cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Renessanse og reformasjon i Europa
Humanisme
Humanistene var på denne tiden like opptatt av gamle tekster som Pico var, men flere var skeptiske til hierarkiet hans der de beleste, og dermed de rike, ble plassert øverst. I tillegg ble Italias dominerende rolle svekket mot slutten av 1400- og begynnelsen av 1500-tallet. Erasmus av Rotterdam var en kjent filosof og kulturpersonlighet i renessansen, og han dro ikke til Italia før han ble 40. Thomas More dro aldri dit. Begge var opptatt av reform av kirken mer enn av metafysisk inndeling av åndelighet. Erasmus av Rotterdam var i tillegg til religionen, opptatt av å kritisere skikker og tradisjoner som han mente hadde beveget seg utover i det latterlige. Han var svært populær i sin samtid. More skrev den berømte boken Utopia, der han beskriver en verden som er den motsatte av vår; uten sult og fattigdom, men også en verden der uenighet og dissens var ulovlig.
Samtidig var humanistene også opptatt av dennesidige verdier på andre måter. Den tyske humanisten og filosofen Johann Reuchlin forsvarte for eksempel å ikke å brenne alle jødiske skrifter, delvis ved å utgi det ironiske verket Epistolae obscurorun virorum («Brev fra ukjente menn») der han latterliggjorde sine meningsmotstandere, i hovedsak dominikanere, og deres uvitenhet. Reuchlin var sin tids store filosof, og bare Erasmus av Rotterdam ble regnet som like stor i samtiden. Tidlig 1500-tall var en tid der parodier og satirer over samfunnet, kirkelig eller verdslig, ble utgitt i store mengder.
Humanismen var en skarp motstander av skolastikk, den kirkelige filosofien som dukket opp på 1100- og 1200-tallet. Skolastikere hadde ofte argumentert med å forstå Gud gjennom verden, mens humanister var mer opptatt av å se verden for sin egen del og også gjennom de antikke tekstene. Ved å fjerne det guddommelige også fra verdenssynet, ble blant annet befolkningen forstått for sin egen del. I tillegg ble Aristoteles, som skolastikerne og især Thomas av Aquinas hadde brukt som autoritet, ikke lenger av samme betydning blant de lærde, av hvilke det ble flere. Universelle sannheter var på vei ut, og ble erstattet av et større mangfold av filosofiske tanker og ideer.
Maktendring
Fra midten av 1400-tallet så Europa helt annerledes ut. England og Frankrike ble stadig sterkere stater, Polen utvidet seg raskt i nordøst, Det osmanske rike hadde samme utvikling i sørøst, Huset Habsburg kontrollerte svært mye av det som skjedde i Vest- og Sentral-Europa og Spania var samlet (som Castilla og Aragón i begynnelsen). Kongemakten ble stadig sterkere, både på grunn av taktiske ekteskap, adelens manglende inntekter og krigsevne som følge av pest og uår, samt smarte omdefineringer av maktstrukturen. Kongene kunne stoppe private kriger og borgerkriger, de garanterte lov og orden og kunne med hellebard og langbue (og senere kuler og krutt) redusere makten til adelsmenn og skape større likhet på slagmarken.
Frankrike
Til tross for at Frankrikes kongemakt hadde gjort store fremskritt, ble svartedauden og hundreårskrigen en svekkelse både for kongemakten og adel. Det gikk mest utover adelen, og kongen lyktes på 1300-tallet å innføre en rekke skatter som gikk direkte til ham, og ikke, som tidligere, til adelsherrene. Kongen krevde mer skatt enn adelsmennene, noe som gikk hardt utover bøndene. Bøndene selv gjorde ofte opprør, men mest mot adelen. I tillegg forsto de at adelen i liten grad kunne beskytte dem, dermed ble landsbyer, det vil si et relativt stort tettsted med felles dyrkbar jord, styrket. Det var uansett harde tider, og selv i den folkerike byen Paris og omegn ble antall boliger med ildsteder halvert fra 1300 til 1450. Begrensninger i antall bønder, en gradvis overflytting av skatter til kongen og bondeopprør var alle klart svekkende for adelen. Dermed ble føydalismen til slutt så vanskelig å gjennomføre at den sakte ble avviklet. Adel og geistlige unngikk skatt mot at de frasa seg sin selvstendige politiske rolle – for kirken var dette en formalitet ettersom de allerede hadde gjort det. Også økonomisk måtte adelen begrense seg til foretak som passet til adelighet. Handel, for eksempel, ble nå mer en beskjeftigelse for borgerne. I tillegg ble bøndene i stadig større grad selveiende, slik at adelen satt igjen med stadig mindre påvirkningskraft.
Da Jeanne d'Arc og kong Karl VII fikk snudd i krigen mot England og samlet Frankrike, var det dermed kongemakten som sto sterkest. Etter krigens slutt i 1453 lyktes det Karl VII å styrke kongemakten ytterligere. I 1461 tok Ludvig XI over som konge av Frankrike. I de 22 årene han var konge lyktes han å samle Frankrike gjennom å bekjempe bandittgrupper, bygge opp den kongelige hæren og å beseire opprørske adelsfolk. Han innførte de facto enevelde. Han spilte også på kaoset fra fortiden da han en eneste gang innkalte Stenderforsamlingen. Ved å minne stenderforsamlingen på kaoset og anarkiet før han tok over, fikk han dem til å tillate ham å styre uten deres innblanding i fremtiden. En tredje grunn til at kongen styrket makten var utviklingen av skytevåpen med krutt som gjorde at adelen ikke lenger var klart overlegen på slagmarken. En av grunnene til at kongen lyktes i å bli sterk militært, var at han brukte deler av inntektene sine på å skaffe seg et artilleri og en stående hær av leiesoldater. Dermed hadde kongen både formell og reell makt, basert på en sterk hær. Likevel hadde adelige mye lokal makt, og kongen måte fortsatt forhandle om å øke skatter. Kongen fikk økt makt, men det var ikke et stabilt system. De borgerne som tjente nok penger, kjøpte seg en adelstittel. Slik var de rike alltid fritatt fra skatter, og inntektene til staten forble små. Selv om Frankrike ble en stormakt, var det en stat på leirføtter, noe som ble tydelig på slutten av 1700-tallet.
