cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Robert Schistad
Karriere
Robert Schistad ble født Windham utenfor Toronto i Ontario. Hans far, Erik, hadde utvandret fra Ålesund til Canada i 1955, og hadde fortalt Robert mye om hjemlandet. Schistad begynte å spille juniorishockey som seksåring, og da han var lei av skolegangen valgte han å emigrere til Norge i 1987 etter å ha anskaffet seg norsk pass.
Han fant veien til Oslo-klubben Hasle/Løren hvor han spurte om å få bli opptatt som medlem i klubben. Han impornerte stort i en kamp mellom H/L og Vålerenga Ishockey, men da H/L skulle spille i 2. divisjon, ba Schistad om å bli lånt ut til en klubb som spilte i Eliteserien (som da het 1. divisjon). Viking Ishockeyklubb var også imponert over norskcanadieren, og de inngikk en utlånsavtale med H/L den 24. september 1987. som innebar at Schistad ble Vikings eiendom etter sesongslutt. I alt ville Schistad spille åtte sesonger i Viking.
I 1995/96-sesongen spilte Schistad for Spektrum Flyers, og året etter signerte han kontrakt med HC Sparta Praha i den tsjekkiske Extraligaen som følge av godt spill mot blant andre Tsjekkia under ishockey-VM 1996.
Siden Schistad hadde norsk pass ble han tatt ut på landslaget av landslagstrener George Kingston høsten 1989 til å spille privatlandskamper mot Nederland. I sin landslagsdebut den 25. oktober 1989 noterte han seg for en shutout da Norge slo Nederland 3–0, hvoretter han ble en av de viktigste landslagsmålvaktene for Norge på 1990-tallet. . I alt spilte Schistad 82 offisielle landskamper for Norge, og deltok under vinter-OL for Norge i 1992 i Albertville med 9.-plass, og i 1994 på Lillehammer med 11.-plass.
Henry Plumb
Charles Henry Plumb (født 27. mars 1925, død 15. april 2022) var en britisk landbruker og politiker (Det konservative parti). Han var medlem av Europaparlamentet fra 1979 til 1999, og var Europaparlamentets president fra 1987 til 1989, forøvrig som den første og eneste brite valgt til dette vervet.
Arabisk mesterskap i friidrett 2019
Arabisk mesterskap i friidrett 2019 var den 21. utgaven av dette internasjonale mesterskapet i friidrett for utøvere fra arabiske land. Mesterskapet ble arrangert fra 5. til 8. april 2019 på Cairo International Stadium i Kairo.
Medaljetabell
{{legend|#ccccff|Vertslandet er martert i blått|border=solid 1px #AAAAAA}}
Meteorologiåret 2016
Meteorologiåret 2016 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til meteorologi i 2016.
Glommaringen
Glommaringen er en bussrute som går mellom byene Fredrikstad og Sarpsborg. Glommaringen fungerer i dag som hovedtransportåren mellom Fredrikstad og Sarpsborg og betjener tettbebyggelsen på begge sider av elven Glomma. I store trekk følger Glommaringen riksvei 22 på østsiden av elven og fylkesvei 109 på vestsiden.
Det er den mest trafikkerte bussruten i området, med over én million reisende i 2008.
Produksjonskode
Produksjonskode (en. production code) er en alfanumerisk betegnelse brukt for å identifisere episoder som hører til en TV-serie. Den blir også brukt i andre sammenhenger hvor en unik kode er ønskelig.
Episoder blir som oftest spilt inn i samme rekkefølge som de blir vist i, men noen ganger er ikke dette tilfellet. Grunnen til dette kan være at TV-stasjonen som viser serien ikke bruker samme rekkefølge. Andre ganger er det de som lager serien som velger å produsere de i en annen rekkefølge, for eksempel når en gjesteskuespiller er tilgjengelig i en begrenset periode.
Serier som ikke har en overhengende historie, som for eksempel The Simpsons og Law & Order, kan ha veldig stor forskjell mellom produksjonsrekkefølge og visningsrekkefølge på grunn av at man ikke får noen store problemer innen kontinuiteten i serien om man bytter om på episodene. Visningsrekkefølgen kan bli forandret av stasjonen på grunn av antall seere, «sweeps», og konkurranse fra andre stasjoner.
Produksjonskoden er ikke relatert til «Production Code», som var et sett med retningslinjer for filmproduksjoner.
Storbritannias flagg
Flaggets korrekte proporsjoner er, for bruk på land eller som krigsflagg, 3:5; for bruk til sjøs er de foreskrevne proporsjonene 1:2.
Det brukes også av flere land i Samveldet, dels som offisielt eller halvoffisielt flagg, eller som element i et annet flagg, og som del av britiske handels-, krigs- og orlogsflagg.
Historie
Proklamasjonen til Jakob I av England, konge av skottene: beslutning rådet; offisiell opprettelse av unionsflagget – 1606.
Gullik Rua
Gullik Rua (født 1877, død 1931 i Gransherad) var en norsk fotograf som virket i Telemark og Buskerud på slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet.
Det er bevart rundt 1000–1500 bilder av ham fra Numedal, Heddal, Hjartdal, Sauland, Tuddal, Jondalen, Kongsberg, Eiker og Sandsvær. Samlingen er delvis tilgjengelig på Digitalt Museum.
Storbritannias flagg
Historie
I 1801 ble Irland innlemmet i unionen, og man måtte finne fram til et flagg som kunne representere Irland. Et rødt kors som symboliserer St. Patrick hadde tidligere aldri vært benyttet som flagg for Irland, men ble likevel hentet fram som sådan ved unionsutvidelsen i 1801. Ifølge en tolkning ble dette merket brukt av Fitzgeraldfamilien, som ble sendt til Irland av Henrik II for å støtte anglo-normannerne der. For å få det til å passe med Andreaskorset i det skotske flagget er patrikskorset i unionsflagget delt opp i fire røde striper.
Tilnavnet «Union Jack»
I offisielle og formelle sammenhenger omtales Storbritannias flagg som unionsflagget («Union Flag»), men flaggets populære betegnelse er «Union Jack». Et jack er egentlig et lite flagg som føres i baugen på skip, gjøs på norsk. Det synes som om flagget har blitt omtalt som «Union Jack» siden 1700-tallet. Det er uklart om det kommer av at flagget først ble brukt som skipsflagg eller om det har et annet opphav.
Å svinge flagget
Unionsflagget kan bli svinget av en hvilken som helst enkeltperson eller organisasjon i Storbritannia på en hvilken som helst dag/måte de måtte ønske. De lovlige begrensingene for bruken av unionsflagget er på regjeringsbyninger i Nord-Irland. Langvarige restriksjoner for myndighetenes bruk av flagget andre steder ble avskaffet i juli 2007.
