2003 oppretta maoistene sjølstyrte nasjonale og regionale republikker over hele Nepal, med egne regjeringer og nasjonalforsamlinger.
Også etter dette har det bitt organisert nye nasjonale frigjøringsfronter.
Etter våpehvilen i mai 2006 er det kjent at maoistene har organisert minst to nye nasjonale frigjøringsfronter, begge for mindre nasjonaliteter i Himalaya:
Stifta 31. oktober 2006. Den offisielle sammenkalleren er Chimi Lama.
Regionale frigjøringsfronter
I samme periode blei disse regionale frigjøringsfrontene organisert:
I 2004 brøyt lederen i Madheshi Liberation Front, Jay Krishna Goit, med NKP(M), og danna en ny organisasjon: Janatantrik Terai Mukti Morcha (JTMM – Tarais Demokratiske Frigjøringsfront). JTMM står i skarp motsetning til maoistene.
Ny leder for Madhesi-fronten til NKP(M) er Mahendra Paswan.
Frigjøringsfront for Dalit-kastene
og denne frigjøringsfronten for de mest undertrykte kastene:
Helsearbeiderforbund i de røde områdene
Leder er Mangal Bishwakarma, alias kamerat Birjeet.
Organisasjoner i India
NKP(M) har et stort organisatorisk apparat i India. Under krigen bidro det til forsyninger, kommunikasjoner, det skapte et trygt bakland der ledere som var skarpt forfulgt kunne trekke seg tilbake (Prachanda fortalte for eksempel høsten 2006 at han hadde bodd i illegalitet i Delhi), aktivister kunne få legehjelp osv.
Dette apparatet bygger nok både på nepalske statsborgere som arbeider i India, og på de mange millioner indiske statsborgere som snakker nepali.
Etter fredsslutninga i Nepal har også de promaoistiske nepalske organisasjonene i India gått på offensiven organisatorisk og jobba for å legalisere seg.
Den hadde sin første landskonferanse i Delhi, 28. til 30. januar 2007, med gjester bl.a. fra det indiske sosialistpartiet, NKP(M) og Nepali Congress (Democratic) i Nepal. Organisasjonens president opp til kongressen var Laxman Pant. De over tusen delegatene valgte en eksekutivkomite med TB Patak som leder.
Internasjonal solidaritet
Opprinnelig var NKP(M)s viktigste kontakter der i de illegale maoistiske partiene, særlig de som slo seg sammen i Communist Party of India (Maoist). Men fra 2005, da kontakter med den indiske regjeringa blei viktigere og muligheten for å forhandle fram fred åpna seg, blei forskjellige moderate Indiske venstrepartier viktigere, spesielt Indias største legale venstreparti, Communist Party of India (Marxist) (CPM). Etter kongens kupp i 2005 danna folk fra CPM, Indias regjerende kongressparti osv. breie solidaritetskomiteer som tok initiativ til store demonstrasjoner sammen med NKP(M)s støtteorganisasjoner og de nepalske partiene.
Hamiltonstøver
Opprinnelse og alder
Grev Adolf Hamilton skapte denne jakthundrasen på slutten av 1800-tallet, gjennom å krysse sørtyske og sveitsiske, nå mer utdødde jakthunder med engelsk foxhound og harrier. Som sådan ble to støvere vist på en utstilling i Sverige i 1886, som man tror er stamfedrene til denne rasen. De het Pang og Stella. Navnet hamiltonstøver fikk rasen først i 1921.
Utseende, anatomi og fysikk
Hamiltonstøver har en rektangulær kropp og velbalansert beinstruktur. Den har en lang og massiv hals, et kraftfullt lende, en rett rygglinje og et bredt muskuløst kryss. Brystkassen er middels dyp og buket lett opptrukket. Halen er høyt ansatt, grov ved roten og bæres som en forlenging av ryggen eller hengende ned som en sabel. Hodet er langstrakt og fint utmeislet, med svak stopp og hengende høyt ansatte ører. Pelsen er kort, glatt og blank. Underullen skal være kort og tett. Pelsen er trefarget (tricolor) sort, brun og hvit. Sorte tegninger i nakkepartiet og som en sadel over ryggen. Hodet er brunt med hvitt snuteparti og pannebles. Hvitt på framsiden av halsen og ned på framsiden av brystkassen, samt hvite sokker på beina og haletippen. Skuldrer, hofter, buk og øvre delen av beina er brune. Hannene blir gjerne ca. 50–60 cm i skulderhøyde, mens tispene blir ca. 46–57 cm høye. Vekten ligger på ca. 25 kg i snitt, avhengig av kjønn.
Bruksområde
Hamiltonstøver er en utpreget drivende jakthund for småvilt, som hare og rødrev. Den har også gode bruksegenskaper som sporhund. Rasen tåler såvel kulde, snø og regn som sol og varme godt.
Kjell Steinsvik
Kjell Steinsvik er navnet til flere personer:
og hans sønn:
Hamiltonstøver
Lynne og væremåte
Hamiltonstøver er en aktiv hund som krever ofte og mye mosjon for å trives. Den har ikke utpregende familiehundegenskaper, men er vennlig, går godt sammen med andre hunder og er habil for folk med erfaring. Som sådan passer rasen best for aktive friluftsmennesker og jegere.
Annet
Pelsen krever jevnlig vedlikehold.
Colombia under Panamerikanske leker 1951
Colombia under Panamerikanske leker 1951. Colombia deltok i de første Panamerikanske leker som ble arrangert i Buenos Aires mellom 25. februar og 3. mars 1951. Colombia kom på tiendeplass med en gullmedalje.