Kongen fortsatte å ha kontroll over stadig større deler av Frankrike. I 1516 ble for eksempel kong Frans I enig med pave Leo X (for øvrig en Medici) om at så lenge paven fikk penger av den franske kirken, skulle kongen utnevne biskoper og abbeder. Den statlige kontrollen over Frankrikes kirke var så stor at de franske kongene ikke så noe behov for å forholde seg til protestantismen. Tradisjonelt ble protestantismen støttet av opplyste adelige, men ettersom adelen i Frankrike var svekket, var det ikke spesielt god grobunn for protestantene. Frankrike var på den tiden i krig flere steder i Italia, bare delvis med suksess. De lyktes i ti år i målet om å få kontroll over Kongeriket Napoli, men i 1505 ble de drevet ut. Milano hadde de lenger, men i 1522 ble de drevet ut der også.
England
Hundreårskrigene hadde svekket kongemakten i England, og adelen sto langt sterkere der enn den gjorde i Frankrike. Til gjengjeld sto bøndene markant svakere. England hadde en sterk klasse med selveiende landeiere: disse var ikke enkeltstående bønder, men store godseiere, noen adelige, andre ikke. Kongemakten hadde tidligere lyktes i å skattlegge eksport av blant annet ull og skinn, noe som begrenset antall eksportører og antall utsalgssteder til én av hver. Franske områder ble tapt, bortsett fra byen Calais, som forble engelsk til 1558. Dermed fikk også den økonomisk viktige gruppen The Company of the Merchants of the Staple (staple er et synonym for monopol), som holdt til der, og langt på vei kontrollerte ullhandelen med Europa, fortsette. Økonomien var langt på vei en pengeøkonomi, og handelsstanden fikk en tidlig form for merkantilisme allerede på slutten av 1300-tallet. Landsbyer ble også styrket i England og hadde pengeøkonomi fra tidlig av. Føydalismen ble erstattet av en mer økonomisk form for kontrakt mellom bønder og jordeiere, slik at jordeierne ikke eide menneskene på jordlappen, men bare jordlappen. Slik var England langt på vei et tidligkapitalistisk land.
Pandemien svartedauden, hundreårskrigen og de påfølgende skatteøkningene samt støtte til Wyclif-bevegelsen skapte bondeopprør sent på 1300-tallet. Dette medførte at bøndene, som var vel beleste og opplyste, fikk fjernet skattene og ta del i fordelene som kom etter den brutale reduksjonen av mennesker etter svartedauden, det vil si etterspørsel etter arbeidskraft. Adelen måtte se seg om etter andre inntektskilder, og den mest åpenbare var den som krevde færrest mulig mennesker og som ga mest mulig avkastning for minst mulig investering: saueull. Adelen satset mye på å produsere ull som allerede var et vel etablert næring. På 1400-tallet fikk de tak i flamske vevere og satte ut ullproduksjonen til landsbygdene for å omgå laugsreglementet, brukte vannkraft og betalte dermed mindre for produksjonen. Ved å bruke bondekoner og andre som vevere, begynte også britene å produsere, som i Flandern, foredlede tekstilvarer. Råull gikk ned i pris og ullvarer gikk opp. Dette var viktig fordi ferdigproduserte ullvarer ikke ble inkludert av staple-systemet, og fordi det lønte seg å fremstille ferdigvarer. Mellom 1361 og 1490 ble eksport av råull redusert til en tredjedel, mens eksporten av tøy ble firedoblet i samme periode. England ble utover 1400- og tidlig 1500-tall den dominerende produsenten av tøyer. Landet produserte mer enn hanseatene og norditalienerne til sammen. Særlig var handelen med Antwerpen stor i denne tiden. Denne proto-industrielle arbeidsmåten ble viktig for England de nærmeste tre hundre årene. .
Da den dyktige soldatkongen Henrik V døde i 1422, tok hans sønn Henrik VI over, men han var sin far underlegen, både politisk og militært. Frankrike bekjempet engelske tropper og drev dem vekk fra fastlandet. Mange tvilte dermed på Henrik VIs evner. Dette gjaldt særlig Richard Plantagenet, 3. hertug av York. Richards «hvite roser», etter våpenskjoldet til hertugen, sloss mot de lojale troppene til Henrik VI, de «røde roser», etter våpenskjoldet til Lancaster. Krigen, kalt rosekrigene, varte til 1485. Det så ut til at krigene skulle slutte i 1471 da Richard av Yorks sønn Edvard beseiret Henrik VIs styrker, fengslet ham og selv ble kronet til konge. Edvard styrte frem til 1483. Hans to sønner skulle overta, men i mellomtiden styrte Richard III, helt til han to år senere ble drept i slaget ved Bosworth Field. Fra da av var Henrik VII konge. Han var opprinnelig av Lancaster-familie, om enn langt ute i slekten. For å skape balanse giftet han seg med datteren av Edvard IV, og fikk dermed en viss legitimitet ved å forbinde familiene. Det nye dynastiet ble med dette Tudor og ikke Lancaster eller York. Riksvåpenet hadde begge rosene i seg.
Under Henrik VII ble det fred i England, og selv om han brukte sin nyvunne makt til å styrke kongemakten på bekostning av adelen og tredjestanden, var han populær. Han fikk fjernet private hærer slik at borgerkrig ikke skulle kunne skje igjen. Han satte opp en egen rettssal i det såkalte Stjernekammeret, der eiendomstvister skulle avgjøres. Selv om kongen misbrukte domstolen for å øke makten var den mer forutsigbar enn tidligere løsninger. Henrik VII var selv gjerrig og lite interessert i å øke skatter eller å gå til krig. For å tjene penger oppmuntret han til produksjon av tøy til eksport som han selv skattla. I tillegg bygget han opp en sterk handelsflåte, noe som gjorde både de adelige som satt i Parlamentet (etter 1445 var det ikke lov for verken storbønder, yeomen, eller folk av lavere rang å sitte der) og kongen selv fornøyd. Adelen hadde blitt noe stagget av Henrik VII, men de hadde skaffet seg stor lokalpolitisk makt etter at de tok over som juridisk overhode som «fredsdommer».