Opp ned
Mens flagget synes å være symmetrisk er det hvite linjene over og under de diagonale røde stripene av ulik bredde. På den siden som er nærmest flaggstangen (eller til venstre om det er avbildet på papir eller skjerm), er de hvite linene over diagonalene bredere; på den siden som står lengst fra flaggstangen (eller til høyre om det er avbildet på papir eller skjerm), er det motsatte tilfelle.
Å plassere flagget opp ned er betraktet som lèse majesté, majestetsfornærmelse, og kan oppleves krenkende. Imidlertid kan det bli flagget opp ned som et faresignal. Selv om dette er meget sjelden, ble det benyttet av grupper under beleiring under boerkrigen og under krigstokt i India på slutten av 1700-tallet.
Status
Union Jack er formelt et kongeflagg og ikke et nasjonalflagg. Det har aldri blitt vedtatt at det skal brukes som nasjonalflagg, men det har fått den statusen gjennom lang tids praksis. I 1908 bestemte parlamentet at det skal regnes som et nasjonalflagg, og i 1933 slo innenriksministeren fast at det er nasjonalflagget; dette er bare uttalelser og ikke vedtak. På sjøen er det strengere regler enn på land ved føring av flagget.
I Canada er flagget et offisielt symbol på Canadas medlemskap i Samveldet og lojaliteten til den britiske kronen. På visse dager brukes det sammen med Canadas flagg.
Til sjøs
Det er strenge regler for hvilket flagg som skal brukes til sjøs. På sjøen er unionsflagget distinksjonstegn for en Flåteadmiral. Det er derfor forbudt for alle andre å føre Union Jack til sjøs. Andre bruker et av de tre sjøflaggene Blue Ensign, som er statsflagg for fartøyer i statlig tjeneste, Red Ensign, som er handelsflagg for handelsskip eller andre sivile fartøyer, eller White Ensign som er orlogsflagg for skip i den britiske flåten, Royal Navy. Disse sistnevnte benevnes Her Majesty's Ship (HMS). Både Blue Ensign og Red Ensign kan bære merke for ulike etater, institusjoner eller foreninger.
Rachel Fattal
Rachel Fattal (født 10. desember 1993) er en amerikansk vannpolospiller.
Hun representerte USA under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun tok gull i kvinnenes turnering.
Patent
Et patent gir innsyn i konkrete løsninger  på et teknisk problem, samtidig som det  beskytter mot at konkurrenter produserer og selger produkter der løsningen er benyttet. Et patent gir innehaveren enerett til å utnytte sin oppfinnelse kommersielt for et begrenset tidsrom, vanligvis 20 år. I denne perioden kan andre hindres i å produsere, importere eller selge oppfinnelsen som er patentbeskyttet.
En innehaver av et gyldig patent kan la andre benytte patentet ved å leie ut en lisens, for eksempel ved at den andre betaler et beløp for hver produsert enhet.
Patenter ble innført for å fremme samfunnets utvikling ved å gi innehaveren av patenter enerett til å utnytte oppfinnelsen sin i en begrenset tid, mot at patentsøkeren beskrev teknologien i detalj. Teknologien blir tilgjengelig kunnskap for enhver, enten etter en stund etter inngivelse av søknad, eller ved meddelelse (godkjennelse) av patent. Etter den begrensede perioden med vern faller oppfinnelsen i det fri og alle kan utnytte teknologien.
For å få patent må oppfinnelsen oppfylle visse krav
Søknad om patent må sendes på fastsatt skjema til patentstyret med et fastsatt gebyr. Oppfinnelsen må utgjøre en praktisk løsning av et problem, der løsningen har teknisk karakter, teknisk effekt og er reproduserbar. Det gis ikke patent på en idé uten å forklare eller vise hvordan den kan gjennomføres i praksis. Fremgangsmåter, produkter, medikamenter, apparater og anvendelser kan patenteres. For eksempel glidelåser, datamaskinteknologi og blodanalyser.
Oppfinnelsen må være ny. Oppfinnelsen må ikke være offentlig kjent for andre før den dagen patentsøknaden leveres inn. Alt vedrørende oppfinnelsen som enten er omtalt i tidligere patenter, tidsskrifter eller annen litteratur (gjelder hele verden), vil være til hinder for å få patent. Det samme gjelder dersom oppfinnelsen er vist frem på en utstilling eller under et foredrag, eller det er blitt omtalt i en avis eller lagt ut for salg.
Oppfinnelsen må skille seg vesentlig (oppfinnelseshøyde) fra tidligere kjent teknikk på området. Den kan ikke bare være en logisk videreføring av tidligere kjent teknikk.
Hvor og hvordan skal en søke patent?
I Norge: For å søke om beskyttelse for en oppfinnelsen i Norge, levereres en søknad om patent til Patentstyret. Et norsk patent gjelder bare for Norge. Det vil ofte være hensiktsmessig å få hjelp til patentsøknaden av et patentkontor, med en patentingeniør.
1. januar 2008 tiltrådte Norge den europeiske patentkonvensjonen, European Patent Convention (EPC). Dette innebærer at det europeiske patentverket, European Patent Office (EPO), kan innvilge patenter også i Norge, i tillegg til alle andre land som har ratifisert EPC (herunder samtlige EU-land).
Utenfor Norge: Hvis en ønsker å søke patent i andre land, har en flere valgmuligheter. Man kan levere inn en patentsøknad til den nasjonale myndigheten i det enkelte land en ønsker patentbeskyttelse i, eller benytte seg av internasjonale eller regionale ordninger som gjør det enklere å søke patent i flere land samtidig.
Eksterne lenker
Patentguiden i Altinn/Starte og drive bedrift gir en kort og forenklet beskrivelse av patent og patentering:
Ole Myrbekk
Han gikk Den militære forskole i Trondheim i 1960, og har videre gått befalsskole, offisersskole og Stabsskole 1 og 2. Han har tjenestegjort i flere av Forsvarets avdelinger, og har også vært ansatt ved Krigsskolen en periode, og har særlig beskjeftiget seg med utdanning av soldater og kadetter ved Krigsskolen. Han har hatt lederstillinger i Forsvaret flere steder i landet, blant annet som bataljonssjef i Bardufoss og stabssjef ved Ørland hovedflystasjon. Han oppnådde sin høyeste militære rang, oberstløytnant, i 1988. Myrbekk var stasjonert ved Heimevernets Utdanningssenter Værnes (HVUV) da han gikk av med pensjon i 2003, etter 42 års tjeneste. Han var med i Landslaget for tillitsvalgte i Forsvaret i 12 år.