Øst politidistrikt
Bakgrunn
Politidistriktet oppstod gjennom en sammenslåing av Østfold politidistrikt (2002–2015), Follo politidistrikt (1910–2015) og Romerike politidistrikt (1910–2015). Etableringen var en del av regjeringen Solbergs nærpolitireform, som reduserte antall politidistrikter i Norge fra 27 til 12.
I etterkant ble også nødsentralene for brannvesen (110) og politi (112) slått sammen i Øst politidistrikt. Tidligere befant de seg i Ski, Lillestrøm og Sarpsborg; det samlokaliserte senteret ble åpnet i Ski den 3. mai 2018 av justisminister Tor Mikkel Wara (Frp).
Politistasjoner og lensmannskontorer
Distriktet har følgende politistasjoner og lensmannskontorer:
Politidistriktet har også publikumssentre i Grålum, Lillestrøm og Ski, der publikum blant annet kan få utstedt pass. I tillegg hører per 2021 Namsfogden i Lillestrøm inn under Øst politidistrikts ansvarsområde.
Rivercess
Rivercess er et av femten fylker (Counties) i Liberia. Det ligger sentralt i landet langs kysten.
Nabatiye (guvernement)
Guvernementet Nabatiye (arabisk: محافظة النبطية – Muḥāfaẓat an Nabaṭīya) er et av de åtte guvernementer i Libanon. Det har et areal på 1 098 km². Hovedstaden er Nabatiye.
Roger Thun
Roger Thun (født 4. oktober 1963) er en norsk tidligere alpinist som representerte Oppdal IL.
Han vant to NM-gull i 1984.
Thun ble rangert som nummer 393 på listen over de tusen beste idrettsutøverne i Trøndelag i avisa Nidaros sin kåring i 2022.
Ferjesambandet Varpnes–Vikan–Seierstad
Varpnes–Vikan–Seierstad var et ferjesamband i Nord-Trøndelag som trafikkerte Lokkaren, Blikkengfjorden, Nordstraumen, Gyltfjorden og Seierstadfjorden. Det betjente opprinnelig ferjekaiene Varpnes på fastlandet og Vikan på Elvalandet i Namsos kommune, og Seierstad på Jøa i Fosnes. Sambandet ble forandret etter hvert som fylkesvei 769 ble tatt i bruk langs ferjestrekningen.
Sambandet ble opprettet 1962 mellom Varpnes og Seierstad med Namdalens Aktie-Dampskibsselskab som operatør og betjent av MF «Jøa». 1964 skiftet operatøren navn til Namdalens Trafikkselskap. 1966 ble en ny MF «Jøa» tatt i bruk, og den gamle fikk navnet MF «Botnan». 1969 sluttet sambandet å betjene Varpnes og Vikan, og gikk i stedet mellom Kjerstivika på fastlandet i Namsos og Seierstad. 1970 ble Namsos Trafikkselskap AS operatør, og strekningen ble forlenget fra Seierstad til Salsnes. Fra 1981 ble strekningen forkortet til Brekksillan etter at veien mellom Brekksillan og Salsnes hadde blitt tatt i bruk. Sambandet ble nedlagt 1989 da hele fylkesveien var ferdigstilt.
Den bergenske kongevei
Den bergenske kongevei, senere kjent som den bergenske hovedvei, ble åpnet i 1793 og var den første kjøreveien mellom Bergen og Christiania (Oslo). Den gikk over Filefjell (Kongevegen over Filefjell), og var også den første kjørbare veien over fjellet mellom Østlandet og Vestlandet. Dagens stamvei mellom Oslo og Bergen, E16, følger i stor grad samme trasé mellom Fagernes og Lærdal, men har hatt ulike traseer mellom Oslo og Fagernes. Kongevei var i Norge navnet på de første offentlige kjørbare hovedveiene anlagt på 1600-1700-tallet, i Danmark ble betegnelsen brukt om veier anlagt kun til bruk for kongen og kongens embetsmenn. Den bergenske kongevei var en av de siste kongeveiene, tidligere var det anlagt veier gjennom Østerdalen, til Trondheim og til Kongsvinger med forbindelse til Sverige. Etter veiloven av 1824 ble den klassifisert som hovedvei og kalt Den Bergenske Hovedvei, men i dagligtale forble den gamle tittelen i bruk.
Bakgrunn
Veien over Filefjell var regulert av den eldre Gulatingsloven, som også omfattet Valdres. Trolig var det en egen trasé for reiser om vinteren. Halvdan Svarte, Harald Hårfagre, Olav den hellige og kong Sverre reiste ifølge sagaen over Filefjell. I 1647 ble eget postvesen innført i Norge. Postruten til Bergen ble lagt over Filefjell, trolig langs den gamle tjodvegen. Hele postruten var 500 km lang. Av alle veier i landet var 50 km kjørbare med vogn, resten var med hest eller til fots, og med ski over fjellet om vinteren. Mellom Bergen og Gudvangen gikk posten over land via Voss, Oppheim og Gudvangen og mellom Gudvangen og Lærdal gikk den med båt (til Bergensbanen åpnet i 1908). På 1700-tallet brukte posten syv-ni dager mellom Bergen og Christiania.
Partiet gjennom Galdene (Seltunåsen nær Borgund og dagens Seltatunnelen og Borgundtunnelen på E16) midt i Lærdal var trolig det vanskeligste for reisende og for postbæreren. Selve Filefjell og noen partier i Vang var også krevende. Biskop Erik Pontoppidan har gitt en utførlig beskrivelse av reisen over Filefjell. Han beskrev Galdene som verdens vanskeligste vei og klaget også over stigningen opp til selve Filefjell. Pontoppidan laget til Forsøk til Norges naturlige historie et kobberstikk av «Gallerne. En Farlig Vey under Filefield» (Galdene) i Lærdal. Han brukte i 1749 14 dager på reisen fra Bergen til Christiania, inkludert to hviledager i Vang. Der det var mulig, brukte Pontoppidan båtskyss på innsjøene. Han returnerte samme vei over Hakadal, Hadeland, Land, Valdres og Filefjell til Borgund i Lærdal.