Spania
I motsetning til de andre stormaktene, var ikke Spania et enevelde, og det var ikke ett rike. Selv om begrepet «Spania» eksisterte, og det betydde den delen av Den iberiske halvøy som ikke var Portugal, var ikke Spania samlet på noen måte. De spanske områdene var en rekke selvstendige kongedømmer som ble stadig færre. På 1400-tallet ble de redusert til to: Castilla og Aragon. Disse ble til i en personalunion mellom Ferdinand av Aragnon og Isabella av Castilla. Det var lite felles-spansk følelse innad, blant annet var språkene i Castilla og Aragón forskjellige, og de hadde forskjellige styresett. Slik var i lang tid unionen en ren personalunion der landene beholdt sin selvstendighet, om enn navnet Spania dukket opp som et begrep allerede tidlig på 1500-tallet. Fellesskapsfølelsen bestod av at de to rikene felles hadde bekjempet muslimenes innflytelse i områdene og de hadde felles tilhørighet til en spansk-katolsk kirke.
Kirkens samlende funksjon ble tydelig. I 1478 lyktes det dronning Isabella å overtale paven til å gi tillatelse til å starte en kongelig inkvisisjon. Dette ble senere fulgt av at Spania fikk overdratt mesteparten av pavens makt til den spanske kirken. Inkvisisjonen skal ha tatt livet av 2000 mennesker under Tomás de Torquemada, den første storinkvisitoren. Tallet på drepte under hele Den spanske inkvisisjonen (som varte til 1834) diskuteres stadig: Påstander om at antall drepte var mellom 30 000 og 300 000 er blitt imøtegått og historikere har sagt at tallet kan være så lavt som 1250. Foranledningen for inkvisisjonen var i hovedsak negative holdninger til jødene og muslimene blant kastiljanere og aragonesere. I 1473 var det flere voldelige opptøyer, delvis påvirket av propaganda fra tiggerordener og suksessen med å tvangskonvertere jøder og muslimer til kristendommen. I 1492, da Spania ble samlet etter at Granada falt, fikk jøder ved Alhambra-dekretet valget mellom å konvertere eller å forlate landet med fire måneders frist – og da uten å få med seg sine eiendeler. Av dem ble 180 000 først slaver, så tvangskonvertert i Portugal og brukt som unnskyldning til å få en inkvisisjon også der. De sefardiske jødene som forlot Den iberiske halvøy slo seg ned i hele Middelhavsområdet (Nord-Afrika, Det osmanske riket), noen reiste til Nederland og Nord-Tyskland. Spania på sin side ble fortsatt samlet på kristent grunnlag, noe som inkluderte en rasistisk politikk som het limpieza de sangre - blodets renhet. De som skulle få posisjoner i det offentlige måtte bevise at de ikke hadde ikke-kristent blod i årene. Kort etter erobringen av Granada, og samtidig med fordrivelsen av jøder og muslimer, utrustet Isabella og Ferdinand en ekspedisjon til India (som skulle seile mot vest) under ledelse av Christofer Columbus.
Det spanske kongerikets største trussel var Frankrike. Frankrike erklærte ikke alltid krig, men de hadde vedvarende interesse for landet i sør. Løsningen ble lik den i Østerrike, det vil si å gifte bort sine barn strategisk. Det spanske kongeparets eldste datter giftet seg med Manuel I av Portugal, og deres to andre barn, Juan og Juana, giftet seg inn i Habsburg-slekten, og yngstedatteren Katarina giftet seg med Henrik VIII.
Spania ble også sterkt på grunn av at Ferdinand og Isabella startet en trend som skulle perfeksjoneres av oldebarnet Felipe II, nemlig kompetente rådgivere. Ved å utvide sitt personlige råd, kunne de både ta kontroll over oppgaver som tidligere var administrativt og geografisk vanskelig å styre via rådgivere som var nære dem. Dermed ble de godt informert om hva som skjedde og hva som burde gjøres. Adelige mistet dermed mye makt, ettersom rådet ofte besto av enten lavadelige eller ikke-adelige med god utdannelse. For å hindre adelige med ambisjoner om opprør, hadde de en stående hær.
Floresorchestia australis
Floresorchestia australis er en art i slekten Floresorchestia innenfor tangloppefamilien av ordenen Senticaudata, som inngår i gruppen av amfipoder.
Renessanse og reformasjon i Europa
Italia
Italia utviklet seg vesentlig anderledes enn resten av Europa. Det var aldri spesielt føydalt, og i 1450-årene bestod Italia av mange småstater styrt av mektige familier som satset på handel heller enn jordbruk. De mektigste etter 1450 var Sforza i det militaristiske Hertugdømmet Milano og Medici i bank- og handelsimperiet i Firenze. Det både militaristiske og handelsfokuserte Venezia hadde ikke en enkelt dominerende familie, men det var noen få familier som hadde fordelt kontrollen seg imellom. I 1454 gikk Venezia og Milano sammen om Lodi-avtalen, som sikret fred mellom de to byene. Året etter ble det en samarbeidsavtale mellom Napoli, Kirkestaten, Firenze, Venezia og flere andre store og små byer og hertugdømmer om å stå sammen mot invaderende styrker fra islamske land. De to avtalene var med på å skape fred i Italia i 50 år. Italienske bystater ansatte etter hvert representanter hvis oppgave var å hente inn nyheter og rykter utenfra, og holde god tone med områder de ønsket å ha gode relasjoner til. Slik startet trenden med ambassadører fra de italienske bystatene.
Samoa under VM i friidrett 2019
Resultater
Samoa er påmeldt med to deltakere:
Frankrike under VM i friidrett 1991
Frankrike deltok under VM i friidrett 1991 (utendørs) fra 23. august til 1. september 1991 i Tokyo i Japan og tok to medaljer under mesterskapet.
Samoa under VM i friidrett 2019
Resultater
Løpsøvelser
Tekniske øvelser
Fighting (film)
Fighting er en actionfilm fra 2009 regissert av Dito Montiel. Hovedrollene spilles av Channing Tatum, Terrence Howard og Luis Guzmán. Filmen ble utgitt i USA den 24. april 2009.
Renessanse og reformasjon i Europa
Italia
I 1494 innledet Frankrike krig med Italia for å gjenvinne Kongedømmet Napoli. Imidlertid reagerte ikke de italienske statene samlet, som mot maurerne (fellesbetegnelse på muslimer fra Spania og Nord-Afrika). men opptrådte delt og i egne avtaler. Disse krigene ble kostbare og utmattende, og fram til 1560 ble stormaktene i Italia slitt ut. I tillegg til Kongeriket Napoli ble Milano i 1559 overdratt til Spania ved freden i Catau-Cambresis. Innen da hadde franske, spanske eller andre makter delt landområdene opp. Italia forble reelt splittet til 1870, med spede forsøk på samling tidlig på 1800-tallet under Napoleon.