Han var medlem av Stjørdal kommunestyre 1995–1999 og 2003–2011, herav varaordfører 2007–2011. Ved siden av halvstillingen som varaordførerer jobbet han i Nord- og Sør-Trøndelag mosjons og bedriftsidrettskretser. Han var president i Stjørdal Rotaryklubb 1997–1998.
Frank Hördler
Frank Hördler (født 26. januar 1985) er en tysk ishockeyspiller.
Han representerte Tyskland under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor han tok sølv.
Varencya
Varencya er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Middelsstore (15–20 millimeter), brede, matt svarte oldenborrer. Oversiden har tegninger dannet av lyse skjell.
Utbredelse
Slekten er endemisk for Madagaskar og Komorene.
Effektiv temperatur
Den effektive temperaturen hos en stjerne er den temperaturen hos et sort legeme med samme luminositet per overflate som stjernen og defineres av Stefan-Boltzmanns lov. Merk at den totale (bolometriske) luminositeten hos en stjerne da blir, der R er stjerneradien. Definisjonen av stjernetradien er ikke helt selvforklarende. Mer strengt definert tilsvarer den effektive mot temperaturen ved radien som defineres av Rosselandopasiteten. Den effektive temperaturen og den bolometriske luminositeten er de to grunnlegende fysiske parametrene som trengs for å kunne plassere en stjerne i Hertzsprung-Russell-diagrammet. Både den effektive temperaturen og den bolometriske luminositeten avhenger av den kjemiske sammensetningen hos en stjerne.
En rød stjerne kan være en liten rød dverg, en stjerne med liten energiproduksjon og liten overflate, eller en opplåst kjempestjerne som Antares eller Betelgeuse. Begge de siste generere enorme mengder energi, men ettersom overflaten også er veldig stor er strålingen per areal foroldsvis liten. En stjerne nær midten av spekteret, som vår egen sol eller kjempen Capella, stråler ut mer energi per areal enn de små dvergene eller de store røde superkjempene, men mye mindre enn hvite og blå stjerner som Vega eller Rigel.
Marcel L. Vanberg
Marcel Lesche Vanberg (født 30. juni 1950) er en norsk idrettsadministrator (leder og dommer) og tidligere skøyteløper. Han er sønn av den finske tidligere doble verdensmester på skøyter Verné Lesche.
Innen skøytesporten (hurtigløp) har han vært starter i et OL og flere internasjonale mesterskap. I tillegg har han utallige verdenscupoppgaver. I Norge har det blitt mange Norgesmesterskap og norgescuper som starter.
International Skating Union – ISU
2003–2012: Ressursperson ad starterutdanning
Norges Skøyteforbund – NSF
Vanberg er fra 2011 med gjenvalg i 2013 og 2015 leder av teknisk hurtigløp i NSF. I perioden 2003–2011 var han bare medlem av teknisk hurtigløp.
Kongsberg IF
Han var tidligere nestleder og er nå, sesongen 2013/14, styremedlem i Kongsberg IF's skøytegruppe.
Som skøyteløper
Som aktiv skøyteløper deltok han i to Senior B -norgesmesterskap henholdsvis i 1970/71- (24.-plass) og 1971/72-sesongene (26.-plass).
Prøvestikk
Prøvestikk er en registreringsmetode som brukes innen arkeologien. Metoden brukes hovedsakelig for å søke etter bosetingsspor fra steinalderen, og går ut på å grave en rute på 40 x 40 cm, for så å sålde massene for artefakter.
I Norge ble den først utprøvd i mellomkrigstiden, men ble videreutviklet under vassdragsundersøkelsene på 1950-tallet. Fra 1960-tallet ble det vanlig med sålding av massene.
Gregory Ratoff
Gregory Ratoff (født 20. april 1897, død 14. desember 1960) var en russiskfødt amerikansk skuespiller, regissør og produsent.
4. divisjon fotball for menn 2010
4. divisjon fotball for menn 2010 var det femte nivået i norsk fotball 2010. Avdelingene ble inndelt i regionale fotballkretsene der 4. divisjon var det nest øverste regionale nivået.
Pluto
Pluto (formell betegnelse 134340 Pluto; eller  ) er en dvergplanet i vårt solsystem. Den er den nest mest massive dvergplaneten – etter – og det tiende mest massive legemet observert å gå i bane direkte rundt solen. Pluto ble opprinnelig klassifisert som den niende planeten fra solen, men ble i august 2006 nedklassifisert til en dvergplanet og plutoide på grunn av oppdagelsen av at den bare er ett av flere store legemer innenfor Kuiperbeltet.
Som andre medlemmer av Kuiperbeltet består Pluto primært av bergarter og is, og er relativ liten – omtrent en sjettedel av massen til månen og en tredjedel av volumet. Eksentrisitet og den høyt inklinerte banen tar Pluto fra 30–49 AE (4,4–7,4 milliarder km) fra solen. Dette medfører at Pluto i perioder kommer nærmere solen enn Neptun. Per 12. mars 2013 ligger Pluto 32,401 AE fra solen.
Fra oppdagelsen i 1930 og frem til 2006 var Pluto klassifisert som en planet. I etterkant av oppdagelsen av småplaneten 2060 Chiron i det ytre solsystemet i 1977, og anerkjennelsen av Plutos relativt lave masse, ble det stilt spørsmål ved Plutos status som en planet. Fra 1992 og fremover ble det oppdaget flere Kuiperlegemer som lignet på Pluto. I 2005 ble SDO-objektet Eris oppdaget, som er ca. 28 % mer massiv enn Pluto.
24. august 2006 utarbeidet Den internasjonale astronomiske union en planetdefinisjon. Denne definisjonen ekskluderte Pluto som en planet og la den til som et medlem av den nye kategorien «dvergplaneter» sammen med Eris og. Etter omklassifiseringen ble Pluto lagt til listen over småplaneter og gitt nummeret 134340. En rekke forskere fastholder at Pluto fortsatt bør klassifiseres som en planet og at andre dvergplaneter også bør legges til listen over planeter sammen med Pluto.
Oppdagelse
På 1840-tallet brukte Urbain Le Verrier klassisk mekanikk for å forutsi plasseringen av den til da uoppdagede planeten Neptun etter å ha analysert perturbasjoner (uregelmessigheter) i Uranus' bane. Etterfølgende observasjoner av Neptun sent på 1800-tallet fikk astronomer til å spekulere i at Uranus' bane ble forstyrret av en annen planet utenom Neptun.