De eldste stiene over fjellet mellom Vang og Maristova gikk trolig korteste gjennom Skakadalen i Vang, gjennom Suleskaret og Oddedalen ved Maristova. Senere ble stien flyttet til Øye og langs sørsiden av Otrøvatnet med «Gamlestogo», før veien ble lagt nede i dalen via Tyinkrysset og nordsiden av Otrøvatnet der Nystuen er. I Smeddalen møttes mange gamle stier mellom fjellbygdene (Valdres, Hallingdal og Hemsedal) og fjordbygdene Lærdal og Årdal. Smeddalen var bebodd og det ble trolig på 1100-tallet reist en liten stavkirke der viet til Thomas Becket, erkebiskop av Canterbury. Etter svartedauden ble Smeddalen liggende øde og vokste til med skog. Thomaskirken stod til den ble revet i 1808.
Veien fra Oslo til Hadeland over Nittedal var mye brukt av de som skulle til Bergen. Det var brukbar vei her allerede på Kristian Vs tid, markert med milesteiner med kongens monogram.
Veien til Hadeland over Ringerike er betydelig eldre enn 1700-tallet. Det finnes en to hundre år eldre beskrivelse av biskop Jens Nilssøn fra hans visitasreiser til Ringerike, Hadeland, Toten og Gudbrandsdalen. I 1579 reiste biskopen fra Hole og «offuer Kleffuen» til Oslo, «Kleffuen» er Krokkleiva, men det er mer trolig at biskopen med følge gikk opp Nordkleiva, siden det ikke var noen vei opp Krokkleiva på den tiden. I 1591 reiste han igjen over «Kraage kleffuen». Fra 2. til 26. september 1594 var han på visitas på Hadeland og Hedmarken, han tok veien opp Lommedalen. Reiseruten hans fra Oslo til Brandbu sammenfaller nesten nøyaktig med Den bergenske kongevei.
Det var et skille mellom sommerveier og vinterveier også før kjøreveiene. Sommerveiene gikk ofte over høye bakker og kleiver, mens vinterveien gikk i dalbunnen langs elver, myrer og vann. Ferdsel i sommerhalvåret gikk stort sett til fots eller ridende, men når myrer og vann var frosset og snødekket kunne man ferdes overalt på ski eller med slede. Bøndene var heller ikke interessert i kjøreveier fordi kjøretøy med hjul ikke var vanlig, sleder ble på 1700-1800-tallet brukt også på barmark. De norske hestene tok seg godt frem også der veien bare var en sti eller en steintrapp. Omkring 1800 ble kjøretøy med hjul stort sett bare brukt i og omkring de største byene, samt langs hovedveien mellom Christiania og Trondheim. På Østlandet ble markedene tradisjonelt avholdt i februar-mars da det var lett å ta seg frem.
Arbeidet begynner
Som veisjef for hele Østlandet ga Peder Anker i 1792 den unge løytnant Johan Jørgen Krohn i oppdrag å lede arbeidet med den østfjellske delen av den nye den bergenske kongeveien mellom Christiania og Bergen. Møllerup ledet arbeidet på Valdressiden 1789-1792. Anleggsarbeidet gikk over et stort område fra Randsfjorden, via Etnedal, over åsen til Fagernes, langs Vangsmjøsa og helt til stiftsgrensa på Filefjell. På det meste hadde Krohn 25 soldater og over 100 utkommanderte bønder i arbeid. Anleggsarbeidet ble stort sett bare utført i den snøfrie tiden mai/juni til september/oktober.
Arbeidet på vestsiden ble ledet av Wilhelm Jürgensen, også han offiser. Jürgensen bodde stort sett på Maristova mens arbeidet pågikk og Hammer Rikke bygde ny Maristove i 1791-1792 med eget rom kun til bruk for kongen. Generalvegmester Christopher Johannes Hammer sto bak prosjektet fra vestsiden. Hammer var generalvegmester i Bergen stift fra 1787. Jürgensen hadde omkring 50 mann i den militære kommandoen. Anlegget av den nye veien var en stor ekstra belastning for bøndene i Lærdal blant annet fordi veiarbeidet falt sammen med onnearbeid på gårdene og de uteble ofte fra arbeidet. Jürgensen brukte stokkepryl og ila bøndene bøter. På vestsiden var det tre vanskelig partier: Raugaldene i den trange dalen mellom Maristova og Borlaug, nedenfor Borgund stavkirke og i Galdene. I Raugaldene ble veien lagt på stokker over et svaberg. Mellom stavkirken og Husum ble veien flyttet fra «Sverrestigen» til et trangt og bratt skar kalt Vindhella. Gjennom Galdene mellom Husum og Seltun ble veien over flere kilometer lagt gjennom ur og over svaberg. «Gald» eller «galde» er et dialektord trolig med opphav i norrønt og betyr smal vei, klippevei eller fjellvegg.
Trasé
Da traseen gikk over Mureklopphaugen var Jotunheimen synlig fra veien. Sommeren 1819 reiste Wilhelm Maximilian Carpelan over Filefjell og hans akvarell Utsikt fra Murklopphøgda på Filefjell mot nord er trolig den første kunstneriske avbildningen av det vi i dag kaller Jotunheimen.
Voss til Gudvangen
Fra Bergen gikk veien via Voss og videre ned Stalheimskleivi til Nærøydalen, og dalen ut til Gudvangen.
