cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Runaway Train
Handling
To fanger rømmer fra et brutalt fengsel midt i Alaskas isøde. Den ene er tøff og hard mens den andre nærmest er en forskremt guttunge. De greier å ta seg frem til en jernbanestasjon og snike seg seg ombord på et godstog. Men når toget starter dør lokomotivføreren av et hjerteslag, og dermed er de plutselig passasjerer på er førerløst tog som raser fram med en voldsom fart. Underveis møter de også en kvinnelig togarbeider. Hun kan fortelle at de er de eneste tre som befinner seg på det løpske toget og at bremsesystemet er ødelagt. I tillegg til dette tar fengselsdirektøren opp en nådeløs jakt på rømlingene via helikopter.
Popularitet og økonomi
Filmen ble ingen publikumsuksess i USA hvor den kun innbrakte $7,6 millioner.
Produksjonskostnadene var på $9 millioner.
Anmelderne
Den ble godt mottatt av kritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått 85 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav den fire av fire stjerner, mens Leonard Maltin gav den tre av fire.
VG gav den terningkast seks, mens Dagbladet og Aftenposten gav den terningkast fem.
Priser
Filmen vant en Golden Globe for beste skuespiller (Jon Voight). Den ble i tillegg nominert til tre Oscar-priser, beste mannlige skuespiller (Voight), beste birolle (Roberts) og beste klipping. Den ble også nominert til Gullpalmen ved Filmfestivalen i Cannes.
Muhammedkarikaturene i Jyllands-Posten
Stridighetene om Muhammed-karikaturene i Jyllands-Posten begynte 30. september 2005 da den danske avisen Jyllands-Posten offentliggjorde tolv karikaturtegninger av den islamske profeten Muhammed. Det førte til voldsom debatt om ytringsfrihet og blasfemi og på nyåret 2006 til store konflikter mellom vestlige land og den muslimske verden. Flere personer i Skandinavia ble senere arrestert for å planlegge terror mot Jyllandsposten og tegneren Kurt Westergaard (1935–2021). Én person har blitt dømt for drapsforsøk på Westergaard.
Jytte Klausen viser i sin bok The Cartoons that Shook the World (2009) at de tilsynelatende spontane protestene mot karikaturene var nøye iscenesatt av makthavere (særlig i Egypt) og ytterliggående sunni-islamister. Protestene begynte da fem danske imamer i desember 2005 reiste til Egypt der møtte lederne i Det muslimske brorskap samt Egypts utenriksdepartement. Imamene hadde med seg de tolv tegningen fra Jyllands-Posten og i tillegg tre karikaturer de hadde laget selv. De tolv ekte og tre falsk ble et praktisk hjelpemiddel for lederne til å mobilisere befolkningen.
Hvordan karikaturene fremkom
Debatten og uroen rundt Muhammed-karikaturene har sitt utgangspunkt i at Jyllands-Posten i september 2005 inviterte 40 danske karikaturtegnere til å lage en tegning av Muhammed. 28 av tegnerne avstod, og tolv leverte bidrag. 30. september 2005 ble de tolv karikaturene trykket i avisen under tittelen «Muhammeds ansigt». Initiativet til artikkelen og tegningene var motivert av at den danske forfatteren Kåre Bluitgen hadde hatt problemer med å finne en illustratør til sin barnebok Koranen og profeten Muhammeds liv. Tegningene framstod som enkle og uskyldige vitsetegninger sett med vestlige øyne, men avbildningen av profeten Muhammed brøt likevel med billedforbudet i islam. Det mest kritiske motivet ble tegnet av Kurt Westergaard og viste den islamske profeten med en bombe merket med den islamske trosbekjennelsen i turbanen. Også kunstneren Lars Vilks ble utpekt som terrormål og måtte leve med politibeskyttelse resten av livet etter at han tegnet Muhammed med hundrekropp.
Etter at tegningene var blitt publisert ba ambassadører fra elleve muslimske land om et møte med Danmarks statsminister Anders Fogh Rasmussen. Anmodningen ble avslått under henvisning til at statsministeren ikke hadde ansvaret for hva danske aviser skrev. Avslaget førte til at ledere fra flere danske muslimske organisasjoner besøkte en rekke land i Midtøsten mot slutten av 2005 for å gjøre myndighetene i disse landene oppmerksomme på hva Jyllands-Posten hadde publisert. Intensjonen med dette var å vekke offisielle reaksjoner rettet mot Danmark. Rett før jul kritiserte 22 tidligere danske ambassadører statsministerens avslag, og i romjulen ytret Den arabiske liga seg kritisk til Danmark.
Aftenposten trykte faksimilie av tegningene like i etterkant av Jyllands-Postens publisering. Dagbladets nettsider la ut karikaturene 8. januar 2006, og dagen etter trykket også den norske kristen-konservative avisen Magazinet en faksimilie av tegningene som illustrasjon til intervjuer om karikatur-striden i Danmark og forholdet mellom islam og ytringsfriheten. Også Bergens Tidende og Stavanger Aftenblad publiserte karikaturtegningene på ulike tidspunkt, og de ble også tilgjengeliggjort av TV 2.
I slutten av januar 2006 trykket flere store europeiske aviser tegningene. Den jordanske avisen Al-Shihan trykket også bildene, noe som førte til at avisens redaktør fikk umiddelbar avskjed og ble arrestert. Tegningene ble også vist på TV av britiske BBC.
Reaksjonene i den muslimske verden
I flere land har dette ført til sterke reaksjoner, ettersom det strider mot sunni-islamsk skikk å avbilde deres profet. Reaksjonene har vært særlig sterke fra muslimer som hevder de opplever bildene som krenkende. Andre har forsvart publiseringen av bildene med den begrunnelsen at bildene ikke bør oppfattes som krenkende, men derimot som legitim kritikk og satire mot politisk islam.
På muslimske nettsteder ble det opprettet lister over norske, danske og franske produkter som muslimer ble oppfordret til å boikotte. Det danske meieriet Arla måtte si opp 100 personer på grunn av boikottaksjonene. <!-- Likevel ble bildene publisert i den egyptisk avisen Al Fagr 17. oktober 2005 uten at noen da reagerte.