Fighting (film)
Handling
I New York City selger Sean MacArthur (Channing Tatum) falske filmer og bøker på hjørnet av Radio City Music Hall, når noen unge menn prøver å tvinge Sean til å flytte varene sine. Disse mennene arbeider for Harvey Boarden (Terrence Howard). Sean slåss mot dem, og mennene stjeler pengene hans. Sean finner igjen Harvey og mennene som stjal pengene hans, og han konfronterer dem. Harvey gir ham tilbake pengene de stjal, og tilbyr ham en sjanse til en "vinneren tar alt"-slåsskamp. Harvey arrangerer et møte med en mann som heter Martinez (Luis Guzmán), og Sean får sin første slåsskamp mot en russer. Sean vinner når han slår russeren inn i en vannfontene. Harvey tar med Sean til en nattklubb hvor han møter en servitør som heter Zulay, en alene-mor som Sean tidligere hadde prøvd å selge en piratkopi av en Harry Potter-bok. I VIP-området i nattklubben, møter Sean også Evan Hailey (Brian White), en profesjonell fighter som gikk på samme skole som Sean og ble trent av Seans far. Sean og Harvey forlater nattklubben etter at Evan og Sean nesten havner i slåsskamp.
Seans andre kamp er utenfor en butikk i The Bronx, mot en mye større og sterkere konkurrent. Kampen ender i kaos når noen som jobber for Harvey forstyrrer kampen i det motstanderen nesten kveler Sean, og kvinnen som eier butikken trekker frem en pistol. Harvey, Sean og flere andre stikker av fra stedet, og ingen av slåskjempene får betalt. Sean gjennomfører en tredje kamp, som han vinner. Mellom kampene, møtes Sean og Zulay, og de har sex. En kveld får Sean og Zulay besøk av Harvey, og Sean blir rasende fordi han tror at Zulay og Harvey har et forhold bak hans rygg. Harvey forklarer at Zulay plasserer veddemål på slåsskampene for ham. Sean og Harvey får tilbud om å slåss mot Evan, men Harvey vil at Sean skal tape kampen ved vilje slik at Martinez og hans menn får pengene. Sean går med på å tape kampen. Zulay inngår et veddemål på 500 000 dollar. Sean og Evan slåss mens Zulay, Harvey og flere andre ser på. Evan får raskt overtaket, og det ser ut som Sean skal gi opp. Men han fortsetter å slåss, og overmanner Evan. Sean vinner kampen, og Martinez truer Harvey på livet. I Harveys leilighet, avslører Sean at Zulay reverserte veddemålet, og at de nå har en million dollar. Zulay henter Sean og Harvey, og de reiser fra New York sammen med Zulays datter og bestemor.
Renessanse og reformasjon i Europa
Det tysk-romerske rike og Habsburg
Det tysk-romerske rike besto i hovedsak av tre typer småriker. Det var de dynastiske monarkiene, ofte grevskap, fyrstedømmer eller hertugdømmer, inkludert Kurfyrstedømmet Sachsen, Hertugdømmet Bayern og Markgrevskapet Brandenburg. I tillegg var det kristne småriker kalt Rikskloster, styrt av abbeder og biskoper. Den tredje kategorien var selvstendige byer, ofte handelsbyer. De var små i geografisk utbredelse, men store i økonomisk betydning. Det var med andre ord tre hovedtyper av riker med egne rettigheter, styresett, funksjoner og tradisjoner. Det var i deres interesse at keiseren ikke fikk for mye makt i de enkelte småstatene. En viktig motvekt mot keiserens makt var at den ble gitt gjennom valg, ikke gjennom arv. Det betyr at de mektige kurfrystedømmene som valgte keiseren, fikk motytelser av keiseren gjennom at han måtte gå med på bindende avtaler som begrenset hvor mye han kunne overstyre de enkelte statenes rettigheter.
William Sharp Macleay
Etter utdanningen arbeidet han ved den britiske ambassaden i Paris, samtidig som han dyrket sin interesse for naturhistorie, utga essay om insekter og korresponderte med Charles Darwin.
Renessanse og reformasjon i Europa
Det tysk-romerske rike og Habsburg
I 1452 ble erkehertugen av Østerrike valgt som keiser av Det tysk-romerske rike under navnet Fredrik III. De enkle smårikene innførte en form for enevelde etter påvirkning fra andre europeiske land. Det betydde at det var mindre lokal opposisjon til hertuger, borgermestre og andre monarker. Dette gjorde det også vanskeligere for keiseren å sette opp konkurrerende makter mot hverandre. I Det tysk-romerske rike som helhet fikk man aldri den samme samlingen. Det var i hovedsak tre store hindringer for å få til denne utviklingen. Den første var at de enkelte småstatene hadde mye makt. Den andre var at keiserne og kirken, som oftest paven, hadde en intern maktkamp. Selv om paven tapte mye direkte makt, ble også Det tysk-romerske rikes makt redusert, blant annet mistet de den strengt talt formelle makten de hadde over Nord-Italia. I tillegg bygget det opp om religiøs strid som eksploderte under reformasjonen. Den tredje var at i tillegg til vanskelige vasaller i form av hertuger, biskoper og andre, samt interne religionskriger, var også Det tysk-romerske rike mye av tiden i kamp mot Frankrike. Frankrike hadde mistet områder i Italia etter et samarbeid mellom det nyskapte Spania og Det tysk-romerske rike, og selv om det var en skjør fred i Maximilians keisertid, ble det flere kriger mellom sønnesønnen Karl V og Frans I. Til sammen fire kriger mellom de to foregikk mellom 1521 og 1544.
William Sharp Macleay
Macleay flyttet til Havanna på Cuba, hvor han arbeidet på forskjellige nivåer som dommer. Da han pensjonerte seg, emigrerte han seg til Australia hvor han fortsatte å samle inn insekter og studerte marin naturhistorie.
Tidlig liv
Macleay ble født i London. Han var eldste sønn av Alexander Macleay som kalte ham opp etter sin forretningspartner, William Sharp som også var vinhandler. Han gikk på Westminster School og Trinity College, Cambridge og ble uteksaminert med laud i 1814. Han ble så utpekt til attaché ved den britiske ambassaden i Paris. Som sin far hadde han også interesse for naturhistorie. Macleay ble venn av Georges Cuvier, og andre berømte vitenskapsmenn.