Ny kjørevei gjennom Stalheimskleivi var ferdig i 1849. Opp til 1000 mann skal ha arbeidet på Stalheimskleivi på det meste. Henrik Christian Finne ledet arbeidet med utbedringer i Vindhella og Galdene, Stalheimskleivi, og veien over Hemsedalsfjellet.
Vindhella og Galdene
Ved Borgund stavkirke sperrer åsryggen Klanten dalbunnen og Lærdalselvi går i et gjel i en stor slyng rundt. Rundt Klanten på øst- og sørsiden går den såkalte Sverrestien. Stien går over engen bak kirken og stiger oppover åsen til gården Tråo. Det tidligere bare fjellet har vokst til med skog og kratt. Navnet Sverrestien kommer av kong Sverre som skal ha gått der da han reiste ned Lærdal i året 1177. I 1793 ble kongeveien lagt gjennom det bratte skaret Vindhella på den andre siden av Klanten. Veien fra 1793 var svært bratt med stigning 1:4 og var derfor ikke brukbar for hest og vogn. Eidsvollsmennene som reiste gjennom Vindhella i 1814 bemerket at hesten så vidt klarte å trekke den tomme karjolen opp bakkene.
På Husum mellom Vindhella og Galdene ble det satt opp skysstasjon i 1834.
I 1840-årene ble ny vei anlagt i slynger på høye murer gjennom Vindhella for å redusere stigningen, en til da uprøvd byggeteknikk i Norge. Veien fra 1793 er synlig der den ikke er dekket av den senere generasjonen veikonstruksjon. I 1872 ble sprengstoff tatt i bruk i veibygging og en ny trasé anlagt langs elven, der fylkesvei 630 går. Traseen fra 1872 ble brukt som hovedvei til Borgundtunnelen og Seltatunnelen åpnet i 2004, da den ble fylkesvei 630.
Mureklopphaugen
Mellom Kyrkjestølane (Sankt Thomaskirken på Filefjell) og Maristova gikk 1793-veien over Murklopphøgda. Prinsippet den gangen var at veien skulle gå i rett linje og fra dalbunnen vest for kirken er traseen fortsatt synlig som en rett strek opp bakkene. Mellom Maristova og veiens høyeste punkt på 1250 m.o.h. følger også traseen rette linjer selv om det førte til bratte partier. Maristova var også statlig og ble i 1847 kjøpt av driveren som hadde plikt til å føre posten, holde stasjonen, holde veistakene vedlike og kjøre snøplogen. Bøndene hadde ikke lov til å overnatte i Maristovas hovedbygg som var forbeholdt reisende utenfor bondestanden. Mellom Maristova og Borlaug er det en høydeforskjell på 400 meter over 8 kilometer veilengde. Mellom Borlaug og Borgund stavkirke er dalbunnen flat og traseen er delvis dekket av E16.
Fra 1843 ble traseen mellom Maristova og Kyrkjestølane lagt gjennom Smeddalen langs Smeddalsvatna. I dag går E16 også gjennom Smeddalen, noen steder i samme løp som Bergenske, og noen steder ved siden av. Over Mureklopphaugen står Kongevegen uberørt og ligger omtrent som da den ble bygget mellom Kyrkjestølane og Maristova.
Ved stiftsgrensa, nær veiens høyeste punkt, ble det med stor kostnad og anstrengelse reist en støtte etter at veien var ferdig. Stifsstøtta kostet til sammen 245 riksdaler, omtrent det samme som tre års budsjett for Filefjellsvegen. Den er laget av marmor fra Lier (som også leverte marmor til Marmorkirken i København), men utformet og gjort ferdig i København. Støtta måtte skjæres i flere deler før den ble fraktet til fjells. Stiftsstøtta (eller stiftsdelesteinen) ble i 1932 flyttet til bilveien nede i Smedalen og i 1973 flyttet tilbake til det opprinnelige stedet ved stiftsgrensen.
Valdres
Mellom Christiania og Slidre gikk traseen gjennom brede, skogkledde bygder. Fra østsiden gjorde fjellet seg gjeldende ved Øylo skysstasjon i Vestre Slidre. Mellom Øylo og Syndrol sperret det bratte fjellet Hugakollen. Mellom Øylo og Hemsing bro (Vang ysteri på neset) snirklet veien seg gjennom en bratt ur. Mellom Hemsing bro og Syndrol i Vang gikk den opprinnelige traseen oppover fjellsiden og over åsen, ifølge Skoug ble veibanen noen steder lagt på trestokker boltet til berget. Telefonstolper står langs veibanen som er bevart etter at kjøreveien ble lagt på ny horisontal trase langs innsjøen. Mellom Eidsfossen (ved Vangsmjøsas øvre ende) og Grihamar/Skogstad gikk 1793-veien på vestsiden av Strondafjorden. Skogstad var siste skysstasjon på østsiden og et hotell ble reist rundt 1880 på grunn av stor trafikk. Ifølge Skoug krysset kongeveien fra 1793 broen og gikk over jordene til Skogstad og gjennom gårdstunene. I 1840-årene ble ny vei anlagt på sørsiden (høyre side) av elven fra broen ved Skogstad til Varpe bro, denne veibanen er intakt og telefonstolper markerer traseen mens den veibanen fra 1793 stort sett er borte. Fra Skogstad på 580 m.o.h. var det en lang stigning til Otrøvatnet på omkring 1000. Vannskillet mellom Østlandet (Drammensvassdraget) og Vestlandet (Lærdalsvassdraget) går rett vest for Otrøvatnet mellom Nystuen og Thomaskirken.
Nystuen skysstasjon er kjent fra år 1627 (etablert før kongeveien) og ligger 17 km fra Skogstad. Bebyggelsen på Nystuen brant i 1958. En bygning fra 1807 er bevart på Valdres folkemuseum. Nystuen var statlig eiendom til 1830 da den ble kjøpt av driveren som fikk plikt til å opprettholde gjestgiveriet, holde hester og stake veien om vinteren.