Det kan derfor synes som om tegningene i seg selv ikke var nok til å påkalle den voldsomme harmen verden senere skulle bevitne. De verdensomspennende opptøyene og voldsomhetene oppstod først i ettertid etter islamske religiøse ledere fra Danmark reiste rundt i Midtøsten for å skaffe sympati for egen sak, delvis med bruk av andre bilder enn de som var publisert. De begynte bevisst å spre usannheter og fabrikerte påstander gjennom utenlandsk media og via skandinaviske imamers delegasjoner til Midtøsten, åpenbart for å nøre opp under stemningen ytterligere. Blant annet viste den danske imamen Abu Bashar i et innslag i BBC frem tegninger av Muhammed fremstilt som en gris og Muhammed i seksuelt samkvem med en hund som eksempel på hva danske aviser publiserte, og tilføyde dessuten at langt verre hån og hat mot islam var daglig kost i dansk media. Videre ble påstander om at danskene ville sensurere koranen, lage film som fremstilte islam på en negativ måte og at Jyllandsposten var statskontrollert kringkastet. I og med at urolighetene ikke tok av før relativt kort etter synes det meget sannsynlig at uten de fabrikerte historiene som har fått florere sammen med de reelle karikaturtegningene ville reaksjonene neppe blitt så voldsomme som de ble. Utenlandsk media har vist en påfallende unnlatenhet til å fokusere på de fabrikerte sidene ved saken.
Hva årsaken skulle være til at imamer bosatt i vesten skulle ønske å skape konflikter mellom islam og den vestlige verden er et av de store ignorerte spørsmålene her. Et mulig svar et at de tidligere åpent har gitt uttrykk for at de har konkrete og langsiktige planer om å innføre sharialovgivning i Skandinavia, hvor Oslo skal omdøpes til Medina. Tidligere har ytterliggående muslimske grupperinger i Danmark delt ut flyveblader hvor de ivrer for at Nørrebro bør bli muslimsk område. Om det er de samme krefter som også er drivkraften bak konflikten knyttet til karikaturtegningene, kan det tolkes som et ledd i deres mål om å styrke islams posisjon utenfor den islamske verden, i dette tilfellet ved å fremprovosere konfliktfylte situasjoner der vesten ender opp med å gi etter for muslimenes krav og få sin egen ytringsfrihet svekket til islams fordel. -->
Voldelige protester i muslimske områder
På Gaza brente opprørte palestinere det norske flagget, og militante palestinske grupper truet med å drepe nordmenn. Lørdag 4. februar 2006 ble både den danske og den norske ambassade i Syria stormet og nedbrent av rasende, protesterende muslimer, og dagen etter ble det danske konsulatet i Beirut satt i brann, under en demonstrasjon der 10 000 mennesker deltok.
Det var ulike synspunkter på hvorvidt disse ekstreme utslagene i debatten var direkte forårsaket av publiseringen, eller om de var utslag av mer generelle anti-vestlige holdninger. Det ble også hevdet at myndighetene i Syria og Iran nyttiggjorde seg situasjonen ved å la ekstreme grupper protestere uhindret. Det normale i disse landene er at demonstrasjoner ikke tillates.
Den 5. februar 2006 ble den italienske, katolske presten Andrea Santoro myrdet i Santa Maria-kirken i Trabzon i Tyrkia, der han virket. En 16 år gammel skoleelev ble arrestert to dager etter for mordet. Han sa til politiet at han hadde handlet under innflytelse av karikatur-striden.
En NATO-base i Afghanistan som var under ledelse av den norske ISAF-styrken ble angrepet 8. februar 2006 av en større menneskemengde. Det ble kastet håndgranater og brannbomber, og det ble skutt mot soldatene med tyngre våpen som Kalasjnikov-rifler og panservernraketter. NATOs personell forsvarte seg ved å bruke tåregass, gummikuler og varselskudd mot angriperne. Representanter for afghanske myndigheter hevdet at de norske soldatene også hadde løsnet skarpe skudd under angrepet, men en talsmann for det norske Fellesoperativt hovedkvarter avviste dette. Seks norske soldater ble skadet som følge av angrepet, og fire demonstranter drept av afghansk politi. I ettertid ble det hevdet at norske soldater kunne ha drept opp til åtte demonstranter, men denne påstanden ble dagen etter avvist av det norske Forsvaret.
Observatørkorpset Temporary International Presence in Hebron (TIPH) i Hebron forlot onsdag 8. februar sitt hovedkvarter etter at de ble angrepet. Korpset har vært i Hebron i 12 år, og bidratt til ro og stabilisering, men nå har altså de voldelige reaksjonene medført at lokalbefolkningen er uten støtten fra TIPH.
Debatt i Norge
I Norge mottok Magazinets redaktør Vebjørn Selbekk og Norsk Presseforbunds leder Per Edgar Kokkvold drapstrusler. Den 31. januar 2006 hevdet den muslimske talsmannen Zahid Mukhtar i NRK-programmet Standpunkt at det kunne bli opptøyer og konfrontasjoner i Norge på samme måten som det hadde vært i Frankrike dersom det ikke ble slått ned på publiseringen av Muhammed-tegninger.
Selbekk sa at han opplevde seg gjort til syndebukk av norske myndigheter, og pekte på at flere norske nyhetsmedier hadde gjengitt de aktuelle karikaturene i faksimile. Selbekk var gjentatte ganger blitt drapstruet i løpet av den opphetede debatten. Han var også blitt politianmeldt etter blasfemiparagrafen for sin publisering av de omstridte karikaturene.
Etter publiseringen av tegningene tok advokaten Abid Raja til orde for en ny blasfemi-paragraf. I en artikkel i Klassekampen den 2. februar 2006 sammenlignet Peter M. Johansen tegningene med 1930-tallets jødekarikaturer, og antydet at reaksjonene ville vært ganske annerledes dersom det også denne gangen var jøder som var karikerte.
Etter at Selbekk den 10. februar offentlig beklaget at han hadde gitt klarsignal til å publisere tegningene, godtok en rekke representanter for islamske trossamfunn unnskyldningen. Mohammed Hamdan, lederen av Islamsk Råd Norge, ba samtidig alle muslimer akseptere Selbekks beklagelse og legge striden bak seg.
Ny strid
I februar 2006 trykket det franske satiremagasinet Charlie Hebdo karikaturene. Som følge av dette saksøkte muslimske organisasjoner i Frankrike magasinet for krenkelse av en religiøs folkegruppe, men tidsskriftet ble frifunnet i 2007.