Renessanse og reformasjon i Europa
Det tysk-romerske rike og Habsburg
Huset Habsburg var mindre opptatt av å øke makten i det fragmenterte riket og mer opptatt av å utvide sine personlige arveland. Fredrik III hadde allerede Østerrike og begynte med ekteskap som strategi for å utvide makten. Han giftet seg med Eleonora av Portugal, noe som skaffet ham noen nye landområder og mange penger. Han fikk ordnet det slik at sønnen, Maximilian I, ble gift med Maria av Burgund, noe som gjorde at Habsburg utvidet personlig makt til de svært rike områdene De burgundiske Nederlandene, Burgund og Luxembourg. Maximilian I giftet bort barna sine slik at også Spania kom inn under Habsburg-dynastiet via sønnen Filip («Felipe» på spansk). De økonomisk innbringende ekteskapene skapte ordtaket «La de andre gå til krig, du, lykkelige Østerrike, gift deg» (Bella gerant alii, tu felix Austria nube). Det faktum at sønnen Maximilian tok over i et valgkongedømme, var også uvanlig, men dette startet en lang tradisjon der huset Habsburg styrte reelt dynastisk, selv om de formelt ble valgt.
Maximilian la planer på vegne av sine barnebarn. Det nylig sammenslåtte landet Spania hadde blitt sikret via først hans datter Margrete og deretter av hans sønn Filip. Filips datter Maria ble gift med Ludvig II av Ungarn. Maximilian døde i 1519, syv år før svigersønnen Ludvig II av Ungarn.
William Sharp Macleay
Tidlig vitenskapelig virke
Macleays hovedverk var Horae Entomologicae; or, Essays on the Annulose Animals, delene 1-2 (1819–1821). Han utga også Annulosa Javanica or an Attempt to illustrate the Natural Affinities and Analogies of the Insects collected in Java by T. Horsfield, no. 1 (London, 1925).
Renessanse og reformasjon i Europa
Polen-Litauen
Polen-Litauen begynte i 1386 sin vei mot imperioum. Da giftet prinsesse Jadwiga seg med Vladislav Jagello, som var storfyrste av Litauen. Han konverterte til kristendommen og styrte de to store områdene samlet i en personalunion. For Jagello var styrking av Polen-Litauen og svekking av Den tyske orden avgjørende. De kombinerte polsk-litauiske styrkene bekjempet Den tyske orden og fikk Preussen underlagt polsk styre. Utfordringene for Polen var imidlertid at i perioden fra 1370 til 1386 hadde adelen, da Polen ble styrt av svake konger, skaffet seg stadig flere rettigheter. Polen hadde ikke en sterk sentral myndighet, i motsetning til langt større Litauen, som vokste under Jagello. Likevel var det klart at Polen på 1400-tallet var å regne som en stormakt. I en periode var Polen-Litauens konge også konge av Ungarn.
Det osmanske rike og Balkan
I Sørøst-Europa hadde Murad I av Det osmanske rike utnyttet intern kriging på Balkan slik at han i årene fra han besteg tronen i 1360 og ble offer for attentat i 1389, hadde lagt under seg Nordvest-Anatolia og et stort område i Nord-Hellas og Bulgaria. Slaget ved Kosovosletta i juni 1389 regnes som viktig. Selv om Murad I selv falt og Det osmanske rike tapte mange menn, beseiret de den samlede slavisk-rumenske hæren. Kort tid etter ble Bulgaria oppløst som politisk enhet, og Vallakia ble et lydrike under osmanerne. Bayezid I, med kallenavnet «Lynet», tok over styret, og knuste et angrep fra ungarsk side i 1396. Grunnen til at osmanerne hadde lyktes så godt var delvis deres stående hær, dels deres ekspertise i feltartilleri, dels en relativt respektfull behandling av kristne og dels at de kristne motstanderne var dårligere forberedt. Da osmanerne angrep var det bare Venezia som hadde militære styrker som kunne gjøre reell motstand. Venezia var imidlertid ikke interessert i krig, men ville heller finne en løsning som ikke svekket deres interesser.
William Sharp Macleay
Bibliografi
Additional resources listed by the Australian Dictionary of Biography:
Renessanse og reformasjon i Europa
Det osmanske rike og Balkan
Flere sultaner lyktes i å svekke Venezia og andre motstandere, og Det osmanske rike fikke et godt grep om det østre Middelhavet. Bare et mislykket angrep mot Ungarn stoppet osmanerne noe, men et ungarsk forsøk på å gjenvinne områder for kristendommen ble knust. Det som hindret den taktisk dyktige og raske Bayezid I i å slå til i større deler av Europa var ikke trussel vestfra, men heller nordøstfra. Timur Lenk bekjempet osmanerne, og Bayezid I falt i slaget i 1402. Etter at Lenk trakk seg tilbake og senere ledere av hans Timurid-dynasti, også reduserte sin interesse, kunne osmanerne gjenoppta sin virksomhet i 1413. Selv om dette hadde vært en fin tid for slaviske folk å gjøre opprør mot osmansk styre i Sørøst-Europa, som ikke ble påvirket av Lenk, skjedde det ikke. Det vil si, Albania gjorde opprør under Skanderbeg, sterkt støttet økonomisk av Venezia og moralsk av paven. Imidlertid fikk ikke Det bysantinske rike, nå redusert til hovedstaden Konstantinopel, støtte vestfra. De siste keiserne prøvde å sette den ortodokse kirken under Paven for å få støtte, men fikk en kald skulder og ble styrtet av sine egne. Moskva valgte dermed å bryte med Konstantinopel og starte sin egen ortodokse kirke.
Selv om Konstantinopel lenge hadde vært vanskelig å innta på grunn av bymurene, ble det osmanske artilleriet for tøft for byen. Mehmed II, erorbreren, inntok Konstantinopel i 1453, og beseiret dermed bysantinerne en gang for alle. Deretter beseiret han serberne, bosnierne og albanerne i tur og orden, og reduserte markant Venezias nærvær i øst. Det osmanske riket strakk seg etter dette helt opp til Transilvania. I 1504 ble også Moldavia og Bessarabia del av Det osmanske rike, og de delte nå grense med både Ungarn og Polen. Det østre Middelhavet, tidligere Venezias domene, var nå delt mellom Venezia og Det osmanske rike. Osmanerne tok alle de bysantinske enklavene og alle øyene i Egeerhavet med unntak av Rhodos, Kreta og Kypros. Så lenge de stilte med mannskaper til marinen, fikk øyene internt selvstyre.