På slutten av 1800-tallet ble trasen i Kvamskleiva lagt horisontalt langs Vangsmjøsa. Veien ble sprengt inn i det bratte berget. Arbeidet tok to år og fire arbeidere mistet livet. Denne horisontale veien var så smal at biler ikke kunne møtes og det ble innført timekjøring gjennom Kvamskleiva.
Traseen for stamveien til Bergen er i seinere år flyttet fra Etnedal og langs Randsfjorden til Begnadalen og langs Sperillen.
Granavollen til Oslo over Nittedal
Fra Granavollen på Hadeland gikk hovedtraseen mot Oslo om Nittedal over Harestua og til Grorud, hvor den møtte Den trondhjemske kongevei.
Arbeidet med vegen over Bjøråsen i Lillomarka ble påbegynt i 1793 med utkalte militære mannskaper og pliktarbeid fra bøndene, og i 1799 var arbeidene ferdige. Fra Grorud går veien nordover langs østsiden av Alnaelva, tar av rett opp i Åsen og går forbi Steinbruvannet. Et sted nær Skytta i Nittedal har veien en svær muroppbygging der den krysser en bratt tverrdal. I 1804 ble traseen gjennom Nittedal og Hakadal utbedret. "Den Bergenske vei" fra Grorud til Nittedal over Bjøråsen i Lillomarka ble rotelagt i 1795.
Etter at veien over Krokskogen var satt i brukbar stand i 1804, overtok den mye av trafikken, og i 1826 overtok den også den formelle hovedvei-statusen. Etter 1850 ble veien omlagt som Hadelandschausséen, og krysset der den tok av fra Trondheimsveien flyttet øst til Gjelleråsen.
H.O. Christophersen regnet den gamle Bergensveien over Bjøråsen til Markerud i Nittedal er blant de best bevarte traseene av kongeveier i Oslos nærområde, til tross for at den er skjemt av anleggsarbeid og tømmerkjøring. Første stykke av veien heter i dag Bergensveien. På Nittedal-sida følger den blant annet traseen til langs Skyttaveien, før den forsvinner under eksisterende vei og andre landskapsendringer langs Hadelandsveien av Riksvei 4 fram til Rotnes, hvor den krysser Nitelva over Haug stenhvelvsbru, nå Rotnes bru, og forsetter langs Gamleveien (Fylkesvei 1538) til Bjørnholt. Ennå står det en steinhvelvsbru fra 1804 ved Spenningsby. Ved Fugleåsen krysser vegen riksveien og fortsetter vest for åsen som Fuglesåsveien, før den igjen forsvinner inn under Riksvei 4.
På Hadeland er traseen til den gamle kongevegen merket og tilrettelagt for fottur.
Granavollen til Oslo over Ringerike
Fra Gamlebyen følger veien stort sett Pilegrimsledens alternativ for Gudbrandsdalen vest. Det tar utgangspunkt i Mariakirkens ruiner og går over Grünerløkka, krysser Akerselva ved gangbroen ved Kuba, og videre Telthusbakken opp til Gamle Aker kirke. Dette sammenfaller med Jens Nilssøns beskrivelse. Hans vei er nå ikke lett å følge videre, men Pilegrimsleden har skiltet en rute over Bislet og Majorstua over Frognerparken – Skøyen – Bestum – Sollerud – Lilleaker. Her krysser den Lysakerelva ved Granfoss. Jens Nilssøn nevner en bruovergang kalt Faabroe, antakelig et stykke nedenfor dagens gangbru. Pilegrimsleden går herfra nordover mot Voll, og deretter vest over Grav og Hosle. Biskopen la veien om Jar før han kom til Voll, så tok han av ved Grav og dro noenlunde rett vestover til Haslum kirke der presten ventet på ham. Fra Haslum går Pilegrimsleden nordover forbi Øverland til den møter Ankerveien, som den følger videre mot nordvest. Sannsynligvis har Jens Nilssøn fulgt noenlunde samme rute. Ved Toppenhaug tar veifaret av fra Ankerveien, og nordvest forbi Skollerud og Burud opp østsiden av Lommedalen. Ved Kirkeby går den over dalføret over Jonsrud og derfra over Krokskogen på skogsveien via Midtskogen og Bruløkka til Kleivstua. Herfra går den beryktede Krokkleiva ned til Sundvollen. Herfra var det skyss med fergemann over Kroksund. Den gamle veien går over Gjesvalåsen, der Pilegrimsleden tar av vestover mot Bønsnes. Kongeveien går nordover og slutter seg til traseen for dagens E16, forbi Stein og Halvdanshaugen over Steinsletta til Hønen. Her kommer Pilegrimsleden igjen inn på veien, og den tar av nordøstover mot Klekken på Rv241. Veien går videre via Stavhella og tar det gamle veifaret og går videre vest for riksveien, skiltet som Pilegrimsleden etter ca. 500 m, på gårdsveier mot Sætranggårdene og videre forbi Haug kirke fram til Askelsrud. Her er traseen dyrket opp, og en må ta gårdsveien opp til riksveien, og følge den videre.