I 1906 startet Percival Lowell, mannen som i 1894 grunnla Lowell-observatoriet i Flagstaff i Arizona, et omfattende prosjekt for leting etter en mulig niende planet. Han kalte denne for «Planet X», og før 1909 hadde Lowell og William Henry Pickering foreslått flere mulige himmelkoordinater for en slik planet. Lowell fortsatte letingen sammen med observatoriet frem til hans død i 1916, men til ingen nytte. Uten at Lowell visste det hadde imidlertid observatoriet tatt to svake bilder av Pluto 19. mars 1915, men klarte ikke å gjenkjenne hva det var. Lowell var ikke den første som ikke visste at det var Pluto som ble fotografert. Der finnes seksten kjente før-oppdagelser, hvor den eldste ble gjort av Yerkes-observatoriet 20. august 1909.
På grunn av en ti år lang juridisk kamp mot Constance Lowell, Percivals enke, som forsøkte å få observatoriets andel på av hans arv til seg selv, ble ikke letingen etter Planet X gjenopptatt før i 1929. Direktøren Vesto Melvin Slipher overlot da jobben til Clyde Tombaugh, en 23-åring fra Kansas som akkurat hadde kommet til Lowell-observatoriet og som hadde imponert Slipher med noen av sine astronomiske tegninger.
Tombaughs oppgave var å systematisk avbilde nattehimmelen med parvise fotografier tatt med to ukers mellomrom. Han skulle deretter gjennomsøke hvert par og avgjøre om noen objekter hadde forflyttet seg. Ved hjelp av et blinkmikroskop skiftet han raskt frem og tilbake mellom bildene på hver av platene for å skape en illusjon av bevegelse for objekter som hadde endret posisjon eller utseende mellom fotografiene. 18. februar 1930, etter nesten et år med leting, oppdaget Tombaugh et mulig bevegende objekt på fotografiske plater fra 23. og 29. januar samme år. Et fotografi av lavere kvalitet fra 21. januar bekreftet bevegelsen. Etter at observatoriet hadde fått ytterligere bekreftende fotografier, ble nyheten om oppdagelsen telegrafert til Harvard College Observatory 13. mars 1930.
Navn
Oppdagelsen av Pluto førte til overskrifter over hele verden. Lowell-observatoriet som hadde retten til å navngi objektet mottok over 1,000 forslag fra hele verden. Tombaugh oppfordret Slipher til å foreslå et navn for det nye objektet raskt før noen andre gjorde det. Constance Lowell foreslo Zevs, så Percival og til slutt Constance. Disse forslagene ble imidlertid tilsidesatt.
Navnet Pluto ble foreslått av Venetia Burney (1918–2009), en elleve år gammel skolejente i Oxford, England. Burney interesserte seg for klassisk mytologi så vel som astronomi, og hun anså navnet som kom fra guden for underverdenen passende for en slik tilsynelatende mørk og kald verden. Hun foreslo det i en samtale med sin bestefar, som var bibliotekar ved University of Oxfords Bodleian Library. Bestefaren brakte navnet videre til professor Herbert Hall Turner som brakte navnet videre til sine kolleger i USA.
Objektet ble offisielt navngitt 24. mars 1930. Hvert medlem av Lowell-observatoriet fikk muligheten til å stemme over tre utvalgte navn: Minerva (som allerede var navnet på en asteroide), Kronos (som hadde mistet ryktet gjennom å være foreslått av den upopulære astronomen Thomas Jefferson Jackson See), og Pluto. Pluto fikk alle stemmene, og 1. mai 1930 ble navnet offentliggjort. I forkant av offentliggjøringen ga Madan Venetia fem pund (tilsvarende ca. 234 pund i 2012) som belønning.
Valget av navn var delvis inspirert av det faktum at de første to bokstavene i Pluto også er initialene til Percival Lowell, og at Plutos astronomisk symbol er et monogram konstruert av bokstavene 'PL'. Plutos astrologiske symbol ligner Neptuns, men har en sirkel i stedet for den det midterste gaffeltinden på treforken.
Navnet ble snart omfavnet av bredere kultur. I 1930 introduserte Walt Disney en følgesvenn for Mikke Mus som han kalte Pluto, tilsynelatende oppkalt etter himmellegemet selv om Disney-animatøren Ben Sharpsteen ikke bekreftet hvorfor navnet ble gitt. I 1941 oppkalte Glenn T. Seaborg det nylig skapte grunnstoffet plutonium etter Pluto, i tråd med tradisjonen med å navngi grunnstoffer etter nyoppdagede planeter. Han fulgte da etter uran som var oppkalt etter Uranus og neptunium som var oppkalt etter Neptun.
I kinesisk, japansk og koreansk ble navnet oversatt som underverdenens kongestjerne (冥王星), Flere andre ikke-europeiske språk bruker en translitterasjon av «Pluto» som navn på himmellegemet; noen indiske språk bruker en form for Jama, vokteren av helvete i hinduistisk mytologi, slik som gujaratisk Yamdev.
Bortfallet av Planet X
Så snart planeten var funnet gjorde den svake lysstyrken og mangelen på en løsbar skive at det ble sådd tvil om ideen om at det kunne være Lowells Planet X. Estimater av Plutos masse ble justert nedover gjennom det 20. århundre.
Astronomer beregnet i utgangspunktet massen til Pluto basert på dens antatte effekt på Neptun og Uranus. I 1931 ble Pluto kalkulert å være omtrent massen til jorden, men nye beregninger i 1948 førte massen ned til omtrent massen til Mars. I 1976 beregnet Dale Cruikshank, Carl Pilcher og David Morrison ved University of Hawaii Plutos albedo for første gang, og de fant at den passet den for metanis. Det betydde at Pluto måtte være eksepsjonelt lyssterk for størrelsen og at den derfor ikke kunne være mer enn 1 % av massen til jorden. Plutos albedo er 1,3–2,0 ganger større enn jordens.
I 1978 gjorde oppdagelsen av Plutos måne Charon det mulig å måle Plutos masse for første gang. Massen på ca. 0,2 % av jordens var alt for liten til å gjøre rede for avviket i banen til Uranus. Påfølgende søk etter en alternativ Planet X, spesielt ved Robert Sutton Harrington, mislyktes. I 1992 brukte Myles Standish data fra Voyager 2s forbiflyvning av Neptun i 1989 for å rekalkulere planetens gravitasjonelle effekter på Uranus. Disse dataene nedjusterte planetens totale masse ytterligere med 0,5 %. Med de nye tallene lagt til forsvant avviket, og dermed også behovet for en Planet X. I dag er flertallet av forskerne enige om at Planet X ikke eksister slik Lowell definerte den. Lowell hadde laget en prediksjon av Planet X' posisjon i 1915 som var ganske nær Plutos posisjon på den tiden. Ernest W. Brown konkluderte nesten umiddelbart med at dette var en tilfeldighet, et syn som holdes den dag i dag.