I august 2007 offentliggjorde den svenske avisen Nerikes Allehanda også en muhammedkarikatur. Dette utløste en ny strid som i noen grad fikk internasjonalt omfang.
I mars 2008 brukte den nederlandske politikeren Geert Wilders blant annet muhammedkarikaturene i sin kontroversielle film «Fitna». Filmen vekket sterke reaksjoner fra mange hold. FNs generalsekretær Ban Ki-moon fordømte filmen på det sterkeste og kalte den for «støtende anti-islamsk», mens flere muslimske land som Pakistan, Indonesia, Iran og Bangladesh protesterte sterkt mot filmen. Den danske tegneren, Kurt Westergaard, som stod bak én av de kjente Muhammed-karikaturene, varslet at han ville saksøke folkene bak filmen for å ha benyttet seg av hans tegninger uten tillatelse.
Terrorisme
I 2007 ble tre menn fra Odense dømt for å ha planlagt terror mot konkrete mål i Danmark. De dømte var motivert av muhammedkarikaturene. De endelige fengselsstraffene ble på mellom fem og tolv år.
Den 12. februar 2008 arresterte dansk etterretningstjeneste, PET, tre menn som de mente planla et terrordrap på tegneren Kurt Westergaard. Arrestasjonen ledet ikke til tiltale, men to tunisiske statsborgere ble utvist.
I 2009 ble to USA-bosatte menn av pakistansk opprinnelse, David Headley og Tahawwur Hussain Rana arrestert mistenkt for å ha planlagt en terroraksjon mot Jyllandsposten. Headley tilsto senere både dette og medvirkning til terrorangrepet i Mumbai i 2008. Han har inngått en avtale med påtalemyndighetene som vil gi ham livsvarig fengsel. Rana ble i juni 2011 dømt for terrorplaner mot Jyllands-Posten, samt samarbeid med den islamistiske terrorgruppen Lashkar-e-Taiba. Han risikerer 30 års fengsel. Den 1. januar 2010 ble Kurt Westergaard angrepet med øks av somalieren Muhudiin Mohamed Geele som senere ble idømt ti års fengsel for forsøk på terrorrelatert drap.
Den 10. september 2010 ble belgisk-tjetjenske Lors Dukajev skadet av en bombe han var i ferd med å lage i København. I mai 2011 ble han dømt til tolv års fengsel for å ha planlagt å sende en brevbombe til Jyllandsposten.
I juli 2010 ble tre menn bosatt i Norge arrestert for terrorplanlegging. I september 2011 ble det tatt ut tiltale, som bl.a. inkluderer planlegging av en bombeaksjon mot Jyllands-Posten. De tre tiltalte er Mikael Davud, fra Uigur provinsen i Kina, David Jacobsen fra Usbekistan og Shawan Bujak, kurdisk iraker. Påtalemyndighetene mener disse har tilknytning til den islamistiske terrorgruppen Al-Qaida. 30. januar 2012 ble Davud og Bujak dømt for å ha inngått et terrorforbund hvor de planla å plassere en bombe utenfor Jyllandspostens lokaler. Davud ble ansett som hovedmannen og dømt til 7 år i fengsel, Bujak ble dømt til tre og et halvt års fengsel. Jacobsen ble frifunnet når det gjaldt dette tiltalepunktet.
I. desember 2010 ble fem menn bosatt i henholdsvis Sverige og Danmark arrestert for å ha planlagt terror mot blant annet Jyllandsposten med bakgrunn i karikaturtegningene. Det ble reist tiltale mot fire av mennene. Den ene av disse, Munir Awad, er svigersønn av Helena Benaouda som er talsperson for Sveriges Islamske Råd. Awad hadde sammen med Banaoudas datter Safia vært arrestert to ganger tidligere i utlandet (Somalia, Pakistan) mistenkt for forbindelser med terrororganisasjoner. Ifølge påtalemyndigheten i Danmark var planen å gå til angrep med pistoler og maskinpistoler mot avishuset til Jyllandsposten i København og å drepe flest mulig ansatte i avishuset. Primærmålet skal ha vært en tilstelning 29. desember 2010 hvor Kronprins Frederik skulle være tilstede. Gruppen vurderte også å ta gisler. 4. juni 2012 ble alle funnet skyldig i tingretten i Glostrup. og dømt til 12 års fengsel.
Bispering
Bisperingen (latin:  anulus pontificalis) er et av embedstegnene som brukes av katolske biskoper. Den forstås som et tegn på at biskopen er blitt trolovet med kirken.
Utforming
Biskopsringen kan ha svært varierende utforming. Ofte er ringhodet smykket med en ametyst, eller en safir. Den fiolette glansen som denne steinen gjerne har, gjelder som et tegn på ydmykhet.
BM Sagunto
Mia Hermansson Högdahl spilte i klubben 1999–2000. Kjersti Beck spilte for klubben fra 2006 til 2008.
UFC 49
UFC 49: Unfinished Business var et MMA-arrangement i regi av UFC i Las Vegas, Nevada, USA 21. august 2004. Hovedkampen var den andre returkampen (tredje totalt) mellom Randy Couture og Vitor Belfort for UFC lett tungvekt tittelen.
Bispering
Utforming
Bispering med edelsten ble faktisk foreskrevet ved den syvende bispesynode i Milano: Biskopsringen måtte være av rent gull, og være smykket med en edelsten.
De bisperingene som er helt og holdent i gull kom ikke i bruk før sent på 1400-tallet, og knyttet an til pavens fiskerring. Ikke fullt som vanlige er dobbeltringer med flatt ringhode dekorert med mikrosnitt.
Det finnes også bisperinger av sølv.
Nesten en hel generasjon biskoper brukte så å si identiske bisperinger, eller var i alle fall i besittelse av slike. Ved andre vatikankonsils avslutning den 6. desember 1965 fikk alle de deltakende biskoper en bispering av gull av pave Paul VI.
Historisk opprinnelse
I et dekret gitt av pave Bonifatius IV i 610 møter vi imidlertid munker som eleveres til biskoppelig verdighet anulo pontificali subarrhatis (anula = ring). Og fra den fjerde Toledosynoden i 633 har vi nedfelt regelen at dersom en biskop er blitt avsatt fra sitt embede og så senere får det tilbake, skal man gi ham tilbake hans stola, ring og bispestav (orarium, anulum et baculum). Den hellige Isidor av Sevilla kobler omtrent på sammt tid sammen ringen med bispestaven, og erklærer at ringen er «et emblem for den pontifikale verdighet eller for beseglingen av hemmeligheter».