Krokskogen er omtalt i forbindelse med Magnus Lagabøtes reise der i året 1276. Fra middelalderen til 1860 var traseen over Krokskogen veien mellom Oslo/Christiania og Ringerike. På 1800-tallet ble den omtalt som «den nye bergensvegen» og veien over Hadeland ble tidligere regnet som Bergensveien. Veien mellom Bærum og Ringerike over Krokskogen fikk status som kongevei på 1790-tallet. Traseen ble omkring 1800 lagt gjennom Sørkleiva. Peder Anker var både veisjef for Østlandet og innehaver av Bærums Verk med tilliggende skoger. Anker hadde derfor interesse av at veien var i god stand. Anker hadde også store skogeiendommer i Valdres og Land. Krohn, som også ledet anlegget over Filefjell, bestyrte tømmerforretningen for Anker. Ved Sundvollen sto milestein som markerte fire mil fra Christiania. Krokkleiva hadde status som hovedvei til 1860. Mellom Sundvollen og Kroksund var det ferje til omkring 1800 da det ble bygget steinbro ved Sundøya. På Sundvollen var det skysstasjon fra 1600-tallet. Med kongeveien ble det turisttrafikk til Ringerike og Kongens utsikt ble et kjent sted. Kunstnere som J.F.L. Dreier, Wilhelm Maximilian Carpelan, J.C. Dahl, Catharine Kølle og Johannes Flintoe besøkte området. Henrik Wergeland omtalte i Dalvise (1841) «Kleivens svimlende Portal!» I 1860 ble hovedveien flyttet til Sollihøgda. Ved Åsbygda skole tar traseen av fra riksveien og følger Gamleveien i rett linje øst for denne ca. et par kilometer før den igjen kommer inn på riksveien. Herfra følger riksveien kongeveitraseen gjennom Jevnaker, og videre langs østbredden av Randsfjorden til Sløvika. Her tar ruten av til høyre, omtrent rett nord gjennom et vakkert og variert landskap opp mot Velogårdene. Her dreier veien stadig mot øst og videre til Falang. Her tar den av rett østover, og går som gårdsvei til tunet på Gamkinn. Her gikk veien opprinnelig diagonalt over dalen til Gamme, men her er det fulldyrket i nyere tid. Følg veien videre fram til Gammeveien (Fv35) og opp på bakkekammen nordenfor. Der ligger et stort gravfelt fra jernalderen langs toppen av åsen. Gammeveien videre fører ned til Helgumsdalen og Fv33. Opprinnelig trasé har gått rett fram til eksisterende Vollgutua, som fører rett opp til Granvollen. Granvollen ligger i dag i Gran kommune i Hadeland i Opplands fylke.
Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning
Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning (NILF) var et statlig forskningsinstitutt tilknyttet Landbruks- og matdepartementet. NILF hadde hovedkontor i Oslo og distriktskontor i Bergen, Trondheim og Bodø. NILF var organisert som forvaltningsorgan med særskilte fullmakter. Instituttet ble ledet av en direktør og et styre som besto av syv medlemmer. Styret var oppnevnt av Landbruks- og matdepartementet. Instituttet ble dannet ved sammenslåingen av Norges landbruksøkonomiske institutt (NLI) og Budsjettnemnda for jordbruket (BFJ) 1. januar 1986.
NILF ble erstattet av Norsk institutt for bioøkonomi fra 1. juli 2015.
Arvernerne
Arvernerne (latin: Arverni) var en gallisk folkegruppe eller stamme. Stammen holdt til i dagens Auvergne i Frankrike, som henter sitt navn fra arvernerne. Som en av de mektigste stammene i antikkens Gallia sto arvernerne flere ganger mot romernes ekspansjon inn i området. Deres viktigste høyborg var Gergovia, nær dagens commune Clermont-Ferrand.
Gallerkrigene
Arvernerne kom til å spille en viktig rolle under gallerkrigene, utkjempet av Julius Cæsar fra år 58-51 f.Kr. I begynnelsen forsøkte arverniske adelige å unngå å konfrontere Cæsar ved hans første tokt inn i Gallia. Romerne henrettet lederen Celtillus, i et forsøkt på å sikre herredømme over alle gallere. I år 52 f.Kr. samlet Celtillus' sønn, Vercingetorix, hans støttespillere for å ta opp kampen mot romerne, men ble fordrevet fra Gergovia av de adelige – blant annet hans onkel Gobanitio. Han begynte deretter å samle en stor hær i landet, og vendte tilbake byen hvor han kastet ut sine motstandere, og ble erklært konge. Da dette var fullført opprettet Vercingetorix en allianse med minst 15 gallerstammer, og ba om at stammehøvdingenes sønner skulle være med ham for å vise deres troskap. Han ledet så majoriteten av gallerne i slaget ved Gergovia mot Julius Cæsar, og hans kavaleri gjorde stor skade ved å jakte ned de romerske troppene. Etter Julius Cæsar redde halvparten av sine legioner, og mottok forsyninger fra andre gallere, dro han lengre nord for å møte svakere motstand. Vercingetorix ble beseiret av Cæsar i slaget ved Alesia, etter flere måneder som legionærene hadde brukt på å bygge militærutstyr for å stanse de galliske soldatene. Etter flere uker med støtte fra de vestgallerne, som sendte store hærer for å hjelpe Vercingetorix, var gallerne nær å samles to ganger før solnedgangen. Da de vestgalliske stammene bestemte seg for å dra, overga Vercingetorix seg for å redde folket i Alesia.
Arvernernes områder, og over 75 prosent av gallerne (allierte og undersåtter av avernerne og Vercingetorix) ble så inkorporert i det romerske imperiet, noe som tredoblet størrelsen av skatteinntekt, og befolkning.
Budsjettnemnda for jordbruket
Budsjettnemnda for jordbruket (BFJ) er et norsk statlig organ opprettet ved kongelig resolusjon av 18. juni 1948. BFJ har som hovedoppgave å legge frem materiale som kan danne grunnlag for vurdering av jordbrukets økonomiske stilling, først og fremst til bruk under de årlige jordbruksoppgjørene. I tillegg har nemnda enkelte oppgaver som ikke har sammenheng med jordbruksforhandlingene.