Opisthopygme
Opisthopygme er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Renessanse og reformasjon i Europa
Det osmanske rike og Balkan
Det var imidlertid ikke bare krig og beleiring som møtte osmanerne. Fra 1535 av inngikk de en avtale med Frankrike, og handel mellom Marseille og havnebyer i det østre Middelhavet foregikk i stor grad. Franske handelsmenn ble behandlet i spesielle rettssaler der deres ord hadde like stor vekt som ordene til en muslim.
Opisthopygme
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten, som gjerne er fra familien Burseraceae.
Renessanse og reformasjon i Europa
Ungarn
Ungarns hovedproblem i denne tiden var Det osmanske rike som ville utvide sitt imperium. Ungarerne hadde lyktes i august 1456 å stoppe dem under beleiringen av Beograd (da en ungarsk by ved navn Nándorfehérvar) anført av militærlederen János Hunyadi. János selv falt i krigen. Dessverre for Ungarn, lyktes de i liten grad å stå samlet i å gjenerobre nye områder etter Beograd. Selv om albanerne, Ungarn, Venezia og flere andre kjempet mot Det osmanske rike, utkjempet de også interne kamper. Spesielt de største maktene av dem, Ungarn og Venezia, var i hyppige konflikter fordi begge ville kontrollere kysten i Dalmatia. Venezia ga til slutt opp, og Ungarn tok over kysten. Samtidig sto de alene mot Det osmanske riket.
En av grunnene til at Ungarn sto uten allierte kan ha vært den markante «ungarskheten» som styrte i landet. I motsetning til Polen, som hadde hatt dynastier med utenlandsk bakgrunn, især fransk, var Ungarn uvillig til å gi kongetronen til ikke-ungarske dynastier. Lokale stormenn ble heller foretrukket. Det gjorde at mange nabolands ledere oppfattet dem med skepsiske. I tillegg var det daværende Ungarn rikt på grunn av gruvedrift og ganske stort i utstrekning – omtrent tilsvarende dagens Ungarn, Slovakia, mye av Kroatia og øvre halvdel av Romania, da Transilvania (Nedre halvdel, Valakia, tilhørte Det osmanske rike). Mattias Corvinus, også kalt Mátyás Hunyadi, lyktes både i å ha en stående hær og en adel som betalte skatt, begge et tydelig tegn på en svært styrket kongemakt. Denne stormaktstiden var knyttet til Corvinus, og etter ham kom en konge som ga etter for press og reduserte kraftig adelens skatter, la ned den stående hæren og ga etter for adelens makt. Et bondeopprør mot adelen i 1514 ble slått ned, noe som medførte at Ungarn innførte evigvarende livegenskap for sine bønder.
Opisthopygme
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
F. Murray Abraham
F. Murray Abraham (født Murray Abraham 24. oktober 1939 i Pittsburgh i Pennsylvania) er en amerikansk skuespiller. Han vant Oscar for beste mannlige hovedrolle for rollen som Antonio Salieri i filmen Amadeus (1984).
Bakgrunn
F. Murray Abrahams far, Fahrid «Fred» Abraham, var assyrier fra Syria, tilhørende den syrisk-ortodokse kirke. Han emigrerte til USA på 1920-tallet under hungersnøden i hjemlandet, og arbeidet der som bilmekaniker. Hans mor, Josephine (født Stello), et av fjorten barn, født i Pennsylvania, var av italiensk opphav. Abraham vokste opp i El Paso i Texas, nær grensen til Mexico. Murray hadde to brødre, som ble drept i hver sin bilulykke.
Han var gjengmedlem i tenårene, og studerte ved det senere skulle hete University of Texas at El Paso. Senere ble han immatrikulert ved University of Texas i Austin, og studerte vidare under skuespillerinnen Uta Hagen i New York City.
Abraham la «F.» til sitt artistnavn for å hedre sin fars fornavn.
Skuespiller
Abraham begynte sin karriere som profesjonell skuespiller ved et teater i Los Angeles. Sin filmdebut fulgte med en liten rolle i George C. Scott-komedien They Might Be Giants (1971).
Abraham hadde rollen som narkolangeren Omar Suárez i gangsterfilmen Scarface (1983), med Al Pacino i hovedrollen. Han har også spilt i filmer som Alle presidentens menn (1976), Rosens navn (1986), Møtet med Forrester (2000), Inside Llewyn Davis (2013) og The Grand Budapest Hotel (2014). Abraham har spilt gjesteroller i flere TV-serier, inkludert Saving Grace, Law & Order: Criminal Intent, The Good Wife og Louie. Han har spilt rollen som Dar Adal i TV-serien Homeland siden 2012.
Renessanse og reformasjon i Europa
Ungarn
I Ungarn begynte situasjonen å bli komplisert i 1526. Undertrykkelse på religiøs og etnisk grunnlag hadde, i tillegg til den harde straffen som de opprørske bøndene ble utsatt for, gjort at det var få som var villige til å kjempe for Ungarn. Kong Ludvig II fikk dermed store problemer da han møtte Det osmanske rike til kamp i slaget ved Mohács. Ungarn tapte og Ludvig II døde. Dette gjorde at Habsburgerne fikk en mulighet til å bli konger av både Ungarn og Kroatia. Ganske fort ble Erkehertug Ferdinand, bror av den mektige keiser Karl V av Det tysk-romerske rike, uansett konge av Böhmen. Han hadde allerede den noe intetsigende, men formelt viktige tittelen konge av romerne, men de ungarske adelsmennene var ikke overbeviste, og omtrent halvparten foretrakk Johan Zápolya, fyrste av Transylvania. To fraksjoner kjempet om makten, hver av dem støttet av flere ungarske adelige. Ferdinand hadde også sin bror på sin side, mens Suleiman den store støttet Zápolya. Til tross for tidlige seire til Zápolya, ble erkehertug Ferdinand stadig mektigere, og han bekjempet sin rival, som flyktet til Polen. Likevel var ungarere flest lite begeistret for Habsburgerne, og det varte til langt ut i 1540-årene før Ferdinand gjennomførte et stort angrep på Buda. Angrepet ble til en beleiring som endte med at Det osmanske rike beseiret Ferdinand og tok Buda selv. Nå var det lite igjen av den rent ungarske delen av Ungarn, men Transylvania, formelt selvstendig, og Habsburgs Ungarn eksisterte fortsatt.