Symbolikken utfoldes i sin fylde
På 700- og 800-tallet gjengis det i det gregorianske sakramentarium og i noen tidlige pontifikalier en rekke formularer som ble benyttet ved overrekkelsen av ringen. Den gregorianske formen har i det vesentlige overlevd frem til i dag. Den lød opprinnelig:
Eller som det lød i moderne utgave, ved biskop Bernt Eidsvig av Oslo katolske bispedømmes ordinasjon i 2005:
De to tanker som kommer til uttrykk, klarest i den opprinnelige versjon, nemlig seglet (som peker hen mot den biskoppelige diskresjon) på den ene side og den ekteskapslignende troskap på den andre, dominerer den symbolikk som knyttes til ringen i nesten all dens liturgiske bruk.
Det var kanskje denne ektevielsessymbolikk som lå bak den regel som er belagt allerede fra 800-tallet om at bisperingen skulle settes på den fjerde finger (ved siden av lillefingeren) på høyre hånd.
Gammel sedvane tilsier at legfolk eller klerikere av lavere rang kysser ringen på biskopens utstrakte hånd. Det var tider da ringene kunne ha slike dimensjoner at de ble brukt som relikviegjemmer.
Sabotørene
Sabotørene er en norsk sciencefictionroman av Øyvind Myhre, utgitt på J.W. Cappelens Forlag i 1978. I ettertid er den mest kjent som en av de første, muligens den første, skjønnlitterære populariseringen i romanform av prinsippene for en romelevator basert på John D. Isaacs, Allyn C. Vine, Hugh Bradner, og George E. Bachus arbeide.
Sabotørenes rammeverk er en klassisk spionthriller, der eksterne krefter planlegger å sabotere romkolonien «Ny Mandsjuria» som ledd i et større spill mellom nasjonalstater, overnasjonale selskaper og den nydannede Mars-republikken. Målet for de forskjellige spillerne er politisk og teknologisk posisjonering i forhold til en framtidig kolonialisering av planeten Venus. Bokens hovedperson Oddbjørn Ansteinsbru, sikkerhetsagent for firmaet PBD, infiltrerer «Ny Mandsjuria» og avverger sabotasjen.
Setting
Bokens handling er lagt til 2050-årene. I det 70 år lange spennet mellom bokens utgivelse og 2050 forutsettes jorden å ha gått gjennom store politiske og teknologiske omveltninger. Den akselererte utviklingen er løselig underbygget med en forhistorie som blant annet omfatter en tredje verdenskrig mot slutten av det 20. århundre, fulgt av en periode med gjenoppbygging og teknologioptimisme tilsvarende de første tiårene etter andre verdenskrig. Forhistorien er ikke avgjørende for tekstens indre troverdighet eller integritet, bare for den tidlige dateringen.
Mens tilstanden på Jorden er mildt dystopisk, holdes den påbegynte kolonialiseringen av verdensrommet fram som menneskehetens håp. Mars har allerede en levedyktig koloni, industrien er i stor grad rombasert. Den videre utviklingen avhenger av utviklingen av selvforsynte kunstige romkolonier som igjen kan åpne for menneskelig bosetting på planeter med enda mindre gjestmilde forhold enn Mars. Mye avhenger av om den første romkolonien, «Ny Mandsjuria» – tenkt befolket med mandsjurianske flyktninger, blir en suksess.
Første litterære bruk av romelevator som litterært motiv
Selve ideen om muligheten av en romelevator går tilbake til Konstantin Tsiolkovskij i 1895. Prinsippet for de romelevatorene som er blitt gjengangere i moderne science fiction etter 1980 bygger på en artikkel av John D. Isaacs, Allyn C. Vine, Hugh Bradner, og George E. Bachus publisert i tidsskriftet Science i 1966. Konseptet ble videreutviklet av Jerome Pearson (1975) og Hans Moravec (1977).
I litteraturen dukker konseptet opp først ved slutten av 1970-tallet, antatt ansporet av Pearson og Moravecs artikler og den diskusjonen som fulgte disse. Forfatteren Arthur C. Clarke regnes vanligvis som den første til å bruke romelevatoren som tema i en roman, The Fountains of Paradise (1979), og tilskrives æren for å ha popularisert konseptet og gjort det kjent for almenheten. Myhres Sabotørene kom ut ett år tidligere, men fikk ingen oppmerksomhet i den norske offentligheten og er ikke oversatt til andre språk.
Steve Barrow
Steve Barrow (29. september 1945) er en britisk reggaehistoriker, forfatter og musikkprodusent.
I 1993 var han med å starte Blood and Fire, et britisk plateselskap som spesialiserte seg på gjenutgivelser av eldre musikk fra Jamaica. I 2004 deltok Barrow også i oppstarten av enda et plateselskap for gjenutgivelse av reggae, Hot Pot Music.
Barrow har skrevet flere bøker om musikksjangeren reggae.
VM i turn 1962
Det 15. verdensmesterskapet i turn ble arrangert i perioden 3. til 8. juli 1962, i Praha i Tsjekkoslovakia (dagens Tsjekkia).
Grammoptera abdominalis
Grammoptera abdominalis er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). I Norden er den sjelden og bare funnet i Danmark og én gang i Sør-Sverige.
Utseende
En liten (5–10 mm), brun, middels slank trebukk. Den kan kjennes fra de andre Grammoptera-artene som forekommer i Norden på at lårene er røde med svart spiss (hovedsakelig svarte hos Grammoptera ruficornis, helt røde hos Grammoptera ustulata) og antennene helt mørke (røde og mørke hos Grammoptera ruficornis. Antennene er nesten så lange som kroppen og stort sett mørke. Hodet er nokså bredt med markerte tinninger og kraftig innsnørt hals. Pronotum er omtrent så langt som bredt, klokkeformet sett ovenfra, med bakhjørnene trukket ut til korte, spisse pigger. Dekkvingene er til sammen bare litt bredere enn pronotum, parallellsidige, mørkbrune til svarte. Beina er slanke, lårene røde med svart spiss, leggene og føttene mørke. Larven er opptil 14 millimeter lang, med tre par tydelige bein.