Nemnda er sammensatt av partene i jordbruksoppgjøret, det vil si Landbruks- og matdepartementet, Finansdepartementet, Klima- og miljødepartementet, Norges Bondelag og Norsk Bonde- og Småbrukarlag, samt nøytrale representanter fra Statistisk sentralbyrå og lederen av BFJ.
Villacarrillo
Villacarrillo er en by og kommune i det sørøstlige Spania, i provinsen Jaén. Kommunen har 10,545 innbyggere (2021).
Ecuador under Panamerikanske leker 1951
Ecuador under Panamerikanske leker 1951. Ecuador deltok i de første Panamerikanske leker som ble arrangert i Buenos Aires mellom 25. februar og 3. mars 1951. Ecuador kom på niendeplass med en gull- og en bronsemedalje.
Hattfjelldal
Hattfjelldal, på sørsamisk Aarborte, er en kommune på Helgeland i Nordland. Den grenser i nord mot Hemnes, i vest mot Grane og Vefsn, og i sør mot Røyrvik kommune i Trøndelag. I øst ligger Sverige (kommunene Storuman og Vilhelmina i Västerbottens län). Hattfjelldal ble en del av forvaltningsområdet for samisk språk 1. juli 2017.
Kommunen har administrasjonssentrum i tettstedet Hattfjelldal, som har innbyggere per 1. januar. Her ligger også Sameskolen, som gir opplæring i sørsamisk språk. Skogbruk og landbruk er de viktigste næringsveiene i kommunen. Den største industribedriften er sponplatefabrikken Arbor. Kommunen har riksveiforbindelse til Sverige og til Trofors.
Geografi
Store deler av kommunen består av skog- og fjellområder. Kommunen har fått navn etter fjellet «Hatten». Størsteparten av Norges nest største innsjø, Røssvatnet, ligger i kommunen. Andre innsjøer er Krutvatnet, Elsvatnet, Daningen og Unkervatnet
Geologi
Berggrunnen tilhører Seve-Köli-komplekset i Sverige, som består av to grupper av skifre hvorav den underste fører marmor (Pieske kalk). Regionalt ligger dette innenfor en kaledonsk provins som dekker det meste av Nordland unntatt Lofoten. I sør går Hattfjelldal-bergartene over i skyvedekkene som tilhører Grongfeltet.
Historie
Hattfjelldal var opprinnelig en del av Vefsn, men ble utskilt som egen kommune i 1862. Fjell- og skogsområdene var opprinnelig bosatt av samer. Fra midten av 1800-tallet begynte nybyggere å etablere gårdsbruk i distriktet, noe som gjorde at beiteområdene til samene ble redusert.
Under 2. verdenskrig bygget tyskerne en flyplass i kommunen samt en bunker ved Finnmomyren. Allerede før krigen var det flyaktivitet i Hattfjelldal da man brukte slettene ved sentrum som landingplass. Under 2. verdenskrig ble landingsforholdene forbedret og etter krigen fikk flyplassen betongdekke som gav den det utseendet den har i dag.
Turistnæringen og kommunen har i mange år brukt ordspråket, «Ta Hatten av for Hattfjelldal»
Hattfjelldal prestegjeld
Hattfjelldal prestegjeld var et prestegjeld i Indre Helgeland prosti i Sør-Hålogaland bispedømme i Nordland.
Prestegjeldet ble opprettet ved kongelig resolusjon av den 3. august 1859 og var tidligere et kapellsogn underlagt Vefsn prestegjeld.
Det har vært kapell i Hattfjelldal siden omkring 1730.
Prestegjeldet ble faset ut i forbindelse med omstruktureringene i Den norske kirke på 2000-tallet.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted var planlagt å være Fjellfolkets hus. Dette bygget ble reist i 2016 med offisiell innvielse i mai 2017. Kommunens tusenårstre, en hengebjørk, ble plantet foran bo- og servicesenteret. I tillegg ble det plantet tusenårstrær ved alle kommunens tre skoler. Dette ble gjort i samarbeid med Det norske hageselskap og Fylkeslandbruksstyret.
Flyklubb
Hattfjelldal har en aktiv flyklubb som bruker flyplassen som ble bygd under krigen.
Lov om almueskolevæsenet
I 1827 kom den første Lov angaaende Almue-Skolevæsenet paa Landet. Denne loven anga i §15 at barn var skolepliktige «fra det fyldte 7de, eller, hvor Omstændighederne lægge Hindringer i Veien for at Børnene i denne Alder søge Skolen, fra det fyldte 8de Aar, indtil de confirmeres». Det var kirkens folk, primært kirkesangeren, som skulle være lærer (skoleholder). Dette kunne gå på omgang i distriktene, «saaledes at hele Præstegjeldets Ungdom i det mindste 3 eller, hvor dette maatte findes ugjørligt, 2 Maaneder om Aaret kan vorde underviist» (§6).
Skoleforholdene var lenge mye dårligere i byene enn på landet. Med Lov om Almueskolevæsenet i Kiøbstæderne av 1848 ble skolen i byene mer ensartet regulert. Det var her inntatt bestemmelser om lærernes kvalfikasjoner. Førstelærere måtte «have bestaaet den anordnede Afgangsprøve ved et af Rigets Seminarier» eller tilsvarende. Dette behøvde ikke være kirkens folk, men de kunne gjerne ha bistilling som klokker eller kirkesanger, og de måtte ansettes av biskopen. Underlærere ble ansatt av prosten. Skoleplikten var den samme som på landet.