Omløp og rotasjon
Plutos omløpstid er 248 år. Banens egenskaper er vesentlig forskjellig fra de av planetene som følger nærmest sirkulære baner rundt solen, nær et flatt plan som kalles ekliptikken. I kontrast har Pluto en svært inklinert (vippet/tiltet) bane i forhold til ekliptikken (over 17°) og er svært eksentrisk (elliptisk). Denne høye eksentrisiteten betyr at en liten region av Plutos bane ligger nærmere solen enn Neptun. Barysenteret til Pluton-Charon-systemet kom i perihelium 5. september 1989, og var sist nærmere solen enn Neptun mellom 7. februar 1979 og 11. februar 1999.
Forhold til Neptun
Til tross for at Plutos bane ser ut til å krysse Neptuns bane sett direkte ovenfra ligger de to banene slik at de aldri kan kollidere eller til og med komme nær hverandre. Det finnes flere grunner til dette.
På enkleste nivå kan man undersøke de to banene og se at de ikke møtes. Når Pluto er nærmest solen, og dermed nærmest Neptuns bane sett ovenfra, er den også høyest over Neptuns bane. Plutos bane passerer ca. 8 AE over Neptuns, og unngår dermed en kollisjon. Plutos oppstigende og nedstigende knuter, punktene hvor banen krysser ekliptikken, er i dag adskilt fra Neptuns med over 21°.
Dette alene er ikke tilstrekkelig for å beskytte Pluto; perturbasjon fra planeter – spesielt Neptun – kan endre aspektene ved Plutos bane – deriblant banepresesjonen – over millioner av år slik at en kollisjon kan være mulig. En annen mekanisme, eller mekanismer, må derfor også være virksomme. Den mest betydelige av disse er at Pluto ligger i 3:2-resonansen med Neptun. Det vil si at for hvert tredje runde Neptun går rundt solen, går Pluto to. De to objektene returnerer så til sine opprinnelige posisjoner og syklusen gjentas med ca. 500 års mellomrom. Dette mønsteret er slik at i hver syklus er Neptun over 50° bak Pluto første gang Pluto er nære perihelium. Ved Plutos andre perihelium vil Neptun ha fullført ytterligere en og en halv rundt, og vil derfor være tilsvarende foran Pluto. Den minste avstanden mellom Pluto og Neptun er over 17 AE, og Pluto kommer faktisk nærmere Uranus (11 AE) enn den kommer Neptun.
Andre faktorer
Numeriske studier har vist at over perioder på millioner av år endres ikke den generelle karakteren av justeringen mellom Plutos og Neptuns baner. Det er flere andre resonanser og interaksjoner som styrer detaljene i de relative bevegelsene og som forbedrer Plutos stabilitet. Disse oppstår hovedsakelig fra to andre mekanismer (i tillegg til 3:2-baneresonansen).
For det første librerer Plutos perihelargument, vinkelen mellom punktet hvor den krysser ekliptikken og punktet hvor den er nærmest solen, ca. 90°. Det betyr at når Pluto er nærmest solen er den samtidig høyest over solsystemets plan og forhindrer møter med Neptun. Dette er en direkte konsekvens av Kozai-mekanismen, som relaterer en banes eksentrisitet til inklinasjonen til et større perturberende legeme – i dette tilfellet Neptun. I forhold til Neptun er amplituden av librasjonen 38°, og derfor er vinkelseparasjonen til Plutos perihelium til Neptuns bane alltid større enn 52° (90°-38°). Den nærmeste av slike vinkelseparasjoner oppstår hvert 10,000 år.
For det andre er lengden av de oppstigende knutene for de to legemene – punktene hvor de krysser ekliptikken – i nær resonans med ovennevnte librasjon. Når de to lengdene er den samme – det vil si når man kan trekke en rett linje gjennom begge knutene og solen – ligger Plutos perihelium nøyaktig på 90° og kommer på det nærmeste solen samtidig som det høyeste punktet over Neptuns bane. Med andre ord må Pluto være lengst forbi Neptuns bane når den er nærmest å skjære den. Dette er kjent som 1:1-superresonansen og kontrolleres av alle de jovianske planetene.
For å forstå naturen av en librasjon, forestill deg en polar synsvinkel hvor man ser ned på ekliptikken fra et fjernt utsiktspunkt hvor planeten går i bane mot klokken. Etter å ha passert oppstigende knute ligger Pluto innenfor Neptuns bane samtidig som den beveger seg raskere og nærmer seg Neptun bakfra. De sterke gravitasjonskreftene mellom de to fører til at drivmoment blir overført til Pluto på bekostning av Neptun. Dette flytter Pluto inn i en noe større bane hvor den ifølge Keplers tredje lov beveger seg noe tregere. Etter som banen endrer seg, har dette en gradvis effekt på endringen av perisenteret og lengdene til Pluto (og, i mindre grad, til Neptun). Etter mange slike repetisjoner bremses Pluto tilstrekkelig ned, samtidig som Neptun øker farten tilstrekkelig til at Neptun begynner å ta igjen Pluto på den andre siden av banen (nære den motsatte knuten av hvor vi begynte). Prosessen er da reversert, og det er Pluto som mister drivmoment til Neptun frem til Pluto har fått tilstrekkelig fart til å ta igjen Neptun ved den opprinnelige knuten. Hele denne prosessen tar ca. 20,000 år å fullføre.
Rotasjon
Plutos rotasjonsperiode, det vil si døgnet på Pluto, tilsvarer 6,39 dager på jorden. Akkurat som Uranus roterer Pluto på «siden» i sitt baneplan, og har en aksehelning på 120°. Dette medfører at sesongvariasjonene er ekstreme. Under solverv er en fjerdedel av overflaten i kontinuerlig dagslys mens en annen fjerdedel er i kontinuerlig mørke.
Fysiske egenskaper
Plutos avstand fra jorden gjør undersøkelser i dybden vanskelig. Mange detaljer rundt Pluto vil forbli ukjente frem til 2015 når New Horizons forventes å nå frem til planeten.