Levevis
Larvene utvikler seg i døde grener av eik, disse bør være kraftig angrepet av sopp, særlig arten Vuilleminia comedens, men det er mulig at den ikke er spesielt knyttet til denne arten. Larveutviklingen tar trolig to år. De voksne billene kan finnes i mai-juni, gjerne på blomster.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa østover til Kaukasus. I Norden er arten svært sjelden, det er kjent funn fra Jylland og Bornholm i Danmark og ett funn fra Småland, Sverige.
Skoger kirke
Skoger kirke er en langkirke i Skoger sokn i Drammen kommune i Viken. Den er en del av Den norske kirke og hører til Drammen prosti i Tunsberg bispedømme.
Kirken er bygd i teglestein, har 300 plasser og ble innviet 9. desember 1885 av biskop Carl Essendrop.
Altertavlen er en kopi av Adolph Tidemands «Christi Daab» der originalen befinner seg i Trefoldighetskirken i Oslo. Maleriet er signert C. Brun.
Adkomst til stedet er via Fv33 og Fv34.
Historie
Skoger sokn har fra før av den eldste kirke i Drammen, Skoger gamle kirke som er en steinkirke fra om lag 1220. På slutten av 1800-tallet ble behovet for en ny kirke mer påtrengende. "Det har af alle vedkommende gjennom en længere aarrekke været erkjendt og oftere fremholdt at det nærværende kirkerum for Skougers hovedsogns Menighed har været aldeles utilfredsstillende, idet det navnlig har været for trangt og for koldt samt lidet hensigtsmæssigt beliggende" skriver sokneprest Lorentz Holtermann i 1881. Striden sto om hvorvidt man skulle utvide den gamle middelalderkirken eller bygge en ny. Det forelå planer om å bruke 70 000 murstein til å utvide den gamle noe som også innebar at koret og tårnet ville bli revet. Herredstyrelsen og menighetsmøte ga sin tilslutning til denne planen da den var den rimeligste, men i etterkant viste det seg at en stor gave til formålet var bundet til at en ny kirke ble reist. Dermed ble planene lagt for en ny kirke som lå mer sentralt til i bygden. Budsjettet var på 20 000 kroner og arkitekt var H. Thrap-Meyer. Tomt ligger på gården Ingvaldsåsens grunn. Tillatelse til å bygge forelå ved kongelig resolusjon av 17. november 1883. Kirken er plassert med tårnet mot øst og koret mot vest. På den ene siden av koret er det et prestesakristi, på den andre siden et dåpssakristi. I 1950-årene ble en eldre fyllingsdør erstattet med den nåværende rektangulære tofløyede plankedør av lakkert hårdtre.
Interiør
Orgelet er på sju stemmer. Det er bygd av August Nielsen som selv er fra Skoger. I 1960 ble orgelet restaurert og utvidet med 6-stemmers ryggpositiv, bygget av Conrad Christiansen, København. En cembalo ble tatt i bruk i september 2007. Det er to kirkeklokker, støpt av C. Albert Bierling, Dresden, Tyskland. Inskripsjon på den store er: "Kommer, thi alle ting er beredte. Luk. 14,17", og på den minste: "Salige er de døde, som dø i Herren. Aab. 14,13". Et dåpsfat har inskripsjonen: "Se dette Fat av Sølv til Dåpens hellig Væte i Schauge Kierke nu, er Kommen her til Stede Som detav Jomfru Mûst var tenkt at skulle skee Nu kand Fru Plade selv, og andre dette see." Nederst på altertavlen er det satt inn en glassplate med innskrift (fraktur) i gull på sort bunn: «Hvo som har Sønnen har livet.1. Joh. 5,12»
Kirkegård og gravkapell
Skoger kirkegård er av sentralkirkegårdene for Drammen. Kirkegården ble utvidet mot nord og vest 1912, mot nordvest i 1926 i forbindelse med bygging av gravkapell. Ny utvidelse mot vest 1960, mot syd 1978. På kirkegården er reist 3 bautaer, over brødrene Rolf Johansen f. 1921 og Reidar Johansen f. 1923, som begge døde på Akershus 10. februar 1945, Julius Svarterud som falt 21. april 1940 og Knut Borenfeldt Aubert som falt 26. april 1945. Gravkapell oppført av tegl 1927 etter tegning av arkitekt Walstad, Drammen. I gravkapellet er det et stort veggmaleri, malt av Simon Horgen i 1952.
Isbre
En isbre eller jøkel er en stor, langvarig masse av is som er blitt til på landjorden og som beveger seg på grunn av gravitasjon og som gjennomgår indre deformasjon.
Glasiologi
Isbreer utgjør den største samling ferskvann på Jorda, og nest etter havene den største samling av alt vann. De forekommer vesentlig i polarområdene, men fins på alle jordas kontinenter unntatt Australia.
Isbreer er mer eller mindre permanente samlinger av is og hard snø, som har en tilstrekkelig tykkelse og tyngde til å flyte på grunn av sin egen vekt. Som en tommelfingerregel kan man si at når ispakken overstiger 20 m tykkelse vil isen bli plastisk og derved begynne å bevege seg gjennom deformasjon.
Geologiske formasjoner som er skapt av isbreer er blant annet U-daler og botner, og morener som er dannet ved at en isbre har transportert stein og løsmasser. Fjordene og de fleste dalene i Norge er eksempler på breskapte landformer.
Typer av isbreer
Det er flere metoder for å klassifisere breer. Den svenske glasiologen Hans Wilhelmsson Ahlmann laget et system for å klassifisere isbreene basert på temperatur.
På denne måten kan det skilles mellom varme eller tempererte isbreer som har en temperatur nær frysepunktet fra overflaten til bunnen hele året, og kalde eller polare isbreer som alltid er under frysepunktet. I praksis har det imidlertid vist seg at mange isbreer har partier som er varme og andre kalde, slik at denne klassifikasjonen er vanskelig å anvende i praksis. På Svalbard er de fleste isbreene kalde.
Ahlmann laget også et klassifikasjonssystem basert på isbreenes utseende (morfologi), der han skilte mellom 10 typer av isbreer. Av de som er utbredt i Europa er platåbre, dalbre, botnbre, hengebre og isstrømnett. Disse kalles ofte med en samlebetegnelse alpine isbreer. I tillegg fins det innlandsis som dekker en stor del av et kontinent, som på Grønland.