Skandinavia
Skandinavia var i utgangspunktet tre forskjellige riker, men etter en maktkamp mellom Albrekt av Mecklenburg og andre, de mektige hanseatene inkludert, ble etter hvert Norge, Sverige og Danmark samlet under den politisk dyktige Margrete I – dronning av Danmark. Rent formelt var det hennes grandnevø, Erik av Pommern, som styrte fra 1396, men det var underforstått at Margrete, som «mektig frue og husbonde», hadde den reelle makten. Da hun døde i 1412 viste Erik av Pommern seg som en langt mindre egnet konge, og han dro de tre landene inn i krig med hanseatene i 1420-årene. Hanseatene stengte handelen i Bergen og innførte blokade. I tillegg fikk de ansatt kaprere, bestående av et brorskap med sjøfarere fra Rostock og Wismar. Denne sjørøvervirksomheten sto ikke tilbake for vikingenes herjinger 400 år tidligere. Erik ble i 1440 avsatt i samtlige land etter stor misnøye med alle krigene og vanstyre. Dessuten var man misfornøyd med at han hadde gitt bort store landområder til utlendinger for å blidgjøre dem.
I forholdet mellom Danmark og Norge, var Danmark den klart overlegne parten. Norge hadde blant annet en svak militærmakt og bare en håndfull borger, i en tid der borger og tilhørende kavaleri var basisen for makt. I tillegg hadde svartedauden og Erik av Pommerns kostbare kriger gjort Norge fattige, og den norske leidangen var sterkt begrenset og brukte gammeldagse skip. I hele denne perioden var Norge dermed utdatert i forhold til hanseater og dansker med tanke på skipsfart. De lokale riksrådene i Norge hadde blitt redusert, og kongen, som gjerne holdt seg i Danmark, kunne styre Norge med færre utfordringer enn tidligere. I tillegg førte svartedauden i Norge, som i resten av Europa, til at det ble vanskeligere å finne arbeidskraft. I flere andre land prøvde adelen å knesette prinsippet om at de livegne skulle arbeide for de samme betingelsene som før svartedauden, altså med kontrakter som bandt dem til stedet de tilhørte og arbeidet gratis noen dager i måneden. Dette var umulig i Norge, ford det første fordi Norge aldri hatt en sterk nok adel til å innføre føydalismen, og for det andre var den nå ytterligere svekket. Dermed ble vanlige folk sterkere og adelen svekket. En svekket adel var også en svekket maktfaktor i forholdet til Danmark.
Oppdagelser og sjøfart
Atlanterhavet hadde tidligere hatt liten betydning for europeisk historie, men fra 1450-årene og fremover fikk det stadig mer betydning. Det var to land som dominerte Atlanterhavet de første tiårene. Først var det Portugal. De hadde brukt mye tid på 1400-tallet til å forbedre skipsfart, utforske Afrikas vestkyst og utvikle sjømannskap. Resultatet av de la under seg Azorene, også opprettet handelsstasjoner langsmed Afrikas vestkyst. Målet til Portugal var å finne sjøveien til India og rikdommene i nærheten. Dette tok lang tid, men i 1488 lyktes de å nå Kapp det gode håp som første europeere.
Det andre landet som dominerte Atlanterhavet var Castilla. De hadde noe fokus på skipsfart, og hadde dermed sikret seg Kanariøyene. Imidlertid var de for sent ute til å ta kontroll over territorier sør og østover langs Afrika. Først i 1492 satset Castilla sterkt, etter at de hadde lyktes i å beseire muslimene sør i landet. I stedet for å dra østover, som Portugal prøvde, ville sjøfareren Christofer Columbus dra vestover. Etter litt overtalelse fikk han støtte. Columbus oppdaget Karibia i 1492, hvor spanske nybyggere og eventyrere slo seg ned. Dette kostet mange innfødtes liv, mest på grunn av sykdommer som følge av forskjellig bakterieflora som de fremmede europeerne hadde med seg, men også på grunn av hardt arbeid som de ble satt til. Dette harde arbeidet ble avskaffet, men ikke før kritiske tekster ble skrevet om emnet.
Da Spania og Portugal i 1494 ble enige om å dele verden seg imellom, begynte også sakte utforskningen av fastlandet av den nye verden. I 1519 ble Aztekerriket oppdaget og etter hvert bekjempet av en liten gruppe spanske krigere og mange allierte indianere. Fastlands-Amerika ble ikke organisert som et føydalsystem, noe som gikk hardt ut over de innfødte i Karibia. Dog det ble gjort kristningsforsøk. Langt verre var det at sykdommer drepte opp til 90 % av befolkningen. Mens Spania bestemte seg for å behandle indianere som undersåtter, var Portugal langt mindre menneskelig mot dem.
Oppdagelsen av Karibia
I løpet av middelalderen hadde sjøfarten utviklet seg markant. Vikingene utviklet båter med grunn kjøl, noe som gjorde at skipene kunne komme lenger inn på land og lettere opp i elver. På 1100-tallet var ror akterut (bakerst på båten) og forskjellige seil til ulike vinder noe nytt. Slik kunne man seile raskt også om vinden kom imot eller fra siden. Kort tid etter kom magnetiske kompass og arabiske stjernekart inn, noe som forkortet reisetiden og forbedret tryggheten på havet.
Europeisk sjøfart var for det meste noe som foregikk på Middelhavet, Svartehavet og Rødehavet. Atlanterhavet hadde frem til slutten av 1400-tallet i hovedsak vært en hindring, heller enn en mulighet. Det forandret seg bare delvis da Portugal oppdaget Azorene rundt 1450. Portugal ønsket å finne veien til India rundt Afrika. For å oppnå dette hadde de underlagt seg, eller kontrollerte, flere områder langs Afrikas vestkyst fra nord til sør. I 1434 kom portugisiske sjøfolk seg forbi Kapp Bojador i dagens Vest-Sahara, noe som var en av de store hindringene. Målet var å finne sjøveien til India og dermed unngå Middelhavet og handelen med Det osmanske rike. Sjøfareren Columbus fra Genova var i portugistisk tjeneste. Som sjøinteressert dro han først til Lisboa, som hadde ord på seg å være et senter for sjøfart. Der arbeidet han som kartmaker og fra tid til annen ble han med på båtturer. Mens Portugal var mer opptatt av å komme seg øst- og sørøstover til India, ville Columbus prøve vestover. Fageksperter ved Portugals hoff avskrev Columbus' planer, og han dro til Isabella av Castilla, som etter en stund aksepterte hans forslag.