Utseende og overflate
Plutos visuelle tilsynelatende størrelsesklasse er i snitt 15,1, og er på sitt lyseste 13,65 ved perihelium. For å se Pluto må man bruke et teleskop, helst med 30 cm (12 tommer) blenderåpning. På grunn av at vinkeldiameteren bare er 0,11" ser planeten stjernelignende ut og uten en synlig skive også i store teleskoper.
De tidligste kartene over Pluto fra slutten av 1980-tallet var kart over lysstyrke skapt fra nærobservasjoner av formørkelser fra den største månen, Charon. Observasjonene ble laget av endringene i den totale gjennomsnittlige lysstyrken til Pluto-Charon-systemet i løpet av formørkelsene. For eksempel gjør en formørkelse av en lys flekk på Pluto en større endring i den totale lysstyrken enn formørkelsen av en mørk flekk. Databehandling av mange slike observasjoner kan brukes til å lage et lysstyrkekart. Denne metoden kan også spore endringer i lysstyrke over tid.
Nåværende kart har blitt prodsert av bilder fra Hubble-teleskopet (HST) som gir den høyeste oppløsningen som er tilgjengelig. Dette gir betydelig mer detaljerte kart som avslører variasjoner på flere hundre kilometere på tvers, inkludert polregioner og store lyse flekker. Kartene produseres av komplekse dataprosesser som finner de best passende prosjekterte kartene for de få pikslene til Hubble-bildene. De to kameraene ombord på Hubble-teleskopet som ble brukt til disse kartene er ikke lengre i drift, så disse vil sannsynligvis forbli de mest detaljerte kartene frem til New Horizons forbiflyvning i 2015.
Sammen med Plutos lyskurve og de periodiske variasjonene i det infrarøde spektrumet, avslører disse kartene at Plutos overflate er bemerkelsesverdig variert med store endringer i både lysstyrke og farge. Pluto er et av de mest kontrastfylte legemene i solsystemet, med like mye kontrast som Saturns måne Iapetus. Fargen varierer mellom kullsvart, mørk oransje og hvit; Buie et al. uttrykker det som «betydelig mindre rødt enn Mars, og mye mer lik de fargetonene som kan ses på Io med en noe mer oransje tone».
Plutos overflate har endret seg mellom 1994 og 2002–3. Den nordlige polregionen har blitt lysere og den sørlige mørkere. Plutos generelle rødhet har også økt betydelig mellom 2000 og 2002. Disse raske endringene er sannsynligvis relatert til sesongmessig kondensasjon og sublimasjon av deler av atmosfæren forsterket av Plutos ekstreme aksehelning og høye baneeksentrisitet.
Spektroskopiske analyser av Plutos overflate avslører at den er sammensatt av mer enn 98 % nitrogenis med spor av metan og karbonmonoksid. Siden av Pluto som vender mot Charon inneholder mer metanis mens den motsatte siden inneholder mer nitrogenis og karbonmonoksidis.
Masse og størrelse
Oppdagelsen av plutomånen Charon i 1978 muliggjorde fastsettelsen av massen til Pluto-Charon-systemet ved bruk av Newtons formulering av Keplers tredje lov. Så fort Charons gravitasjonelle effekt ble målt, kunne Plutos sanne masse fastslås. Observasjoner av Pluto i okkultasjon med Charon gjorde det mulig for forskere å etablere en mer nøyaktig diameter for Pluto, mens oppfinnelsen av adaptiv optikk gjorde det mulig å avgjøre formen mer nøyaktig.
Blant objektene i solsystemet er Pluto mye mindre massiv enn de terrestriske planetene, og med en størrelse som tilsvarer mindre enn 0,2 månemasser er den også mindre enn syv måner: Ganymedes, Titan, Callisto, Io, månen, Europa og Triton. Pluto har mer enn dobbelt så stor diameter og tusen ganger massen til dvergplaneten, det største objektet i asteroidebeltet. Den er mindre massiv enn dvergplaneten, et transneptunsk objekt oppdaget i 2005. Gitt feilmarginene i de ulike målingene er det uvisst om Eris eller Pluto har størst diameter – det faste legemet til både Pluto og Eris estimeres å ha en diameter på ca. 2,330 km. Fastsettelsen av Plutos størrelse kompliseres av atmosfæren, og muligvis av dis av hydrokarboner.
Atmosfære
Plutos atmosfære består av en tynn kappe av nitrogen-, metan- og karbonmonoksidgasser som er avledet fra iser av disse substansene på overflaten. Overflatetrykket går fra 6,5-24 μbar. Plutos elongerte banen er forutsagt å ha en stor påvirkning på atmosfæren. Siden Pluto beveger seg bort fra solen, vil atmosfæren gradvis fryse og falle ned på bakken. Når Pluto er nærmere solen, øker temperaturen på Plutos faste overflate og forårsaker at isene sublimerer til gass. Dette skaper en antidrivhuseffekt; akkurat som svette kjøler kroppen når den fordamper fra overflaten av huden, kjøler denne sublimasjonen overflaten av Pluto. Forskere som bruker Submillimeter Array har nylig oppdaget at Plutos temperatur er ca. 43 K (-230 °C), 10 K kaldere enn hva som ellers var forventet.
Tilstedeværelsen av metan, en kraftig klimagass, i Plutos atmosfære fører til en temperaturinversjon med gjennomsnittlige temperaturer 36 K høyere 10 km over overflaten. Den lavere atmosfæren inneholder en høyere konsentrasjon av metan enn den øvre atmosfæren.
De første bevisene for Plutos atmosfære ble første antydet av N. Brosch og H. Mendelseon ved Wise-observatoriet i Israel i 1985, og den ble definitivt påvist av Kuiper Airborne Observatory in 1988 fra observasjoner av okkultasjoner av stjerner ved Pluto. Når et objekt uten atmosfære beveger seg inn foran en stjerne vil stjernen plutselig forsvinne; i tilfellet med Pluto ble stjernen gradvis dimmet bort. Ut fra mengden dimming ble det atmosfæriske trykket fastsatt til 0,15 pascal, omtrent 1/700,000 av jordens.
I 2002 ble en annen okkultasjon av en stjerne ved Pluto observert og analysert av lag ledet av Bruno Sicardy ved Parisobservatoriet, James L. Elliot ved MIT, og Jay Pasachoff ved Williams College. Overraskende ble det atmosfæriske trykket estimert til å være 0,3 pascal, selv om Pluto var lengre fra solen enn i 1988 og dermed skulle ha vært kaldere og hatt en mindre tett atmosfære. En forklaring på dette avviket er at i sørpolen kom ut av skyggen for første gang på 120 år i 1987, og at dette førte til at ekstra nitrogen sublimerte fra polkappene Det vil ta tiår for dette overskytende nitrogenet å fordampe ut av atmosfæren siden det fryser på iskappene på nordpolen som nå befinner seg i kontinuerlig mørke. Topper i dataene fra den samme studien avslørte hva som kan være de første bevisene for vind i Plutos atmosfære. En annen stjerneokkultasjon ble observert av et MIT-Williams College-lag bestående av James Elliot og Jay Pasachoff sammen med et lag fra Southwest Research Institute ledet av Leslie Young fra steder i Australiea 12. juni 2006.