I 1860 kom den neste Lov om almueskolevæsenet paa landet, også kjent som fastskoleloven. Der hvor den tidligere lov bare foreskrev én fast skole i hvert prestegjeld i tillegg til omgangsskole, ble nå fast skole innført som den regulære ordningen. Antallet faste skoler økte kraftig, og det ble også mange flere lærere. Formålsparagrafen i loven av 1860 er praktisk talt identisk med by-skoleloven av 1848. Loven foreskrev undervisning i 12 uker, men unntaksvis i 9 uker. Ble antallet skolepliktige barn så stort at de ikke hensiktsmessig kunne undervises av én lærer, skulle barna ifølge §3 enten deles i avdelinger med forskjellige undervisningstider, eller hjelplærere ansettes. Bestemmelsen anga uttrykkelig at også kvinner kunne ansettes som hjelpelærere.
Kvalifisering til EM i fotball 2021, gruppe A
Kvalifisering til EM i fotball 2021, gruppe A begynte 22. mars 2019 og ble avsluttet 17. november 2019.
Kamper
Kampoppsettet ble offentliggjort samtidig med at gruppene ble trukket. De ble trukket 2. desember 2018 i Dublin. Tidene er oppgitt i norsk tid med lokal tid i parentes.
Prenda clarissa
Prenda clarissa er en nyoppdaget sommerfugl som tilhører gruppen ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Utseende
En middelsstor, gråbrun sommerfugl med avrundede vinger. Oversiden er ensfarget gråbrun. Undersiden er gråbrun, med to tynne, uregelmessige, brune tverrstriper og en rekke av små øyeflekker langs ytterkantene av både for- og bakvingen.
Levevis
Denne arten lever på gressmarker over 800 meter over havet. Larvene utvikler seg sannsynligvis på gress.
Utbredelse
Arten er utbredt i Rio Grande do Sul-provinsen, Brasil.
Paul Dummett
Paul Dummett (født 26. september 1991) er en engelskfødt walisisk fotballspiller som spiller for den engelske klubben Newcastle United FC.
Sovjetunionen under Vinter-OL 1956
Sovjetunionen under Vinter-OL 1956. Femtifem sportsutøvere, førtiåtte menn og sju kvinner, fra Sovjetunionen deltok i seks sporter, alpint, langrenn, kombinert, hurtigløp på skøyter, skihopping og ishockey under Vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo i Italia. Sovjetunionen, som deltok før første gang i et OL, ble beste nasjon med sju gull-, tre sølv- og seks bronsemedaljer. Skøyteløperen Oleg Gontsjarenko var Sovjetunionens flaggbærer under åpningsseremonien.
Paul Dummett
Landslaget
Han er spilleberettiget for på grunn av sin walisiske bestefar.
Palompon
Palompon er en tredjeklasse bykommune i Leyte på Filippinene. Ifølge en folketelling fra 2000 har byen 50 754 innbyggere fordelt på 10 790 husholdninger.
Paul Dummett
Landslaget
4. juni 2014 fikk han sin første landskamp for mot Nederland.
Geography Markup Language
Geography Markup Language (GML) er en internasjonal standard for geodata. GML er et markeringsspråk som kan brukes for å modellere geodata, og angir hvordan geodata kan lagres og utveksles.
GML er utviklet (og publisert) av Open Geospatial Consortium (OGC). I tillegg har OGC samarbeidet med ISO/TC 211 om å utgi standardene ISO 19136:2007 (GML 3.2) og ISO 19136-2:2015 (GML 3.3).
Innledning
GML er et XML-markeringsspråk for geodata basert på XML Schema. Dette innebærer at GML er todelt: et GML-dokument inneholder geodata, mens et tilhørende skjema beskriver geodataene i GML-dokumentet.
I praktisk bruk har GML mange av de samme egenskapene som XML. Et GML-dokument er utvidbart (extensible), men hvis det har selvforklarenede navn på elementer og attributter, er dokumentet mulig å forstå (uten tilhørende skjema). Det er likevel grunner til å kreve skjema for GML-dokumenter:
De viktigste delene av skjemaer for GML
Spesifisering av skjemaer for GML innebærer modellering av geodata. Slik modellering gjøres ofte i Unified Modeling Language (UML), kanskje fordi ISO 19100-serien bruker UML. I GML-standardene er modellering i UML og modellering i XML Schema likestilt, og standardene inkluderer mappinger mellom UML og XML Schema.
Det skilles mellom tre grupper av skjemaer for GML: GML-skjema, GML-profil og GML-applikasjonsskjema.
GML-skjema
GML-skjema (GML schema) i standarden for GML 3.2.1 betegnelsen på XML Schema-komponentene som er definert i standarden. GML 3.3 er en utvidelse av GML 3.2.1, og selv om betegnelsen GML-skjema ikke er brukt på samme måte der, definerer GML 3.3 også XML Schema-komponenter.
GML-skjema for ulike versjoner av GML kan finnes på GML-skjemasidene til OGC. Et eksempel er (fra geometryBasic0d1d.xsd i versjon 3.2.1):
Her er Point av typen PointType, som er en subtype av AbstractGeometricPrimitiveType.
GML-profil
En GML-profil er et subsett av GML-skjema. Standardene for GML er omfattende og komplekse, og en GML-profil gir mulighet for å begrense omfanget. En GML-profil kan spesifiseres i starten av et GML-applikasjonsskjema.
GML-applikasjonsskjema
XML er utvidbart (extensible), og for GML skjer utvidelsene i hovedsak i GML-applikasjonsskjema. Mens en GML-profil innskrenker GML-skjema, kan man i GML-applikasjonsskjema spesifisere nye komponenter. Eksempler kan være bygning og tomtegrense.
GML-dokumenter i Norge
Geodata fra norske etater har tradisjonelt vært lagret i SOSI-formatet, og forskrift om behandling av offentlige arkiver krever dette. Det er likevel ventet at GML vil erstatte SOSI-formatet i framtiden.