De minste alpine isbreer dannes i fjellsider og -daler og som botnbreer og dalbre. I noen fjellområder dannes slike isbreer så tett at de former hele området med alpine former: dype, bratte botner avskilt av tynne og bratte fjellrygger. I bratteste partiene kan dessuten isbreer ha åpne fjellpartier, slik at breen over danner en hengebre som tilfører masse til resten av isbreen ved isras.
Større isbreer kan dekke hele fjellområder og kalles platåbre. Platåbreer har gjerne utløpere i form av dalbreer rundt platået, som kan gå titalls km fra isbreens hovedmasse. Den største platåbreen i Norge og på fastlandet i Europa er Jostedalsbreen. Slike isbreer fins bl.a. også på Svalbard, Island, i Canada og Alaska
De største isbreene er innlandsis, som er ismasser som dekker meget store landområder. Antarktis og Grønland er de eneste stedene hvor det er innlandsis nå. Innlandsisen på Grønland inneholder så store mengder med ferskvann, at hvis den smeltet fullstendig ville medføre at havnivået steg med 6–7 m. Hvis den antarktiske innlandsisen smeltet, ville havnivået stige med ca. 65 m. Gjennomsnittlig istykkelse på innlandsisen i Antarktis er ca. 2,000 m.
Isbreer kan ha utløpere i havet. Ved iskanten vil da isblokker kalve i havet (dvs. brekke løs) og danne isfjell som flyter vekk. Hvis isbreen er bratt nær iskanten, kan ras og kalving ovenfra gi store plask når isblokker faller ned i sjøen. Hvis vannet er dypt, kan også kalving skje under vann, noe som medfører at isfjellet kommer til overflaten med stor kraft.
Blåis betegner den nedre delen av en isbre, der snøen smelter om sommeren og overflaten består av is.
EA
EA eller Ea kan bety:
Isbre
Danning av isbreer
Hvis mengden is og snø er tilstrekkelig stor, vil bre-isen få plastiske egenskaper og komme i ”flyt”. Dette skjer i de dypere delene av isbreen og skaper bevegelse i hele isbreen. Normalt flyter isbreen nedover, selv om en isbre ikke trenger en nedoverbakke for bevegelse, siden de kan drives av en kontinuerlig opphoping av snø og is i det indre som presser isen ut mot kantene. Dette gjelder spesielt store isbreer og innlandsis.
Nær overflaten er isbreen mindre plastisk og føyelig, og det vil ofte dannes bresprekker. Bresprekkene skyldes interne spenninger i isbreen på grunn av forskjeller i bevegelse og hastighet, som følge av variasjoner i underlaget eller sidene rundt isbreen, friksjon mot fjellsider, m.m.. Bresprekker blir ikke dypere enn 50 m, og er ofte vesentlig grunnere. Bresprekkene kan opptre i alle deler av isbreen, men hyppigst der bevegelsen er størst. Der isbreen for eksempel sklir over en kant eller kul i underlaget vil det normalt oppstå tverrgående sprekker. Tilsvarende i en yttersving eller et annet sted der hastigheten øker. På flatere parter vil sprekkene helt eller delvis lukke seg igjen. Der isbreen har bevegelse rett vekk fra en fjellside vil det oppstå en bregleppe. Slike sprekker kan være dypere og videre enn sprekker på andre deler av isbreen. Nær fjellsider kan det om sommeren oppstå smeltekløfter, som skyldes at smeltevann har rent langs fjellet og smeltet isen.
Bresprekkene oppstår også i de delene av isbreen som er snødekt, slik at det dannes snøbroer over bresprekkene. Snøfall og vind vil dekke til bresprekkene ytterligere, slik at snøbroer ofte er vanskelige å se. Bresprekker med mer eller mindre solide snøbroer utgjør en vesentlig fare ved usikret ferdsel over isbreer.
Temperatur og avsmelting varierer på isbreens overflate og kan skilles i flere soner. I de øverste delene av breen kan snøen være tørr hele året, selv om sommeren, og ingen smelting vil skje. I lavere høyde vil deler av snøen smelte og skape smeltevann som siger nedover i snølaget. Under dette vil våtsnøsonen være området hvor all snøen som har kommet siden sist sommer vil ha oppnådd 0 °C. I området under dette vil overflaten bestå av is om sommeren, og smelting vil påskyndes av sollys, regn og mild vind.
Smeltevannet danner ofte små bekker nedover isbreens avsmeltingsområde. Bekkene ender som regel i bresprekker, men kan i enkelte tilfeller danne vannhull til bunnen av breen. Mesteparten av smeltevannet renner ut gjennom en tunnel nederst på breen. Utgangen til tunnelen kalles breporten.
Isbreens blå farge blir ofte feilaktig sagt å skyldes små luftbobler i isen. Imidlertid skyldes blåfargen det samme som gjør at vann er blått, på grunn av vannmolekylenes tendens til å absorbere litt rødt lys. .
Et kaldt klima er ikke tilstrekkelig for å danne isbreer. Det fins steder på jorda der klimaet er kaldere enn ved isbreene i Norge, uten at det dannes isbreer. Dette har vært tilfellet under istidene i kvartær i store områder av Sibir, sentrale deler av Alaska og i Mandsjuria. I dag fins slike områder i Antarktis’ tørre daler og i deler av Andesfjellene mellom 19°S og 27°S over den svært tørre Atacamaørkenen, der fjellene når 6,700 moh..
Isbreens oppbygging
Den øvre delen av en isbre får mest snøfall og kalles akkumulasjonssonen, siden det er i dette området isbreen samler masse. Generelt vil minst 60–70 % av en isbres areal være i akkumulasjonssonen.
I den nedre delen av isbreen mister isbreen mer masse gjennom smelting enn den mottar ved snøfall og dette området kalles ablasjonssonen.
Forholdet mellom isbreens akkumulasjon og ablasjon kalles isbreens massebalanse. Endringer i massebalansen skyldes følgelig mengden av nedbør og særlig snø den mottar i forhold til mengden som fordamper og som smelter og renner vekk. Målinger av massebalansen er mulig ved å måle mengde og tetthet på snøfall om vinteren, og smelting om sommeren. I Norge måler NVE massebalansen på flere norske isbreer, både vinterbalanse (hovedsakelig tilvekst) og sommerbalanse (hovedsakelig smelting).