I oktober 2006 annonserte Dale Cruikshank fra NASA/Ames Research Center (en medforsker på New Horizons) og hans kolleger den spektroskopiske oppdagelsen av etan på Plutos overflate. Denne etanen produseres fra fotolyse eller radiolyse (det vil si kjemisk konvertering drevet av sollys og ladede partikler) av frossen metan på Plutos overflate og suspendert i atmosfæren.
Måner
Pluto har fem kjente naturlige satellitter: Charon, først oppdaget i 1978 av astronomen James Christy; Nix og Hydra, begge oppdaget i 2005; Kerberos, identifisert av Hubble-teleskopet i 2011, og Styx oppdaget i 2012.
De plutonske månene ligger uvanlig nær Pluto sammenlignet med andre observerte systemer. Månene kan potensielt gå i bane rundt Pluto opp til 53 % (eller 69 % hvis retrograde) av Hill-sfæren, den stabilde gravitasjonelle sonen av Plutos påvirkning. For eksempel går månen Psamathe i bane rundt Neptun ved 40 % av Hill-radien. I tilfellet med Pluto er bare de indre 3 % av sonen kjent å være okkupert av satellitter. I oppdagerers begreper fremstår det plutonske systemet å være «svært kompakt og stort sett tomt» selv om andre har påpekt muligheten for ytterligere objekter, inkludert et lite ringsystem.
Charon
Pluto-Charon-systemet er bemerkelseverdig ved å være et av solsystemets få binærsystemer, definert som de hvor barysenteret ligger over primærlegemets overflate (617 Patroclus er et mindre eksempel, solen og Jupiter er det eneste som er større). Dette og den store størrelsen på Charon i forhold til Pluto har ført til at noen astronomer kaller systemet for en dobbel dvergplanet.
Systemet er også uvanlig blant planetsystemer i det at hver av dem er tidevannslåst til den andre: Charon har alltid den samme siden vendt mot Pluto, og Pluto har alltid den samme siden vendt mot Charon. Det vil si at fra en hvilken som helst posisjon på et av legemene er den andre alltid på samme posisjon på himmelen eller alltid ute av syne. På grunn av dette er rotasjonsperioden til hver av dem lik tiden det tar for hele systemet å rotere rundt det felles gravitasjonssenteret. Akkurat som Pluto roterer på sin side relativt til baneplanet gjør Pluto-Charon-systemet det samme. I 2007 antydet observasjoner av flekker av ammoniakkhydrater og vannkrystaller på overflaten ved Gemini-observatoriet tilstedeværelsen av aktive kryogeysirer.
Nix og Hydra
Ytterligere to måner rundt Pluto ble fotografert av astronomer som jobbet med Hubble-teleskopet 15. mai 2005, og fikk midlertidige betegnelsene S/2005 P 1 og S/2005 P 2. Den internasjonale astronomiske union ga den 21. juni 2006 Plutos nyeste måner offisielt navnene Nix (eller Pluto II, den innerste av de to månene, tidligere P 2) og Hydra (Pluto III, den ytterste månen, tidligere P 1).
Aria Fischer
Aria Fischer (født 2. mars 1999) er en amerikansk vannpolospiller.
Pluto
Nix og Hydra
Disse små månene går i bane rundt Pluto ved avstander som tilsvarer omtrent to og tre ganger avstanden til Charon: Nix ved 48,700 km fra senterets barysenter. De har nesten sirkulære prograde baner i det samme baneplanet som Charon.
Sheshi
Maaibre Sheshi var en hersker i byen Avaris i Nedre Egypt i løpet av Egypts fragmenterte andre mellomepoke. Sheshi er vanskelig å plassere nøyaktig kronologisk. Mens han vanligvis er beskrevet som grunnleggeren av femtende dynasti, kan det ikke underbygges ettersom de tidligste hyksoskongene som Sakir-Har og Khyan er kjent for å ha tatt tittelen heka-khawaset. Khyan benyttet kun et personnavn i løpet av andre halvpart av sitt styre — en praksis som ble fulgt av senere hyksoskonger som Apophis. I kontrast viser Sheshis skarabésegler alltid hans personnavn. Den danske egyptologen Kim Ryholt har foreslått at Sheshi faktisk tilhørte fjortende dynasti og far til sin etterfølger Nehesy. En slik grad av forvirring eksisterer over hans livstid i løpet av andre mellomperiode.
Pluto
Nix og Hydra
Observasjoner for å fastslå individuelle egenskaper hos Nix og Hydra pågår. Hydra er noen ganger lysere enn Nix, noe som antyder enten at den er større eller at ulike deler av overflaten kan variere i lysstyrke. Størrelsene er estimert fra albedoene. Hvis månenes albedo er tilsvarende Charons 35 %, kan diameterne estimeres til 46 km for Nix og 61 km for den lysere Hydra. Øvre grenseverdier for diameterne kan estimeres ved å anta en albedo på 4 % for de mørkeste kuiperlegemene: disse grensene er henholdsvis 137 ± 11 km og 167 ± 10 km. I den største enden av denne skalaen er den antydede massen mindre enn 0,3 % av Charon, eller 0,03 % av Plutos.
Aria Fischer
Hun representerte USA under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun tok gull i kvinnenes turnering.
Sheshi
Seksjonen i Turinopapyrusen som handler om denne komplekse perioden av egyptisk historie er hardt skadet og Sheshis opprinnelse og tidslinje innenfor andre mellomperiode er usikker. Sheshis tronenavn, Maaibre, betyr «Se er hjertet til Ra». Han er velkjent fra mer enn 300 segl og 2 segltrykk laget i hans regjeringstid. I henhold til Ryholts bok fra 1997, er Sheshi bevitnet med 396 segl alene, noe som er 3 ganger høyere enn den neste som har 123 segl: Yakbim Sekhaenre, en annen vestsemittisk hersker i Egypt som også har en usikker tidslinje og plassering i dynasti.