Columbus selv skal ha trodd han var i Asia, mens resten av Castilla og Aragon mer enn klare til å akseptere at dette var et nytt kontinent med nye muligheter. Amerika ble oppdaget samme år som maurerne ble fordrevet fra Den iberiske halvøy og det var derfor flere krigsklare adelsmenn og soldater som benyttet mulighetene til å dra over Atlanteren. Imidlertid skjedde dette ikke over natten. Mellom 1492 og 1519 var Spanias nærvær i Amerika begrenset til øyene i Karibia, spesielt Hispaniola. Det skulle raskt vise seg at Colombus var en særs lite dyktig administrator. Et annet problem var at taino-indianerne hadde et for enkelt strukturert samfunn til at Spania kunne bruke øyene i Karibia som handelsstasjon, dermed ble utviklingen saktegående. Til slutt ble Columbus avsatt, men han forble en rik mann livet ut.
I 1480 ble Alcaçovastraktaten inngått. Traktaten var i utgangspunktet Portugals konges fraskrivelse av tronen av Castilla og anerkjennelsen av Isabella som landets monark. I tillegg var det en oppdeling av verden der alt land sør for Kapp Bojador tilhørte Portugal, unntatt Kanariøyene, som var spanske. Men landene Columbus hadde oppdaget lå sør for Kapp Bojador. Dermed mente kong Johan II av Portugal, som hadde inngått traktaten, at det var Portugals områder. Johan II la derfor krav på dem, noe som medførte så store konflikter at paven måtte megle. Han fikk i stand Tordesillastraktaten i 1494. Der ble Portugal tilkjent landet øst for linjen og Spania de vestlige delene. Kanariøyene ble unntatt som Portugals område igjen. Linjen ga Brasil, som da var offisielt uoppdaget (Portugal hadde mye hemmelighetskremmeri med oppdagelsene, og mange arkiver forsvant i jordskjelvet i Lisboa i 1755), til Portugal.
Etter 1500 ble geografer enige om at de nylig oppdagede områdene ikke var Asia, men et nytt kontinent. Omtrent samtidig var den florentinske oppdagelsesreisende Amerigo Vespucci flink til å sende fargerike brev om «Den nye verden», som han kalte området. Nettopp det uttrykket, og «Amerigos land» ble ofte brukt om området. Det sistnevnte kan ha vært bakgrunnen for at landet, spesielt den sørlige delen, ble kalt Amerika.
Sjøveien til India
Ettersom Spanias oppdagelse av Amerika ikke viste seg å være retningen til India eller Kina, fortsatte Portugal å utforske havområdene nedover Afrika. I tillegg var portugiserne interessert i å utforske nordlige havområder. I 1495 kom portugisiske skip til Grønland og i 1500 til Newfoundland, men det var sjøveien til India som var viktigst. I 1488 hadde sjøfareren Bartolomeu Dias rundet Kapp det gode håp ved å reise langt vestover. Først ti år senere ble sjøreisen til India endelig gjennomført av Vasco da Gama, som kom til Calicut. For da Gamas del ga reisen en fortjeneste på tre tusen prosent i forhold til investeringene. Det innledet en viktig handelsrute fra Portugal. Krydder var særlig etterspurt, som nødvendighet i medisiner, i ritualer og som luksusvare. Portugal hadde imidlertid en utfordring med at de var et lite land med begrenset budsjett, og det var en viss bekymring for at reisene kunne ødelegge økonomien.
Portugal kan ha kjent til Brasil før 1500, men det var dette året at området offisielt ble oppdaget av sjøfareren Pedro Cabral. Selve befolkningen der var ikke avanserte nok etter europeisk målestokk til å kunne fungere som handelspartnere. Portugal bestemte seg derfor for å gjennomføre det som i ettertiden er blitt kalt et thalassokrati, eller sjøimperium. Det ville i Portugals tilfelle si at de tok kontroll over handelsrutene og hadde noen støttepunkter langs kysten av Afrika, Persia, India, Sri Lanka og Malaysia. Portugal fikk ikke helt kontroll over krydderhandelen, og det var fortsatt mye som gikk til Venezia. I tillegg hadde Portugal lite å selge av varer, og dermed var de i samme situasjon som Venezia og de andre italienske bystatene – de handlet med gull og sølv og fikk varer.
Oppdagelsen av fastlands-Amerika – og verden
Året 1519 er sentralt for både europeisk og amerikansk historie da to hendelser var av stor betydning for verdensanskuelsen. Den første var at conquistadoren Hernán Cortés startet erobringen av Mexico i kamp med aztekerne. Aztekerne hadde bare i kort tid hersket over et stort område, men de ble beseiret av en tallmessig underlegen spansk styrke. Det er flere teorier om hvorfor dette skjedde. En teori er at azteker-riket, tross relativt avansert ingeniørvirksomhet, kunne sammenliknes med oldtidsriker. Andre teorier er at sykdom tok livet av mange indianere og at mange indianere som aztekerne hadde underlagt seg så på spanjolene som et mindre onde. Samtidig er det beregnet at halvparten av de omtrent 2100 spanske conquistadorene ble drept.
Indianerne opplevde en epidemi som kan ha tatt livet av så mye som 90 % av befolkningen. Dette betydde at indianerne, som uansett ikke var vant til hardt arbeid i gruver eller på gods, ble erstattet som arbeidskraft av slaver fra Afrika. Spania hadde utviklet et såkalt encomienda-system, det vil si at de innførte en form for føydalisme der indianerne arbeidet med jordbruk og å lete etter gull. Dette arbeidet var så hardt at kombinert med sykdommer døde mesteparten av befolkningen ut. Oppdageren Bartolomé de las Casas beskrev i detalj grusomhetene som spanjolene stod bak, noe som innledet en debatt. Resultatet ble at kirken raskt anerkjente at indianere også stammet fra Adam og Eva, og dermed var de Spanias undersåtter. Dette gjorde at de ikke kunne brukes som slaver, i tillegg til at de fikk mange rettigheter. Samtidig, i tråd med inkvisisjonen, måtte de kristnes. Las Casas' bok, «Kort beretning om de indiske lands ødeleggelse», kom ut i 1552 og ble brukt av nordeuropeere i anti-spansk propaganda. Dette førte til at spanske grusomheter mot indianerne – i las Casas' tilfelle ble bare hendelser i Karibia før encomienda-systemet ble avskaffet skildret – kan ha blitt overdrevet.