Mellom akkumulasjons- og ablasjonssonene ligger likevektslinjen, og angir de stedene hvor mottaket av ny snø er lik mengden av smelting. Endringer i en isbres massebalanse kan indikeres ut fra bevegelser i likevektslinjen, men er langt mindre sikker metode enn massebalansemålinger.
Isbreens bevegelse
Is er et materiale som lett sprekker opp helt til tykkelsen overstiger ca. 50 meter. Ved større tykkelse vil trykket føre til at isen blir plastisk og få flytende egenskaper. Bre-is er bygget opp av lag på lag med molekyler med relativt svake bindinger mellom lagene. Når stresset på lagene overstiger bindingen mellom dem, vil laget over bevege seg raskere enn laget under.
I en annen form for bevegelse, kan isbreen dessuten skli mot underlaget, med smeltevann som glidemiddel. Ettersom trykket øker mot bunnen av isbreen, vil også frysepunktet for breen minke og isen smelte. Friksjon mellom is og underlag (stein) og dessuten geotermisk varme fra jorda bidrar også til smelting. Denne type bevegelse dominerer for tempererte isbreer. Geotermisk varme betyr mer jo tykkere isbreen blir.
Oppsprekking
Det finnes flere typer sprekkformasjoner på isbreer og opphavet til disse kan være ulike. Breens temperaturregime vil også ha betydning for sprekkdannelse.
Isbreer som ligger tett mot en fjellvegg vil kunne få en sprekk mellom fjellet og ismassen. Denne type sprekk kalles randkluft. Ordet er av tysk opprinnelse.
I de øverste 50 m av isbreen (nærmest overflaten) beveger isen seg som en fast enhet. Det oppstår sprekker der bevegelsen varierer pga. terrenget. Disse sprekkene kan bli inntil 50 m dype. Isbreens plastiske sjikt dypere ned vil hindre dypere oppsprekking. En slik sprekk kalles bergschrund fra tysk eller rimaye fra fransk.
Tempererte isbreer vil kunne ha større sprekkdannelse enn kalde isbreer. Spesielt vil det oppstå sprekker i områder der breen endrer hastighet.
Hastighet
Hastigheten for isbreens bevegelse er delvis bestemt av friksjon. Friksjon gjør at isen i bunnen av isbreen beveger seg saktere enn is høyere opp. I alpine isbreer vil det også være friksjon mot sidene, som bremser isbreens fart langs kantene i forhold til midten. Dette ble demonstrert allerede på 1800-tallet, ved at staker ble festet i isen langs en linje, og etter noe tid ville stakene midt på isbreen ha beveget seg lenger enn de på kantene.
Overflatehastighet i isbreer varierer vesentlig. Norske isbreers hastighet varierer fra noen få til 500 m pr år. Det normale på en brearm er trolig mellom 10–30 m per år.
Noen isbreer har sterkt varierende bevegelser av brefront og overflatehastighet. Over mange år kan hastigheten være lav, samtidig som brefronten trekker seg sakte tilbake. Plutselig kan så isbreen forandre hastighet og i løpet av ett eller to år gjøre sterk fremrykning av brefronten over mange km, samtidig som overflatehastigheten øker kraftig. Slike fremrykninger kalles surges på engelsk og pulserende isbreer på norsk. Slike fremrykninger er godt dokumentert fra Svalbard, men det fins også eksempler fra Island. Det er i dag fortsatt ingen fullgod forklaring på pulserende isbreer, men den aksepterte teori lansert av Meier & Post i 1969 er basert på at enkelte isbreer kan akkumulere masse over et kritisk nivå som dramatisk endrer egenskapene for isbreen.
Når ishastigheten forandrer seg, oppstår et brefall der underlaget blir brattere, og bresprekker er vanlige i brefall. Et brefall kan sammenlignes med en frosset foss, og er ofte rundt 30–40 m dype, og nederst lukker sprekkene seg. Voksende isbreer får ofte en bratt front, og bevegelser i isen kan føre til at store isblokker raser ned.
Klimaforandringer
miniatyr|Plaketten fra august 2019 skal minne fremtidige generasjoner om at isbreen [[Okjökull som lå på vulkanen Ok forsvant helt.Rice University]] Isbreer er meget følsomme i relasjon til klimaforandringer og blir derfor regnet av FNs klimapanel (IPCC) som en nøkkelindikator for klimaforandringer.
Fremtiden til om lag førti prosent av jordklodens innbyggere vil kunne bli omfattet av smeltingen av snø og breer.
18. august 2019 ble isbreen Okjökull på Island offisielt erklært forsvunnet på grunn av global oppvarming. Det er første gang en bre er blitt permanent borte i landet.
Hvorvidt en bre kan eksistere i et gitt klima avgjøres av høyden på likevektslinjen. I et varmere klima vil likevektslinjen ligge høyere i terrenget enn i et kaldere klima.
Arkeologi
Når isbreer minker har det i flere tilfeller kommet godte bevare gjenstander av organiske materiale til syne. Isen bevarer materialet som raskt kan gå i oppløsning når isen smelter. I 1991 ble den mumifiserte «Ötzi» funnet i Alpene. Omkring 2014 ble 50 % av alle arkeologiske funn i verden ved isbreer gjort i Oppland. I 2006 ble en 3400 år gammel sko av skinn funnet på Kvitingskjølen. Skosålen var slitt hull på og den var i størrelse 39. På Juvfonna i Jotunheimen er det registrert 600 funn fra jernalderen. Gjenstandene som kommer til synes blir ifølge arkeologene stadig eldre fordi dypere lag av isen smelter. I 2019 ble det i Breheimen funnet et forseggjort skrin av tre og lær, trolig flere hundre år gammelt. En minst 500 år gammel intakt hestetruge ble også funnet, den kan være opp mot 1700 år gammel. I Breheimen mellom Lom og Skjåk ble det i 2011 avdekket 1000 år gammelt utstyr etter reinjegere. Funnet omfattet sko, tekstiler, jaktutstyr og teltplugger omkring 2000 meter over havet. I 2014 fant arkeologer i Reinheimen det som ble omtalt som Norges eldste ski. Ved en bre i Fresvik ble det funnet 2019 funnet en 70 cm lang med pilspiss og ved Voss ble det funnet en 1500 år gammel slede. Platåbreene i Oppland beveger seg lite og gjenstandene blir der bedre bevart, mens breene på Vestlandet beveger seg mer og knuser lettere gjenstandene. I Oppland har rundt 3,000 gjenstander, blant annet tekstiler og redskaper, blitt påvist av arkeologer sammen med blant annet hestemøkk og reinsdyrgevir. I 2020 ble det publisert forskning som viste at i vikingtiden ble traseer ved Lendbreen i Lom brukt som fjellovergang. Der ble det blant annet funnet hestesko, votter og hodeskalle av en hest på 1,900 moh..