Pluto
Nix og Hydra
Oppdagelsen av disse to små månene antyder at Pluto kan ha et variabelt ringsystem. Nedslag fra smålegemer kan skape rester som kan danne planetariske ringer. Data fra dype opriske målinger av Advanced Camera for Surveys på Hubble-teleskopet antyder imidlertid at slike ringer ikke eksisterer. Dersom et slikt system eksisterer er det enten svært tynt som Jupiters ringer eller tett begrenset til mindre enn 1,000 km i bredde. Tilsvarende konklusjoner har kommet fra studier av okkultasjoner.
Kerberos
20. juli 2011 offentliggjorde Mark R. Showalter ved SETI-instituttet oppdagelsen av Plutos fjerde måne. Den ble lagt merke til av NASAs Hubble-teleskop under leting etter ringer rundt dvergplaneten. Den har en estimert diameter på 13–34 km og ligger mellom banene til Nix og Hydra.
Kerberos ble først sett på et fotografert med Hubbles Wide Field Camera 3 28. juni. Den ble bekreftet på etterfølgende Hubble-bilder tatt 3. og 18. juli.
Styx
7. juli 2012 ble den femte månen Styx oppdaget mens man søkte etter potensielt farlige hindre for New Horizons.
Nære resonanser
Nix og Hydra er svært nære (men ikke i) en 4:1 og 6:1 baneresonans med Charon. Kerberos passer godt inn i denne ordningen med en nær 5:1-resonans med Charon. Fastsettelsen av hvor nær noen av disse nærliggende baneperiodene faktisk kan være en sann resonans krever nøyaktig kunnskap om satellittenes presesjoner.
Massen til Nix og Hydra antar en isete/porøs tetthet på 1,0 g/cm³
Opprinnelse
Plutos opprinnelse og identitet hadde i lang tid vært en gåte for astronomene. En tidlig hypotese var at Pluto var en tidligere måne av Neptun som hadde blitt slått ut av sin bane av den største nåværende månen Triton. Denne forestillingen har blitt sterkt kritisert fordi Pluto aldri kommer nær Neptun i sin bane.
Plutos sanne plassering i solsystemet begynte å komme frem av seg selv først i 1992 da astronomer begynte å finne små isete objekter utenfor Neptun som var lignende Pluto – ikke bare i bane, men også i størrelse og sammensetning. Disse transneptunske populasjonene antas å være kilden til mange kortperiodiske kometer. Astronomer tror nå at Pluto er det største medlemmet av Kuiperbeltet, en omtrentlig stabil ring av objekter beliggende mellom 30 og 50 AE fra solen. Som andre kuiperlegemer har Pluto lignende egenskaper som kometer; for eksempel blåser solvinden Plutos overflate gradvis ut i rommet, på samme måte som med kometer. Hvis pluto lå like nærme solen som det jorden gjør, ville den utviklet en hale akkurat som kometene gjør.
Selv om Pluto er det største av kuiperlegemene som er oppdaget så langt, er Neptuns måne Triton – som er noe større en Pluto – lignende Pluto både geologisk og atmosfærisk, og antas å være et innfanget kuiperlegeme. Eris (se under) er også større enn Pluto, men er ikke ansett å være et medlem av Kuiperbeltet. Den er snarere ansett å være et medlem av en lignende populasjon kalt den spredte skiven. En stort antall kuiperlegemer, som Pluto, innehar en 3:2-baneresonans med Neptun. Kuiperlegemer med denne baneresonansen kalles for «plutinoer», etter Pluto.
Som andre medlemmer av Kuiperbeltet antas Pluto å være rester av planetesimaler; en del av den opprinnelige protoplanetariske skiven rundt solen som ikke klarte å vokse sammen til en fullverdig planet. De fleste astronomer er enige i at Plutos posisjon kommer av plutselig vandring på grunn av Neptun tidlig i solsystemets dannelse. Etterhvert som Neptun forflyttet seg utover, nærmet den seg objektene i proto-Kuiperbeltet og satte et av dem i bane rundt seg selv, noe som ble månen Triton, låste andre i baneresonanser, mens andre igjen ble slått ut i kaotiske baner. Objektene i den spredte skiven, en dynamisk ustabil region, overlapper Kuiperbeltet og antas å ha blitt plassert i sine nåværende posisjoner på grunn av vekselvrikning med Neptuns vandrende resonanser.
En datamodell fra 2004 av Alessandro Morbidelli ved Observatoire de la Côte d'Azur i Nice antydet at Neptuns vandring inn i Kuiperbeltet kan ha blitt utløst av dannelsen av en 1:2-resonans mellom Jupiter og Saturn som skapte en gravitasjonsdytt som skjøv både Uranus og Neptun inn i høyere baner og fikke dem til å bytte plass. Dette førte til slutt til at Neptuns avstand fra solen ble fordoblet. Den resulterende utstøtingen av objekter fra proto-kuiperlegemet kan også forklare det sene tunge bombardementet 600 millioner år etter solsystemets dannelse og opprinnelsen til Jupiters trojanske asteroider.
Det er mulig at Pluto hadde en nær sirkulær bane ca. 33 AE fra solen før Neptuns vandring perturberte planeten inn i en resonant fangst. Nice-modellen krever at det var ca. tusen legemer på størrelse med Pluto i den opprinnelige skiven av planetesimaler. Disse kan ha inkludert legemer som ble Triton og Eris.
Utforskning
Pluto utgjør en betydelig utfordring for romfartøyer på grunn av den lille massen og den store avstanden fra jorden. Voyager 1 kunne ha besøkt Pluto, men de som styrte den sendte den heller mot en nær forbiflyvning av saturnmånen Titan, noe som førte til en bane som ikke kunne gjennomføres med en forbiflyvning av Pluto. Voyager 2 hadde aldri noen passende bane for å nå Pluto. Ingen seriøse forsøk på å utforske Pluto ved hjelp av romsonder ble gjennomført før det siste tiåret av det 20. århundre. I august 1992 ringte forskeren Robert Staehle ved JPL til oppdageren av Pluto, Clyde Tombaugh, og ba om tillatelse til å besøke hans planet. «Jeg sa han var velkommen dit», fortalte Tombaugh senere, «selv om han må ut på en lang og kald reise». Til tross for dette tidlige moment i 2000, avbrøt NASA Pluto Kuiper Express-oppdraget på grunn av økende kostnader og forsinkelser på kjøretøyet.
Etter en intens politisk kamp fikk et revidert oppdrag til Pluto, kalt New Horizons, støtte fra USAs regjering i 2003. New Horizons ble vellykket skutt opp 19. januar 2006. Oppdragslederen Alan Stern bekreftet at noe av asken etter Clyde Tombaugh som døde i 1997 hadde blitt plassert ombord i romsonden.