Isbreer i Norge
Norges hovedland hadde per 2006, 2,534 breer som dekket et areal på 2,692 km2 ± 81 km 2. Litt over halvparten av dette breearealet var i Sør-Norge. I 2022 var anslaget økt i antall til 6,700, og redusert i areal til 2,328 km2 ± 70 km2. Isbreene dekker om lag 0,8 % av hovedlandet.
Jostedalsbreen er med 458 km 2 Norges største isbre hvis man ser bort fra Svalbards Austfonna og den største på Europas fastland. Svartisens to deler og Folgefonna er andre store breer på fastlandet. Vestre Svartisen har med 636 m den største målte istykkelsen på Norges hovedland. De 40 største breene står for 66 % av brearealet. Austfonna er den største isbreen i Europa (Grønland ikke medregnet), såvidt større enn Vatnajökull på Island.
Veronica Maggio
Veronica Sandra Karin Maggio (født Sandra Karin Veronica Bellemo 15. mars 1981 i Uppsala) er en svensk vokalist og låtskriver med italiensk opphav.
Helt siden barndommen har Maggio vært særs interessert i sang og musikk. Maggio har vært aktiv siden 2006 og vant blant annet prisen for beste nykommer ved Grammisgalan i 2007. Siden 2006 har hun gitt ut tre album. Hennes debutalbum Vatten och bröd er skrevet av Stefan Gräslund, men på oppfølgeren Och vinnaren är... har hun bidratt med store deler av låtskrivingen selv. I Norge er Veronica Maggio mest kjent for singelene «Måndagsbarn» og «Stopp», som i 2009 var to store hitter, samt «Jag kommer» fra albumet Satan i gatan i 2011.
Bakgrunn
Veronica Maggio har en svensk mor og en italiensk far, som arbeidet som tannlege i Venezia. Hennes morfar, Sam Mohlin, var författer. Da Maggio var ti år flyttet hun med sin mor til Toscana, der hun begynte i en italiensk skole. Hun ble medlem i den lokale sang- og dansegruppen, hvilket gjorde at Maggios sangdebut framfor et publikum, når gruppen hadde konserter på bytorget.
Et år senere dro Maggio og hennes mor tilbake til Sverige. Der gikk hun grunnskolens årskurs 4 til 9 på Uppsala Musikklasser. Hon studerte siden videre på Bolandgymnasiets estetiske program med musikk som et viktig fag, også det samme i Uppsala. Efter en tid i gymnaset var hun au pair i Østerrike, men måtte slutte hos den familien som hun arbeidet for. Etter gymnaset flyttet hun til Norge og deretter til Gøteborg og et – ifølge henne selv henne selv – mislykket musikkprosjekt. Etter det havnet hun i Stockholm og begynte journaliststudier på JMK. Studiene ble dog avbrutt etter en stund.
Vid 17 års alder byttet hun etternavnet Bellemo mot Maggio og forklarte i et intervju i avisen Café at moren hadde vært gift med to italienere, der begge navnene kommer fra.
2005–2007
Maggio ble oppdaget da hennes framtidige manager hørte en av hennes låter hos en kompis. Kort tid etter begynte hun arbeida med produsenten Stefan Gräslund og de sendte en demo til Universal Music Sverige, hvilket resulterte i en platekontrakt.
I mars 2006 ga Maggio ut sin debutsingel «Dumpa mig». Hennes andre singel var «Nöjd?». Hun fikk platekontrakt med Universal Music Group og turnertee sommeren 2006 samt TV-debuterte i "Sommarkrysset" (TV4) den 5. august. Senere det året utkom Maggios debutalbum Vatten och bröd. Tekt og musikk var skrevet av Stefan Gräslund. Rapverset i «Vi har, vi har», ble skrevet av "LKM", Kristoffer Malmsten.
Vid 2007 års Grammisgala vant Maggio kategorien Årets nykomling.
2008–2010
Den 26. mars 2008 kom Veronica Maggios andre album, Och vinnaren är..., som hun hadde skrevet tekst og musikk og spilt inn sammen med Oskar Linnros, medlem i musikkgruppen Snook.
Och vinnaren är... nådde 7. plass på den svenske albumlisten og lå der i 77 uker. Albumet solgte til platina i både Norge og Sverige og ble solgt i over 70 000 eksemplarer i Norden. «Måndagsbarn» ble Maggios første singel som klatret inn på internasjonale hitlister. Den nådde åttende plass i Danmark och førsteplassen i Norge ble sertifisert til gull i Danmark. Fra albumet ble det gitt ut singlene «Stopp» og «17 år» og den sistnevnte solgte til gull i Sverige.
2011–2012
I samband med sitt tredje album Satan i gatan, som ble utgitt den 27. april 2011, samarbeidet Maggio med blant annet Christian Walz, Markus Krunegård og Carl Wikström Ask. Albumet ble spilt inn i Christian Walz studio på Östermalm i Stockholm. Albumet havnet på førsteplassen på den svenske albumlisten, og samtlige elleve spor gikk inn på singellisten (via nedlastninger). I sin första uke stod Satan i gatan for 30 prosent av alt salg av album i Sverige. Albumet hadde tre separate singelutgaver, «Jag kommer», «Välkommen in» og «Mitt hjärta blöder» – som alle tre nådde topp fem på den svenske singellisten. «Jag kommer» ble sertifisert som sju ganger platina. Sommeren og hösten 2011 turnerte Veronica Maggio i Danmark, Norge og Sverige der hun blant annet opptrådte på festivalen "Peace & Love". Årene 2012, 2014 og 2015 deltok hun på Ruisrock-festivalen i Åbo.